Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1975/76:136 Regeringens proposition

1975/76:136

om ändringar i lagen (1950: 382) om svenskt medborgarskap;

beslutad den 26 februari 1976.

Regeringen föreslår riksdagen att antaga de förslag som har upp­tagits i bifogade utdrag av regeringsprotokoll.

På regeringens vägnar

G. E.[REDACTED_EFTERNAMN]

ANNA-GRETA[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föresläs en sänkning av kravet på viss tids hemvist i Sverige vid naturalisation och vid nordbos förvärv av svenskt med­borgarskap genom anmälan. Naturalisation skall kunna beviljas annan än nordbo efter fem år. Samma tid föreslås gälla för nordbos medborgar­skapsförvärv genom amnälan. Medborgare i nordiskt land skaU kunna naturaliseras redan efter två års hemvist i Sverige. Nuvarande krav på försörjningsförmåga föreslås utgå.

Propositionen innehåller vidare förslag till ändringar rörande bams förvärv av svenskt medborgarskap. Bam till svensk moder skaU inte längre i något fall kunna bU statslöst vid födelsen. Bam skall i större omfattning än hittiUs kunna få svenskt medborgarskap genom själv­ständig naturaUsation.

Härutöver föreslås sådana ändringar i lagen om svenskt medborgar­skap, att dess bestämmelser om förvärv av svenskt medborgarskap vid födelsen eller som biperson tiU förälder i visst fall anpassas tiU de änd­ringar i föräldrabalkens faderskaps- och vårdnadsbestämmelser som har föreslagits i atmat sammanhang.

De ändrade naturalisations- och anmälningsbestämmelserna föreslås träda i kraft den 1 juU 1976. Övriga ändringar avses gälla fr.o.m. den I januari 1977.

1    Riksdagen 1975176.1 saml. Nr 136

Prop. 1975/76:136

Förslag till

Lag om findring i lagen (1950: 382) om svenskt medborgarskap

Härigenom föreskrives i fråga om lagen (1950: 382) om svenskt med­borgarskap'

dels att i 9 a, 11, 12 och 14 §§ ordet "Konungen" skall bytas ut mot "regeringen",

dels att 1, S, 6, 10 och 13 a §§ skaU ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Svenskt medborgarskap förvär­vas vid födelsen av

1.

barn i äktenskap, vars fader är svensk medborgare;

2.

här i riket fött barn i äkten­skap, av vars föräldrar endast mo­dern är svensk medborgare, om fadern ej har medborgarskap i nå­gon stat eller om barnet icke vid födelsen förvärvar faderns med­borgarskap;

3.

barn utom äktenskap, vars moder är svensk medborgare.

Barn förvärvar svenskt med­borgarskap vid födelsen, om

1.

fadern är svensk medborgare och gift med barnets moder,

2.

fadern är avliden men vid sin död var svensk medborgare och gift med barnets moder,

3.

modern är svensk medborga­re och gift med barnets fader eller änka efter honom, men fadern ej har medborgarskap i någon stat eller barnet icke vid födelsen för­värvar faderns medborgarskap,

4.

modern år svensk medborga­re och inte är gift med barnets fa­der eller änka efter honom.

Hittebarn som anträffas här i riket anses såsom svensk medborgare intill dess annat utrönes.

5§

Blir utländsk man svensk med­borgare enUgt 3 eller 4 §, med­för detta svenskt medborgarskap jämväl för hans ogifta bam i äk­tenskap, som har hemvist här i riket och ej fyllt aderton år. Vad nu sagts gäller dock icke barn, som efter äktenskapets återgång eller äktenskapsskillnad eller un­der hemskillnad står under mo­derns vårdnad.

Vad i första stycket är stadgat om att bam i äktenskap förvärvar medborgarskap tiUsammans med fadern skall äga motsvarande till-lämpning

» 9 a § senaste lydelse 1968: 704. 12 § senaste lydelse 1971: 602.

Blir utiändsk man svensk med­borgare enUgt 3 eller 4 §, medför detta svenskt medborgarskap jäm­väl för hans ogifta bam som har hemvist här i riket och ej fyllt aderton år, om han ensam har vårdnaden om barnet eller har vårdnaden gemensamt med bar­nets moder och modern är svensk medborgare.

'Vad i första stycket är stadgat om att bam förvärvar medborgar­skap tillsammans med fadern skall äga motsvarande tUlämpning pä förhållandet mellan barn och mo­dern.

Prop. 1975/76:136

Nuvarande lydelse

1.

å förhållandet mellan barn utom äktenskap och modern, om ej fadern är utlänning och har vårdnaden om t>arnet;

2.

å förhållandet mellan barn i äktenskap och moder, som är änka;

3.

å förhållandet mellan barn i äktenskap och moder, vars äk­tenskap eljest är upplöst eller som är hemskild, om barnet står under moderns vårdnad.

Föreslagen lydelse

Blir fader och moder till ogift barn som har hemvist här i riket och ej fyllt aderton år samtidigt svenska medborgare enligt 3 eller 4 §, medför detta svenskt med­borgarskap jämväl för barnet, om barnet står under bådas vårdnad.

6 

§

2

Utlänning, som

1. fyUt aderton år;

2. sedan sju är har hemvist här

riket;

3.

fört en hederiig vandel; samt

4.

har möjlighet att försörja sig och sin familj.

2.

sedan fem år eller, i fråga om dansk, finländsk, isländsk eller norsk medborgare, sedan två år har hemvist här i riket; samt

3.

fört en hederlig vandel.

kan på ansökan upptagas tUl svensk medborgare (naturaliseras). Fråga om naturalisation prövas av den centrala utlänningsmyndiet som avses i 3 § utlänningslagen den 30 april 1954 (193).

Finnes det medföra gagn för riket att sökanden upptages tiU svensk medborgare eUer har sökanden fömt ägt svenskt med­borgarskap eUer är sökanden gift med svensk medborgare eller före­ligga eljest med hänsyn till sökan­dens förhåUanden särskUda skäl för dennes upptagande tiU svensk medborgare, må naturaUsation be­vUjas, även om de i första stycket stadgade villkoren icke äro upp­fyllda.

Fiimes det medföra gagn för riket att sökanden upptages till svensk medborgare eller har sökanden fömt ägt svenskt med­borgarskap eUer är sökanden gift med svensk medborgare eUer före­ligga eljest med hänsyn tUl sökan­dens förhåUanden särskUda skäl för dennes upptagande till svensk medborgare, må naturalisation be­vUjas, även om de i första stycket stadgade villkoren icke äro upp­fyllda. Är sökanden dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare, må även om annat särskilt skäl ej föreligger avvikelse ske frän det under punkt 2 angivna villkoret.

Förlorar sökande, som har utländskt medborgarskap, ej detta i och med sin naturalisation utan fordras härför medgivande av den utländska statens regering eller annan myndighet, må som vUlkor för medborgar­skapets förvärvande stadgas, att sökanden inför den centrala utlännings­myndigheten inom viss tid styrker att dylikt medgivande lämnats.

'Senaste lydeke 1971:1189.

Prop. 1975/76:136

4

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Då utlänning enligt denna pa]-agraf upptages tUl svensk medborgare, bestämmer den centrala utlänningsmyndigheten, humvida natiu-alisa-tionen skall omfatta även sökandens ogifta bam imder aderton år.

10

§'

Konungen äger, efter avtal med

Regeringen äger, efter avtal

Danmark, Finland, Island eUer

med Danmark, Finland, Island

Norge, förordna om tillämpning

eller Norge, förordna om tillämp-

av en eller flera av bestämmelser-

ning av en eller flera av bestäm-

na under a)c) här nedan. Med

melserna under a)c) här nedan,

fördragsslutande stat avses i dessa

Med fördragsslutande stat avses

bestämmelser den eller de stater,

i dessa bestämmelser den eUer de

med vilka Sverige ingått avtal om

stater, med vilka Sverige ingått

tUlämpning av bestämmelsen i

avtal om tillämpning av bestäm­

fråga,

melsen i fråga.

a)   Vid tillämpning av 1 § första

stycket punkt 2 likställes födelse

i fördragsslutande stat med födel­

se här i riket.

I fråga om anmälan eidigt 3 §        a) I fråga om anmälan enligt

likstäUes hemvist i fördragsslutan-

3 § likstäUes hemvist i fördrags-

de stat med hemvist i riket i den

slutande stat med hemvist i riket

mån   faemvisttiden   infallit   före

i  den  mån  hemvisttiden  infallit

sexton ärs ålder och tidigare äin

före sexton ärs ålder och tidigare

fem är före anmälan.

än fem är före anmälan.

Såvitt angår 4 § likställes hemvist intUl tolv års ålder i fördragsslutan­de stat med hemvist i riket.

Bestämmelsen i 8 § första stycket äger ej tillämpning pä den som imder sammanlagt mmst sju är haft hemvist i fördragsslutande stat.

b) Medborgare i fördra gsslutande stat som

1.

förvärvat medborgarskapet pä annat sätt än genom naturalisation;

2.

fyUt aderton år;

3.

sedan sju är har hemvist här 3. sedan fem är har hemvist här i riket; samt

i riket; samt

4.

icke under deima tid dömts till fängelse,

förvärvar svenskt medborgarskap genom att hos länsstyrelsen i det län där han är kyrkobokförd skriftiigen anmäla sin önskan härom. 'Vid sädant förvärv av medborgarskap skaU vad i 5 § stadgas äga motsvaran­de tillämpning.

c)   Den som förlorat svenskt medborgarskap och därefter oavbmtet

varit medborgare i fördragsslutande stat, återvmner svenskt medborgar­

skap genom att, efter det han tajjit hemvist här i riket, hos länsstyrelsen

i det län där han är kyrkobokförd skriftUgen anmäla sin önskan härom.

Vid sådant förvärv av medborgarskap skall vad i 5 § stadgas äga mot­

svarande tillämpning.

> Senaste lydelse 1968:704.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

13 a r

Bestämmelserna i denna lag om barns förvärv eller förlust av svenskt medborgarskap med an­ledning av att barnets fader eller moder förvärvar eller förlorar så­dant medborgarskap gäller i fråga om adoptivbarn endast om barnet också är adoptivfaderns eller adoptivmoderns barn i eller utom äktenskap.

Endast om fader eller moder adopterat eget barn gäller i fråga om adoptivbarnet bestämmelserna i denna lag om barns förvärv eller förlust av svenskt medborgarskap med anledning av att barnets fader eller moder förvärvar eller förlo­rar sådant medborgarskap.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1976, såvitt gäller 6 §, och den 1 januari 1977, såvitt gäller 1, 5,10 och 13 a §§.

Till dess regeringen förordnar annat gäller i förhåUande till Danmark, Finland och Norge 10 § b) i dess äldre lydelse.

'Senaste lydelse 1971: 881.

Prop. 1975/76:136

Utdrag ARBETSMARKNADSDEPARTEMENTET PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1976-02-26

Närvarande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, odi statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Zacluisson,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om ändringar i lagen (1950:382) om svenskt medborgarskap

1   Inledning

Lagen (1950: 382) om svenskt medborgarskap (MbL), som trädde i kraft den 1 januari 1951, har endast vid ett par tillfällen varit föremål för ändringar av någon betydenhet. Frägan om en översyn av lagstift­ningen har ställts vid skilda tillfäUen.

I december 1975 lades fram promemorian (Ds A 1975:14) Förvärv av svenskt medborgarskap, som har utarbetats inom arbetsmarknads­departementet. Promemorian bör fogas tUl protokollet i detta ärende som bilaga.

Efter remiss har yttranden över promemorian avgetts av riksåklaga­ren, hovrätten över Skåne och Blekinge, kammarrätten i Stockhokn, rikspolisstyrelsen (RPS), socialstyrelsen, riksförsäkringsverket, riks­skatteverket, arbetsmarknadsstyrelsen, statens invandrarverk (SIV), ut­länningsnämnden, länsstyrelserna i Stockholms, Kronobergs samt Göte­borgs och Bohus län, Landsorganisationen i Sverige (LO), Tjänste­männens centralorganisation (TCO), Svenska arbetsgivareföreningen (SAF), Sveriges advokatsamfund. Svenska flyktingrådet samt Riksför­bundet för personal vid invandrarbyråer. Förslaget har även varit före­mål för diskussion inom invandrarrådet, vairvid synpunkter har fram­förts från olika invandrarorganisationer.

Inom justitiedepartementet har i maj 1975 upprättats departements­promemorian (Ds Ju 1975:17) Faderskap och vårdnad. Promemorian innehåller i huvudsak förslag tUl ändring av reglema i föräldrabalken (FB) om bl.a. faderskap samt vårdnad om bam. I promemorian föreslås också vissa följdändringar i MbL.

Prop. 1975/76:136

7

Efter remiss har yttranden över promemorian avgetts av ett stort antal myndigheter och organisationer. Yttranden över de föreslagna följdänd­ringarna i MbL har avgetts av riksskatteverket, SIV, namnlagsutred-ningen (Ju 1972: 06) och Centralorganisationen SACO/SR.

Departementspromemorian Ds Ju 1975:17 har föranlett lagrådsremiss den 23 oktober 1975 med förslag om ändruig i föräldrabalken. Enligt vad jag har inhämtat avser regeringen att inom kort förelägga riksda­gen proposition i ämnet.

2    GäUande ordning m. m.

I denna del hänvisas till s. 4874 i bUagan.

3   Departementspromemorian (Ds A 1975:14) Förrärvav svenskt medborgarskap

3.1 Promemorian

I fråga om innehållet i promemorieförslaget hänvisas till s. 7594 i bilagan.

3.2 Remissyttrandena

Förslagen i departementspromemorian har så gott som genomgående fått ett positivt mottagande. Flera remissinstanser understrjer det angelägna i att de föreslagna ändringama genomförs.

Samtliga remissinstanser tillstyrker att hemvistvillkoret enligt 6 § MbL för icke-nordbor sänks frän nuvarande sju års vistelse till fem åis vistelse i Sverige. Svenska flyktingrådet anser att kravet borde kunna sänkas ytterligare och förutsätter att en sänkning tiU fyra år genomfön senare. De flesta av remissinstansema stäUer sig likaså positiva tiU att kvalifikationstiden för nordbor sänks tiU tvä är och att en uttryckUg bestämmelse härom införs i 6 § MbL. Kammarrätten i Stockholm för­ordar dock ändring i denna del endast under den förutsättningen, att en motsvarande sänkning genomförs i de övriga nordiska ländema. Riksskatteverket och länsstyrelsen i Stockholms län pekar på det för­hållandet, att det i vissa faU kommer att krävas längre kvalifikationstid för att en nordbo skall få rösträtt vid kommunala val enligt de från den 1 januari 1976 införda bestämmelsema än för att han skaU få svenskt medborgarskap. Enligt uttalanden i prop. 1975/76: 23 om konununal rösträtt för invandrare har tre år bedömts åtgå för att en utiänning skaU bli förtrogen med svenska förhåUanden. Länsstyrelsen avstyrker med hänvisning tUl dessa uttalanden förslaget om två års hemvisttid för nordbor. I stäUet föreslås att nuvarande treårskrav förs in i lagtexten.

Prop. 1975/76:136

8

Om särskilda skäl föreligger får dispens bevUjas. Den föreslagna sänk-nmgen av hemvisttiden vid anmälan enligt 10 § b) MbL har tillstyrkts av samtliga remissinstanser.

I anslutning tUl promemorieförslagets riktlinjer för dispens från hem-vistviUkoret föreslår kammarrätten i Stockholm, att den i promemorian angivna kortare hemvisttiden för statslösa och politiäka flyktingar ut­tryckligen regleras i lagtexten. Kammarrätten hänvisar tiU att lagstift­ningen bör ge uttryck för det verkliga rättsläget. Svenska flyktingrådet föreslär en bestämmelse enUgt vilken dessa gmpper upptas tiU svenska medborgare redan efter tre års vistelse i Sverige. Detsamma bör gäUa krigsvägrare och sådana utlänningar som utan att vara politiska flyk­tingar på grund av politiska förhållanden i hemlandet inte vUl återvända dit.

Det stora flertalet remissinstanser har i allt väsentligt anslutit sig tUl förslaget att slopa försörjningsvillkoret. SAF anser dock att tillräckliga skäl saknas för en sådan ändring och avstyrker förslaget.

'Vad som i promemorian anförs angående den inverkan försörjnings­villkorets slopande kan få på vandelsvillkoret har ingående behandlats av SIV. Verket framhåUer tiU en början att den omständigheten att utlänningen uppbär socialhjälp bör utgöra hinder mot naturalisation endast om det rör sig om ett brottsligt utnyttjande av socialhjälpsmöj-lighetema. Sådan brottsUghet framgår av poUsregistret. Någon utredning av frågan om socialhjälp har utgått skaU därför normalt inte göras i naturalisationsärendet. SIV ifrågasätter vidare om det är rimligt att göra de ingående undersökningaj: som skulle behövas för att utröna om underlåtenhet att betala skatter, böter eller underhåU skaU utgöra hinder mot naturalisation. En regel som innebär att svenskt medborgarskap skall kunna vägras, om utlänningen underlåter att fullgöra betalnings­skyldighet, kan emeUertid enligt verket inte avvaras. Övervägandena bör dock inte ske inom ramen för en prövning av sökandens hederliga vandel. I stället bör i lag uppställas kravet att sökanden fullgör sina ekonomiska skyldigheter i den utsträckning som det skäligen kan be­gäras. Man föreslår att införsel används för att utröna om tredska före­ligger eUer inte i sädana fall däi det inte står klart att utebUven betal­ning beror på bristande försörjningsförmåga. Fogar sig utlänningen i in-försehi, bör i princip hinder mot naturalisation inte föreligga.

SIV föreslår vidare att begreppet "hederlig vandel" slopas i lagen. Detta är enligt SI"V angeläget njdan med hänsyn till att begreppet är vagt till sin innebörd. I stället Wir anges att skötsamhetskravet uppfylls av den som inte har gjort sig skyldig tUl brottslighet och som inte för ett grovt störande levnadssätt. Dispens från vandelsvillkoret bör enligt SFV lämnas den som har vistats här mycket lång tid utöver den annars föreskrivna tiden, även om han har gjort sig skyldig till allvariig brotts­lighet.

Prop. 1975/76:136

9

SIV tar vidare upp frågan vilken karenstid som bör krävas för natura­lisation när brott har begåtts. SIV ansluter sig tUl förslaget att karens­tiden räknas från tidpunkten för brottet och inte frän dagen för domen. SIV föreslår att den nuvarande karenstiden på tre är vid en månads fängelse minskas tUl ett år. Vid grövre brottsUghet bör tidpunkten för frigivningen kunna bilda utgångspunkt för beräkningen. I regel bör enligt SIV naturalisation inte ske medan sökanden undergår frihets­straff. Även när skyddstiUsyn och villkorlig dom har ådömts bör karens­tiden kunna räknas från dagen för brottet. Det bör enligt SIV ankomma på verket att utveckla praxis på gmndval av sådana genereUa riktlinjer av regeringen.

Förslagen angående en spärregel mot slatslöshet för barn och om en liberalare praxis vid självständig nativalisation av barn har mottagits positivt av de flesta remissinstanserna. Hovrätten över Skåne och Ble­kinge anser det emellertid i princip vara tiUräckligt med en regel enligt vilken bam skuUe bli svenskt om det inte vid födelsen erhöll medborgar­skap i främmande stat. Därigenom skulle dubbla medborgarskap und­vikas i det fall barnet skulle födas i ett land som tillämpar territorial-principen. LO föreslår att bestämmelsema i 1 § MbL ändras på sådant sätt att bam i äktenskap mellan utländsk man och svensk kvinna får svenskt medborgarskap vid födelsen. TCO föreslår att bam till svensk fader eller moder vid födelsen normalt erhåller svenskt medborgarskap. Båda remissinstansema anser detta vara en jämlikhetsfråga.

Kammarrätten i Stockholm ifrågasätter slutligen om inte bestäm­melsen i 10 § b) punkt 4, vilken som villkor för medborgarskapsförvärv genom anmälan anger att sökanden inte har dömts tiU fängelse, för-tydUgas sä att det framgår att det omfattar också t.ex. villkorlig dom och skyddstillsyn.

4    Departemoitspromemorian (Ds Ju 1975:17) Faderskap och vårdnad. Lagrådsremiss med förslag om ändring i för­äldrabalken

4.1 Promemorian m.m.

I promemorian, som har upprättats inom justitiedepartementet i maj 1975, föreslås ändringar i FB:s regler om faderskap och om vårdnad om bam m.m.

De i promemorian framlagda förslagen har, som nämnts, föranlett re­miss tUl lagrådet den 23 oktober 1975 med förslag om ändring i FB m. m. Följdändringarna i MbL utelämnades i det sammanhanget för att i stäUet övervägas inom ramen för det inom arbetsmarknadsdepartemen­tet pågående arbetet med vissa ändringar i MbL.

Prop. 1975/76:136

10

4.1.1 Förslagen till ändrade faderskaps- och vårdnadsbestämmelser

Faderskap. Frågan vem som skaU anses vara fader tiU ett barn regle­ras i 1 kap. FB. Reglema fäster avgörande vikt vid om modem vid barnets födelse är gift eller inte. Är hon gift, anses mannen i äkten­skapet som barnets fader. Barnet anses i sådant faU ha äktenskaphg börd. Detsanmia gäUcr om äktenskapet har upplösts så kort tid före barnets födelse att barnet kan ha avlats dessförinnan. Under vissa fömt­sättningar kan domstol förklara, att modems man inte är fader till barnet, dvs. att barnet inte har äktenskaplig börd. Mannen måste väcka sådan talan inom viss tid, om den skaU tas upp till prövning.

I andra faU än som nu har berörts anses barnet vara fött utom äkten­skap. Faderskapet tUl bam utom äktenskap fastställs genom erkännande eller genom dom.

Vårdnadsbestämmelserna i 6 lup. FB ansluter tiU reglerna i 1 kap. FB. Bam i äktenskap står sålunda under föräldramas vårdnad, medan bam utom äktenskap står under modems vårdnad. Föräldrar som inte är eUer har varit gifta med varandra eUer som är skUda kan enUgt FB inte utöva den rättsliga vårdnaden gemensamt

I det till lagrådet remitterade förslaget tiU ändring av faderskaps-och vårdnadsbestämmelserna framhålls, att de nuvarande bördsreglema bör ses mot bakgrund av att bam i äktenskap tidigare har haft en i rättsUgt avseende mera gynnad ställning än bam utom äktenskap. Genom att bam enligt FB:s reg;ler i stor utsträckning har presumerats ha äktenskaplig börd har dessa regler därmed också tjänat som skydd för barnen. I och med att de utomäktenskapliga bamens situation nu­mera har förbättrats så att de i alla väsentliga avseenden har en rätts­ställning som motsvarar andra bams anses det inte längre finnas sä stor anledning att i bamens intresse ställa upp regler som presumerar att modems make eller förutvarande make är barnets fader. Reglema anges i stäUet böra utformas si att man så säkert som möjligt skaU kunna faststäUa vem som är ett bums fader.

I faU då barnets moder är gift vid födelsen torde man enUgt lagråds-remissen kunna utgå från att de nuvarande presumtionsreglerna i det alldeles övervägande antalet faU leder tUl ett materiellt riktigt resultat. Detsamma sägs vara faUet när modem vid barnets födelse så nyUgen har blivit änka, att barnet kan vara avlat före mannens död. Faderskaps-presumtionen behålls därför i dessa faU.

När barn föds efter en skilsmässa torde emeUertid enligt lagråds­remissen de nuvarande presumtionsreglerna oftast slå fel. Det föreslås därför att den nuvarande presumtionen för den frånskilde makens fader­skap slopas i detta fall. Faderskapet för bam som föds efter äktenskaps-skUlnad skall därför enligt förslaget fastställas genom erkännande eller dom.

Prop. 1975/76:136

11

Eftersom förslaget innebär att den legala faderskapspresumtionen behålls i fall dä barnets moder är gift eller nyss har blivit änka, föreslås att FB även i fortsättningen skall innehålla bestämmelser enUgt vilka det blir möjUgt att häva presumtionen. Nuvarande tidsfrister för talans väckande föreslås upphävda. Vidare föresläs att mannen, tiU skillnad från nu, skall få rätt att väcka talan om att han inte är fader till barnet även i de faU då han tidigare har erkänt det som sitt.

De nuvarande bestämmelsema om fömtsättningarna för bifaU till talan om hävande av faderskapspresumtionen föreslås i sina huvuddrag gäUa även i fortsättningen. I fall då modem har haft samlag med annan än maken skaU det emellertid räcka för att bryta presumtionen att det med hänsyn tUl samtiiga omständigheter framstår som sannolikt att barnet har avlats av den andre. Därmed uppnäs överensstänmielse med vad som gäller för fastställande av faderskap till bam utom äktenskap.

Att väcka talan vid domstol om hävande av faderskapspresumtionen kan te sig onödigt omständligt för de inblandade partema i sådana fall dä det står helt klart för dem, att en annan man än modems make är vilUg att erkänna faderskapet. F. n. kan sådant erkännande inte lämnas förrän presumtionen för den äkta mannens faderskap har hävts av dom­stolen. Praktiska skäl sägs tala för att faderskapserkännande skall få verkan även i de fall bördstalan inte har väckts eller avgjorts. Det före­slås aUtså att i de fall då modem är gift, annan än hennes make skaU kunna erkänna faderskapet tiU barnet med den verkan att presumtionen för den äkta mannens faderskap hävs. Såväl modem som hennes make skaU dock godkänna erkännandet.

Regler föreslås införda som gör det möjligt att gemensamt handlägga talan om att modems make inte är fader tUl hennes bam och talan om fastställande av att annan man är fader tUl barnet. Barnavårdsnämnden skall få möjlighet att börja utreda vem som kan vara fader tUl bamet redan när den äkte mannens faderskap har ifrågasatts.

Vårdnad. Även när det gäller vårdnaden föreslås långtgående änd­ringar i FB:s nuvarande regler. I lagrådsremissen anförs att flera skäl talar för att föräldrama bör ha möjlighet att efter skUsmässa behålla den gemensamma vårdnaden om sina bam. Det framhåUs att den ändrade uppfattning om äktenskap och skilsmässa som har kommit till uttryck bl.a. i 1973 års ändringar i giftermålsbalken har gett många frånskilda makar bättre fömtsättningar att på ett mindre känsloladdat och prestige-betonat sätt se på sina relationer efter skilsmässan, inbördes och i för­håUande till barnen. Därigenom har föräldrama också fått ökade möj­ligheter att ta ett gemensamt rättsligt ansvar för barnen efter äkten­skapets upplösning och efter det att de har flyttat isär. En ordning med gemensam rättslig vårdnad sägs kunna främja goda förhåUanden till båda föräldrama.

På grund av dessa och andra skäl föreslås att om föräldrama vid en

Prop. 1975/76:136

12

skilsmässa är ense om att även i fortsättningen utöva vårdnaden om barnen gemensamt, så skall domstolen i princip förordna i enlighet med deras önskemål.

I lagrådsremissen föreslås vidare att möjUghet öppnas för ogifta för­äldrar att få utöva den rättsliga vårdnaden gemensamt när de båda önskar detta. En fömtsättning är att domstol har beslutat om gemen­sam vårdnad. I princip skall domstolen förordna om gemensam vårdnad i aUa de fall då föräldrama önskar det.

Har beslut meddelats om gemensam vårdnad och visar det sig sedan att denna ordning inte fungerar, skall enligt lagrådsremissen vardera föräldern kunna begära att beslutet upphävs. Det ankommer då på domstolen att bestämma vem av föräldrama som skall utöva vårdnaden. Under särskilda förhållanden skall vårdnaden kunna anförtros åt särskilt förordnad förmyndare.

Det föresläs vidare i lagrådsremissen att termerna äktenskaplig börd, bam i äktenskap och bam utom äktenskap rensas ut ur lagstiftningen i samband med att börds- och vårdnadsreglema ändras. Visserligen kan det inte alltid undvikas att man på olika områden har skilda regler, be­roende på om ett bams föräldrar var gifta med varandra eller inte vid tiden för barnets födelse eUer om de senare har ingått äktenskap med varandra. I så fall bör emeUertid enligt förslaget det angivna förhåUan­det direkt anges i de berörda bestämmelsema.

4.1.2 Förslagen till ändring i lagen om svenskt medborgarskap

Enligt gällande rätt förvärvar bam i äktenskap svenskt medborgarskap vid födelsen, om fadern är svensk medborgare. Hit hör, som nämnts, även bam som har fötts på sådan tid efter ett äktenskaps upplösning genom äktenskapsskiUnad att bamet kan vara avlat dessförinnan. Det tUl lagrådet remitterade förslaget innebår att presumtionen för mannens faderskap i detta faU slopas och att faderskapet fastställs på samma sätt som nu gäller beträffande bam utom äktenskap. Detta medför att det vid barnets födelse mte finns någon man som direkt av lagen utpekas som bamets fader. I de fall då modern är gift vid barnets födelse eller har blivit änka så kort tid före födelsen att bamet kan vara avlat av den avlidne mannen, skall dock mannen i äktenskapet liksom nu anses som fader till barnet.

Förslaget till ändrade faderskapsbestämmelser ger sålunda upphov tUl ändring i bl.a. gällande regler om förvärv av svenskt meborgarskap vid födelsen. I departementspromemorian (Ds Ju 1975:17) Faderskap och vårdnad har som tidigare angetfcj föreslagits följdändringar i bl.a. MbL.

För de fall då en man direkt i lagen anges som fader tUl ett bam bör man enligt promemorian i medborgarskapshänseende behålla de regler som nu gäller i fråga om bam som föds i äktenskap. I övriga situationer föreslås bamet bli svensk medborgare, om modem är svensk med-

Prop. 1975/76:136

13

borgare. 1 § MbL har i promemorian ändrats i enUghet härmed.

Paragrafens första stycke föreslås reglera det fallet att bamets moder är gift vid bamets födelse eUer har blivit änka så nyligen att barnet kan ha avlats i äktenskapet. I detta fall dä, som fömt har angetts, maken skall anses som fader till barnet föreslås bamet också förvärva hans medborgarskap, om han är svensk medborgare. Är fadem i det angivna faUet utlänning men är modern svensk medborgare, förvärvar bamet enUgt förslaget svenskt medborgarskap under fömtsättning, dels att bamet är fött här i landet, dels att fadern är statslös eller att bamet inte vid födelsen förvärvar hans medborgarskap. Till skiUnad från nu kom­mer emellertid bam som föds kort tid efter en skilsmässa inte att om­fattas av den nu angivna bestämmelsen. I stäUet blir andra stycket tUl-lämpUgt. Enligt detta förvärvar bamet svenskt medborgarskap, om modem är svensk medborgare.

Som tidigare har framgått (4.1.1) kan huvudregehi att modems make skaU anses som fader sättas ur spel under vissa fömtsättningar. Annan man kan erkänna faderskapet med påföljd att faderskapspresumtionen hävs. Sådant erkännande kan länmas redan före bamets födelse. Om erkännande har lämnats på sådant sätt och det alltså redan vid bamets födelse är klart att annan man än moderns make är fader tUl bamet, blir enligt promemorian första stycket i förevarande paragraf inte tUl-lämpUgt. I stället kommer bamet att enligt andra stycket följa modem i medborgarskapshänseende.

I fräga om den redaktionella utformningen av förslaget till ändrad lydelse av 1 § MbL kan nänmas, att paragrafen i fråga om grundläg­gande rekvisit hänvisar tUl 1 kap. 1 § första stycket FB.

Förslaget att ur lagstiftningen föra bort termema barn i äktenskap och bam utom äktenskap har vidare föranlett vissa ändringar i 5 § MbL. Dessa sammanhänger dessutom med förslaget att även ogifta för­äldrar skall kunna ha gemensam vårdnad om sina bam.

I 5 § MbL anges under viUca fömtsättningar ogift barn under 18 år som är bosatt här i landet fär svenskt medborgarskap genom att dess fader eUer moder förvärvar svenskt medborgarskap genom anmälan enligt 3 eller 4 §, I promemorieförslaget behålls den nuvarande principen att bamet under närmare angivna förutsättningar automatiskt får svenskt medborgarskap i samband med att fadem eller modem genom anmälan blir svensk medborgare. De föreslagna bestämmelsema innebär följande.

I paragrafens första stycke tas upp det faUet att svenskt medborgar­skap förvärvas av en man. Har han ogift bara under 18 år som är bo­satt här i landet, får även det svenskt medborgarskap, om han har vårdnaden om det. Det krävs inte att mannen ensam har vårdnaden. Inte heller har det enligt förslaget någon betydelse om mannen är eUer har varit gift med modem tiU bamet. Pä denna punkt skiljer sig de nya

Prop. 1975/76:136

14

reglerna från nuvarande bestämelser, enligt vilka endast bam i äkten­skap följer fadem i nu aktuellt hänseende.

Andra stycket i den föreslagna lydelse av 5 § MbL innehåller bestäm­melser för det fall att svenskt medborgarskap förvärvas av en kvinna, som har här i landet bosatt, ogift bam under 18 år. Sådant bam för­värvar svenskt medborgarskap tillsammans med modem, om inte fadern är utlänning och har vårdnaden om bamet, antingen ensam eUer till­sammans med modem. Humviiia föräldrama är eUer har varit gifta med varandra saknar betydelse också i detta fall.

Slutligen har föreslagits en mindre ändring i 13 a § MbL med anled­ning av att uttrycken bam i och bam utom äktenskap har slopats.

4.2 Remissyttrandna över förslagen till ändring 1 lagen om svenskt medborgarskap

De föreslagna ändringama i IVIbL kommenteras av riksskatteverket, SIV, namnlagsutredningen och SACO/SR. Såväl riksskatteverket som SIV och namnlagsutredningen riiktar anmärkning mot att 1 § MbL ut­formats pä sådant sätt, att hänmning görs till innehållet i en bestäm­melse i FB. Enligt SIV bör bestämmelser som rör förvärv och förlust av svenskt medborgarskap uttrycka;! i klartext i MbL. Verket pekar vidare på att den svenska medborgarskapslagsstiftningen har tillkommit i sam­verkan med Danmark och Norge samt att de nordiska medborgarskaps-lagarna, även den finska, har i huvudsak likalydande bestämmelser be­träffande bams förvärv och förlust av medborgarskap. En samordning av lagstiftningen är enligt verket alltjämt av stort värde inte minst med tanke på det stora antalet invandrare i Sverige från övriga nordiska länder.

SIV anför vidare att de nya bestämelsema kommer att ge uK>hov till dubbla medborgarskap, eftersom de föreslagna bördsreglema skUjer sig frän bördsreglema i andra länder, bl.a. de nordiska. Som exempel näm­ner verket det fallet att en svensk kvinna skUjer sig från en dansk man och kort efter äktenskapets upplösning föder ett bam. Bamet bUr därvid svensk medborgare tUl följd av de nya bestämmelserna men också sam­tidigt dansk medborgare, eftersom mannen enligt de danska börds­reglema anses vara fader tUl barnet. Att på detta sätt införa regler som medför att nya gmpper kan få dubbla medborgarskap vid födelsen strider enligt verkets mening mot den ledande principen inom svensk medborgaiskapsrätt att undvika dubbelt medborgarskap.

Vad gäller förslaget till ny lydelse av 5 § MbL anför riksskatteverket, att det framstår som orimligt att förvärv av svenskt medborgarskap för förälder, som inte sammanbor med bamet, medför svenskt medborgar­skap för bamet därigenom att föräldern har del i vårdnaden. På samma sätt kan den omständigheten att föräldrama har gemensam vårdnad för-

Prop. 1975/76:136

15

hindra att bamet upptas till svensk medborgare gemensamt med den förälder med vUken bamet sammanbor. SIV anser att 5 § MbL bör modifieras på det sättet, att bam får svenskt medborgarskap som bi­person till endera av föräldrama, om föräldem antingen ensam har vårdnaden eUer har vårdnaden med den andre och denne är svensk medborgare. I övriga fall där gemensam vårdnad förekommer bör bamet enUgt verket kunna tas upp till svensk medborgare efter ansökan om naturalisation.

5   Föredraganden 5.1 Inledning

Den nuvarande medborgarskapslagen (1950: 382-MbL) har varit i till-lämpning i 25 år. Den tillkom i samarbete mellan Daimiark, Norge och Sverige. Någon aUmän översyn av lagstiftmngen har inte skett under lagens hittUlsvarande gUtighetstid. Vid två tillfäUen under denna tid har ändringar i sak genomförts i lagen. I olika sammanhang har väckts för­slag om en översyn av lagstiftningen.

Sverige har under den tid som lagen gällt tagit emot ett stort antal in­vandrare. Invandringen var särskilt stor under slutet av 1960-talet. I vårt land har under senare är genomförts en rad åtgärder för att under­lätta för invandrama att växa in i det svenska samhäUet.

De ändringar i MbL som jag kommer att föreslå i det följande har tUl väsentUg del aktualiserats av invandrarutredningen i dess huvudbe­tänkande (SOU 1974: 69) Invandrama och minoriteterna. Utredningen hade till uppgift att kartiägga invandrarnas och minoriteternas situation i Sverige och att föreslå samhäUsåtgärder pä skUda områden för dessa gmpper. Betänkandet ledde efter remissbehandling tiU en proposition om riktlinjer för invandrar- och nunoritetspcUtiken m.m., vilken antogs av riksdagen förra året (prop. 1975: 26, InU 1975: 6, rskr 1975: 160). Invandrarutredningen granskade även reglema om förvärv av svenskt medborgarskap och fann därvid anledning att i betänkandet ta upp vissa frågor tiU diskussion. Dessa rör främst kraven på viss tids hemvist i Sverige och försörjningsförmåga hos den som önskar få svenskt med­borgarskap samt vissa problem i samband med barns förvärv av svenskt medborgarskap. Invandrarutredningen förordade i betänkandet en all­män översyn av medborgarskapslagstiftningen.

Invandrarutredningens synpunkter har behandlats i promemorian (Ds A 1975:14) Förvärv av svenskt medborgarskap, som har utarbetats inom arbetsmarknadsdepartementet. Under arbetet har samråd ägt mm med representanter för Danmark, Finland och Norge. Sedan prome­morian nu har remissbehandlats, ämnar jag ta upp de i promemorian framlagda förslagen.

Prop. 1975/76:136

16

Inom justitiedepartementet har upprättats en departementspromemo­ria (Ds Ju 1975: 17) Faderskap och vårdnad. Promemorian innehåller förslag tiU ändringar i föräldrabalken (FB). Bl.a. föresläs att börds-och vårdnadsreglerna ändras samt att i samband därmed begreppen äktenskaplig börd, barn i äktenskap och barn utom äktenskap förs bort ur lagstiftningen. Promemorian har remissbehandlats.

Departementspromemorian har föranlett lagrådsremiss med förslag tiU ändring i FB m.m. I promemorian föreslagna följdändringar i MbL har emeUertid inte behandlats i lagrådsremissen. Efter samråd med statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] har jag funnit lämpUgt att överväga dessa följdänd­ringar i samband med de ändringar som i övrigt har föreslagits beträf­fande MbL. Jag ämnar därför ta upp dem till behandling i detta sam­manhang.

De frågor som jag avser att nu gå in på rör sålunda dels barns förvärv av svenskt medborgarskap dels förv"ärv i allmänhet av svenskt med­borgarskap genom naturalisation.

Frågor som rör bams medborgarskapsförvärv har på senare tid ak­tualiserats både i vårt land och i intemationella sammanhang. Det har därvid främst varit fråga om rätten för barnet till båda föräldramas medborgarskap samt om förhindrande av statslöshet. Det nyss berörda förslaget tUl nya faderskaps- och vårdnadsbestämmelser gör det vidare nödvändigt att reglera frågan om bams förvärv av svenskt medborgar­skap vid födelsen eller senare på annat sätt än f. n. Jag anser det lämp­ligt att först till en sandad bedömning ta upp de frågor som jag nu har berört.

Den andra gmppen av frågor hänför sig som jag nämnde tUI förut­sättningarna för att få svenskt medborgarskap genom naturalisation samt, i fråga om nordbo, även genom anmälan. F. n. gäller enligt 6 § första stycket MbL som villkor för naturalisation att sökanden har fyllt 18 år, har sitt hemvist här sedan sju år, har fört en hederlig vandel samt har möjlighet att försörja sig och sin familj. Enögt andra stycket kan i vissa fall lämnas dispens från dessa krav. Jag änmar föreslå att nuva­rande krav för erhåUande av svenskt medborgarskap genom naturalisa­tion samt, för nordbos del, genom anmälan mildras i skilda hänseenden, inte minst i fråga om kravet på hemvisttid.

5.2 Barns förvärv av svenskt medlborgarskap

5.2.1 Allmänna synpunkter

Den svenska medborgarskapsrätten bygger sedan gammalt på härstam­ningsprincipen. Enligt denna princip är föräldrarnas medborgarskap och inte födelseorten avgörande för ett barns ställning i medborgarskapsrätts­ligt hänseende. Barn i äktenskap följer i princip fadem i medborgar­skapshänseende. För barn utom iiktenskap är det avgörande om modern

Prop. 1975/76:136

17

har svenskt medborgarskap. Liknande principer ligger tiU grund för medborgarskapslagstiftningen i ett stort antal länder, däribland övriga nordiska länder. Vissa av de stater som tillämpar härstamningsprincipen har infört en ordning som innebär, att barnet får landets medborgarskap om någon av föräldrarna är medborgare i landet. Andra varianter före­kommer också.

Under remissbehandlingen av departementspromemorian Ds A 1975: 14 har LO och TCO fört fram förslag som syftar tUl att bam tiU svensk man eller kvinna oftare än nu skall få svenskt medborgarskap redan vid födelsen. LO föreslår att barn i äktenskap meUan svensk kvinna och utländsk man får svenskt medborgarskap vid födelsen. En­ligt TCO bör, oavsett föräldrarnas samlevnadsformer, aUtid gäUa att barn vars moder eller fader är svensk medborgare får svenskt med­borgarskap vid födelsen.

Förslag i detta syfte har tidigare förts fram i riksdagen, i Nordiska rådet och i andra sammanhang. Förslagen har hittiUs inte föranlett någon ändring, främst av det skälet att en sådan ordning skuUe ge upp­hov till ett stort antal dubbla medborgarskap. Hithörande frågor är f. n. föremål för överväganden inom Europarådet. Syftet är bl. a. att granska de problem som hänger samman med medborgarskap för bam vilkas föräldrar har olika medborgarskap samt att undersöka möjlig­heten att utarbeta en konvention på detta område.

För egen dd har jag förståelse för LO:s och TCO:s förslag. Den föreslagna ändringen skulle ju även Ugga i linje med strävandena för jämställdhet mellan män och kvinnor. Jag bedömer det emeUertid inte vara möjUgt att f.n. förorda så långtgående ändringar i de principer pä vilka vår medborgarskapslagstiftning vilar. Resultatet av arbetet inom Europarådet bör avvaktas och fortsatta överläggningar håUas med övriga nordiska länder innan ändringar av detta slag närmare övervägs.

Redan nu bör emeUertid enligt min mening naturaUsation underlättas i fråga om barn som växer upp i värt land och som har svensk fader eller moder. Jag återkommer till den frågan längre fram, sedan jag har behandlat de i de båda departementspromemoriorna föreslagna ändringarna av bestämmelserna om förvärv av svenskt medborgarskap vid födelsen.

5.2.2 Konsekvenser för medborgarskapsförvärv vid födelsen av ändrade bördsregler

Som jag nyss nämnt bygger vår medborgarskapslagstiftning på här­stamningsprincipen. Barn i äktenskap får svenskt medborgarskap vid födeken, om fadern är svensk medborgare (1 § första stycket första punkten MbL). Även om fadern inte är svensk medborgare, förvärvar barn i äktenskap svenskt medborgarskap vid födelsen, om barnet föds i Sverige och modern är svensk medborgare samt dessutom fadem är

2  Riksdagen 1975/76.1 saml. Nr 136

Prop. 1975/76:136

18

statslös eUer barnet inte förvärvar faderns medborgarskap (1 § första stycket andra pimkten MbL). Barn utom äktenskap får vid födelsen svenskt medborgarskap, om modern är svensk medborgare (1 § första stycket tredje punkten MbL).

Vad som avses med barn i äktenskap och barn utom äktenskap fram­går av 1 kap. 1 och 2 §§ FB. Med barn i äktenskap avses barn som föds imder bestående äktenskap eller inom sådan tid efter det att äktenskapet har upplösts, att det kan vara avlat dessförinnan. Den man med vilken bamets moder är eUer var gift presumeras i dessa fall vara fader tiU bamet. Barnet sägs ha äktenskaplig börd. Under vissa fömtsättningar kan domstol häva faderskapspresumtionen, vilket även återverkar på frägan om barnets medborgarskap. Med bam utom äktenskap avses bara som inte har äktenskapUg börd. Vem som skaU anses som fader tiU sädant barn fastställs genom dom eller erkännande enligt bestäm­melserna i FB.

De gällande bördsreglerna får ses mot den bakgmnden att bam i äktenskap tidigare har haft en i rättsUgt hänseende mer gynnad stäU­ning än andra barn. Sedan de utomäktenskapUga baraens situation nu­mera har förbättrats så att de i aUt väsentUgt har samma rättsställning som andra barn, har det ansetts att det inte längre finns anledning att i hittillsvarande omfattning ställa upp regler som presumerar att ett barn är fött i äktenskap och att moderns make eUer föratvarande make är att anse som fader. I lagrådsremissen med förslag till ändringar i FB m.m. föreslås att faderskapspresumtionen behålls för de faU då modern är gift vid barnets födelse eUer så nyUgen har blivit änka att barnet kan vara avlat före mannens dc>d. Mannen i äktenskapet skall alltså i dessa fall anses som fader tiU baraet. Förslaget motiveras med att pre-sumtionsregeln för dessa faU i allmänhet ger ett materieUt riktigt resul­tat. Situationen anges emeUertid vara en annan i de faU då barn föds efter skilsmässa. Den nuvarande presumtionsregeln anges i dessa fall oftast slå fel. Det föreslås därför att den fränskilde maken inte längre skall presumeras vara fader tUl bamet. Faderskapet tiU barn som föds efter äktenskapsskUlnad föreslås i stället bli fastställt på samma sätt som när barnets moder inte har varit gift, dvs. genom erkännande eller dom.

I lagrådsremissen föreslås vidare att den man som presumeras vara fader får vidgade möjUgheter att föra talan om att barnet inte skaU ha äktenskaplig börd. Sådan talan skall få väckas även i de fall då man­nen först har erkänt bamet som sitt. Vidare slopas nuvarande tidsfrister för väckande av talan. I de faU då modern är gift skall annan man än hennes make kunna erkänna faderskapet med verkan att presumtionen för den äkta mannens faderskap hävs. Det skaU dock krävas att både modem och maken har godkänt erkännandet. Sådant erkännande skaU kunna lämnas även före bamets födelse. I samband med att börds-

Prop. 1975/76:136

19

reglema och även vårdnadsreglerna ändras framläggs även för­slag om att termerna barn i äktenskap och bam utom äktenskap slopas i gällande lagstiftning.

Det är uppenbart att de nu berörda ändringama i FB får återverk­ningar på gäUande bestämmelser om förvärv av svenskt medborgarskap vid födelsen, eftersom dessa knyter an tiU begreppen barn i äktenskap och bam utom äktenskap. I den departementspromemoria som ligger tiU gmnd för lagrådsremissen med förslag tUl ändringar i FB m.m. har också föreslagits ändring av bl.a. 1 § MbL. Förslaget innebär att barnet i de fall dä viss man enUgt FB presumeras vara dess fader följer honom i medborgarskapshänseende.

Om barnets moder är gift vid baraets födelse eUer sä nyligen har blivit änka att bamet kan ha avlats i äktenskapet skall, som förat har nämnts, maken anses som fader till bamet. Bamet föreslås i promemo­rian förvärva faderns medborgarskap, om han är svensk. Är han inte svensk, men är modem svensk medborgare, förvärvar bamet svenskt medborgarskap, om det är fött här i landet och fadem är statslös eUer bamet inte vid födelsen förvärvar hans medborgarskap. Bestämmelsen har i redaktionellt hänseende utformats så att fömtsättningama för dess tUlämpning anges genom hänvisning tUl innehållet i 1 kap. 1 § första stycket FB.

I övriga faU föreslås bamet få svenskt medborgarskap, om modem är svensk medborgare. Detta bUr liksom nu faUet när modem är ogift vid baraets födelse. Till skillnad från gällande rätt kommer barnet att i medborgarskapshänseende följa modern också när baraet föds kort Ud efter äktenskaps upplösning genom skilsmässa.

Vid remissbehandlingen har från olika håU understrakits, att avskaf­fandet av termema bam i och bam utom äktenskap medför svårigheter vid utformningen av skUda bestämmelser i annan lagstiftning. SIV fram­håUer för sin del att bestämmelserna i I § MbL om förvärv och förlust av svenskt medborgarskap är av sådan vikt att de mäste "uttryckas i klartext". Det kan enligt SIV inte anses lämpUgt att som har skett hän­visa tiU rekvisit som finns angivna i annan lag. Beträffande det sakUga innehåUet i den föreslagna bestämmelsen har SIV pekat på att dubbelt medborgarskap i vissa faU kan uppkonmia. Det hänger samman med att de föreslagna reglerna skiljer sig frän motsvarande bestämmelser i andra länder, däribland de nordiska ländema. I övrigt har frägan inte berörts vid remissbehandlingen.

För egen del viU jag instämma i de synpunkter som SIV har framfört beträffande bestänmielsernas utformning. 1 § MbL utgör den mest centrala bestämmelsen i lagen. Föratsättningarna för förvärv av svenskt medborgarskap bör finnas angivna i MbL. Vad gäUer det sakliga inne­håUet i de föreslagna bestämmelserna är det enUgt min mening uppen­bart, att 1 § MbL måste anpassas tUl ändringen i FB:s bördsregler.

Prop. 1975/76:136

20

även om detta i vissa faU kan leda tUl dubbla medborgarskap. Det före­slagna innehåUet i 1 § MbL innebär för övrigt i flertalet faU inte någon sakUg ändring i förhåUande tiU vad som nu gäUer. Detta är endast faUet i fråga om barn som föds kort tid efter skUsmässa. Eftersom det i dessa faU inte kommer att finnas någon av lagen utpekad fader vid födelsen, bör bamet i stället som föreslagits förvärva svenskt medborgarskap, om modera är svensk medborgare. I de faU då bam tiU utländsk moder föds efter hennes skilsmässa från svensk make och det visar sig att denne är fader tiU bamet, bör baraet genom naturaUsation kunna ges svenskt medborgarskap.

Presumtionen för att moderns make är fader tiU bamet kan som jag förat har nämnt hävas genom att en annan man erkänner barnet. Detta kan ske redan innan barnet är fött. I sådant faU kan barnet bli svensk medborgare vid födelsen endast om modern är svensk medborgare. Har erkäimandet skett sedan bamet har fötts eUer har domstol efter börds­talan faststäUt, att modems make inte är fader tiU bamet, verkar domen eUer erkännandet retroaktivt i fråga om bamets medborgarskap. Denna situation kan ibland uppstå reclan med nuvarande regler. Det finns emeUertid anledning att räkna med att de ändrade bördsreglerna medför fler sädana faU. Det är emeUertJd endast i de faU då modera inte är svensk medborgare som en bördstalan eUer ett faderskapserkännande kan inverka på barnets medborgarrättsUga ställning. Även i dessa fall torde de olägenheter som kan komma att uppstå i mänga faU kunna avhjälpas genom naturaUsationsförfarandet.

Jag ansluter mig sålunda i sak till det förslag som har lagts fram i promemorian i denna del. 1 § MbL bör utformas på sådant sätt, att det redan av den bestänunelsen framgår i vilka faU barn vid födelsen för­värvar svenskt medborgarskap.

5.2.3 Förhindrande av att barn blir statslöst vid födelsen

Av den tidigare redogörelsen har framgått att barn i äktenskap för­värvar svenskt medborgarskap vid födelsen, om fadem är svensk med­borgare, medan barn utom äktenskap bUr svensk medborgare vid födel­sen, om modem har svenskt medborgarskap. I båda faUen saknar det betydelse var bamet är fött. Frän huvudregeln att faderns nationabtet är bestämmande för vUket medborgarskap bam i äktenskap förvärvar vid födelsen finns ett undantag. Om fadem inte har medborgarskap i någon stat eller om bamet inte förvärvar hans medborgarskap vid födelsen, får nämligen bam i äktenskap svenskt medborgarskap, om modem är svensk medborgare. En föratsättning för tUlämpning av den­na bestämmelse är dock att bamet har fötts här i riket. På grund av samhörigheten mellan de nordiska ländema har i 10 § a) MbL öppnats möjlighet att i vissa avseenden jämstäUa födelse i Danmark, Norge och Finland med födelse här i riket. En sådan ordning har också införts.

Prop. 1975/76:136

21

Av vad nu har sagts följer att barn i äktenskap till svensk moder i vissa fall kan bli statslöst vid födelsen, nämligen om bamet föds utan­för Norden och fadem är statslös eller bamet inte förvärvar faderns medborgarskap. Föds barnet i land som tUlämpar territorialprincipen, erhåUer bamet dock medborgarskap i det landet.

I promemorian (Ds A 1975: 14) föreslås att det inte skall krävas att bamet har fötts här i riket för att bamet i nu berörda faU skaU erhåUa svenskt medborgarskap. Förslaget har aUmänt tillstyrkts av remissin­stansema. Jag vUl nämna att ett sådant förslag nyligen har lagts fram i ett betänkande av en samnordisk arbetsgrapp, vilken har tUlsatts efter en rekommendation av Nordiska rådet för att undersöka möjUgheten att vid faststäUande av bams medborgarskap ta större hänsyn tUl principen om bamets intresse.

Den nu aktueUa bestämmelsen infördes vid MbL:s tillkomst. Tidigare saknade bam i äktenskap möjUghet att vid födelsen få modems svenska medborgarskap i de faU dä baraet inte erhöU faderas medborgarskap. Vid den nuvarande regelns tillkomst diskuterades om bestämmelsen skuUe avse även bam som hade fötts utomlands. Mot en sådan ordning talade bl.a. svårigheten att få upplysningar om faderns medborgarskaps-rättsUga status. Vidare anfördes att medborgarskapsfrågan troUgen inte skuUe bli aktuell förrän långt efter bamets födelse och att ett utom­lands fött bam i äktenskap mellan en statslös man och svensk kvinna i många faU kunde antas sakna närmare anknytning till Sverige.

Sedan MbL:s tUlkomst har, som också påpekas i promemorian, antalet statslösa ökat betydligt världen över. Ansträngningar har därför gjorts, säiskUt på det internationeUa planet, för att minska antalet statslösa personer samt för att förbättra deras rättsliga ställning. Detta arbete har bl.a. resulterat i 1954 resp. 1961 ärs FN-konventioner om statslösas rättsliga ställning resp. begränsning av statslöshet. Sverige har tagit aktiv del i detta arbete och har ratificerat konventionerna.

EnUgt min mening är det bl.a. mot denna bakgrand angeläget att försöka hindra att bam i äktenskap tiU svensk moder i något fall blir statslöst. Denna uppfattning delas av en enhäUig remissopinion.

Jag är visserUgen medveten om att det i vissa fall kan föreUgga svårigheter när det gäller att konstatera om barnet får fadems med­borgarskap eUer inte. Det bör emeUertid framhållas, som också har skett i promemorian, att kommunikationsförhåUandena har förbättrats och att upplysningar numera lättare kan erhåUas om främmande lagstift­ning. De praktiska svårighetema bör inte överdrivas. I Finland tillämpas för övrigt redan nu en liknande regel.

Jag anser sålunda att övervägande skäl talar för att nuvarande be­stämmelser ändras så att bara till svensk moder inte kan bli statslöst, vare sig det fötts i bestående äktenskap eller inte. Ändringen bör vidare medföra att bamet genom modem får svenskt medborgarskap, även

Prop. 1975/76:136

22

om det skulle få medborgarskap ii annan stat, som tUlämpar territorial­principen. Jag ansluter mig därför tUl förslaget att avskaffa den i 1 § andra punkten MbL intagna begränsningen att bamet skall vara fött i Sverige.

Bestämmelsen i 10 § a) första stycket MbL enligt vUken födelse i annat nordiskt land i nu angivet fall jämställs med födelse i Sverige blir med den nu föreslagna 'ändringen överflödig och kan utgå.

5.2.4 Självständig naturalisation av barn

Barn i äktenskap meUan svensk moder och utländsk fader naturali­seras i vårt land i aUmänhet som. biperson tiU fadern. Har bamet fyllt 15 år, får även barnet uttala sig innan ansökan avgörs. För självständig naturalisation krävs enligt 6 § MbL att sökanden har fyUt 18 år. Vill­koret är liksom de andra villkoren dispensivt.

I samband med MbL:s tillkomst diskuterades frågan om bara i äkten­skap meUan svensk moder och utländsk fader borde vid födelsen få ocksä moderns medborgarskap. Departementschefen som inte kunde biträda ett sådant förslag, utgick för sin del ifrån att sådant barn, om det var bosatt i Sverige, i allmänhet skulle bU svensk medborgare före vuxen ålder, nämligen som biperxin till fadern när denne naturalisera-des. Ibland kunde det enligt departementschefen vara motiverat att barnet naturaliserades självständigt. Detta gäUde främst när föräldrar­nas äktenskap hade upplösts och modern fått vårdnaden om barnet. I de faU då barnet stod under föräldrarnas gemensamma vårdnad och fadem inte ville eUer kunde bU svensk medborgare, borde barnet likaså kunna upptas tiU svensk medborgare på ansökan av båda föräldraraa.

Den praxis som har utbildats beträffande självständig naturalisation av barn är numera mycket liberal. I äktenskap meUan svensk kvinna och utländsk man beviljas sålunda regelmässigt naturalisation för alla barn som vid förvärv av svenskt medborgarskap förlorar sitt tidigare medborgarskap. Detsanmia gällei- barn som inte förlorar sitt tidigare medborgarskap ens om det uppbis tiU svensk medborgare tiUsammans med fadern, t.ex. brittiska och irekiska bara. I de senare faUen upp­står sålunda dubbelt medborgarslcap. Även sädana bam, som inte för­lorar sitt tidigare medborgarskap om det förvärvar svenskt medborgar­skap genom självständig naturalisation men väl om det naturaliseras som biperson till fadern, t.ex. italienska och spanska barn, kan numera självständigt naturaUseras. I dessa fall avvaktas dock i allmänhet faderns ansökan om svenskt medborgarskap för att dubbelt medborgar­skap för baraet skall kunna undvikas. Om det visar sig att fadera inte för egen del vill ansöka om svenskt medborgarskap trots att han upp­fyller vUlkoren, upptas baraet självständigt, fastän dubbelt medborgar­skap därigenom uppstår. Den omständigheten att även fadem hade

Prop. 1975/76:136

23

kunnat upptas till svensk medborgare har hittUls varit avgörande föi bifall tUl barnets ansökan.

För självständig naturaUsation av barn gäller generellt att barnel skall vara bosatt i Sverige och att båda föräldrarna samtycker till att barnet upptas till svensk medborgare.

I departementspromemorian (Ds A 1975:14) föreslås nu att som huvudregel skaU gälla, att medborgarskapsansökningar för barn undei 18 år i äktenskap mellan utländsk fader och svensk moder skall bifaUas, under föratsättning att familjen är bosatt i landet. Ansökan skaU ha gjorts av båda föräldrarna. Bam som har fyllt tolv år bör beredas tiU­ fälle att uttala sig innan ansökningen om naturalisation avgörs. Oro fadem inom en mycket nära framtid kommer att uppfylla föratsätt­ningarna för naturalisation och förklarar sig ämna söka svenskt med­borgarskap, kan det emellertid enligt promemorian finnas skäl att även i fortsättningen avvakta fadems ansökan i de fall då barnet förlorar sitt tidigare medborgarskap vid naturalisation, om det naturaliseras som biperson tiU fadem.

Jag vill nämna att ett likartat förslag har förts fram av den tidigare nämnda på initiativ av Nordiska rådet tUlsatta arbetsgruppen. Denna har haft tUl uppgift att undersöka om man vid bevUjande av medbor­garskap kan ta större hänsyn tiU principen om bamets intresse. Arbets­gruppen anser i sitt betänkande att det önskemålet f. n. bäst kan tillmö­tesgås genom en väsentiig liberalisering av naturalisationspraxis. Genom ett ansökningsförfarande uppnås nämUgen den fördelen, att bara vid förvärv av svenskt medborgarskap i viss utsträckning förlorar sitt tidigare medborgarskap.

Förslaget om Uberalisering av praxis vid självständig naturalisation av barn har tiUstyrkts av det stora flertalet remissinstanser. Även jag anser, som jag tidigare har nämnt, att det är angeläget att ytterligare underlätta naturalisation av bara med svensk moder, när fanuljen är bosatt här och båda föräldraraa önskar att barnet skall bli svenskt. Det är enligt min mening inte befogat att genereUt särbehandla de barn som kan förlora sitt hemlands medborgarskap endast som bipersoner till fadern. I aU synnerhet gäller detta mot bakgrund av att dessa bam ändå bevUjas självständig naturaUsation när fadem slutUgen uppfyUer naturalisationsvillkoren men för egen del väljer att inte söka svenskt medborgarskap. Den omständigheten att barn i något fler faU får diib-bdt medborgarskap bör enUgt min mening inte tillmätas aUtför stor betydelse. De olägenheter detta kan medföra får anses vara begränsade.

Jag förordar alltså som en allmän riktUnje att bara under 18 år i äktenskap mellan svensk moder och utländsk fader regdmässigt skaU kunna naturaliseras om familjen är bosatt i Sverige och båda föräldrar­na har ansökt om naturalisation. Bam över tolv år bör få tUlfäUe att yttra sig. Undantag bör kunna förekomma i de fall då barnet förlorar

Prop. 1975/76:136

24

sitt tidigare medborgarskap endast om det naturaliseras samtidigt med fadem och denne kan väntas bli naturaliserad inom kort tid.

5.2.5 Barns förvärv av svenskt medborgarskap som biperson i visst fall EnUgt 3 och 4 §§ MbL kan utlänning under vissa fömtsättningjir fä svenskt medborgarskap efter anmälan hos länsstyrelse. Sådan rätt tiU-konuner den som har levt i Sverige viss längre tid som anges i lagen (increscens) och den som tidigare har varit svensk medborgare (åter­vinning). I 5 § MbL anges under vilka fömtsättningar ogift barn under 18 år som är bosatt i landet får svenskt medborgarskap genom att dess fader eUer moder förvärvar svenskt medborgarskap efter sådan an­mälan. Bestämmelsen innebär att bam i äktenskap följer fadem som biperson vid dennes förvärv av svenskt medborgarskap. Bara i rtenskap följer dock modem om hon är änka eller om barnet efter äktenskapets upplösning står under hennes vårdnad. Barn utom äktenskap blir svensk medborgare tillsammans med modern utom i de faU då fadem är ut­länning och har vårdnaden om barnet.

I de fall som avses i 5 § MbL får bamet automatiskt svenskt med­borgarskap i och med att ifrågavarande förälder bUr svensk medborgare.

I departementspromemorian (Ds Ju 1975:17) Faderskap och vårdnad föreslås att bestämmelsema om biuns förvärv av svenskt medborgarskap som biperson i återvinnings- och increscensfaUen ändras. Ändringen är en följd av förslaget att begreppen barn i äktenskap och barn utom äktenskap skall avskaffas. Den syftar emellertid även till att anpassa 5 § tiU de föreslagna nya vårdnadsbestämmelserna. Med hänsyn härtiU vill jag i korthet erinra om innehållet i den förut nämnda lagrådsremis­sen i denna del.

F.n. gäUer enligt FB att barn vars föräldrar är gifta står under deras gemensamma vårdnad. Däremot kan inte ogifta föräldrar utöva den rättsliga vårdnaden tillsammans. I detta fall är det bamets moder som har vårdnaden. Inte heller frånskilda makar kan i dag gemensamt ha den rättsliga vårdnaden om sina barn. I stället bestämmer domstol vem som skaU vara vårdnadshavare. Vid upprepade tiUfäUen har emeUertid rests krav på att även ogifta och frånskUda skaU ha möjUghet att ge­mensamt utöva vårdnaden om sina barn. I lagrådsremissen rörande ändring i FB m.m. föreslås att frånskUda skall ha möjUghet att behåUa den gemensanmia rättsliga vårdnaden om barnen. Om makarna före skilsmässan har haft gemensam vårdnad och är ense om att den skall fortsätta efter skilsmässan, skaU domstolen i princip alltid besluta i enUghet med deras önskemål. Vidare föreslås att domstol i fråga om ogifta föräldrar som så önskar skall kunna besluta att de skall ha ge­mensam vårdnad om sina bam.

Den i den nyssnämnda departementspromemorian föreslagna änd­ringen av 5 § MbL fäster avgörande vikt vid vem som har vårdnaden om

Prop. 1975/76:136

25

barnet. Barn som är under 18 år och ogift bUr svensk medborgare som biperson tiU fadern, om denne ensam eUer tiUsammans med modem har vårdnaden. Däremot följer bamet enUgt andra stycket modem i medborgarskapshänseende, endast om hon ensam har vårdnaden eUer har vårdnaden gemensamt med barnets fader och han är svensk med­borgare. Huruvida föräldrarna är eUcr har varit gifta med varandra skaU inte tillmätas betydelse. Är annan än fadern eUer modern vård­nadshavare, förvärvar barnet svenskt medborgarskap tiUsammans med modem.

Utformningen av 5 § MbL har kritiserats av SIV och riksskatteverket. Man har pekat på det orimUga i att förvärv av svenskt medborgarskap för förälder som inte sammanbor med barnet skall medföra att barnet fär svenskt medborgarskap bara av det skälet att föräldern har del i vårdnaden. Vidare har framhålUts att förslaget i vissa faU hindrar att bamet får svenskt medborgarskap tiUsammans med den förälder hos vilken barnet bor. Det har ansetts olämpUgt att baraet inte i något fall får tas upp till svensk medborgare tUlsammans med modem när fadem är utlänning och gemensamt med modern har vårdnaden om barnet.

Om vårdnadsreglerna i FB ändras bör enUgt SIV:s mening 5 § MbL ges ett sådant innehåll, att bam får svenskt medborgarskap som biper­son till endera av föräldrarna om denne antingen ensam har vårdnaden eUer har vårdnaden tillsammans med den andre och denne är svensk medborgare. I övriga faU där gemensam vårdnad förekommer kan barnet enligt SIV i stället tas upp tUl svensk medborgare efter ansökan om naturaUsation.

Jag kan dela de nämnda remissinstansernas instäUning tUl den före­slagna bestämmelsen. Denna leder till mindre lämpUgt resultat i de faU då fadern och modem har gemensam vårdnad men fadera inte lever tUlsammans med barnet. Ett bam bör i medborgarskapshänseende i möjUg mån följa den förälder som barnet lever tillsammans med och som aUtså utövar den faktiska vårdnaden, föratsatt att denne också har den rättsUga vårdnaden. Svårigheter möter emeUertid när det gäUer att förena det nu nämnda önskemålet med en automatiskt verkande bestämmelse om förvärv av medborgarskap. En sådan bestämmelse måste knyta an tUl förhållanden som klart och entydigt kan konsta­teras. Detta är faUet med nuvarande rekvisit i 5 § MbL. Det får även anses gäUa i fråga om innehavet av den rättsUga vårdnaden men där­emot inte i tiUräckUg grad beträffande utövandet av den faktiska vård­naden.

De ändrade börds- och vårdnadsreglerna föranleder av bl.a. det skälet enUgt min mening, att nuvarande automatik vid baras förvärv av svenskt medborgarskap som biperson delvis måste överges. I fråga om bestänmielsens utformning ddar jag sålunda SIV:s uppfattning, att naturaUsation i stället får tillgripas i vissa faU då föräldrarna har gemen­sam vårdnad om baraet.

Prop. 1975/76:136

26

Jag föreslår sålunda att barn automatiskt får svenskt medborgarskap som biperson tiU fadern eller modern i fall som avses i 5 § MbL, under förutsättning att den av föräldrama som blir svensk medborgare genom anmälan ensam har den rättsUga vårdnaden om barnet. Motsvarande bör gäUa om föräldrama har gemensam vårdnad, men den andre för­äldem redan är svensk medborgare. Får föräldrarna samtidigt svenskt medborgarskap och har de gemensam vårdnad, bör barnen likaså fä svenskt medborgarskap. I övriga faU bör barnet däremot inte automa­tiskt få svenskt medborgarskap som biperson till endera av föräldrarna. De varierande situationer som det i dessa faU är fråga om kräver enligt min mening att möjUghet finns tUl diskretionär prövning. Det är därför naturUgt att naturaUsationsvägen används.

Jag har tidigare behandlat frågan om Uberalare praxis vid självständig naturalisation av barn. När det gäller naturalisation i de fall som jag nu har tagit upp bör avgörande betydelse tillmätas önskemålen hos den av vårdnadshavarna som även faktiskt handhar vårdnaden. Den om­ständigheten att domstol förordnat om gemensam vårdnad efter skils­mässa eUer i faU då föräldrama inte är gifta bör, som jag redan nämnt, inte utan vidare medföra, att samtycke från den andra föräldem alltid skaU krävas för naturalisation av baraet. En prövning får ske i varje SärskUt faU, varvid den andre förälderns intresse för barnet och aktiva deltagande i vårdnaden spelar in.

För att inte försämra möjUgheten för bam att få svenskt medborgar­skap som biperson i de fall som avses i 5 § MbL, bör man vid natura­lisation i hithörande faU bortse från eventueU uppkomst av dubbelt medborgarskap.

5.3 Underlättande   av   naturalisation  och   medborgarskapsförvärv  av nordbo genom anmälan

5.3.1 Inledning

EnUgt 6 § första stycket MbL kan utlänning på ansökan upptas tiU svensk medborgare (naturaliseras), om han har fyUt 18 år, sedan sju år har hemvist här i riket, har fört en hederhg vandel samt har möjUghet att försörja sig och sin familj. NaturaUsationsansökan prövas av SIV. Även om angivna viUkor inte är uppfyllda, kan enligt andra stycket i samma paragraf naturalisation äga mm, om det med hänsyn tiU sökan­dens förhåUanden föreligger särskUda skäl för detta. Som exempel på sådana särskUda skäl nämns i lagen att det skidle medföra gagn för riket att sökanden upptas tiU svensk medborgare, att sökanden förut haft svenskt medborgarskap eller att sökanden är gift med svensk med­borgare. När sökanden är dansk, finländsk, isländsk eller norsk med­borgare kan undantag göras från kravet på sju års hemvist, 'även om annat särskilt skäl inte föreligger. Om utlänning inte förlorar sitt ut-

Prop. 1975/76:136

27

ländska medborgarskap genom naturalisation utan särskilt medgivande från den utländska regeringen eller annan myndighet, kan enligt 6 § tredje stycket MbL ställas som viUkor för att sökanden skaU få svenskt medborgarskap, att ban inom viss tid styrker att sådant medgivande har lämnats. I naturalisationsärenden bestämmer SIV om naturaUsationen skaU omfatta även sökandens ogifta barn under 18 år. Besvär över SIV:s beslut i naturaUsationsärenden avgörs av regeringen.

Enligt 10 § b) MbL har medborgare i annat nordiskt land möjUghet att genom en ensidig förklaring förvärva svenskt medborgarskap, om han uppfyUer vissa viUkor. Bestämmelsen är för sin tillämpning beroen­de av att regeringen efter avtal med annat nordiskt land har förordnat att den skaU gäUa i förhåUande tiU det landet. Så är faUet med Danmark, Finland och Norge. Medborgare i någon av dessa stater får svenskt medborgarskap efter anmälan hos länsstyrelse, under förutsättning att han förvärvat det danska, finländska eUer norska medborgarskapet på annat sätt än genom naturaUsation, att han fyUt 18 år, att han sedan sju år har hemvist i riket samt att han inte under denna tid har dömts tiU fängelse.

I departementspromemorian (Ds A 1975: 14) Förvärv av svenskt medborgarskap har lagts fram förslag som syftar tiU att utlänning tidigare än nu skaU kunna bli svensk medborgare genom naturalisation eller anmälan enUgt 10 § b) MbL. Vidare föreslås att kravet på försörj­ningsförmåga slopas samt att en ytterUgare UberaUsering sker av praxis vid självständig naturalisation av bam.

Det sist nämnda förslaget har jag tidigare behandlat. Jag ämnar i det följande var för sig ta upp frågoma om sänkning av kravet på hemvist­tid här i landet och om avskaffande av kravet på försörjningsförmåga. I anslutning tUl den sist nämnda frågan avser jag delvis med anled­ning av synpunkter som under remissbebandUngen har framförts av SIV att särskilt behandla frågor som rör kravet på hederUg vandel för bifall till naturalisationsansökan.

5.3.2 Hemvisttidens längd

Som jag har nänrnt uppstäUer MbL som krav för naturaUsation, att utiänningen har sitt hemvist h'är i landet sedan sju år. Redan före till­komsten av MbL tUlämpades i praxis krav pä minst sju ärs hemvist för annan utlänning än nordbo.

Den i 6 § andra stycket MbL jmgivna möjUgheten att medge dispens från vUUcoren för naturaUsation har i stor utsträckning kommit att tiU-lämpas i fråga om kravet på hemvisttidens längd. Den dispenspraxis som har utbUdats i detta hänseende innebär i korta drag följande.

För nordiska medborgare krävs endast tre års vistelse i riket för naturaUsation. Utomnordisk medborgare som är gift med svensk med­borgare naturaliseras efter fyra års vistelse här och minst tre års akten-

Prop. 1975/76:136

28

skåp. För nordisk medborgare krävs endast två års vistelse och ett ärs äktenskap. Sammanboende under äktenskapsliknande förhållanden lik­ställs med äktenskap i detta hänseende.

När dispens meddelas på gmnd av andra "särskUda skäl" uppställs varierande krav på hemvisttid. Sålunda får utiäiming som för att er­håUa svenskt medborgarskap måste ansöka om befrielse från tidigare medborgarskap normalt vUlkorat svenskt medborgarskap efter sex års vistelse, med hänsyn tUl att det som regel tar lång tid att bli befriad från det tidigare medborgarskapet. Vidare ges dispens även åt äldre personer, statslösa och i vissa fall politiska flyfctmgar. Personer över 70 år får sålunda i aUm'ånhet svenskt medborgarskap efter fem års vis­telse här. Detsamma gäller statslösa och politiska flyktingar, när starka humanitära skäl föreligger. Även om det inte föreligger sådana skäl, får statslösa dispens efter sex års vistelse i Sverige.

I departementspromemorian (Ds A 1975: 14) föreslås att hemvist­kravet för utomnordiska medborgare sänks tUl fem är. Motsvarande förslag fanns även i invandramtredningens slutbetänkande (SOU 1974:69) Invandrama och minoriteterna. Den föreslagna sänkningen av hemvistkravet motiveras i promemorian med bl.a. den fasta och i vissa hänseenden långtgående dispenspraxis som har utvecklats vid tUlämp­ningen av 6 § MbL. Lagtexten sägs ba kommit att i allt mindre grad ge en rättvisande bild av gäUande rätt. Vidare hänvisas tiU att Sverige har tagit emot ett stort antal invandrare och att särskUt på senare tid en rad åtgärder har genomförts för att underlätta för invandrama att växa in i svenska förhåUanden. Genom dessa åtgärder har invandrama fått möj­lighet att snabbare än förr inlemmas i det svenska samhäUet. Enligt promemorian bör inte krävas längre hemvisttid än vad som behövs för att utlänningar i allmänhet skall hinna inlemmas i det svenska sam­häUet. Mot bakgrund av sådana överväganden föreslås i promemorian, att hemvisttiden enUgt 6 § MbL för utomnordiska utlänningar bestäms till fem är i stället för nuvarande sju år.

Nordiska medborgare har som jag tidigare har nämnt möjUghet att bU svenska medborgare inte bara genom naturaUsationsförfarandet utan även genom att göra anmälan till länsstyrelse enligt 10 § b) MbL. En föratsättning härför är sju års hemvist i Sverige. Fastän nordisk med­borgare i praxis kan naturaliseras redan efter tre år, väntar de flesta ytterUgare fyra år för att skaffa sig svenskt medborgarskap genom an­mälan.

I fråga om medborgare i nordiskt land föreslås i departementspro­memorian Uksom i invandraratredningens betänkande, att kravet på hemvisttid sänks från tre tUl två år. Förslaget motiveras i promemorian med de nordiska ländemas gemenskap i fråga om kultur och samhälls­förhållanden. I promemorian föreslås vidare att en uttrycklig bestäm­melse om det särskilda hemvistkravet för dansk, finländsk, isländsk eller

Prop. 1975/76:136

29

norsk medborgare förs in i lagtexten. SlutUgen föreslår man att kravet på sju års hemvist i anmälningsfallen sänks tiU fem år. Den senare änd­ringen fömtsätter för sin tillämpning att nya avtal träffas meUan Dan­mark, Finland och Norge om tUlämpningen av 10 § b) MbL i dess nya lydelse.

I promemorian läggs fram förslag tiU nya riktlinjer för dispenspraxis tiU följd av sänkningen av hemvistkravet. Jag återkommer tiU denna fråga.

Förslaget att sänka kravet på hemvisttid i naturaUsations- och anmäl­ningsfallen har tillstyrkts eUer lämnats utan erinran av samtUga remiss­instanser. Någon remissinstans menar emeUertid, att en sänkning av hemvisttiden tiU två år vid naturaUsation av nordbo förutsätter att mot­svarande sänkning genomförs i övriga nordiska länder. Vidare pekas i ett par yttranden på att rösträtt för utlänning enUgt den nyUgen införda lagstiftningen i denna fråga förutsätter tre års vistelse här medan natura­Usation av nordbo skedl kunna ske redan efter två är.

I likhet med remissinstansema anser jag förslaget om en sänkning av det genereUa hemvistskravet vara väl underbyggt. Dispens lämnas numera i sådan utsträckning, att lagens hemvistkrav på sju år i prak­tiken endast är tiUämpligt på sådana sökande som i samband med na­turaUsation förlorar sitt tidigare medborgarskap exempelvis sökande från flertalet v'ästeuropeiska länder samt på poUtiska flyktingar, vilka naturaliseras utan krav på befrielse från sitt hemlands medborgar­skap. Lagtexten har därigenom, som anförs i promemorian, kommit att i allt mindre grad ge en rättvisande bild av gäUande fömtsättningar för förvärv av svenskt medborgarskap, vUket i och för sig är olyckligt. Det avgörande skälet för min ståndpunkt är emeUertid, att de många åtgär­der som på senare tid har vidtagits för att underlätta för invandrama att växa in i det svenska samhället har lett tUl att nuvarande krav på hemvisttid framstår som onödigt långtgående. Jag delar uppfattningen i promemorian att kravet på hemvisttidens Vångd inte bör sättas högre än vad som erfarenhetsmässigt behövs för att utlänningar i allmänhet skall hinna inlemmas i det svenska samhäUet. Den föreslagna tiden om fem år för utomnordiska medborgare är enligt min mening lämpligt vald.

Gemenskapen i fråga om kultur och samhäUsförhåUanden inom Nor­den bör föranleda att hemvistkravet sätts avsevärt lägre för nordiska medborgare. Jag ansluter noig tiU förslaget att tiden sänks tiU två är. Med anledning av påpekandet i ett par remissyttranden, att mindre krav härigenom ställts vid förvärv av svenskt medborgarskap än för rätten för utlänning att rösta i kommunala val, viU jag hänvisa tiU att treårs­tiden i fråga om rösträtten är gemensam för alla utiänningar, oavsett nationaUtet. Någon särbehandling av nordiska medborgare har sålunda inte skett i det hänseendet. EnUgt min mening kan det angivna förhål-

Prop. 1975/76:136

30

landet inte tillmätas betydelse vid bestämmandet av hemvisttiden vid naturalisation av nordbo. Inte heller bör, som har framförts under re-nussbehandUngen, ändringen i MbL göras beroende av att motsvarande sänkning sker i de övriga nordiska ländernas lagstiftning.

Den föreslagna tvåårstiden bör uttryckligen framgå av 6 § första stycket MbL. Det måste nämligen anses otiUfredsställande att en så viktig och i fråga om tiUämpningsområdet så väl avgränsad regel endast framgår av praxis. Den särskilda dispensregehi för nordbor i andra stycket utgår därvid.

Även hemvisttiden vid nordisk medborgares förvärv av svenskt med­borgarskap efter anmälan enligt 10 § b) MbL bör sänkas. Jag ansluter mig tiU förslaget i promemorian att sänka tiden till fem år. Ändringen i denna del föratsätter att nytt avtal träffas med Danmark, Finland och Norge om tiUämpningen av 10 § b) MbL i dess nya lydelse. Jag avser att i annat sammanhang ta upp denna fråga. TiUs vidare kommer be­stämmelsen sålunda att gälla i sin nuvarande lydelse.

Som jag redan har nämnt har en fast praxis utbUdats vid tillämpning av bestämmelsema i 6 § MbL om hemvist i Sverige. De förslag jag nu har lagt fram mbbar förutsättningarna för denna praxis. En sänkning av kravet pä hemvisttidens längd gör det nödvändigt att ta ställning tiU om vissa nu förekommande dispenser efter en sänkning aUtjämt bör komma i fråga. I sådant faU får vidare övervägas efter vilken tid natura­lisation tidigast bör ske. I promemorian har från denna utgångspunkt gjorts en genomgång av de dispenser som medges med stöd av 6 § andra stycket MbL. Jag får i denna del hänvisa till avsnitt 8.2.3 i bUagan.

I departementspromemorian föreslås vissa riktlinjer för dispenspraxis vid en förkortning av den tid som utlänningen enligt MbL skall ha vistats här för att bli svensk medborgare. Förslaget innebär i huvudsak följande. Beträffande dispensgmnderna gagn för riket och tidigare ägt svenskt medborgarskap föreslås inte någon ändring i gällande praxis. I de faU dessa dispensgmnder tillämpas nedsätts hemvistkravet vanligen högst betydligt. I fråga om utomnordisk medborgare som är gift med svensk medborgare föreslås en sänkning av hemvisttiden tUl tre år och en sänkning av tiden för 'äktenskapets bestånd till två år. Sammanboen­de under äktenskapsliknande former bör även framdeles jämställas med 'äktenskap. Dispens på grund av andra särskilda skäl skaU enligt för­slaget även fortsättningsvis kunna ges för den som erhåUer s. k. vUl­korat medborgarskap. Beslut härom föreslås kunna meddelas efter fyra års hemvist. För statslösa och poUtiska flyktingar föreslås en generell dispens. Dessa båda grapper skaU kunna upptas tiU svenska medbor­gare efter fyra års hemvist i Sverige. Utöver de nu nämnda dispens­gmnderna kan det enligt promemorian i enstaka fall finnas skäl att med hänsyn tUl humanitära, sociala eller personliga förhållanden med­ge vissa 1'åttnader betr'åffande hemvistkravet.

Prop. 1975/76:136

31

Promemorieförslaget har 'även i denna del godtagits av praktiskt taget aUa remissinstanserna. Kammarrätten i Stockholm förordar att den kortare hemvisttiden för statslösa och flyktingar anges i lagtexten. Svenska flyktingrådet föreslår att kravet på hemvisttid för flyktingar och statslösa begränsas tiU tre år samt att sådan dispens lämnas också krigsvägrare och andra skyddsbehövande som avses i 2 § sista stycket utlänningslagen (1954: 193).

De förslag tiU riktUnjer som har lagts fram i promemorian är enUgt min mening väl underbyggda och är ägnade att läggas tiU grund för dispenspraxis efter en sänkning av det lagstadgade hemvistkravet. Jag förordar därför att de tas till utgångspunkt vid prövningen av natura-lisationsansökningar. Beträffande tUlämpningen av dispensregleraa på medborgare i annat nordiskt land vill jag understryka, att dessa omfattas av 6 § andra stycket MbL. Med hänsyn tiU att sådan utiänning redan enUgt första stycket kan naturaUseras efter tvä år, torde emellertid anledning till dispens med hänsyn tiU äktenskap eller eljest mera säUan föreligga.

Enligt min mening bör hemvisttiden för politiska flyktingar och stats­lösa lika väl som för övriga dispensgrupper liksom hittills regleras dis­pensvägen. Den föreslagna genereUa tiden för dessa grapper om fyra är innebär en avsevärd sänkning av gällande krav. Jag kan inte biträda flyktingrådets önskemål om ytterUgare sänkning av tiden. Inte heUer finns det erdigt nun mening tiUräckUga skäl att i medborgarskapshän­seende jämstäUa de utlänningar som avses i 2 § sista stycket utlännings­lagen med flyktingar.

5.3.3 Avskaffande av försörjningsvillkoret

EnUgt 6 § MbL gäUer som villkor för naturaUsation bl.a. att sökanden har möjUghet att försörja sig och sin familj. Utvecklingen har medfört att försörjningsviUkoret efter hand har fått en avsevärt minskad be­tydelse som självständig bedömningsgrund. I naturalisationsärenden skall visserUgen göras en utredning av sökandens försörjningsförmåga och på gmndval av denna bedömas om försörjningsvillkoret är uppfyUt. I allmänhet leder dock denna prövning till att sökanden antingen anses uppfyUa villkoret eller också erhåUer dispens frän det.

De kategorier av sökande som enUgt nuvarande praxis inte anses uppfyUa försörjningsviUkoret och som normalt inte heUer får dispens begränsas i huvudsak tUl dds personer som för sin försörjning är i huvudsak beroende av socialhjälp och dels personer som inte gör vad som skäligen kan begäras för att betala skatter, böter och underhålls-skulder. I vissa faU anses inte heller hemmafruar som ensanuna an­söker om svenskt medborgarskap uppfyUa försörjningsvDlkoret. Be­träffande dessa tre gmpper undersöks i promemorian, om de ensamma motiverar att det nuvarande försörjningsvillkoret bibehåUs.

Prop. 1975/76:136

32

I fråga om personer som uppbär socialhjälp pekas på att gruppen är jämförelsevis Uten och att det dessutom som regel finns en godtagbar orsak tiU att detta sker. Det kan t.ex. vara fråga om bristande skol-imderbyggnad eUer yrkesutbUdning. Med hänsyn tiU att rätten tiU social­hjälp tillkommer utlänning i Uka mån som svensk medborgare bör eidigt promemorian den omständigheten att utläiuiing uppbär socialhjälp på grund av förhåUanden som inte kan läggas honom tiU last inte få på­verka hans möjUghet att få svenskt medborgarskap. I andra faU fär i StäUet bedömas i vad mån omständigheterna är sådana att han inte kan anses uppfylla vandelsvillkoret i 6 § MbL.

Att vid upprepade tillfäUen utan godtagbart skäl underlåta att betala skatter, böter eller underhållsskulder bör enUgt promemorian närmast betraktas som en vandelsfråga. Det anges att en sådan bedömning har gjorts i praxis i flera faU. Övervägande skäl anges därför tala för att medveten försummelse att betala skatter, böter eUer underhållsskulder hänförs tiU bedömningen av frågan huruvida vandelsvillkoret har upp­fyllts.

Vad slutligen gäller hemmafru som söker svenskt medborgarskap meddelas sedan länge dispens från försörjningsviUkoret i de faU då hon söker naturalisation tiUsammans med sin man. Detsamma gäller hemma­fru som söker ensam, om hennes man är svensk medborgare. Hemmafru som ensam söker svenskt medborgarskap anses vidare i praxis uppfyUa försörjningsvUlkoret, om hon tidigare har yrkesarbetat eUer har yrkes­utbUdning och vid ansökningstiUfäUet har minderårigt barn. Den grapp av hemmafruar som inte anses uppfylla försörjningsvUlkoret bedöms därför vara mycket begränsad. Det kan enligt promemorian i vart fall inte anses rimligt att behålla försörjningsvUlkoret i MbL endast be­träffande dessa sökande.

Förslaget att slopa försörjningsvUlkoret har mottagits positivt av praktiskt taget aUa remissinstanser. Även jag anser tiden nu vara mogen att slopa försörjningsviUkoret, vUket i praktiken i så hög grad redan har satts ur spel. Jag kan i allt väsentUgt ansluta mig till de skäl härför som har framförts i promemorian.

Bristande försörjningsförmåga skall alltså inte längre i och för sig utgöra naturalisationshinder. En annan fråga är i vad mån sökande som medvetet underlåter att försöka ärligen försörja sig och i övrigt göra rätt för sig skall kunna naturaUseras. Jag skaU nu övergå tiU den frågan.

5.3.4 Naturalisationsvillkoret hederlig vandel

Ett av villkoren enligt 6 § MbL för naturaUsation är att sökanden har fört en hederUg vandel. Motsvarande viUkor fanns redan före MbL:s tillkomst. Genom MbL infördes möjUghet att meddela dispens från villkoret. I prop. 1968:158 anförs följande angående Kungl. Maj:ts praxis vid bedömningen av vandelsvillkoret.

Prop. 1975/76:136

33

Frågan i vad mån brott, som har begåtts av en naturaUsationssökan-de, skall vara diskvaUficerande är beroende av tidpunkten för brottet och brottets art. Upprepad brottsUghet, som inte upphört åtminstone några år före naturaUsationstillfäUet, anses inte förenligt med lagens vandelsviUkor.

Vandelsanmärkningar av armat slag t.ex. misskötsamhet i arbetet, försummad underhållspUkt och annan oviUighet att göra rätt för sig kan föranleda avslag på naturaUsationsansökan. Sådant avslag meddelas i princip när underhållsskuld tiU barn föreUgger.

Dessa principer gäller i huvudsak aUtjämt. I naturalisationsärenden utreds om sökanden har begått brott eller om det föreligger vandelsan­märkningar av annat slag, såsom t.ex. misskötsamhet i arbetet, sprit-missbrak, försummad underhållsplikt och förfaUna obetalda hötes- och skatteskulder.

Rörande tiUämpningen i praxis kan ytterUgare nämnas att en sökan­de som har begått brott och dömts för detta kan om övriga villkor är UppfyUda bli svensk medborgare efter viss tid som varierar med hänsyn till påföljden, t.ex. sedan minst tre är förflutit från brottet, när domen avser kortare fängelsestraff. Om domen eUer verkstäUigheten ligger nära tidpunkten för medborgarskapsprövningen, bedöms det i vissa fall lämpligt att vänta längre med att uppta sökanden till svensk medborgare. För den som har fått villkorUg dom eller skyddstiUsyn har hittills krävts att prövotiden gått tiU ända. Beträffande skyddstillsyn krävs numera att minst två år förflutit efter domen samt att övervak­ningen har upphört.

Dispens från vandelsvillkoret förekommer i praxis främst då veder­börande vistas sedan mycket lång tid i Sverige, dvs. avsevärt längre tid än den i lagen stipulerade hemvisttiden. Vidare medges dispens för den som i varaktigt äktenskap eller äktenskapsliknande förhållanden sam­manlever med svensk medborgare liksom för den som förut har varit svensk medborgare och önskar återfå sitt svenska medborgarskap.

I promemorian (8.3.3) anförs att försörjningsvUlkorets avskaffande medför konsekvenser i fråga om tUlämpningen av vandelsvillkoret. I vissa av de faU då en ansökan nu avslås på grund av sökandens bristande försörjningsförmåga får i stället prövas om vandelsvillkoret är uppfyllt. De fall som åsyftas är sådana då sökanden inte gör vad som skäUgen kan begäras för att betala skatter, böter eller underhåUsskulder eller för att försörja sig.

Sökande tillhörande den första gruppen bör enUgt promemorian an­ses inte uppfylla vandelsviUkoret, om han visar uppenbar ovilja att göra rätt för sig, t.ex. genom att hålla sig undan från berörda myndigheter, eller också visar bristande vilja att iaktta uppgjord avbetalningsplan eUer dylikt. Hit hänförs i princip även sädana fall där sökanden åberopar bristande förmåga att betala men där en sammanställning av sökandens ekonomiska förhållanden klart ger vid handen, att han har möjUghet

3  Riksdagen 1975/76.1 saml. Nr 136

Prop. 1975/76:136

34

att helt eUer delvis klara betalrdngen. För att ansökan skall avslås pä grund av bristande vandel bör således enUgt promemorian föratsättas att sökanden på ett tydligt sätt har dokumenterat sin ovilja eller brist på vUja att betala. Denna bör dessutom ha manifesterats under en inte aUtför kort tid.

Den omständigheten att en utlänning uppbär socialhjälp på grund av förhåUanden som inte kan läggas honom till last anges inte få påverka hans möjUghet att få svenskt medborgarskap. I andra fall däremot får enligt promemorian bedömas i vad mån omständigheterna är sådana att han inte kan anses uppfyUa vandelsvillkoret enUgt 6 § MbL.

Förslaget har i allmänhet godtagits av remissinstanserna. SIV har emeUertid framfört invändningar i ohka hänseenden. Verket anser det inte vara rindigt att i naturaUsationsärenden göra ingående undersök­ningar av orsakerna tiU att sökanden uppbär socialhjälp eUer har under­låtit att betala skatter eUer böter, särsldlt som en bedömning av dessa orsaker i sig själv är svår att göra. Endast de fall då socialhjälp har åtkommits genom brottsligt beteende samt faU av flagrant underlåten­het att betala skatter, böter och underhåU bör enligt SIV beaktas. I lagen bör som naturaUsationsförutsättning anges att skatter, böter och underhällsbidrag har erlagts i den omfattning som skäUgen kan fordras. För att man i tveksamma faU skaU kunna utröna om tredska föreUgger i sistnämnda faU, föreslår SIV att införsel prövas under viss tid. Om naturalisationssökanden lojalt finer sig i att införsel sker, skaU tredska inte anses föreUgga. Enligt SIV bör vidare föreskriften om hederUg vandel utgå ur 6 § MbL. I stället bör av lagtexten framgå, att skötsam­hetskravet uppfylls av den som inte har gjort sig skyldig tiU brott och som inte heUer för ett grovt störande levnadssätt.

Med anledning av de synpunkter som SIV har framfört viU jag för egen del framhåUa följande. Naturalisation innebär att en utiäiming under vissa givna förutsättningar bevUjas svenskt medborgarskap. Nå­gon absolut rätt härtUl föreligger inte, även om vUlkoren i och för sig 'är uppfyUda. Det måste som också SIV anser vara rimligt att som förutsättning för naturalisation tiU svensk medborgare uppstäUa vissa skötsamhetskrav. I detta hänseende krävs f.n. att sökanden har fört en hederlig vandel. SIV:s förslag innebär att vandelsföratsättning-arna i stället anges uttömmande och begr"änsas tUl frånvaron av brotts­lighet eUer grovt störande levnadssätt. TiU detta konuner kravet på fullgörande i rimUg mån av vissa förpliktelser. Jag kan inte ansluta mig tiU en sådan utformning av lagtexten. Naturalisationsinstitutet förutsät­ter en diskretionär prövning av medborgarskapsansökningar. Det är därför enUgt min mening naturUgt att utforma vandelsvillkoret liksom övriga villkor positivt, dvs. att uppstäUa krav på hederUg vandel. Till detta kommer att även andra vandelsskäl än dem som SIV uttryckUgen nämner bör tillmätas betydelse. FörhåUandena kan även i andra faU

Prop. 1975/76:136

35

vara sådana, att det skuUe vara stötande för rättskänslan att bevilja sökanden svenskt medborgarskap. Man kan heUer inte bortse från faU då sökanden utgör en s'äkerhetsrisk.

Jag anser sålunda att det nuvarande kravet att sökanden skaU föra en hederUg vandel bör behållas. Det får i praxis närmare anges i vilka faU vandelsviUkoret inte skaU anses uppfyUt. En sådan praxis finns sedan lång tid. Jag har inte för avsikt att nu genereUt ange ändrade riktUnjer för denna. De frågor som aktualiserats genom promemorian vUl jag emellertid beröra.

I promemorian föreslås, som har nämnts, att den omständigheten att sökanden har uppburit socialhjälp eUer underlåtit att betala skatter, böter och underhåU i vissa faU kan få betydelse för vandelsprövningen. Jag kan tiU stora delar ansluta mig tiU de synpunkter som förs fram i promemorian i denna del. Jag vill emellertid för min del betona, att det endast i faU av mera allvarUg försummelse eUer av asociaUtet bör kom­ma i fräga att av nu nämnda skäl avslå en naturaUsationsansökan. När förhållandena i nu berört hänseende inte redan från början framstår som graverande torde utredningen kunna i hög grad begränsas. Vid prövning av naturaUsationsansökningar ankommer det självfallet på berörda myndigheter, dvs. i första hand polismyndighetema, att svara för att den utredning görs som behövs för ett riktigt beslut och att därvid utreda även sådana förhållanden som talar tiU förmån för sökan­den. Med den utgångspunkt för bedömningen samt de begränsningar i fråga om utredningens omfattning som jag nyss har angett, torde denna prövning inte behöva föranleda särskilt omfattande svårigheter.

I promemorian understryks att uppskovstiden med bevUjande av svenskt medborgarskap för sökande som har begått brott i princip bör beräknas med utgångspunkt i tidpunkten för brottet. SIV, som i Ukhet med övriga remissinstanser har tUlstyrkt förslaget, har anhållit om vissa, närmare riktlinjer för praxis. Den nuvarande lägsta uppskovs­tiden, tre är, föreslås sänkt till ett år vid dom pä en månads fängelse. Vidare föreslås bl.a. att tidpunkten för frigivningen skaU vara utgångs­punkt vid grövre brottsUghet.

Jag viU även för egen del framhåUa, att tidpunkten för brottets be­gående i allmänhet bör vara utgångspunkt för bedömning av om sökan­den uppfyUer vandelsvillkoret. I vissa faU är det emeUertid motiverat att beakta även senare tidpunkter. I princip bör en sökande sålunda inte upptas tiU svensk medborgare medan han undergår frihetsstraff. Jag delar SrV:s uppfattning att den nuvarande treårstiden bör sänkas. Ett år anser jag emellertid vara för kort tid. Som allmän riktlinje bör eidigt min mening gäUa en karenstid av två år frän brottets begående, när sökanden har ådömts en månads fängelse. Även vid skyddstillsyn eUer villkorUg dom bör karenstiden i princip beräknas från brottet och i allmänhet utgöra två år. Vid skyddstillsyn bör dock övervakningen i

Prop. 1975/76:136

36

allmänhet ha upphört innan sökanden upptas tiU svensk medborgare. Ibland bör dock naturalisation kunna ske under pågående övervaknings­tid. Detta kan ibland vara faUet när brottet Ugger i tiden långt före domen. Vid grövre brott bör givetvis längre karenstid gälla, särskilt vid upprepad brottsUghet.

Sökande som bor här i landet sedan mycket lång tid bör kunna na­turaliseras även om vandelsvillkoret mte är uppfyllt.

Jag viU slutligen erinra om 9 a § MbL enligt vUken SIV kan hän­skjuta ärenden till regeringens prövning. TiU denna kategori ärenden hör framföraUt sådana i viUca SFV avser att ändra praxis i fråga om dispens från naturalisationsviUkoren. Det är angeläget att dessa ären­den hänskjuts till regeringen med hänsyn till att den ändrade tiUämp­ningen annars ofta inte bUr föremål för regeringens prövning.

6   Upprättat lagförslag

I enlighet med vad jag nu har anfört har inom arbetsmarknadsdepar­tementet upprättats förslag tiU

lag om ändring i lagen (1950: 332) om svenskt medborgarskap.

7   Specialmotivering

l§

I paragrafen anges i vilka fall bara förvärvar svenskt medborgarskap vid födelsen. Som framgår av den allmänna motiveringen har bestäm­melserna anpassats tiU det ändrade innehäU som FB:s bestämmelser om faderskap föresläs fä (lagrädsremiss den 23 oktober 1975 med förslag till lag om ändring i FB). I de faU dä viss man även efter ändringarna i FB presumeras vara fader tiU etf. barn skall baraet Uksom hittiUs i med­borgarskapshänseende följa honom. I övriga fall får baraet svenskt medborgarskap genom modern. Det senare kommer att gäUa, inte bara barn vars föräldrar inte är eller har varit gifta, utan även barn som har fötts kort tid efter det äktenskapet har upplösts genom äktenskaps­skillnad.

Punkterna 13 avser faUet att viss man presumeras vara fader till baraet. Detta inträffar när barnet föds i bestående äktenskap eUer inom så kort tid efter äktenskapets upplösning genom makes död, att barnet kan vara avlat i äktenskapet. Under angivna föratsättningar fär baraet svenskt medborgarskap om fadem är svensk medborgare.

Är fadern i nu nämnda faU statslös eUer är han utlänning men över­för inte sitt medborgarskap tiU bamet, fär baraet enligt punkt 3 svenskt medborgarskap om modern är s/ensk medborgare. Var baraet är fött har därvid ingen betydelse.

Punkt 4 avser det fall dä baraets föräldrar inte är gifta och modern

Prop. 1975/76:136

37

inte heller är änka efter barnets fader. Bamet får i detta faU svenskt medborgarskap, om modem är svensk medborgare. Denna punkt om­fattar även barn som föds kort tid efter skilsmässa.

Enligt de föreslagna nya reglerna i 1 kap. FB kan huvudregehi att moderns make skaU anses som fader sättas ur spel under vissa förut­sättningar. Bl.a. kan annan man erkänna faderskapet, vilket får tUl följd att presumtionen för makens faderskap hävs. Sädant erkännande kan lämnas redan före barnets födelse. Om sä skett och det alltså redan vid barnets födelse är klart att annan man än moderas make är fader tUl bamet, bin: punkterna 13 aldrig tUlämpliga. I stäUet gäUer be­stämmelserna i punkt 4.

5§

I paragrafen anges under vilka förutsättningar ogift bara under 18 år som är bosatt i landet får svenskt medborgarskap genom att dess fader eUer moder förvärvar svenskt medborgarskap genom anmälan enligt 3 eUer 4 §. Den nuvarande principen innebär att barnet under närmare angivna förutsättningar automatiskt får svenskt medborgarskap då dess fader eUer moder genom anmälan blir svensk medborgare. En annan princip gäUer vid ansökan om naturaUsation. I sädant faU bedömer an­sökningsmyndigheten särskilt om naturalisationen skall omfatta också sökandens ogifta barn under 18 år.

Bestämmelsen, som har anpassats tiU de nya faderskaps- och vård­nadsreglema, innebär att nuvarande automatik efterges i viss utsträck­ning. Den behåUs i de faU då den som genom anmälan får svenskt med­borgarskap är ensam vårdnadshavare. Detta gäller oavsett om man eUer kvinna får svenskt medborgarskap och oavsett om föräldraraa är eller bar varit gifta. Även i det fall då den andre föräldern har del i den rättsUga vårdnaden behåUs nuvarande automatik under den föratsätt-ningen, att den andre föräldern redan är svensk medborgare. En sär­skild bestämmelse har införts i tredje stycket för det fall båda för­äldrarna samtidigt får svenskt medborgarskap enligt 3 eUer 4 § och båda har vårdnaden. Det har i den situationen ansetts naturligt att bar­net får svenskt medborgarskap tUlsammans med föräldraraa.

I andra fall av gemensam vårdnad fär bam inte automatiskt svenskt medborgarskap som biperson. I stäUet får naturaUsationsvägen anlitas. De närmare övervägandena i denna del har angetts i den allmänna motiveringen (5.2.5).

6§

Denna paragraf anger villkoren för förvärv av svenskt medborgarskap genom naturaUsation.

Bestämmelsen ändras bl.a. så, att den föreskrivna hemvisttiden sänks

Prop. 1975/76:136

38

från sju till fem år. Nuvarande sjuårskrav gäller även för nordiska med­borgare. Med stöd av en särskild dispensregel för denna gmpp har kravet i praxis konunit att sänkas tiU tre år. För nordiska medborgares del sänks kravet ytterUgare tiU två år och en uttryckUg bestämmeke om detta tas in i första stycket. Samtidigt upphävs den särskilda dispens­regeln i andra stycket.

Naturalisationsvillkoren ändras även därigenom att kravet på försörj­ningsförmåga upphävs.

I övrigt får jag hänvisa till vad jag har anfört i den allmänna motive­ringen (5.3).

10 §

Enligt förevarande paragraf får regeringen, efter avtal med annat nordiskt land, förordna om tUlämpnmg av vissa i paragrafen angivna bestämmelser.

Första stycket har ändrats endast i redaktionellt hänseende.

I andra stycket a) har första punkten utgått som en följd av att det i 1 § för visst faU angivna kravet pä födelse här i riket har utgått.

Den för förvärv av svenskt medborgarskap genom anmälan föreskriv­na hemvisttiden sju år har sänkts tiU fem är.

Under remissbehandlingen har kammarrätten i Stockholm framhållit att uttrycket fängelse i andra stycket b) bör förtydligas. Enligt 36 kap. 6 § BrB jämställs med fängelse bl.a. villkorUg dom och skyddstiUsyn. Detta borde emeUertid enligt kammarrätten framgå redan av bestäm­melsen i MbL.

Bestämmelsen i 36 kap. 6 § BrB har generell räckvidd. Enligt denna jämställs vissa andra påföljder med fängelse vid tUlämpning av lag­stiftning i vilken fängelse föreskrivs. Att endast i detta särskUda faU införa en förklarande bestämmelse är därför enligt min mening inte befogat.

13 a §

Paragrafen har ändrats i redaJltioneUt hänseende med anledning av att uttrycken barn i och barn utom äktenskap har slopats.

Ikraftträdande

Andringaraa i 6 §, vUka avser naturalisationsföratsättningaraa, före­slås träda i kraft den 1 juU 1976.

Andringaraa i 1, 5 och 13 a §§ har utformats bl.a. med utgångspunkt i de i annat sanmianhang föreslagna ändringarna i FB. Dessa avses träda i kraft den 1 januari 1977. Även 1, 5 och 13 a §§ bör därför i den nya lydelsen gäUa fr. o. m. denna tidpunkt.

Den föreslagna ändringen i 10 § a) hänger samman med den nya utformningen av 1 § och ändringen i 10 § b) föratsätter för sin tillämp-

Prop. 1975/76:136

39

ning att nytt avtal träffas med övriga nordiska länder. Med hänsyn här­tiU föreslås även ändringen av 10 § träda i kraft den 1 januari 1977.

8   Hemställan

Med hänvisning tiU vad jag nu har anfört hemstäUer jag att regeringen föreslår riksdagen att antaga förslaget tiU lag om ändring i lagen (1950: 382) om svenskt medborgarskap.

9   BeslDt

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att antaga det förslag som före­draganden har lagt fram.

Bilaga

Ds A 1975:14

F

ö

rv

ä

rv av svenskt medborgarskap

Promemoria utarbetad inom arbetsmarknadsdepartementet

Arbetsmarknadsdepartementet

Prop. 1975/76:136

43

Sammanfattnmg

I denna promemoria föreslås vissa ändringar i lagen (1950: 382) om svenskt medborgarskap (MbL) och medborgarskapskungörelsen (1969:235 MbK).

Ändringarna har aktualiserats av invandraratredningen i dess slutbe­tänkande Invandraraa och ramoriteteraa (SOU 1974: 69). Utrednuigen har haft tiU uppgift att kartlägga invandraraas och minoritetemas situa­tion i Sverige och att föreslå samhäUsåtgärder på skilda områden för dessa grapper. Betänkandet, som remissbehandlats, har lett tUl en propo­sition om riktlinjer för invandrar- och minoritetspolitiken m. m., vUken har antagits av riksdagen i maj i år (prop. 1975: 26, InU 1975: 6, rskr 1975: 160). Utredningen har i betänkandet även gjort en genomgång av regleraa om förvärv av svenskt medborgarskap och funnit anledning att ta upp vissa frågor tUl diskussion. Frågorna rör i huvudsak kravet på viss tids hemvist i Sverige och försörjningsmöjUgheter för den som öns­kar få svenskt medborgarskap samt vissa problem i samband med baras förvärv av medborgarskap.

Promemorieförslaget innebär till en början att kvalifikationstiden för erhåUande av svenskt medborgarskap vid naturalisation enligt 6 § MbL sänks från nuvarande sju år tiU fem år. Motsvarande sänkning föreslås i 10 § b) MbL, som behandlar rätten för medborgare i annat nordiskt land att genom anmälan erhålla svenskt medborgarskap. Den sist nämnda ändringen föratsätter för sin tUlämpning att regeringen efter avtal med de övriga nordiska länderna förordnar därom. Vidare föreslås att nordisk medborgare skall kunna naturaUseras redan efter två års hemvist här i stället för som nu efter tre år.

Försörjningsvillkoret i 6 § MbL föreslås utgå. Redan nu gäller i prax­is att nästan aUa sökande uppfyUer viUkoret eUer erhåUer dispens från det. Som en följd härav ändras 3 § MbK.

I promemorian föreslås vidare sådan ändring i 1 § MbL att bam som föds av svensk moder inte skall kunna bU statslöst vid födelsen. Änd-rmgen innebär att bam i äktenskap, av vars föräldrar endast modern är svensk medborgare medan fadem antingen inte har medborgarskap i nå­gon stat eUer inte överför sitt medborgarskap tUl barnet, förvärvar svenskt medborgarskap vid födseln oberoende av var det är fött.

En ändring av praxis vid självständig naturalisation av bara bör enligt förslaget även genomföras. Som huvudregel bör gäUa att medborgar-skapsansöknmgar för barn under 18 år i äktenskap meUan utiändsk fa­der och svensk moder bör bifallas, under fömtsättning att familjen är bosatt i landet och föräldraraa gemensamt ansöker om svenskt medbor­garskap för baraet.

Samråd har ägt rum med representanter för Danmark, Finland och Norge.

Förslaget avses träda i kraft den 1 juU 1976.

Prop. 1975/76:136

44

Upprättade författningsföi-slag

1   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1950:382) om svenskt medborgarskap

Härigenom föreskrives i fråga om lagen (1950: 382) om svenskt med­borgarskap

dels att i 9 a, 11, 12 och 14 §§ ordet "Konungen" skaU bytas mot "re­geringen",

dels att 1, 6 och 10 §§ skaU ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 § Svenskt medborgarskap förvändas vid födelsen av

1.

barn i äktenskap, vars fader är svensk medborgare;

2.

här i riket fött barn i akten-

2. bam i äktenskap av vars för­skap, av vars föräldrar endast mo

äldrar endast modera är svensk dera är svensk medborgare, om

medborgare, om fadera ej har fadem ej har medborgarskap i nå-

medborgarskap i någon stat eller gon stat eller om baraet icke vid

om bamet icke vid födelsen for-födelsen förvärvar faderns med-

värvar faderns medborgarskap; borgarskap;

3. bam utom äktenskap, vars moder är svensk medborgare.

Hittebarn som anträffas här i riket anses såsom svensk medborgare

intiU dess annat utrönes.

6 §2 Utiänning, som

1.

fyllt aderton år;

2.

sedan sju år har hemvist h'är 2. sedan fem år eller, i fråga i riket;

om   dansk,   finsk,   isländsk   eller

norsk medborgare, sedan två år har hemvist här i riket; samt

3.

fört en hederlig vandel; samt

3. fört en hederlig vandel,

4.

har möjlighet att försörja sig och sin familj,

kan på ansökan upptagas till svensk medborgare (naturaUseras). Fråga om naturalisation prövas av den centrala utiänningsmyndighet som avses i 3 § utlännmgslagen den 30 april 1954 (193).

Finnes det medföra gagn för ri-

Finnes det medföra gagn för ri­

ket att sökanden upptages tiU

ket att sökanden upptages till

svensk medborgare eUer har sti-

svensk medborgare eUer har sö­

kanden förat ägt svenskt medbor-

kanden förut ägt svenskt medbor­

garskap eller är sökanden gift med

garskap eller är sökanden gift med

svensk medborgare eUer föreligga

svensk medborgare eller föreligga

1     9 a § unförd genom 1968: 704. 12 § senaste lydelse 1971: 602

2     Senaste lydelse 1971:1189.

Prop. 1975/76:136

45

Föreslagen lydelse

eljest med hänsyn tiU sökandens förhållanden särskilda skäl för dennes upptagande tiU svensk medborgare, må naturaUsation be­vUjas, även om de i första stycket stadgade villkoren icke äro upp­fyUda.

Nuvarande lydelse

eljest med hänsyn tUl sökandens förhållanden särskilda skäl för dennes upptagande tiU svensk medborgare, må naturalisation be­viljas, även om de i första stycket stadgade viUkoren icke äro upp­fyUda. Är sökanden dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare, må även om annat särskilt skäl ej föreligger avvikelse ske från det under punkt 2 angivna villkoret.

Förlorar sökande, som har utländskt medborgarskap, ej detta i och med sin naturalisation utan fordras härför medgivande av den utiändska statens regering eUer annan myndighet, må som viUkor för medborgar­skapets förvärvande stadgas, att sökanden inför den centrala utlännings­myndigheten inom viss tid styrker att dylikt medgivande lämnats.

Då utiänning enligt denna paragraf upptages tUl svensk medborgare, bestämmer den centrala utlänningsmyndigheten, huruvida naturaUsatio­nen skaU omfatta även sökandens ogifta bara under aderton år.

10 §8

Konungen äger, efter avtal med Danmark, Finland, Island eUer Norge, förordna om tiUämpning av en eller flera av bestämmel­sema under a)c) här nedan. Med fördragsslutande stat avses i dessa bestämmelser den eUer de stater, med vilka Sverige ingått av­tal om tUlämpning av bestämmel­sen i fråga.

Regeringen äger, efter avtal med Danmark, Fmland, Island el­ler Norge, förordna om tillämp­ning av en eller flera av bestäm­melsema under a)c) här nedan. Med fördragsslutande stat avses i dessa bestämmelser den eUer de stater, med vUka Sverige mgått av­tal om tiUämpning av bestämmel­sen i fråga.

a)   Vid tillämpning av 1 § första stycket punkt 2 lUcställes födelse i

fördragsslutande stat med födelse här i riket.

I fråga om anmälan enligt 3 § likställes hemvist i fördragsslutande stat med hemvist i rUet i den mån hemvisttiden mfallit före sexton års ålder och tidigare än fem år före anmälan.

Såvitt angår 4 § likstäUes hemvist mtiU tolv års ålder i fördragsslu­tande stat med hemvist i riket.

Bestämmelsen i 8 § första stycket äger ej tiUämpning på den som un­der sammanlagt mmst sju år haft hemvist i fördragsslutande stat.

b) Medborgare i fördragsslutande stat som

1.

förvärvat medborgarskapet på annat sätt än genom naturalisation;

2.

fyllt aderton år;

3.

sedan sju år har hemvist här 3. sedan fem ar har hemvist här i riket; samt

i riket; samt

4.

icke under denna tid dömts till fängelse,

förvärvar svenskt medborgarskap genom att hos länsstyrelsen i det län där han är kyrkobokförd skriftiigen anmäla sin önskan härom. Vid

3 Senaste lydelse 1968:704.

Prop. 1975/76:136

46

Nuvarande lydelse

Förslagen lydelse

sådant förvärv av medborgarskap skaU vad i 5 § stadgas äga motsva­rande tillämpning.

c) Den som förlorat svenskt medborgarskap och därefter oavbratet varit medborgare i fördragsslutande stat, återvinner svenskt medbor­garskap genom att, efter det han tagit hemvist här i riket, hos länsstyrel­sen i det län där han är kyrkobokförd skriftUgen anmäla sin önskan härom. Vid sådant förvärv av medborgarskap skall vad i 5 § stadgas äga motsvarande tillämpning.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1976.

TiU dess regeringen förordnar annat gäUer i förhåUande till Danmark, Finland och Norge 10 § b) i dess aildre lydelse.

2   Förslag tiU

Förordning om ändring i medboirgarskapskimgörelsen (1969: 235)

Härigenom   föreskrives   i   fråga   om   medborgarskapskungörelsen (1969: 235) dels att i 4 § orden "Kungl. Maj:t" skall bytas ut mot "regeringen", dels att 3 § skaU ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §

Myndighet som tar emot anmä- Myndighet som tar emot anmä­

lan eller ansökan enligt lagen om lan eller ansökan enUgt lagen om

svenskt medborgarskap skall göra svenskt medborgarskap skall göra

den utrednuig som behövs för den utredning som behövs för

'ärendets prövning. I 'ärende enligt ärendets prövning. I ärende enligt

6 § samma lag skall utredningen 6 § samma lag skaU utredningen

avse sökandens personliga förhål- avse sökandens personliga förhål­

landen och försörjningsförmåga landen samt frågan i vilken om-

samt frågan i vUken omfattning fattning han fullgjort honom ålagd

ban fullgjort sin skattskyldighet underhållsskyldighet och uppfyUt

här i landet.

sina   förpliktelser   mot   det   all-

männa.

Avser anmälan eUer ansökan utlänning som vid anmälnings- eUer an­sökningshandlingens ingivande icke får uppebåUa sig i landet ytterligare mmst två månader, skall myndigheten genast underrätta statens invand­rarverk om anmälningen eller ansökningen.

Denna förordning träder i kraft den 1 juli 1976.

Prop. 1975/76:136

47

1    Inledning

I varje stats medborgarskapslagstiftning anges vilka personer som från födseln skaU anses som medborgare i den staten. I allmänhet finns också bestämmelser om senare förvärv av statens medborgarskap genom naturalisation eUer på annat sätt.

Den nuvarande svenska medborgarskapslagstiftningen har tillkommit i samarbete meUan Danmark, Norge och Sverige. Den har nu varit i kraft under n'åstan ett kvarts sekel. Någon allmän översyn av lagstift­ningen har inte skett under denna tid.

Invandraratredningen pekar i betänkandet Invandraraa och minori-tetema (SOU 1974: 69) på att många invandrare har kommit hit med avsUa att bosätta sig här för gott. Andra bestämmer sig senare för att stanna här. Det är för dem av väsentiig betydelse att på enklast möjliga sätt kunna få svenskt medborgarskap. Utredningen framhåller också vikten av att barn till invandrare i vårt land och bam i äktenskap mel­lan svensk och utiänning får ett så gott medborgarrättsligt skydd som möjligt.

I det nämnda betänkandet tar invandraratredningen särskilt upp tre medborgarskapsrättsliga frågor tUl diskussion, nämligen kvalifikationsti­den för förvärv av svenskt medborgarskap genom naturaUsation (hem-vistvUlkoret), kravet på försörjningsförmåga samt vissa frågor i sam­band med baras medborgarskap. Invandraratredningen har däremot inte ansett sig böra göra en allmän översyn av medborgarskapslagstiftningen men uttalar att en sådan översyn bör övervägas.

Frågor om ändring i lagen (1950: 382) om svenskt medborgarskap (MbL) har vid åtskUliga tUlfäUen varit föremål för motioner i riksdagen. Dessa har bl. a. gäUt sänkning av hemvisttiden samt medborgarskap för bam i äktenskap mellan svensk kvinna och utländsk man. Även i inter­nationellt sammanhang, både inom och utom Norden, har hithörande frågor under senare tid varit föremål för överväganden.

Det bör vidare nämnas att inom justitiedepartementet utarbetats de­partementspromemorian Faderskap och vårdnad (Ds Ju 1975: 17). I promemorian föreslås ändringar i bl. a. föräldrabalkens faderskaps- och vårdnadsregler och, som en konsekvens av detta, även ändringar i MbL. Sålunda föreslås att, om modera tiU ett bam är gift vid baraets födelse eUer om bon kort dessföriiman har blivit änka, hennes make liksom nu skall anses vara fader tiU bamet. Däremot föreslås ändrade regler för det faUet att modera har skilt sig kort före baraets födelse. Den från-skUde mannen skaU då mte längre automatiskt anses vara fader tiU bar­net, utan faderskapet skall fastställas genom erkännande eUer dom, på samma sätt som när modera är ogift vid bamets födelse. I samband med dessa ändringar föreslås att termeraa bam i äktenskap och bara utom

Prop. 1975/76:136

48

äktenskap slopas. Vårdnadsreglema ändras enligt förslaget på sådant sätt, att föräldraraa även efter skUsmässa får behålla gemensam vård­nad. Även för'äldrar som inte är eUer har varit gifta med varandra skaU enligt justitiedepartementets promemoria kunna få gemensam vårdnad om sina bam. Dessa förslag medför ändring i bl. a. 1 och 5 §§ MbL. Det berörda promemorieförslaget torde få beaktas i samband med den vi­dare behandlingen av de förslag som i det följande läggs fram i föreva­rande promemoria.

Mot bakgrand av vad som nu har angetts, främst invandrarutredning­ens överväganden, tas i denna promemoria upp vissa frågor om ändring i MbL. De frågor som närmare behandlas i det följande avser hemvist-ocb försörjningsviUkoren vid för/ärv av svenskt medborgarskap genom naturalisation och, i visst fall, amnälan samt medborgarskap för barn i äktenskap mellan svensk kvinna och utiändsk man.

I detta sammanhang bÖr erinras om en fråga som hänger samman med den nuvarande lydelsen av lagen (1972: 650) om rätt till ledighet och lön vid deltagande i svenskundervisning för invandrare. De rättighe­ter lagen ger avser endast utiändska medborgare. Detta medför bl. a. att utiänning, som blir svensk medborgare under tid han deltar i sådan un­dervisning, inte längre kan påfordra att få fortsätta språkutbUdningen. Problemet får än större betydelse om kravet på hemvisttid vid naturali­sation sänks, som föreslås i det följande. Det är angeläget att den nu be­rörda frågan i annat sammanhang tas upp till behandlmg.

Slutiigen bör nämnas att invandrarutredningen i sitt betänkande även föreslagit att expeditionsavgiften vid förvärv av svenskt medborgarskap slopas. I september 1974 fick riksrevisionsverket i uppdrag att pröva av­vägningen av avgiftssättningen enUgt expeditionskungörelsen och föreslå sådana förändringar av avgifterna som framstår som motiverade. In­vandraratredningens förslag i denna del bör behandlas i sammanhang med riksrevisionsverkets översyn och tas sålunda inte upp i denna pro­memoria.

Betänkandet Medborgarskap för barn och jämlikhet vid naturalisa­tion, vilket avgetts av särskUda sakkunniga från Danmark, Finland, Norge och Sverige, fogas till denna promemoria som bilaga.

2    Gällande ordning i huvuddrag

2.1 Medborgarskapslagens tiUkomst; ändringar i lagen

Det nordiska samarbetet på medborgarskapslagstiftningens område inleddes redan på 1880-talet. Såväl 1894 års lag som 1924 års lag tiU-kom efter nordiskt samarbete. GäUande bestämmelser om svenskt med­borgarskap återfinns i lagen (1950: 382) om svenskt medborgarskap (MbL). Lagen trädde i kraft den 1 januari 1951. Den bygger på ett av

 BUagan här utesluten.

Prop. 1975/76:136

49

särskilda delegerade för Danmark, Norge och Sverige år 1949 framlagt betänkande (SOU 1949: 45). Förslag tUl medborgarskapslag förelades riksdagen genom prop. 1950: 217. Även Danmark och Norge erhöU år 1950 nya medborgarskapslagar, som i sakUgt hänseende överensstämmer med den svenska. Finland, som inte deltog i arbetet, erhöll ny medbor­garskapslag år 1968.

Samtidigt med MbL tiUkom en kungörelse (1950: 614) med vissa be­stämmelser rörande tiUämpningen av medborgarskapslagen.

MbL innefattar ändringar i skilda hänseenden jämfört med 1924 års lag. Således höjdes genom den nya lagen hemvistkravet vid naturaUsa­tion från fem tiU sju år. I praxis hade dock vid lagens tillkomst sedan länge krävts minst sju års hemvist i riket. Naturalisationsåldem sänktes från 21 till 18 år. Gift kviima behandlas i MbL självständigt, vUket inne­bär att hon endast kan naturaliseras på egen ansökan.

I MbL har sedan lagens tiUkomst skett vissa ändringar. Sakkunniga från Danmark, Finland, Norge och Sverige avgav år 1965 betänkandet Underlättande för nordiska medborgare att viima medborgarskap i an­nat nordiskt land m. m. (Nordisk utrednmgsserie 1965: 8). På grandval av förslaget genomfördes år 1968 vissa ändringar, som gjorde det lättare för medborgare i annat nordiskt land att erhålla svenskt medborgarskap (prop. 1968: 128). Sålunda sänktes kravet på hemvisttid vid förvärv av svenskt medborgarskap genom anmälan enligt 10 § b) MbL från tio tUl sju år. Den undre åldersgränsen för sådan anmälan sänktes från 21 till 18 år och den övre åldersgränsen då 60 år slopades. Det föratskic-kades även att Kungl. Maj:ts praxis i naturalisationsärenden skulle komma att ändras så att för bifall tUl ansökan om naturalisation av medborgare från annat nordiskt land inte såsom dittUls skuUe krävas hemvist i Sverige under fem år utan i allmänhet endast tre års hemvist här. Det nordiska samarbetet rörande medborgarskapsfrågor har kom­mit till uttryck i 1962 års samarbetsöverenskommelse mellan Danmark, Finland, Island, Norge och Sverige (SÖ 1962:14). I art. 3 i överenskom­melsen anges att de fördragsslutande parterna skall söka underlätta för medborgare i ett nordiskt land att förv'ärva medborgarskap i annat nordiskt land.

Vidare har vissa förslag som framfördes i betänkandet DecentraUse-rmg av naturalisationsärenden m. m. (SOU 1966: 20) tagits upp i prop. (1968: 142) angående riktlinjer för utlänningspolitiken m. m., prop. (1968: 158) angående ändring i utlänningslagen m. m. och prop. (1969: 53) angående organisationen av statens invandrarverk, m. m.

I prop. 1968: 158 föreslogs att beslutanderätten i naturalisationsären­den skulle föras över från Kungl. Mai:t till den centrala utlännmgsmyn-digheten. Mot denna myndighets beslut skulle besvär kurma föras hos Kungl. Maj:t. Dessutom skuUe myndigheten kunna hänskjuta medbor­garskapsärenden till Kungl. Maj:t för avgörande. En redogörelse för

4  Riksdagen 1975/76. 1 saml. Nr 136

Prop. 1975/76:136

50

Kungl. Maj:ts praxis i naturalisationsärenden finns fogad som bUaga tiU propositionen. De i de nämnda propositionerna föreslagna ändringama i MbL trädde i kraft den 1 juU 1969 (SFS 1968: 704). Central utiännings­myndighet är sedan nämnda tidpimkt statens invandrarverk (SIV).

Med anledning av 'ändringarna i MbL utfärdades år 1969 en ny med­borgarskapskungörelse (1969: 235-MbK), som ersatte 1950 års kungö­relse. Enligt den nya kungörelsen har polismyndigheten övertagit läns­styrelsemas utredningsuppgifter i naturalisationsärenden. Tidigare före­skriven skyldighet för utredningsmyndigheten att avge ytirande togs bort i den nya kungörelsen.

SlutUgen har ändringar gjorts i MbL år 1971 (prop. 1971:155, SFS 1971:1189 och prop. 1971:143, SFS 1971: 881). Den förstnämnda änd­ringen avsåg s. k. vUlkorliga naturalisationsbeslut. Prövning huravida bevis om befrielse från medborgarskap i annat land har företetts inom förelagd tid skaU numera göras av SFV och inte som tidigare av länssty­relse. I propositionen uttalade vidare departementschefen, att bevis om svenskt medborgarskap inte bör utfärdas förrän förvärvet av det svenska medborgarskapet blivit slutiigt giUlande och mte, som tidigare var fallet, i samband med villkorligt beslut, om medborgarskap i avvaktan på att sökanden erhöU befrielse från tidigare medborgarskap. Villkorstiden förlängdes tUl två år mot tidigare ett. Den ändring som skedde på grund av förslaget i prop. 1971: 143 innebar, att bestämmelsema i MbL om bams förvärv och förlust av svenskt medborgarskap med anledning av att baraets fader eller moder förvärvar eller förlorar sådant medborgar­skap skall gäUa i fråga om adoptivbarn endast om bamet också är adop­tivfaderns eller adoptivmoderns bara i eller utom 'äktenskap.

2.2 Bestämmelserna om förvärv av svenskt medborgarskap

Enligt MbL kan utlänning förvärva svenskt medborgarskap antingen som självständig person eller som biperson. De olika sätt på vUket svenskt medborgarskap kan erhållas framgår av följande uppställning.

A. Självständigt förvärv:

1)

vid födelsen 1 § (10 § a)

2)

genom legitimation 2 §

3)

genom anmälan

a)

den som oavbratet haft sitt hemvist h'är i riket från det han fyllt sexton år och dessutom tidigare har haft sitt hemvist här under sam­manlagt minst fem år förvärvar svenskt medborgarskap genom att, efter det att han fyllt tjugoett år men innan han fyllt tjugotre, anmäla sin öns­kan att bli svensk medborgare (increscens) 3 § (10 § a)

b)

den som vid födelsen blivit svensk och oavbratet haft sitt hemvist här i riket intiU arton års ålder, men som sedan förlorat sitt svenska

Prop. 1975/76:136

51

medborgarskap, återvinner det efter två års hemvist i riket (återvinning) 4 § (10 § a), 10 § c) och 15 § andra stycket

c) dansk, finländsk eUer norsk medborgare som förvärvat medbor­garskapet på annat sätt än genom naturaUsation, fyUt arton år, sedan sju år har hemvist i riket samt icke under denna tid dömts tUl fängelse er­håUer svenskt medborgarskap genom att anmäla sin önskan att bli svensk medborgare 10 § b)

4) genom naturalisation 6 §.

B. Förvärv som biperson:

av bara genom att fadera eller modera blir svensk medborgare 5 §, 6 § sista stycket, 10 § b) och c),  13 a § samt 15 § andra stycket.

Bestämmelserna innebär följande.

Förvärv vid födelsen. I 1 § MbL anges i vUka faU barn förvärvar svenskt medborgarskap vid födelsen. Enhgt bestämmelsen gäller olika regler för bam i äktenskap och barn utom äktenskap. Bam i äktenskap förvärvar svenskt medborgarskap vid födelsen, om fadera är svensk medborgare, medan bara utom äktenskap blir svensk medborgare vid födelsen, om modera har svenskt medborgarskap. I båda faUen saknar det betydelse var baraet är fött. Från huvudregeln att faderas nationali­tet är bestämmande för vUket medborgarskap bara i äktenskap förvär­var vid födelsen finns ett undantag. Om fadera inte har medborgarskap i någon stat eller om baraet inte förvärvar hans medborgarskap vid fö­delsen, får bara i äktenskap svenskt medborgarskap om modera är svensk medborgare. En föratsättning är dock att baraet har fötts här i riket. På grand av samhörigheten meUan de nordiska länderaa har i 10 § a) öppnats möjlighet att i det senast berörda fallet likstäUa födelse eller hemvist här i riket med födelse eller hemvist i Danmark, Finland, Island eller Norge. För tiUämpningen av bestämmelsen, liksom av 10 § i övrigt, krävs att avtal har träffats därom med de övriga nordiska län­deraa. Sedan sådant avtal har träffats år 1950 meUan Danmark, Norge och Sverige (SFS 1950: 664) och år 1969 meUan Finland och Sverige (SFS 1969: 6), har Kungl. Maj:t förordnat om tUlämpning i förhåUande tUl Danmark, Finland och Norge av 10 § MbL. I det faU som avses i 1 § 2 MbL gäUer sålunda att födelse i Danmark, Fmland eUer Norge lik­ställs med födelse här i riket.

Förvärv genom legitimation. I 2 § MbL behandlas förvärv av svenskt medborgarskap genom legitimation. Ingår svensk man äktenskap med utiändsk kvinna medför det att före äktenskapet fött bara tiU ma-karaa blir svensk medborgare, om baraet vid den aktueUa tidpunkten är ogift och inte har fyllt 18 år.

Förvärv genom anmälan. EnUgt 3 § första stycket MbL förvärvar ut­länning, som oavbrutet haft sitt hemvist i Sverige från det han fyUt 16 år och dessutom tidigare haft sitt hemvist här under sammanlagt minst fem år, svenskt medborgarskap genom att, efter det han har fyUt 21 år men

Prop. 1975/76:136

52

innan han har fyUt 23 år, anmäla sin önskan därom hos länsstyrelsen i det län där han är kyrkobokförd. Om utlänningen inte är medborgare i någon stat eUer styrker att han skulle förlora sitt utiändska medborgar­skap genom att förv'ärva svenskt, får anmälan göras redan då han har fyllt 18 år, om han vid tiden för anmälan har sitt hemvist i riket sedan fem år och dessutom tidigare haft sitt hemvist här under sammanlagt fem år. TiU grund för bestämmelsen ligger den uppfattningen, att bara med utiändskt medborgarskap som har växt upp här i landet därigenom har knutits så starkt tUl Sverige, att de bör ha fått att bli svenska med­borgare om de så önskar. Medborgarskapsförvärvet sker genom s. k. in­crescens eUer inväxande i samhället. Enligt 10 § a) MbL likstäUs vid till-lämpning av 3 § hemvist i Danmark, Fuiland eUer Norge med hemvist här i rUcet. Detta gäller dock endast i den mån hemvisttiden infaUit före 16 års ålder och tidigare än fem år före anmälan.

S. k. återvinning av svenskt medborgarskap regleras i 4 §. Har någon, som vid födelsen bhvit svensk och oavbratet haft sitt hemvist här i riket intiU 18 års ålder, förlorat sitt svenska medborgarskap, återviimer han detta, om han sedan två år har hemvist i riket och anmäler sin ansökan hos länsstyrelsen i det län där han är kyrkobokförd. Den som är ut­ländsk medborgare måste samtidiigt styrka att han förlorar det utiändska medborgarskapet. Enligt 10 § a) likställs vid tiUämpning av 4 § hemvist intiU 12 års ålder i Deinmark, Fmland eller Norge med hemvist här i ri­ket.

Medborgaraa i de andra nordiska länderaa har genom 10 § b) fått rätt att genom ensidig förklaring förvärva svenskt medborgarskap, om de uppfyUer vissa viUkor. Medborgare i sådan stat förvärvar sålunda svenskt medborgarskap efter amnälan hos länsstyrelse, under förats'ätt-ning att han har förvärvat det danska, finländska eUer norska medbor­garskapet på annat sätt än genom naturaUsation, att han har fyllt 18 år, att han sedan sju år har hemvist här i riket samt att han inte under denna tid har dömts tiU fängelse.

När någon blir svensk medborgare med stöd av 3 §, 4 § eller 10 § b) medför det enUgt 5 § i allmänhet att hans eUer hennes ogifta bara som har hemvist här i riket och inte har fyllt 18 år också får svenskt medbor­garskap.

Besvär över länsstyrelses beslut i anmälningsärenden har tidigare av­gjorts av regeringsrätten men avgörs fr. o. m. den 1 januari 1972 av kammarrätt, varifrån fullföljd kan ske tUl regeringsrätten.

Förvärv genom naturalisation. Villkor för naturaUsation är enligt 6 § första stycket MbL att den sökande har fyllt 18 år, att han sedan sju år har hemvist här i riket, att han fört en hederlig vandel samt att han har möjlighet att försörja sig och sin famUj. Även om dessa villkor mte är uppfyllda kan emellertid enligt aadra stycket i samma paragraf naturali­sation äga rum, om det med hänsyn tiU sökandens förhållanden förelig-

Prop. 1975/76:136

53

ger särskilda skäl för detta. Som exempel på sådana särskilda skäl nämns i lagen att det skulle medföra gagn för riket att sökanden upptas tiU svensk medborgare, att sökanden förat har haft svenskt medborgar­skap eUer att sökanden är gift med svensk medborgare. N'är sökanden är dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare, kan undantag göras från kravet på minst sju års hemvist i riket, även om annat särskilt skäl inte föreUgger. Om utiänning inte förlorar sitt utländska medborgarskap ge­nom naturalisationen utan särskUt medgivande från den utländska rege­ringen eUer annan myndighet, kan enligt 6 § tredje stycket MbL stäUas som villkor för att sökanden skall få svenskt medborgarskap, att han inom viss tid styrker att sådant medgivande har lämnats. I naturaUsa-ttonsärende bestämmer SIV om naturaUsationen skaU omfatta även sö­kandens ogifta bam under 18 år. Besvär över SIV:s beslut i naturalisa­tionsärenden avgörs av regeringen.

En ledande princip inom svensk medborgarskapsrått 'är sedan gam­malt att dubbelt medborgarskap bör undvikas. Sverige har också anslutit sig tUl 1963 års Europarådskonvention om begränsning av fall av fler­faldigt medborgarskap m. m. Enligt konventionen gäUer bl. a. att myn­dig medborgare i fördragsslutande stat inte tiUåts behåUa tidigare med­borgarskap när han efter ansökan får medborgarskap i annan fördrags­slutande stat.

En vuxen sökande som blir svensk medborgare förlorar i allmänhet automatiskt sitt tidigare medborgarskap. Detta är fallet med personer från exempelvis de nordiska ländema, Förbundsrepubliken Tyskland, Österrike, Frankrike, Nederländerna och Canada. Medborgare från vissa andra länder, t. ex. de östeuropeiska stateraa samt Schweiz, Stor­britannien, Grekland och Turkiet, måste däremot hos det föratvarande hemlandets myndigheter begära befrielse från sitt medborgarskap i det landet. I dessa faU blir utiänningen svensk medborgare endast under för­utsättning att han inom viss tid, vanligen två år, befrias från sitt gamla medborgarskap. Under vissa förutsättningar kan vUlkoret slopas. Det gäller t. ex. i fråga om person som har bedömts vara poUtisk flykting och den som har vägrats befrielse från sitt medborgarskap. Villkoret slo­pas också för den som inte inom rimUg tid har fått svar på sin ansökan om befrielse från sitt gamla medborgarskap. Genom att sökanden i dessa faU inte förlorar sitt tidigare medborgarskap blir han medborgare i två länder och får aUtså dubbelt medborgarskap.

Syftet med den vUlkorliga naturalisationen är att så långt som möjUgt försöka undvika dubbelt medborgarskap. Bara genom att befrias från ti­digare medborgarskap kan den som fått svenskt medborgarskap räkna med fuUt svenskt rättsskydd utomlands. Den som inte fått befrielse be­traktas i sitt föratvarande hemland som medborgare endast där. I kon­fliktssituationer kan därför svenska myndigheter inte garantera något rättsskydd. Ett särskilt problem kan uppstå när vämplikt blir aktuell.

Prop. 1975/76:136

54

Det finns inte någon föreskrift om att kunskap i svenska språket utgör villkor för naturalisation. Departementschefen framhöU emeUertid i prop. 1950: 217 s. 43, att stor betydelse skuUe tillmätas sökandens kun­skaper i detta hänseende.

3    Närmare redogörelse för viss» förutsättningar för naturalisation 3.1 HemvistviUkoret

EnUgt 6 § första stycket 2 MbL fordras som nämnts för naturalisation att sökanden sedan sju år har hemvist i riket. Motsvarande tid var enligt 1924 års lag fem år. I praktiken irmebar emellertid tUlkomsten av MbL inte någon skärpning i detta h'änseende. Enligt den praxis, som hade utbildats vid tiUämpningen av 1924 års lag, hade nämligen femårskravet i allmänhet ansetts tUlräckligt endast beträffande nordiska medborgare, medan det för övriga utlänningar i regel fordrades muist sju års hem­vist.

Med hänsyn tiU den gemenskap i fråga om språk och kultur och den likhet beträffande samhällsförhållandena, som råder de nordiska län­derna emellan, ansågs det vid MbL:s tUUomst motiverat att i regel ställa betydUgt mindre krav på hemvisttidens längd för medborgare i nordiskt land än för andra utlänningar. Departementschefen anslöt sig tUl de de­legerades uppfattning att möjlighet borde beredas att i klara faU natura-lisera medborgare i annat nordiskt land efter kortare tids hemvist i Sve­rige än den för sådana sökande tiUämpade minimitiden av fem år.

Vid riksdagsbehandlingen av prop. (1950: 217) med förslag till med­borgarskapslag framhöll första lajjutskottet (ILU 1950: 27) bl. a., att det biträdde propositionens förslag att beträffande utiänningar i allmänhet principieUt kräva sjuårigt hemvist, eftersom det vid de nordiska länder­nas förhandlingar visat sig ogörligt att uppnå enighet om kortare tid än sju år. Utskottets ställningstagande byggde på den uttryckUga föratsätt-ningen, att denna tid inte förlängdes i praxis, om inte en allvarUg skärp­ning i det internationeUa läget skulle inträda (s. 31). Naturalisation bor­de sålunda, om övriga föratsättningar förelåg, bevUjas så snart sökanden haft hemvist i Sverige under sju år. Ansökan borde kunna inges så långt i förväg, att Kungl. Maj:ts beslut kunde träffas strax efter tidens utgång. RUcsdagen följde utskottet.

Med en persons hemvist avses den ort där han faktiskt 'är bosatt på ett varaktigt sätt. MbL föratsätter att den sjuåriga hemvisttiden skaU ha va­rat oavbratet fram tUl naturalisationen. Härvid bortses dock från tillfäl­liga avbrott, t.ex. för semesterresor, som inte har hindrat sökandens an­passning tUl svenska förhåUanden. Om utlandsvistelsen är av sådan längd eUer i övrigt har skett under sådana omständigheter att bosätt­ningen här anses ha avbratits, räknas som hemvisttid i princip endast

Prop. 1975/76:136

55

hemvistperioden omedelbart före naturalisationen. Utflyttning ur riket i emigrationssyfte anses i princip alltid som avbrott i hemvisttiden, även om vederbörande efter relativt kort tid återvänder till riket. TUl närma­re belysning av praxis i fråga om dispens från MbL:s bestämmelse om oavbruten hemvist som vUlkor för naturaUsation kan återges följande yttrande av SIV den 4 juli 1972 i ett besvärsärende:

Dispens ges i regel när omständigheteraa kunnat visa att sökanden haft för avsikt att återvända tUl Sverige. Vistelsen utomlands skall ha haft ett på förhand bestämt syfte. I sådana faU får sökanden tUlgodo-räkna sig hela den tidigare vistelsen som kvalifikationstid. Det får t. ex. den som vistats i sitt hemland endast för att fullgöra väraplikt, den som för vidareutbildning inom sitt yrke varit hänvisad till utbildning utom­lands, den som haft studiegång i utlandet och har sin famUjeanknyt-ning i Sverige eUer den som kortare tid vistats i hemlandet i privata an­gelägenheter såsom för vård av sjuk anhörig eUer dylikt. Sökanden som haft tillfälUg placering vid svenskt dotterföretag i annat land än hemlan­det eller vid SIDA-projekt får under vissa föratsättningar även tillgodo­räkna sin vistelse utomlands.

I andra fall i synnerhet om avbrottet varat så lång tid som två år eUer mer kan sökanden få tiUgodoräkna sig en del, högst hälften av den tidigare vistelsen. Särskilt i sådana fall fordras dessutom som regel att sökanden skall ha vistats minst två år i Sverige efter återkomsten.

Dispens ges emellertid i princip inte om det bedöms att utresa från Sverige skett i emigrationssyfte. Sökanden får då tiUgodoiäkna sig en­dast tiden från återinflyttningen. Har sökanden tidigare vistats mycket länge i Sverige och är avbrottet förhållandevis kort kan dock undantags­vis bedömas skäligt att viss hänsyn tas till den tidigare vistelsen.

Det bör uppmärksammas att hemvistvillkoret i 6 § MbL är så utfor­mat, att det inte torde utesluta att sökanden kan naturaliseras till svensk medborgare, även om han har sådan anknytnmg tUl annat land att han kan sägas ha hemvist också i det landet. I 6 § talas nämligen om "hem­vist" och inte om "sitt hemvist" (se t. ex. 3 §).

Vidare kan anmärkas att personer som vistas i Sverige med diploma­tisk immunitet inte anses ha hemvist här. Motsvarande gäUer även deras famUjer.

Utlänningar som vistas i Sverige som SIDA-stipendiater får enligt gäl­lande praxis inte tillgodoräkna sig sin stipendiattid här som kvalifika­tionstid för förvärv av sVenskt medborgarskap. Detta anses Ugga i sa­kens natur, eftersom dessa stipendiater normalt avses återvända till hemlandet för att där nyttiggöra sin utbildning.

Vid sidan av de i 6 § andra stycket angivna dispensgranderna: gagn för riket, tidigare svenskt medborgarskap, äktenskap med svensk med­borgare och särskilda skäl med hänsyn tUl sökandens förhåUanden, vilka behandlas i följande avsnitt, gäUer erdigt samma bestämmelse, att med­borgarskap i annat nordiskt land i sig utgör skäl för dispens från kravet på sjuårigt hemvist. Den för de nordiska länderna gemensamma språk­liga eller kulturella gmndvalen samt lUcheten i fråga om samh'ällsför-

Prop. 1975/76:136

56

håUandena anses medföra att dessa länders medborgare i regel växer in i vårt lands förhåUanden avsevärt snabbare än andra utlänningar. Kravet på hemvist i Sverige för denna gmpp av utlänningar har, som tidigare nämnts, i prop. 1968:128 angetts inte böra överstiga tre år.

I fråga om de övriga dispensgrunderna i 6 § andra stycket MbL kan framhållas följande. Dispensgrunden gagn för riket har tUlämpats re­striktivt och därvid nästan enbart på vUlkoret om hemvisttid. Dispens bar i ett stort antal faU lämnats sökande som vid ansökningstiUfäUet varit gift med svensk medborgare. Kravet på hemvisttid reduceras i aU­mänhet förhåUandevis kraftigt, när utiänningen är gift med en infödd svensk medborgare. Det krävs dock att äktenskapet har haft viss var­aktighet. Eldigt hittiUsvarande praxis fordras att sökanden har hemvist här sedan minst fyra år och att äktenskapet består sedan minst tre år. Även vid giftermål med naturaUserad svensk medborgare kan kravet på hemvisttid reduceras. I dessa fall har dock praxis varit något strängare. För nordiska medborgare är praxis betydUgt mUdare. I fråga om dessa krävs för naturaUsation endast två års hemvist och ett års äktenskap.

Sammanboende under äktenskapsUknande förhåUanden torde i aU­mänhet i praxis bedömas på samma sätt som äktenskap. Har däremot sammanlevnaden upphört i bestående äktenskap, anses den utVändske maken inte uppfyUa dispensvUlkoret.

I detta sammanhang bör även framhåUas att enligt gällande praxis ut­ländsk kvinna, som är gift med utomlands bosatt svensk medborgare, kan naturaliseras utan krav på hemvist i Sverige. I detta faU skall dock äktenskapet ha varat minst så lång tid som lagen föreskriver i fråga om hemvist i Sverige. Makaraa skaU dessutom sedan Tångre tid vara bosatta utanför hustruns hemland. Vissa undantag har gjorts från vad som sagts. Sålunda har det förekommit faU då ett särskilt behov av svenskt medborgarskap har förelegat på grand av oroliga politiska förhållanden i bosättningslandet. NaturaUsation har därför bevUjats trots att äkten­skapet varar kort tid och makarna kanske bott i hustruns hemland. En långtgående dispens från hemvisttrillkoret kan ges 'även för hustrur tUl svenska diplomater.

När utiändska makar söker svenskt medborgarskap samtidigt och en­dast den ene uppfyller hemvistviUkoret, brakar den andre maken med­ges upp till två års dispens från hemvistvillkoret.

Även i vissa andra faU lämnas dispens i större eller mindre utsträck­ning från kravet på hemvist i Sverige. Detta gäller t. ex. betr'åffande hemvändande emigrant eUer medlem av svensk folkspillra utomlands samt person som är anstäUd på svenskt fartyg eller i svenskt företag utomlands.

I fråga om tillämpningen av hemvistvillkoret kan vidare nämnas, att personer som naturaUseras med viUkor enligt 6 § tredje stycket MbL får viss dispens från kravet på sju års hemvist i sådana fall, då det erfaren-

Prop. 1975/76:136

57

hetsmässigt tar långt tid att få befrielse från det tidigare medborgarska­pet.

FuU bemvisttid fordras inte heUer för bara i äktenskap mellan svensk kvmna och utiändsk man när ansökan om naturalisation görs av båda föräldrarna eUer, om äktenskapet är upplöst, av vårdnadshavaren och denne är svensk medborgare. Hemvistkravet efterges också i naturalisa­tionsärenden i samband med adoption av bara.

För framstående idrottsutövare har i några faU lämnats viss dispens från hemvistkravet.

Under det senaste året har regeringen lämnat dispens i flera olika ty­per av ärenden av humanitära, personliga och sociala skäl. Sålunda har meddelats en geoereU dispens på två år för personer som är över sjuttio år. Vidare har statslösa f. d. polacker i princip efter tre års vistelse i ri­ket upptagits tUl svenska medborgare, när de inte har haft möjUgheter att försörja sig. Det rör sig här om personer som har uppnått pensions-åldem och vilka som svenska medborgare skuUe kunna leva på ålders­pension. I dessa faU har det i besluten framhåUits att vederbörande har tagits emot i vårt land oberoende av vilka möjligheter de haft att försör­ja sig genom eget arbete eller genom hjälp av anhöriga. Statslösa perso­ner och politiska flyktingar har naturaliserats efter fem års hemvist här, om starka humanitära skäl har förelegat. Som sådana har godtagits bl. a. famUjeåterförening och besök i det föratvarande hemlandet hos sjuk närstående släkting.

Slutligen har regeringen genom beslut i augusti 1975 medgivit en ge­nerell dispens på ett år för statslösa.

3.2 Vandelsvillkoret

Enligt 6 § första stycket 3 MbL krävs för naturalisation att utlän­ningen har fört en hederlig vandel. I prop. 1950: 217 anförde departe­mentschefen (s. 4243) bl. a., att han hyste vissa principiella betänklig­heter mot att ge dispens från vandelsvillkoret, men att det inte av detta följde att en person, som vid något tillfäUe hade begått ett brott, för all framtid skulle vara utesluten från möjlighet att erhåUa svenskt medbor­garskap. Departementschefen framhöll att man i praxis hade brukat bortse från vissa i mindre grad klandervärda förhåUanden och i viss mån även från mera allvarliga sådana, om dessa låg långt tUlbaka i ti­den. Att departementschefen inte motsatte sig förslaget att även villko­ret om hederlig vandel skuUe vara dispensabelt berodde främst på att det kunde vara något tveksamt om dittiUsvarande praxis stod i god över­ensstämmelse med den gamla lagens text. Det var vidare önskvärt att undvika oUkheter meUan den svenska och den norska lagen. För en dis­pensmöjUghet talade i viss mån även det förhåUandet, att enligt förslaget naturaUsationsvägen måste anlitas för att en utiändsk kvinna som gift

Prop. 1975/76:136

58

sig med en svensk man skuUe kunna bli svensk medborgare. I syfte att markera, att eftergift från kravet på hederlig vandel låg pä ett annat plan än dispens från övriga naturalisationsvillkor, förordade departe­mentschefen att detta fall behancUades i en särskild bestämmdse och att det i denna som förutsättning för eftergift krävdes att synnerliga starka skäl talade för dispens.

Även första lagutskottet (ILU 1950: 27) ansåg att dispens från van-delskravet borde meddelas mera restriktivt än dispenser från andra na-turalisationsviUkor. Detta ansågs ligga i sakens natur, eftersom den prövning som äger mm i ett naturalisationsärende i första hand avser frågan om sökanden kan anses önskvärd eller inte (s. 32). Utskottet be­dömde det inte vara behövligt att i lagtexten utmärka den skillnad i till-lämpningen som borde ske mellan dispens från vandelskravet och dispens från övriga krav. Utskottet påpekade att det även i andra hän­seenden måste göras en betydande skillnad mellan olika fall utan att detta kom till uttryck i lagtexten.

I den tUl prop. 1968:158 fogade bUagan med redovisning för Kungl. Maj:ts praxis i naturalisations'ärenden framhålls följande beträffande kravet på hederlig vandel:

Frågan i vad mån brott, som har begåtts av en naturalisationssö-kande, skaU vara diskvalificerande är beroende av tidpunkten för brottet och brottets art. Upprepad brottsUghet, som inte upphört åtminstone några år före naturaUsationstillfäUet, anses inte förenlig med lagens van-debvillkor.

Vandelsanmärkningar av annat slag av t. ex. misskötsamhet i arbetet, försummad underhållsplikt och arman oviUighet att göra rätt för sig kan föranleda avslag på naturaUsationsansökan. Sådant avslag meddelas i princip när underhållsskuld tUl baia föreUgger.

Dessa allmänna synpunkter har fortfarande gUtighet. Rörande den närmare tiUämpningen i praxis kan nämnas att en sökande som begått brott och dömts för detta kan om övriga villkor är uppfyllda bli svensk medborgare efter viss tid som varierar med påföljden, t. ex. att minst tre år förflutit efter brottet, n'åT vederbörande dömts tiU kortare fängelsestraff. Om domen eller verkställigheten ligger nära tidpunkten för medborgarskapsprövningen, bedöms det i vissa fall lämpligt att vänta utöver angivna tid med att uppta sökanden tilU svensk medbor­gare. För den som fått vUlkorlig dom eller skyddstUlsyn har hittiUs krävts att prövotiden gått tiU ända. Beträffande skyddstUlsyn krävs nu­mera att minst två år förflutit efter domen samt att övervakningen upp­hört.

Det bör framhållas att enbart misstanke om brott inte läggs sökanden tUl last, även om fullständig polisutredning föreligger. I sådant fall får ärendet i stäUet vUa i avvaktan på domstolsprövning.

Dispens från vandelsvillkoret förekommer i praxis främst då vederbö­rande vistas sedan mycket lång tid i Sverige, dvs. avsevärt längre tid än

Prop. 1975/76:136

59

den i lagen stipulerade hemvisttiden. Vidare medges dispens för den som i varaktigt äktenskap eller äktenskapsliknande förhållande samman­lever med svensk medborgare och för den som fömt har varit svensk medborgare och önskar återfå sitt svenska medborgarskap.

I detta sammanhang bör även nämnas att vissa slag av vandelsan­märkningar, t. ex. angående underhåUs- och skatteskulder, ofta får av­görande betydelse för bedömningen av sökandens försörjningsförmåga. När skuldema ansetts bero i första hand på tredska eller annan ovillighet att göra rätt för sig har de dock lagts tUI gmnd för bedömningen av om vandelsvillkoret har uppfyllts.

3.3 Försörjningsvillkoret

EnUgt 6 § första stycket 4 MbL krävs för naturalisation att sökanden ftar möjUghet att försörja sig och sin familj. Före tUlkomsten av 1950 års lag kunde detta krav efterges endast när sökanden tidigare hade varit svensk medborgare. I det förslag som låg tUl grund för prop. (1950: 217) angående MbL och som innebar att den nämnda begräns­ningen upphävdes, uttalades att möjUgheten att meddela dispens även för sökande som inte tidigare varit svensk medborgare borde begagnas synnerUgen restriktivt. Departementschefen framhöll dock för sin del att försörjningsvUlkoret för sökande, som i övrigt väl fyUde kvalifikatio-nema för naturaUsation, borde kunna efterges i något större utsträck­ning än som föratsätts i betänkandet (prop. s. 42). Han avsåg främst kvinnor som efter mannens död inte kunde försörja sig och personer som av politiska skäl varit tvungna att lämna sitt gamla hemland vid re­lativt hög ålder lUcsom faUet att sökanden bott i Sverige mycket länge. Han framhöU även att han inte hyste samma betänkligheter, som fram­kommit under remissbehandlingen av förslaget, mot att en person fick folkpension, trots att han hade varit befriad från skyldighet att erlägga folkpensionsavgift. Utskottet gick vid sin behandling av propositionen inte närmare in på dessa frågor.

TiU följd av den allmänna samhäUsutvecklingen har kravet på för­sörjningsförmåga bUvit allt mer nyanserat. I den till prop. 1968: 158 fo­gade bilagan med redovisning av Kungl. Maj:ts praxis i naturalisations­ärenden framhålls bl. a. följande rörande kravet på försörjningsför­måga:

TiU kategorier som anses fyUa kravet hör nu unga studerande med normal studieprestation, person som bUr berättigad tiU ålderspension el­ler förtidspension som svensk medborgare, änka i arbetsför ålder med pensionsförmåner tUlräckliga för hennes och hennes barns försörjning och person som på grund av arbetsbrist blivit permitterad.

Dessa allmänna synpunkter äger fortfarande gUtighet. Som exempel på omständigheter som kan medföra att dispens inte ges kan nämnas att

Prop. 1975/76:136

60

sökanden har underhåUs-, hötes- och skatteskulder. Inte heUer anses person i arbetsför ålder som för sin försörjning är helt beroende av so­cialhjälp uppfyUa försörjningsviUkoret.

Bland de grapper som enligt nuvarande praxis anses uppfylla försörj­ningsvUlkoret eUer som regehnässigt erhåller dispens från detta på grund av särskilda skäl kan nämnas följande:

1.

Personer som uppbär ATP i form av ålderspension eUer förtidspen­sion

2.

Personer som inte uppbär pension (ATP inte mtjänad) men som skuUe få folkpension om de hade varit svenska medborgare

3.

Personer som uppbär sjukbidrag

4.

Personer som efter några års anställning permitteras från sitt arbete på grund av arbetsbrist

5.

Personer som genomgår arbetsmarknadsutbUdning

6.

Personer som arbetar i skyddad verkstad

7.

Personer som anvisats arkivarbete

8.

Unga studerande med normal studieprestation

9.

Vuxenstuderande med normal studieprestation

10.

"Handikappfall" (oftast personer som överförts till Sverige från flyktingläger)

11.

Personer som vistats mycket lång tid i Sverige

12.

Personer som uppbär sjukpenning

13.

Med utlänning gift kvinna, som tidigare har yrkesarbetat men nu är hemma och sköter småbarn och som söker ensam

14.

Med utlänning gift kvinna med yrkesutbUdning som är hemma och sköter småbarn och som söker ensam

15.

Person, som under längre tid regelbundet betalar av på underhålls-eller skatteskulder eller ådömda böter

16.

Kvinna som är gift med svensk eUer som söker svenskt medbor­garskap samtidigt med mannen

Av särskUt intresse i detta sammanhang är regeringens beslut i några 'ärenden som rör frågan huravida hemmafra uppfyUer försörjningsvill­koret. Invandrarverket hade i nu avsedda faU tillstyrkt bifall tiU besvä­ren och framhåUit att, enligt verkets mening, det arbete som hemmafru lägger ned på sitt hem och sm familj från försörjningssynpunkt är lik­värdigt med förvärvsarbete utom hemmet, i vart fall när minderåriga barn finns i hemmet. Regeringens beslut kan dock inte ges en så vitt­gående tolkning, att hemmafra med hemmavarande minderåriga bara i allmänhet anses uppfyUa försörj.mngsvUlkoret. I två ärenden, där rege­ringen ansett försörjningsvUlkoret uppfyUt, hade sålimda klaganden tidi­gare haft yrkesarbete. I ett annat fall, där särskUda skäl ansetts föreligga för dispens från försörjningsviUkoret, hade klaganden under sin drygt tjugoåriga hemvisttid i Sverige uppfostrat fyra barn. I ytterligare ett faU,

Prop. 1975/76:136

61

d'är sökanden ansågs uppfyUa försörjningsvillkoret, hade sökanden vis­serligen inte yrkesarbetat men väl skaffat sig en utbildnmg. I samtliga nu berörda fail hade sökanden minderåriga bam vid ansökningstiUfäUet.

Regeringen har slutligen också gett dispens från försörjningsviUkoret för i och för sig arbetsföra personer ensamstående med minderåriga bam som var beroende av socialhjälp för sin försörjning.

Den största grappen av ärenden, i vilka ansökan avslås p. g. a. för­sörjningsvillkoret, avser personer med underhåUs-, botes- eller skatte­skulder. Den som under längre tid dokumenterat sin skötsamhet genom avbetalningar på sina skulder får dock enUgt praxis dispens från försörj­ningsvillkoret, fastän att en del av skulden återstår vid tidpunkten för beslutet.

4   Närmare redogörelse för barns förvärv av svenskt medborgarskap i vissa fall

Den svenska medborgarskapsrätten bygger sedan gammalt på här-stamningsprincipen. Enligt denna princip är föräldraraas medborgar­skap och inte födelseorten avgörande för ett bams ställning i medbor-garskapsfättsligt h'änseende. Som tidigare nämnts g'äller oUka regler för barn i äktenskap och bam utom äktenskap. Barn i äktenskap förvärvar svenskt medborgarskap vid födelsen om fadem är svensk medborgare och bam utom äktenskap blir svenska medborgare om modern är svensk medborgare. I båda fallen saknar det betydelse var bamet är fött.

I samband med MbL:s tillkomst diskuterades frågan om barn i äk­tenskap även borde förvärva moderas medborgarskap. En konsekvent tUlämpning av principen om könens UkstäUighet skuUe leda till att barn i äktenskap erhöll svenskt medborgarskap, även i de fall då endast mo­dem var svensk medborgare. De delegerade ansåg sig emellertid inte kunnat förorda en sådan regel. I det stora flertalet av remissyttrandena över betänkandet SOU 1949: 45 lämnades de delegerades förslag utan erinran. De kvinnoorganisationer som yttrade sig ansåg emellertid för­slaget OtillfredssfäUande och förordade, att varje i Sverige av svensk mo­der i äktenskap med utiändsk man fött bara skuUe bU svensk medbor­gare genom födseln.

Departementschefen kunde emellertid icke biträda det av kvinnoorga­nisationerna framstäUda yrkandet. Eftersom flertalet stater upprätthåller principen att faderas medborgarskap överförs på barnet, skuUe nämli­gen en sådan bestämmelse leda tiU dubbelt medborgarskap i utomor-dentUgt stor omfattning. I motsats tiU de nänmda organisationerna kunde departementschefen mte finna, att bestämmelsen i andra hänseen­den skuUe mnebära sådana fördelar framför de delegerades förslag, att betänkUgheteraa mot dubbelt medborgarskap borde få vika.

Prop. 1975/76:136

62

Även om den av kvinnoorganisationerna förordade bestämmelsen inte genomfördes, ansåg departementschefen att man kunde räkna med att i Sverige bosatta bam i äktenskap mellan svensk kvinna och utländsk man i allmänhet kom att bli svenska medborgare innan de uppnått vux­en ålder. I de fall då fadem var bosatt i Sverige, kunde sålunda barnet i många faU väntas få svenskt medborgarskap tUl följd av att fadera ge­nom naturaUsation upptogs tUl svensk medborgare. Ibland kunde det vara motiverat att bamet självständigt naturaliserades. Detta gällde främst när föräldramas äktenskap hade upplösts och modem fått vård-nanden om barnet. I likhet med de delegerade ansåg departementsche­fen att det i sådana fall borde vara regel att göra avsteg från de aU­männa naturalisationsvillkoren. Stod barnet under föräldraraas gemen­samma vårdnad, borde den omständigheten att fadern inte viUe eller kunde bU svensk medborgare, inte böra utesluta att barnet naturalisera­des på ansökan av föräldrarna.

De delegerade diskuterade vidare i betänkandet SOU 1949: 45 möjUg­heten av att bara i äktenskap, vars moder är svensk medborgare, förvär­var svenskt medborgarskap, om inte barnet förvärvar medborgarskap i annan stat. I detta faU skulle alltså inte göras skillnad meUan bara som fötts i Sverige och barn som :Fötts utomlands. Denna lösning valdes emeUertid inte. I de danska, norska och svenska lagarna infördes heller inte en sådan regel. I förarbetena till MbL anförs som skäl mot att in­föra en bestämmelse av detta slag, att den skulle medföra stora tUlämp-ningssvårigbeter. I SOU 1949: 45 framhåUs sålunda bl. a. följande (s. 46):

Oftast är det mycket vanskligt att med säkerhet konstatera huruvida en person, som uppger sig vara statslös, verkligen saknar medborgar­skap. Tilfämpnuigssvårigheterna skulle emellertid i hög grad minskas, om man begränsade stadgandet tiU att omfatta endast bara som fötts i Sverige. I dessa faU lärer nämligen i regel också fadern ha uppehåUit sig i Sverige, varför upplysningar om hans medborgarrättsliga ställning skuUe kunna inhämtas ur svenska myndigheters handlingar. Detsamma torde också ofta gälla då endast modem uppehåUit sig i Sverige, i det hon i dylika fall kan ge sådana upplysningar, som tiUåter ett någor­lunda säkert antagande. En omiitändighet, som skulle försvåra tUlämp­ningen av en regel, omfattande jämväl utomlands födda bam, utgör även det förhåUandet, att medborgarskapsfrågan för sådana bam tro­Ugen ofta icke skulle bli aktueU förrän långt efter barnets födelse. TiU stöd för den ifrågasatta begr'äDsiiingen kan även åberopas, att utom­lands födda bara i äktenskap ineUan statslös man och svensk kvinna mången gång kan antagas sakna närmare anknytning tiU Sverige.

Departementschefen anslöt sig i prop. 1950: 217 tiU de delegerades uppfattning på denna punkt.

I den finska lagen finns en regel som förhindrar att barn vid födelsen blir statslöst. EnUgt 1 § 2) och 4) i den finska lagen förvärvas sålunda finskt medborgarskap vid födseln av:

Prop. 1975/76:136

63

2) barn i äktenskap, vars moder är fmsk medborgare, om bamet ej vid födseln förvärvar medborgarskap i främmande stat

4) annat bara, som föds i Finland, om ej barnet vid födseln förvärvar medborgarskap i främmande stat.

I prop. 1950: 217 framhöUs, som tidigare nämnts, att det finns goda möjligheter att naturaUsationsvägen ge bara med svensk moder och ut­ländsk fader svenskt medborgarskap. Praxis är också numera mycket U-beral i fråga om självständig naturalisation av bara. I 'äktenskap mellan svensk kvinna och utiändsk man naturaliseras sålunda regelmässigt alla barn, som vid förvärv av svenskt medborgarskap förlorar sitt tidigare medborgarskap. Detsamma gäller bara, som inte förlorar sitt tidigare medborgarskap ens om det upptas tUl svensk medborgare tillsammans med fadera, t. ex. brittiska och grekiska bara. I de senare fallen uppstår sålunda dubbelt medborgarskap. Även sådana barn, som inte förlorar sitt tidigare medborgarskap om det förvärvar svenskt medborgarskap genom självständig naturalisation men väl om det naturaUseras som bi­person tUl fadern, t. ex. itaUenska och spanska barn, naturaUseras nu­mera självständigt, men i dessa fall avvaktar man vanligen faderas an­sökan om svenskt medborgarskap för att därigenom söka undvika dub­belt medborgarskap för baraet. Om det visar sig att fadera inte ansöker om svenskt medborgarskap trots att han uppfyller naturaUsationsviUko-reo, naturaUseras baraet självständigt, fastän dubbelt medborgarskap därigenom uppstår. I de faU detta har skett, har den omständigheten att även fadern kunnat upptas till svensk medborgare varit avgörande för bifaU tiU baraets ansökan. Någon ansökan om självständig naturalisa­tion i faU där fadera visserUgen uppfyUt hemvistviUkoret men inte öv­riga villkor för egen del har inte varit föremål för bedömning av rege­ringen.

Frågan om bams ställning i medborgarskapsb'änseende i de fall då fa­dern är utlänning bar nyUgen behandlats på nordiskt plan. I ett med-lemsförslag tiU Nordiska rådet år 1968 föreslogs en översyn av de nor­diska medborgarskapslagama. Enligt medlemsförslaget borde regering­arna rekommenderas dels att genomföra sådana ändringar i medbor­garskapslagstiftningen att bara inom äktenskap meUan utländsk man och kvinna som är medborgare i nordiskt land kan förvärva medbor­garskap i moderas hemland från födelsen, dels att tiUämpa regleraa om naturalisation i samband med giftermål så att skillnad inte görs meUan man och kvinna. Mot bakgrund av medlemsförslaget föreslog Nordiska rådets jiuridiska utskott en rekommendation tUl regeringaraa att under­söka bl. a. om man vid faststäUandet av medborgarskap kunde ta större hänsyn tiU principen om baraets intresse. I en reservation föreslogs en rekommendation tiU regeringaraa att genomföra sådana ändringar i medborgarskapslagstiftningen, att bara fött i äktenskap meUan utländsk man och nordisk kvinna kan förvärva medborgarskap i moderas hem-

Prop. 1975/76:136

64

land vid födelsen. Juridiska utskottets förslag tiU rekommendation an­togs av Nordiska rådets 18:e session år 1970 (6/1970). Finland utsågs tUl koordinerande land för detta spörsmål. Vid samma session antog Nor­diska rådet även en av juridiska utskottet föreslagen rekommendation beträffande den i medlemsförslaget behandlade frågan om naturalisa­tion i samband med giftermål (7/1970). En samnordisk arbetsgrupp tiU-sattes för att behandla rekommendationerna nr 6 och 7. Arbetsgruppen har nyligen slutfört sitt arbete (se det bUagda betänkandet).

Även inom Europarådet har hithörande frågor behandlats. Ar 1969 erhöU kommittén för lagstiftningsfrågor inom Europarådet ett förslag till rekommendation angående medborgarskap för barn till föräldrar med oUka medborgarskap. Sedan förslaget utretts inom Europarådet, har rådgivande församlingen i rekommendation nr 696 år 1973 om s'är-skilda aspekter på förvärv av medborgarskap uttalat bl. a. att problem föreligger beträffande medborgarskap för bam som är födda i äktenskap av föräldrar med olika medborgarskap samt att det är önskvärt att i viss utsträckning låta man och hustra besluta om vUket av deras två med­borgarskap som de viU ha för egen del och för sina barn. Europarådets ministerkommitté rekommenderas att studera möjUgheten av att utar­beta en europeisk konvention rörande hithörande frågor. Inom Europa­rådet har tUlsatts en expertkommitté, som f. n. utreder de nu berörda frågorna.

5   Vissa uppgifter om ordningen i övriga nordiska länder m. m.

Som fömt nämnts fick Danmark och Norge nya medborgarskapslagar samtidigt med Sverige, medan Finland erhöU sin nuvarande lag år 1968. De danska och norska medborgtirskapslagama överensstämmer med den svenska. Den danska lagen skUjer sig emeUertid från den norska och den svenska lagen i ett hänseende. Eftersom naturaUsation enligt 44 § i den danska grundlagen endast kan ske genom lagstiftning i varje enskilt fall, finns det inte i denna som i de övriga ländernas medborgarskapslagar särskilda besfämmelser som anger fömtsättningarna för naturalisation. Den ordning som i aUmänhet tiUämpas finns intagen i ett av indenrigs-ministeriet utfärdat cirkulär nr 126 den 6 juni 1968 om meddelanden om dansk inf0dsret (naturalisation).

5.1 Hemvistvillkoret

I Norge och Danmark krävs för naturalisation liksom i Sverige sju års hemvist för icke-nordbor och tre år för nordbor. I Finland fordras fem års hemvist för icke-nordbor och tre år för nordbor.

Beträffande dispenspraxis gäller att man i Norge kräver endast fyra års vistelse för icke-nordisk medborgare som 'är gift med norsk medbor-

 Bilagan här utesluten.

Prop. 1975/76:136

65

gare. Medborgare i annat nordiskt land som är gift med norsk medbor­gare kan naturaliseras efter två års hemvist i Norge. Har äktenskapet bestått endast under en kort tid kr'ävs som regel längre vistelsetid, medan kravet på hemvisttid reduceras om äktenskapet har varat under längre tid. De nämnda reglerna g'äller för både män och kvinnor.

I Danmark har hittills förelegat en viss skillnad vid behandlingen av danskgifta män och kvinnor. EnUgt 2 § tredje stycket i det förut nämnda cirkuläret kan hemvisttiden för en utomnordisk man, som är gift med dansk kvinna, förkortas med ett år. Motsvarande förkortning för en nordisk man är fem år. Utländsk kvinna som är gift med dansk man kan enligt 8 § i cirkuläret i allmänhet naturaUseras sedan hon efter 'äktenskapels ingående levt tUlsammans med mannen i Danmark i ett och ett halvt år. Denna regel gäller såväl nordiska som utomnordiska kvinnor. Om det finns särskUda skäl, kan detta hemvistkrav begränsas eller t. o. m. efterges.

Av det sagda framgår att naturalisationsförutsättningarna för utiänd­ska män som är gifta med danska medborgare hittills har varit åtskilligt strängare än för utländska kvinnor, gifta med danska män. Detta gäller särskilt hemvistkravet i fråga om utomnordiska män. Enligt vad som uppgivits övervägs emellertid f. n. ändringar i syfte att jämstäUa män och kvinnor i detta avseende.

I Finland krävs för naturalisation tre års hemvist, om sökanden är gift med finsk medborgare. Äktenskapet skall ha varat i två år. För nordbor krävs två års vistelse och ett års äktenskap.

Beträffande dispens i övrigt från hemvistvUlkoret har från norsk sida uppgivits att man i allmänhet är restriktiv. Dispens har givits enbart då det förelegat tungt vägande skäl. Som sådana har bedömts t. ex. ett starkt och varaktigt behov av att i sitt arbete med kort varsel kunna resa utomlands om samtidigt statslöshet eUer "ukurant statsborgerskap" in­nebär svårigheter i detta hänseende. En annan grund har varit att sökan­den har behövt besöka allvarligt sjuka släktingar i det tidigare hemlan­det. Naturalisation har i dessa faU medgivits efter fem års vistelse.

Även i Danmark är man restriktiv med dispenser från hemvistvUlko­ret. Dispenser har Uksom i Norge lämnats i faU då sökanden behövt danskt medborgarskap för sitt arbete eller för att besöka sjuk släkting. Högst två års dispens har lämnats.

5.2 Vandels- och försörjningsvillkoren

I Danmark tillämpas följande praxis. Beträffande vandelsviUkoret sägs i det tidigare nämnda danska cirkuläret, att bötesstraff i allmänhet inte är ett hinder för naturalisation. Bötesstraff för grövre överträdelser mot brottsbalken eller mot skattelagstiftningen och "afgtttslovgivnuig" medför dock normalt att beslut om danskt medborgarskap uppskjuts un-

5  Riksdagen 1975/76.1 saml. Nr 136

Prop. 1975/76:136

66

der minst tre år. Samma karenstid gäller för fängelsestraff upp till tre månader. Är strafftiden längre bestäms en karenstid som efter omstän­digheterna anses lämplig. Naturalisation sker i aUmänhet inte förr'än fem år efter avtjänat straff. För villkorliga domar gäller att karenstiden sträcker sig över hela prövotiden.

Beträffande försörjningsvUlkoret anges i 5 § i det danska cirkuläret, att socialhjälp som regel inte är ett hinder för naturaUsation. Socialhjälp med återbetalningsskyldighet utgör dock i allmänhet hinder för naturali­sation under fem år från det hjälpen upphört. Har återbetalningskyldig-beten eftergivits eller är socialhjälpen återbetalad, föreligger inte något hinder mot att bli upptagen tUl dansk medborgare. Bidragsförskott på underhållsbidrag hindrar naturalisation under fem år från det bidraget upphört, om beloppet inte återbetalats eUer efterskänkts. De nämnda fristerna kan nedsättas eUer helt slopas när sökanden har stark anknyt­ning tUl Danmark.

Den som är skyldig för restförda skatter kan enligt 6 § i curkuläret i aUmänhet inte bli upptagen till dansk medborgare. Har sökanden träffat avtal om avbetalning av skatterna eller har sökanden stark anknytning till Danmark kan dock bortses från skatteskulden.

I Norge dispenseras i mycket stor utsträckning från försörjningsviU­koret.

I Finland tillämpas försörjnings- och vandelsvUUcoren förhåUandevis strängt. Socialhjälp, obetalda böter eller skatter samt brottslighet utgör i princip hinder mot naturalisation.

5.3 Bams medborgarskap

De norska och danska medborgarskapsreglerna beträffande barns för­värv av medborgarskap vid födseln är likalydande med 1 § MbL. Den finska medborgarskapslagen skiljer sig som nämnts från MbL i två av­seenden. Dds krävs inte att bam som avses i 1 § 2 MbL är fött i Finland för att det skaU få finskt medborgarskap och dels innehåUer den finska medborgarskapslagen en kompletterande fjärde punkt enligt vUket finskt medborgarskap förvärvas vid födseln av varje barn som föds i Finland, om det mte vid födseln förvärvar medborgarskap i annat land. Sålunda kan inte statslösa barn födas i Finland.

6   Internationella överenskommelser

Sverige träffade den första internationella överenskommelsen om medborgarskap 1869. Konventionen, som ingicks med USA, gällde ut­flyttade personers nationalitet. Sverige har därefter tiUträtt ett flertal multUaterala överenskommelser på medborgarskapsrättens område. Fle­ra av dessa konventioner speglar staternas vilja att i möjligaste mån und-

Prop. 1975/76:136

67

vika fall av dubbelt medborgarskap och statslöshet. Särskilda konventio­ner har även utarbetats för att lösa problem som uppstår för personer, som på grund av att de har flera medborgarskap har militära förpliktel­ser mot flera länder. Här skall enbart nämnas 1930 års NF-konvention för lösande av vissa konflikter mellan medborgarskapslagar (SÖ 1937: 9) och 1930 års NF-protokoll angående värnplikt i vissa fall av dubbelt medborgarskap (SÖ 1937: 6).

Den första FN-konventionen i vilken medborgarskapsfrågorna berörs är 1951 års FN-konvention angående flyktingars rättsliga ställning (SÖ 1954: 55). Konventionen trädde i kraft år 1954. Flyktingskonventionen har ratificerats av 61 stater. I art. 34 "Naturalisation" föreskrivs föl­jande: "Fördragsslutande stat skall så mycket som möjUgt underlätta flyktingars införlivande med samhället och deras naturalisation. Särskilt skall fördragsslutande stat bemöda sig att påskynda naturaUsationsför­farandet och att så mycket som möjUgt nedbringa avgifterna och kostna­derna för detta".

Vidare kan nämnas 1954 års FN-konvention angående statslösa per­soners rättsliga ställning (SÖ 1965: 54) samt 1961 års FN-konvention om begränsning av statslöshet (SÖ 1969: 12). I den sistnämnda konven­tionens ingress anför de fördragsslutande staterna att de anser det önsk­värt att begränsa statslöshet genom internationell överenskommelse. De fyra första artiklarna i konventionen syftar tUl att skapa möjUghet för den som är statslös att förvärva medborgarskap, medan de fem följande artUclarna avser att förhindra att statslöshet uppkommer. Konventions­bestämmelsema är i vissa delar tämUgen invecklade och svårtiUgängliga. Detta torde få ses mot bakgrund av att det gällt att åstadkomma en reg­lering som ger åsyftad effekt, både mot sådana länder som bygger sin medborgarskapslagstiftning på härstamningsprincipen och mot sådana som i första hand tUlämpar territorialprincipen. Enligt art. 1 mom. 1 skall fördragsslutande stat bevilja på dess territorium född person med­borgarskap, om denne annars skuUe bli statslös. Medborgarskapet skall beviljas antingen automatiskt vid födseln på grand av bestämmelse i lag eller också efter ansökan.

Eftersom en anslutning till 1961 års konvention förutsatte ändringar i 1950 års medborgarskapslagar hänsköts denna fråga tiU de sakkunniga som tiUsatts att se över medborgarskapslagstiftningen (NU 1965: 8). 1950 års dansk-norsk-svenska lagar, vilka bygger på härstamningsprinci­pen, upptar inte någon möjlighet att oberoende av härstamning förvärva svenskt medborgarskap i respektive land vid födseln. Någon ändring i de nämnda lagamas utformning på denna punkt kunde de sakkunniga inte heller förorda. Den i art. 1 mom. 1 alternativt angivna möjUgheten för den som år född i ifrågavarande stat att under vissa villkor förvärva medborgarskap efter ansökan, som inte får avslås, har i 1950 års lagar en motsvarighet i stadgandet i 3 § om förvärv om medborgarskap ge-

Prop. 1975/76:136

68

nom s. k. increscens. De danska och finska sakkunniga var emot en an-slutiung tUl 1961 års konvention, medan de svensk-norska sakkunniga förordade en anslutrung. Vid de nordiska departemenlsöverläggningarna uttalade sig samtliga länder, också de som inte ämnade tiUträda konven­tionen, för att genomföra de lagiindringar som en anslutning till konven­tionen förutsatte. Den svenske departementschefen (prop. 1968: 128), som förordade en användning av den i art. 1 mom. 1 angivna möjlighe­ten till förvärv av medborgarskap efter ansökan, föreslog vissa änd­ringar i 3 § MbL för att anpassa lagen tUl konventionen. 1961 års kon­vention träder i kraft den 13 december 1975. Konventionen har hittills ratificerats av, förutom Sverige, Australien, Irland, Österrike, Norge och Storbritannien.

Slutligen skall nämnas 1963 års Europarådskonvention angående be­gränsning av fall av flerfaldigt medborgarskap och angående militära förpliktelser i fall av flerfaldigt medborgarskap (SÖ 1969: 24). Konven­tionens syfte är att åstadkomma större enhetlighet mellan medlemssta-leraas medborgarskapsregler och att motverka flerfaldigt medborgar­skap och krav på militärtjänstgöring i mer än en stat. Konventionen trädde i kraft 1969. Den har ratificerats av bl. a. Sverige (prop. 1968: 128).

Art. 1 innehåller den grundläggande principen att medborgare i för­dragsslutande stat, som tiU följd av uttrycklig vUjeförklaring förvärvar medborgarskap i annan stat genom naturalisation, option eller återvin­ning, skall förlora sitt tidigare medborgarskap. Regeln gäller både myn­diga och omyndiga. För omyndiga är den emeUertid inte ovUlkorlig utan förutsätter, dels att omyndiga enligt lagen i medborgarlandet kan förlora medborgarskapet under ifrågavarande betingelser, dels att den omyndige ägt rättslig handlingsförmåga eller varit lagligen företrädd. Vidare föreskrivs i artikeln att omyndiga som inte är eller har varit gifta, skall förlora sitt tidigare medborgarskap, om de på grund av be­stämmelse i lag blir medborgare i annan fördragsslutande stat tUl följd av att deras föräldrar förvärvar medborgarskap där genom naturalisa­tion, option eller återvinning. Är det bara den ene av föräldrarna som förlorar sitt tidigare medborgarskap, bestämmer lagen i den stat där den omyndige är medborgare om han skall följa den för'äldern i medborgar­rättsligt avseende eUer inte.

Konventionens andra kapitel (art. 56) upptar regler om militära förpliktelser vid flerfaldigt medborgarskap. I art. 5 mom. 1 stadgas att den som äger medborgarskap i två eUer flera fördragsslutande stater inte skall åfäggas att göra milifärtjänst i mer än en av dessa stater. Departe­mentschefen fastslog i prop. 1968: 128, att konventionens regler i allt väsentiigt stämde väl överens med vår lagstiftning, varför någon lagänd­ring inte krävdes för anslutning för Sveriges del.

Prop. 1975/76:136

69

7    Tidigare reformförslag 7.1 Riksdagsmotioner m. m.

7.1.1 Sänkning av hemvisttiden

1971

års riksdagsbehandling. Vid 1971 års riksdag väcktes i två mo­tioner frågan om sänkning av kvalifikationstiden för erhållande av svenskt medborgarskap. I motion nr 158 hemställdes bl. a. att förslag läggs fram om ändring av MbL så att utiäiming som vistas i landet se­dan fyra år nordbo sedan två skaU kunna få svenskt medborgar­skap. Den huvudsakliga motiveringen för yrkandet var att invandrarna borde få möjlighet att utöva politiska rättigheter som rösträtt efler kor­tare tids vistelse i Sverige än vad som f. n. är fallet. Enligt utskottet (InU 1971: 26) fanns många skäl för en ändring av tidskravet vid natu­ralisation, men med hänsyn till att frågan redan övervägdes i pågående utredning, grundlagberedningen, och då ändringar i berörda regler bor­de föregås av överläggningar med övriga nordiska stater fann sig ut­skottet inte för det dåvarande berett att ta ställning till vilken tidsgräns som var lämpligast. Utskottet kunde därför inte biträda motionsyrkan­det men utgick ifrån att Kungl. Maj:t hade sin uppmärksamhet riktad på frågan. Riksdagen avslog motionen.

1972

års riksdagsbehandling. Vid 1972 års riksdag väcktes en motion (1972: 595) med samma innehåll som den nu nämnda motionen år 1971. Svenskt medborgarskap borde alltså erhållas efter fyra års vistelse i Sve­rige för utomnordiska medborgare och efter två års vistelse för nordiska medborgare. Inrikesutskottet vidhöll sin principiella inställning från år 1971 och avstyrkte motionen (InU 1972: 11). Utskottet framhöll att frå­gan om sänkning av tidskravet hade ytterUgare aktualiserats genom grundlagberedningens betänkande. I samband med att grundlagbered­ningen avstyrkte att utländska medborgare får rösträtt vid kommunalval pekade beredningen på möjligheten att förkorta kvalifikationstiden för svenskt medborgarskap. Med h'änsyn dels tUl att gmndlagberedningens förslag kunde väntas på remiss och frågan därmed bli ytterligare belyst, dels ock till att det var angeläget att bibehåUa samordningen med med­borgarskapslagstiftningen i de övriga nordiska länderna, var det enligt utskottet inte lämpUgt att riksdagen nu bestämde sig för vUka tidsgrän­ser som i framtiden skulle gälla som villkor för erhållande av svenskt medborgarskap.

1973   års riksdagsbehandling. Även vid 1973 års riksdag väcktes en

motion av samma innebörd som tidigare motioner (1973: 1545). Den

huvudsakliga motiveringen för yrkandet var att invandrarna bör få möj­

lighet att utöva politiska rättigheter efter en kortare vistelse än vad som

nu är fallet. Utskottet (InU 1973: 10) framhöU bl. a. att proposition med

anledning av grundlagberedningens betänkande skulle föreläggas riksda­

gen. Vidare hade förslag om nordisk kommunal rösträtt och valbarhet

Prop. 1975/76:136

70

förelagts Nordiska rådet av Finlands regering. Utskottet framhöll slutli­gen att frågan om lättnader i tidskravet för erhållande av svenskt med­borgarskap inte borde övervägas självständigt i förhållande tUl even­tuella förslag om förändringar i utlänningars möjUgheter att utöva poli­tiska rättigheter. Med h'änsyn h'ärtUl och då sistnämnda fråga var aktuell i annat sammanhang ansåg sig utskottet inte böra biträda motionsyrkan­det. Motionen avslogs av riksdagen.

Det kan i detta sammanhang även nämnas, att konstitutionsutskottet i betänkande med anledning av motion (1971: 227) om utökade politiska rättigheter för invandrare har understmkit önskvärdheten av att åtgär­der övervägs för en väsentlig förkortning av den erforderliga väntetiden för invandrare, som genom naturalisation önskar bli svensk medborgare.

Slutligen framlades i motion 1973: 702 förslag om att sänka kvalifika­tionstiden för svenskt medborgarskap tiU tre år för utomnordiska med­borgare och tUl två år för nordiska medborgare.

Frågan om politiska rättigheter för invandrare har nu framlagts i pro­position 1975/76: 23 om kommunal rösträtt för invandrare som bygger på betänkandet SOU 1975: 15, Kommunal rösträtt för invandrare. Fr. o. m. den 1 januari 1976 föreslås i Sverige bosatta utiänningar få rösträtt vid val av kommunfuUmäktige, landsting och kyrkofullmäktige samt vid prästval. Som särskUd förutsättning för utlännings rösträtt skall enligt förslaget gälla att vederbörande har varit kyrkobokförd i Sverige den 1 november de tre åren närmast före valåret. Med rösträtten skall enligt förslaget också följa valbarhet till kommunala förtroendeuppdrag.

7.i.2 Barns medborgarskap

1967 års riksdagsbehandling. I motioner (I: 437 och 

II: 

556) föreslogs en översyn av MbL såvitt avsåg svenskt medborgarskap för bam. Enligt motion'ärema borde aUa bam som föds i Sverige bli svenska medbor­gare, om den ena föräldern är svensk. TUl stöd härför anförde motionä­rerna att tiU följd av invandringen aUt flera barn, som är födda här, inte är svenska medborgare och att antalet socialfaU bland dessa bam har ökat väsentligt. I motionerna uttalades vidare att barn kidnappas och förs utomlands efter upplösning av föräldramas äktenskap. Dessutom framhölls som otiUfredsställande att barn blir svenska medborgare en­dast om föräldrarna avstår från äktenskap. Utskottet (ILU 1967: 27) ansåg att motionerna inte borde föranleda någon riksdagens åtgärd. Frågan förföll eftersom sammanjämkning av kamraraas beslut inte var möjlig. Som stöd för sitt ställnuigstagande anförde utskottet bl. a. att dubbla medborgarskap skuUe uppkomma i stor utsträckning om försla­get genomfördes. Utskottet refererade även tiU följande uttalande av de­partementschefen vid MbL:s tillkomst:

Stundom kan det vara motiverat att baraet naturaliseras självständigt. Detta gäUer främst då för'äldraraas äktenskap upplösts och modem fått

Prop. 1975/76:136

71

vårdnaden om barnet. I likhet med de delegerade anser jag, att i dylUia fall bör vara regel att göra avsteg från de allmänna naturalisationsviU­koren. Står bamet under föräldramas gemensamma vårdnad, synes den omständigheten, att fadern icke vill eUer icke kan bli svensk medbor­gare, ej böra utesluta att barnet naturaliseras på ansökan av för'äldrama.

Utskottet hade under hand inhämtat att de möjUgheter till avsteg från de allmänna naturalisationsvUlkoren som lagen erbjuder i praxis utnytt­jas på ett smidigt sätt som tillmötesgår de barns intressen av vars föräld­rar endast den ene är svensk medborgare. Utskottet framhöll vidare i siti yttrande vad beträffar de sociala förmånerna, att möjligheterna för de av motionärerna åsyftade barnen att erhålla bidragsförskott, allmänt barnbidrag, sjukförsäkring, socialhjälp, utbildning i grundskola och gymnasium inte är beskurna genom barnens avsaknad av svenskt med­borgarskap. Utskottet anförde även att man genom den antydda lagänd­ringen ej kunde hindra att barn förs ut ur riket.

I sammanhanget ville utskottet beröra en närliggande fråga som tUl-dragit sig dess uppmärksamhet. Spörsmålet g'ällde bara i äktenskap där modern är svensk medborgare och fadera är statslös. En fömtsättning för att sådana barn vid födelsen skall förvärva svenskt medborgarskap är, som nämnts, att de fötts i Sverige. Detta medför att bam som föds utomlands i sådana äktenskap kan komma att bli statslösa. Stadgandets begränsning till barn som föds här har motiverats av att avsaknaden av en sådan begränsning skulle medföra stora tUlämpningssvårigheter samt att utomlands födda barn i äktenskap mellan statslös man och svensk kvinna ofta kunde antas sakna närmare anknytning till Sverige. Depar­tementschefen ansåg det vid MbL:s tillkomst lämpligast att frågan huru­vida sådana barn skall förvärva svenskt medborgarskap underkastas prövning i det enskilda fallet. Utskottet fömtsatte att Kungl. Maj:t hade sin uppmärksamhet riktad på spörsmålet huruvida de erfarenheter som vunnits under tUlämpningen av medborgarskapslagen föranleder ett ändrat ställningstagande rörande nämnda barns förvärv av svenskt med­borgarskap.

1968 års riksdagsbehandling. Motionerna I: 16 och 

II: 

65 överens­stämde med 1967 års motionspar. Utskottet (ILU 1968: 54) avstyrkte bifall tUl motionerna och hänvisade till vad utskottet anfört år 1967. Frågan förföll vid behandlingen i kamrarna.

Med anledning av prop. 1968: 128 angående bl. a. godkännande av 1963 års Europarådskonvention om begränsning av flerfaldigt medbor­garskap m. m. väcktes vidare två likalydande motioner (I: 978 och 

II: 

1240). I dessa framhöUs att en ändring i medborgarskapslagstiftning­en i enlighet med förslagen i motioneraa I: 16 och 

II: 

65 skulle innebära att Sverige i större utsträckning än hittUls kom att godkänna dubbla medborgarskap för barn under 18 år. Detta borde emellertid vara fören­ligt med Europarådskonventionen, eftersom skyldighet att välja medbor-

Prop. 1975/76:136

72

garskap enhgt motionärerna torde inträda vid 18 års ålder. Motionä­rerna framhöU vidare att för att inte någon tvekan skulle uppstå om våra framlida möjligheter att överv'äga ändringar i den svenska medbor­garskapslagstiftningen i enlighet med motionerna I: 16 och 

II: 

65, det torde vara nödvändigt att riksdagen vid antagande av prop. 1968: 128 uttryckligen ansluter sig till vad i motionerna anförts om möjligheterna att vid ett godkännande av konventionen ändå kunna företa en översyn av den svenska medborgarskapslagstiftningen efter de rUitiinjer som angetts i motionerna (I: 16 och 

II: 

65).

Enligt utskottet var ett motivuttalande av den art motionärerna före­slagit inte förenligt med konventionens allmänna syfte att minska antalet flerfaldiga medborgarskap. Utskottet ansåg sig därför inte böra tiUstyrka bifall till motionerna 1: 978 och 

II: 

1240. Frågan förföU eftersom sam­manjämkning av kamrarnas beslut inte befanns möjlig.

1969 års riksdagsbehandling. Även i motioner tUl 1969 års riksdag (I: 743 och 

II: 

856) togs upp frågan om en översyn av bestämmelserna om medborgarskap för barn. Motioneraa överensstämde i sak med mot­svarande motioner vid 1968 års riksdag. Utskottet anförde i sitt utlå­tande över motionerna (ILU 1969: 3) att det inte hade frångått sin tidi­gare bedömning och avstyrkte bifall till motionerna. Vidare erinrade ut­skottet om att medborgarskapslagstiftningen tillkommit genom nordiskt samarbete samt att de nordiska medborgarskapslagarna i allt väsentiigt överensstämde med varandra. Frågan om revidering av lagarna borde därför behandlas i nordisk samverkan. Frågan förföll sedan samman­jämkning av kamramas beslut inte blivit möjlig.

7970 års riksdagsbehandling. 1 motionerna I: 316 och 

II: 

341 hem­ställdes om en översyn av gällande bestämmelser beträffande medbor­garskap för här i riket bosalla barn, av vars föräldrar endast den ena är svensk medborgare. Utskottet framhåll (ILU 1970: 50) att det i praxis finns möjUgheter alt göra avsteg från de allmänna naturalisationsvillko­ren på ett smidigt sätt som tillmötesgår ifrågavarande barns intressen. Att så är fallet framgick av den utförliga redogörelse som hade lämnats av SIV i remissyttrande över de aktuella motionerna. Utskottet uttalade vidare att ett genomförande av förslaget skulle leda till dubbla medbor­garskap i stor omfattning. Utskottet avstyrkte bifall till motionen. Riks­dagen biföU utskottets hemställan.

Vidare yrkades i motion 

II: 

578 att riksdagen i skrivelse tiU Kungl. Maj:t måtte hemstäUa om

1.

utredning syftande liU alt ge alla i Sverige bosatta barn en lika ställning inom sociallagsttftningen,

2.

att Kungl. Maj:t måtte verka för tiUkomsten av en internationeUt samordnad medborgarskapslagstiftning.

Utskottet uttalade (ILU 1970: 50), med hänvisning till familjepolitis­ka kommittén, att något initiativ från riksdagen inte var erforderligt i

Prop. 1975/76:136

73

fråga om det först nämnda yrkandet. Beträffande det andra yrkandet pekade utskottet på att Nordiska rådet hade antagit en rekommendation till regeringarna i de nordiska länderna att undersöka om man vid fast­ställande av medborgarskap kunde ta större hänsyn till principen om barnets intresse. Rådets juridiska utskott hade i det sammanhanget ut­talat att det på ett senare stadium kan övervägas ett nordiskt initiativ på europeiskt plan för att söka vinna gehör för en ny syn på bamets sfäll­ning i medborgarskapsrättsUgt hänseende. Utskottet ansåg det mot denna bakgrund inte påkaUat att riksdagen tog något initiativ i det hän­seendet som motionären yrkat. Riksdagen biföll utskottets hemställan.

7975 års riksdagsbehandling. I motion 1975: 1739 hemsfäUes bl. a. att riksdagen hos regeringen beg'är en översyn av MbL i syfte att i lagen lik­ställa man och kvinna. Möjlighet borde övervägas för barn med dubbelt medborgarskap att vid 18 års ålder själv välja medborgarskap. I motio­nen anförs att 1950 års lag grundar sig på härstamningsprincipen, var­vid barnet anses i medborgarskapshänseende i första hand härstamma från fadern och i andra hand från modern. Detta avsteg från jämsfälld-hetsprincipen meUan man och kvinna grundar sig på önskemålet att undvika dubbla medborgarskap. Enligt motionärerna har dessa syften inte uppnåtts, då skilda länder tillämpar oUka principer för barns arv av medborgarskap. En lämplig ordning borde därför vara att acceptera dubbla medborgarskap fram tUl 18 års ålder.

7.2 Invandrarutredningens betänkande Invandrarna och minoriteterna (SOU 1974: 69)

Invandrarutredningen, som tillsattes år 1968, har haft tiU uppgift att kartlägga invandrarnas och minoritetemas situation i Sverige och att föreslå samhäUsåtgärder på skUda områden för dessa grupper. Utred­ningen har varit parlamentariskt tillsatt.

Invandrarutredningen avgav hösten 1974 sitt slutbefäkande Invand­rarna och minoriteterna (SOU 1974: 69). Betänkandet, som har remiss­behandlats, har lett till en proposition om riktlinjer för invandrar- och minoritetspolitiken m. m., vilken har antagits av riksdagen i maj i år (prop. 1975: 26, InU 1975: 6, rskr 1975: 160). Invandrarutredningen har inle sett som sin uppgift att göra en aUmän översyn av MbL. Utred­ningen har emellertid efter en genomgång av reglerna för förvärv av svenskt medborgarskap funnit anledning att ta upp vissa frågor tiU dis­kussion. Frågorna rör i huvudsak kravet på hemvist i Sverige, försörj­ningsmöjligheter för den som önskar få svenskt medborgarskap samt vissa problem i samband med bams medborgarskap.

Utredningen, som ifrågasätter om inte tiden nu är mogen för alt anse att en icke-nordbo redan efter fem års vistelse i landet hunnit växa in i samhällslivet i sådan grad att han kan upptas till svensk medborgare.

Prop. 1975/76:136

74

föreslår att kvalifikationstiden för icke-nordbor sänks från sju tUl fem år. För nordbor föreslås en sänkning av tiden från tre tUl två år. Utred­ningen har däremot inte föreslagit någon sänkning av hemvisttiden vid förvärv av svenskt medborgarskap efter anmälan enligt 10 § b) MbL. In­vandrarutredningen anser det motiverat att Uksom hittills ställa mindre krav i fråga om hemvisttidens längd när det gäller medborgare i nor­diskt land.

I fråga om försörjningsviUkoret, dvs. kravet att sökanden skaU ha möjlighet att försörja sig och sin famUj, framhåller invandrarutred­ningen bl. a. följande. Kravet på försörjningsförmåga har blivit alltmer nyanserat tiU följd av den allmäima samhällsutvecklingen. Personer som i praxis inte anses uppfylla försörjningsviUkoret och inte heller dispense­ras från det är, förutom personer som för sin försörjning är helt be­roende av socialhj'älp, även personer som inte gör vad som skäligen kan beg'äras för att betala skatter, böter eller underhållsskulder samt slutli­gen hemmafruar i vissa fall. Till detta kommer enligt utredningen föl­jande synpunkter. Att vid upprepade tillfällen utan laga skäl försumma att betala skatter, böter eller underhåU bör snarare ses som en vandels­fråga än en försörjningsfråga. Invandrarutredningen har bl. a. anfört detta som ett skäl att ta bort försörjnmgsvillkoret.

Utredningen förordar att en s. k. spärregel mot statslöshet för barn införs, något som innebär att barn fött av svensk mor inte i något fall skall bli statslöst. Slutligen vill utredningen få till stånd en praxisändring vid naturalisation av barn efter ansökan av föräldrarna. För närvarande bifalls sådan ansökan dels när barnet automatiskt förlorar sitt utiändska medborgarskap vid naturalisation, dels ock när barnet inte kan förlora sitt tidigare medborgarskap vare sig självständigt eUer som biperson till sin utländska fader. Däremot upptas inte alla barn i en tredje gmpp, be­stående av sådana bam som inte kan förlora sitt medborgarskap själv­ständigt men v'äl som biperson till fadem. Utredningen anser att efter­som redan nu tUl svenska medborgare upptas bam som inte kan förlora sitt tidigare medborgarskap, praxis bör liberaliseras även för denna re­sterande grupp av bara, så att de kan upptas tUl svenska medborgare, även om de efter naturalisation kommer att ha två medborgarskap.

Vid remissbehandlingen av invandraratredningens befänkande till­styrkte de flesta remissinstanserna de förslag till ändringar i MbL som framförts. Beträffande förslaget om sänkning av kravet på hemvist i ri­ket framfördes från vissa håU krav på ytterligare utredning. Bl. a. fram­hölls att man borde avvakta utredningen om kommunal rösträtt. Läns­styrelsen i Älvsborgs län anförde att tiden för anmälan enligt 10 § b) MbL också borde sänkas till fem eUer eventueUt fyra år.

Prop. 1975/76:136

75

8    överväganden och förslag 8.1 Inledning

Medborgarskapslagen (MbL) har nu tUfämpats i tjugofem år. Vid två tillfällen har under denna tid ändringar i sak genomförts i lagen. I olika sammanhang har förslag väckts om en översyn av medborgarskapslag­stiftningen eller begränsade ändrmgar i denna.

I riksdagen har sålunda under de senaste åren vid flera tUlfällen väckts motioner om ändringar i MbL. Sålunda har åren 1971, 1972 och 1973 lagts fram förslag om att utlänning, som vistats i landet sedan fyra år eUer, i fråga om nordbo, sedan två år, skall kunna få svenskt medbor­garskap. I en motion år 1973 har 'även föreslagits att svenskt medbor­garskap skall kunna förvärvas av utomnordisk medborgare efter tre års hemvist här. Den medborgarskapsrättsUga ställningen för barn med svensk moder och utländsk fader har varit föremål för upprepade mo­tioner under åren 19671970 och år 1975.

Invandrarutredningen, som har haft i uppdrag att kartlägga invand­rarnas och minoritetemas situation i Sverige och att föreslå samhäUsåt­gärder på olika områden för dessa grupper, har inte sett som sin uppgift att göra en aUmän översyn av medborgarskapslagstiftningen. Som tidi­gare angetts har utredningen emeUertid vid sin kartläggning funnit skäl att ta upp vissa frågor som rör medborgarskapslagstiftningen. Utred­ningen har sålunda föreslagit ändrade bestämmelser i fråga om kraven på viss tids hemvist i Sverige och försörjningsförmåga för att utlänning skall kunna naturaUseras. Vidare har behandlats frågan om barns med­borgarskap i vissa faU. Invandraratredningen har däremot inte föreslagit några ändringar beträffande anmälningsförfarandet.

Mot bakgrund av de förslag som sålunda väckts har det bedömts lämpligt att närmare behandla vissa frågor om ändring i MbL inom ra­men för en departementspromemoria. Under arbetet har samråd ägt rum med representanter för Danmark, Finland och Norge.

8.2 Hemvistvillkoret

8.2.1 Hemvistkravet vid naturalisation

Det krav på hemvist i Sverige som faststäUdes i 1950 års lag hade tiU-lämpats i praxis sedan lång tid. I 1924 års medborgarskapslag föreskrevs visserligen fem års hemvist, men i praktiken hade så kort tid kommit att tiUämpas endast för nordiska medborgare. För utomnordiska medbor­gare krävdes sju år, vUket också blev den tid som de nordiska delega­terna kunde enas om i 1949 års betänkande.

Enligt 6 § andra stycket MbL kan i vissa faU undantag ske från de villkor som uppställts i paragrafens första stycke, nämligen om det med­för gagn för riket att sökanden blir svensk medborgare eller om sökan-

Prop. 1975/76:136

76

den förut ägt svenskt medborgarskap eller är gift med svensk medbor­gare. Detsamma gäller om det eljest med hänsyn till sökandens förhål­landen föreUgger särskilda skäl för att han får svenskt medborgarskap. I fråga om dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare kan, 'även om annat särskilt skäl inte föreligger, undantag ske från kravet på sju års hemvist i Sverige. De i 6 § angivna dispensmöjlighetema har i stor ut­sträckning tillämpats i fråga om kravet på hemvisttidens längd. Sam­manfattningsvis har följande dispenspraxis tillämpats i fråga om hem­visttidens längd.

Den som är gift eller sammanboende med svensk medborgare natura­liseras efter fyra års vistelse här och tre års äktenskap eller samman­boende. För nordiska medborgare krävs numera endast tre års vistelse i riket. Är sådan medborgare gift eUer sammanboende med svensk med­borgare fordras två års vistelse här och ett års 'äktenskap. Kravet på hemvist varierar, när dispens meddelas på grund av "särskUda skäl". Denna dispensgrand tiUämpas bl. a. i fråga om utlänning som för att er­hålla svenskt medborgarskap måste ansöka om befrielse från tidigare medborgarskap liksom i fråga om äldre personer, statslösa och i vissa faU politiska flyktingar.

Den som måste ansöka om befrielse från sitt hemlands medborgar­skap upptas regelmässigt efter sex års vistelse med hänsyn tUl att det som regel tar lång tid att bli befriad från detta. Personer över 70 år får i allmänhet svenskt medborgarskap efter fem års vistelse här. Detsamma gäller statslösa och politiska flyktingar, n'år starka humanifära skäl före­ligger. Föreligger inte sådana skäl krävs i fråga om statslösa hemvist i Sverige under sex år.

Lagens hemvistkrav på sju år blir mot bakgrund av vad som sagts nu i praktiken inte tUlämpligt på andra sökande än sådana som i samband med naturalisation förlorar sitt tidigare medborgarskap, exempelvis sö­kande från flertalet västeuropeiska länder, samt politiska flyktingar, vilka naturaliseras utan krav på befrielse från sitt hemlands medborgar­skap.

Som framgått av avsnitt 3.1 har vid tiUämpningen av MbL:s bestäm­melser om krav på hemvist i riket viss lid vid naturalisation utvecklat sig en fast och i vissa h'änseenden långtgående dispenspraxis. Under se­nare tid har MbL:s dispensmöjligheter kommit att tillämpas på aUtfler kategorier sökanden. Utvecklingen har lett till att lagtexten i allt mindre grad ger en rättvisande bild av gällande rätt. Rent allmänt kan det sägas vara av vikt att lagstiftningen, när detta är möjligt, ger uttryck för det verkliga rättsläget. SärskUt viktigt är detta i fråga om lagstiftning som är av direkt intresse för en stor krets av enskilda människor, som fallet är med MbL. Vad som sagts nu talar redan i och för sig för att sådana ändringar görs i MbL, att bestämmelserna närmare anknyter till rättstUl-lämpningen på området. Även om så sker måste dock 'även i framtiden

Prop. 1975/76:136

77

finnas kvar möjlighet att i olika hänseenden meddela dispens från la­gens bestämmelser.

I Norge och Danmark krävs liksom i Sverige sju års hemvist för natu­ralisation av utomnordiska medborgare. I FiiUand är kravet däremot fem år. Även i ett flertal västeuropeiska länder är kvalifikationstiden fem år. Den senare tidsgränsen får fömtsättas vara grimdad på bl. a. en bedömning av hur lång tid det normalt tar för en invandrare att anpassa sig tiU förhållandena i det nya landet.

Mot den bakgrunden ter sig kravet på sju års hemvist i Sverige som onödigt långtgående. De huvudsakliga skälen för en eventueU ändring hänger emellertid samman med de ändrade förutsättningarna för en ut­lännings möjligheter att växa in i svenska förhåUanden.

Sverige har sedan 1945 tagit emot ett stort antal invandrare. Invand­ringen var särskilt stor under åren 1969 och 1970. 1 vårt land har under senare år genomförts en rad åtgärder för att anpassa invandrarna tUl svenska förhållanden. Här skaU nämnas några. Genom lagstiftning 1972 och 1973 tillförsäkrades invandrare på den svenska arbetsmarknaden rätt tiU ledighet och lön vid deltagande i svenskundervisning. För de in­vandrare som inte omfattas av denna lag finns ett omfattande utbud av avgiftsfria språkkurser, som anordnas av studieförbunden. Inom ramen för arbetsmarknadsutbildningen ges undervisning i svenska som förbere­delse till yreksutbildning. Studieförbunden anordnar vidare studiecirk­lar i särskild samhällsundervisning. Kontaktkurser för hemarbetande invandrarkvinnor har under senare år anordnats försöksvis. I samband därmed har förekommit uppsökande verksamhet och hjälp med barntill­syn. Försöksverksamhet med förskoleaktiviteter för invandrarbarn på­går på vissa orter. I ett 50-tal kommuner har särskilda invandrarbyråer inrättats för att underlätta den enskilde invandrarens kontakt med sam­hällsorganen.

Under senare hälften av 1960-talet började samhällsorganen och de större organisationerna i ökad utsträckning att vidta särskilda åtgärder i syfte att informera invandrarna om rättigheter och skyldigheter på skilda områden och om service av olika slag. Dessa informationsinsatser har tagit sikte dels på väntade invandrare tUl Sverige dels på personer som redan invandrat hit. Senast har förslag till ytterUgare åtgärder lagts fram genom prop. 1975: 26.

Genom bl. a. dessa åtgärder har invandraren fått möjlighet att snab­bare än förr inlemmas i det svenska samhäUet. Det kan därför sättas i fråga om den i lagen föreskrivna kvalifikationstiden, som tillkom under en tid då åtgärderna för invandrarna hade en blygsam omfattning, fort­farande är motiverad. I princip bör kravet på hemvisttidens längd inte sättas högre än vad som behövs för att utlänningar i allmänhet skall hinna inlemmas i det svenska samhället.

De synpunkter som nu anförts får anses tala för att kvalifikationsti-

Prop. 1975/76:136

78

den vid naturalisation bör sänkas. I riksdagen har väckts motioner om att sänka tiden tiU fyra år för utomnordiska medborgare och tiU två år för nordiska medborgare. Vid ett tUlfälle har förslag framförts om att sänka tiden tiU tre år för utomnordiska medborgare. Invandraratred­ningen har för sin del föreslagit en kvalifikationstid på fem år för ut­omnordiska medborgare och två år för nordiska.

Frågan är då hur lång tids hemvist som bör krävas. En utgångspunkt utgör det förhållandet att dispenser i fråga om hemvistvUlkoret som re­gel inte sträcker sig fångre 'än tUl att fem års hemvist krävs. Härvid bort­ses från den dispens som lämnas den som är gift med svensk medbor­gare. Dispenspraxis i vårt land torde bl. a. bygga på den bedömningen, att det i allmänhet krävs åtminstone fem år för att utomnordisk mvand-rare skall hinna växa in i det svenska samhäUet. Det bör även nämnas att en femårstid 'är vanligt förekommande vid naturalisation i Tänder med omfattande invandring.

I riksdagen har, som tidigare framgått, väckts förslag om fyra års kvalifikationstid, främst med hänsyn till önskemålet att ge invandrarna möjlighet att redan efter denna tid utöva politiska rättigheter. Tiden torde dock inte nu vara mogen för en sådan sänkning av den före­skrivna hemvisttiden. Det nämnda önskemålet tillgodoses f. ö. i viss mån genom att kommunal rösträtt för invandrare genomförs (prop. 1975/76: 23). Invandrarutrednmgens förslag om en sänkning till fem år synes mot bakgrund av det ovan anförda vara välgrundat.

Det föreslås därför sådan ändring i 6 § första stycket MbL, att utlän­ning i allmänhet kan naturaUseras sedan han under fem år haft hemvist här i riket.

För de nordiska medborgarna finns i 6 § andra stycket MbL möjlig­het att medge dispens från vilUcoret om sju års hemvist, 'även om det inte föreUgger några särskilda skäl. Som tidigare nämnts krävdes i praxis fem års vistelse för nordbor vid den nuvarande lagens tUlkomst. Denna praxis bestod fram tiU år 1969, då kravet på hemvist för nordbo sänktes till tre år (prop. 1968: 128). Departementschefen hade visserli­gen redan vid MbL:8 tillkomst för sin del ansett att det för nordbor räckte med tre års vistelse, men han ansåg sig då mte kunna ta stäUning till om en så kort tid som tre år var lämplig som aUmän regel. Senare har de nordiska länderna genom det s. k. Helsingforsavtalet överens­kommit att underlätta för medborgare i ett nordiskt land att förvärva medborgarskap i annat nordiskt land.

Invandraratredningen föreslår att kravet på hemvisttid för nordbor s'änks till två år. Förslaget motiveras med de nordiska Vändemas gemen­skap i fråga om kultur samt dess likartade samhäUsförhåUanden. För­slag om sänkning tiU två år har även framförts av Nordiska rådet i maj år 1975. Rådet anför samma motivering.

Vid en sänkning av det allmänna hemvisttidskravet till fem år talar

Prop. 1975/76:136

79

övervägande skäl för att också kravet på hemvisttid för nordiska med­borgare sänks. Tiden bör sänkas från nuvarande tre tiU två år. I sam­band därmed föreslås, att i 6 § första stycket förs in en uttrycklig be­stämmdse om det särskUda hemvistkravet för dansk, finsk, isländsk eUer norsk medborgare.

8.2.2 Hemvistkravet vid förvärv av svenskt medborgarskap efter anmä­lan enligt 10 § b) MbL

Enligt 10 § MbL kan regeringen efter avtal med Danmark, Finland, Island eller Norge förordna om tUlämpning av bestämmelserna i 10 § a)c) MbL. Sådana avtal har ingåtts mellan Sverige och de övriga nor­diska länderna utom Island.

Enligt 10 § b) MbL kan medborgare i fördragsslutande stat efter hän­vändelse till länsstyrelsen i det län där han är kyrkobokförd skriftligen anmäla sin önskan att bli svensk medborgare, under förutsättning att han förvärvat det danska, finländska eller norska medborgarskapet på annat sätt än genom naturalisation, att han fyllt 18 år, att han bott sju år i riket samt att han inte under denna tid har dömts till fängelse.

Den nuvarande kvalifikationstiden tillkom år 1969, då tiden s'äiiktes från tio till sju år. Medborgare i annat nordiskt land förvärvar i flertalet fall svenskt medborgarskap efter anmälan, trots att i detta faU jämfört med förvärv genom naturalisation fordras mer än dubbelt så långt tids hemvist här. (Se fig. 10.1 sid. 347 i SOU 1974: 69). Förv'ärv av svenskt medborgarskap genom anmälan är fördelaktigt från bl. a. den synpunk­ten att den formeUa behandlingen är enkel. Det finns anledning att även i fortsättningen underlätta för nordiska medborgare att erhålla svenskt medborgarskap på detta sätt.

Vad som sagts nu talar för att hemvisttiden också i detta faU sänks till fem år. Ett ytterligare skäl är att hemvisttiden i anmälningsfaUen nu­mera är densamma som den i 6 § MbL föreskrivna hemvisttiden i natu-ralisationsfallen och att det är rimUgt att de båda tidsfristerna också i fortsättningen överensstämmer med varandra.

En sådan ändring föratsätter att nytt avtal träffas med Danmark, Fin­land och Norge om tillämpning av 10 § b) MbL i dess nya lydelse.

8.2.3 Dispenspraxis efter en lagändring

En sänkning av kravet på hemvisttidens längd medför att man måste ta ställning till om vissa nu förekommande fall av dispens efter sänk­ningen alltjämt skall komma i fråga. I sådant faU får vidare övervägas efter viUicn tid naturalisation tidigast skall ske. I det följande görs en ge­nomgång från denna utgångspunkt av de dispenser som medges med stöd av 6 § andra stycket MbL.

Dispensgrunden gagn för riket har som tidigare nämnts tiUämpats mycket restriktivt och praktiskt taget endast i förhållande tUl hemvist-

Prop. 1975/76:136

80

villkoret. Det är inte möjligt att generellt ange hur lång tids hemvist som i dessa fall hittUls har fordrats. Under senare år har dispensgrunden knappast alls använts, varken av SIV eller av regeringen. En sänkning av hemvisltiden torde under aUa omsfändigheter inte påverka denna dis-pensgrund.

Dispensgrunden förut ägt svenskt medborgarskap tillämpas bl. a. på hemvändande emigranter, huvudsakligen svenskamerikaner. Dessa natu­raliseras en kort tid efter det att de åter tagit hemvist i Sverige. Inte hel­ler i dessa fall påverkas dispenspraxis av en sänkning av den i MbL föreskrivna hemvisttiden.

Dispensgrunden gift med svensk medborgare tUlämpas ofta. Vid ut­lännings giftermål med infödd svensk medborgare reduceras kravet på hemvisttid förhållandevis mycket. Härvid krävs dock att äktenskapet har viss varaktighet. Som angetts innebär gällande praxis att hemvist i riket krävs sedan minst fyra år och att äktenskapet skall ha varat i minst tre år. Har sökanden vistats mer än fyra år i riket, kan kravet på äkten­skapets längd reduceras. För den som blir upptagen till svensk medbor­gare under villkor att han erhåller befrielse från sitt hemlands medbor­garskap minskas kravet på hemvist ytterligare något. Utländsk kvinna som är gift med utomlands bosatt svensk medborgare kan naturaliseras utan krav på hemvist i Sverige. I sådant faU skall dock äktenskapet ha varat under tid som motsvarar lagens krav på hemvisttid. Makarna skaU dessutom vara bosatta utanför hustruns hemland. Samma praxis tilläm­pas i fråga om sammanboende.

Även om MbL:s krav på hemvisttid sänks till fem år, innebär nuva­rande dispenspraxis en extra förmånlig behandling för den som är gift eller sammanboende med svensk medborgare. Förmånen blir emellertid avsevärt mer begr'änsad än fömt. Bakgrunden till att den som är gift med svensk medborgare kan naturaliseras efter avsevärt kortare tid än annan är den, att utlänningen i detta fall ges särskilt gynnsamma för­utsättningar för att växa in i svenska förhållanden. Anses det nu motive­rat att sänka det allmänna kravet i fråga om hemvisttid från sju till fem år, synes vad nu nämnts böra leda tUl att kravet på hemvisttid sänks yt­terligare i 'åktensfcapsfallen. Vid en sänkning av det generella kravet på hemvisttid bör därför kvalifikationstiden för den som är gift eller sam­manboende med svensk medborgare dispensvägen sänkas ytterligare. I fråga om medborgare i annat nordiskt land torde i aUmänhet saknas skäl att godta kortare tids hemvist än två år, även om sökanden är gift med svensk medborgare.

Dispensgrunden särskilda skäl innefattar som ovan påpekats flera olika sökandekategorier. Tidskravet varierar. För de kategorier för vUka dispens f. n. lämnas efter en hemvisttid som är Uka lång som eUer längre än den tid som nu föreslås gäUa £;nligt lag torde dispens i många fall inte längre vara påkaUad. En alhnän sänkning av hemvistkravet tUl fem år

Prop. 1975/76:136

81

torde emellertid böra medföra en ytterligare sänkning för de sökande som naturaliseras med viUkor enligt 6 § tredje stycket MbL, eftersom det erfarenhetsmässigt tar lång tid att bli befriad från det tidigare med­borgarskapet. Viss dispens bör gälla när makar söker svenskt medbor­garskap samtidigt, men bara en av dem uppfyller hemvistvillkoret vid beslutstiUfäUet. EnUgt nuvarande praxis reduceras kravet på hemvist med två år för den av makama som inte uppfyller villkoret. Vid den föreslagna generella säkningen av hemvisttiden är det dock inte motive­rat att behåUa en så långtgående dispenspraxis.

Dispensgrunden särskilda skäl inrymmer även möjlighet att ta hänsyn till personliga, humanitära och sociala förhållanden. Ett exempel härpå utgör politiska flyktingar och statslösa. För dessa gmpper reduceras i praxis kravet på hemvisttid i Sverige med två år, om sökanden anför starka humanitära skäl. Som sådana skäl godtas beträffande de statslösa besök i det förutvarande hemlandet hos närstående sjuk anförvant. I fråga om politiska flyktingar har tagits hänsyn till möjligheten för sö­kandens i hemlandet kvarboende närstående att få utresetillstånd, om sökande erhåller svenskt medborgarskap. Vidare har tagits hänsyn tUl möjligheten för flyktingar att efter erhållet svenskt medborgarskap be­söka närstående i annat land än sitt hemland. För statslösa har vid sidan härav i praxis införts en generell dispens som innebär att en statslös kan upptas till svensk medborgare efter sex års vistelse i Sverige.

Genom internationella överenskommelser har Sverige åtagit sig att behandla flyktingar och statslösa särskUt förmånligt i medborgarskaps­hänseende. Det kan i detta hänseende hänvisas tUl bl. a. artikel 34 i 1951 års FN-konvention om flyktingars rättsliga ställning och 1961 års FN-konvention om begränsning av statslöshet. Vidare kan nämnas en re­kommendation (564/1969) från Eittoparådet, som behandlar flyktingars förvärv av vistelselandets medborgarskap. Med hänsyn härtill bör det nu övervägas ytterligare lättnader dispensvägen för dessa grupper vid sidan av den generella sänkningen av hemvistvillkoret. I framtiden bör inte heller göras någon skillnad i behandlingen av statslösa och politiska flyktingar i fråga om kravet på hemvist i riket.

Mot bakgrund av vad som anförts föreslås följande riktlinjer för dis­penspraxis, om en förkortning sker av den tid som utlänningen enligt MbL skall ha vistats h'är för att bU svensk medborgare.

Beträffande dispensgrunderna gagn för riket och tidigare ägt svenskt medborgarskap föreslås inte någon ändring i gällande praxis.

I fråga om utomnordisk medborgare som är gift med svensk medbor­gare föreslås en sänkning av hemvisttiden till tre år och en sänkning av tiden för äktenskapets bestånd till två år. Sammanboende under äkten­skapsUknande former bör även framdeles j'ämstäUas med äktenskap.

Dispens på grund av sökandes särskilda skäl bör även fortsättningsvis

6   Riksdagen 1975/76. 1 saml. Nr 136

Prop. 1975/76:136

82

kunna ges för den som erhåller s. k. viUkorat naturalisationsbeslut. Vill­korsbeslutet bör kunna meddelas efter fyra års vistelse.

För statslösa och politiska flyktingar föreslås en generell dispens. Dessa båda gmpper bör kunna upptas till svenska medborgare efter fyra års vistelse i Sverige.

Utöver de här nämnda dispensgrunderna torde det i enstaka fall fin­nas skäl att med hänsyn till humanifära, sociala eller personliga förhål­landen medge vissa lättnader beträffande hemvistkravet.

Med hänsyn till att den särskilda hemvisttiden om två år för dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare har angetts i lagtexten, torde den särskUda dispensregeln för nordiska medborgare inte behövas. Bestäm­melsen i 6 § andra stycket andra punkten föreslås därför utgå.

8.3 FörsörjningsviUkoret m. m.

8.3.1 Frågan om avskaffande av försörjningsvillkoret

Enligt 6 § MbL gäller som viUkor för naturalisation bl. a. att sökan­den har fört en hederlig vandel och att han har möjlighet att försörja sig och sin familj.

Beträffande kravet på försörjningsförmåga har som nämnts utveck­lingen lett till att försörjningsvillkoret efter hand har fått en avsevärt minskad betydelse som sj'älvst'ändig bedömningsgrund (j'ämför 3.3). I naturalisationsärenden skall visserligen göras en utredning av sökandens försörjningsförmåga och på grundval av denna bedömas om försörj­ningsvUlkoret är uppfyllt. Som framgått av redogörelsen under 3.3, le­der dock i allmänhet denna prövning till att sökanden antingen anses uppfyUa villkoret eller också erhåller dispens från det. I sj'älva verket begränsas de kategorier av sök.ande som enligt nuvarande praxis inte anses uppfylla försörjningsvillkoret och som i regel inte heller erhåller dispens till dels personer som för sin försörjning 'är i huvudsak beroen­de av socialhjälp, dels personer som inte gör vad som skäligen kan be­gäras för att betala skatter, böter och underhållsskulder och dels vissa hemmafruar som ensamma ansöker om svenskt medborgarskap.

Med hänsyn tiU försörjningsvUlkorets numera starkt begränsade bety­delse finns anledning att överväga om villkoret bör kvarstå eUer om det, som invandraratredningen förelår, nu bör avskaffas. Ett ställningsta­gande förutsätter en närmare granskning av var och en av de tre katego­rier som f. n. inte får dispens.

Personer som uppbär socialhjälp. Den som för sin försörjning är i huvudsak beroende av socialhjälp får som nämnts inte dispens från för­sörjningsviUkoret. Från denna praxis har gjorts enstaka undantag. Så­lunda har i några fall dispens från försörjningsviUkoret lämnats beträf­fande arbetsföra personer som varit beroende av socialhjälp för sin för-

Prop. 1975/76:136

83

sörjning. Detta har t. ex. skett i fråga om ensamstående sökande med minderåriga barn.

Invandramtredningen påpekar att de personer som under lång tid uppbär mer omfattande socialhjälp utgör en jämförelsevis liten grupp och att det dessutom som regel finns en förklarlig orsak till att detta sker. Det kan t. ex. vara fråga om bristande skolunderbyggnad eller yr­kesutbildning. Invandrarutredningen föreslår därför att försörjningsvill­koret tas bort i MbL.

Rätten till socialhjälp tUlkommer utlänning i lika mån som svensk medborgare. Den omständigheten att utlänning uppbär socialhjälp på grund av förhåUanden som inte kan läggas honom till last bör inte få påverka hans möjlighet att få svenskt medborgarskap. I andra fall där­emot, får bedömas i vad mån omständigheterna är sådana att han inte kan anses uppfylla vandelsviUkoret i 6 § MbL.

Personer som inte betalar skatter, böter eller underhållsskulder. I praxis har i naturalisationsärenden gjorts skiUnad mellan sökande som gjort vad som skäligen kan begäras för att betala skatteskulder, böter och underhållsskulder och sådana sökanden som har underlåtit detta. Personer tillhörande den förra gruppen erhåUer regelmässigt dispens från försörjnings villkoret. I vissa fall lämnas dock inte sådan dispens Detta gäller exempelvis när skuldema uppkommit så sent att en bedöm­ning av sökandes vilja och förmåga att betala inte kan göras i ärendet. Dispens har också vägrats i vissa faU då skulderna varit mycket stora.

Ätt vid upprepade tiUfällen utan godtagbart skäl underlåta att betala skatter, böter eUer underhållsskulder bör som också invandramtred­ningen anser närmast betraktas som en vandelsfråga. I praxis har i flera fall gjorts samma bedömning. Övervägande skäl talar för att medveten försummelse att betala skatter, böter eller underhållsskulder hänförs till bedömningen av frågan huruvida vandelsvillkoret har uppfyllts. Sö­kande med skatteskulder, böter eller underhållsskulder, som nu i vissa fall vägras dispens beroende på att skulderna uppkommit så sent att han inte hunnit påbörja avbetalning eUer med hänsyn tiU att skulderna är mycket stora, bör i framtiden liksom andra sökande få svenskt medbor­garskap, om vandelskäl inte föranleder annat. Dessa sökande torde för övrigt utgöra en mycket Uten grupp.

Hemmafruar som ensamma söker svenskt medborgarskap. Enligt en sedan länge stadgad praxis meddelas dispens från försörjningsvillkoret för hemmafra som söker naturaUsation tillsammans med sin man eller som söker ensam men vars man är svensk medborgare. Till grand för denna praxis har bl. a. legat tanken att familjen i medborgarskapshän­seende skall vara enhetlig.

SIV har i tiU regeringen fullföljda eller överlämnade naturalisations­ärenden hävdat, att det arbete som en hemmafru lägger ned på sitt hem och sin famUj från försörjningssynpunkt är likvärdigt med förvärvsår-

Prop. 1975/76:136

84

bete utom hemmet, i vart fall när minderåriga barn finns i hemmet. Re­geringen har i sina hittillsvarande avgöranden inte delat den uppfatt­ningen. I vissa fall har dock hemmafra, som ensam sökt svenskt med­borgarskap, ansetts uppfylla försörjningsvUlkoret. Detta har varit faUet när sökanden tidigare har yrkesarbetat eller har yrkesutbUdiung och vid ansökningstiUfäUet har minderåriga barn.

Den grupp av hemmafruar sora enligt gäUande praxis inte anses upp­fylla försörjningsvUlkoret och inte heller erhåller dispens torde vara mycket begränsad. Det kan även från principiella synpunkter diskuteras om inte dessa sökande i framliden bör behandlas på samma s'ätt som hemmafra som söker svenskt medborgarskap tillsammans med sin man eller vars man har svenskt medborgarskap.

Den nu gjorda genomgången ger alltså vid handen, att sådan social-hjälpstagare som kan lämna en godtagbar förklaring till varför han upp­bär socialhjälp i princip bör erhålla svenskt medborgarskap utan hinder av försörjningsviUkoret, medan bristande försörjningsförmåga i annat fall får beaktas vid bedömningen av frågan huruvida vUlkoret om he­derlig vandel är uppfyllt. 1 fråga om sökande som inte betalat skatte­skulder, böter eUer underhållssiailder bör på motsvarande sätt göras skUlnad mellan dem som försöker att uppfylla sina åUgganden och and­ra. Beträffande den grapp av hemmafruar som nu inte anses uppfylla försörjningsvillkoret och inte heUer erhåUer dispens kan framhåUas föl­jande. Accepteras i fråga om socialhj'älpstagare och dem som underlåtit att betala vissa skulder den uppfattning som förts fram i det föregående, kan det inte anses rimligt att behålla försörjningsvUlkoret i MbL endast beträffande dessa hemmafruar. Den berörda kategorin av sökande är som nämnts mycket liten.

Mot bakgrund av vad nu anförts bör försörjningsviUkoret enligt 6 § MbL nu avskaffas.

S.3.2 Konsekvenser av försörjningsvillkorets avskaffande

Borttagandet av försörjningsvillkoret får till följd att naturalisations-ansöloiingar som nu i vissa fall avslås med hänvisning till sökandens bristande försörjningsförmåga i stället får bedömas och eventuellt avslås på grund av sökandens bristande vandel. Det är här fråga om sökande som inte gör vad som skäligen kan begäras för att betala skatter, böter eller underhåUsskulder samt omi dem som utan godtagbar anledning uppbär socialhjälp. Sökande tUlhörande den första gruppen bör anses inte uppfyUa vandelsvUlkoret, om han visar uppenbar ovUja att göra rätt för sig, t. ex. genom att båUa sig undan från berörda myndigheter, eller också visar bristande vilja att iaktta uppgjord avbetalningsplan eller dy­likt. Hit bör inte sällan kunna hiinföras även sådana fall där sökanden åberopar bristande förmåga att betala men där en sammanstäUning av sökandens ekonomiska förhållanden klart ger vid handen, att han har

Prop. 1975/76:136

85

möjlighet att helt eller delvis klara betalningen. För att ansökan skall avslås på gmnd av bristande vandel bör således fömtsättas att sökanden på ett tydligt sätt har dokumenterat sin ovilja mot eUer brist på vilja att betala. Denna bör dessutom ha manifesterats under en inte alltför kort tid.

Som tidigare nämnts bör den omständigheten att en utlänning uppbär socialhjälp på grand av förhåUanden som inte kan läggas honom tUl last inte få påverka hans möjlighet att få svenskt medborgarkap. I andra fall däremot får bedömas i vad mån omständigheterna är sådana att han inte kan anses uppfyUa vandelsviUkoret enUgt 6 § MbL.

Enligt 3 § medborgarskapskungörelsen skall i naturalisations'ärende göras en utredning av bl. a. sökandens försörjningsförmåga. Om försörj­ningsviUkoret avskaffas i MbL, får utredningen i detta hänseende göras mera begränsad. Den utredning bör göras beträffande sökandens ekono­miska omständigheter som behövs för en bedömning huravida sökanden uppfyller vandelsviUkoret. Paragrafen bör därför i detta hänseende före­skriva att utredningen skall avse frågan i vilken omfattning sökanden fullgjort honom ålagd underhållsskyldighet och uppfyllt sina förpliktel­ser mot det allmänna.

Även i fråga om vandelsviUkoret kan enligt 6 § andra stycket MbL meddelas dispens. Departementschefen framhöU i 1950 års proposition att dispens från vandelsvillkoret borde meddelas mera restriktivt 'än dis­penser från andra naturalisationsvillkor. Riksdagen delade den uppfatt­ningen (ILU 1950: 27). I praxis har dispens getts åt den som vistats mycket lång tid i Sverige, den som är gift med svensk medborgare eller den som förut har haft svenskt medborgarskap. De förslag som nu har lagts fram bör inte i och för sig föranleda ändring av nuvarande praxis.

Mot bakgrund av vad som har anförts under 3.2 om uppskov med be­vUjande av svenskt medborgarskap för sökande som begått brott finns det i detta sammanhang anledning att understryka, att uppskovstiden i princip bör beräknas med utgångspunkt från tidpunkten för brottet.

8.4 Bestämmelser som hindrar att bam blir statslöst vid födelsen

1 1 § MbL anges i vilka fall svenskt medborgarskap förvärvas vid fö­delsen. Enligt bestämmelsen gäller olika regler för barn i äktenskap och barn utom äktenskap. Barn i äktenskap förvärvar svenskt medborgar­skap vid födseln, om fadern är svensk medborgare, medan barn utom äktenskap blir svensk medborgare vid födseln, om modern har svenskt medborgarskap. I båda faUen saknar det betydelse var bamet är fött. Från huvudregeln att faderns nationalitet är bestämmande för vilket medborgarskap barn i äktenskap förvärvar vid födseln finns ett undan­tag. Om fadern inte har medborgarskap i någon stat eller om barnet inte förvärvar hans medborgarskap vid födseln, får n'ämligen barn i 'akten-

Prop. 1975/76:136

86

skåp svenskt medborgarskap om modern är svensk medborgare. En för­utsättning för tiUämpning av denna besfämmelse är dock att barnet har fötts här i riket. På grund av samhörigheten mellan de nordiska länder­na har i 10 § a) MbL öppnats möjlighet att i vissa avseenden jämstäUa födelse eUer hemvist i Danmark, Finland, Island eller Norge med födel­se eller hemvist här i riket. För tiUämpningen av bestämmelsen, liksom av 10 § i övrigt, krävs dock att avtal har träffats därom med de andra länderna. Sedan sådant avtal har träffats år 1950 mellan Danmark, Nor­ge och Sverige och år 1969 meUan Finland och Sverige, har Kungl. Maj:t förordnat om tUlämpnmgen i förhåUande till Danmark, Finland och Norge av 10 § MbL. I detta avseende gäUer därför att födelse i Danmark, Finland och Norge likstäUs med födelse här i riket.

1 § MbL fick sin nuvarande utformning år 1951. Tidigare saknade barn i äktenskap möjlighet att vid födseln erhålla modems medborgar­skap i de fall det inte erhöll faderns.

De delegerade framhöll i sitt betänkande att det kunde Ugga nära till hands att bam i äktenskap skulle bU svensk medborgare om en av för­äldrama var det, särskilt med hänsyn till principen om könens jämstäl-lighet. De ansåg sig dock inte kurma förorda en dylik regel främst av det skälet att den skulle medföra dubbla medborgarskap i utomordentligt stor omfattning.

1 samband med förslaget om att barn i äktenskap i vissa fall borde kunna förvärva moderns medborgarskap anförde de delegerade att 1924 års lag i vissa fall ledde till att svensk kvinnas barn blev statslöst, nämli­gen när fadern var statslös eUer barnet enligt lagen i faderns hemland inte genom födseln förvärvade dennes medborgarskap. Enligt de delege­rades mening måste den då gällande lagstiftningen i detta hänseende an­ses otillfredsställande. Med hämyn tiU den starka ökning av antalet statslösa som hade ägt rum de senaste decennierna torde det inte sällan förekomma, att en svensk kvinna gifte sig med en statslös man. De dele­gerade ansåg emellertid att stora tiUämpningssvårigheler skulle kunna uppkomma, om man införde en besfämmelse som gav barn i 'äktenskap rätt att vid födseln erhålla modems medborgarskap när antmgen fadern var statslös eller barnet vid födseln inte förvärvade faderns medborgar­skap. Tillämpningssvårigheterna skulle emellertid i hög grad minskas, om man begränsade bestämmelsen till att omfatta enbart barn fött i Sve­rige. I dessa fall skulle ur svenska myndigheters handlingar kunna in­hämtas upplysningar om faderns medborgarskapsrättsliga ställning. Mo­dern skulle även kunna ge information som kunde ligga tUl grand för ett säkert avgörande av denna fråga. Enligt de delegerade skulle en re­gel, omfattande även utomlands fött barn, medföra tUlämpningssvårig­heter även av det skälet, att medborgarskapsfrågan troligen inte skuUe bli aktuell förrän långt efter barnets födelse. Beträffande inom landet fött barn kunde däremot en prövning av medborgarskapsfrågan ske re-

Prop. 1975/76:136

87

dan i samband med registreringen av födseln. Till stöd för den ifråga­varande begränsningen åberopades slutligen att utomlands fött barn i äktenskap mellan statslös man och svensk kvinna i många fall kunde antagas sakna närmare anknytning till Sverige.

Departementschefen tillstyrkte de delegerades förslag om att barn i äktenskap som är fött här i riket i vissa faU skulle få moderns medbor­garskap. Däremot biträdde han inte den under remissbehandlingen framförda meningen att bestämmelsen borde utsträckas att omfatta även sådana fall då faderns medborgarskap är ovisst eller okänt. Inte heller kunde han förorda att bestämmelsen utvidgades att avse även bara som är fött utom riket. Med hänsyn tiU vad som i betänkandet anfördes mot en sådan utvidgning, ansåg departementschefen det lämpligast att frågan huruvida barnet i detta fall skall få svenskt medborgarskap underkasta­des prövning i det enskilda fallet.

I invandrarutredningens betänkande (SOU 1974: 69) framförs som ti­digare nämnts ett förslag om en spärregel mot barns statslöshet. Detta sker mot bakgmnd av att MbL i motsats tiU bl. a. den fmländska lagen och lagarna i ett flertal andra länder saknar en sådan spärregel. Ett bara som föds i äktenskap utanför Norden av svensk moder och utländsk el­ler statslös fader och som inte automatiskt förvärvar faderns eller födel­selandets medborgarskap blir statslöst. 1 internationeUa övereskommel-ser nämns emellertid ofta att statslöshet i möjligaste mån bör undvika-kas. Även om det endast rör sig om ett fåtal fall per år, ansåg invandrar­utredningen att det är otUlfredsställande att ett barn som är fött av svensk moder överhuvudtaget skall kunna bli statslöst. Invandrarutred­ningens förslag har mottagits positivt vid remissbehandlingen.

1 riksdagen har under senare år vid ett flertal tUlfällen väckts motio­ner angående en översyn av gällande bestämmelser om medborgarskap för här i riket bosatt barn, av vars föräldrar endast den ene är svensk medborgare. Motionerna har inte lett till någon riksdagens åtgärd. Förs­ta lagutskottet har i sina utlåtanden avvisat förslagen om en sådan änd­ring av MbL att barn i äktenskap med svensk moder och utländsk fader skulle bli svensk medborgare vid födseln. Utskottet har därvid anfört, förutom att det därigenom skulle uppkomma många fall av dubbla med­borgarskap, att det redan nu finns goda möjligheter att uppta dessa barn till svenska medborgare naturaUsationsvägen. I samband med utskottets uttalande år 1967 (ILU 1967: 27) berörde utskottet även frågan om barn i äktenskap vars moder är svensk medborgare och vars fader är statslös. Utskottet förutsatte att Kungl. Maj:t hade sin uppmärksamhet riktad på frågan huruvida de erfarenheter som vunnits under tillämpningen av MbL föranledde ett stäUningstagande rörande nämnda barns förvärv av svenskt medborgarskap.

Som nämnts tidigare, finns redan i den finska lagen en spärregel mot statslöshet för barn. Enligt 1 § 2) i den finska medborgarskapslagen för-

Prop. 1975/76:136

88

värvas finskt medborgarskap av bam i äktenskap, vars moder är finsk medborgare, om ej bamet vid födseln förvärvar medborgarskap i främ­mande stat. I motsats till vad som gäller i de övriga nordiska ländema kräver alltså den finska lagen inte att barnet är fött i landet.

Ovan har nämnts att Nordiska rådet år 1970 antog en rekommenda­tion (6/1970) som behandlade möjUgheten att vid fastsfåUande av barns medborgarskap ta större hänsyn till principen om baraets intresse. Den samnordiska arbetsgrapp som tillsattes att undersöka detta har nu slut­fört sitt arbete. I sitt betänkande föreslår arbetsgrappen bl. a. att 1 § andra punkten i de dansk-norsk-svenska lagarna ändras så att texten "här i riket fött" utgår.

Arbetsgrappen påpekar att mjm genom att välja denna formulering har önskat uppnå att den omständigheten att ett barn har fötts i ett land som tUrämpar territorialprincipen inte skall utgöra ett hinder mot att barnet följer modem i medborgarskapsrättsligt hänseende på samma sätt som detta förhållande enligt 1 § första punkten inte är ett hinder för alt barnet följer fadern i medborgarskapshänseende.

Som tidigare nämnts pågår för närvaraode arbete rörande medbor­garskapsfrågor inom en expertkommitté i Europarådet. Enligt Europa­rådets rekommendation 696 år 1973 om särskilda aspekter på förvärv av medborgarskap bör det utredas om det är möjligt att få fram en kon­vention som behandlar bams m»lborgarskap i de faU baraets föräldrar har olika medborgarskap. I rekommendationen berörs även frågan om statslösa barn. Ministerrådet rekommenderas att inbjuda medlemsstater­na att införa en regel enligt vilken barn erhåller vederbörande stats medborgarskap oavsett var barnet 'är fött, om barnets moder är med­borgare i den staten och barnet i annat fall skulle bli statslöst.

Denna fråga behandlas även i den rapport som föregick rekommen­dationen. Det framhålls där att frågan om imdvikande av statslöshet har diskuterats mycket av medlemsstaterna samt att de flesta medlemsstater i allmänhet ger sitt medborgarskap till personer som föds på deras om­råde, om de annars skulle bli statslösa. Ett ytterligare steg vore därför att ge landets medborgarskap tiU barn som 'är födda utanför medlems­statens område av en statslös fader och en moder, som har medborgar­skap i medlemsstaten. I rapporten framhålls att, om en sådan regel in­fördes i medlemsstaterna, fullständig överensstämmelse skulle uppnås med de två första meningarna i art. 4 i 1961 års FN-konvention om be-gr'änsning av statslöshet.

Av det ovan anförda framgår att barn i äktenskap, fött av svensk mo­der i vissa fall kan bU statslöst, nämligen om bamet föds utanför Norden och fadem är statslös eller om barnet inte förvärvar faderns medborgarskap. En ytterligare föruts'åttning är att barnet inte föds i ett land som tillämpar territorialprincipen, i vilket fall barnet erhåller med­borgarskap i det landet. För att belysa i vilka fall bam i äkenskap mel-

Prop. 1975/76:136

89

lan svensk moder och utländsk fader inte vid födseln erhåller faderns medborgarskap kan nämnas, att vissa stater kr'äver att barnet skall re­gistreras i hemlandet för att erhåUa fadems medborgarskap. Sker inte sådan registrering kan bamet således i vissa faU bU statslöst.

Vid MbL:s tillkomst fäste föredragande departementschefen, som förut nämnts, avgörande vikt vid svårigheten att tiUämpa en lagregel som även gav barn födda utanför riket svenskt medborgarskap, om mo­dem var svensk medborgare och fadern var statslös eller barnet inte er­höU hans medborgarskap. HärtUl kom att dessa barn enUgt hans mening har ringa anknytning till Sverige.

Sedan lagens tiUkomst har antalet statslösa personer ökat betydligt världen över. Man har därför, i synnerhet på det intemationeUa planet, intensifierat ansträngningarna att minska antalet statslösa personer samt alt förbättra deras rättsliga stäUning. Som exempel tjänar 1954 och 1961 års FN-konventioner om statslösas rättsställnmg resp. begränsning av statslöshet. Det bör vidare erinras om den nyss nämnda rekommendatio­nen av Europarådet.

Från principiell synpunkt framstår det som ett både rimligt och ange­läget krav att barn som föds av svensk moder inte skall kunna bli stats­löst vid födseln. Det kan i och för sig hävdas att barnets rätt tUl svenskt medborgarskap i nu angivet fall inte bör påverkas av de större eller mindre svårigheter som rent praktiskt föreligger, när det gäller att kon­statera huruvida barnet förvärvat fadems medborgarskap. A andra sidan är det svårt att helt bortse från sådana praktiska överväganden.

De synpunkter som anfördes vid den nuvarande bestämmelsens till­komst kan därför sägas fortfarande ha viss betyddse. Det bör emeUertid framhållas att kommunikationsförhållandena har förbättrats och upplys­ningar numera lättare kan erhåUas om främmande medborgarskapslag­stiftning. Svårigheten att avgöra huruvida en person är statslös kan därför nu i vart faU inte tUlmätas samma betydelse som år 1950. Fin­land tillämpar redan en spärregel mot att barn till finsk moder föds statslöst, vilken regel inte förutsätter att barnet fötts i Finland. Enligt vad som uppgivits från finsk sida, har bestämmelsen inte vållat några mer betydande praktiska svårigheter.

Mot bakgrund av vad som nu har anförts får övervägande skäl anses tala för att bestämmelsen i 1 § punkt 2 MbL ändras så, att det inte längre kr'ävs att ett barn skall vara fött i Sverige för att det skall för­värva svenskt medborgarskap genom modem. En sådan ordning har, som tidigare framhåUits, föreslagits också av invandrarutredningen och den samnordiska arbetsgruppen.

Den 'ändring som föreslås innebär att orden "här i riket fött" utgår i 1 § punkt 2 MbL. Den omständigheten att barnet föds i land som tilläm­par territorialprincipen och därigenom får det landets medborgarskap kommer genom den föreslagna ändringen inte att hindra att barnet också får modems svenska medborgarskap.

Prop. 1975/76:136

90

S.5 Ändring av praxis vid självständig naturalisation av barn

Barn i äktenskap mellan sveniik moder och utländsk fader naturalise­ras i vårt land i allmänhet som biperson tUl fadern. Har barnet fyllt femton år, får även barnet uttala sig innan ansökan avgörs.

Ett av villkoren enligt MbL för självständig naturalisation är att sö­kanden fyUt aderton år. ViUkoret är dock liksom de andra villkoren dis­pensivt.

Svensk praxis i fråga om självständig naturalisation av barn är nu­mera mycket liberal. I äktenskap mellan svensk kvinna och utländsk man naturaliseras sålunda regelmässigt alla barn, som vid förvärv av svenskt medborgarskap förlorar sitt tidigare medborgarskap. Detsamma gäller barn som inte förlorar sitt tidigare medborgarskap ens om det upptas till svensk medborgare tUlsammans med fadern, t. ex. brittiska och grekiska barn. I de senare fallen uppstår sålunda dubbelt medbor­garskap. Även sådana barn, som inte förlorar sitt tidigare medborgar­skap om det förv'ärvar svenskt medborgarskap genom självsfändig natu­ralisation men väl om det naturaliseras som biperson till fadern, t. ex. itaUenska och spanska barn, kan numera självständigt naturaliseras i vissa fall. Faderns ansökan om svenskt medborgarskap avvaktas dock i aUmänhet för att dubbelt medborgarskap för barnet skall kunna undvi­kas. Om det visar sig att fadern inte för egen del ansöker om svenskt medborgarskap trots att han uppfyller vUlkoren för att erhåUa sådant, upptas barnet självständigt, fastän dubbelt medborgarskap därigenom uppstår. Den omständigheten att även fadern hade kunnat upptas till svensk medborgare har, som tidigare nämnts, varit avgörande för bifall till barnets ansökan. Någon ansökan om självständig naturaUsation i faU där fadem uppfyUt hemvistvillkoret men ej övriga viUkor för egen del har inte varit föremål för bedömning av regeringen.

För självständig naturalisation av barn g'äller generellt alt barnet skall vistas i Sverige och att båda föräldrarna samtycker till att barnet upptas till svensk medborgare.

Invandrarutredningen anser att eftersom redan nu till svenska med­borgare upptas barn, som vid förvärv av svenskt medborgarskap inte kan förlora sitt tidigare medborgarskap, praxis bör liberaliseras 'även för sådana barn som kan förlora sitt tidigare medborgarskap endast som bi­person till fadern. Dessa borde kunna upptas tiU svenska medborgare även om de efter naturalisationen kommer att ha två medborgarskap. SIV tillstyrker i sitt remissvar över invandrarutredningens betänkande en sådan 'ändrad praxis. Verket uppstäUer dock som krav att familjen är bosatt i Sverige.

Den tidigare nämnda av Nordiska rådet tillsatta samnordiska arbets­gruppen har i sitt betänkande utförligt behandlat frågan huruvida man vid beviljande av medborgarskap kan ta större hänsyn tUl principen om

Prop. 1975/76:136

91

barnets intresse. Arbetsgrappen anser att rekommendationen för närva­rande bäst kan tillmötesgås genom en väsentiig Uberalisering av natura­lisationspraxis. Arbetsgruppen hemställer om att man i de enskUda nordiska länderna som huvudregel bifaller medborgarskapsansökningar för bam i äktenskap under aderton år, som har utländsk fader och vars moder har landets medborgarskap, föratsatt att familjen är fast bosatt i landet. Ansökan förutsätts vara gjord av båda föräldrarna. Vidare anser arbetsgrappen att vederbörande myndigheter i de nordiska ländema i betydligt större utsträckning än för närvarande bör kunna tiUmötesgå naturaUsationsansökningar för sådana barn, även när föräldrarna har skUts och modern har anförtrotts vårdnaden om barnet, under fömt-s'ättning att modem och barnet är bosatta i modems hemland. Sedan äk­tenskapet blivit slutgUtigt upplöst genom dödsfall eUer skUsmässa bör naturalisation liksom hittiUs vara självfallen. En sådan praxis tillämpas redan i Sverige.

Slutligen anför arbetsgmppen att barn som fyllt tolv år i alla ovan­nämnda fall bör beredas tUlfälle att uttala sig innan ansökan om natura­Usation blir avgjord.

Genom att ett ansökningsförfarande tUlämpas kommer enligt arbets­gruppen barnet vid förvärv av ett nytt medborgarskap i en del fall att automatiskt förlora sUt tidigare medborgarskap. I viss utsträckning kan vidare befrielse från det tidigare medborgarskapet erhållas efter an­sökan. Arbetsgmppen utgår från att de myndigheter som handlägger na-turalisationsansökningarna kommer att göra vad som är möjUgt för att dubbelt medborgarskap i de enskilda fallen skall kunna undvikas. Trots att arbetsgruppen således förordat en mycket liberal naturalisationsprax­is, är man emellertid av den uppfattningen, att naturalisation i nu be­rörda fall bör föregås av en reell prövning med möjlighet till avslag då sakliga skäl talar för detta.

Med hänsyn till att uppkomsten av dubbla medborgarskap allmänt sett ansetts utgöra ett skäl mot att utvidga naturalisationspraxis har sta­tens invandrarverk under hösten 1972 gjort en kartläggning av medbor­garskapslagstiftningen i ett antal länder. Syftet har varit bl. a. att utröna möjligheterna för i Sverige bosatt bam att få befrielse från sitt utländska medborgarskap vid förvärv av svenskt medborgarskap.

Kartläggningen visar bl. a. följande: I fråga om förvärv av medbor­garskap genom födseln tUlämpar Storbritannien, Indien, Pakistan och USA territorialprincipen. Barn som föds i något av dessa länder förvär­var detta lands medborgarskap, oavsett vilket medborgarskap föräld­rarna har. Övriga länder i undersökningen tillämpar i huvudsak här­stamningsprincipen, som innebär att barn vid födseln förvärvar faderns

' Belgien, Egypten, Frankrike, Grekland, Israel, Italien, Nederländerna, Schweiz, Spanien, Turkiet, Förbundsrepubliken Tyskland, Österrike, Storbritan­nien, Indien, Pakistan, USA, Jugoslavien, Polen, Rumänien, Sovjetunionen, Tjeckoslovakien samt Ungem.

Prop. 1975/76:136

92

eller moderns medborgarskap, oavsett var födseln ägt ram. I de flesta av de länder som tillämpar härstamningsprincipen är, ifråga om barn i äk­tenskap, faderns medborgarskap avgörande för barnet. Moderns med­borgarskap är däremot endast sekundärt bestämmande. I några länder förvärvar emellertid barnet landets medborgarskap om antingen fadern eller modem är medborgare i landet. Detta gäUer beträffande Frank­rike, Israel, Polen, Rumänien, Tjeckoslovakien och Ungern och i princip även Jugoslavien och Sovjetunionen.

Den gjorda utredningen visar beträffande uppkomsten av dubbelt medborgarskap vid födelsen, att man i många fall inte kan förhindra dubbelt medborgarskap, eftersom olika länder tUlämpar olika principer i fråga om medborgarskapsförvärv vid födelsen. Genom att Sverige till-lämpar härstamningsprincipen får t. ex. ett i äktenskap fött bam till svensk far dubbelt medborgarskap om det föds i något av de länder som tillämpar territorialprincipen. Detsamma gäller bam i äktenskap som har svensk far och t. ex. fransk, polsk, västtysk eUer ungersk mor.

Av utredningen framgår vidare att det när dubbelt medborgarskap förvärvas vid födelsen är mycket svårt och i vissa fall omöjligt för bar­net att självständigt erhålla befrielse från medborgarskap i de länder som här avses.

Av intresse i detta sammanhang är vidare 1963 års Europarådskon­vention om begränsning av faU av flerfaldigt medborgarskap etc. Kon­ventionen reglerar bl. a. frågan om bur dubbelt medborgarskap skall undvikas i samband med frivilligt förvärv av nytt medborgarskap. Kon­ventionens grundläggande princip återfinns i artikel 1. Den stadgar att medborgare i fördragsslutande stat, som till följd av uttrycklig viljeför­klaring förvärvar medborgarskap i annan stat genom naturalisation, op­tion eller återvinning, skall förlora sitt tidigare medborgarskap. Regeln gäller både myndiga och omyndiga. För omyndiga är den emellertid inte ovUlkorlig utan förutsätter dels att den omyndige enligt lagen i medborgarlandet kan förlora medborgarskapet under ifrågavarande be­tingelser, dels att han har rättsUg handlingsförmåga eller är lagligen företrädd. Vidare föreskrivs i artikeln att omyndiga barn skall förlora sitt tidigare medborgarskap, om de på grund av bestämmelser i lag blir medborgare i annan fördragsslutande stat tiU följd av att deras föräldrar förvärvar medborgarskap där genom naturalisation, option eller återvin­ning. Om i detta fall endast den ena av föräldrarna förlorar sitt tidigare medborgarskap, bestämmer lageia i den stat där den omyndige är med­borgare om han skall följa den föräldern i medborgarrättsligt hänseende eller inte.

Vid utskottsbehandHngen av Europarådskonventionen behandlade första lagutskottet (ILU 1968: 54) utförUgt frågan om dubbla med­borgarskap. Utskottet underströk, med anledning av vissa motionsyrkan-

* Fr. o. m. den 1 januari 1975 även Förbundsrepubliken Tyskland.

Prop. 1975/76:136

93

den, att uppmärksamheten även i fortsättningen borde vara riktad på möjligheterna att inom ramen för våra internationeUa förpliktelser vid behov i det enskilda fallet bortse från främmande medborgarskap vid prövning av ansökan om naturaUsation av barn.

Som nämnts inledningsvis brukar i praxis här i landet bosatt bam i 'äktenskap till svensk moder och utländsk fader naturaUseras sj'älvstän-digt, inte bara när barnet samtidigt förlorar sitt tidigare medborgarskap utan även när det över huvud inte kan befrias från detta. I de fall där­emot, när barnet endast som biperson till fadern kan förlora sitt tidigare medborgarskap, bifalls naturalisationsansökan för barnet först när fa­dem uppfyller kraven för naturalisation för egen del. Skälet till detta är att man vill bevara möjligheten för barnet att naturaliseras som biperson till fadern för att d'ärigenom undvika dubbelt medborgarskap. Skulle fa­dern avstå från att för egen del söka svenskt medborgarskap, naturalise­ras dock barnet självständigt utan hinder av att dubbelt medborgarskap uppkommer.

I praxis har sålunda i stor utsträckning redan accepterats, att barn i samband med naturalisation får medborgarskap i mer än ett land. Det har därvid bedömts vara viktigare att ge barnet svenskt medborgarskap än att undvika dubbelt medborgarskap. En sådan utveckling får anses välmotiverad, särskUt med hänsyn till att nackdelarna för ett barn av att ha dubbelt medborgarskap ändå är begränsade.

Mot bakgrund av den utveckling som sålunda har ägt rum kan det sättas i fråga om den särbehandling som sker beträffande barn, vilka en­dast som biperson förlorar sitt tidigare medborgarskap, längre är befo­gad. Det rör sig här om en liten grupp. Även i fråga om dessa bam be­viljas som nämnts självständig naturalisation, när fadern inte för egen del söker svenskt medborgarskap oaktat att han uppfyUer villkoren. I detta fall accepteras således att dubbelt medborgarskap uppkommer. Från bamets synpunkt måste det i aUmänhet vara en nackdel att förvär­vet av svenskt medborgarskap uppskjuts under kanske åtskilliga år, utan alt man ens därigenom får någon garanti för att barnet i samband med naturalisationen befrias från sitt tidigare medborgarskap.

Det föreslås därför att praxis i detta h'änseende liberaliseras. Dessa bam bör i allmänhet kunna självständigt naturaliseras i samma utsträck­ning, som de barn, vilka alls inte kan befrias från sitt tidigare medbor­garskap. I de fall då fadem mom en mycket nära framtid kommer att uppfyUa fömtsättningarna för naturalisation och förklarar sig ämna söka svenskt medborgarskap kan det emeUertid finnas sk'äl att också i fortsättningen avvakta faderns ansökan.

Sammanfattningsvis bör som huvudregel gälla att medborgarskapsan­sökningar för barn under aderton år i äktenskap mellan utfändsk fader och svensk moder bör bifallas, under föratsättning att familjen är bosatt

Prop. 1975/76:136

94

i landet. Ansökan skall ha gjorts av båda föräldrarna. Barn som fyllt 12 år bör beredas tillfäUe att uttala sig innan ansökningen om naturalisa­tion avgöres.

Prop. 1975/76:136

95

Innehåll

Sid.

Propositionen    .................................................. 

... 

1

Propositionens huvudsakliga innehåll  ...................... 

1

Förslag om ändrmg i lagen (1950: 382) om svenskt medborgarskap

2

Utdrag ur protokoU vid regeringssammanträde 1976-02-26         

6

1

Inledning   ....................................................... 

6

2

GäUande ordning  ............................................. 

... 

7

3

Departementspromemorian (Ds A 1975:14) Förvärv av svenskt medborgarskap      

7

3.1

Promemorian  .............................................. 

.. 

7

3.2

Remissyttrandena ........................................ 

.. 

7

4                                                                        Departementspromemorian   (Ds   Ju   1975:17)   Faderskap   och

vårdnad. Lagrådsremiss med förslag om ändring i föräldrabalken

9

4.1 Promemorian m. m......................................... 

.. 

9

4.1.1

Förslagen tiU ändrade faderskaps- och vårdnadsbestäm­melser            

10

4.1.2

Förslagen tUl 'ändring i lagen om svenskt medborgar­skap          

12

4.2............................................................. Remissyttrandena  över  förslagen till  ändring  i lagen  om

svenskt medborgarskap.................................. 

.. 

14

5 Föredraganden.................................................. 

15

5.1

Inledning..................................................... 

15

5.2

Barns förvärv av svenskt medborgarskap........... 

16

5.2.1

Allmänna synpunkter  ............................. 

.. 

16

5.2.2

Konsekvenser för medborgarskapsförvärv vid födelsen

av ändrade bördsregler............................ 

.. 

17

5.2.3

Förhindrande av att barn blir statslöst vid födelsen ..

20

5.2.4

Självständig naturalisation av bam............. 

22

5.2.5

Barns förvärv av svenskt medborgarskap som biperson

i visst fall.............................................. 

24

5.3 Underlättande av naturalisation och medborgarskapsförvärv

av nordbo genom anmälan.............................. 

.. 

26

5.3.1

Inledning............................................... 

26

5.3.2

Hemvisttidens längd................................ 

27

5.3.3

Avskaffande av försörjningsvUlkoret........... 

31

5.3.4

Naturalisationsvillkoret hederlig vandel........ 

32

6

Upprättat   lagförslag   ...................................... 

36

7

Specialmotivering  ............................................. 

36

8

Hemställan....................................................... 

39

9

Beslut.............................................................. 

. 

39

Bilaga Departemenspromemoria (Ds A 1975:14)

Förvärv av svenskt medborgarskap ................. 

. 

41

NORSTEDTS TRYCKERI    STOCKHOLM H76 7600209