Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1981/82:151

Regeringens proposition 1981/82:151

om åtgärder mot försurningen;

beslutad den 24 februari 1982.

Regeringen föreslår riksdagen atl antaga de förslag som har upplagils i bifogade utdrag av regeringsprotokoll.

På regeringens vägnar THORBJÖRN[REDACTED_EFTERNAMN]

ANDERS[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen redovisas förslag rill ytterligare insatser mot försurning­en av mark och vatten. Utgångspunkten för förslagen är bedömningen atl försurningen i dag kan betraktas som del kanske allvarligaste miljöproble­met i Sverige. Insatserna syftar såväl lill alt minska utsläppen av försuran­de ämnen som till alt begränsa de negativa effekterna av nedfallet av dessa ämnen.

De åtgärder som redovisas i propositionen innebär dels riktlinjer för ytterligare begränsningar av svavelutsläppen i Sverige, dels ekonomiskt stöd till investeringar för rökgasavsvavling m. m., dels intensifierade insat­ser på det internationella planet för atl få till stånd minskade utsläpp av försurande ämnen i övriga länder i Europa, dels också en ökad satsning på kalkning av främst sjöar och vallendrag. Åtgärder för en ökad samordning av de svenska insatserna, nationellt och internationellt, mot försurningen skall enligt propositionen också vidtas.

Enligl propositionen bör möjligheterna att förbättra miljösituationen tas till vara när kol skall introduceras i Sverige. Riktlinjer för skärpta renings­krav vid förbränning av fossila bränslen redovisas. Riktlinjerna som i första hand blir aktuella för nya koleldade anläggningar utgår från de generella regler som nu finns i lagstiftningen om svavelhaltigt bränsle. Dessa regler innebär ett högsta tillåtet svavelulsläpp av 0,24 g svavel per megajoule bränsle (g/MJ) vilket motsvarar utsläppet från tjock eldningsolja med 1,0 viktprocent svavel.

För nya större förbränningsanläggningar bör enligl riktlinjerna i proposi­tionen gälla alt utsläppen inle får överstiga 0,1 g/MJ om det årliga totalut-

1    Riksdagen 1981/82. 1 saml. Nr 151

Prop. 1981/82:151

2

släppet från anläggningen överstiger 800 ton svavel. För anläggningar som tas i drift efter utgången av år 1989 bör detta stränga krav enligt riktlinjerna gälla så snart en anläggning släpper ut mera än 600 lon svavel per är. Innebörden av de angivna kraven är att nya koleldade anläggningar inle får släppa ut mera än 800 resp. 600 ton svavel per år ulan rökgasavsvavling eller andra likvärdiga åtgärder. För mindre koleldade anläggningar bör enligt riktlinjerna visst avsteg från nuvarande utsläppsbestämmelser kunna göras t. o. m. år 1987 med hänsyn till svårighelerna att omedelbart tillför­säkra landet en försörjning av kol med tillräckligt låg svavelhalt.

För alt introduktionen av teknik för rökgasavsvavling m.m. och etl genomförande av oljeersätlningsprogrammel skall kunna underlättas läggs i propositionen fram förslag om statligt slöd för uppförande av avsvav-lingsanläggningar eller för andra likvärdiga åtgärder. Stödet föreslås bli finansierat genom en höjning av den särskilda beredskapsavgiften på olje­produkter.

I proposifionen understryks all försurningsproblemen i Sverige inle kan lösas om inte också andra länder begränsar sina utsläpp. Fortsatta och ytterligare intensifierade insatser på det internationella planet behövs där­för. I propositionen förordas bl.a. ökade arbetsinsatser inom ramen för konventionen om långväga gränsöverskridande luftföroreningar, ett nära direkt samarbete med länder med molsvarande problem och en mera akfiv informationsverksamhet kring försurningsproblemen.

Ökade insatser för kalkning av sjöar och vattendrag föreslås i proposifio­nen. Vidare föreslås en försöksverksamhet med kalkning av mark och grundvatten. Länsstyrelserna föreslås få huvudansvaret för planeringen av och stödet till kalkningsverksamheten. För de närmaste tre budgetåren föreslås en ram för det statliga stödet lill kalkning m. m. på sammanlagt 190 milj. kr., varav 40 milj. kr. för budgetåret 1982/83.

Prop. 1981/82:151

3

Utdrag

JORDBRUKSDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1982-02-24

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], An­dersson, Boo, Petri,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Tilländer,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om åtgärder mot försurningen

1    Inledning

Fiskeristyrelsen och statens naturvårdsverk har i en rapport i juni 1981 på regeringens uppdrag redovisat försurningsläget och försöksverksamhe­ten med kalkning av sjöar och vattendrag saml lämnat förslag till utökad kalkningsverksamhel. Rapporten som bör fogas lill protokollet i detta ärende som bilaga 1 har remissbehandlats. En förteckning över remissin­stanserna och en sammanställning av remissyttrandena bör fogas lill proto­kollet i della ärende som bilaga 2.

Regeringen lämnade den 25 juni 1981 uppdrag lill dels statens natur­vårdsverk att redovisa alternativa förslag till miljökrav vid eldning med fossila bränslen, dels till statens vatlenfallsverk atl redovisa de resultat av projektet Kol-Hälsa-Miljö, som kan ha betydelse för ställningstaganden i dessa frågor. Uppdragen har redovisats i rapporter i december 1981. Rap­porterna bör fogas till protokollet i detta ärende som bUaga 3 och 4. Vidare har bl. a: oljeersältningsdelegationen (1 1979:01), Svenska värmeverksför­eningen. Svenska kommunförbundet och Svenskt kolkonsorlium AB skri­vit till regeringen i dessa frågor.

I prop. 1981/82:100 (bil. 13 s. 140) har regeringen föreslagil riksdagen att, i avvaktan på särskild proposition i ämnet, till Bidrag fill kalkning av sjöar och vattendrag för budgetåret 1982/83 beräkna etl reservafionsanslag av 23 milj. kr. Jag anhåller att nu få ta upp denna fråga. Jag kommer i del följande alt förelägga riksdagen förslag i fråga om stöd dels lill fortsatt kalkning m. m. för att motverka försurningen, dels till anordningar för att minska svavelutsläppen vid eldningsanläggningar för kol, m. m. Jag kom­mer vidare atl redovisa riktlinjer för de åtgärder som bör vidtas för atl ytterligare begränsa de svenska svavelutsläppen samt för fortsatta insatser

Prop. 1981/82:151

4

internationellt för atl få lill slånd en minskning av utsläppen i Europa av försurande ämnen. På längre sikt behövs etl samordnat program för opti­mering av samtliga åtgärder mot försurningen. Som en bakgrund lämnar jag också en redovisning för försurningssitualionen, i huvudsak grundad på rapporter i denna fråga från bl.a. naturvårdsverket och fiskeristyrelsen. Vid min redovisning behandlar jag frågor som inte är av den karaktären att de kräver beslul av riksdagen. Jag har emellerlid ansett det angelägel all i delta sammanhang lämna en samlad redovisning för försurningslägel och för de olika insatser som bör göras för all motverka försurningen. Mina förslag och min redovisning läggs fram efter samråd med bl.a. statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] när del gäller frågor som berör energiområdet.

Föredragandens överväganden 2   Allmänna utgångspunkter

Under första hälften av 1900-lalel handlade naturvårds- och miljödiskus­sionen främst om omsorgen om naturområden och om skydd av djur och växtarter. Successivt kom också andra frågor atl tilldra sig intresse - t. ex. utbyggnaden av vattenkraft som redan tidigt skapade debatt.

Med 1960-talet ökade insikten om alt det moderna industrisamhället gav upphov till miljöproblem, l.ex. stora utsläpp av tungmetaller och andra kemikalier. Kvicksilverutsläppen medförde att fisk från ell stort antal sjöar måsle förbjudas som föda. Utsläppen ledde också till fågeldöd. Både fåglars och andra djurs fortplantningsförmåga stördes, när olika kemikalier började spridas i miljön. Det stod alltmer klart atl våra sjöar och vallen­drag allvarligt förorenades av industri- och lätortsavfall.

Under 1960-lalet fick Sverige en miljölagstiftning och miljöadministra­tion. Olika åtgärder böljade vidtas för all begränsa miljöproblemen. Också internationellt böljade miljöfrågorna uppmärksammas. År 1972 höll Fören­ta Nafionerna sin stora konferens om den mänskliga miljön. Konferensen, som arrangerades i Stockholm, innebar etl genombrott för miljöfrågorna både internationellt och i vårt land. Sverige lade på denna konferens bl. a. fram en rapport om försurningsproblemen.

Under 1970-talet utvecklades i Sverige det konkreta miljövårdsarbetet. Della arbele har bl.a. inneburil en grovslädning för alt komma till rätta med många av de miljöproblem som följt efter den tidigare induslriexpan-sionen. Föroreningsulsläppen begränsades kraftigt med slöd av miljö­skyddslagen och med hjälp av statsbidrag till kommuner och förelag. Miljödebatten under den senare delen av 1970-talel dominerades av bl.a. energifrågorna och då särskilt kärnkraften. Del gällde här hemma.och i många andra länder.

Prop. 1981/82:151

5

Parallellt med energifrågorna började man under i970-lalet, särskilt på internationell nivå, diskutera övergripande handlingsprogram för att kunna hantera de globala naturresurshushållnings- och miljöproblemen. Det gäll­de bl.a. försurningen, klimatpåverkan genom t.ex. koloxidulsläpp, risr kerna för nedbrytning av ozonskiktet, befolkningsutveckhngen, öknarnas utbredning, överutnyttjandel av skogsresurserna genom l.ex. massav­verkningen av de tropiska regnskogarna, bristen på färskvatten i stora delar av världen, jordförstöringen, hoten mot den marina miljön, utbred­ningen av monokulturer och utrotningen av växt- och djurarter.

I dag ser vi annorlunda på miljöproblemen än för bara 10-20 år sedan. Vi har större kunskaper nu. I dag vet vi mer om hur mycket som finns kvar av de icke förnybara naturresurserna, vi vet mer om hur de biologiska kretsloppen fungerar - och vi vel framför allt hur sårbara de är. Det framgår tydligare än någonsin att miljöarbetet måsle vara förebyggande, att det snarare måste vara en inriktning pä en effektiv och varsam nalurre­surshushållning än på en miljövård som slädar efter mänskliga misstag.

Det blir också allt klarare för oss att de flesta stora samhälls- och framtidsproblemen hänger ihop. Det gäller t. ex. u-ländernas utveckling, i-ländernas ekonomi, frågan om krig och fred och över huvud taget omsor­gen om naturresurser och miljö.

För den enskilde är sambandet mellan miljön och den egna hälsan en framtidsfråga av stor vikt. Det finns mycket som tyder på etl starkt samband mellan olika hälsorisker och vissa miljöföroreningar.

Vi står nu, i början av 1980-talet, inför flera internationella miljöproblem som dramafiskt kan komma atl påverka vår framtid. Många problem hänger samman med åtgärder som människan vidtar och som medför förändringar av lufthavet. En sådan fråga är de stora utsläppen av kol­dioxid från bl. a. förbränning av fossila bränslen. Dessa utsläpp kan leda fill ökad koldioxidhalt i atmosfären med en allmän temperaturhöjning som följd. Beräkningar i dag pekar mot alt en dubblering av koldioxidhallen i atmosfären skulle kunna leda lill en temperaturökning med 2-3 grader, vilket skulle kunna få mycket stora konsekvenser för jordens klimat- och värmeförhållanden.

Att skydda det livsviktiga ozonskiktet är en annan fråga om internatio­nellt ansvar för miljön. Ozonskiktet skyddar oss mot den energirika och skadliga ultravioletta strålningen från solen. Freoner som bl.a. används som drivmedel i vissa sprayflaskor utgör ett hot mol ozonskiktet. Även bl.a. kväveoxider kan påskynda nedbrytningen av ozonskiktet.

Jag vill understryka att både koldioxid- och ozonproblemen är viktiga och allvariiga för svenskt vidkommande trols all de är globala lill sin karaktär. Såväl solidaritetsskäl som omsorg om den egna miljön ger oss all anledning att aktivt verka för insatser som kan avvärja dessa framlidshol. Samtidigt har dessa problem delvis en sådan karaktär att del i dag är svårt att bestämt ange vilka åtgärder som är de riktiga för att angripa problemen.

Prop. 1981/82:151

6

I avvaktan på atl vår kunskap ökar måsle vi ändå sträva efter att förhindra en utveckling som innebär all problemen ytterligare förvärras. 1 detta syfte verkar nu Sverige aktivt inom ramen för FN:s miljöarbete för bl.a. en global konvention för alt begränsa användningen av sådana ämnen som kan skada ozonlagrel.

När del gäller vissa andra stora internationella miljöproblem har utveck­lingen redan gått så långl och våra kunskaper har ökat så mycket att vi både kan precisera problemen och ange motåtgärderna. Elt sådanl både dramatiskt och akut internationellt miljöproblem som direkl och särskilt drabbar oss i Sverige är försurningen. Tyvärr måste jag konslalera alt försurningsproblemen i Sverige tilltagit så att de i dag kanske är vårt allvariigasle miljöproblem. Diskussionerna om sambanden mellan utsläpp av luftföroreningar, transport av luftföroreningar över långa avstånd och negativa miljöeffekter har pågått sedan slutet av 1960-lalet. Tack vare satsningar på forskning och undersökningar vel vi nu en hel del om många av försurningens orsaker och effekter. Vi vel alt fiskbestånden successivt slås ul i försurade sjöar, all grundvatten försuras och alt metaller löses ul i sura vatten. Vidare finns nu uppenbara risker för bl.a. lägre tillväxt i skogen.

Den ökade försurningen beror framför alll på den ökade förbränningen av olja och kol. Del svavel och kväve som finns i dessa fossila bränslen samt kvävet i förbränningsluflen bildar försurande ämnen som kan trans­porteras långa sträckor genom luften och falla till marken med nederbör­den. Även andra faktorer - t. ex. markanvändningen i skogs- och jordbruk - påverkar försurningsprocessen i viss utsträckning. Den effektivaste åtgärden mot försurningen är atl minska utsläppen av försurande ämnen till atmosfären. De tekniska möjligheter som finns att åstadkomma ut­släppsbegränsningar bör nu utnyttjas så långt möjligt.

Runt om i världen råder numera enighet om all luftföroreningar trans­porteras över nationsgränserna. Endasl mellan 20 och 25 % av det totala svavelnedfallet vatje år över Sverige kommer nu från våra egna utsläpp efter de begränsningar av dessa utsläpp som skett. Resten kommer främst från andra länder i Europa men också fasl i mindre utsträckning från andra kontinenter och naturiiga källor.

För all begränsa nedfallet lill en nivå som miljön tål måsle vi salsa ytterligare både på egna nationella åtgärder och på ett intensivt internatio­nellt samarbete. Här hemma bör vi ytterligare begränsa utsläppen både för atl de reducerar nedfallet och för att en sådan satsning är en förutsättning för Sveriges trovärdighet och utsikter lill framgång i internationella för­handlingar om begränsning av svavelutsläppen. 1 Sverige måsle utsläppen av försurande ämnen från anläggningar för förbränning av fossila bränslen och från industrier därför begränsas och minskas så långt det är tekniskt och ekonomiskt genomförbart. En sådan politik har vi bedrivit i Sverige under hela 1970-talel och den ligger också helt i linje med den svenska

Prop. 1981/82:151

7

energipolitiken. Ett viktigt mål för denna politik är att minska användning­en av olja. Det kan bl.a. ske genom ökad användning av kol. Kol, som tillsammans med inhemska energikällor skall utnyttjas för all ersätta oljan, måste användas med slor försiktighet så att de negativa miljöeffekterna begränsas så långt detta är möjligt. Vid en övergång lill koleldning bör svavelutsläppen minskas ytterligare genom atl lågsvavligt kol används och rökgasavsvavling eller andra likvärdiga åtgärder införs. Del går också alt minska utsläppen av försurande ämnen från processindustrier och biltrafi­ken. Fortsatta satsningar på inhemska, förnybara energikällor samt hus­hållning med energi är också vikfiga som etl led i våra ansträngningar att minska de försurande utsläppen i Sverige.

Kalkning av sjöar och vattendrag är en åtgärd som vi i Sverige tvingats börja vidta för att begränsa vissa negativa effekter av försurningen. Genom den försöksverksamhet som bedrivits har vi fått en viss erfarenhet av kalkning och verksamheten bör nu utvidgas. Del är dock viktigt alt fram­hålla att enbart kalkningen aldrig långsiktigt kan lösa försurningsproble­men, utan att den i första hand är ett uppehållande försvar. Begränsning av utsläppen är den enda åtgärd som varaktigt kan lösa försurningsproble­men.

Sverige behöver en samlad naturresurs- och miljöpolitik som spänner både över vårt arbete internationellt och över konkreta åtgärder här hem­ma. Att utforma en strategi mot försurningen är en viktig del av en sådan politik. Denna strategi bör innehålla riktlinjer för hur de försurande utsläp­pen av olika slag i vårt land skall kunna begränsas. Vidare behöver inrikt­ningen på det internationella arbete som Sverige måste bedriva på försur­ningsområdet preciseras. Forskningsinsatser och kalkningsåtgärder behö­ver intensifieras. Insatser för atl bredda den svenska och internationella medvetenheten om problemen liksom för en ökad samordning av hanteran­det av försurningsproblemen behövs också.

3    Försurningssituationen

3.1 Utsläpp av försurande luftföroreningar

Försurningen har på allvar upptäckts och kartlagts under 1970-talet, men har trots en rad motåtgärder inte kunnat stoppas. Den fortsätter år efter år, effekterna blir allt tydligare och mer spridda och skadorna blir alltmer svåröverskådliga och ofta svårteparabla. Försurningen kan i dag betraktas som det kanske allvarligaste miljöproblemet i Sverige.

Myckel har hänt sedan slutet av 1960-talet då svenska forskare kunde koppla ihop en rad separata data och undersökningsresultat och visa på en kedja av samband mellan utsläpp och nedfall av svavelföreningar samt skador i miljön i form av försurning av mark och vatten. I dag har vi belydligt större, om än ofullständiga, kunskaper om försurningen som

Prop. 1981/82:151

8

fenomen. Vi vel att såväl en rad naturliga processer i miljön som mänskliga aktiviteter påverkar försurningens omfattning och utveckling. Stora mängder sura svavel- och kväveföreningar släpps ut vid förbränning av fossila bränslen och transporteras långa sträckor via atmosfären innan de faller ned över mark och vallen. Syror bildas i marken också genom naturliga processer och genom olika åtgärder inom jord- och skogsbruk, l.ex. dikning, gödsling, trädplantering och Irädslagsbyle. Tillsammans med det direkta atmosfäriska nedfallet påverkar försurningen av skogs-och åkermark försurningssituationen i sjöar och vattendrag genom utflödet av markvalten till vattensystemen. Av dominerande betydelse för de öka­de försurningsproblemen under senare år är dock del ökade nedfallet av sura ämnen från atmosfären.

Alla fossila bränslen, med undantag av naturgas, innehåller svavel i varierande mängd. Svavelhallen i råolja varierar vanligen mellan några tiondels viktprocent och så myckel som 2-3%. 1 kol kan hallen variera från några tiondelar av I % lill mer än 5 %. Vid förbränning av olja och kol bildar svavlet tillsammans med syre gasformig svaveldioxid. Sammanlagt släpps årligen omkring 60 milj. ton svaveldioxid ut från industrier och tätorter i Europa. Av dessa utsläpp kommer ca 50% från eldning med olja och drygt 40% frän koleldning. Därtill kommer knappl 10% från industri­ella processer. De svenska utsläppen var ca 500000 lon år 1980, vilket molsvarar mindre än I % av Europas totala svaveldioxidutsläpp. Ca 70% av de svenska utsläppen härrör från oljeeldning och omkring 30% från industriprocesser. Bidraget från kolanvändning är ännu obetydligt.

Under senare år har kväveföreningarna alltmer kommit att uppmärk­sammas vid diskussionerna av försurningsproblemen. Kväveföreningarna har sill ursprung dels i kvävehaltiga ämnen i de fossila bränslena, dels i oxidation av luflkväve i samband med förbränningen. Utsläppen av kväve­föreningar har under senare år ökat snabbare än förbrukningen av fossila bränslen. Detta beror på att man för alt göra förbränningen effektivare övergått till en hög förbränningstemperatur, vilket ökat oxidationen av luflkvävet. Kväveföreningarna släpps ul som gaserna kväveoxid och kvä­vedioxid. Storleken på utsläppen av kväveoxider är betydligt sämre känd än svaveldioxidutsläppen. Det är ocksä osäkert i vilken ulslräckning kvä­veoxider tillförs luften från marken via biologiska processer. Kväveoxid­utsläppen i Europa beräknas uppgå till ca 20 milj. ton per år, räknat som kvävedioxid. Molsvarande svenska utsläpp av kväveoxider kan beräknas till drygt 300000 ton, varav ca 200000 lon härrör från Iransportsektorn och alltså främst utgörs av bilavgaser, medan återstoden kommer från förbrän­ning i fasta anläggningar och från processutsläpp från induslrin.

Statens naturvårdsverk och fiskeristyrelsen har i sin redovisning lill regeringen av försurningsläget och av försöksverksamheten med kalkning redovisat utsläppsprognoser för 1980-lalel för såväl svavel- som kväve­oxider. Beträffande svaveldioxid beräknas de svenska utsläppen år 1990

Prop. 1981/82:151

9

uppgå till ca 350000 ton, varav ca 250000 ton skulle härtöra från förbrän­ning och ca 100000 ton från industriprocesser. Siffran 250000 ton är baserad på förutsättningarna alt förbrukningen av olja och kol överens­stämmer med konsekvensutredningens referensalternativ, dvs. 225 TWh olja och 60 TWh kol år 1990, samt atl det av riksdagen år 1976 beslutade programmet för nedtrappning av svavelhalten i olja genomförs. Med ul­gångspunkt i befintliga bestämmelser om utsläpp från trafik och energiför­brukning har beräknats i stort sett oförändrade kväveoxidutsläpp i Sverige år 1990.

Enligt molsvarande bedömningar av svavel- och kväveutsläppen för hela Europa kan man där räkna med i stort sett oförändrade utsläpp av svaveldioxid fram till är 1990, medan utsläppen av kväveoxider beräknas öka med 2-3% per år, dvs. sammanlagt med omkring 25% lill år 1990.

3.2 Transport och nedfall av försurande luftföroreningar

Liksom andra luftföroreningar som släpps ut i atmosfären återbördas svavel- och kväveoxider förr eller senare lill marken igen. Detta kan ske genom atl oxiderna efter hand avsätts på vallenytor, jordar eller vegeta­tion. Denna process kallas torrdeposilion eller torrt nedfall. En betydande del av svavel- och kväveoxiderna hinner emellertid omvandlas under sin tid i atmosfären. De omvandlas till svavelsyra resp. salpetersyra. Svavel­syran kan inte existera i gasform, ulan förekommer antingen på små partiklar, som ocksä kan avsättas på marken, eller löst i moln och regn­droppar. Den lösta syran når jordytan via nederbörden. Denna process kallas våtdeposifion. Även salpetersyra när marken lill slörsla delen löst i regnvatten. Dock deponeras en del av salpetersyran i gasform.

Den del av svavel- och kväveföreningarna som lorrdeponeras i gasforiVi tillbringar i medeltal ungefär ett dygn i atmosfären innan den kommer ned på marken, medan den del som oxideras till syra kan bli kvar där flera dygn. Della betyder i sin lur all en väsentlig del av de försurande luftföroreningarna kan transporteras med vindarna hundratals eller rentav tusentals kilometer från utsläppsområdena. Detta förhållande medför all utsläppen, transporten och nedfallet av sura luftföroreningar i hög grad är ett internationellt problem. Genomförda undersökningar visar atl luftför­oreningar transporteras med luftströmmarna mellan i stort sett alla Euro­pas länder.

Sverige ligger i det s. k. västvindsbältet vilket innebär att vinden från väster dominerar särskilt i luftlagren mellan 5 och 10 km höjd. Även på höjder under 2 km där den största delen av de försurande föroreningarna uppehåller sig finner man en dominans av västliga till sydvästliga vindar. Sverige befinner sig således i den förhärskande vindriktningen från de stora industriområdena och tätorterna på kontinenten och i Storbritannien. Den dominerande delen av nedfallet i Sverige släpps ut i dessa områden.

Prop. 1981/82:151

10

På samma sätt kommer en icke oväsentlig del av de svenska utsläppen alt falla ned i Finland och Sovjetunionen.

Sedan början av 1970-lalel har omfattande undersökningar genomförts i internationellt samarbete för att klarlägga och beskriva spridningen av luftföroreningar i Europa. Med hjälp av meteorologiska data och en leore-fisk modell av hur föroreningarna transporteras och deponeras kan man beräkna nedfallet av svavel och kväve i de olika länderna i Europa. Dessa beräkningar visar klart att luftföroreningarna transporteras i atmosfären över långa avstånd och över nationsgränserna. För alla länder i Europa gäller alltså att nedfallet av luftföroreningar inom de egna gränserna mät­bart påverkas av utsläppen i andra länder.

Enligt gjorda beräkningar härrör mellan 20 och 25% av den totala mängden svaveldioxid, drygt 900000 ton, som faller ned över Sverige från våra egna utsläpp. Resten kommer framför alll från andra europeiska länder. Den svenska andelen av svavelnedfallet varierar över Sverige från mindre än 5% i söder till över 30% i bl.a. Mellansverige och Norrlands kustland samt i närheten av några stora lokala ulsläppskällor på andra platser. Man kan i stort räkna med att kväveföreningarna sprids på samma sätt som svavelföreningarna. Då kväveföreningar i allmänhet har en korta­re uppehållstid i atmosfären än svavelföreningar kan den svenska andelen av dessa dock antas vara något större än molsvarande andel svavel.

Man kan vidare jämföra svavlets och kvävets bidrag till nederbördens surhet. Det visar sig då att svavlets bidrag till surheten i nederbördsvallnet f n. är ungefär dubbelt så stort som kvävets, men atl kvävets betydelse på senare år markant ökal. Om trenden av ökande kvävenedfall fortsätter kommer salpetersyra är 1990 att svara för 40% av väldeponerad syra och inom några årtionden nå storleken 50%. Fortfarande är dock en minskning av svavelutsläppen den viktigaste åtgärden för att begränsa försurningen, men det är av betydelse all också ökningen av kväveoxidutsläppen avstan­nar och att en rninskning av dessa utsläpp kan åstadkommas.

De prognoser som med utgångspunkt i de värden som angetls om svavel- och kväveoxidulsläppens ulveckling - nu kan göras över det sura nedfallet visar att en ytterligare minskning av de svenska utsläppen främst skulle leda fill en förbättring av förhållandena i bl.a. Mellansverige, där den svenska andelen av nedfallet är förhållandevis stor, och kring de stora enskilda utsläppskällorna. Del totala nedfallet kan inte minskas tillräckligt mycket för att förbättra den svenska försurningssiiuationen, om inte också övriga länder i Europa väsentligt begränsar sina utsläpp.

Prop. 1981/82:151

11

3.3 Försurningens effekter

Svaveldioxid och kväveoxider har både direkta och indirekta effekter på mark, vatten, människor, djur, växter och material. Det man kallar för­surningseffekter är resultat av indirekt påverkan och dit räknas försurning­en av mark, sjöar och vattendrag samt grundvatten. Försurningseffekterna kan uppträda både helt nära och på stort avstånd från ulsläppskällan. Till de direkta effekterna hör främst hälsoeffekter, växtskador och korrosion som orsakas av höga svaveldioxidhalter. De direkta effekterna bestäms av luftens koncentration av föroreningar och minskar i allmänhet snabbi med avståndet från utsläppskällorna. Därigenom är de direkta effekterna hu­vudsakligen av lokal natur.

Mark

Många av de kemiska och biologiska processer som naturligt försiggår i marken innebär att syra bildas eller förbrukas. Ofta är syraproduktionen större än syraförbrukningen. Alltsedan istiden har marken på den skandi­naviska halvön därmed kommit alt genomgå en långsam, naturlig försur­ning. Genom mänskliga aktiviteter, l.ex. förbränning av fossila bränslen, har försurningsförlopperi under senare lid kommit atl påskyndas. Syra­mängden i marken ökar som en följd av atl växterna via sina rötter tar upp näringsämnen. När en växt dör och bryts ned går denna process i motsatt riktning, dvs. syra förbrukas.

I naturliga, orörda ekosystem uppstår efter hand jämvikt mellan tillväxt och nedbrytning. Här uppvägs tillförseln av syra nästan helt av syraför­brukningen. Åtgärder inom skogs- och jordbruk - l.ex. skörd, gödsling och olika typer av markberedning - innebär ofta radikala ingrepp i balan­sen mellan tillväxt och nedbrytning. De kan därför också inverka på produktionen och förbrukningen av syra i marken.

Bortforsling av virket efter avverkning av skog innebär all man för bort en del av de näringsämnen som under skogsbeståndets tillväxt lagrats i träden. En motsvarande mängd syra undgår därmed neutralisering och blir kvar i marken, varigenom det naturiiga jämviktstillståndet är brutet. En betydande del av näringsämnena i träden finns emellerlid i grenar, kvistar, barr o.d., som vid konventionellt skogsbruk lämnas kvar på hyggena. Vid den omfattande nedbrytning av växtmaterial som härvid äger rum efter slutavverkningen återförs denna dél av de upplagrade näringsämnena till marken. Syrainnehället i marken, som ju under trädens tillväxt ökar, neutraliseras då till största delen. En energipolitisk målsättning är att grenar och annat hyggesavfall skall tas lill vara i allt större ulslräckning. Vid ett sådant s. k. helträdsutnytljande kan man befara en pH-sänkning efter avverkningen. Jämfört med konventionellt skogsbruk skulle helträds-utnyltjandet, särskilt i områden med känsliga marker, kunna innebära en ökad markförsurning.

Prop. 1981/82:151

12

Skörd av jordbruksgrödor innebär av samma skäl som de ovan nämnda att betydande mängder syra i åkermarken inle neutraliseras. Trädplante­ring pä förut öppen mark eller byte av trädslag får till följd att humusskiktel - det ytliga markskikt som beslår av ofullständigt nedbrutet organiskt material - ändrar karaktär och i vissa fall kan bli surare.

Dikning av mark har också visat sig kunna ge upphov till försurning. Dikningen medför atl grundvattennivån sänks och alt luft därigenom tränger längre ned i marken. Svavelväte och sulfider i marken kan då av syret i luften oxideras till svavelsyra. Effekterna av skogsgödsling förefal­ler hittills ha varit tämligen måttliga. Kortsiktiga förändringar kan emeller­tid inträffa. Gödslingen inom jordbrukel har de senaste decennierna med­fört en ökad tillförsel av syra till åkermarken pä grund av övergång till ammoniumhaltiga ämnen.

Det har gjorts åtskilliga försök att bedöma hur betydelsefullt del atmo­sfäriska svavelnedfallet är som anledning till markförsurningen i Sverige jämfört med den biologiska syrabildningen, inkl. den som orsakas av skogs- och jordbruk. De allmänna slutsatser som torde kunna dras är bl. a. alt den genomsnittliga biologiska syrabildningen i konventionellt brukad skogsmark är av samma storleksordning som syrafillförseln via luft och nederbörd. Det atmosfäriska nedfallet kan emellertid lokall och på vissa marker, l.ex. tallskog på mager mark, spela den största rollen och när skogsbestånd blir äldre tycks de biologiska processernas betydelse för syraprodukfionen avta. Som fidigare nämnls neutraliseras vid konventio­nellt skogsbruk huvuddelen av den biologiskt bildade syran i samband med avverkningen genom nedbrytning av växtmaterial. De biologiska försur­ningsprocesserna kan å andra sidan antas öka i betydelse och lokall bli den dominerande syrakällan vid en övergång från konventionellt skogsbruk till helträdsutnytljande. I åkermark utgör de kvävehaltiga gödselmedlen i kombination med skördeuttaget och den naturliga syrabildningen den helt dominerande försurningsorsaken. Det måste understrykas att nu angivna slutsatser endast gäller markförsurningen, som åtminstone på kort sikt inte nödvändigtvis påverkar försurningen av sjöar och vattendrag. Till skillnad från de syror som tillförs via atmosfären blir de syror som uppkommer genom de biologiska försurningsprocesserna nämligen i stor utsträckning kvar i marken.

Marken har generelll sett slor buffringsförmåga jämfört exempelvis med insjövallen. Detta innebär atl del ofta krävs en förhållandevis kraftig tillförsel av syra för att markvattnet i förstone nämnvärt skall försuras. Markens förmåga atl motstå försurning är dock olika slor i olika delar av världen främst beroende på berggrundens och de lösa jordlagrens skiftande kemiska egenskaper. Försurningsproblemen är mest aktuella i områden med äldre, kalkfattiga bergarter som framför allt förekommer i norra Europa och nordöstra Nordamerika. 1 Sverige beslår berggrunden lill slörsla delen av kalkfattigl urberg, dvs. granit och gnejs.

Hur marken reagerar på det samlade försurningstrycket är fortfarande

Prop. 1981/82:151

13

fill stor del oklart. De undersökningar som gjorts i framför alll sjöar men också i grundvatten visar emellertid all det sker markkemiska förändringar i tillrinningsområdena. Som exempel på delta kan nämnas att lägre pH-värden uppmätts i sydvästra Sverige än i andra delar av landet. I experi­ment har vidare dokumenterats atl syratillförseln påverkar också del biolo­giska livet i marken. Organismernas totala aktivitet minskar, vilket i sin lur medför lägre nedbrytnings- och omsättningshastighet i marken. Alla dessa faktorer anses på sikt kunna påverka skogens tillväxt negativt. Någon sådan tillväxtminskning har emellertid ännu inle kunnat påvisas. Fortfa­rande kompenseras eventuella negativa effekter i den nuvarande skogen av det ökande nedfallet av kväve, eftersom del "gödslar" och därmed höjer produktionen. För kommande skogsgenerationer kan emellertid situa­tionen bli den, all skogsproduktionen begränsas av brist pä andra närings­ämnen än kväve. Om kvävenedfallet fortsätter all öka kommer nu etable­rad skog i ett längre tidsperspektiv inte alt kunna tillgodogöra sig alll kväve och då kan det bli t. ex. magnesiumbrist som hindrar fillväxten i skogen.

Också i bl.a. Västtyskland har luftföroreningarnas och den sura neder­bördens effekter på landets skogar studerats. Man har där konstaterat överraskande och omfattande Iräddöd i barrskog och utarmning av skogs­marken. Sannolikt handlar det där inle enbart om direkta skador av t. ex. torrdeponerad svaveldioxid ulan även om störningar på växter och mark efter all deponerad syra och tungmetaller ansamlats i marken, dvs. en fråga om såväl gift- som frätskador. Skadorna kan påverka trädens förmå­ga atl ta upp näring och därmed också försämra deras motståndskraft mol andra störningar såsom torka och storm.

Grundvatten

En försurning av marken medför att rörligheten hos vissa metaller, t. ex. aluminium och kadmium, ökar. Metallerna kan därvid lakas ut från marken och tillföras grundvattnet. Flera av metallerna kan i höga koncenlrafioner påverka människors hälsa. Kadmiumbelaslningen från olika källor är re­dan nu hög i många industrialiserade länder och är därmed redan ett problem. Om kadmiumhalterna ökar i grundvattnet och della vatten an­vänds som dricksvatten får befolkningen ytterligare etl - om än förhållan­devis litet - ovälkommet kadmiumtillskolt. I försurade marker tar väx­terna upp mer kadmium. Kadmium ackumuleras nu i de flesta svenska jordar. Även aluminium kan ha negativa hälsoeffekter på människan, men tillräckliga dala saknas. Tekniskt vel man dock all aluminium är svårt all avlägsna ur vatten med hjälp av alkaliska filter, som annars är en bra reningsmetod.

Hos kopparrör, som är det dominerande materialet i varmvaltenled-ningar i Sverige, kan vattnets surhet påverka korrosionen. Hallen av lösta kopparsalter i vattnet ökar med sjunkande pH under ett visst kritiskt pH-värde, som i sin tur beror på bl.a. vattnets temperatur och koncentra­tionen av vissa joner i vattnei. Mycket höga halter har uppmätts i kallvat-

Prop. 1981/82:151

14

ten och framför allt i varmvatten som stått still i ledningar över natten. Små kopparhalter är såvitt man vel inte farliga från hälsosynpunkt, åtminstone inte för vuxna, friska personer. Däremot kan vissa sjukdomar göra en person känsligare och därmed besvärad av även låga kopparhalter i vatt­net. Diarréer hos spädbarn som misstänks ha orsakals eller underhållits av kopparförekomst i vatten har vidare rapporterats.

Sjöar och vattendrag

Sjöar och vattendrag har ett sämre skydd mot försurningen än såväl mark som grundvatten. Det var också här som effekterna av det sura nedfallet först blev uppenbara. Della gäller särskilt i områden med svårviltrade bergarter, l.ex. gnejs eller granit, och med kalkfattiga jordar där ylvattnel har liten förmåga att neutralisera den tillförda syran. De flesta av Sveriges sjöar och vattendrag är belägna inom sådana områden. Ylvattnets naturliga pH-värde är här 6-7, vattnet är rätt näringsfattigt och djur- och växtlivet begränsat. Försurningskänsligheten är alltså förhållan­devis hög redan från början, till skillnad från sjöar i kalkrika områden. Där har sjöarna god buffringsförmåga, vattnet pH-värden mellan 7 och 8 och i det näringsrika vattnet finns många djur och växter.

De mindre sjöarna och vallendragen högst upp i vattensystemen drabbas först av försurningen. Här är marklagren tunna och utarmade och tillrin-ningsslräckorna korta så att vattnet inte hinner neutraliseras i markskik­ten. I de störte sjöarna och vattendragen nedströms sker försurningen långsammai-e.

Försurningens förlopp i en sjö kan indelas i tre faser. Under den första fasen sjunker pH-värdet endast långsamt, och några biologiska förändring­ar är inte märkbara. Etl tecken på den fortgående försurningen är emeller­tid att buffringsförmågan minskar.

Den andra fasen inleds när vätekarbonathallen minskat lill en myckel låg nivå. En fortsalt syratillförsel kan då inte längre neutraliseras. pH-värdet i sjön blir därför instabilt och böljar sjunka snabbare. Under perioder då stora mängder surt vatten tillförs vattensystemen, l.ex. i samband med snösmältningen, kan pH-värdel minska drastiskt på kort tid. Det biologis­ka livet i sjöarna kan ta allvarlig skada av sådana surstötar, även om pH-värdel under andra tider av året kan vara förhållandevis högt. En fortsatt hög syrafillförsel medför att buffringsförmågan i mark och vatten fortsätter att minska och att de sura perioderna blir mera omfattande i tiden. Effek­terna av försurningen börjar nu bli mera uppenbara. Fiskreproduktionen minskar märkbart och fiskdöd kan inträffa. .

Under den tredje fasen stabiliseras pH-värdet i sjöarna kring 4,5. I del här skedet har många växt- och djurarter försvunnit. Sammanfattningsvis innebär försurningen en total förändring och utarmning av sjöar och vat­tendrag. Ell helt nytt ekosystem utvecklas och miljön i det försurade vattnet är långt sterilare än förut. Förutom den ökade surhelsgraden med­för försurningen också en rad andra kemiska förändringar av vilka en del kan få slörre effekter för växter och djur i vattnei än pH-minskningen i sig.

Prop. 1981/82:151

15

Elt problem som särskilt uppmärksammats är vissa tungmetallers upp­trädande i den sura miljön. Tungmelalllillförseln till miljön har ökal under de senaste åren genom utsläpp från industrier, från förbränning av kol och olja samt från bilar. Flera av tungmetallerna är mycket giftiga för växter och djur. I områden som är försurade bidrar svavelnedfallet fill atl frigöra kvicksilver och därmed höja kvicksilverhalten i olika organismer. Normalt är tungmetallerna i en sjö bundna fill parfiklar och inte tillgängliga för organismerna. Om vattnet försuras kan emellertid vissa av metallerna som zink och kadmium men också bly, mangan och kvicksilver frigöras från partiklarna. Metallerna kan då las upp av växter och djur. Delta kan bl. a. innebära en ökad svartlistning av sjöar pä grund av för höga kvicksilver­haller i fisken. Aluminium är en annan metall som är av intresse ur försurningssynpunkt. När mark utsätts för syrafillförsel frigörs aluminium som kan nå ut i angränsande vatten. Vissa former av aluminium har en stark giftverkan på många organismer.

Som nämndes inledningsvis blev de biologiska effekterna av försurning­en uppenbara då fisk och fiskreproduktionen drabbades. I dag är kunska­perna om ytvattenförsurningen tämligen goda och det slår klart all försur­ningen medför omfattande förändringar i de biologiska systemen som drabbar alla organismgrupper. Såväl artantalet av fritt svävande som av faslsiltande alger minskar kraftigt. 1 sura vatten sker i stället ofta en mass­utveckling av enstaka arter.

En av de lättast iakttagbara försurningseffeklerna i sjöarna är en omfat­tande utbredning av vitmossor på bottnen. Bland de högre växterna mins­kar de s.k. rosettväxlerna, bladvassen och de olika nalearterna medan näckrosorna på grund av sina djupgående rotsystem påverkas i mindre ulslräckning. Antalet arter av djurplankton minskar på samma sätt som antalet växtplanktonarter vid en försurning. Bland de bottenlevande dju­ren hör snäckor, musslor och flodkräfta fill de känsligaste. Dessa djurgrup­per drabbas redan vid pH-värden kring 6. 1 fisktomma sjöar eller i sjöar med glesa fiskbestånd finns ofta mängder av stora och rovlevande vallen­insekter såsom troll-, natt- och sävslända. Detta beror främst på all fiskar­na som till slor del livnär sig på sådana djur, slås ut.

Mört och elritsa men även laxfiskar tillhör de känsligaste fiskarterna som drabbas redan innan pH-värdet sjunkit lill 5. Gädda och abborre är tåligare och klarar pH-värden ned till 4,5. Ell av de första uppenbara tecknen pä försurning av en sjö är alt mörtbeslåndel består av stora och gamla individer medan yngre fiskar saknas. Anledningen är att fortplant­ningen upphört då rom- och yngelstadierna är de känsligaste under fiskens livscykel. Som tidigare nämnts ökar aluminiumhalten i sjöarna i samband med försurningen. Aluminium är giftigt för fisk och del kan anses klarlagt atl fiskdöd i sura vatten med få undantag orsakas av höga aluminiumhalter.

Fåglarnas känslighet för miljöförändringarna i sura vaiten är ännu ofull­ständigt kartlagd. Del har emellertid framkommit att aluminiumförgiflning

Prop. 1981/82:151

16

är en trolig orsak till de häckningsslörningar som iakttagits hos bl.a. svartvit flugsnappare vid en sjö i Lappland.

Försurningens utbredning och utveckling har fortskridit snabbt under 1970-talet. I betänkandet (Ds Jo 1976:2) Mindre Svavel - Bättpe Miljö uppskattades antalet sura sjöar lill ca 10000. Av Sveriges totalt ca 85000 sjöar större än I ha beräknas i dag minsl 18000 sjöar vara gravt eller måttligt försurade. Ytteriigare ca 3 000 sjöar hotas av försurning fram till år 1990 om det sura nedfallet fortsätter i nuvarande omfattning. En sådan utveckling kommer också alt medföra ökade skador på växt- och djuriiv. Den försurade sjöarealen kommer vidare all öka snabbare än antalet försurade sjöar då antalet stora sjöar som försuras kommer all öka.

Regionalt sett har södra och västra Sverige drabbats hårdast av försur­ningen. De suraste sjöarna, dvs. de som har elt pH-värde under 5, är i huvudsak belägna i södra delen av sydsvenska höglandet, i västkustområ­det och Bergslagen. Tre Qärdedelar av alla sjöar i västra Götaland och ca hälften av sjöarna i andra försurningskänsliga delar av Götaland har nått ett försurningsstadium där skador på organismer förekommer. Samman­lagt torde fiskbestånden inom ca 10% av landels sjöareal ha drabbats.

När det gäller rinnande vatten sker försurningen i betydligt långsammare lakl i älvar och större åar än i bäckar och småsjöar uppe i källområdena. Någon allmän försurning har ännu inte drabbat Sveriges större vallendrag. Exempel på vattendrag med klart sjunkande pH-värden finns dock från de försurningskänsliga områdena. Risken för framtida försurning är stor i många av Götalands och Svealands vattendrag där den ökade syratillför­seln medfört ett successivt försämrat skydd mol försurning.

Hälsoeffekter

Vid ett antal situationer under de senaste 50 åren och i ell antal veten­skapliga undersökningar har samband mellan förekomsten av luftförore­ningar och människors hälsa kunnat påvisas. Effekterna varierar inom ell brett spektrum från mindre allvarliga, som t. ex. ökad frekvens av luftvägs­infektioner, lill ökad dödlighet. Särskilt känsliga grupper är t. ex. åldringar och personer med hjärl- och kärisjukdomar saml astmatiker.

Väridshälsoorganisationen (WHO) har definierat de koncentrationer av svaveldioxid och partiklar i luften över vilka hälsoeffekter kan förväntas. De halter som är aktuella är så höga atl de endasl förekommer i storstads­regioner och i närheten av stora punktkällor, där även halterna av andra föroreningar l.ex. från bilavgaser är höga. Detta komplicerar arbetet då del är myckel svårt att isolera effekten på hälsan från en enskild substans i den komplicerade miljö som tätorterna utgör.

Fastän det finns avsevärda bevis som kopplar samman svaveldioxid och partiklar i luften med effekter på människors hälsa så tyder resultatet från såväl kliniska som toxikologiska undersökningar på att del inle är svavel­dioxiden ensam som är den huvudsakliga orsaken till de observerade

Prop. 1981/82:151

17

effekterna. Luften innehåller många föroreningar och mellan dem kan det förekomma förstärkningseffekler. Svavel- och kväveoxiderna samt partik­larna i luften bör därför i första hand ses som indikatorer pä luftkvaliteten.

Naturvårdsverket har utarbetat riktvärden för såväl korttids- som lång­tidsexponering för svaveldioxid och stoft. Värdena är utformade dels som maximivärden som ej bör överskridas, dels som mål för den långsiktiga planeringen. Dessa värden är något högre än de värden som WHO rekom­menderar. De skiljer sig emellertid något till sin karaktär då värdena för långtidsexponering för svenskt vidkommande gäller vinterhalvåret medan WHO anger årsmedelvärden. Vid upprättande av denna typ av gränsvär­den görs en avvägning mellan å ena sidan risken för hälsoeffekter och å andra sidan kostnader för åtgärder. Man kan därför inte med säkerhet säga att effekter inle förekommer vid haller under gränsvärdena.

Föroreningssituationen i de svenska städerna har förbättrats under 1970-talet och kommer att ytterligare förbättras i samband med atl Qärrvärmeut-byggnaden fortskrider. I de flesta städer med väl utbyggda flärrvärmesy-stem underskrids oftast såväl maximivärdena som planeringsmälen såvitt avser långfidsexponering. Däremot förekommer överskridanden av dygns­medelvärdena i områden i närheten av större ulsläppskällor. Ytterligare åtgärder l.ex. i form av utbyggnad av fjärrvärmenäten och minskade utsläpp behövs därför för atl luflkvalitelskraven skall kunna uppnås.

Även kväveoxiderna är av belydelse från hälsosynpunkt. Kvävedioxid anses vara den mest hälsofarliga. Kväveoxider kan även ge samverkansef­fekter med andra ämnen. Av störst belydelse för kväveoxidhallerna i tätorterna är utsläppen från biltrafiken. Bilavgaskommitlén (Jo 1977:08) har genomfört mätningar av kväveoxidhalterna i tre städer. Dessa mät­ningar visar att WHO:s rekommenderade gränsvärden överskrids regel­bundet på de mest trafikerade gatorna. Åtgärder bl.a. i form av skärpt avgaskontroll är därför motiverade från hälsosynpunkt. Kommittén väntas i slutet av är 1982 lämna förslag till svenska gränsvärden för bl.a. kväve­oxider saml till åtgärder för att klara dessa.

Korrosion

Liksom hälsoeffekterna är de korrosionsskador som konstaterats på grund av höga halter svaveldioxid i första hand ett tätortsproblem. Där sammanfaller tre faktorer, nämligen höga föroreningshaller, etl stort antal människor och många typer och mängder av material. Atmosfärisk korro­sion av olika material tillhör de bäst dokumenterade effekterna av luft-burna svavelföreningar. Korrosionshastigheten beror i första hand på fuk­tigheten, temperaturen och luftföroreningshalterna. Då de två första fakto­rerna varierar måtUigt inom hela den tempererade zonen kan uppmätta skillnader i korrosionshastigheten antas bero på olika föroreningsbelast­ning. 2   Riksdagen 1981/82. 1 saml. Nr 151

Prop. 1981/82:151

18

Studier av den atmosfäriska korrosionen har genomförts i många länder. I Sverige har fältförsök pågått sedan 1930-talet. De material som hitfills undersökts och för vilka man kunnat konstatera klara effekter av atmosfä­riska svavelföreningar är zink och galvaniseral stål, rostskyddsmålat stål saml sand- och kalkslen. Zink och galvaniseral stål kortoderar med en hasfighet som har elt mycket klart samband med luftens halt av svavel­dioxid. Roslskyddsmålning på stål och galvaniseral stål påverkas på så sätt atl ommålning måste ske med tätare intervaller när svaveldioxidhallen stiger. En kostnads-nyttoanalys som gjorts inom Organisafionen för eko­nomiskt samarbete och utveckling (OECD) och till vilken jag återkommer i del följande visar att minskade utsläpp av svavelföreningar ger betydande besparingar i form av minskad kortosion och minskat behov av korto-sionsskydd.

Sandsten och kalkslen har under gångna tider använts i stora kvantiteter som byggnadsmaterial i bl. a. byggnader, monument, skulpturer och orna­ment. Både sandsten och kalkslen korroderar mycket snabbare i svavel-förorenad luft än i icke-förorenad luft. Effekterna beror främst på att svavlet reagerar med kalciumkarbonal och bildar kalciumsulfal, gips, som kan lösas upp av nederbörd. Andra faktorer som bidrar till förstörelsen av stenen är den volymökning som sker vid gipsbildningen saml variationerna i temperaturen som kan förorsaka frostsprängning. Byggnader i Italien, Grekland och många av Europas storstäder finns nu som talrika exempel på de skador som uppstår på grund av svavelföroreningarnas inverkan. Dessa byggnader har motstått atmosfärens påverkan under hundratals eller ibland tusentals år utan större förändringar, men har under de senaste årtiondena utsatts för mycket allvarliga angrepp.

4   Internationellt samarbete

Jag har i föregående avsnitt redovisat utsläpp, transport och nedfall av försurande luftföroreningar samt försurningens effekter. Av denna redo­visning framgår klart försurningsproblemets internafionella aspekter. Del är också till stor del genom ett internationellt samarbete som vi kunnat kartlägga sambanden mellan utsläpp och effekter av försurande ämnen.

De studier som har genomförts visar alt om etl land önskar avsevärt reducera svavel- och kvävenedfallet inom sina gränser kan man endasl uppnå begränsade resultat genom nationella ålgärdsprogram. Samtidigt kommer sådana nationella program mol svavelulsläpp alt resultera i mins­kal nedfall också i andra länder. Ett internafionellt samarbete kring åtgär­der mot svavelutsläpp är därför av största vikt för att minska nedfallet av försurande ämnen.

Mot denna bakgrund och med denna kunskap har Sverige sedan slutet av 1960-talet aktivt deltagit i ell omfattande arbete på det internationella

Prop. 1981/82:151

19

planet för att i Europa få lill stånd minskade utsläpp av svavel- och kväveoxider. Insatser har gjorts dels i form av tekniskl-velenskapligt sam­arbete, dels genom initiativ till politiska beslul. Arbetet har bedrivits såväl bilateralt genom direkta kontakter med viktiga länder som multilateralt inom olika internationella organisationer.

Del lekniskt-velenskapliga samarbetet rörande utsläpp, spridning och effekter av luftföroreningar inleddes inom ramen för OECD och har pågått under hela 1970-lalel. Genom de studier av utsläpp och spridning som genomförts inom OECD har man klart kunnat fastlägga all svavel- och kväveföreningar förflyttas i atmosfären över långa avstånd, dvs. också över landgränser, och faller ned i andra länder där de kan förorsaka negativa miljöeffekter. Givetvis är nedfallet per ytenhet störst intill källan, men en slor del av utsläppet sprider ut sig över stora avstånd, upp till flera lusen kilometer. För svensk del har studierna visat alt av del totala svavelutslpppet i Sverige faller ca en tredjedel ned inom landel medan resten transporteras ul över våra nationsgränser. Av svavelnedfallet över Sverige beräknas som jag tidigare nämnt endast mellan 20 och 25 % nu komma från inhemska källor. Denna andel har successivt sjunkit som en följd av alt de svenska utsläppen minskal. Del övriga svavelnedfallet kommer från andra europeiska länder och från naturliga källor. Sedan år 1977 sker övervakningen av transporten av luftföroreningar över Europa inom ramen för FN:s ekonomiska kommission för Europa (ECE) i samar­bete med FN:s miljöprogram (UNEP) och Världsmeleorologiorganisa-tionen (WMO). Mätningar sker vid elt 60-tal stationer i ett 20-tal länder i såväl Öst- som Västeuropa.

Inom OECD har även gjorts en studie av koslnaderna för och nyttan av begränsning av svavelutsläpp i Västeuropa. 1 denna studie som publicerats år 1981 har redovisats olika alternativa beräkningar för ulsläppsbegräns-ning fram till år 1985. Ett alternativ innebär att varje land använder 0,05% av sin bruttonationalprodukt för att minska svavelutsläppen. Detta beräk­nas innebära en utsläppsminskning med 20% jämfört med all enbart redan planerade åtgärder genomförs. Elt annat altemativ innebär att all tillgäng­lig teknik för svavelrening utnyttjas, vilket skulle halvera svavelutsläppen jämfört med redan planerade åtgärder. Kostnaden för detta alternativ motsvarar 2,5 - 3,5% av den totala energikostnaden jämfört med ca 1 % vid en 20-procentig minskning av utsläppen. Den ekonomiska nyttan av minskade skador på grund av de reducerade utsläppen i de olika alternafi­ven har sedan utvärderats. De effekter som studerats är korrosion, skör­deskador, hälsoeffekter och försurning av sjöar. Beträffande försurning av sjöar har minskade kalkningskostnader samt värdet av minskad fiskpro­duktion, sportfiske och turism beräknats. Del bör observeras alt effekter som inte kunnat kvantifieras i monetära termer, t. ex. risker för skador på skogstillväxten samt skador på kulturhistoriskt värdefulla monument och byggnader, inte har tagits med i denna kostnads-nyttoarialys. Beräkningar-

Prop. 1981/82:151

20

na avser de ekonomiska fördelarna av redukfioner av de samlade svavelut­släppen i Västeuropa medan den ekonomiska nyttan av ulsläppsreduk-tioner i varje land för sig inte har studerats.

Resultaten av beräkningarna visar all de ökade begränsningskostna­derna vid en 20-procentig reduktion av utsläppen uppgår till ca 5000 milj. kr. (I 200 milj. $) per är i Västeuropa. De direkta ekonomiska fördelarna av dessa begränsningsålgärder uppgår till minst ca 4000 milj. kr. (860 milj. $) per år vid en försiktig värdering av effekterna. Osäkerheten i beräkningar­na främst när del gäller hälsoeffekterna är emellertid mycket slor och den övre gränsen för de direkta ekonomiska fördelarna har. beräknats till så myckel som ca 34000 milj. kr. (7600 milj. $) per år. Härtill kommer värden som inte kan uppskattas i pengar, som l.ex. en minskad försurning av miljön och en viss beräknad ökning av livslängden. 1 alternativet med en halvering av utsläppen beräknas begränsningskoslnaderna öka lill ca 12000 milj. kr. (2700 milj. $) per år men fördelarna ökar också. De direkta ekonomiska fördelarna har beräknats uppgå fill mellan 8000 och 70000 milj. kr. (I 800 - 16000 milj. $) per år.

Som slutsats av beräkningarna kan trots de stora osäkerheterna konsta­teras alt både vid en 20-procenlig reduktion och en halvering av utsläppen är de direkta ekonomiska fördelarna av ulsläppsbegränsningarna av sam­ma storleksordning som koslnaderna. Härtill kommer miljöförbättringar som inle kan kvantifieras i pengar. Beräkningarna lyder på alt det finns avsevärda direkta ekonomiska fördelar för de länder som har stora utsläpp av även myckel långtgående egna ulsläppsbegränsningar. Förhållandel atl de länder som exporterar stora mängder luftföroreningar också har avse­värda egna fördelar av atl minska utsläppen är av betydelse när del gäller atl uppnå Ulsläppsbegränsningar i Europa. Denna typ av studier, där man kan peka på fördelar för alla länder av utsläppsbegränsningar, är därför mycket värdefulla i det internationella arbetet med försurningsproblemen.

Resultaten från del lekniskt-velenskapliga samarbetet har utgjort under­lag för olika politiska initiativ och beslul. Elt första viktigt steg på det politiska planet logs redan vid FN-konferensen om den mänskliga miljön år 1972 i Stockholm, då Sverige presenterade en studie av långväga gräns­överskridande luftföroreningar och dala som kopplade samman Iranspor­ten och nedfallet av sura luftföroreningar med den i Sverige redan då konstaterade försurningen främst av sjöar och vallendrag. Rapporten kom atl utgöra ett viktigl underlag vid utarbetandet av en av de viktigaste principerna i den deklarafion som antogs vid konferensen. 1 princip 21 slås fasl alt alla stater visseriigen har rätt all utnyttja sina resurser i enlighet med resp. lands miljöpolitik, men samtidigt har skyldighet atl tillse atl verksamheter under dess jurisdiktion inte förorsakar skador på miljön i andra stater eller i områden utanför nationell jurisdiktion.

Också inom OECD har de studier som genomförts följts upp av ställ­ningstaganden på del politiska planet. Sålunda uppnåddes ell viktigt erkän-

Prop. 1981/82:151

21

nande av problemen vid OECD:s ministermöle år 1974. Ministermölel antog en resolution som uppmanar alla medlemsländer atl minska utsläp­pen av svavelföreningar och partiklar saml all utveckla och använda metoder för atl även minska utsläppen av kväveoxider och kolväten. Vid miljöministermötet år 1979 inom samma organisation antogs en rekom­mendation om atl minimera svavelutsläppen vid kolanvändning.

Det hittills viktigaste stegel mol en internationell strategi för gemensam­ma åtgärder för att minska utsläppen av försurande luftföroreningar och därmed minska försurningen togs i november 1979. Då undertecknades, efter ett nordiskt initiativ, konventionen om långväga gränsöverskridande luftföroreningar av alla berörda länder i Europa vid elt miljöminislermöte inom ECE i Geneve. Konventionen beslår av en ramkonvention i vilken de fördragsslulande staterna erkänner all utsläppen av luftföroreningar och den långväga spridningen av dessa är etl allvarligt miljöproblem och över­enskommer om att minska utsläppen av luftföroreningar. Konventionens grundläggande åtagande säger alt de avtalsslulande parterna skall bemöda sig om att begränsa och så långt möjligt gradvis minska och förhindra luftföroreningar, innefattande långväga gränsöverskridande luftförorening­ar. För alt uppnå detta skall parterna använda bästa tillgängliga teknik, som är ekonomiskt rimlig. Inom ramen för konventionen skall parterna vidare gemensamt utarbeta riktlinjer och strategier som kan användas som medel i bekämpningen av utsläpp av luftförorenande ämnen. På begäran skall vidare konsultationer äga rum mellan parter som planerar eller ge­nomför åtgärder som kan ge ett betydande tillskott till långväga gräns­överskridande luftföroreningar. Konventionen träder i kraft när 24 stater anslutit sig till densamma. Della förväntas ske under senare delen av år 1982. Efter beslut av riksdagen skedde den svenska anslutningen i början av år 1981 (prop. 1980/81: 31, JoU 1980/81: 13, rskr 1980/81:136).

Arbelet inom konventionens ram har redan inletts på basis av den resolution som antogs vid ministermölel och enligt vilken staterna ålar sig att, i avvaktan på konventionens ikraftträdande, efter bästa förmåga till-lämpa konventionens regler. Utan dröjsmål skall signatärstaterna samord­na riktlinjer och strategier för all minska och förebygga långväga gråns-överskridande luftföroreningar. Etl interimistiskt verkställande organ (lEB) har tillsalls för att svara för samarbetet fram lill ikraftträdandet. lEB har hittills sammanträtt två gånger. Elt omfattande arbete har inletts be­träffande utsläppsbegränsning samt studier av den atmosfäriska spridning­en och effekterna av luftföroreningar. En kostnads-nyttoanalys av ut­släppsbegränsningar skall även genomföras.

En särskild konferens arrangerades är 1981 i Salzburg inom ramen för konventionen, varvid olika lekniska åtgärder för begränsning av svavelul­släpp diskuterades. Rapporten från konferensen betonar starkt att teknik för reduktion av utsläpp av svavel nu är kommersiellt tillgänglig och bör användas. Detta gäller bl.a. teknik för rökgasavsvavling, rening av kol.

Prop. 1981/82:151

22

avsvavling av olja och gas samt förbränning i fluidiserad bädd med kalkin­blandning och kolförgasning. Rökgasavsvavling rekommenderas som en huvudslralegi för begränsning av svavelutsläpp. Det framhölls vidare att användning av höga skorstenar inle löser del regionala luftförorenings-problemet.

Vid senaste mötet med lEB i november 1981 antogs en rad rekommen­dationer baserade på slutsatserna av avsvavlingsseminariel. Bl.a. rekom­menderades att klara målsättningar sätts upp för den totala minskningen av svavelutsläppen. Vidare rekommenderades alt de kommersiellt tillgängliga begränsningsteknikerna tas i bruk. I detta sammanhang sägs atl rökgasav­svavling är en utprovad teknik som bör användas för alt minska svavelut­släppen från större fasta anläggningar, t. ex. kraftverk.

I del internationella arbelet har Sverige hela tiden arbetat i nära samar­bete med de andra nordiska länderna, och under senare år även med bl. a., Kanada, som också drabbats av försurningsproblem. På nordiskt plan finns även ett väl utvecklat forskningssamarbete.

I syfte att ytterligare fästa den politiska uppmärksamheten på försur­ningsproblemen har den svenska regeringen inbjudit de miljöansvariga ministrarna i samfiiga signatärslater lill konvenfionen till en konferens i Stockholm i juni 1982. Konferensen är också ett svenskt bidrag till de aktiviteter som planeras under år 1982 i samband med all tio år förflutit sedan FN-konferensen om. den mänskliga miljön år 1972 i Stockholm. Konferensen och resultaten från denna bör i första hand syfta lill atl stärka och påskynda arbelet inom ramen för konventionen för all åsladkomma en gemensam strategi för att minska luftföroreningarna i Europa. Under våren 1982 kommer att läggas fram en svensk rapport över försurningens omfattning och ulveckling. Rapporten avses utgöra del viktigaste bak-grundsdokumentel inför konferensen. Jag bedömer konferensen som myc­ket viktig för det fortsalla arbetet inom konventionen.

Del är också viktigl att på andra sätt aktivt verka internationellt för ökad förståelse för försurningsproblemen och de åtgärder dessa kräver. För all ytterligare stärka våra internationella insatser i försurningsfrågan har jag genomfört en rad bilaterala överiäggningar med andra länders regeringar. Sädana överiäggningar har skell med Östtyskland, Västtyskland, Storbri­tannien, Sovjetunionen, Tjeckoslovakien, USA och Kanada. Syftet med överläggningarna har bl. a. varit atl informera om vår syn på försurnings­problemen, verka fören snabb ratifikation av konventionen och inbjuda till 1982 års försurningskonferens. Vid överläggningarna har i flertalet fall framkommit en ökad förståelse för försurningsproblemen och de ätgärder som krävs för att lösa dem. Del är viktigl all dessa internationella kon­takter fortsätter. Jag avser därför alt den närmaste tiden genomföra ytterli­gare bilaterala överläggningar i försurningsfrågan.

Av den redovisning jag tidigare lämnat av miljöeffekterna av försurning­en och riskerna för framlida ännu allvarligare effekter framgår att den

Prop. 1981/82:151

23

pågående och fortskridande försurningen är elt myckel allvarligt hot mot vår miljö. Om vi skall kunna nå en långsiktig lösning på försurningsproble­men måste utsläppen reduceras lill den nivå miljön tål. Vi måste vidta de ytterligare åtgärder i form av minskade utsläpp inom vårt eget land som är möjliga att genomföra. Jag återkommer i följande avsnitt till denna fråga. Vid bedömningen av lämpliga åtgärder bör vi därvid bl. a. sträva efter sådana riktlinjer och använda sädana metoder som är tillämpliga även i ett störte internationellt sammanhang. Jag har tidigare understrukit alt försur­ningsproblemen i Sverige aldrig kan lösas om inte ocksä andra länder begränsar sina utsläpp. Vi måste därför fortsätta och ytterligare intensifi­era våra insatser på det internationella planet för alt övertyga övriga länder i Europa om nödvändigheten av att minska utsläppen av försurande äm­nen. Hittills har det internationella samarbetet på detta område främst bedrivits som tekniskt-vetenskapligl samarbete på miljöområdet och som överläggningar på politisk nivå. Dessa verksamheter bör givetvis fortsättas pä effekfivast möjliga sätt. Arbetet inom konventionen om långväga gräns­överskridande luftföroreningar är av grundläggande betydelse i delta sam­manhang. Det nära direkta samarbetet med länder med motsvarande pro­blem måste också byggas ut. Vidare bör en mera aktiv informafionsverk­samhel bedrivas kring försurningsproblemen och de åtgärder dessa kräver.

Det är härutöver angeläget atl möjligheterna atl ta upp försurningspro­blemen även vid andra internafionella förhandlingar och kontakter i fort­sättningen bäitre las tillvara. Jag avser härvid l.ex. förhandlingar och överläggningar inom näraliggande områden såsom energi- och industripoli­tik. Del är i första hand viktigt atl försurningsproblemen fortlöpande beaktas vid det svenska arbetet internationellt i olika energipolitiska sam­manhang. Samråd bör även ske med bl. a. induslrin och de ideella miljöor­ganisationerna som också har internationella kontakter och kan verka för åtgärder mot utsläppen av försurande luftföroreningar.

För att Sverige pä del sätt jag nu berört mera aktivt skall kunna verka i olika internationella sammanhang i försurningsfrågan krävs ökade resurser för en fortlöpande bevakning av den internationella utvecklingen på delta område. Vidare kan - som förberedelse för de internationella förhandling­arna särskilda studier behöva ulföras av t. ex. möjligheterna att minska utsläppen av försurande ämnen i olika länder i Europa. Åtgärder för en bättre samordning av Sveriges insatser internationellt i olika sammanhang där försurningsfrågan berörs behövs ocksä. Jag ålerkommer senare fill dessa frågor.

Prop. 1981/82:151

24

5   Begränsning av svavelutsläppen i Sverige

5.1 Vidtagna åtgärder

De första generella reglerna om begränsning av svavelutsläppen från oljeeldning infördes genom beslut av riksdagen år 1968, då förbränning av eldningsolja med mer än 2,5 viktprocent svavel förbjöds i hela landel (prop. 1968: 122, 3LU 1968:64, rskr 1968:334). Förbudet föranleddes av atl en ökad försurning av nederbörden börjat observeras och av all höga svaveldioxidkoncenlralioner konstaterats i luften i större städer. Med stöd av förordningen (1968:551) om begränsning av svavelhalten i eldningsolja infördes under början av 1970-talel successivt ytteriigare begränsning av högsta tillåtna svavelhalten i eldningsolja lill 1.0% i städer med höga svaveldioxidhaller i luften, främst i storstäderna, saml i de mest försur­ningskänsliga delarna i landet.

År 1976 beslutade riksdagen om ytterligare åtgärder för atl motverka de negativa effekterna av svavelutsläpp (prop. 1976/77:30, JoU 1976/77:4, rskr 1976/77:24). Beslutet innebar bl. a. att svavelutsläppen skulle begrän­sas kraftigt till år 1985. Målet angavs vara alt minska utsläppen till den nivå som gällde i början av 1950-lalel. Bestämmelser om begränsning av svavel­utsläppen från förbränning av bl.a. olja och kol infördes i en ny lag (1976:1054) om svavelhaltigt bränsle. Enligl denna lag har regeringen bemyndigande all i fråga om fossilt bränsle som innehåller svavel meddela föreskrifter beträffande förbränning, handel, överiåtelse och import som är påkallade från miljöskyddssynpunkt eller annan allmän synpunkt. Med stöd av lagen har regeringen genom förordningen (1976: 1055, ändrad se­nast 1981: 1039) om svavelhaltigt bränsle successivt utvidgat förbudet mol atl förbränna tjock eldningsolja med en svavelhall över 1,0% lill allt större delar av Sverige. F. n. gäller delta förbud för hela södra och mellersta Sverige upp t. o. m. Uppsala, Västmanlands, Kopparbergs och Gävleborgs län. För Västernorriands län gäller enprocenlkravel fr. o. m. den I oktober 1982 och för återstående län fr. o. m. den I oktober 1984.

Beslämmelserna är utformade som förbud mot all förbränna fossilt bränsle som ger mer än ell visst svavelulsläpp per energienhel tillfört bränsle. I förordningen anges därvid en gräns av 0,24 g svavel per mega­joule bränsle (g/MJ), vilket motsvararulsläppel från tjock eldningsolja med 1,0 viktprocent svavel. Avsikten med denna utformning av bestämmelser­na har bl. a. varit atl jämställa utsläppskraven vid eldning med olika fossila bränslen. En ytterligare avsikt har varit all underlätta ett införande av bl.a. rökgasavsvavling som en alternativ metod alt minska svavelutsläp­pen. De tillåtna svavelutsläppen för alt tillfredsställa etl visst energibehov skall följaktligen vara oberoende av vilket bränsle som används eller vilka utsläppsbegränsande åtgärder som vidtas. En övergång från olja till kol­eldning skall således inte leda till högre svavelutsläpp. Eftersom kol har elt

Prop. 1981/82:151

25

lägre energiinnehåll per lon än olja erfordras dock lägre svavelhalt i kol än i olja för atl klara svavelförordningens beslämmelser.

Naturvårdsverket får medge generella avsteg frän svavelförordningens bestämmelser. Vidare har länsstyrelserna möjlighet atl i fråga om en viss anläggning medge undanlag, om särskilda skäl föreligger. När undanlag medges ulgår en dispensavgift. Dess syfte är att eliminera den ekonomiska fördelen av en dispens.

Också för tunn eldningsolja - villaolja - och dieselolja har föreskrivits begränsning av svavelhallen. Denna begränsning har utformats som ett förbud mot import eller överlåtelse för inhemskt bruk av sådan olja med högre svavelhah än 0,3 viktprocent.

Utsläpp av försurande ämnen frän kraft- och värmeverk, industrier och andra anläggningar kan även begränsas med slöd av miljöskyddslagstifl­ningen. Enligl miljöskyddsförordningen (1981:574) krävs tillstånd för att bygga eller väsentligt ändra förbränningsanläggningar med en tillförd ef­fekt överstigande 10 MW. Miljöskyddsprövningen avser både utsläpp från förbränning av fossila bränslen och frän industriprocesser. Enligt miljö­skyddslagen (1969:387) är anläggningens innehavare skyldig all vidta de skyddsåtgärder, tåla den begränsning av verksamheten och iaktta de för­sikfighetsmått som skäligen kan krävas för atl förebygga eller avhjälpa ölägenheter. Koncessionsnämnden för miljöskydd och länsstyrelserna kan vid tillståndsprövning enligl miljöskyddslagen meddela föreskrifter om lägre svavelutsläpp än vad som följer av svavelförordningen. Däremot kan inle högre utsläpp medges.

Beträffande svavelutsläppen frän industriella processer uttalades i prop. 1976/77:3 att en halvering av utsläppen borde åstadkommas fram lill år 1985. Denna reduktion av svavelutsläppen skulle uppnäs genom skärpta villkor vid prövningen av olika industrier enligt miljöskyddslagen. Enligt naturvärdsverkets beräkningar innebär de tillståndsbeslul som hittills har fattals en reduktion av dessa utsläpp från ca 190000 ton svaveldioxid år 1976 lill ca 100000 lon när beslutade åtgärder genomförts.

Som jag tidigare berört bidrar vid sidan av svavelutsläppen även utsläp­pen av kväveoxider lill försurningen. Biltrafiken beräknas svara för ca två tredjedelar av kväveoxidutsläppen i landel. För dessa utsläpp finns i bilav-gaskungörelsen (1972:596) föreskrifter om vissa begränsningar.

Förutsättningarna att minska svavelutsläppen frän förbränning av fossila bränslen bestäms lill stor del av den energipolitik som förs. Riksdagens beslut under våren 1981 om riktlinjer för energipolitiken innebär bl.a. all en försiktig introduktion av kol skall äga rum under 1980-talet som en del av oljeersättningsprogrammet (prop. 1980/81:90, NU 1980/81:60, rskr 1980/81: 381). År 1990 beräknas 4-6 milj. ton kol användas. Under 1980-talet väntas behovel av tillkommande elproduktionskapacilet vara begrän­sat och oljeersättningen ske bl. a. genom att kommunerna bygger kolel­dade helvallencentraler för fjärrvärmeproduktion. På 1990-talet beräknas

Prop. 1981/82:151

26

del finnas behov av ytterligare elproduktionskapacilet varvid i första hand koleldade kraflvärmeverk väntas komma all byggas där fjärrvärmeunder-laget är tillräckligt stort.

Vid riksdagens behandling av energipolitiken logs också frågan om miljökraven vid en kolinlroduklion upp. 1 propositionen framhölls bl. a. all möjligheterna atl förbättra miljösituationen i landel borde las tillvara vid en introduktion av kol. 1 propositionen angavs därför som provisoriska riktlinjer all en eldningsanläggning borde tillåtas släppa ul högst 2 100 lon svavel per är. År 1988 borde enligt propositionen kraven skärpas ytterliga­re genom all gränsen sänktes lill I 600 ton per år. 1 propositionen framhölls vidare all del kan finnas möjlighet att med bibehållen försörjningstrygghet ytterligare skärpa miljövårdskraven genom att utnyttja kol med en genom­snittlig svavelhalt på högsl 0,6%. Regeringen skulle därför senast år 1983 återkomma till riksdagen och redovisa när ell generelll krav pä kol med en genomsnittlig svavelhalt på högst 0,6% skulle kunna införas i Sverige. Som riktpunkt angavs all skärpningen borde träda i kraft senast under är 1988.

Riksdagen framhöll vid sin behandling av propositionen bl. a. alt del var angeläget att regeringen om möjligt redan är 1982 återkom till riksdagen med den i propositionen omtalade redovisningen och med förslag till tidpunkten för de skärpta miljökrav som i propositionen redovisats till senast år 1988. Därvid borde enligl riksdagen bl.a. prövas om inle över­gången lill kol med högsta svavelhall om 0,6% kunde ske senast är 1986. Vidare borde enligt riksdagen redan nu gälla ell högsta tillätet svavelul­släpp av 1 600 ton svavel per år. Under en övergångstid, dock längst lill år 1988, skulle emellerlid dispens kunna beviljas för ell utsläpp av högst 2 100 ton svavel per anläggning och år. Under riksdagsdebatten framhöll stats­ministern alt regeringen avsåg återkomma lill riksdagen med förslag om ytterligare skärpta miljökrav vid koleldning.

Miljökraven och framför alll svavelutsläppens storlek vid kolanvändning har ocksä behandlats i samband med några tillslåndsärenden rörande stör­re koleldade anläggningar. Naturvårdsverket har därvid yrkat på reduktion av svavelutsläppen, i första hand genom införande av rökgasavsvavling. Verkels främsta motiv har varit den fortskridande försurningen av mark och vatten samt att tekniken för rökgasavsvavling enligt verkel nu blivil sä väl utvecklad alt den i enlighet med miljöskyddslagens lillällighelsbe-slämmelser borde krävas vid nya slörre, fossileldade anläggningar.

Regeringen har i elt ärende enligl I36a§ byggnadslagen beträffande övergäng till koleldning vid Västerås kraftvärmeverk föreskrivit atl rök­gasavsvavling eller annan likvärdig teknik för all minska svavelutsläppen skall installeras efter en treårig övergångsfid. Vidare har Södertälje kom­mun, ocksä i samband med prövning enligl 136a§ byggnadslagen, beslutat päböija uppförandet av ett koleldat värmeverk med en tillförd effekt av ca 400 MW och med fullständig rökgasavsvavling redan frän driflsslarten.

Prop. 1981/82:151

27

Avsvavlingsanläggningen i Södertälje kommer att bli den första i sill slag. Den bör därför kunna ge värdefulla erfarenheter när del gäller användning­en av modern avsvavlingsleknik för kommunala värmeanläggningar. Mol bl. a. denna bakgrund har regeringen också beslutat om ell lån från oljeer-sältningsfonden för uppförande av avsvavlingsanläggningen. Koncessions­nämnden för miljöskydd har även i beslul avseende koleldning vid fjärrvär­meverk i Nortköping, Helsingborg, Västerås och Malmö beslutat om långtgående begränsningar av svavelutsläppen. Vissa av besluten har över­klagats till regeringen.

5.2 Skärpta reningskrav vid förbränning av fossila bränslen m. m.

Den allmänna utgångspunkten för en bedömning av vilka miljökrav som skall gälla vid förbränning av fossila bränslen m. m. under 1980-talet bör, som jag inledningsvis anfört, vara alt den fortskridande försurningen av mark och vallen nu kan betraktas som värt kanske största miljöproblem. Den främsta orsaken lill den ökade försurningen av mark och vaiten är de sedan 1950-talet kraftigt ökade svavelutsläppen. En kraftig begränsning av svavelutsläppen främst från fossila bränslen såsom olja och kol är därför nödvändig för att komma ät försurningens orsaker.

Genom de ätgärder som vi redan beslutat och vidtagit i Sverige, främst ' begränsning av svavelhalten i eldningsolja men också bl.a. energihushåll­ning och minskning av industrins utsläpp, har vi sedan i början av 1970-talet ungefär halverat de svenska svavelutsläppen. Några-motsvarande minskningar av svavelutsläppen har hittills inte skell i andra länder i Europa. Härigenom har de svenska utsläppens relativa betydelse för sva­velnedfallet och försurningen i Sverige minskat. De svenska utsläppen beräknas nu utgöra mindre än 1 % av de samlade svavelutsläppen i Europa och bidra lill mellan 20 och 25% av svavelnedfallet över Sverige. Trols atl huvuddelen av det svavel som faller ned över Sverige härrör från utsläpp i andra länder i Europa är fortsatta begränsningar av de svenska utsläppen av stor betydelse för all minska nedfallet över vårt land. En minskning av svavelutsläppen från en svensk källa bidrar således mera till att minska nedfallet över Sverige än en molsvarande minskning av utsläppen frän en utländsk källa. En minskning av de svenska svavelutsläppen har störst betydelse i de inre delarna av landet och för situationen lokalt kring slörre utsläppskällor. Det är enligt min uppfattning utomordentligt viktigl alt vi tillvaratar de möjligheter som finns all minska svavelnedfallet i Sverige genom att ytterligare begränsa våra egna utsläpp.

Det är samtidigt uppenbart atl en minskning av de svenska utsläppen inte är tillräcklig för att avsevärt förbättra försurningslägel i Sverige utan att det krävs betydande reduktioner av svavelutsläppen också i andra europeiska länder. De begränsningar av utsläppen som vi genomför i Sverige är emellertid av betydelse ocksä i ell internationellt sammanhang.

Prop. 1981/82:151

28

Jag bedömer alt förutsättningarna för framgång i de internationella för­handlingarna är starkt beroende av de åtgärder vi själva vidtar mol utsläp­pen. Vi kan t. ex. knappast räkna med framgång i våra försök all övertyga andra länder om behovet av rökgasavsvavling eller andra åtgärder som minskar utsläppen om vi inle själva visar oss beredda att ta på oss koslna­derna för sådana åtgärder i Sverige. Fortsatta svenska åtgärder mot sva­velutsläppen är en nödvändig förulsätlning för att vi skall kunna påverka andra länder att minska sina svavelulsläpp.

En av utgångspunkterna vid bedömningen av olika åtgärder för alt begränsa svavelutsläppen i Sverige bör således vara möjligheterna alt tillämpa molsvarande ätgärder i övriga Europa. Såväl enligt den svenska miljöskyddslagsliftningen som enligt konventionen om långväga gräns­överskridande luftföroreningar skall bästa tillgängliga teknik föratt minska utsläppen utnyttjas sä långt det är ekonomiskt rimligt. Etl utnyttjande i Sverige av modern reningsleknik, bl.a. rökgasavsvavling, innebär därför inte bara att de svenska utsläppen kan begränsas utan också alt våra möjligheter att påverka utvecklingen i andra länder ökar. Vårt land bör ligga bland de främsta när det gäller alt pröva ny förbättrad teknik sä all vi själva får möjligheter att bedöma erfarenhelerna av denna och all driva pä utvecklingen. De samhällsekonomiska kostnader som detta på kort sikt medför måste vi enligl min uppfattning vara beredda atl la på oss med hänsyn till de allvarliga försurningsproblemen. Den kostnads-nyttoanalys som genomförs av OECD och som jag tidigare redovisat pekar ocksä på atl de direkta ekonomiska fördelarna av utsläppsbegränsade åtgärder motsva­rar kostnaderna.

Miljökraven får självklart inle ställas så högt att de förhindrar del nöd­vändiga arbetet med att minska oljeberoendet. När nu kol skall introduce­ras i Sverige bör emellertid de möjligheter som finns all förbättra miljösi­tuationen tas till vara. Detta kan ske med tillämpning av svavellagsliftning-en och miljöskyddslagsliftningen. Med hänsyn till den belydelse den när­mare utformningen av miljöskyddskraven när del gäller begränsning av svavelutsläppen har dels frän miljösynpunkt, dels för energiförsörjning­en anser jag att riksdagen bör informeras om de rikfiinjer som regeringen avser att tillämpa.

En övergång lill koleldning kan medföra miljöproblem också genom att utsläppen av bl. a. kväveoxider, stoft och tungmetaller blir större än vid oljeeldning. Olika tekniska metoder finns emellerlid för att begränsa dessa utsläpp. Kväveöxidutsläppen som bl.a. bidrar lill försurningen, kan be­gränsas genom förbränningstekniska åtgärder. Effektiva sloftavskiljare finns som i viss män även avskiljer tungmetaller. I rökgasavsvavlingsan-läggningar sker ocksä viss avskiljning av kväveoxider, stoft och tungme­taller. Dessa tekniska lösningar bör utnyttjas för att reducera miljöstör­ningarna från koleldning lill acceptabla nivåer. Några särskilda riktlinjer för begränsningar av andra utsläpp än svavelutsläppen bör inle las upp i

Prop. 1981/82:151

29

detta sammanhang. Bedömningen av vilka åtgärder som bör vidtas bör pä vanligt sätt ske vid tillståndsprövningen enligt miljöskyddslagen.

Naturvårdsverket har i sin rapport till regeringen belyst kostnaderna och miljökonsekvenserna av olika ulsläppskrav. Som alternativa riktlinjer för prövningen enligt miljöskyddslagen av större anläggningar har studerats dels ett högsta tillåtet svavelutsläpp om högst 1600 lon/är, dels ett högsta fillåtet utsläpp av 0,1 g/MJ i de fall del totala svavelulsläppet från en anläggning överstiger 400 ton/är. För mindre anläggningar som inte skulle komma att beröras av sådana utsläppsbegränsningar diskuterar natur­värdsverket tre alternafiva ulsläppskrav enligl svavellagsliflningen. När del gäller kolkondenskraftverk bör enligt naturvårdsverket några generella riktlinjer för utsläpp inte fastställas nu, då del f. n. inte finns något behov av fillstånd fill sädana anläggningar.

För egen del anser jag alt en begränsning av svavelutsläppen från kol­eldning bör ske genom bl.a. användning av lågsvavligt kol vid mindre anläggningar och avancerad reningsteknik såsom rökgasavsvavling vid slörre anläggningar. Jag lar nu först upp frågan om vilken svavelhalt och vilka svavelutsläpp som skall tillåtas vid koleldning i mindre anläggningar.

Mindre förbränningsanläggningar

F. n. gäller för eldningsanläggningar i större delen av Sverige svavellag-sliftningens krav om ett svavelulsläpp av högsl 0,24 g/MJ. Kravet molsva­rar ett svavelinnehåll i olja av 1,0%. Fr.o.m. den I oktober 1984 gäller detta krav i hela Sverige. Hittills har detta krav, med hänsyn till kolels energiinnehåll och till att en del av svavlet binds i aska och slagg, antagits motsvara en tillåten svavelhalt i kol av i genomsnitt ca 0,8%. Naturvårds­verket anför att det nu visat sig atl mängden svavel som binds i aska och slagg är mindre än vad som hittills antagits. Dessa nya uppgifter visar enligt verket att den genomsnittliga svavelhalten måste ligga under 0,65 %, kanske ned mot 0,5% för att nuvarande krav skall klaras. Med hänsyn till de betydande svårigheter och kostnader för kolanskaffning som en sådan strikt tillämpning av svavellagsliflningen skulle medföra föreslår natur­vårdsverket att elt svavelutsläpp av 0,30 g/MJ medges under en övergångs­tid av tre till fem år. Enligt naturvärdsverket bör föreskrifter om begräns­ning av svavelulsläpp vid kolförbränning gälla som årsmedelvärden i stäl­let för som hittills maximivärden som inte får överskridas. Verkets förslag innebär atl en fortsatt användning av kol med en genomsnittlig svavelhalt av ca 0,8% möjliggörs under en begränsad lidsperiod.

Också i den redovisning som lämnats frän projektet Kol-Hälsa-Miljö i vars slyrelse ingår företrädare för bl.a. kraftindustrin, kommunerna och nämnden för energiproduktionsforskning och i oljeersätlningsdelegafio-nens yttrande framhålls atl ett högsta svavelutsläpp av 0,30 g/MJ som årsmedelvärde måste tillåtas för sädana anläggningar där rökgasavsvavling inte anses ekonomiskt försvarbar. Om den härigenom uppkommande ök-

Prop. 1981/82:151

30

ningen av svavelutsläppen inte anses godtagbar kan molsvarande reduk­tion enligt redovisningen uppnås genom skärpning av kraven för större anläggningar med rökgasavsvavling eller genom ytterligare minskning av svavelhalten i eldningsolja.

Svenskt kolkonsortium AB framhåller i sin skrivelse fill regeringen bl. a. atl kol med extremt låg svavelhalt, 0,25-0,5%, blir tillgängligt för den svenska marknaden först omkring 1985-1987. Vidare framhåller bolaget atl målsättningen bör vara atl genom en kombination av kol från Europa och USA ä ena sidan saml Kanada och Australien ä andra sidan under senare hälften av 1980-talet, då våra behov är tillräckligt stora, tillskapa en försörjning av kol med en över året genomsnittlig svavelhall av 0,6%.

Del underlag som nu föreligger tyder enligl min mening på all förbrän­ning av kol med ca 0,8% svavel i de flesta fall inte kan antas klara svavelförordningens krav. Någon säker bedömning av hur myckel svavel som binds i aska och slagg och därmed av vilken svavelhall i kolet som motsvarar ett visst utsläpps värde kan f n. inle göras. Det bör som fram­hölls i prop. 1980/81:90 på sikt finnas förutsättningar att skapa en försörj­ning av kol med en över året genomsnittlig svavelhall av ca 0,6%. Därige­nom skulle del också vara möjligt atl på sikt klara svavelförordningens krav vid koleldning i mindre anläggningar genom användning av sådant lågsvavligt kol. Tillgängligt underiag visar emellerfid alt del inle är möjligt att omedelbart tillförsäkra landel en försöijning av kol med en genomsnitt­lig svavelhall av ca 0,6%.

I prop. 1980/81:90 anförde föredraganden att han räknade med att vi om några år skall fä tillräcklig erfarenhet av kolmarknaden för att kunna avgöra när kol med en genomsnittlig svavelhalt av högsl 0,6% skall kunna införas i Sverige. Riksdagen framhöll att det var angelägel att regeringen om möjligt redan år 1982 återkom fill riksdagen med förslag i denna fråga.

Naturvårdsverket föreslär att elt svavelutsläpp av 0,30 g/MJ medges vid koleldning under en övergångstid av 35 år. Enligt redovisningen från projektet KolHälsaMiljö är tiden för att starta en ny gruva vanligen 5-8 år, varför det är tveksamt om Sverige kan erhålla full garanti för leveran­ser av lågsvavligt kol från i dag ännu inte öppnade gruvor för en så tidig tidpunkt som den av riksdagen angivna, dvs. är 1986. Svenskt kolkonsor­tium AB beräknar att de gruvprojekt i Kanada och Australien med lågsvav­ligt kol som kan bli aktuella för svenskt delägarskap kommer i produktion tidigast 1985-1986. Detta innebär att man kan räkna med etl större inslag av extremt lågsvavligt kol först i slutet av 1980-talel.

För egen del vill jag understryka viklen av en aktiv svensk kolförsörj-ningspolifik som så snart som möjligt kan förse Sverige med kol med en svavelhall som inte ger högre svavelutsläpp än 0,24 g/MJ. Riktpunkten bör vara att sådant kol skall kunna börja användas under är 1987. Fram till dess måste således något större svavelutsläpp än vad som följer av nuvarande beslämmelser i svavelförordningen accepteras i fråga om mindre koleldade

Prop. 1981/82:151

31

anläggningar. Med hänsyn till att kolanvändningen de närmaste åren ännu inte hunnit få så slor omfattning blir dock ökningen av svavelutsläppen begränsad till storleksordningen några tusen lon svaveldioxid per är. Jag delar naturvårdsverkets bedömning all detta bör kunna accepteras orn samtidigt ätgärder vidtas för alt minska utsläppen från större anläggningar. Avsteg frän svavelförordningens beslämmelser bör därför kunna medges för koleldning. Härvid bör ett svavelutsläpp av högst 0,30 g/MJ tillåtas vid koleldning t.o.m. år 1987. Därefter bör del tillåtna svavelulsläppet äter vara högst 0,24 g/MJ. Med hänsyn till att svavelhallen i kol varierar och till att det är de samlade utsläppen över tiden som orsakar försurningen bör utsläppskravel tillämpas som årsmedelvärde för det kol som förbränns vid varje anläggning. Elt utnyttjande av inhemska fasta bränslen medför mind­re utsläpp av svavel än användning av kol. Därför måsle ansträngningar göras att i största möjliga utsträckning använda sådana inhemska bränslen. Denna fråga beaktas vid det förfarande som sker enligt lagen (1981:599) om utförande av eldningsanläggning för fast bränsle. Lagen innebär bl. a. en samrådsskyldighet för anläggningsinnehavare med den myndighet rege­ringen bestämmer innan utformningen av anläggningen bestäms med avse­ende på val av fast bränsle.

Större förbränningsanläggningar

Jag övergår nu till atl behandla frågan om vilka svavelkrav som bör gälla för större förbränningsanläggningar. Naturvårdsverket föreslär all som riktlinje för svavelutsläpp frän nya slörre koleldade anläggningar skall gälla en gräns pä O, I g/MJ tillfört bränsle som årsmedelvärde. Verkel föreslår atl detta skall gälla anläggningar som skulle släppa ut mer än 400 lon svavel per år. Del högsta tillåtna svavelutsläppet från en anläggning skulle med andra ord fä uppgå till högsl 400 ton svavel totalt per är eller del högre värde som uppslår om svavelulsläppet begränsas lill högsl 0,1 g/MJ bräns­le som årsmedelvärde. Verkets förslag innebär atl fullständig rökgasav­svavling kan bli aktuell vid anläggningar över ca 300 MW bränsleeffekl. Åtgärder som partiell rökgasavsvavling, kalkinblandning vid förbränning eller användning av särskill lågsvavligt kol skulle enligt verkel kunna bli aktuella vid anläggningar med mellan 100 och 300 MW bränsleeffekt.

Naturvårdsverket framhåller all utsiäppsnivån O, I g/MJ redan har fast­ställts av koncessionsnämnden för miljöskydd i fyra fall vid prövning enligl miljöskyddslagen av fjärrvärmeverk med koleldning i Västerås, Södertälje, Norrköping och Helsingborg. Ett gränsvärde pä O, I g/MJ slår vidare, enligt naturvårdsverket, i överensstämmelse med principerna i konventionen om långväga gränsöverskridande luftföroreningar. Gränsvärdet tillämpas f. n. i Västtyskland, Holland och Österrike för nya, större kraftverk. Enligt naturvårdsverket skulle fillämpningen av della gränsvärde, som innebär atl vi själva ocksä använder sådan teknik som vi vill alt andra länder skall utnyttja, inle medföra högre koslnader än att koleldning med rökgasav-

Prop. 1981/82:151

32

svavling fortfarande blir billigare än oljeeldning. Någon större negaliv effekt för oljeersättningsprogrammet behöver därför enligt verkel inte befaras.

I redovisningen från projektet Kol-Hälsa-Miljö avstyrks en skärpning av de rikfiinjer för tillåtna svavelutsläpp som riksdagen beslutade våren 1981. Enligt redovisningen skulle de skärpningar naturvårdsverket föresla­gil inte påverka försurningssituationen märkbart men försvära ell genom­förande av oljeersättningsprogrammet genom de kostnader åtgärderna skulle föra med sig. Enligt oljeersättningsdelegationen som också av­styrker en skärpning är flertalet av de studerade metoderna för avsvavling ännu på försöksstadiet. Kostnaderna för rökgasavsvavling kan enligl dele­gationen innebära risker för en betydande uppbromsning av oljeersätlning-en, medan effekterna pä försurningssituationen kan antas bli i del närmaste försumbara.

Den teknik som främst slår lill buds för alt nä mera långtgående begräns­ningar av svavelutsläppen från störte förbränningsanläggningar är rökgas­avsvavling. Gränsen för vid vilken anläggningsstorlek som rökgas­avsvavling skall krävas kan uttryckas på flera olika sätt. Den gräns som anges i 1981 års riksdagsbeslut, 1600 ton svavel per år, avser antalet ton svavel som högst får släppas ut per är från en eldningsanläggning. Förbrän­ningsanläggningar för värmeproduktion av en storlek upp till 400-500 MW bränsleeffekt beräknas kunna klara en utsläppsgräns av 1600 lon svavel per är med de åtgärder som krävs enligt svavetförordningen. Var den närmare gränsen för anläggningsstorlek kommer att gå beror bl.a. ocksä på den beräknade årliga utnyltjningstiden.

I vissa länder bl. a. Västtyskland och USA har miljökraven formulerats på annat sätt nämligen så alt rökgasavsvavling krävs över en viss anlägg-ningsslorlek angiven i MW eleffekt resp. bränsleeffekt. 1 Västtyskland krävs enligt en överenskommelse mellan de federala myndighelerna och delstaterna rökgasavsvavling vid alla nya koleldade anläggningar med en eleffekt överstigande 175 MW, vilket i kondenskraftverk motsvarar ca 440 MW bränsleeffekt. Utsläppsgränsen är 650 mg svaveldioxid/m' rökgas, vilket motsvarar ett svavelutsläpp av ca 0,1 g/MJ.

Rikfiinjer av den typ naturvårdsverket föreslagit innebär att tröskelef­fekterna av en gräns görs så små som möjligt. Härigenom minskas riskerna för att flera mindre anläggningar ulan rening byggs för att undvika de hårdare kraven pä störte anläggningar. Jag anser därför att rikthnjer av den typ naturvårdsverket föreslagit har betydande fördelar.

Vid bedömningen av på vilken nivå utsläppsgränsen skall läggas bör bl.a. beaktas de uttalanden som gjordes vid riksdagsbehandlingen av 1981 års energiproposition och som innebär alt de i propositionen angivna miljökraven borde skärpas. Vidare bör beaktas att vad jag tidigare redovi­sat rörande svavelutsläppen vid kolförbränning i mindre anläggningar inne­bär atl dessa utsläpp kommer all bli slörre än vad som förutsattes vid

Prop. 1981/82:151

33

riksdagsbehandlingen föregående år. Det är därför enligt min mening nöd­vändigt med en utsläppsgräns som ligger klart lägre än de I 600 lon per år som angavs i föregående års energiproposition. 1 enlighet med vad jag tidigare anfört bör Sverige för atl ha möjlighet all driva pä utvecklingen i Europa, ha bestämmelser och riktlinjer som ligger bland de främsta på detta område. Enligt miljöskyddslagstiflningen och konventionen om lång­väga gränsöverskridande luftföroreningar skall bästa tillgängliga teknik som är ekonomiskt rimlig tillämpas för nya anläggningar. Rökgas-avsvavlingstekniken börjar nu bli så väl utvecklad alt den bör kunna tas i bruk vid nya störte eldningsanläggningar. Jag vill i detta sammanhang bl. a. hänvisa till resultaten frän den i tidigare avsnitt nämnda konferens som arrangerades år 1981 i Salzburg inom ramen för konventionen om långväga gränsöverskridande luftföroreningar. Rapporten från konferensen betonar starkt atl teknik för bl.a. rening av kol, avsvavling av olja och gas och rökgasavsvavling nu är tillgänglig och bör användas.

Som jag tidigare berört väntas oljeersättningsprogrammet innebära all del under 1980-talet främst kommer att bli aktuellt med koleldning i nya kommunala helvallencentraler samt i eldningsanläggningår inom induslrin. Det är självfallet all miljökraven inle bör utformas pä elt sådant sätt all del blir omöjligt alt genomföra oljeersättningsprogrammet. Del är nu emeller­tid enligt min mening motiverat alt vid de slörre av de koleldade anlägg­ningar som del kommer alt bli aktuellt all bygga i Sverige under 1980-talet ställa krav pä rökgasavsvavling eller andra likvärdiga åtgärder. Det är samtidigt sannolikt atl reningstekniken bör kunna utvecklas ytteriigare under den kommande tioårsperioden. Flera skäl talar därför för att det kan vara lämpligt att successivt skärpa reningskraven. Därvid bör enligt min mening den av naturvårdsverket föreslagna utsiäppsnivån 0,1 g/MJ under de närmaste åren gälla för nya anläggningar som släpper ut mera än 800 lon svavel per är. Därefter bör gränsen sänkas lill 600 lon svavel per är. Én sådan successiv skärpning av reningskraven innebär ocksä större möjlig­heter atl utnyttja erfarenheterna från de första anläggningarna innan en utbyggnad i slörre omfattning av tekniskt avancerade reningsanläggningar kommer till stånd.

Mol bakgrund av vad jag nu anfört bör följande riktlinjer tillämpas vad gäller högsta tillåtna svavelutsläpp från nya förbränningsanläggningar. Riktlinjerna bör i princip gälla för alla anläggningar för fossila bränslen men blir i första hand aktuella för koleldade anläggningar. För anläggning­ar som tas i drift före utgången av år 1989 bör gälla en ulsläppsnivå av 0,1 g/ MJ om utsläppen från anläggningen överstiger 800 ton svavel per är. Innebörden av detta krav är att ingen koleldad anläggning som tas i drift i Sverige fram till den angivna tidpunkten fär släppa ul mera än 800 ton svavel per är utan rökgasavsvavling eller andra likvärdiga åtgärder. Sådan rening kommer därmed att krävas vid eldningsanläggningar med en bräns­leeffekt pä mellan 500 och 600 MW vid en årlig driftlid vid fullast av ca

3    Riksdagen 1981/82. 1 saml. Nr 151

Prop, 1981/82:151

34

4000 limmar. Vid något mindre anläggningar kan dél bli aktuellt med t. ex. partiell rökgasavsvavling, kalkinblandning eller användning av särskill lågsvavligt kol sä atl det åriiga totalulsläppel inte överstiger 800 lon svavel. För anläggningar som tas i drift efter utgången av år 1989 bör gränsen sänkas fill 600 ton svavel per år.

Som jag tidigare berört sker fastställandet av utsläppsgränser för t. ex. svavel och av miljökrav i övrigl för en enskild anläggning vid den till­ståndsprövning som sker enligt miljöskyddslagen. I enlighet med de prin­ciper som allmänt gäller vid lagens fillämpning finns därvid möjlighet atl ta hänsyn till de speciella omständigheter som föreligger i varje särskilt fall. De av mig nu angivna riktlinjerna har därför inte karaktären av bindande normer som tillämpas automatiskt. För bl.a. kommunernas planering är det dock angeläget all relativt enhetliga och förutsebara krav kommer att gälla. Jag räknar därför med att de riktlinjer jag här angivit normalt kom­mer all tillämpas vid prövningen i de enskilda fallen.

Om kolkondenskraftverk blir aktuella pä 1990-lalet bör det vara möjligt att utveckla teknik för t. ex. mer avancerad rökgasavsvavling som innebär klart lägre svavelutsläpp än vad som följer av den gräns pä 0,1 g/MJ som nu avses gälla för störte anläggningar. Del ankommer på de berörda företagen atl inrikta utvecklingsarbetet och planeringen så all den nu angivna mål-säUningen kan uppfyllas. Jag vill även framhålla betydelsen av atl lokalise­ringen av kolkondenskraftverk noga studeras från försurningssynpunkt.

Enligt vad jag har anfört i det föregående bör miljökraven vid förbrän­ning av fossila bränslen nu skärpas så all utsläppen av svavel skall kunna reduceras. Vid de första anläggningar som byggs med ny teknik kan ofta ökade kostnader uppkomma innan tillräckliga driftserfarenheter vunnits. Det är ett allmänt intresse alt vi så snart som möjligt skaffar oss egna erfarenheter i landel av den avancerade reningsteknik det här är fråga om. Det är vidare som jag tidigare berört angelägel att oljeersättningsprogram­met kan genomföras. Som bl. a. oljeersättningsfonden och Svenska Kom­munförbundet framhållit kan koslnaderna för l.ex. rökgasavsvavling bli betungande för många kommuner. Flera skäl talar därför enligt min mening för all ett statligt stöd bör utgå under 1980-talet för uppförande av avsvav-lingsanläggningar eller för andra likvärdiga åtgärder. Stödet bör utgå i form av bidrag fill investeringskostnaden. Bidrag bör utgå för att täcka koslna­derna för avsvavlingsanläggning eller annan åtgärd fill den del anläggning­en eller åtgärden behövs för att klara längre gående reningskrav än vad som följer av svavelförordningens bestämmelser. För att bidragen skall medverka fill att stimulera till en snabb oljeersättning bör bidrag endast utgå lill anläggningar som tas i drift före utgången av år 1989.

För genomförande av oljeersättningsprogrammet har oljeersätlningsfon-den en väsentlig uppgift. Stöd till miljöskyddsåtgärder inom energiom­rådet bör fortsättningsvis ulgå frän en fond av samma slag som oljeersätl-ningsfonden. Av administrafiva skäl bör redovisningen av stödet till de nu

Prop. 1981/82:151

35

aktuella anläggningarna ske skilt från den nuvarande oljeersättningsfon­den. Jag föreslår alt reglerna för stöd frän den nya fonden utformas i enlighet med vad jag här har redovisat. 1 övrigl bör de regler som f n. gäller för oljeersätlningsfonden i tillämpliga delar gälla också för den nu aktuella fonden. Det ankommer på regeringen att bestämma den närmare utformningen av dessa regler.

Det föreslagna stödet bör som jag tidigare nämnt kunna underlätta etl genomförande av oljeersättningsprogrammet. Även andra ätgärder inom detta område kan ha betydelse i sammanhanget. Del är således angeläget med bl. a. utvecklingsarbete rörande olika tekniska åtgärder för alt minska föroreningsutsläpp vid koleldning. Sådanl arbele bör kunna finansieras över den fond som nu bör byggas upp.

Med hänsyn till att statens energiverk, som inrättas den 1 juli 1982, har del samlade ansvaret för oljeersättningsprogrammet bör verket ha ansva­ret för den nya fonden. För detta talar ocksä det förhällandet att verket har ansvaret för ärenden enligt lagen (1981:599) om utförande av eldningsan­läggningar för fast bränsle, vilka har ett mycket nära samband med de frågor som här behandlas. Energiverket bör i frågor som gäller stöd till uppförande av avsvavlingsanläggningar m.m. eller dispositionen i övrigl av fondens medel samråda med naturvärds verket.

Oljeersätlningsfonden finansieras genom den särskilda beredskapsavgif­ten pä oljeprodukter. Avgiften för fonden utgår f. n. med 24 kr. per m för motorbrännolja, eldningsolja och bunkerolja, utom för fartygsdrifl i utrikes trafik. Regeringen har föreslagil all avgiften skall höjas med 13 kr. per m den I april 1982. Frän principiella utgångspunkter anser jag att den nya fonden bör finansieras pä samma sätt som gäller för oljeersätlningsfonden. Jag har beräknat att investeringskostnaderna för erforderliga avsvavlings­anläggningar eller andra likvärdiga åtgärder kan i prisnivån december 1981 sammanlagt komma upp fill storleksordningen 1200 milj. kr. under 1980-talel. Förutsättningen för denna beräkning är att oljeersättningsprogram­met med en användning av 4-6 milj. lon kol per är genomförs fill år 1990. Beroende på vilka anläggningar som kommer lill slånd saml pris- och kostnadsutvecklingen m.m. kan beloppet i löpande priser bli både lägre och högre. Investeringskostnaderna har beräknats med utgångspunkt från en kostnadsnivå som ligger över den som naturvårdsverket angett men under den som redovisas från Kol-Hälsa-Miljö-projektet. Härtill kommer även driftskostnader. Beroende pä utvecklingen på kolmarknaden kan man dock ocksä göra besparingar genom användning av billigare bränsle. Med nu beräknade högsta investeringskostnader som grund skulle en avgift pä ca 10 kr. per m' olja behöva tas ul för detta ändamål under en ättaärsperiod. Med hänsyn fill osäkerheten om de totala kostnadernas storlek kan avgiftens storlek behöva justeras senare. Under budgetåret 1982/83 beräknas behovel av medel för miljöskyddsåtgärder av angivet slag vara mycket begränsat. Medel behöver därför inte utgå under delta budgetär. Avgiftshöjningen bör träda i kraft den I juli 1983.

Prop. 1981/82:151

36

Jag vill i detta sammanhang framhålla att det är väsentligt att den som har för avsikt att nu uppföra en avsvavlingsanläggning eller vidla motsva­rande åtgärder inte hamnar i etl sämre läge än den som avvaktar med dessa åtgärder lill efter den I juli 1983. Bidrag bör därför kunna ulgå efter den I juli 1983 även för anläggningar som har påbörjats eller varit under uppfö­rande under tiden den 1 juli 1982-den 30 juni 1983.

Övriga frågor

Jag övergår nu lill atl ta upp vissa andra frågor som aktualiserats i detta sammanhang.

Naturvårdsverket har i sin rapport också tagit upp frågan om ytterligare minskning av svavelutsläppen från olika industriprocesser. Verkel anför all processvavelutsläppen i Sverige kan minskas lill ca 60000 lon svavel­dioxid per år om åtgärder som kostar mindre än 5000 kr. per ton avskild svaveldioxid vidtas. Detta innebär att dessa utsläpp skulle minskas i den omfattning som marginalkostnaden, dvs. kostnaden per lon avskild sva­veldioxid, inte överstiger kostnaden för andra åtgärder vi vidtar för all minska svavelutsläppen. Jag delar naturvårdsverkets uppfattning all det är angeläget med en sådan ytterligare minskning som verket anger. Hänsyn måste givetvis tas lill resp. förelags ekonomiska möjligheter alt genomföra de åtgärder som i del enskilda fallet kan bli aktuella. Det ankommer pä naturvårdsverket all med stöd av miljöskyddslagen verka för en minskning av processvavelutsläppen i riktning mot den angivna nivån. Jämfört med utsläppet av processvavel år 1976 som uppgick lill totalt 190000 lon sva­veldioxid innebär den angivna målsättningen en minskning till ungefär en tredjedel.

Enligt vad jag tidigare har upplyst om kommer hela landel fr. o. m. den 1 oktober 1984 atl omfattas av förbudet mot att förbränna tjock eldningsolja med en svavelhalt som överstiger I %. Jag har förordat att reglerna om ulsläppsbegränsning vid koleldning borde utformas som årsmedelvärden. De nu anförda omständigheterna motiverar enligt min bedömning en över­syn av beslämmelserna i svavelförordningen och de därtill anknutna lill-lämpningsbestämmelserna från naturvårdsverket. Översynen bör syfta lill att sä långt det är möjligt effektivisera och förbilliga tillsyn och annan administrativ verksamhel som föranleds av förordningen utan att eftersätta rimliga krav på rättssäkerhet. Jag ämnar senare föreslå regeringen att uppdra ål naturvårdsverket all efter samråd med statens energiverk ge­nomföra den av mig förordade översynen.

Naturvårdsverket har också tagit upp frågan om införande av ekonomis­ka styrmedel för atl minska svavelutsläppen. Verkel framhåller atl sådana styrmedel bör utformas så att de stimulerar till användning av lågsvavliga bränslen och utveckling av teknik för begränsning av svavelutsläppen. Jag vill erinra om att del i energiskaltekommilléns (B 1979:06) uppdrag bl.a. ingår all väga in miljöpolitiska hänsyn vid utformningen av energibeskatt­ningen. Statens naturvårdsverk har lämnat ett förslag lill kommittén om

Prop. 1981/82:151

37

differentiering av energiskatten frän miljösynpunkt. Jag delar naturvårds­verkets uppfattning att det frän miljömässiga utgångspunkter kan vara fördelaktigt att de föreskrifter och riktlinjer som finns om ulsläppsbegräns­ningar kan kompletteras med ekonomiska styrmedel. Närmare ställning till denna fråga bör dock las först i samband med beredningen av kommitténs förslag.

Den långsiktiga försörjningen av Sverige med lågsvavlig tjock eldnings­olja inger oro. Även med ett framgångsrikt arbete med oljeersätlning fär vi räkna med att omkring är 2000 fortfarande behöva använda betydande kvantiteter tjock eldningsolja i landet. Samtidigt pågår och planeras ut­byggnad av s. k. krackningsanläggningar vid raffinaderier i Europa, vilket innebär alt eldningsoljor omvandlas till bensin och andra lätta produkter. För Scanraff i Lysekil där avsvavling av olja nu sker övervägs en s. k. krackningsanläggning, vilken kommer all omvandla avsvavlad eldningsol­ja lill bl.a. bensin och villaolja. Också för andra svenska raffinaderier övervägs krackningsanläggningar. Detta innebär atl försörjningsmöjlighe­terna för lågsvavliga, tjocka eldningsoljor kan komma att försämras. En annan omständighet är atl också tillgången på naturligt lågsvavlig råolja kan beräknas minska. Risk finns således för atl tillgängen på lågsvavliga eldningsoljor kan bli knapp och atl merprisel för sädana oljor kan stiga. Vissa tillförselstörningar kan naluriigtvis inte heller uteslutas. Teknik finns emellertid för avsvavling av tjocka, högsvavliga eldningsoljor och råoljor som enligt vissa uppgifter kan vara lönsam. Med hänsyn till de långa planerings- och byggtiderna för denna typ av anläggningar bör därför frågan om en utbyggnad av kapaciteten för tjockoljeavsvavling i Sverige nu övervägas. Enligt vad jag erfarit behandlas denna fråga bl. a. inom industri­verkets utredningsverksamhet inom raffinaderiomrädet och inom Svenska Petroleum AB som ett led i övervägandena om förelagels roll i den långsik­tiga oljeförsörjningen. Jag räknar med all en redovisning lill regeringen av denna fråga därigenom kommer att ske.

6   Kalkning m. m.

Riksdagen beslutade är 1976 om en femårig försöksverksamhet med kalkning av sjöar och vattendrag. Sammanlagt 78 milj. kr. har anvisats för denna verksamhel under budgetåren 1976/77-1981/82. Syftet med försöks­verksamheten har främst varit att samla erfarenheter beträffande metoder, medel och koslnader för kalkning samt alt bedöma effekterna av kalkning pä såväl växt- som djurliv. Genom de kalkningsinsatser som gjorts har del ocksä varit möjligt atl hejda en fortsatt försurning av mänga värdefulla vattenområden.

I sin rapport ijuni 1981 har fiskeristyrelsen och naturvårdsverket redovi­sat erfarenheterna av försöksverksamheten med kalkning av sjöar och vattendrag. Vidare har i rapporten lagls fram förslag till framlida insatser

Prop. 1981/82:151

38

mot försurningen. Förslagen gäller dels kalkning av sjöar och vattendrag, dels ätgärder inriktade på att motverka försurning av mark och grundvat­ten.

Enligt fiskeristyrelsen och naturvårdsverket är resultaten och erfaren­heterna frän den genomförda försöksverksamheten med kalkning klart positiva. Erfarenheterna ger bl. a. vid handen att rikligt utförda kalknings­insatser givit en åsyftad pH-höjning med en enhet eller mer. Kalkningen har vidare enligt verken kunnat reducera de förhöjda haller av vissa metaller bl. a. aluminium, mangan och kadmium, som noterats i försurade vatten. Reduktionen av mangan är väsentlig, särskill i de sjöar som utnytt­jas som dricksvattentäkter. Även kvicksilverhalten i fisk har i vissa fall visat sig bli sänkt genom kalkning.

De biologiska effekterna av kalkningen har hittills visat sig klart posi­tiva. Verken reserverar sig härvid dock för den korta liden för uppföljning. Så har l.ex. både vattenväxternas och fiskarnas art- och individantal påverkats positivt. Vidare har djurplanklonsamhällenas art- och individan-lal ökat. Kalkningen har även medfört alt flodkräftan kunnat fortleva i mänga vattensystem saml att djurarter som är beroende av vallen för att reproducera sig och söka näring, l.ex. groddjur, kräldjur och fiskätande fåglar, har påverkats positivt.

Fiskeristyrelsen och naturvärdsverket framhåller alt försurningen måste ses som etl av 1980-talels viktigaste miljöproblem. Försurningen måste i första hand motverkas vid källan. I avvaktan pä all utsläppen kan begrän­sas bör dock, enligl verkens uppfattning, kalkning användas för alt dämpa försurningens effekter. Mol bakgrund härav och av de goda erfarenheterna av försöksverksamheten med kalkning föreslär verken en väsentligt utvid­gad kalkning med en sådan omfattning all försurningsholade sjöar kan bevaras och redan drabbade återställas.

Vidare föreslär verken en försöksverksamhet avseende kalkning av mark och grundvatten. Denna försöksverksamhet föreslås inriktad på att långsiktigt pröva olika åtgärder för alt motverka försurningens effekter på mark och grundvallen. Vidare bör enligt detta förslag riktlinjer tas fram för hur försurningen av vattentäkter bäst skall motverkas.

Kostnaderna för det föreslagna åtgärdsprogrammet, fullt utbyggt, beräk­nas till 200 milj. kr. per är såvitt avser kalkning av sjöar och vattendrag och 10 milj. kr. per är såvitt avser försöksverksamhet inriktad på mark och grundvatten. För budgetåret 1982/83 föreslår verken 50 milj. kr. för bidrag till kalkning av sjöar och vattendrag samt 6 milj. kr. för försöksverksamhet avseende mark och grundvatten.

Vid remissbehandlingen har fiskeristyrelsens och naturvårdsverkets för­slag om avsevärt utökad kalkning fått ell massivt stöd. Mänga remissin­stanser betonar dock, i likhet med de förslagsslällande verken, att kalk­ningen är atl betrakta som uppehållande försvar eftersom försurningen i första hand måste motverkas vid källan.

Jag vill än en gång understryka alt en begränsning av utsläppen - i

Prop. 1981/82:151

39

Sverige och i andra länder är den enda åtgärd som varaktigt kan lösa försurningsproblemen. Att kalka är i den situation vi nu har nödvändigt för att förhindra en fortsatt ökning av negativa effekter av försurningen. Kalk­ningen kan emellertid främst ses som ett uppehållande försvar och inte som en definitiv och långsiktig lösning. Det bör också framhållas att det bara är vissa av de skador som de sura utsläppen orsakar som kan motver­kas genom kalkning.

Försurningssiiuationen i Sverige är nu så allvarlig att vi tvingas fillgripa alla metoder som kan motverka en fortsatt försurning. Det har blivit alll mera uppenbart att försurningen drabbar hela ekosystemet med allvarliga effekter för alla organismer. Det sura nedfallels effekter blev först uppen­bara i sjöar och vattendrag, med bl.a. omfattande fiskdöd som följd. Effekterna i andra delar av ekosystemet såsom skogsmark samt grundvat­ten blir successivt allt tydligare och kan på sikt befaras bli mycket allvar­liga.

Mot den angivna bakgrunden gör jag därför den bedömningen att en väsentligt utökad kalkning kommer att bli nödvändig i vårt land för att vi skall kunna motverka några av de allvarligaste effekterna av försurningen. Den kunskap vi nu har pekar på betydande risker för en på sikt försämrad skogstillväxt och för förgiftning av grundvattentäkter. Våra kunskaper om bl. a. effekterna av olika motåtgärder är emellertid inte tillräckliga, för att vi nu skall kunna besluta om en generell kalkning av mark. Däremot bör den av fiskeristyrelsen och naturvärdsverket föreslagna forskningsbeto-nade försöksverksamheten inriktad pä mark och grundvatten påbötjas snarast möjligt. När det gäller sjöar och vattendrag har den genomförda försöksverksamheten visat att man genom kalkning kan återställa eller upprätthålla en tillfredsställande miljö i många vattenområden. Jag anser därför att en utökad kalkning av sjöar och vattendrag nu bör ske för att motverka försurningens effekter.

Jag tar nu först upp förslaget om en försöksverksamhet med kalkning av mark och grundvatten. Fiskeristyrelsen och naturvårdsverket föreslår en långsiktig försöksverksamhet inriktad på alt pröva olika åtgärder för att motverka försurningens effekter på mark och grundvatten. Försöksverk­samheten avses inriktad på att studera förutsättningarna för och effekterna av markkalkning. Vidare avses kalkning av vattentäkter och andra åtgär­der för att återställa försurat dricksvatten komma alt studeras. Försöks­verksamheten, för vilken naturvårdsverket föreslås få ansvaret, avses bli indelad i perioder, varav den första pä fem år. Ett stort antal remissinstan­ser tillstyrker förslaget. Flera instanser anser att en större forskningssats­ning än den föreslagna bör göras. Några remissinstanser anser alt en sådan ökad satsning bör ske på bekostnad av kalkningsprogrammet för sjöar och vattendrag.

Osäkerhet råder bl. a. om kalkens inverkan på skogsmarker. Erfarenhe­ten av att kalka skogsmark är hittills av ringa omfattning. Också när det

Prop. 1981/82:151

40

gäller åtgärder direkt inriktade pä att dämpa försurningseffeklerna i grund­vatten är erfarenhelerna begränsade. Som t. ex. Svenska kommunförbun­det påpekar i sitt remissvar är försurningshotet mot mark och grundvatten en viktig men hittills försummad del av försurningsproblemel. Skogsstyrel­sen har i sill remissyttrande särskill framhållit behovel av insatser för att belysa såväl försurningens som kalkningens effekter på skogsmark och skogsproduktion. Jag anser därför, som jag tidigare nämnt, atl verkens förslag om försöksverksamhet på della område bör genomföras. Målet för försöksverksamheten bör vara att pröva olika åtgärder för alt motverka försurningens effekter på främst skogsmark och grundvatten. Därvid bör bl.a. beaktas det angelägna i atl nå fram till åtgärder som kombinerar bättre markavkastning och minskad grund- och ytvaltenförsurning.

När det gäller åkermark leder skördeuttaget och den naturliga biologiska syralillförseln till en viss neltoförsurning. Fiskeristyrelsen och naturvårds­verket föreslär all kalkning av åkermark med kortare intervall skall rekom­menderas med sikte pä alt dels kompensera den samlade försurningen, dels minimera pH-fluklualionerna mellan kalkningarna. Bakgrunden lill verkens förslag är alt kalkningen av åkermark enligl verken under hela efterkrigstiden varit ofillräcklig för att neutralisera de olika syralillskollen. Inom i stort sett samtliga jordbruksområden i Sverige har därför låga och sjunkande pH-värden noterats. Nuvarande rekommendationer anger kalkning vart femte lill vart tionde är, men verken konstaterar att det i praktiken dröjt betydligt längre mellan kalkningslillfällena. Verken anser därför att kalkningen av åkermark bör öka till del verkliga behovel och alt bättre informafion bör ges om lämpliga kalknings- och gödselmedel, liksom om doser och intervall.

Lantbruksslyrelsen anför i sitt remissvar alt tillförseln av kalk till åker­mark hittills delvis varit otillräcklig och därför bör ökas. Styrelsen menar dock att kalkning med kortare intervall dels skulle medföra omotiverade kostnader för jordbrukel, dels i normalfallet inle skulle vara någon avgö­rande åtgärd eftersom negativa effekter pä omgivningen inträder först vid mycket låga kalktillstånd. Sveriges lantbruksuniversitet menar att jordbru­ket knappast bidrar lill försurningen äv vallen. Lantbruksuniversitetet konstaterar vidare i sitt remissyttrande alt del atmosfäriska bidraget till försurningen av åkermark spelar en liten roll. Den mest bidragande orsa­ken är enligl lantbruksuniversitetet odlingen själv med användning av surgörande gödselmedel och ökade skördeuttag.

Jag delar den av berörda myndigheter framförda uppfattningen att åker­marken i Sverige av växtodlingsskäl bör tillföras mer kalk. Det kan ske både genom ändrad sammansättning av handelsgödseln och regelbunden kalkning. En sådan ökad kalkning kan också ha en viss långsiktig positiv effekt på omkringliggande mark och vallen. Behovet av ökad kalklillförsel till marken bör därför beaktas av gödselmedelsindustrin och i rådgivningen fill lantbruket. Det bör ankomma pä lantbruksslyrelsen atl i samarbete

Prop. 1981/82:151

41

med övriga berörda organ utarbeta erforderliga riktlinjer för rådgivnings­verksamheten.

Jag övergår nu till att behandla den fortsafta kalkningen av sjöar och vattendrag. Som jag redan angivit anser jag aft en utvidgad sådan kalkning är nödvändig för att motverka försurningens effekter. Under försöksverk­samheten har statsbidrag utgått méd normalt 75% av kostnaderna. I vissa fall har bidrag utgått med upp till 100%. Enligt fiskeristyrelsen och natur­vårdsverket bör statsbidraget nu höjas frän normalt 75% fill 85% av kostnadema. Som skäl anger verken de svårigheter som i många fall har uppställ att finansiera den del av kostnaderna som ej täcks av statsbidrag. Ocksä flera remissinstanser pekar på svårigheter för de lokala intressen­terna att klara sin del av finansieringen av kalkningsätgärderna.

Med hänsyn bl.a. till det förhållandet aU försurningen av sjöar och vallendrag främst beror på utsläpp som sker långl från den plats där nedfallet sker, ofta i utlandet, anser jag alt staten också i fortsäUningen bör ha ett huvudansvar för finansieringen av kalkningen av sjöar och vatten­drag, främst när det gäller sådana områden som kan anses vara av riksin­tresse för naturvård, friluftsliv eller pä annat säU. Jag anser det ä andra sidan inte heller riktigt att staten skall svara för hela kostnaden för alla sjökalkningsprojekt. För att en prioritering av kalkningsinsatserna skall underlättas och för att arbetet med kalkning skall bedrivas så effektivt som möjligt ser jag det som nödvändigt med ocksä elt starkt lokalt intresse för kalkningsverksamheten. Ett sådant intresse bör bl.a. ta sig uUryck i eU visst medansvar för finansieringen av kalkningen.

Jag förordar därför all statsbidrag också i fortsättningen skall utgå till kalkning av sjöar och vattendrag. Bidrag bör såsom verken föreslagil normall kunna utgå med upp lill 85 % av kostnaderna. Då del finns starka ' lokala intressen bör dessa kunna svara för en högre andel. 1 undantagsfall bör liksom hittills högre statligt bidrag kunna utgå. Jag förutsätter alt kommuner, föreningar, enskilda fiskevallenägare m.fl. kommer att bidra med resterande del av kostnaden. Jag vill i sammanhanget peka på den möjlighet som kan finnas att genom eget arbete finansiera den del av kostnaderna som statsbidraget ej täcker.

Jag vill i detta sammanhang ta upp frågan om kalkfällning i avloppsre­ningsverk. De kommunala avloppsutsläppen sker lill cirka 30% i försurade eller försurningsholade områden. Endast en mindre andel av reningsver­ken använder kalk för den kemiska reningen. De flesta verk fäller med aluminium- eller järnsalter. En fällning med kalk ger en förhållandevis hög alkalinitet i avloppsvattnet. Mol bakgmnd härav anser fiskeristyrelsen och naturvårdsverket atl det bör beaktas i planeringen av kalkningen vad kalkfällning eller pH-justering av del utgående avloppsvattnet kan ge.

Jag ser det som angeläget att möjligheterna lill övergång till kalkfällning eller kalktillsats i avloppsreningsverk noga prövas. Jag ser det som särskilt tveksamt att resurser sätts in pä spridning av kalk i en sjö som samtidigt är

Prop. 1981/82:151

42

recipient för ett reningsverk som fäller med aluminium- eller järnsalter. Det bör i sådana fall prövas om det inte är lämpligare alt tillsälta kalk i reningsverket och därigenom slippa särskild kalkspridning i sjön. Länssty­relsen i Kalmar län menar i sitt remissvar atl merkostnaden för övergäng till kalkfällning bör vara bidragsberälligad. Jag vill för egen del framhålla atl i särskilt försurningsholade områden där en övergäng lill kalkfällning i befintliga reningsverk innebär en förbättring frän försurningssynpunkl bör kostnaden härför kunna vara bidragsberälligad. Bidrag bör dock inte ulgå med mer än vad som skulle ha beviljats fill särskilda kalkningsåtgärder inom samma omräde. Jag finner det också angeläget alt utvecklingsarbetet pä detta område intensifieras. Stora fördelar skulle vinnas om kalkningen kan genomföras i anslutning till reningen av avloppsvattnet.

Ansvarsfördelningen mellan olika statliga organ när del gäller den fort­satta planeringen av åtgärder för att motverka försurningens negativa effekter samt administrationen av det statliga stödet till kalkning är frågor som diskuteras såväl i de båda verkens rapport som i remissyttrandena. Fiskeristyrelsens och naturvårdsverkets förslag innebär att bidragsgiv­ningen när det gäller kalkning av sjöar och vattendrag decentraliseras lill länen. Kalkningen skall, enligt förslagel, baseras på en kalkningsplan för vilken länsstyrelsen är ansvarig. Fiskenämnderna föresläs svara för ge­nomförandet av kalkningsplanen. Regeringen föresläs besluta om fördel­ningen av medel till länen och även pröva ärenden där riksintressen moti­verar högre bidrag än 85% av kostnaderna. Vid remissbehandlingen har från många håll förts fram dels att länsstyrelsernas och kommunernas roll i kalkningsplaneringen bör förstärkas, dels alt kalkningsverksamheten bör ges en vidare inriktning och inte som hittills lill övervägande del utgå från fiskeintressena.

Som jag tidigare anfört bör samhällets åtgärder mot försurningen utfor­mas mot bakgrund av att försurningens effekter berör hela ekosystemet. Den framtida planeringen av kalkning och andra ätgärder för att motverka de negafiva effekterna av försurningen bör därför utgå från en samlad syn på försumingsproblemen. I likhet med de förslagsställande verken och flertalet remissinstanser finner jag det riktigt atl planeringen av kalknings­verksamheten skall ske länsvis och utgå från vattensystemen. Enligl min mening bör länsstyrelsen få huvudansvaret för kalkningsplaneringen inom länet och därvid svara för att en plan eller ell program för kalkningsverk­samheten för länet tas fram. I planen, som bör utformas i nära samarbete med länets kommuner och sä långt möjligt integreras med kommunernas miljövårdsplanering, bör redovisas en prioritering av de ätgärder som bör vidtas. Planeringen bör omfatta även andra eventuellt lämpliga åtgärder mot försurningens effekter än kalkning. Samarbete vid planeringen bör självfallet också ske såväl med andra berörda regionala och lokala organ såsom fiskenämnd och fiskeriintendent, lantbmksnämnd samt skogsvärds­styrelse som med olika intresseorganisationer. Med hänsyn till alt vatten-

Prop. 1981/82:151

43

systemen ofta sträcker sig över länsgränser är ocksä kontakter med an­gränsande län nödvändiga.

Fiskeristyrelsen är den myndighel som f n. svarar för bidragsgivningen fill kalkning. Delta har varit naturligt under den inledande försöksverksam­heten. Övervägande skäl talar emellertid enligt min mening för atl samma myndighet som svarar för kalkningsplaneringen, dvs. länsslyrelsen, i fort­sättningen skall ansvara ocksä för bidragsgivningen. Ell viktigt skäl som enligt min mening talar för att länsslyrelsen för framfiden ges dessa arbets­uppgifter är ätt försurningen numera måste betraktas som ett allmänt miljöproblem, inte enbart ett fiskeproblem. För länsstyrelsen talar ocksä att organisationen medger större flexibilitet vid ändringar i kalkningsverk-samhetens inriktning och omfattning. Länsstyrelsen bör således samordna kalkningsverksamheten, besluta i de enskilda ärendena samt ansvara för fördelningen inom länet av de medel som ställs till förfogande för kalk­ningsåtgärder m.m.

Som jag fidigare berört är det nödvändigt atl länsstyrelsen i arbelet med försurningsfrågorna och kalkningsverksamheten utnyttjar de erfarenheter och den sakkunskap som finns hos andra myndigheter och organisationer. Fiskenämnderna har hittills i hög grad engagerats i genomförandel av enskilda kalkningsprojekl. Nämnderna, som har goda kunskaper om länets sjöar och vattendrag, har härigenom förvärvat stor erfarenhet av prakfiskt kalkningsarbete. Jag anser del därför som naturligt att fiskenämnderna även fortsättningsvis får en vikfig roll när det gäller planeringen av Och stödet till sådana projekt där fiskevårdsinlresset är dominerande. Det bör därvid ocksä vara möjligt för länsstyrelsen alt efter överenskommelse med fiskeristyrelsen och fiskenämnden uppdra ät nämnden att fatta beslut i stödärenden av utpräglad fiskekaraktär.

Det är enligt min mening synnerligen värdefullt att de enskilda kalk-ningsprojekten genomförs i lokal regi. Liksom under försöksverksamheten bör främst kommuner, fiskeorganisationer och andra föreningar, enskilda vattenägare m. fl. vara ansvariga för del praktiska genomförandet av pro­jekten. Härigenom kan de kunskaper och det engagemang som finns hos de av försurningens effekter närmasi berörda tas tillvara. Jag betraktar del lokala engagemanget som en värdefull tillgång som bör utnyttjas.

Utgångspunkten för mina förslag i det föregående om ansvaret för plane­ring av och stöd fill kalkningsverksamheten har varit atl försurningen nu fått en sådan utbredning och arbetet med motåtgärder en sådan karaktär att en allt större regional och lokal förankring av arbetet är nödvändig. Samfidigt är det uppenbart alt en rad cenlrala myndigheter och andra organ med särskild sakkunskap när det gäller olika delar av försurnings­problemet också måste medverka när del gäller såväl kalkningsfrågor som andra ätgärder för att begränsa försumingen.

När det gäller den fortsatta kalkningen av sjöar och vallendrag har vi nu fått sådana erfarenheter att arbetet till övervägande del kan skötas regio-

Prop. 1981/82:151

44

nalt och lokalt. En viss fortsalt central uppföljning, rådgivning och infor­mation m. m. är emellertid som fiskeristyrelsen och naturvårdsverkat framhåller nödvändig. Det är också angeläget all kalkningsmeloderna fort­löpande kan utvecklas. När det gäller mark och grundvatten innebär mina förslag alt en försöksverksamhet med bl.a. kalkning nu skall påbörjas. Försöksverksamheten bör enligt min mening, i vart fall i elt inledningsske­de, ledas och samordnas centralt. Andra viktiga uppgifter för den centrala nivån är dels att fordöpande följa, sammanställa och redovisa uppgifter om försurningsutvecklingen, dels all svara för planeringen av sådant forsk­nings- och utvecklingsarbete som behövs rörande försurningens effekter och erforderliga motåtgärder samt att utarbeta riktlinjer till stöd för de regionala och lokala organens verksamhel.

Försurningsproblemets karaktär av ett allmänt miljöproblem gör det enligt min mening naturligt alt ge naturvärdsverket såsom central myndig­het på miljövårdsområdet ett samordnande ansvar för de uppgifter jag nu redovisat. Flera andra myndigheter har emellerlid viktiga uppgifter i sam­manhanget. Frågor rörande försurningen av skogsmark och åkermark be­rör således skogsstyrelsen och lantbruksslyrelsen. Också den sakkunskap som finns inom bl.a. lanlbmksuniversitetel bör tillgodogöras. När del gäller kalkningen av sjöar och vattendrag vill jag särskilt framhålla alt den erfarenhet och expertis som fiskeriverket och då bl. a. fiskeriintendentor­ganisationen har bör utnyttjas. Jag ser det således som naturligt att fiskeri­verket fär i uppgift att följa upp och bevaka fiskeribiologiska frågor och kalkningsfrågor i övrigt som har anknytning till fisket eller där fiskeri­styrelsen och dess regionala organisation har särskild sakkunskap. Sålun­da kan bl. a. vissa projekt som påbörjats under försöksverksamheten behö­va fullföljas.

Fiskeristyrelsen och naturvårdsverket har föreslagit en myckel kraftig ökning av anslaget till kalkning. Som jag tidigare nämnt beräknar verken att ätgärdsprogrammel fullt utbyggt innebär ett årligt medelsbehov av 210 milj. kr. För egen del kan jag instämma i verkens och remissinstansernas uppfattning att det stafiiga stödet till kalkning nu behöver ökas betydligt. Det är särskilt angeläget atl försöksverksamheten med kalkning av mark och gmndvatten ges erforderliga resurser. Ökningen bör emellertid ske successivt i takt med att kalkningsplaneringen utvecklas och en organisa­fion för det prakfiska genomförandet av arbetet hinner byggas upp.

Medel har hittills anvisats över ett särskill anslag till kalkning av sjöar och vattendrag. Från anslaget har, fömtom bidrag till enskilda kalknings­projekl, också kostnaderna för planering och uppföljning av försöksverk­samheten betalats. Med hänsyn lill det vidgade syftet med den fortsatta verksamheten bör enligt min mening ett nytt reservationsanslag, benämnt Åtgärder mot försurningen föras upp för nästa budgetär. Den reservation som vid utgången av innevarande budgetär finns pä anslaget Bidrag till kalkning av sjöar och vattendrag bör föras över fill det nya anslaget. Frän

Prop. 1981/82:151

45

anslaget bör bestridas bidragsgivningen fill fortsatt kalkning av sjöar och vattendrag samt försöksverksamheten med kalkning av mark och gmnd­vatten. Anslaget bör också användas för utveckling av tekniken och för kostnader för planering och uppföljning av kalkningsverksamheten samt för vissa studier m. m. som centralt behöver genomföras rörande försur­ningsutvecklingen och åtgärder för aU finna lösningar pä problemen. Det bör ankomma pä regeringen alt besluta om anslagels närmare fördelning på olika ändamål. Jag räknar därvid med att regeringen också pä gmndval av de länsvisa kalkningsplanerna och efter förslag frän berörda centrala myn­digheter skall besluta om fördelningen mellan länen av medel för stöd till kalkning av sjöar och vattendrag.

För alt underlätta den planering av kalkningsverksamheten som jag i del föregående berört bör ocksä en plan för de stafiiga insatserna under de närmaste åren nu redovisas. Jag förordar därför att för de närmaste tre budgetåren sammanlagt 190 milj. kr. anvisas för åtgärder för att motverka försurningen i enlighet med vad jag tidigare föreslagil. Denna ram bör fördelas med 40 milj. kr. för budgetåret 1982/83, 65 milj. kr. för budgetåret 1983/84 och 85 milj. kr. för budgetåret 1984/85. Tillsammans med de insatser som fömlsäfts ske av kommuner och andra intressenter ger detta en inte obetydlig sysselsättningseffekt. Flerärsprogrammet bör också ge sfimulans lill utveckling av tekniken pä området, där det inte minst är angeläget atl få fram metoder för kontinueriig tillförsel av kalk eller andra ämnen som motverkar försurningen. Jag har tidigare föreslagit att det statliga stöd som enligt min mening bör utgå till uppförande av avsvav­lingsanläggningar m. m. skall finansieras genom en höjning av den särskil­da beredskapsavgiften pä oljeprodukter. Enligt min uppfattning bör ocksä koslnaderna för kalkning m.m. i framliden finansieras på motsvarande säu. Mitt förslag i det föregående innebär en avgiftshöjning frän den 1 juli 1983 för att finansiera stödet fill avsvavlingsanläggningar m. m. Från sam­ma fidpunkt bör också kostnaden för kalkning m. m. täckas genom denna avgift. Det innebär att en ytteriigare höjning av avgiften med ca 5 kr. behövs.

7   Samordning av insatserna mot försurningen

Försurningen av mark och vatten har flera orsaker. Den viktigaste orsaken fill försurningens ökade utbredning under senare år är ulan tvekan de ökade utsläppen av svavel- och kväveoxider till atmosfären i Sverige och övriga europeiska länder. Användningen av vissa gödselmedel inom jordbmket och ändrade metoder inom skogsbmket bidrar även lill försur­ningen lokalt. Försurningens orsaker måste angripas genom ätgärder inom olika samhällsområden som miljöpolitik, energipolitik, skogs- och jord-bmkspolifik, fysisk riksplanering, etc. Inom miljöpolitiken gäller det bl. a.

Prop. 1981/82:151

46

att ställa krav pä reningsåtgärder för fossila bränslen, processindustrier och motorfordon. Inom energipolitiken gäller del bl.a. alt begränsa an­vändningen av olika fossila bränslen och inom den fysiska riksplaneringen alt överväga lokaliseringen av nya, stora utsläppskällor som exempelvis kraftverk så att de bidrar så litet som möjligt till försurningen. Med hänsyn till de slarka internafionella sambanden på detta område är ell internatio­nellt samarbete mycket viktigt.

Försurningens effekter kan även motverkas genom kalkning av redan försurade sjöar och liknande åtgärder. Della löser inte försurningsproble­men men är ändå nödvändigt i avvaktan på att utsläppsbegränsningarna skall få tillräcklig effekt. Även ökad forskning behövs rörande bl. a. ohka faktorers bidrag till försumingen varvid t. ex. effekterna av olika bruk­ningsmetoder inom jord- och skogsbruket behöver ytterligare studeras.

Enligt min uppfattning har försurningen nu fått en sådan omfattning och berör så mänga samhällssektorer atl en bättre samordning behövs av olika beslut om åtgärder inom departement, myndigheter och på andra håll i samhället. Det samlade behovet av åtgärder för att minska utsläppen, begränsa effekterna och genom ökad forskning förbättra kunskaperna be­höver redovisas och bedömas. Genom en sådan bäitre samordning bör det bli lättare att anpassa beslut inom olika samhällssektorer till en övergri­pande syn pä hur försurningsproblemet skall bemötas. Vidare bör arbetet med försumingen kunna ges en mer samlad, offensiv inriktning. Härvid bör målsättningen vara atl försurningsaspekterna skall redovisas och beak­tas vid olika beslut i frågor om miljö, energi, jord- och skogsbmk, fysisk riksplanering m.m.

Inom ramen för angelägna ätgärder ligger också en aktiv upplysnings­verksamhet och opinionsbildning. En viktig uppgift är således alt effektivi­sera arbetet med att förbereda, samordna och följa upp insatserna för all i olika internationella sammanhang söka påverka andra europeiska länder att minska sina utsläpp av försurande ämnen. Det internationella samarbe­tet har hittills främst bedrivits som överläggningar på politisk nivå och som tekniskt-vetenskapligl samarbete. Detta måste fortsätta på effektivast möj­liga sätt via både lämpliga internafionella organ och bilateralt. Även andra möjligheter att ta upp försurningsproblemen vid internationella överlägg­ningar och kontakter bör i fortsättningen tas tillvara. För att ell effekfivt internafionellt arbete skall kunna bedrivas fordras som jag tidigare angivit en effektiv samordning av olika svenska internationella insatser som berör försurningsfrågorna inom såväl miljö- som t. ex. industri- och energisamar­betet.

Målsättningen med en ökad samordning av de internationella insatserna bör som jag fidigare nämnt vara att ta upp försurningsproblemet och de åtgärder detta kräver vid olika lämpliga tillfällen såväl vid miljöförhand­lingar som i andra sammanhang. Näringslivets och de ideella miljöorgani­sationernas möjligheter atl genom sina internationella kontakter föra fram

Prop. 1981/82:151

47

vår syn pä de ätgärder som försurningsproblemen kräver bör utnyttjas. Vidare behövs en ökad informations- och opinionsbildande verksamhet.

För att ökade insatser av det slag jag nu berört skall kunna genomföras behövs som jag nämnt en bättre samordning av det arbete som görs på olika håll. Jag avser därför att ta inifiativ till åtgärder som kan underlätta en ökad samordning av de svenska insatserna, nationellt och intemationellt, mot försurningen. Vissa särskilda resurser behövs ocksä för bevakning av och information om försurningsfrågorna. Vidare är det angeläget att vissa medel finns tillgängliga för särskilda studier rörande ohka aspekter på försurningsproblemet. Insatser av det slag jag nu berört bör i enlighet med vad jag tidigare anfört kunna bekostas från det nya anslaget för åtgärder mot försurningen.

8   Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen

1.      föreslår riksdagen att godkänna vad jag har anfört rörande stöd

till anordningar för att minska svavelutsläppen vid eldningsan­

läggningar, m.m.,

2.

föreslår riksdagen att till Åtgärder mot försurningen för budget­året 1982/83 på tionde huvudtiteln anvisa ett reservafionsanslag av 40000000 kr.,

3.

bereder riksdagen tillfälle alt la del av vad jag har anfört rörande åtgärder i övrigt för alt motverka försurningen.

Ärendet bör behandlas under innevarande riksmöte.

9    Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att antaga de förslag som föredra­ganden har lagt fram.

Prop. 1981/82:151

48

BUaga I

FISKERISTYRELSEN        SKRIVELSE STATENS NATURV

Å

RDSVERK

1981-06-01    Dnr 304-1510-79 (Fs) Dnr 600-1890-79 (SNV

Regeringen

Jordbruksdepartementet 103 33  STOCKHOLM

Å

tg

ä

rder mot f

ö

rsurningen

Fiskeristyrelsen och naturv

å

rdsverket 

ö

verl

ä

mnar h

ä

r­med en samlad redovisning av f

ö

rsurningsl

ä

get och f

ö

r­s

ö

ksverksamheten med kalkning av sj

ö

ar och vattendrag. Verken l

ä

mnar 

ä

ven f

ö

rslag till fortsatta 

å

tg

ä

rder.

Verkens skrivelse 

ä

r baserad p

å

 tv

å

 huvudsakliga under­lagsmaterial dels en rapport om f

ö

rsurningsl

ä

get som redovisas som bilaga 1, dels en rapport pm f

ö

rs

ö

ksverk-Scunheten med kalkning vilken redovisas som bilaga 2.

Vid fiskeristyrelsen har beslut i detta 

ä

rende fattats av generaldirekt

ö

r Hannerz samt styrelseledam

ö

terna[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Runn-str

ö

m och[REDACTED_EFTERNAMN]. Vid 

ä

rendets slutliga handl

ä

ggning har 

ä

ven n

ä

rvarit suppleanterna P

å

lsson och Tengstr

ö

m, personalf

ö

retr

ä

darna[REDACTED_EFTERNAMN] och 

ö

hlund samt byr

å­

direkt

ö

r[REDACTED_EFTERNAMN] och byr

å

chef Wendt, f

ö

redragande.

Vid naturv

å

rdsverket har beslut i 

ä

rendet fattats av generaldirekt

ö

r[REDACTED_EFTERNAMN], styrelseledam

ö

terna[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN] och Mattisson. Vid handl

ä

ggningen av 

ä

rendet har i 

ö

vrigt n

ä

rvarit avdelningscheferna Esping, Persso: och Hanson, planeringschef[REDACTED_EFTERNAMN], f

ö

rste byr

å

ingen­j

ö

rerna Bernes och Levander, vatteninspekt

ö

r Dick­son, byr

å

direkt

ö

rerna[REDACTED_EFTERNAMN] och[REDACTED_EFTERNAMN] samt avdel­ningsdirekt

ö

r L

ö

vgren, f

ö

redragande.

Lennart Hannerz        Valfrid[REDACTED_EFTERNAMN]

Curt Wendt

Kerstin L

ö

vgren

Prop. 1981/82:151

49

INNEHALL

UPPDRAGET

SKRIVELSENS UPPL&margin-right:55.0pt;margin-bottom: 0cm;margin-left:28.0pt;margin-bottom:.0001pt'> Problem orsakade av f

ö

rsurande 

ä

mnen Nedfallet av f

ö

rsurande 

ä

mnen Andra f

ö

rsurningsprocesser F

ö

rsurning av mark och grundvatten F

ö

rsurning av sj

ö

ar och vattendrag

INSATSERNA HITTILLS MOT F

Ö

RSURNINGEN

ERFARENHETER AV F

Ö

RS

Ö

KSVERKSAMHETEN MED KALKNING Bakgrund Organisation Erfarenheter

Verksamhetens omfattning Kalkningsmetoder Kalkningsmedel Varaktighet

Fysikalisk-kemiska effekter Biologiska effekter Kostnader Slutsatser

F

Ö

RSURNINGEN I FRAMTIDEN

STRATEGI F

Ö

R FRAMTIDA INSATER MOT F

Ö

RSURNINGEN

Allm

ä

nt

Begr

ä

nsning av f

ö

rsurande utsl

ä

pp

Begr

ä

nsning av annan syratillf

ö

rsel

Å

tg

ä

rder f

ö

r att d

ä

mpa f

ö

rsurningens effekter

Omfattning av f

ö

rslagen i skrivelsen

KALKNING OCH ANDRA ATGXRDER F

Ö

R ATT MOTVERKA F

Ö

RSURNING AV SJ

Ö

AR OCH VATTENDRAG

Ber

ö

rda samh

ä

llsintressen

Atg

ä

rdsbehov

4   Riksdagen 1981/82. 1 saml. Nr 151

Prop. 1981/82:151

50

F

ö

rslag till insatsniv

å 

Utg

å

ngspunkter f

ö

r framtida kalkning

Å

terst

ä

lla naturligt tillst

å

nd

Samverkan mellan olika intressen

Statligt st

ö

d

Regional planering Organisation

Ansvar f

ö

r enskilda kalkningsprojekt

Utformning av statsbidraget

Regional verksamhet

Central verksamhet

Effektuppf

ö

ljning

Utbildning och information Konsekvenser om statsst

ö

det begr

ä

nsas Kalkf

ä

llning i reningsverk

Åtgärder för att dämpa försurningseffekter i mark och grundvatten

Inledning

Å

kermark

Skogsmark

Grundvatten

F

ö

rslag till 

å

tg

ä

rder

KOSTNADER OCH ANSLAGSBEHOV

Kostnader f

ö

r f

ö

reslagna" 

å

tg

ä

rder F

ö

rdelning av anslaget f

ö

r 1982/83

SAMMANFATTNING

F

Ö

RFATTNINGSF

Ö

RSLAG

Prop. 1981/82:151

51

UPPDRAGET

Fiskeristyrelsen och statens naturv

å

rdsverk fick i mars 1979 i uppdrag att sammanst

ä

lla och utv

ä

rdera erfarenheterna av verksamheten hittills med kalkning av sj

ö

ar och vattendrag. Verken skulle 

ä

ven 

ö

verv

ä

ga behovet av fortsatta 

å

tg

ä

rder.

Fiskeristyrelsen och naturv

å

rdsverket redovisade en del av uppdraget i september 1979 i rapporten Kalk­ning av sj

ö

ar och vattendrag, erfarenheter av vid­tagna 

å

tg

ä

rder saimt behov av fortsatta insatser. Verken 

å

terkommer nu med en samlad redovisning av f

ö

rsurningsl

ä

get och f

ö

rs

ö

ksverksamheten med kalk­ning samt f

ö

rslag till fortsatta 

å

tg

ä

rder.

Utredningsarbetet har genomf

ö

rts i samr

å

d med en re­ferensgrupp med representanter, f

ö

rutom fr

å

n fiskeri­verket och naturv

å

rdsverket, fr

ä

n lantbruksstyrelsen, l

ä

nsstyrelserna i G

ö

teborgs och Bohus, Kronobergs och 

Ö

rebro l

ä

n, skogsstyrelsen. Svenska kommunf

ö

rbun­det, Sveriges fiskevatten

ä

garef

ö

rbund och Sveriges fritidsfiskares riksf

ö

rbund.

SKRIVELSENS UPPL

Ä

GGNING

Skrivelsen

ä

r baserad p

å

 tv

å

 huvudsakliga underlags­material, dels en rapport om f

ö

rsurningsl

ä

get som re­dovisas som bilaga 1, dels en rapport om f

ö

rs

ö

ksverk-sainheten med kalkning vilken redovisas som bilaga 2.

Inledningsvis beskrivs f

ö

rsurningsl

ä

get. D

ä

refter redovisas insatserna hittills mot f

ö

rsurningen, s

ä

r­skilt f

ö

rs

ö

ksverksamheten med kalkning. Mot bakgrund av en f

ö

rsurningsprognos l

ä

mnas sedan f

ö

rslag till strategi f

ö

r framtida insatser mot f

ö

rsurningen.

Verken f

ö

resl

å

r d

ä

refter 

å

tg

ä

rder som 

ä

r avsedda att d

ä

mpa f

ö

rsurningens effekter. F

ö

rslagen g

ä

ller dels kalkning av sj

ö

ar och vattendrag dels 

å

tg

ä

rder in­riktade p

å

 att motverka f

ö

rsurning av mark och grund­vatten.

Verkens bed

ö

mningar och f

ö

rslag sammanfattas p

å

 sid 33-35.

F

Ö

RSURNINGSL

Ä

GET

Problem orsakade av f

ö

rsurande 

ä

mnen

Mark och vatten i Sverige uts

ä

tts sedan n

å

gra 

å

rtion­den f

ö

r en kraftigt 

ö

kad syratillf

ö

rsel. Fr

ä

mst be­ror detta p

å

 en 

ö

kad anv

ä

ndning av fossila br

ä

nslen s

å

v

ä

l inom landet som utrikes. Stora m

ä

ngder sura svavel- och kv

ä

vef

ö

reningar sl

ä

pps ut vid eldning av s

å

dana br

ä

nslen och kan transporteras l

å

nga str

ä

ckor via atmosf

ä

ren.

Utsl

ä

ppen av f

ö

rsurande 

ä

mnen medf

ö

r i huvudsak tv

Ä

 slag av milj

ö

problem. Det f

ö

rsta problemet h

ä

nger samman med att h

ö

ga halter av fr

ä

mst svaveldioxid i luften kan skada rti

ä

nniskors h

ä

lsa, v

ä

xtlighet och

Prop. 1981/82:151

52

material. Det ber

ö

r fr

ä

mst t

ä

torter och omr

å

den kring st

ö

rre utsl

ä

pp. Det 

ä

r sv

å

rt att s

ä

kert m

ä

ta de negativa h

ä

lsoeffekterna. P

å

tagliga effekter i form av skador p

å

 byggnader, metallkonstruktioner och kulturf

ö

rem

å

l har d

ä

remot registrerats. De eko­nomiska konsekvenserna i Sverige av rostskador och vittring som orsakas av luftf

ö

roreningar och sur nederb

ö

rd har uppskattats till mellan 100 och 1 000 milj kr per 

å

r.

Det andra problemet - f

ö

rsurningsprablemet - 

ä

r en f

ö

ljd av att nedfallet av svavel- och kv

ä

vef

ö

rening­ar f

ö

rsurar mark och vatten. D

ä

rmed p

å

verkas orga­nismer i sj

ö

ar och vattendrag, och 

ä

ven markens och grundvatt:nets egenskaper 

ä

ndras.

I denna skrivelse kommer endast f

ö

rsurningsproble­met att behandlas. Det 

ä

r viktigt att notera denna begr

ä

nsning n

ä

r det g

ä

ller de forts

ä

ttningsvis be­skrivna effekterna av 

ä

ndringar i utsl

ä

ppen av f

ö

r­surande 

ä

mnen. Exempelvis en reduktion av utsl

ä

ppen minskar ju inte bara f

ö

rsurningstrycket utan inver­kar ocks

å

 positivt p

å

 m

ä

nniskors h

ä

lsa, byggnader och andra f

ö

rem

å

l p

å

 de platser d

ä

r utsl

ä

ppen be­gr

ä

nsas .

Nedfallet av f

ö

rsurande 

ä

mnen

Det st

ö

rsta syranedfallet i landet 

ä

ger rum i de ne­derb

ö

rdsrika delarna av sydv

ä

stra G

ö

taland. H

ä

r 

ä

r nederb

ö

rden minst tio g

å

nger surare 

ä

n den kan antas ha varit f

ö

re industrialiseringen. De senaste 

å

ren har nedfallet med nederb

ö

rden av sura kv

ä

vef

ö

rening­ar 

ö

kat markant, medan svavelnedfallet knappast 

ö

kat sedan den kraftiga uppg

å

ngen under 1950- och 1960-talen.

I genomsnitt 

ä

r endast en fj

ä

rdedel av det svavel som faller ned 

ö

ver Sverige av svenskt ursprung. 

Å

terstoden kommer i f

ö

rsta hand fr

å

n de stora indu­striomr

å

dena och t

ä

torterna p

å

 kontinenten och i Storbritannien. I 

ö

stra Svealand 

ä

r den svenska an­delen av svavelnedfallet som st

ö

rst - omkring en tredjedel - medan den l

ä

ngs v

ä

stkusten och i sydli­gaste Sverige i allm

ä

nhet uppg

å

r till mindre 

ä

n en tiondel. Andelen kan dock lokalt vara st

ö

rre kring enskilda stora f

ö

roreningsk

ä

llor inom landet.

En starkt bidragande orsak till att internationella 

ä

tg

ä

rder 

ä

nnu inte blivit av i n

å

gon st

ö

rre utstr

ä

ck­ning 

ä

r att syranedfallet uppfattas som ett mindre allvarligt problem i utlandet 

ä

n i Sverige. I likhet med Norge och Finland men till skillnad fr

å

n n

ä

stan alla andra europeiska l

ä

nder har Sverige en berggrund som ger mark och vatten ett d

å

ligt skydd mot syra­tillf

ö

rsel. De jord- och bergarter som dominerar p

å 

kontinenten och de brittiska 

ö

arna har st

ö

rre f

ö

r­m

å

ga att neutralisera syra 

ä

n det svenska urberget.

Prop. 1981/82:151

53

Andra f

ö

rsurningsprocesser

Marken tillf

ö

rs syra inte bara via atmosf

ä

ren utan ocks

å

 genom naturliga biologiska processer och genom olika 

å

tg

ä

rder inom jord- och skogsbruk, s

å

som dik­ning, g

ö

dsling, tr

ä

dplantering och tr

ä

dslagsbyte. In­te minst uttaget av gr

ö

da respektive virke inneb

ä

r en nettotillf

ö

rsel av syra till marken av samma stor­leksordning som den at:mosf

ä

riska. Vid s k heltr

ä

ds-utnyttjande, dvs tillvaratagande av grenar och an­nat hyggesavfall, kan virkesuttaget lokalt bli den dominerande syrak

ä

llan i skogsmark. Effekterna av skogsg

ö

dsling f

ö

refaller dock - sett i ett l

ä

ngre tidsperspektiv - vara m

ä

ttliga.

Det m

å

ste understrykas att detta resonemang endast g

ä

ller markf

ö

rsurningen, som 

å

taninstone p

å

 kort sikt inte n

ö

dv

ä

ndigtvis p

å

verkar f

ö

rsurningen av sj

ö

ar och vattendrag. Till skillnad fr

å

n de syror som till­f

ö

rs via atmosf

ä

ren blir syrorna som uppkommer ge­nom de biologiska f

ö

rsurningsprocesserna n

ä

mligen i stor utstr

ä

ckning kvar i marken.

F

ö

rsurning av mark och grundvatten

Kunskaperna om hur skogsmarken reagerar p

å

 det sam­lade f

ö

rsurningstrycket 

ä

r 

ä

nnu ofullst

ä

ndiga. L

ä

g­re pH-v

ä

rden i marken har emellertid noterats i syd­v

ä

stra Sverige 

ä

n i andra delar av landet. Vidare har p

å

 bara tio

å

r en p

å

taglig utarmning av de ytli­gaste markskiktens f

ö

rr

å

d av vissa n

ä

rings

ä

itmen (kalcium, kalium och magnesium) konstaterats i Mel­lansverige. Detta 

ä

r med all sannolikhet f

ö

rsurnings­effekter, men det 

ä

r sv

å

rt att med s

ä

kerhet bed

ö

ma hur stor betydelse syranedfallet fr

å

n atmiosf

ä

ren haft j

ä

mf

ö

rt med annan syratillf

ö

rsel.

En utarmning av skogsmarkens n

ä

ringsinneh

å

ll skulle p

ä

 l

å

ng sikt kunna inverka menligt p

å

 markens pro­duktionsf

ö

rm

å

ga. Man har 

ä

ven befarat att en fort­satt kraftig tillf

ö

rsel av syra kan leda till st

ö

r­ningar av mikrobiologiska processer i marken, n

å

got som ocks

å

 p

å

verkar tr

ä

dtillv

ä

xten.

I Tyskland har granskogen f

å

tt omfattande skador v

ä

nder sjuttiotalet. N

ä

rmare en tredjedel av skogen uppskattas vara skadad eller d

ö

d. Effekterna till­skrivs i f

ö

rsta hand utl

ö

sning av altaminium som skadar tr

ä

dens rotsystem. Likartade skador har rap­porterats fr

å

n de omr

å

den i USA som drabbats av sur nederb

ö

rd. Den s k torkd

ö

d som drabbade granen i vissa delar av s

ö

dra Sverige under 1977 visade samma skadebild som grand

ö

den i Tyskland vilken startade samtidigt. I en nyligen framlagd forsknings­rapport har man konstaterat att skadomas utbred­ning inte kan f

ö

rklaras enbart av torkan. Det var

Prop. 1981/82:151

54

torka

ä

ven i 

ö

stra Svealand och d

ä

r uppstod inte n

å

gra skador.

Å

kermark har sedan l

ä

nge kalkats som kompensation f

ö

r den h

ö

gst avsev

ä

rda nettof

ö

rsurning som orsakas av bl a sk

ö

rdeuttaget. P

å

 senare 

å

r har syranedfal­let fr

å

n atmosf

ä

ren och framf

ö

r allt anv

ä

ndningen av surg

ö

rande g

ö

dselmedel bidragit alltmer till f

ö

rsurningen av 

å

kermarken.

En f

ö

rsurning av marken - i f

ö

rsta hand skogsmarken -inneb

ä

r att ocks

å

 grundvattnet hotas. Eftersom en betydande del av Sveriges befolkning 

ä

r beroende av grundvatten f

ö

r sin vattenf

ö

rs

ö

rjning, 

ä

r detta ett problem av stor vikt.

I de enskilda grundvattent

ä

kter som finns framf

ö

r allt p

å

landsbygden 

ä

r pH-v

ä

rden under 6 p

å

 intet s

ä

tt ovanliga, och 

ä

ven v

ä

rden under 5 f

ö

rekommer p

å

 sina h

å

ll. I kommunala grundvattent

ä

kter utnytt­jas i allm

ä

nhet grundvatten fr

å

n st

ö

rre djup 

ä

n i de enskilda, och h

ä

r 

ä

r l

å

ga pH-v

ä

rden inte fullt s

å

 vanliga.

Det

ä

r i m

å

nga fall sv

å

rt att avg

ö

ra om surt grund­vatten har ett l

å

gt pH-v

ä

rde av naturliga orsaker eller om det f

ö

rsurats genom m

ä

nsklig p

å

verkan. Det sistn

ä

mnda torde dock vara fallet i vissa enskilda v

ä

st- och sydsvenska vattent

ä

kter med ytligt grund­vatten, fr

ä

mst k

ä

llor och gr

ä

vda brunnar i grovkor­niga jordarter (grus och sand samt t ex grusiga mo­r

ä

ner) . De omr

å

den som p

å

verkats har berg- och jord­arter med liten motst

å

ndskraft mot f

ö

rsurning och 

ä

r utsatta f

ö

r ett betydande svavelnedfall, inte minst fr

ä

n lokala k

ä

llor till svavelutsl

ä

pp. Vatten fr

å

n brunnar i lermarker samt fr

å

n borrbrunnar i berg har dock inte m

ä

rkbart f

ö

rsurats ens i s

å

dana omr

å

den.

Kommunala grundvattent

ä

kter i s

ö

dra Sverige uppvisar i ett antal fall kemiska f

ö

r

ä

ndringar som otvetyd-ligt vittnar om de p

å

g

å

ende f

ö

rsurningsprocesserna. Bl a minskar halten av 

ä

mnen som kan motverka f

ö

r­surning . N

å

gon f

ö

rsurning i egentlig mening (dvs ett sjunkande pH-v

ä

rde) har d

ä

remot inte s

ä

kert kunnat p

å

visas.

Den fr

ä

msta orsaken till att den konstaterade eller befarade grundvattenf

ö

rsurningen inger oro 

ä

r de 

ö

kade halter av giftiga tungmetaller i konsumtions­vattnet som den kan f

ö

ra med sig. Med undantag f

ö

r kadmium

ä

r metallhalterna visserligen sett fr

å

n toxikologisk synpunkt 

ä

nnu l

å

ga 

ä

ven i surt grund­vatten. H

ö

ga halter av inte minst koppar kan emel­lertid uppkomma p

å

 v

ä

gen fr

å

n vattent

ä

kten till kra­nen genom att det sura vattnet fr

ä

ter p

å

 r

ö

ren i

Prop. 1981/82:151

55

ledningsn

ä

tet. En rad tekniska problem och h

ä

lso­problem har blivit f

ö

ljden i de drabbade orterna och hush

å

llen. Som exempel kan n

ä

mnas diarr

é

er hos sm

å

barn.

F

ö

rsurning av sj

ö

ar och vattendrag

Sj

ö

air och vattendrag har ett s

ä

mre skydd mot f

ö

r­surning 

ä

n s

å

v

ä

l mark som grundvatten, och det var h

ä

r som effekterna av den 

ö

kade syratillf

ö

rseln f

ö

rst blev uppenbara. Reproduktionsst

ö

rningar hos fisk och fiskd

ö

d p

å

 grund av f

ö

rsurning har f

ö

re­kommit i flera decennier. Ocks

ä

 flodkr

ä

ftan har drabbats sv

å

rt av den f

ö

rs

ä

mrade vattenkvaliteten, 

ö

ver huvud taget kan f

ö

rsurningen s

å

v

ä

l direkt som indirekt medf

ö

ra drastiska f

ö

r

ä

ndringar i hela eko­systemet i en sj

ö

 eller et:t vattendrag.

Mest utsatta f

ö

r f

ö

rsurningen 

ä

r de mindre sj

ö

arna och vattendragen h

ö

gst upp i vattensystemen. I des­sa milj

ö

er kan tillf

ä

lliga fl

ö

den av surt vatten -fr

ä

mst i samband med sn

ö

sm

ä

ltningen p

å

 v

å

ren - f

ö­

rekomma 

ä

ven i omr

å

den d

ä

r vattnet normalt 

ä

r v

ä

l skyddat mot f

ö

rsurning. En enda s

å

dan s k surst

ö

t kan vara nog f

ö

r att sl

å

 ut en l

å

ng rad organismer.

I de st

ö

rre sj

ö

arna och vattendragen nedstr

ö

ms sker utvecklingen l

å

ngsammare. N

å

got tillspetsat skulle man kunna s

ä

ga att en f

ö

rsurningsfront vandrar ned fr

å

n h

ö

jdpartierna mot l

ä

gre terr

ä

ng.

De suraste sj

ö

arna (med pH-v

ä

rden under 5) 

ä

r i hu­vudsak bel

ä

gna i s

ö

dra delen av sydsvenska h

ö

glan­det, i v

ä

stkustomr

å

det och i Bergslagen. Med f

å

 un­dantag m

å

ste dessa betraktas s

å

som f

ö

rsurade till f

ö

ljd av surt atmosf

ä

riskt nedfall.

Tre fj

ä

rdedelar av alla sj

ö

ar i v

ä

stra G

ö

taland och omkring h

ä

lften av sj

ö

arna i andra f

ö

rsurningsk

ä

ns­liga delar av G

ö

taland och Svealand har n

å

tt ett f

ö

rsurningsskede d

ä

r skador p

å

 organismer uppkommer. Man har bl a konstaterat att best

ä

nden av i f

ö

rsta hand m

ö

rt men 

ä

ven abborre decimerats eller slagits ut i en stor del av dessa sj

ö

ar. Sammanlagt torde fiskbest

å

nden inom ca 10 % av landets sj

ö

areal ha drabbats.

Totalt finns i Sverige minst 14 000 m

å

ttligt f

ö

r­surade och ca 4 000 gravt f

ö

rsurade sj

ö

ar. En sj

ö 

har r

ä

knats som m

å

ttligt f

ö

rsurad om dess pH-v

ä

rde 

å

tminstone n

å

gon g

å

ng under 

å

ret understiger 5,5, s

å

vida inte pH-v

ä

rdet hela 

å

ret understiger 5,0 -i s

å

 fall har den betecknats som gravt f

ö

rsurad. (Alla de ovan n

ä

mnda siffrorna g

ä

ller sj

ö

ar st

ö

rre 

ä

n 1 hektar.)

Sannolikt f

ö

rsurades m

å

nga av de k

ä

nsligaste sj

ö

ar-

Prop. 1981/82:151

56

na i s

ö

dra Sverige redan under 1950- och 1960-talen, dvs under den period d

ä

svavelnedfallet med neder­b

ö

rden 

ö

kade som mest. pH-v

ä

rdena har i allm

ä

nhet minskat i de k

ä

nsliga sj

ö

arna 

ä

ven under 1970-talet, men f

ö

rsurningstakten tycks ha avtagit n

å

got. Man kan emellertid konstatera att de k

ä

nsliga sj

ö

arnas motst

å

ndskraft mot ytterligare f

ö

rsurning forts

ä

tter att 'minska.

I de st

ö

rre vattendragens nedre lopp har n

å

gon f

ö

r­surning i egentlig mening 

ä

nnu inte 

ä

gt rum. Ensta­ka vattendrag med p

å

tagligt sjunkande pH-v

ä

rden finns dock i s

ä

rskilt f

ö

rsurningsk

ä

nsliga omr

å

den framf

ö

r allt i V

ä

stsverige. Risken f

ö

r en framtida f

ö

rsurning - i vissa fall inom en mans

å

lder - 

ä

r d

ä

rtill stor i m

å

nga av G

ö

talands och Svealands vat­tendrag, d

ä

r den 

ö

kade syratillf

ö

rseln medf

ö

rt ett allt s

ä

mre skydd mot f

ö

rsurningen.

Liksom grundvattenf

ö

rsurningen kan f

ö

rsurningen av sj

ö

ar och vattendrag 

ä

ven utg

ö

ra ett h

ä

lsoproblem. Bl a har man kunnat sp

å

ra ett samband mellan l

å

ga pH-v

ä

rden i sj

ö

vatten och h

ö

ga kvicksilverhalter i g

ä

dda. I ett hundratal vatten har fisken f

ö

rklarats otj

ä

nlig som m

ä

nniskof

ö

da, men sannolikt kommer l

å

ngt fler sj

ö

ar att beh

ö

va svartlistas om inte mot­

å

tg

ä

rder s

ä

tts in.

INSATSERNA HITTILLS MOT F

Ö

RSURNINGEN

Regering och riksdag beslutade 

å

r 1976 om en rad 

å

tg

ä

rder f

ö

r att motverka de negativa effekterna av svavelutsl

ä

pp. M

å

let var att svavelutsl

ä

ppen till 

å

r 1985 skall ha minskats till den niv

å

 som g

ä

llde i b

ö

rjan av 1950-talet. Vidare inleddes en fem

å

rig f

ö

rs

ö

ksverksamhet med kalkning av sj

ö

ar och vattendrag. Regeringen skulle ocks

å

 genom in­satser i internationella organ och f

ö

rhandlingar med andra l

ä

nder s

ö

ka f

å

 till st

å

nd en minskning av svavelutsl

ä

ppen utomlands.

Minskningen av svavelutsl

ä

ppen inom landet skulle komma till st

å

nd genom

-

en successiv utvidgning av de omr

å

den i landet d

ä

r man f

å

r anv

ä

nda tjock eldningsolja med en svavelhalt p

å

 h

ö

gst 1 % samt en s

ä

nkning av sva­velhalten i tunn eldningsolja till 0,3 %

-

en halvering av svavelutsl

ä

ppen fr

å

n industrins processer

Programmet f

ö

r att s

ä

nka svavelhalten i eldnings­olja har genomf

ö

rts planenligt. Fr o m den 1 okto­ber 1984 kommer utsl

ä

ppen vid f

ö

rbr

ä

nning av tjock eldningsolja att begr

ä

nsas till h

ö

gst 1 % i hela

Prop. 1981/82:151

57

landet. Svavelhalten i tunn eldningsolja har be­gr

ä

nsats till 0,3 % fr o m den 1 oktober 198 0.

Utsl

ä

ppen av svavel fr

å

n industrins processer hade vid b

ö

rjan av 

å

ttiotalet reducerats till ca 65 % av 19 76 

å

rs utsl

ä

ppsniv

å

. Minskningen beror dels p

å

å

tg

ä

rder f

ö

r att begr

ä

nsa utsl

ä

ppen inom f

ö

re­tagen dels p

å

 produktionsf

ö

r

ä

ndringar bl a nedl

ä

gg­ning av n

å

gra sinterverk. I dag fattade beslut om ytterligare

å

tg

ä

rder v

ä

ntas minska utsl

ä

ppen till ca h

ä

lften av 1976 

å

rs niv

å

 till mitten av 

å

ttio­talet.

De redovisade 

å

tg

ä

rderna v

ä

ntas sammantagna ge f

ö

l­jande utveckling av de totala svavelutsl

ä

ppen (ton svaveldioxid).

1950-talet     1975        1979        1985

ca 500 OOO'''    690 000     610 000     390 000

Det svavelnedtrappningsprogram som antogs 

å

r 1976 kommer s

å

ledes att vara fullf

ö

ljt vid mitten av 

å

ttiotalet.

Å

tg

ä

rderna p

ä

 det internationella planet har bl a lett fram till en europeisk konvention om l

å

ngv

ä

ga gr

ä

ns

ö

verskridande luftf

ö

roreningar (se prop 1980/81: 31). L

ä

nderna f

ö

rbinder sig d

ä

r att begr

ä

nsa och s

å

l

å

ngt m

ö

jligt gradvis minska och f

ö

rhindra spridning av luftf

ö

roreningar. Konventionens 

å

taganden 

ä

r all­m

ä

nt formulerade. En effektiv uppf

ö

ljning koinmer att kr

ä

vas f

ö

r att man skall f

å

 till st

å

nd konkreta ut­sl

ä

ppsbegr

ä

nsande 

ä

tg

ä

rder.

F

ö

rs

ö

ksverksamheten med kalkning redovisas kortfat­tat i det n

ä

rmast f

ö

ljande avsnittet och detaljerat i bilaga 2.

ERFARENHETER AV F

Ö

RS

Ö

KSVERKSAMHETEN MED KALKNING

Bakgrund

Fiskeristyrelsen fick i december 1976 regeringens uppdrag att kalka sj

ö

ar och vattendrag under en fem­

å

rig f

ö

rs

ö

ksperiod. Syftet var att

- 

å

terst

ä

lla f

ö

rsurade vattenomr

å

den och hindra fortsatt f

ö

rsurning av hotade vatten vilka 

ä

r av betydelse f

ö

r allm

ä

nhetens fritidsfiske eller f

ö

r

1) N

ä

r svavelnedtrappningsprogrammet antogs ber

ä

k­nades utsl

ä

ppen p

å

 femtiotalet till ca 300 000 ton/

å

r. Senare ber

ä

kningar tyder p

å

 att detta var en underskattning och att utsl

ä

ppen i st

ä

llet var ca 500 000 ton per 

å

r.

Prop. 1981/82:151

58

bevarandet av ett v

ä

xt- eller djurbest

å

nd som framst

å

r som s

ä

rskilt v

ä

rdefullt fr

å

n vetenskap­lig eller annan allm

ä

n synpunkt

-

samla erfarenheter och resultat betr

ä

ffande meto­der, kalkningsmedel och kostnader f

ö

r kalkning

-

bed

ö

ma effekter av kalkningen p

å

 s

å

v

ä

l v

ä

xt- som djurliv.

F

ö

r f

ö

rs

ö

ksverksamheten anvisade riksdagen 10 milj kr f

ö

r statsbidrag till kalkning av sj

ö

ar och vat­tendrag f

ö

r vart och ett av budget

å

ren 1976/77, 1977/78, 1973/79 och 1979/80. F

ö

r budget

å

ret 1980/ 81 anvisades efter f

ö

rslag fr

å

n fiskeristyrelsen och statens naturv

å

rdsverk 15 milj kr. Totalt har s

å

ledes 55 milj kr anvisats.

Organisation

Verksamhetens karakt

ä

r av f

ö

rs

ö

k och kraven p

å

 sam­r

å

d mellan olika myndigheter ledde till att en s

ä

r­skild referensgrupp inr

ä

ttades. I denna har ing

å

tt representanter f

ö

rutom fr

å

n fiskeristyrelsen, fr

å

n statens naturv

å

rdsverk, Sveriges Fiskevatten

ä

gare-f

ö

rbund och Sveriges Fritidsfiskares Riksf

ö

rbund.

Gruppens arbetsuppgifter har fr

ä

mst varit att utar­beta underlag f

ö

r r

å

d och riktlinjer, att bereda samtliga ans

ö

kningar om statsbidrag och att f

ö

resl

å 

beslut om bidrag. Till arbetsuppgifterna har ocks

å

h

ö

rt att initiera projekt av s

ä

rskilt intresse f

ö

r f

ö

rs

ö

ksverksamheten och fortl

ö

pande h

å

lla kontakt med flertalet p

å

g

å

ende projekt. Gruppen har haft till direktiv att genom olika projekt f

å

 fram en s

å

allsidig bed

ö

mning som m

ö

jligt av de problemst

ä

ll­ningar som fallit inom ramen f

ö

r f

ö

rs

ö

ksverksamhe­ten.

Erfarenheter

Det 

ä

r verkens uppfattning, att denna form av orga­nisation haft mycket stor betydelse f

ö

r verksamhe­tens utfall och f

ö

r kon1:akterna mellan myndigheter, organisationer och enskilda. Organisationsformen har ocks

å

 p

å

 ett avg

ö

rande s

ä

tt bidragit till att h

å

lla den faktiska kostnaden f

ö

r central administra­tion s

å

 l

å

g som knappt 3 % eller i absoluta tal 1,4 milj kr f

ö

r den fem

å

riga f

ö

rs

ö

ksperioden.

F

ö

rs

ö

ksverksamheten har i vissa situationer styrts kanske mera av att det furmits intressenter villiga att ans

ö

ka om statsbidrag 

ä

n av behovet att f

å

 de suraste sj

ö

arna kalkade. Karakt

ä

ren av f

ö

rs

ö

k har i bland minskat intresset att ans

ö

ka om statsbidrag. De f

ö

rberedande och uppf

ö

ljande unders

ö

kningarna har

Prop. 1981/82:151

59

s

ä

rskilt i vissa fall inneburit kostmader som de ansvariga f

ö

r projekten inte velat b

ä

ra. Fiskein­tresset har haft stor betydelse f

ö

r intresset att ans

ö

ka om medel.

Samtliga kalkningsprojekt - ocks

å

 de statsbidrags-st

ö

dda - 

ä

r anm

ä

lningspliktiga enligt lagen om h

ä

l­so- 'och milj

ö

farliga varor. Anm

ä

lan hanteras av l

ä

nsstyrelsen medan statsbidraget administreras av fiskeristyrelsen. Arun

ä

lningsplikten f

ö

r statsbi-dragsst

ö

dda projekt har v

å

llat irritation och i m

å

ngas tycke en on

ö

dig byr

å

krati.

En praktisk 

å

tg

ä

rdsverksamhet med ett s

ä

 starkt inslag av forsknings- och unders

ö

kningsverksamhet som denna uppfattas l

ä

tt som on

ö

digt tungrodd av f

ö

retr

ä

dare f

ö

r olika intressegrupper som i f

ö

rsta hand vill se praktiska 

ä

tg

ä

rder utf

ö

rda. F

ö

rs

ö

ks-verkscimhet kr

ä

ver dock alltid effektkontroll. Ge­nom en regionalisering av verksamheten, genom ett enklare ans

ö

kningsf

ö

rfarande och genom ut

ö

kad in­formation och utbildning torde dessa sv

å

righeter kunna 

ö

vervinnas. Anm

ä

lningsplikten och kraven p

å 

uppf

ö

ljning inom varje enskilt projekt b

ö

r dess­utom tas bort.

Verksamhetens omfattning

Under f

ö

rs

ö

ksperioden 1977-80 har hittills 304 pro­jekt f

å

tt bidrag. Ani:alet ans

ö

kningar har uppg

å

tt till 590. I tabellen p

å

 n

ä

sta sida visas hur pro­jekten f

ö

rdelar sig p

ä

 olika l

ä

n. F

ö

rdelningen av statsbidragsbeloppet och av m

ä

ngden kalkningsmedel framg

å

r ocks

å

 av tabellen.

Kalkningmetoder

Ungef

ä

r 40 % av den totala kalkm

ä

ngden har spritts p

å

 marken oftast med centrifugalspridare kopplad till jordbrukstraktor. Spridning p

å

 fr

ä

mst skogs-och mossmark har skett med hj

ä

lp av tryckluft fr

å

n station

ä

ra eller terr

ä

ngg

å

ende fordon.

Kalkning direkt i sj

ö

ar eller vattendrag eller i ome­delbar anslutning till dem, d v s i strandzonen eller ca 10 meter upp p

ä

 land, svarar f

ö

r ca 60 % av kalk­m

ä

ngden. Kalken har spritts med tryckluft, centrifu­galspridare, skopa eller genom handskottning. B

å

tar, flottar och pontoner har anv

ä

nts f

ö

r att transportera den apparatur som utnyttjats.

Ibland har kalken tillf

ö

rts kontinuerligt via brunnar, doserare och silos. Andra metoder f

ö

r kon­tinuerlig tillf

ö

rsel 

ä

r att l

ä

gga ut kalkkross eller dumpa kalkningsmedel p

ä

 strategiska st

ä

llen i rinnande vatten.

Prop. 1981/82:151

60

F

ö

rs

ö

ksverksamhetens l

ä

nsvisa omfattning

L

ä

n

Antal projekt

Beviljat statsbi­drag, : 1 000 kr

Procent av to­talt stat:sbi-drag

Tillförd Beräknings-    Tillgodosedd

mängd      underlag för gmiel av läns-

'        olfotefha behovet, %.

ton

avrjjinirgs-

oiurade)

AB

C

D

E

2

121

F

14

2 328

G

30

6 681

H

16

1 021

I

K

16

932

L

8

759

M

N

10

3 576

0

25

5 334

P

43

9 091

R

3

2 552

S

36

2 090

T

26

4 906

U

4

113

W

25

1 299

X

4

42

Y

10

553

Z

AC

3

299

BD

0,8

0,3

600

4,7

5,6

16

900

35,5

16,0

47

200

255,9

2,5

5

500

34,3

2,2

3

500

45,6

1,8

4

400

55,7

8,6

15

500

92,8

12,8

15

200

40,3

21,8

50

000

488,9

6,1

8

200

34,7

5,0

8

300

209,2

11,8

22

200

106,2

0,3

300

1,2

3,1

5

000

36,5

0,1

100

1,5

1,3

1

800

8,8

800

0,1

10,7

1,5 18,6 19,8

4,0

5,2 8,3

10,8

18,4

18,6

36,0

2,7

30,2

1,1

1,4

0,1

1,9

1,0

S:a

275

41 687

99,4

205 500   1 463,3

9,4

Kalkningsmedel

Det dominerande kalkningsmedlet har varit mald och krossad kalksten av olika geologiska ursprung och i olika fraktioner. I mindre omfattning har 

ä

ven br

ä

nd och sl

ä

ckt kalk, andra mineral (olivin) och kemikalier (lut, soda) anv

ä

nts.

Varaktighet

Kalkning av en sj

ö

ä

r inte en eng

ä

ngsinsats utan n

å

got som m

å

ste upprepas med vissa intervall. Hit­tills har man i regel kalkat f

ö

r ca fem 

å

rs varak­tighet.

Fysikalisk-kemiska effekter

Ett unders

ö

kningsprogram har varit knutet till var­je projekt inom f

ö

rs

ö

ksverksamheten. Tre niv

å

er har

Prop. 1981/82:151

61

f

ö

rekommit, minimiprogram, normalprogram och spe­cialprogram. Dessa program har varit oumb

ä

rliga fr

å

n utv

ä

rderingssynpunkt.

I flertalet av projekten har riktigt utf

ö

rda kalk­ningsinsatser gett

-  en

å

syftad pH-h

ö

jning ofta med en enhet eller

mer

ir

-  en alkalinitetsh

ö

jning till ca 0.1 mekv/1 med

upp till flera 

å

rs varaktighet

Kalkningen synes vidare kunna reducera de f

ö

rh

ö

j­da halter av vissa metaller, bl a aluminium, man­gan och kadmium, som noterats i f

ö

rsurade vatten. Ocks

å

 kvicksilverhalten i fisk s

ä

nks.

De effekter p

å

 bad- och dricksvatten som rapporte­rats har varit enbart positiva. Kalkning av sj

ö

ar som utnyttjas som dricksvattent

ä

kter har medf

ö

rt att mangan f

ä

llts ut i sj

ö

n i st

ä

llet f

ö

r att f

ä

l­las ut i ledningarna efter pH-justeringen i vatten­verket.

Biologiska effekter

Effekterna p

å

 olika niv

å

er i det biologiska syste­met 

ä

r klart positiva - med reservation f

ö

r den kor­ta tiden f

ö

r uppf

ö

ljning. Man har funnit att

-

nedbrytningen av organiskt material 

ö

kar till normal omfattning och hastighet

-

vattenv

ä

xternas art- och individantal p

å

verkas. En lyckad kalkning 

ö

kar i regel artantalet och h

å

ller tillbaka eller sl

å

r ut t ex vissa f

ö

rsur-ningsgynnade mossor och alger

-

aluminiumhalten s

ä

nks och fosforns tillg

ä

nglig­het f

ö

r v

ä

xtplankton 

ö

kar

-

djurplanktonsamh

ä

llenas artantal liksom ofta in­dividantal 

ö

kar

-

antalet bottenlevande djur 

ö

kar i de djupare de­larna under den f

ö

rsta v

å

ren. D

ä

refter minskar vanligen individantalet. Detsamma g

ä

ller f

ö

r sj

ö

ns grundare delar. D

ä

r f

å

r man dock genomsnittligt en viss 

ö

kning av antalet djur

1) mekv/1 = milliekvivalenter per 1, se ordlistan i bil 2

Prop. 1981/82:151

62

-

flodkr

ä

ftan kan fortleva

-

fiskantalet 

ö

kar f

ö

r alla arter. Bl a har best

å

n­den av lax, 

ö

ring och r

ö

ding 

ö

kat i de vatten av riksintresse som kalkats. N

å

gra negativa effek­ter har inte konstaterats i vatten med naturliga fiskbest

å

nd. Aluminitomf

ö

rgiftning (se bil 2,

k

ä

p 7  ) befaras dock ha medf

ö

rt fiskd

ö

d bland utplanterad regnb

å

ge efter kalkning. Aluminium­f

ö

rgiftning har ocks

å

 intr

ä

ffat i fiskodlingar efter kalkning

-

fiskarnas tillv

ä

xt normaliseras

-

ö

vriga djurarter som 

ä

r beroende av vatten f

ö

r att reproducera sig och s

ö

ka n

ä

ring, t ex grod­djur, kr

ä

ldjur och fisk

ä

tande f

å

glar, p

å

verkas positivt.

-

kalkning p

å

 land medf

ö

r att vitmossor och lavar skadas.

Kostnader

Kostnaderna f

ö

r kalkning kan h

ä

nf

ö

ras till projekte­ring, genomf

ö

rande och uppf

ö

ljning.

Projekterings- och uppf

ö

ljningskostnaderna varierar, bl a med h

ä

nsyn till projektstorleken. De har under f

ö

rs

ö

ksperioden uppg

å

tt till genomsnittligt ca 10 % av totalkostnaden f

ö

r projekt som inte varit f

ö

r­bundna med specialunders

ö

kningar.

Den genomsnittliga genomf

ö

randekostnaden har upp­skattats till ca 300 kr per ton kalksten ut­tryckt i 1980 

å

rs priser. Uppskattningen 

ä

r baserad p

å

 de hittills ca 120 bidragsst

ö

dda projekt f

ö

r vii.ka de faktiska kostnaderna f

ö

r kalkningen har redovisats.

Spridning med traktor och bil kostar i genomsnitt 250 kr per ton. Spridning inom jordbruket kostar ca 150 kr per ton. Spridning med b

å

t 

ä

r dyrare, ca 300 kr per ton. Kostuaaderna f

ö

r att sprida kal­ken manuellt, med sn

ö

skoter eller via brunn, lig­ger i det genomg

å

ngna materialet i intervallet 370-390 kr per ton. Helikopterspridning 

ä

r v

ä

sent­ligt dyrare 

ä

n andra metoder och kostar genomsnitt­ligt drygt 500 kr per ton.

Slutsatser

Resultaten och erfarenheterna fr

å

n den genomf

ö

rda f

ö

rs

ö

ksverksamheten med statsbidrag till kalkning av sj

ö

ar och vattendrag 

ä

r sammanfattningsvis klart positiva. En fortsatt verksamhet i st

ö

rre skala d

ä

r man beaktar de erfarenheter som vunnits kan s

å

ledes s

ä

ttas ig

å

ng.

Prop. 1981/82:151

63

F

Ö

RSURNINGEN I PRAJOTIDEN

De svenska utsl

ä

ppen av svaveldioxid uppg

å

r f n som visas i tabellen till ca 610 000 ton.

Utsl

ä

pp av f

ö

rsurande 

ä

mnen i Sverige 

å

r 1979 samt ber

ä

knade utsl

ä

pp ar 1990

Ä

mne

Nuvarande        Ber

ä

knade

utsl

ä

pp, ton     utsl

ä

pp 

ä

r 1990, ton

Svaveldioxid:

F

ö

rbr

ä

nning    420

000

250 000

Processer      190

000

100 000

610

000

350 000

Kv

ä

veoxider:

Transporter

185 000

|

F

ö

rbr

ä

nning

110 000

/span> 310 000

Processer

15 000

I

310 000

310 000

Utsl

ä

ppen v

ä

ntas som tidigare n

ä

mnts minska under 

å

ttiotalet i och med att svavelnedtrappningspro­grammet fullf

ö

ljs. Ar 1990 kan man f

ö

rv

ä

nta att de sjunkit till ca 350 000 ton.D

Kv

ä

veoxidutsl

ä

ppen uppg

å

r f n till ca 310 000 ton per 

å

r. Utg

å

ende fr

å

n befintliga best

ä

mmelser och rimliga antaganden om trafik och energif

ö

rbrukning kan man f

ö

rv

ä

nta sig i stort sett of

ö

r

ä

ndrade ut­sl

ä

pp 

å

r 1990.

Enligt liknande bed

ö

mningar av svavel- och kv

ä

veut­sl

ä

pp i utlandet f

ä

r man d

ä

r r

ä

kna med praktiskt ta­get of

ö

r

ä

ndrade utsl

ä

pp av svaveldioxid fram till 

å

r 1990 och med en 

ä

rlig 

ö

kning p

å

 2-3 % av kv

ä

ve­oxidutsl

ä

ppen, dvs med omkring 25 % st

ö

rre utsl

ä

pp av kv

ä

veoxider 

å

r 1990 j

ä

mf

ö

rt med dagsl

ä

get.

S

å

v

ä

l svaveldioxiden som kv

ä

veoxiderna bidrar till nederb

ö

rdens surhet i Sverige. F n 

ä

r svav­lets bidrag till surheten ungef

ä

r dubbelt s

å

 stort som kv

ä

vets.

Med de angivna f

ö

ruts

ä

ttningarna f

ö

r utsl

ä

ppen kan syranedfallet fr

å

n atmosf

ä

ren v

ä

ntas f

ö

rbli stort

1) F

ö

rbr

ä

nningen av olja och kol f

ö

ruts

ä

tts d

å

ö

ver­ensst

ä

mma med konsekvensutredningens referensal­ternativ. Ingen r

ö

kgasavsvavling antas bli inf

ö

rd p

å

 koleldade anl

ä

ggningar. F

ö

r utsl

ä

ppen av sva­vel fr

å

n industrins processer tas endast h

ä

nsyn till minskningar p

å

 grund av i dag k

ä

nda nedl

ä

gg­ningar samt redan fattade beslut om begr

ä

nsning­ar av utsl

ä

ppen.

Prop. 1981/82:151

64

under hela 

å

ttiotalet. De svenska utsl

ä

ppsbegr

ä

ns­ningarna f

ö

rutses visserligen ge l

ä

ttnader exempel­vis i Bergslagen, d

ä

r en tioprocentig minskning av svavelnedfallet v

ä

ntas. Sedd i sin helhet pekar emellertid prognosen 

ö

ver utsl

ä

ppen av f

ö

rsurande 

ä

mnen mot en fortskridande f

ö

rsurning i Sverige un­der .hela 

å

ttiotialet.

STRATEGI F

Ö

R FRAMTIDA INSATSER MOT F

Ö

RSURNINGEN

Allm

ä

nt

Fiskeristyrelsen och naturv

å

rdsverket anser att f

ö

rsurningen m

å

ste ses som ett av 

å

ttiotalets all­varligaste milj

ö

problem.

F

ö

rsurningens negativa effekter f

ö

r fisket och f

ö

r v

ä

xt- och djurlivet i sin helhet i v

å

ra sj

ö

ar och vattendrag bekr

ä

ftas klart av de unders

ö

kningar som gjorts. F

ö

rsurningen hotar dessutom grundvatten och mark. Minskad skogsproduktion samt mobilisering av metaller kan f

ä

 sv

å

ra ekologiska och ekonomiska konsekvenser. H

ä

r 

ä

r v

å

r kunskap 

ä

nnu l

å

ngt ifr

å

n fullst

ä

ndig. Det material som verken kunnat ta fram pekar dock som redan framg

å

tt p

å

 att bl a vattnet i vissa brunnar f

ö

rsurats och att m

å

nga 

ä

r hotade. Dricksvattnet f

ö

r inemot 400 000 m

ä

nniskor kan be­r

ö

ras av detta. Risken f

ö

r att marken p

å

 sikt skall skadas av f

ö

rsurningen m

å

ste bed

ö

mas som mycket h

ö

g.

Verken anser att f

ö

rsurningen i f

ö

rsta hand m

å

ste motverkas vid k

ä

llan. F

ö

rsurningen inneb

ä

r ett s

å 

stort ingrepp i biologiska och geologiska processer att man inte kan f

ö

rlita sig p

ä

å

tg

ä

rder i milj

ö

n f

ö

r att komma till r

ä

tta med problemet. Eftersom en s

ä

 stor del av nedfallet av f

ö

rsurande 

ä

mnen h

ä

rr

ö

r fr

å

n andra l

ä

nder m

å

ste man p

å

 kort sikt -som uppeh

å

llande f

ö

rsvar - ocks

å

 anv

ä

nda kalkning och andra 

å

tg

ä

rder f

ö

r att d

ä

mpa f

ö

rsurningens ef­fekter. Detta har varit linjen i den svenska sva--velpolitiken hittills. Verken anser att en s

å

dan strategi b

ö

r ligga till grund ocks

å

 f

ö

r framtida 

å

tg

ä

rder mot f

ö

rsurningen.

Begr

ä

nsning av f

ö

rsurande utsl

ä

pp

V

å

ra m

ö

jligheter att minska svavelnedfallet 

ö

ver Sverige genom att sk

ä

ra ned utsl

ä

ppen enbart inom landet 

ä

r t

ä

mligen begr

ä

nsade. Endast gemensamma internationella 

å

tg

ä

rder mot utsl

ä

ppen kan leda till en radikal minskning av nedfallet. Ensidiga svenska utsl

ä

ppsnedsk

ä

rningar kan dock f

å

 p

å

tagligt gynnsamma effekter kring enskilda st

ö

rre f

ö

rore­ningsk

ä

llor samt i de delar av landet d

ä

r den sven­ska andelen av nedfallet 

ä

r f

ö

rh

å

llandevis stor. En reduktion av de svenska nedsl

ä

ppen - ut

ö

ver vad som blir f

ö

ljden av svavelnedtrappningsprogrammet -

Prop. 1981/82:151

65

skulle t ex ge klara f

ö

rb

ä

ttringar i Bergslagen och i Norrlands kustland.

L

å

ngtg

å

ende 

å

tg

ä

rder f

ö

r att begr

ä

nsa de inhemska utsl

ä

ppen m

å

ste dessutom ses som en f

ö

ruts

ä

ttning f

ö

r att Sverige med framg

å

ng skall kunna p

å

verka andra l

ä

nder att minska utsl

ä

ppen - det p

å

 sikt helt: avg

ö

rande f

ö

r att komma till r

ä

tta med f

ö

r­surningen. H

ä

rtill kommer de positiva effekter i form av f

ö

rb

ä

ttrad h

ä

lsa, minskad korrosion av ma­terial m m som en minskning av svavel- och kv

ä

veut­sl

ä

ppen ger.

Kartl

ä

ggningen av f

ö

rsurningsl

ä

get pekar p

å

 att kv

ä

veutsl

ä

ppen t

ä

nder sjuttiotalet f

å

tt 

ö

kande be­tydelse f

ö

r f

ö

rsurningen och att denna tendens san­nolikt kommer att best

å

 under 

å

ttiotalet. Sedan nu p

å

g

å

ende forskning avslutats b

ö

r enligt verkens 

å

sikt en planm

ä

ssig nedtrappning av dessa utsl

ä

pp . 

ö

verv

ä

gas. Detta kan komma att inneb

ä

ra dels krav p

å

 f

ö

rbr

ä

nningstekniska 

å

tg

ä

rder f

ö

r att begr

ä

nsa kv

ä

veoxidutsl

ä

ppen fr

ä

n st

ö

rre kol- och oljeeldade f

ö

rbr

ä

nningsanl

ä

ggningar samt industriella anl

ä

gg­ningar, dels sk

ä

rpta krav p

å

 begr

ä

nsning av kv

ä

ve­oxidutsl

ä

ppen fr

å

n bilar. Det senare kravet 

ä

r mycket starkt motiverat ocks

å

 fr

å

n h

ä

lsosynpunkt. N

ä

r det g

ä

ller svavelutsl

ä

ppen 

ä

r det v

ä

sentligt att energipolitiken utformas s

å

 att f

ö

rbrukningen av svavelhaltiga br

ä

nslen (olja, kol) ytterligare minskas. Det 

ä

r vidare viktigt att man redan fr

å

n b

ö

rjan f

ö

rser de koleldade anl

ä

ggningar som kommer till st

å

nd i landet med effektiv r

ö

kgasrening. Ef­tersom kolanv

ä

ndningen konuner att 

ö

ka i hela Europa 

ä

r det av stor vikt att Sverige i internationella sammanhang kan verka f

ö

r avancerad r

ö

kgasrening i de nya st

ö

rre anl

ä

ggningar som byggs. Det 

ä

r ju normalt l

ä

ttare att tillgodose milj

ö

krav n

ä

r en an­l

ä

ggning byggs 

ä

n att 

ä

ndra i efterhand.

R

ö

kgasrening och andra 

å

tg

ä

rder vid f

ö

rbr

ä

nning av olja och kol inom landet b

ö

r stimuleras genom st

ö

d till utprovning av ny teknik f

ö

r r

ö

kgasavsvavling. En ytterligare stimulans

å

tg

ä

rd vore att differen­tiera energiskatten. Br

ä

nslen som ger l

å

ga svavel­utsl

ä

pp skulle i s

å

dana fall f

å

 en skatterabatt. Motsvarande skatterabatt skulle 

ä

ven g

ä

lla f

ö

r an­l

ä

ggningar d

ä

r man genom effektiv r

ö

kgasrening f

å

r l

å

ga svavelutsl

ä

pp.

Utsl

ä

ppen av svavel fr

å

n industrins processer b

ö

r ocks

å

 kunna reduceras l

ä

ngre 

ä

n till den niv

å

 som angivits f

ö

r 

å

r 1990. Utredningar inom naturv

å

rds­verket visar att det finns teknik som i vissa fall 

ä

r ekonomiskt rimlig f

ö

r s

å

dana ytterligare begr

ä

ns­ningar fr

ä

mst inom skogsindustrin och den metallur­giska industrin samt vid tillverkning av rayonfi-ber.

5   Riksdagen 1981/82. 1 saml. Nr 151

Prop. 1981/82:151

66

En fortsatt minskning av svavelutsl

ä

ppen st

ä

ller stora krav p

ä

 att Sverige lyckas upphandla l

å

gsvav­lig olja p

å

 den allt mer h

å

rdnande oljemarknaden. Handlingsfriheten skulle bli v

ä

sentligt st

ö

rre om avsvavlingskapaciteten i Sverige ut

ö

kades. Det 

ä

r mot denna bakgrund angel

ä

get att initiera investe­ringar i avsvavlingskapacitet vid svenska oljeraf­finaderier. I annat fall kan sv

å

righeter uppkomma redan n

ä

r det g

ä

ller att fullf

ö

lja fattade beslut.

Begr

ä

nsning av annan syratillf

ö

rsel

En

ö

kad inblandning av l

ö

vtr

ä

d, exempelvis bj

ö

rk, d

ä

r det normalt v

ä

xer barrtr

ä

d har f

ö

reslagits som en m

ö

jlig 

å

tg

ä

rd mot f

ö

rsurningen. En s

å

dan 

å

tg

ä

rd h

ö

jer markens pH och har en allm

ä

nt markf

ö

rb

ä

ttran­de verkan. Den kan s

å

ledes 

å

tminstone p

ä

 vissa mar­ker p

å

verka markens surhet. Det 

ä

r emellertid mindre troligt att ett 

ö

kat l

ö

vinslag uppv

ä

ger sy­ranedfallets p

å

verkan p

å

 det vatten som rinner av fr

ä

n skogsr.iarken till grundvattenmagasin, sj

ö

ar och vattendrag. Kunskaperna om hur ett 

ä

ndrat l

ö

vinslag och andra 

å

tg

ä

rder inom skogsbruket p

å

verkar f

ö

r­surningen av skogsmarken 

ä

r dock 

ä

nnu alltf

ö

r ofull­st

ä

ndiga och os

ä

kra f

ö

r att man skall kunna rekom­mendera generella 

å

tg

ä

rder.

Å

tg

ä

rder f

ö

r att d

ä

mpa f

ö

rsurningens effekter

F

ö

rs

ö

ksverksamheten med kalkning av sj

ö

ar och vat­tendrag visar att man genom kalkning kan

å

terst

ä

lla eller uppr

ä

tth

å

lla en tillfredsst

ä

llande milj

ö

 f

ö

r vattnets organismer. Verksaitiheten hittills visar inte p

å

 n

å

gra allvarliga negativa biverkningar av kalkningen.

Verken vill mot denna bakgrund f

ö

rorda en v

ä

sent:-ligt utvidgad kalkning av sj

ö

ar och vattendrag som ett led i kampen mot f

ö

rsurningen. Som utvecklas n

ä

rmare i det f

ö

ljande b

ö

r m

å

let vara att 

å

ter­st

ä

lla de vatten som skadats och h

ä

lla f

ö

rsurning­en st

å

ngen i dem som 

ä

r hotade.

Verken vill emellertid starkt understryka att kalk­ning och liknande 

å

tg

ä

rder m

å

ste ses som en n

ö

d­l

ö

sning. Den f

ö

reslagna kalkningen omfattar endast sj

ö

ar och vattendrag och m

å

ste upprepas med vissa intervall. P

å

 sikt m

å

ste man i st

ä

llet minska bi­dragen till f

ö

rsurningen fr

å

n f

ö

rsumingsk

ä

llorna. F

ö

rst d

ä

rigenom kan man f

ä

 en tillfredsst

ä

llande och varaktig l

ö

sning av hela f

ö

rsurningsproblemet s

å

v

ä

l f

ö

rsurningen av sj

ö

ar och vattendrag som f

ö

r­surningen av marken.

Erfarenheten av 

å

tg

ä

rder f

ö

r att d

ä

mpa f

ö

rsurning­ens effekter i mark och grundvatten 

ä

r 

ä

nnu mycket begr

ä

nsad. Verken vill mot denna bakgrund f

ö

rorda

Prop. 1981/82:151

67

en f

ö

rs

ö

ksverksamhet f

ö

r att pr

ö

va olika typer av 

å

tg

ä

rder. Inom en s

å

dan verksamhet b

ö

r man dels ta frajii riktlinjer f

ö

r hur man i dagsl

ä

get b

ä

st skall motverka f

ö

rsurning av vattent

ä

kter dels mer l

å

ngsiktigt pr

ö

va olika 

ä

tg

ä

rder mot f

ö

rsurning av mark och grundvatten.

Omfattning av f

ö

rslagen i skrivelsen

Det uppdrag som skall redovisas i denna skrivelse g

ä

ller kalkning eller andra 

å

tg

ä

rder f

ö

r att mot­verka f

ö

rsurningens effekter. I det f

ö

ljande l

ä

mnas d

ä

rf

ö

r preciserade 

å

tg

ä

rdsf

ö

rslag endast f

ö

r denna typ av 

å

tg

ä

rder. F

ö

rst redovisas f

ö

rslagen till kalkning av sj

ö

ar och vattendrag. D

ä

refter l

ä

mnas f

ö

rslag till f

ö

rs

ö

ksverksamheten avseende mark och grundvatten.

En f

ö

rsta etapp av naturv

å

rdsverkets forskning om f

ö

rsurningen avslutas under 1981/82. Sedan resulta­ten sammanst

ä

llts avser naturv

å

rdsverket att 

å

ter­komma med ett f

ö

rslag till samlat 

å

tg

ä

rdsprogram mot f

ö

rsurningen. Verket kommer d

ä

r att behandla behovet av fortsatta utsl

ä

ppsgr

ä

nsande 

å

tg

ä

rder samt l

ä

mna f

ö

rslag till 

å

tg

ä

rder betr

ä

ffande mark­anv

ä

ndningen. Verket kommer ocks

å

 att l

ä

mna f

ö

rslag till fortsatt internationellt agerande.

KALKNING OCH ANDPA 

Å

TG

Ä

RDER F

Ö

R ATT MOTVERKA F

Ö

R­SURNING AV SJ

Ö

AR OCH VATTENDRAG

Ber

ö

rda samh

ä

llsintressen

Fiskd

ö

d och minskning av fiskbest

å

nden var ett av de f

ö

rst uppm

ä

rksammade tecknen p

å

 f

ö

rsurningen av sj

ö

ar och vattendrag. De resultat som nu kommit fram bekr

ä

ftar f

ö

rsurningens allvarliga effekter p

å

 fisket. Ca 60 % av allt fritidsfiske i v

å

rt land ut

ö

vas i sj

ö

ar och vattendrag och 

ä

r nu ho­tat inom stora omr

å

den. 

Ä

ven det yrkesm

ä

ssiga kust-och havsfisket efter lax liksom fritidsfisket efter 

ö

ring l

ä

ngs kusterna 

ä

r i allvarlig fara till f

ö

ljd av det sura nedfallet som h

å

rt drabbat de lax- och havs

ö

ringsf

ö

rande vattendragen. Det 

ö

vriga djur-och v

ä

xtlivet i sj

ö

arna och vattendragen utarmas ocks

å

 som nyss redovisats av f

ö

rsurningen. Dessa f

ö

r

ä

ndringar av ekosystemen 

ä

r ett stort problem fr

å

n allm

ä

n naturv

å

rdssynpunkt. 

Ä

ven f

ö

r frilufts­livet 

ä

r det en f

ö

rlust att det ursprungliga v

ä

xt-och djurlivet vid en sj

ö

 utarmas.

Under de senaste 

å

ren har man alltmer uppm

ä

rksammat att f

ö

rsurningen kan vara ett problem ocks

å

 f

ö

r vat­tenf

ö

rs

ö

rjningen. Diskussionen har till stor del

Prop. 1981/82:151

68

g

ä

llt f

ö

rsurningens effekter p

ä

 grundvattnet. 

Ä

ven ytvattnets f

ö

rsurning orsakar emellertid problem.

Atg

ä

rdsbehov

Vattnet i de svenska sj

ö

arna byts med viss oms

ä

tt­ningstid. Om syran i det vatten som 

å

rligen f

ö

rs till sj

ö

arna kompenserades med kalkning skulle hota­de sj

ö

ar skyddas fr

ä

n f

ö

rsurning. Redan drabbade sj

ö

ar skulle

å

terf

å

 normalt pH n

ä

r vattnet omsatts och sedan bevara det normala v

ä

rdet. Man kan d

ä

rf

ö

r teoretiskt ber

ä

kna kalkningsbehovet som den kalk­m

ä

ngd som kr

ä

vs f

ö

r att neutralisera det 

å

rliga syratillskottet. Inledningsvis 

ä

r kalkningsbehovet n

å

got st

ö

rre om man snabbt vill f

ö

rb

ä

ttra l

ä

get i de drabbade sj

ö

arna.

I praktiken koinmer en sj

ö

 inte att kalkas 

å

rligen utan man kommer att g

ö

ra mer koncentrerade insat­ser i form av kalkningar med en varaktighet av ca fem 

å

r.

Sj

ö

ar och vattendrag inom ungef

ä

r en fj

ä

rdedel av Sveriges yta 

ä

r i dag f

ö

rsurningsdrabbade eller ho­tade av f

ö

rsurningen! . F

ö

r att stoppa f

ö

rsurningen av dessa vatten kr

ä

vs ett 

å

rligt kalktillskott om totalt ca 700 000 ton. Med en kalkningskostnad p

å 

ca 300 kr/ton skulle den totala kostnaden f

ö

r ett s

å

dant tillskott bli ca 200 milj kr per 

å

r. Samtli­ga sj

ö

ar och 

ä

ven huvuddelen av de rinnande vattnen skulle d

ä

 omfattas av kalkningen (se bil 2, kap 10) .

Den ackumulerade depositionen av f

ö

rsurande 

ä

mnen i de f

ö

rsurningsk

ä

nsliga omr

å

dena i landet 

ä

r m

å

ngfalt st

ö

rre 

ä

n det 

å

rliga syratillskottet. F

ö

r att neutra­lisera den skulle inte mindre 

ä

n 50 milj ton kalksten beh

ö

va tillf

ö

ras som en eng

ä

ngsinsats. Kostnaden skulle bli ca 15 miljarder kr.

F

ö

rslag till insatsniv

å

Verken anser att m

å

let f

ö

r kalkningen av sj

ö

ar och vattendrag b

ö

r vara att 

å

terst

ä

lla de sj

ö

ar som re­dan f

ö

rsurats och r

ä

dda dem som 

ä

r f

ö

rsurningshota-de. Detta kr

ä

ver att det 

å

rliga syratillskottet kom­penseras i de f

ö

rsurningsk

ä

nsliga omr

å

dena.

Kalkningen b

ö

r enligt verken avv

ä

gas s

å

 att vattnen f

å

r tillr

ä

cklig buffertf

ö

rm

å

ga att motst

å

ä

ven kraf­tiga surst

ö

tar under sn

ö

sm

ä

ltningen. Att genom kalk­ning bygga upp hela den ursprungliga buffertkapaci­teten i mark och vatten anser verken d

ä

remot inte vara ekonomiskt m

ö

jligt och inte heller n

ö

dv

ä

ndigt.

1) Sj

ö

vattnet har h

ä

r en alkalinitet l

ä

ngre 

ä

n 0,1 mekv/1.

Prop. 1981/82:151

69

Verken f

ö

rordar s

å

ledes kalkningsinsatser i sj

ö

ar och vattendrag om ca 200 milj kr per 

å

r r

ä

knat i 1980 

å

rs priser. Den nuvarande kalkningsverksamhe­ten b

ö

r utvidgas stegvis och n

å

 full omfattning ef­ter fem 

å

r.

Ett kalkningsprogram av denna omfattning skulle g

ö­

ra d

é

t m

ö

jligt att r

ä

dda de ca 18 000 sj

ö

ar som re­dan 

ä

r f

ö

rsurade och hindra f

ö

rsurning i de ytter­ligare ca 3 000 sj

ö

ar som v

ä

ntas bli f

ö

rsurade un­der 

å

ttiotalet. Man skulle h

ä

rigenom hindra att det ursprungliga v

ä

xt- och djurlivet sl

å

s ut i en mycket stor del av de mindre och medelstora sj

ö

arna i fr

ä

mst Syd- och Mellansverige. I vissa l

ä

n 

ä

r som tidigare redovisats inte mindre 

ä

n tre fj

ä

rdedelar av sj

ö

arna redan drabbade av f

ö

rsurningen. Bland de f

ö

rsurade eller f

ö

rsurningshotade vattnen finns flera som har unika v

ä

rden t ex Boksj

ö

-Kornsj

ö

-systemet, Bolmen, Stora Le, Unden, Fegen och Lygnern.

Dessa har till en del b

ö

rjat kalkas och fortsatta insatser kommer att beh

ö

vas. Stora kalkningsinsat­ser har ocks

å

 varit n

ö

dv

ä

ndiga i t ex H

ö

gvads

ä

n som 

ä

r en del av 

Ä

trans vattensystem och som inneh

å

ller ett naturligt best

å

nd av lax. Bohusl

ä

ns sm

åå

ar, t ex Anr

å

se

å

n, och b

ä

ckar med naturliga best

å

nd av havs­

ö

ring 

ä

r s

å

 gott som samtliga h

å

rt utsatta och f

ö

re­m

å

l f

ö

r insatser.

Kalkningsprogrammet skulle inneb

ä

ra att fisket kan bevaras i omr

å

den som ofta 

ä

r av stor betydelse f

ö

r det r

ö

rliga friluftslivet. Inte minst fritidsfiskets stora sociala betydelse g

ö

r det angel

ä

get att motver­ka skador p

å

 fiskbest

å

nden till f

ö

ljd av det sura nedfallet. Ett bevarande och en utveckling av fisket i och runt t

ä

torterna kan ses som en aktiv 

å

tg

ä

rd f

ö

r att bibeh

å

lla och f

ö

rb

ä

ttra fritidsmilj

ö

n i v

å

rt land. Inom stora omr

å

den f

ö

ruts

ä

tter det i dag att vattenmilj

ö

n f

ö

rsvaras genom kalkning.

Om inga mot

å

tg

ä

rder vidtas kommer f

ö

rsurningen att i allt h

ö

gre grad drabba 

ä

ven st

ö

rre sj

ö

ar under den' n

ä

rmaste framtiden. Detta betyder att allt fler sj

ö­

ar som utnyttjas som kommunala vattent

ä

kter kan v

ä

n­tas bli f

ö

rsurade. Som en f

ö

ljd av det f

ö

reslagna kalkningsprogrammet skulle m

å

nga kommuner slippa pro­blem med f

ö

rsurat vatten i sina vattent

ä

kter. Mangan m fl metaller kommer genom kalkningen att f

ä

llas ut i sj

ö

n i st

ä

llet f

ö

r att beh

ö

va f

ä

llas ut i vattenverken

Utg

å

ngspunkter f

ö

r framtida kalkning

Syftet med kalkningen av sj

ö

ar och vattendrag b

ö

r vara att s

ä

 l

å

ngt som m

ö

jligt 

å

terst

ä

lla den natur­liga milj

ö

n i vattinen. Kalkningen b

ö

r g

ö

ras med h

ä

n-

Prop. 1981/82:151

70

syn till de ekologiska f

ö

rh

å

llandena och syfta till att 

å

terf

ö

ra vattnens pH till de ursprungliga v

ä

rde­na. En skogssj

ö

 kommer allts

å

 - 

ä

ven efter kalkning -normalt att vara surare 

ä

n en sl

ä

ttsj

ö

.

F

ö

rsurningen av sj

ö

ar och vattendrag ber

ö

r som frctm-h

å

llits m

å

nga samh

ä

llsintressen - allm

ä

n naturv

å

rd, fiske, friluftsliv och vattenf

ö

rs

ö

rjning. Insatser mot f

ö

rsurningen m

å

ste avv

ä

gas med h

ä

nsyn till alla dessa inturessen. Synpunkter fr

å

n samtliga ber

ö

rda m

å

ste kunna komma fram n

ä

r det g

ä

ller att best

ä

mma t ex vilka vattensystem som skall prioriteras och turordningen dem emellan samt var inom systemen 

å

t­g

ä

rderna skall koncentreras.

§£

iSii2t_

§

t

ö

d

F

ö

rsurningen

ä

r ett allvarligt nationellt milj

ö

pro­blem. Det orsakas till stor del utanf

ö

r landets gr

ä

n­ser. Staten m

å

ste enligt verkens 

å

sikt d

ä

rf

ö

r ha ett huvudansvar i kampen mot f

ö

rsurningen och st

ö

dja de insatser som g

ö

rs f

ö

r att d

ä

mpa f

ö

rsurningens effek­ter.

Verken anser dock att de som drar direkt nytta av kalkningen i form av 

å

terst

ä

lld och bevarad naturlig milj

ö

, f

ö

rb

ä

ttrat fiske, m

ö

jlighet till rikare fri­luftsliv etc b

ö

r svara f

ö

r n

å

gon del av kostnaden. En s

å

dan egeninsats b

ö

r liksom hittills kunna utg

ö

- ras av eget arbete n

å

got som 

ä

r aktuellt s

ä

rfekilt i de mindre f

ö

reningsledda projekten.

Regional_glanerin3

Under f

ö

rs

ö

ksverksamheten har kalkningen haft be­gr

ä

nsad omfattning. Ett huvudsyfte har varit att pr

ö­

va olika kalkningsmetoder, skaffa erfarenhet av kost­naderna f

ö

r att kalka och att unders

ö

ka kalkningens effekter i vattnen.

I koimnande kalkningsverksamhet blir det fr

å

ga om in­satser 

ö

ver stora omr

å

den under en l

å

ng f

ö

ljd av 

å

r. Insatserna m

å

ste d

å

 planeras och genomf

ö

ras p

å

 ett systematiskt s

ä

tt.

Kalkning i en del av ett vattensystem p

å

verkar ock­s

å

 andra delar av systemet. Kalkning i h

ö

gt bel

ä

gna k

ä

llsj

ö

ar kan tex ibland vara det b

ä

sta s

ä

ttet att komma till r

ä

tta med f

ö

rsurningen ocks

å

 i huvudsys­temet. F

ö

r att kalkningen skall kunna utf

ö

ras p

å 

effektivast m

ö

jliga s

ä

tt b

ö

r d

ä

rf

ö

r vattensystemet vara utg

å

ngspunkt f

ö

r planeringen av insatserna. Detta inneb

ä

r att det m

å

ste finnas en regional pla­nering av kalkningen.

Prop. 1981/82:151

71

Kalkningen kommer att vara eri av de mest v

ä

sentliga vattenv

å

rdande och fiskev

å

rdande 

å

tg

ä

rderna i sj

ö

ar och vattendrag under l

å

ng tid fram

å

t. Insatserna kan ocks

å

 ge 

ö

kad syssels

ä

ttning i vissa omr

å

den. Plane­ringen av kalkningen m

å

ste mot denna bakgrund vara v

ä

l samst

ä

md med samh

ä

llets 

ö

vriga planering, s

å­

v

ä

l inom kommunerna som p

å

 den regionala niv

å

n.

Organisation

Ansvar_f

ö

r_enskilda_kalknings2ro2ekt

Verken anser att de enskilda kalkningsprojekten b

ö

r genomf

ö

ras i lokal regi. H

ä

rigenom kan man ta till vara de kunskaper och det engagemang som finns bland de n

ä

rmast ber

ö

rda. Ansvariga f

ö

r projekten b

ö

r lik­som hittills kunna vara kommuner, fiskeorganisatio­ner och andra f

ö

reningar, enskilda vatten

ä

gare etc.

yi

£

2nH}iS2_

§

Y_5

£ä

t5fei

ä

E

§

3S

£

Efterfr

å

gan p

å

 det nuvarande statsbidraget p

å

 75 % har varit stor under hela f

ö

rs

ö

ksverksamheten. I vissa st

ö

rre kalkningsprojekt har det dock varit sv

å

rt att ordna finansieringen av de 25 % av kost:na-den som inte t

ä

cks av statsbidrag.

I framtiden kommer st

ö

rre samordnade kalkningsin­satser i ett vattensystem ofta att bli aktuella och representera det mest rationella s

ä

ttet att kalka. F

ö

r att underl

ä

tta s

å

dana insatser b

ö

r det nuvarande statsbidraget h

ö

jas n

å

got. Verken f

ö

resl

å

r ett bi­drag p

ä

 85 % ,

Projekt av stort allm

ä

nt int:resse b

ö

r liksom i dag kunna f

å

 100 procents statsbidrag.

Re2ional_verksamhet

Den regionala planeringen av kalkningen b

ö

r ske l

ä

ns­vis . I 

ö

verv

ä

gande antalet fall delas vattensystemen av l

ä

nsgr

ä

nser och planeringen m

å

ste d

ä

rf

ö

r i stor utstr

ä

ckning ske i samverkan mellan ber

ö

rda l

ä

n.

Verken utg

å

r - som redan framh

å

llits - fr

å

n att kalkningen skall ges en s

å

dan omfattning att man skall kunna h

ä

lla f

ö

rsurningen st

å

ngen och r

ä

dda redan f

ö

rsurade vatten. Verksamheten kommer dock att vara fullt utbyggd f

ö

rst efter fem 

å

r. Det 

ä

r angel

ä

get  att best

ä

mma i vilken turordning vatten­systemen skall kalkas under denna period.

Den regionala planeringen f

ö

resl

å

s mynna ut i en prioriteringslista 

ö

ver sj

ö

arna och vattendragen och en plan f

ö

r kalkningen i l

ä

net i enlighet med denna prioritering. Verken anser att l

ä

nsstyrelsen - som f

ö

retr

ä

dare f

ö

r det allm

ä

nna l

ä

nsintresset

Prop. 1981/82:151

72

och ansvarig f

ö

r milj

ö

v

å

rds- och annan viktig sam­h

ä

llsplanering i l

ä

net - b

ö

r ha ett huvudansvar f

ö

r kalkningsplaneringen. Planen f

ö

r kalkningen b

ö

r fastst

ä

llas i l

ä

nsstyrelsens styrelse.

De som ber

ö

rs av kalkningen b

ö

r medverka i plane­ringsprocessen. En dialog med ber

ö

rda kommuner och likas

å

 med f

ö

retr

ä

dare f

ö

r bl a fiske- och natur­v

å

rdsintressen

ä

r av st

ö

rsta vikt n

ä

r kalkningen planeras. L

ä

nsstyrelsen b

ö

r i detta sammanhang kny­ta en r

å

dgivande grupp till sig med representanter f

ö

r exempelvis kommuner, fisken

ä

mnd och de 

ö

ver st

ö

rre regioner arbetande fiskeriintendenterna, vat­ten

ä

gare, fiskeorganisationer och naturv

å

rdsf

ö

re­ningar .

Fiskeristyrelsen och naturv

å

rdsverket anser att f

ö

r­delningen av statsbidrag till kalkningsprojekt b

ö

r ske regionalt. Vid ett omfattande statligt st

ö

d blir detta administrativt enklare 

ä

n central bidragsgiv­ning . Kontakterna mellan bidragsgivare och bidrags­tagare underl

ä

ttas likas

å

.

Varje l

ä

n b

ö

r s

å

ledes f

å

 en viss ram att disponera f

ö

r st

ö

d till kalkning. De bidrag som l

ä

mnas b

ö

r f

ö

r­delas i enlighet med den regionala planen f

ö

r kalk­ningen. L

ä

nsstyrelsen b

ö

r varje 

å

r till regeringen redovisa den l

ö

pande kalkningsplaneringen och beg

ä

ra medel f

ö

r kalkningen.

Ansvaret f

ö

r genomf

ö

randet av kalkningsplanen b

ö

r ligga p

å

 fisken

ä

mnden. H

ä

rigenom kan man effektivt utnyttja de kunskaper om vattnen i l

ä

net och de kon­takter med vatten- och fisker

ä

tts

ä

gare m fl som n

ä

mn­den har. Fisken

ä

mnden har vidare genom sitt arbete under f

ö

rs

ö

ksverksamheten skaffat sig betydande er­farenhet av praktiskt kalkningsarbete. Verken anser att man b

ö

r bygga vidare p

å

 denna kompetens och inte splittra ansvaret f

ö

r genomf

ö

randet av den regionala kalkningsplanen p

å

 flera organ.

Fisken

ä

mnden b

ö

r s

å

ledes besluta sj

ä

lvst

ä

ndigt om bi­drag till kalkningsprojekt som ligger inom ramen f

ö

r den regionala kalkningsplanen. Om n

ä

mnden tvingas till avsteg fr

å

n planen t ex d

ä

rf

ö

r att det visar sig vara sv

å

rt att genomf

ö

ra vissa projekt b

ö

r 

ä

ndrings­f

ö

rslag diskuteras med och godk

ä

nnas av l

ä

nsstyrelsen.

Central_verksamhet

De centrala myndigheterna, fiskeristyrelsen och na­turv

å

rdsverket, b

ö

r ta fram riktlinjer f

ö

r kalkning­en och svara f

ö

r forskning, utveckling av ny teknik, viss kvalificerad effektuppf

ö

ljning och information m fl centrala behov.

En mycket viktig uppgift f

ö

r de centrala myndigheter-

Prop, 1981/82:151

73

na blir att f

ö

lja f

ö

rsurningens omfattning och effek­ter och g

ö

ra en samlad bed

ö

mning av behovet av mot­

å

tg

ä

rder i olika delar av landet. De centrala myndig­heterna b

ö

r mot denna bakgrund yttra sig 

ö

ver l

ä

nens beg

ä

ran om medel f

ö

r kalkning. I sina yttranden b

ö

r de vidare f

ö

resl

å

 l

ä

mpliga avv

ä

gningar i de fall oli­ka l

ä

ns planering av kalkiiing

é

h av ett vattensystem inte 

ä

r f

ö

renlig.

Det b

ö

r inte inr

ä

ttas n

å

gra nya organ f

ö

r att samord­na de centrala myndigheternas insatser betr

ä

ffande kalkning utan varje myndighet b

ö

r liksom hittills ha ett klart definierat ansvarsomr

å

de. Fiskeristyrelsen b

ö

r svara f

ö

r fiskeribiologiska fr

å

gor och andra fr

å­

gor med anknytning till fisket. Styrelsen b

ö

r vidare 

ä

ven forts

ä

ttningsvis svara f

ö

r fr

å

gor som r

ö

r ut­veckling av ny teknik betr

ä

ffande kalkningsredskap och kalkningsmetoder samt f

ö

lja kostnaderna f

ö

r kalk­ningen och verka f

ö

r en effektiv organisation av pro­jekten. Naturv

å

rdsverket b

ö

r svara f

ö

r milj

ö

fr

å

gorna. Verket b

ö

r 

ä

ven ha ansvar f

ö

r att ta fram ett l

ä

mp­ligt system f

ö

r att lagra information om kalkningen och dess effekter.

Verken l

ä

mnar f

ö

rslag till ny bidragsf

ö

rordning samt till 

ä

ndring i kung

ö

relsen om h

ä

lso- och milj

ö

farli­ga varor p

å

 sid 36-37. Huvuddragen i organisationen n

ä

r det g

ä

ller hantering av bidragsmedel 

å

sk

å

dlig­g

ö

rs av organisationsskissen p

ä

 n

ä

sta sida.

Verken har som framg

å

r av skissen skilda uppfatt­ningar n

ä

r det g

ä

ller 

ö

verf

ö

ringen av medel f

ö

r kalkningsverksamheten fr

å

n regeringen till l

ä

nen.

Fiskeristyrelsen anser att fiskeriverket b

ö

r till­f

ö

ras de medel som avser kalkning av sj

ö

ar och vat­tendrag och som i 

ö

verv

ä

gande antalet fall har ett uttalat fiskev

å

rdande syfte. Efter det att l

ä

nssty­relsen, som har det 

ö

vergripande l

ä

nsplaneringsan­svaret, fastst

ä

llt kalkningsplanen f

ö

r l

ä

net b

ö

r fisken

ä

mnden ansvara f

ö

r att de planerade 

å

tg

ä

rder­na blir genomf

ö

rda. H

ä

rigenom kan man p

å

 ett 

ä

nda­m

å

lsenligt s

ä

tt utnyttja den kompetens som n

ä

mnden besitter och de kontakter som n

ä

mnden har med vatten-och fisker

ä

tts

ä

gare samt fritidsfiskare. N

ä

mnder och fiskeriintendenter har dessutom genom sitt arbete under f

ö

rs

ö

ksverksamheten skaffat sig en betydande erfarenhet av det praktiska 

å

tg

ä

rds- och uppf

ö

lj­ningsarbetet. Genom den f

ö

reslagna organisationen kan kalknings

ä

tg

ä

rderna 

ä

ven samordnas med de 

ö

vriga insatser som g

ö

rs i fiskev

å

rdande syfte med st

ö

d av f

ö

rordningen om statligt st

ö

d till fritidsfisket (E 17

L

ä

nsstyrelsen liksom fisken

ä

mnden b

ö

r kunna dispone­ra en viss del av medlen f

ö

r eget arbete. Ett l

ä

mp­ligt belopp kan vara 100 000 kr till vardera eller i l

ä

n med omfattande kalkningsverksamhet h

ö

gst 4 % till vardera av kalkningsanslaget i l

ä

net.

Prop. 1981/82:151

74

HANTERING AV BIDRPGSMEDEL F

Ö

R KALKNING AV SJ

Ö

AR OCH VATTENDRAG Fiskeristyrelsens f

ö

rslag

Regering

Yttr. 

/

Remiss  /  / Remiss

/  /   Beg

ä

ran

\

Beslut   \ on medel  \ avs.lstis arbetie

Beslut om

medel avs.

\fn:s arbete

Fs

1

SNV

on medel

\

\

R

å

dgiv, grupp

R

å

d

Lst

Fn

Kalkningsplanering

Genomf

ö

rande av kalk­ningsplan

Ans

ö

kan bidrag

om        I Beslut csn ,L bidrag

Kamuner, enskilda, f

ö

reningar

Naturv

å

rdsverkets f

ö

rslag

Regering

Yttr.

/ 

YttiyX    

Remiss Remiss/>

1 

1

Fs

SNV

Beg

ä

ran 

cm itE-

Beslut om iredel

del

R

å

dgiv, grupp

R

å

d

Lst

Kalknings-

Fn

Kalkningsplanering

Genomf

ö

rande ningsplan

av kalk-

budget 

"

Anse bidr

kan om ag

1

1

Beslut om bidrag

Kamiimer, enskilda, f

ö

reningar

Prop. 1981/82:151

75

Naturv

å

rdsverket anser att l

ä

nsstyrelsen - som har ansvaret f

ö

r kalkningsplaneringen och f

ö

r framst

ä

ll­ningen om medel f

ö

r kalkningen - b

ö

r tillf

ö

ras samt­liga medel som avser kalkning av sj

ö

ar och vatten­drag i l

ä

net. Medel f

ö

r bidragsgivningen samt f

ö

r fis­ken

ä

mndens  eget arbete med kalkningsfr

å

gor b

ö

r dis­poneras av fisken

ä

jimden efter l

ä

nsstyrelsens beslut.

L

ä

nsstyrelsen b

ö

r kunna disponera en viss d

é

l av medlen f

ö

r eget arbete. Ett l

ä

mpligt belopp kan va­ra 100 000 kr eller i l

ä

n med omfattande kalknings­verksamhet h

ö

gst 4 % av kalkningsanslaget till l

ä­

net.

Verken anser att man b

ö

r v

ä

lja ett 

å

terh

å

llsamt m

ä

t-program f

ö

r huvuddelen av kalkningsprajekten. F

ö

r att m

ä

tningarna skall bli av god kvalit

é

 och s

ä

kert j

ä

mf

ö

rbara mellan olika projekt b

ö

r l

ä

nsstyrelsen svara f

ö

r dera. Kontrollen av pH, alkalinitet m m inom det enskilda kalkningsprojektet inlemmas d

ä

rmed i l

ä

nsstyrelsens milj

öö

vervakning. Provfisken och and­ra fiskeribiologiska unders

ö

kningar b

ö

r ske i fiske-n

ä

mdens regi eller genom fiskeriintendenternas f

ö

rsorg

De centrala myndigheterna b

ö

r som redan n

ä

mnts svara f

ö

r en kvalificerad uppf

ö

ljning av vissa bitar av kalkningen. Fiskeristyrelsen b

ö

r svara f

ö

r uppf

ö

lj­ningen betr

ä

ffande fiskeribiologiska effekter och naturv

ä

rdsverket f

ö

r fysikalisk-kemiska m

ä

tningar samt 

ö

vriga biologiska effekter.

Naturv

å

rdsverket och fiskeristyrelsen b

ö

r samordna l

ä

nens effektuppf

ö

ljning. Naturv

å

rdsverket b

ö

r sva­ra f

ö

r att det l

ä

ggs upp ett l

ä

mpligt system f

ö

r att lagra information om kalkningen och dess effekter (kalkningsregister).

ytbildnin3_och_information

En 

ö

verg

å

ng till kalkning i stor skala av det slag som f

ö

resl

å

s h

ä

r m

å

ste 

å

tf

ö

ljas av v

ä

sentligt ut

ö

kad utbildning och information. L

ä

nsstyrelse och fiske-n

ä

nuid b

ö

r h

ä

r arbeta tillsammans med kommuner, f

ö

re­ningar och andra ber

ö

rda.

P

ä

 central niv

å

 b

ö

r fiskeristyrelsen i samr

å

d med naturv

å

rdsverket ta fram riktlinjer f

ö

r kalkningen. De b

å

da verken b

ö

r vidare ta fram utbildnings- och informationsmaterial som kan anv

ä

ndas av l

ä

nsstyrel­se och fisken

ä

nmd m fl, ge ut publikationer som be­r

ö

r speciella fr

å

gor, t ex metallutl

ö

sning, redovisa resultaten av kalkningen osv.

Prop. 1981/82:151

76

Konsekvenser om statsst

ö

det begr

ä

nsas

Den organisation,som verken f

ö

reslagit f

ö

ruts

ä

tter ett omfattande statligt st

ö

d till kalkningen. Om det statliga st

ö

det skulle begr

ä

nsas riskerar man att f

å

 en l

å

ng bidragsk

ö

 om alla kalkningsprojekt blir ber

ä

ttigade till statligt bidrag. Det statliga st

ö­

det f

å

r d

ä

 inte n

å

gon stimulanseffekt utan kan tv

ä

rt­om h

ä

mma utvecklingen, eftersom intressenter som skulle kunna t

ä

nka sig att kalka utan statligt st

ö

d inte g

ö

r det utan st

ä

ller sig i k

ö

n och avvaktar det statliga bidraget.

Statliga bidrag m

å

ste i ett s

å

dant fall reserveras f

ö

r vissa klart definierade typer av kalkningspro­jekt t ex vissa angivna riksintressanta sj

ö

ar och vattendrag, 

ö

vriga projekt f

ä

r genomf

ö

ras utan n

å­

got statligt st

ö

d. Det blir d

å

 knappast m

ö

jligt att decentralisera bidragsgivningen till l

ä

nen utan bi­dragen f

å

r l

ä

mnas fr

ä

n central niv

å

.

Kalkf

ä

llning i reningsverk

Omkring 30 % av de kommunala avloppsutsl

ä

ppen sker i f

ö

rsurade eller f

ö

rsurningshotade omr

å

den. Utsl

ä

ppen koinmer fr

å

n 800 till 

ö

verv

ä

gande delen sm

å

 renings­verk. En stor andel av reningsverken anv

ä

nder alumi­nium eller j

ä

rnsalter f

ö

r den kemiska reningen. En mindre andel f

ä

ller med kalk.

Kemisk f

ä

llning med aluminium - och j

ä

rnsalter med­f

ö

r att alkaliteten i avloppsvattnet s

ä

nks. Rest­halter av framf

ö

r allt aluminium kan vidare i f

ö

r­surade sj

ö

ar och vattendrag inneb

ä

ra f

ö

rgiftnings­risker f

ö

r bl a fiskbest

å

ndet. F

ä

llning med kalk skulle ge en f

ö

rh

å

llandevis h

ö

gre alkalitet i av­loppsvattnet och problemet med metallf

ö

rgiftning skulle ocks

å

 kunna undvikas. Vid utsl

ä

pp i vatten med liten utsp

ä

dning kan det kalkf

ä

llda avloppsvatt­nets h

ö

ga pH-v

ä

rde dock vara skadligt.

Reningskostnaden skiljer sig vid sm

å

 reningsverk en­dast obetydligt mellan kalk och alvutiiniumsulfat. Va­let av f

ä

llningskemikalie blir beroende av bl a kra­ven i fr

å

ga om sk

ö

tsel och underh

å

ll, arbetsmilj

ö

, 

 reningseffekt och inverkan p

å

avloppsslammet. Hit­tills har ett st

ö

rre sk

ö

tselbehov och vissa arbets­milj

ö

problem talat emot kalk som f

ä

llningsmedel. Rap­porter fr

ä

n enstaka kalkverk, d

ä

r speciell omsorg 

ä

g­nats 

å

t reningsverkens utformning, visar dock att m

å

nga av sv

å

righeterna g

å

r att avhj

ä

lpa.

Verken anser att l

ä

nsstyrelsen b

ö

r beakta vad kalk­f

ä

llning eller pH-justering av det utg

å

ende avlopps­vattnet kan ge i den regionala planeringen av kalk-

Prop. 1981/82:151

77

ningen. I planen f

ö

r kalkningen b

ö

r l

ä

nsstyrelsen ange i vilka vatten kalkf

ä

llning eller pH-justering 

ä

r motiverat fr

å

n f

ö

rsurningssynpunkt.

Å

TG

Ä

RDER F

Ö

R ATT D

Ä

MPA F

Ö

RSURNINGSEFFEKTER I MARK OCH GRUNDVATTEN

Inledning

I det f

ö

ljande presenteras f

ö

rst kortfattat t

ä

nkba­ra 

å

tg

ä

rder f

ö

r att d

ä

mpa f

ö

rsurningens effekter i mark och grundvatten. D

ä

refter l

ä

mnas f

ö

rslag till verksamhet.

Å

kermark

Under i stort sett hela efterkrigstiden har kalk­ningen av 

å

kermarken i praktiken varit helt otill­r

ä

cklig f

ö

r att neutralisera de olika syratillskot­ten. Helt analogt har man kunnat notera l

å

ga och sjunkande pH-v

ä

rden i marken inom i stort sett samt­liga jordbruksomr

å

den. S

å

ledes 

ä

r en mycket betydan­de del av 

å

kermarken i stort behov av kalkning. Vid pH-v

ä

rden under 5,5-6,0 

ä

r kalkning f

ö

rmodligen en mer produktionsbefr

ä

mjande 

å

tg

ä

rd 

ä

n att exempelvis tillf

ö

ra de sista kilona av den rekommenderade m

ä

ng­den g

ö

dselkv

ä

ve per hektar.

Enligt nuvarande rekommendationer b

ö

r 

å

kermark kal­kas vart femte till vart tionde 

å

r. I praktiken kan det dr

ö

ja betydligt l

ä

ngre mellan kalkningstillf

ä

l-lena. Med tanke p

å

 det samlade f

ö

rsurningstryck som nu r

å

der, inte minst fr

å

n g

ö

dselmedlen, torde inter­vallen vara alltf

ö

r l

å

nga. De stora pH-fluktuationer som blir f

ö

ljden leder till en fortl

ö

pande utarmning av markens f

ö

rr

å

d av framf

ö

r allt magnesium. Kalkning av 

å

kermark b

ö

r d

ä

rf

ö

r 

ö

ka till det verkliga behovet och jordbrukarna informeras om l

ä

mpliga kalknings-och g

ö

dselmedel liksom om doser och intervall.

Skogsmark

F

ö

rsurningen av skogsmark kan som tidigare framh

å

l­lits p

å

 sikt komma att inverka menligt p

å

 markens produktionsf

ö

rm

å

ga och p

å

verka bl a tr

ä

dtillv

ä

xten.

De skador som drabbat granskog i Tyskland, USA, Sve­rige och Norge under sjuttiotalets senare h

ä

lft har , upptr

ä

tt i de h

å

rdast f

ö

rsurningsdrabbade omr

å

dena. Mycket talar d

ä

rf

ö

r f

ö

r att f

ö

rsurningen 

ä

r en bi­dragande orsak till att tr

ä

den d

ö

r eller skadas.

Om farh

å

gorna skulle visa sig vara ber

ä

ttigade kan kalkning, sannolikt i kombination med g

ö

dsling, vara en t

ä

nkbar mot

å

tg

ä

rd s

å

 l

ä

nge inte v

ä

sentliga ut­sl

ä

ppsbegr

ä

nsningar kan 

å

stadkommas. En s

å

dan 

å

tg

ä

rd f

ö

ruts

ä

tter emellertid att kalkens inverkan p

å

 skogs­marken blir b

ä

ttre klarlagd 

ä

n vad den nu 

ä

r.

Prop. 1981/82:151

78

Grundvatten

F

ö

rsurade vattent

ä

kter kan behandlas kortsiktigt t ex genom att man s

ä

tter in filter. En annan 

å

t­g

ä

rd 

ä

r att kalka exempelvis i eller runt brunnar.

F n finns det inte n

å

gra billiga filter f

ö

r enskil­da vattent

ä

kter. Kalkning kan ge god effekt men er­farenheterna 

ä

r begr

ä

nsade.

En mer l

å

ngsiktig 

å

tg

ä

rd f

ö

r att komma till r

ä

tta med f

ö

rsurat grundvatten 

ä

r att kalka infiltrations­omr

å

den. Detta har hittills bara utf

ö

rts i enstaka fall.

F

ö

rslag till 

å

tg

ä

rder

Verken f

ö

resl

å

r att jordbrukarna skall rekommenderas att kalka 

å

kermark med kortare intervall med sikte p

å

 att dels kompensera den samlade f

ö

rsurningen dels minimera pH-fluktuationerna mellan kalkningarna.

Erfarenheterna av att kalka skogsmark 

ä

r av ringa omfattning. Dessutom tycks inte enbart positiva ef­fekter uppst

å

. Den tid som g

å

r 

å

t innan effekterna kan avl

ä

sas 

ä

r ocks

å

 vida st

ö

rre 

ä

n vad som g

ä

ller vid kalkning av sj

ö

ar och vattendrag. Ocks

å

 n

ä

r det g

ä

ller 

å

tg

ä

rder direkt inriktade p

ä

 att d

ä

mpa f

ö

r­surningseffekterna i grundvattnet 

ä

r erfarenheterna begr

ä

nsade. Verken f

ö

resl

å

r mot denna bakgrund att man etablerar en l

å

ngsiktig f

ö

rs

ö

ksverksamhet.

F

ö

rs

ö

ksverksamheten m

å

ste inriktas p

å

 att studera f

ö

ruts

ä

ttningarna f

ö

r och effekterna av markkalkning p

å

 sj

ä

lva marksystemet. Det kr

ä

vs en experimentell verksamhet inriktad p

å

 olika kompenserande medels effekter p

å

 grundvatten, markkemi, markbiologi och skogsproduktion. Objekten b

ö

r ges en mer ing

å

ende och varaktig uppf

ö

ljning 

ä

n vid sj

ö

kalkning.

Vidare b

ö

r kalkning av vattent

ä

kter och andra 

å

tg

ä

r­der f

ö

r att 

å

terst

ä

lla f

ö

rsurat dricksvatten stude­ras. En viktig uppgift blir att omg

å

ende utarbeta prelimin

ä

ra rekommendationer f

ö

r t

ä

nkbara 

å

tg

ä

rder. De kommunala h

ä

lsov

å

rdsn

ä

mnderna har ett stort behov av detta.

F

ö

rs

ö

ksverksamheten b

ö

r indelas i perioder och den f

ö

rsta omfatta fem 

å

r. Kostnaderna under den f

ö

rsta perioden kan uppskattas till ca 10 milj kr per 

å

r n

ä

r verksamheten n

å

tt full omfattning.

Naturv

å

rdsverket b

ö

r ha ansvar f

ö

r verksamheten i samr

å

d med ber

ö

rda sektormyndigheter. Genomf

ö

randet kommer att ligga p

å

 olika forskningsinstitutioner bland vilka lantbruksuniversitetet s

ä

rskilt b

ö

r n

ä

mnas.

Prop. 1981/82:151

79

KOSTNADER OCH ANSLAGSBEHOV

Kostnader f

ö

r f

ö

reslagna 

å

tg

ä

rder

Kostnaderna f

ö

r ett fullt utbyggt sj

ö

kalkningspro-gramkan som tidigare n

ä

nuits ber

ä

knas till grovt sett 200 milj kr per 

å

r. Den f

ö

reslagna f

ö

rs

ö

ksverk­samheten avseende mark och grundvatten kommer n

ä

r den n

å

tt full omfattning att bel

ö

pa sig p

å

 longef

ä

r 10 milj kr per 

å

r.

Det kommer att kr

ä

vas ett omsorgsfullt arbete att : planera kalkningen av sj

ö

ar och vattendrag i de be­r

ö

rda l

ä

nen. I m

å

nga fall kommer t ex de ansvariga f

ö

r de enskilda kalkningsprojekten att beh

ö

va hj

ä

lp fr

ä

n myndigheterna att l

ä

gga upp sina projekt.

Verken anser att kalkningen av sj

ö

ar och vattendrag b

ö

r utvidgas stegvis s

å

 att alla projekt hinner f

ö

r­beredas p

å

 ett tillfredsst

ä

llande s

ä

tt. Om Verksam­heten utvidgas successivt hinner ocks

å

 utbudet av olika slag av kalkningstj

ä

nster anpassas vilket min­skar risken f

ö

r en press upp

å

t p

å

 priserna.

Verken f

ö

resl

å

r att kalkningsverksamheten skall vara fullt utbyggd efter fem 

å

r. F

ö

rs

ö

ksverksamheten av­seende mark och grundvatten b

ö

r n

å

 full omfattning efter tre 

å

r.

Verken f

ö

resl

å

r mot denna bakgrund att f

ö

ljande be­lopp anvisas f

ö

r de n

ä

rmaste fem budget

å

ren.

Kalkning av sj

ö

ar och vattendrag milj kr

82/83 50

83/84 75

84/85 100

.85/86 150

86/i 200

F

ö

rs

ö

ksverksamhet avseende mark och grundvatten milj kr

6

8

10

10

10

F

ö

rdelning av ansl.

aget f

ö

r

1982/83

F

ö

r 1982/83 f

ö

resl

å

s f

ö

ljande n

ä

rmare f

ö

rdelning av medlen f

ö

r kalkning av sj

ö

ar och vattendrag.

Bidrag till kalkning av sj

ö

ar

och vattendrag inkl uppf

ö

ljning

och administiration i l

ä

nen

milj kr

45

Central uppf

ö

ljning, kalkningsre­gister, utveckling av ny teknik, administration m m

Naturv

ä

rdsverket

2,5

Fiskeristyrelsen

2,5

50

Prop. 1981/82:151

80

Fiskeristyrelsen och naturv

å

rdsverket avser att - i samarbete med l

ä

nsmyndigheterna - under 1981/82 ta fram ett f

ö

rslag till hur kalkningsmedlen skall f

ö

rdelas mellan l

ä

nen.

F

ö

r naturv

å

rdsverkets effektuppf

ö

ljning av kalknings­insatser i utvalda S3

ö

ar och vattendrag beh

ö

vs 1,5 milj kr. Beloppet omfattar uppf

ö

ljning dels genom forskare vid naturv

å

rdsverkets laboratorier dels ge­nom extern expertis, t ex vid Institutet f

ö

r valiten-och luftv

å

rdsforskning, samt ett analysprogrcun f

ö

r denna uppf

ö

ljning.

F

ö

r medverkan i l

ä

nsstyrelsernas planeringsarbete, prioritering av l

ä

nsvisa kalkningsprogram, ledning av f

ö

rs

ö

ksverksamheten med 

å

tg

ä

rder mot f

ö

rsurning av mcLt-k och grundvatten, utveckling och uppdatering av kalkningsregister samt internationellt samarbete, information och 

å

rlig redovisning av verksamheten 

å

tg

å

r 1,0 milj kr.

I geng

ä

ld kan l

ö

nekostnaderna 

ö

ver naturv

ä

rdsverkets myndighetsanslag minskas med 900 000 kr.

F

ö

r fiskeristyrelsens arbete med f

ö

reskrifter, r

å

d och riktlinjer, planering och samordning samt in­formation och utbildning beh

ö

vs 1 milj kr.

F

ö

r effektuppf

ö

ljning, fiskeribiologiska unders

ö

k­ningar och extern expertis kr

ä

vs 0,5 milj kr, f

ö

r tekniskt utvecklingsarbete och kostandsanalyser 0,7 milj kr samt f

ö

r resultatredovisning och inter­nationellt utbyte 0,3 milj kr.

I geng

ä

ld upph

ö

r central administration och upp­f

ö

ljning av f

ö

rs

ö

ksverksamheten till en kostnad av 0,3 milj kr (liudgetlrct 1381/32).

Kostnaderna f

ö

r fiskeristyrelsen och naturv

å

rdsver­ket ber

ä

knas ligga kvar p

å

 2,5 milj kr per 

å

r f

ö

r resp verk 

ä

ven vid fullt utbyggd verksamhet.

SAMMANFATTNING

Verken vill sammanfattningsvis framh

å

lla att f

ö

rsur­ningen m

å

ste ses som ett av 

å

ttiotalets viktigaste milj

ö

problem. F

ö

rsurningens negativa effekter f

ö

r fisket och f

ö

r v

ä

xt- och djurlivet i sin helhet i v

å­

ra sj

ö

ar och vattendrag bekr

ä

ftas klart av de under­s

ö

kningar som gjorts. F

ö

rsurningen hot:ar dessutom grundvatten och mark. Risken f

ö

r p

ä

 sikt allvarliga skador b

å

de till f

ö

ljd av minskad skogsproduktion och mobilisering av metaller m

å

ste bed

ö

mas som mycket h

ö

g .

Verken anser att f

ö

rsurningen i f

ö

rsta hand m

å

ste motverkas vid k

ä

llan. Eftersom en s

å

 stor del av ned-

Prop. 1981/82:151

81

fallet av f

ö

rsurande 

ä

mnen h

ä

rr

ö

r fr

å

n andra l

ä

nder m

å

ste man p

å

 kort sikt - som uppeh

å

llande f

ö

rsvar -ocks

å

 anv

ä

nda kalkning och andra 

å

tg

ä

rder f

ö

r att d

ä

mpa f

ö

rsurningens effekter.

Verken anser

att

é

n st:rategi f

ö

r insatserna mot f

ö

rsurningen b

ö

r omfatta

kraftfullt internationellt arbete f

ö

r att 

å

stadkomma minskade utsl

ä

pp i samtliga euro­peiska l

ä

nder

l

å

ngtg

å

ende begr

ä

nsningar av f

ö

rsurande ut­sl

ä

pp i Sverige

v

ä

sentligt utvidgad kalkning av sj

ö

ar och vattendrag

f

ö

rs

ö

ksverkscunhet med 

å

tg

ä

rder inriktade p

å

 att d

ä

mpa f

ö

rsurningens effekter i mark och grundvatten

   fortsatt forskning

att kalkningen av sj

ö

ar och vattendrag b

ö

r ges en s

å

dan omfattning att f

ö

rsurningshotade sj

ö

ar kan bevaras och redan drabbade 

å

terst

ä

llas.

att kalkningen b

ö

r st

ö

djas genom statsbidrag. Stats­bidraget b

ö

r normalt uppg

å

 tSll 35 %. Projekt av riksintresse b

ö

r dock kunna f

å

 bidrag p

å 

100 %.

att kalkningen b

ö

r organiseras s

å

 som f

ö

resl

å

s p

å 

sid  , vilket i huvuddrag inneb

ä

r att

bidragsgivningen decentaraliseras till l

ä

nen

kalkningen baseras p

å

 en kalkningsplan f

ö

r l

ä

net

l

ä

nsstyrelsen har ansvar f

ö

r kalkningsplane­ringen

fisken

ä

mnden svarar f

ö

r bidragsgivning till de enskilda kalkningsprojekten dvs f

ö

r genom­f

ö

randet av kalkningsplanen

kvalificerad effektuppf

ö

ljning, utveckling av ny teknik m m l

ä

ggs p

å

 central niv

å

att f

ö

rs

ö

ksverksamheten avseende mark och grundvat­ten b

ö

r vara inriktad p

å

 att l

å

ngsiktigt pr

ö

va olika 

å

tg

ä

rder f

ö

r att motverka f

ö

rsurningens effekter. Dessutom b

ö

r riktlinjer f

ö

r hur man i dagsl

ä

get b

ä

st skall motverka f

ö

rsurning av vattent

ä

kter tas fram

6   Riksdagen 1981/82. I saml. Nr 151

Prop. 1981/82:151

82

att kostnaderna f

ö

r ett fullt utbyggt 

å

tg

ä

rdsprogram b

ö

r ber

ä

knas till 200 milj kr per 

å

r s

å

vitt av­ser kalkning av sj

ö

ar och vattendrag och 10 milj kr per 

ä

r s

å

vitt avser f

ö

rs

ö

ksverksamhet inrik­tad p

å

 mark och grundvatten

att anslaget f

ö

r budget

å

ret 1982/83 skall ber

ä

knas till 50 milj kr f

ö

r bidrag till kalkning av sj

ö­

ar och vattendrag och 6 milj kr f

ö

r f

ö

rs

ö

ksverk­samhet avseende mark och grundvatten.

Prop. 1981/82:151

83

F

Ö

RFATTNINGSF

Ö

RSLAG

F

ö

rslag till f

ö

rordning om statsbidrag till kalk­ning av sj

ö

ar och vattendrag

Regeringen f

ö

reskriver f

ö

ljande:

1

§

 Till kalkning sora kan motverka f

ö

rsurning av sj

ö

ar och vattendrag kan bidrag av statsmedel utg

å

enligt denna f

ö

rordning.

2

§

  Bidrag utg

å

r f

ö

r kostnad f

ö

r ink

ö

p och sprid­ning av kalk och f

ö

r utredning eller unders

ö

kning i samband med planering av kalkningen.

3

§

  Bidrag utg

å

r med h

ö

gst 85 procent av godk

ä

nd kostnad f

ö

r 

å

tg

ä

rd som avses i 2 

§

, om ej s

ä

rskil­da sk

ä

l f

ö

ranleder annat.

4

§

 Vid ber

ä

kning av bidrag skall h

ä

nsyn tagas till den betydelse kalkningen har f

ö

r allm

ä

nhetens fritidsfiske eller f

ö

r yrkesm

ä

ssigt bedrivet fiske, f

ö

r vattenf

ö

rs

ö

rjningen eller f

ö

r bevarandet av ett v

ä

xt- eller djurbest

å

nd som. framst

å

r som v

ä

rdefullt fr

ä

n vetenskaplig eller annan allm

ä

n synpunkt.

5

§

 Har kalkning utan s

ä

rskilt medgivande p

å

b

ö

r­jats innan bidragsfr

å

gan har avgjorts, f

å

r bidrag l

ä

mnas endast om s

ä

rskilda sk

ä

l f

ö

religger.

6

§

  Fr

å

ga om bidrag pr

ö

vas av fisken

ä

mnden. Anser n

ä

mnden att bidrag b

ö

r utg

å

 med belopp som 

ö

versti­ger 85 procent av kostnaden skall 

ä

rendet pr

ö

vas

av regeringen.

7

§

  I 

ä

rende om bidrag skall fisken

ä

mnden inh

ä

mta yttrande fr

å

n h

ä

lsov

å

rdsn

ä

mnden. Beslut om bidrag till kalkning som ej ligger inom ramen f

ö

r l

ä

nets kalkningsplan skall godk

ä

nnas av l

ä

nsstyrelsen.

Ä

rende som skall avg

ö

ras av regeringen, 

ö

ver­l

ä

mnar fisken

ä

mnden med eget yttrande till rege­ringen.

8

§

  I beslut varigenom bidrag beviljas skall s

ö

kan­den 

å

l

ä

ggas att

1.

inom viss tid b

ö

rja och fullborda den kalkning som avses med bidraget,

2.

underkasta sig den kontroll i fr

å

ga om arbetets utf

ö

rande som fisken

ä

mnden f

ö

reskriver,

3.

iakttaga de villkor och f

ö

reskrifter i 

ö

vrigt som fisken

ä

mnden best

ä

mmer.

9  

§

  Fisken

ä

mnden f

å

r upph

ä

va beslut om bidrag och,

i fr

å

ga om bidrag som har l

ä

mnats ut, kr

ä

va att det

Prop. 1981/82:151

84

helt eller delvis betalas tillbaka, om bidraget har beviljats p

å

 grund av oriktig uppgift fr

å

n bi­dragstagaren eller denne bryter mot villkor f

ö

r bidraget.

10 

§

Ytterligare f

ö

reskrifter f

ö

r verkst

ä

llighet

av denna f

ö

rordning meddelas av fiskeristyrelsen

efter samr

å

d med naturv

å

rdsverket.

11 

§

 Talan mot fisken

ä

mndens beslut enligt denna

f

ö

rordning f

ö

res hos regeringen genom besv

ä

r.

F

ö

rslag till f

ö

rordning om 

ä

ndring i kung

ö

relsen (1973:334) om h

ä

lso- och milj

ö

farliga varor

Regeringen f

ö

reskriver i fr

å

ga om kung

ö

relsen (1973:334) om h

ä

lso- och milj

ö

farliga varor att 48 a 

§

 skall ha nedan angivna lydelse.

48 a 

§

 Spridning av kalk eller kalkhaltigt 

ä

mne f

ö

r att motverka f

ö

rsurning i sj

ö

 eller vattendrag f

å

r ej p

å

b

ö

rjas utan att anm

ä

lan i god tid dessf

ö

r­innan har gjorts till l

ä

nsstyrelsen.

I fr

å

ga om spridning som avses i f

ö

rsta stycket f

å

r l

ä

nsstyrelsen meddela f

ö

reskrifter om

1.

f

ö

rsiktighetsm

å

tt som skall iakttagas vid spridningen

2.

kontroll

å

tg

ä

rder som i 

ö

vrigt erfordras

L

ä

nsstyrelsen skall s

ä

nda avskrift av anm

ä

lan enligt f

ö

rsta stycket till fisken

ä

mnden och h

ä

lso­v

å

rdsn

ä

mnden. Detsamma g

ä

ller beslut om f

ö

resskrif­ter enligt andra stycket.

Anm

ä

lan enligt f

ö

rsta stycket beh

ö

ver ej g

ö

ras om spridningen sker med st

ö

d ay statsbidrag.

Prop. 1981/82:151

85

BUaga2

Sammanställning av remissyttranden över fiskeristyrel­sens och statens naturvårdsverks rapport den 1 juni 1981 angående åtgärder mot försurningen

Yttrande över rapporten har avgetts av socialstyrelsen, Sveriges meteo­rologiska och hydrologiska institut (SMHI), statskontoret, riksrevisions­verket (RRV), universitets- och högskoleämbetet (universiteten i Uppsala,[REDACTED_EFTERNAMN] och Umeå), lantbruksslyrelsen, skogsstyrelsen, statens livmedels-verk, statens industriverk, Sveriges geologiska undersökning (SGU), läns­styrelsernas organisalionsnämnd (LON), statens lantbrukskemiska labora­torium, Sveriges lantbruksuniversitet, länsstyrelserna i Stockholms, Sö­dermanlands, Östergötlands, Jönköpings, Kronobergs, Kalmar, Blekinge, Kristianstads, Hallands, Göteborgs och Bohus, Älvsborgs, Skaraborgs, Värmlands, Örebro, Västmanlands, Kopparbergs, Gävleborgs, Väster­norrlands, Jämdands och Norrbottens län, Centrala driflledningen (CDL), Svenska kommunförbundet, Stenungsunds, Marks, Gislaveds, Lessebo, Växjö, Karlskrona, Malungs, Norbergs och Örebro kommuner. Svenska naturskyddsföreningen, Sveriges fiskevatlenägareförbund, Sveriges fri­tidsfiskares riksförbund, domänverket saml Sveriges industriförbund.

Vidare har inkommit ett yttrande frän Centerns ungdomsförbund.

Allmänt

I det närmaste samtliga remissinstanser delar fiskeristyrelsens och sta­tens naturvårdsverks bedömning av att försurningen är ett av åttiotalets allvarligaste miljöproblem.

Strategi

Verkens förslag till strategi, som innebär atl försurningen skall motver­kas vid källan och att kalkning är nödvändig som uppehållande försvar för atl dämpa effekterna, finner starkt slöd i remissopinionen. Som ett exem­pel pä en rad relativt likartade remissyttranden kan anföras följande yttran­de från länsstyrelsen i Stockholms län.

I många sjöar och vattendrag har vattnets kemiska sammansättning ändrats radikalt på grund av den ökade syratillförseln. Detta innebär förändrade livsbetingelser för växter och djur, utslagning av arter och utveckling av helt nya, utarmade ekosystem. Den utvärdering av den femåriga försöksverksamheten med kalkning som nu genomförts visar övertygande att kalkning, utförd på ett rikligt sätt, är av myckel slor betydelse för atl dämpa försurningens effekter. Försurningsproblemet har

Prop. 1981/82:151

86

enligl länsstyrelsens mening nått sådana dimensioner all det är nödvändigt att en kalkningsverksamhet i stor skala kommer lill slånd.

Få instanser ifrågasätter det föreslagna programmet. Uppsala universi­tet är dock kritiskt och anser alt om ell kalkningsprogram påbötjas så görs detta för oöverskådlig lid och menar alt detta inte är rimligl och anför därvid.

En påbörjad kalkning måste nämligen upprepas och löpa kontinuerligt. Kan man inte upprätthälla kalkningen är metoden värdelös. Under sådana omständigheter är det bättre atl inle kalka alls och låta vissa vattenområ­den tills vidare få vara sura. När den dagen kommer dä man med säkerhet vel alt belastningen av försurande ämnen böija upphöra är tiden mogen för en mera total behandling. Försurningsprocessen är reversibel. Statliga bidrag till kalkning bör utgå efter en noggrann prioritering där vatten som representerar stora naturvärden eller har stor samhällsekonomisk betydel­se sätts i första hand. Mänga vatten kan därmed lämnas därhän tills vidare. Bäitre kunskap om tidsaspekten på hela försurningsproblemel och nya åtgärdsmeloder kan göra alt senarelagda motåtgärder kan ulföras till rimlig kostnad. Man skall här ocksä ha i minnet all naturligt sura sjöar funnits under lång tid och all kraftigt försurade sjöar trols allt inle är några döda sjöar.

1 stället för det nu föreslagna ensidiga och påtagligt administrativt präg­lade kalkningsprogrammet föreslär vi ell mera flexibelt, framåtsyftande och totalt sett sannolikt belydligt billigare handlingsprogram.

Sveriges industriförbund anför. Förbundet vill livligt tillstyrka denna praktiskt orienterade och för den närmaste tiden enda tänkbara strategi. Vi biträder alltså förslagel till kalkningsprogram för sjöar och vattendrag. Den föreslagna kostnaden på 200 miljoner kronor/år vid full utbyggnad efter fyra år förefaller rimlig vad gäller kalkningen, inte minst i jämförelse med de alternativa koslnaderna för minskning av försurningen vid källan.

Centrala driflledningen (CDL) som i stort slöder förslagel till strategi, menar beträffande strategin gentemot andra länder att de ätgärder som redan vidtagits i Sverige för en nedtrappning av utsläppen av sura ämnen skall ligga lill grund för internationella aktioner. CDL anför. Gentemot andra länder borde strategin enligl CDL:s uppfattning vara att framhålla de utomordentligt stora insatser som Sverige redan gör genom sin aktiva politik pä energiområdet och genom redan beslutade och delvis genomför­da reduktionsprogram. Dessa åtgärder har lett till en sänkning av emissio­nerna så att vi idag ligger mer än 40% under 1970 års värde. Utsläppen är idag mindre än vad de var 1950. Att därutöver vidtaga mycket kostsamma åtgärder i relativt små enheter utan atl delta ger reella effekter kan knap­past vinna respekt i andra länder. Realismen i vår oro över försurningen vinner inte i styrka av kostnadskrävande demonstrationer utan av en noggrann prioritering av effektiva åtgärder.

Prop. 1981/82:151

87

Sveriges industriförbund anför liknande synpunkter beträffande strate­gin gentemot andra länder.

Den officiella motiveringen för ytterligare ätgärder mol försurande ut­släpp är det internationella samarbetet i försurningsfrågan. Tanken är att vi inte lyckas fä övriga europeiska länder all vidla ätgärder om vi själva inte är beredda all göra uppoffringar. Enligt Förbundels mening bygger detta resonemang pä två felaktiga föreställningar. För det första har Sverige med de tidigare redovisade restriktionerna tagit pä sig så höga kostnader atl någon tvekan om hur allvarligt vi ser pä problemet knappast kan råda. Kritik kan möjligen rikias mol Sverige för all vi förbrukar en oproporrio-nellt hög andel av den lågsvavliga oljan och planerar alt göra sä också i fråga om kol.

För det andra kan vi knappast räkna med, att kontinentens länder vidtar kostnadskrävande reningsåtgärder enbart för atl förhindra försurningen i Skandinavien. De flesta av dessa länder ser emellerlid numera tillräckligt tydliga effekter av försurningen pä hemmaplan för att - inom ramen för sina ekonomiska möjligheter - vidta åtgärder för atl minska utsläppen. Detta arbete bör naturligtvis på allt sätt stimuleras från svensk sida. Härvidlag är industrin redo all efter förmåga - delta i de internationella initiafiv som las.

Svenska kommunförbundet anser däremot all stora ansträngningar mås­te göras för att åstadkomma en bättre förbränningsteknik samt effektiva och ekonomiskt rimliga metoder för rökgasrening när det gäller kol. Kom­munförbundet anser det vara omöjligt att fullfölja Sveriges tradition på miljöpolitikens område internationellt, om inte de svenska bestämmelser­na om svavelutsläpp skärps och blir ell föredöme ocksä för andra länder.

Försurningens hälsoeffekter

Några remissinstanser, t. ex. socialstyrelsen och statens livsmedelsverk, betonar hälsoproblemen förknippade med försurningen, främst den ökan­de hallen av toxiska metaller, både i ytvatten i sjöar och vattendrag saml i grundvatten som används till konsumfion. Försurningens inverkan pä grundvattnet tas även upp av bl. a. länsstyrelserna i Kronobergs, Blekinge och Kristianstads län. Undersökningar har där visat pä en pågående för­surning av de kommunala grundvatlentäkterna. Enligt kommunförbundet är försurningsproblemel för kommunerna i första hand elt allvariigt dricks-vallenproblem. Åtgärder för att skydda dricksvattnet kommer enligt kom­munförbundet atl även få positiva effekter för fisket. Karlskrona kommun påpekar atl om utvecklingen av försurningen fär fortsätta kommer kostna­derna för framställning av tillfredsställande kommunalt dricksvatten att stiga avsevärt. Trycket på kommunen all förse större områden i glesbygds­områden med dricksvatten kan också enligl kommunens uppfattning bli mycket stort om grundvaltenförsurningen gör enskilda brunnar otjänliga.

Prop. 1981/82:151

88

Flera remissinstanser l.ex. lantbruksuniversitetet, länsstyrelserna i Kronobergs och Hallands län, Lessebo och Örebro kommuner och do­mänverket påpekar vikten av all kväveutsläppen minskas.

Länsstyrelsen i Hallands län anför. Utöver omfattande begränsningar av svaveldioxidutsläppen måste nu även kväveoxidernas roll för försurningen tillfullo beaktas. Kväveoxidernas andel i det sura nedfallet har ökat och det är inte omöjligt all den ökade kvävedeposilionen - tillsammans med minskad fosfortillförsel - även är orsak lill de ökade kväve/fosfor-kvo-lerna i försurade sjöar och vattendrag. En sådan snedvridning av vattnens närsallstatus har konstaterats i Hallands län under 1970-talet. Även den del av försurningen som faller pä kvävet måsle i första hand åtgärdas genom ulsläppsbegränsningar.

Försöksverksamhet avseende mark och grundvatten

Förslaget om försöksverksamhet avseende mark och grundvallen möter ell allmänl positivt gensvar hos remissinstanserna. Flera instanser, l.ex. länsstyrelserna i Uppsala och Västmanlands län, CDL och domänverket anser all en större satsning bör övervägas. Uppsala universitet anför. En betydligt större satsning än den nu föreslagna bör ske för att öka kunska­pen om försurningsprocesserna i mark och vatten. De föreslagna propor­tionerna, 200 milj. kr./år lill kalkning och 10 milj. kr./år lill försöksverk­samhet kan fä en förlamande effekt pä möjligheterna alt öka vår kunskap om problemen. Ökad kunskap kan också medföra alt vi kan lära oss atl utnyttja de sura systemen på sätt som vi idag inte känner till.

Sveriges lantbruksuniversitet anför i denna fråga. Sveriges lantbruksuni­versitet stöder detta förslag och vill framhålla atl de aktuella frågeställning­arna är mycket centrala och är i linje med den inriktning som kommer lill ullryck i den långsiktsplan som Sveriges lantbruksuniversitet presenterade under våren. Av skäl som redovisas nedan bör den försöksverksamhet med markkalkning som föresläs knytas lill övrig bördighets- och produk­tionsinriktad forskning som bedrivs vid Sveriges lantbruksuniversitet.

Kalkning som åtgärd mol försurning av grundvatten och skogsmark är däremot i dagslägel inte en lika självklar åtgärd som åkermarkskalkning. Försök vid Sveriges lantbruksuniversitet och i utlandet visar atl markens och markvaltnels kemi påverkas positivt av kalk. Samtidigt intensifieras den biologiska omsättningen och markorganismerna låser upp det frigjorda kvävet vilket leder till kvävebrist för skogsträden. Flera försök visar därför en negafiv inverkan på skogsproduktionen av kalkning. Vidare kan kvä-veullakning ske till grundvattnet. 1 extrema fall uppstår även mikroämnes-brisl (bor) som bl. a. kan leda lill frostskador. De redovisade resultaten har erhållits i försök med stora kalkgivor, väsentligen slörre än de som krävs för all kompensera del årliga syranedfallet.

Prop. 1981/82:151

89

Av ovanstående framgår atl kalkning idag inte kan rekommenderas som en generell åtgärd mot försurning. Omedelbara lokala åtgärder på mark i samband med grundvattenförsurning kan dock komma i fråga. En försöks­verksamhet med åtgärder som berör mark (samtidigt grundvallen) och skogsproduktion måste sammankopplas med den forskning som bedrivs kring bördighet och skogsproduktion.

Länsstyrelsen i Blekinge län föreslår alt försöksverksamheten rörande skogsmark bör läggas i Blekinge län. Domänverket erbjuder sig ställa upp som försöksvärd och anför därvid. Fiskeristyrelsen och naturvårdsverket föreslår, att 10 milj. kr. per år skall utgå till försöksverksamhet avseende mark och grundvatten. På denna summa anser domänverket, att del inte finns någon prutmån. Snarare är den för lågt tilllagen med hänsyn till vad en försurningskalastrof pä marksidan skulle innebära för Sverige miljö­mässigt och ekonomiskt. Brist pä pengar och tid kan få till följd atl forskningen inriktas fel. En snabb massiv insats krävs, om resultat skall erhållas inom någorlunda rimlig tid. Här aktuell forskning är tyvärr till sin art tidskrävande.

Enligt domänverkets mening gäller del alt i första hand kartlägga mark­försurningens orsak, förlopp och verkningar. Man kan utgå från, att de regionala skillnaderna är mycket stora. Därför behövs många försöksytor, spridda över landet. Domänverket ställer därvid gärna upp som försöks­värd. Vid utläggningen av försöken bör koncentrering ändå ske lill delar av landet, där markförsurningen gått längst med hänsyn fill graden av luftför­orening samt berggrunds- och jordartsförhållanden. Tillståndet i sjöarna ger god vägledning även för marklillståndet regionvis.

Statskontoret anser syftet med försöksverksamheten oklart och ifråga­sätter om inte en del av kostnaderna kan erhållas genom omprioriteringar inom ramen för befintliga forskningsmedel.

Sveriges industriförbund har en avvikande uppfattning beträffande för­söksverksamheten och dess omfattning. Med tanke på att mark- och grundvattenförsurningen bedöms som allvarlig finns del enligt vår mening inte lid att skaffa sig fullständig säkerhet om kalkningens alla länkbara bieffekter. Detta förhållande förstärks av att effekterna vid mark- och grundvattenkalkning - såväl posifiva som negativa - visar sig väsentligt senare än vid kalkning av sjöar och vattendrag. Industriförbundet vill därför föreslå, att jämsides med fullskaleprogrammet för sjökalkning etl liknande program för kalkning av särskill försurningskänsliga marker, infiltralionsområden för vattentäkter samt åker- och skogsmark påbörjas. På samma gång bör det vetenskapliga försöksprogrammet för dessa områ­destyper genomföras. Skulle resultaten från detta vid någon tidpunkt anty­da någon väsentlig negativ effekt av kalkningen, skall fullskaleprogrammet givetvis avbrytas. Man bör vid värdering av detta förslag betänka, att kalkslen är elt av jordens vanligasle mineral och att det således knappast kan betraktas som miljöfarligt.

Prop. 1981/82:151

90

Kalkning av åkermark

Verkens förslag att jordbrukarna skall rekommenderas atl kalka åker­mark med kortare intervall möts av blandade reaktioner. Riksrevisionsver­ket menar att utredningens slutsats är alltför svag. Om saklägel är sådanl ulredningen framställer det synes del snarare, enligl riksrevisionsverket, böra övervägas tvingande föreskrifter. Lantbruksstyrelsen anser att tillför­seln av kalk lill jordbruksmarken hittills delvis har varit otillräcklig för alt motverka de totala försurningsprocesserna och därför bör ökas. Styrelsen drar dock för sin del slutsatsen att sä länge markens kalktillstånd är sådanl atl del är meningsfullt atl bedriva växtodling, är den försurande inverkan på omgivningen ej av någon belydelse. Lantbruksslyrelsen anför vidare. Kalkning av åkermark har prövats som elt medel alt förbättra kalktillstån-del i sjöar och vallendrag. Med hänsyn till kalkens svärrörlighet i marken har några mera betydande effekter utöver den neutralisalion av sura äm­nen som berörts oftast inte erhållits. För att fä sådana effekter måste sannolikt marken tillföras kalk till minst full basmällnadsgrad. Sådana åtgärder kan, med hänsyn till jordbrukets målsättning för kalkningen, inle åläggas jordbruket utan kompensation.

Del har även föreslagits att jordbrukarna skall rekommenderas atl kalka åkermarken med kortare intervall för alt minimera pH-fluklualionen. I normalfallet kan detta inte anses vara någon mera avgörande åtgärd av flera skäl. Som framgår av vad tidigare sagts inträder negativa effekter på omgivningen först vid mycket låga kalktillstånd. Vidare används numera i ökad utsträckning grövre kalkstensprodukter som därigenom får en utjäm­nande effekt. Dessutom torde pH-värdesänkningar överstigande en enhet under en femårsperiod vara ovanliga även på lågbuffrande jordar. Normall är variafionen under en sådan tidsperiod mindre än hälften härav. Det kan därför, med hänsyn till risken för negativa effekter för omgivningen, inte anses befogat alt tillföra kalk oftare än vad som krävs för optimal växtod­ling. Tillförsel med kortare intervall medför omotiverade koslnader för jordbrukel.

Sveriges lantbruksuniversitet anser att jordbruket knappast bidrar till försurningen och anför. Vår kunskap om det atmosfäriska nedfallels på­verkan pä åker- och skogsmarkens bördighet är idag otillräcklig. Pro­blemen med alt säkert fastställa bördighetsförändringar är stora. För åker­marken kan dock konstateras att den mest bidragande orsaken till markför­surning är odlingen själv med användning av surgörande gödselmedel och ökade skördeuttag. Det atmosfäriska bidraget spelar en mindre roll. Det kan också konstateras atl jordbruket knappast bidrar till försurning av vatten, då jordbruksmarkens djupare lager ger möjlighet till att ett eventu­ellt surt nedsipprande vatten neutraliseras.

Prop. 1981/82:151

91

Kalkfällning i reningsverk

Förslagen beträffande kalkfällning i reningsverk kommenteras av några få remissinstanser. Fiskeristyrelsen och naturvårdsverket anser i sitt för­slag atl länsstyrelsen bör beakta vad kalkfällning eller pH-juslering av del utgående avloppsvattnet kan ge i den regionala planeringen av kalkningen. Riksrevisionsverket menar all utredningens rekommendation alt beakta värdet av övergäng till kalkfällning är för svag, en starkare slutsats bör kunna dras. Även Uppsala universitet hyser liknande åsikter och menar alt enbart rekommendationer eller allmänna beaktanden sällan leder lill någon förändring av rutiner som styrs av ekonomiska inlressen. Länsstyrelsen i Kalmar län anser övergång lill kalkfällning vara av stor betydelse och anser att merkostnaderna för en sådan övergång bör vara bidragsberälli­gad.

Länsstyrelsen i Hallands län anför. Länsslyrelsen delar verkens uppfatt­ning att kalkfällning i reningsverken kan utgöra en viktig del inom ramen för de samlade åtgärderna mot försurningen. Sedan länge har länsstyrelsen arbetat efter en sådan linje och erfarenheterna har varit goda. Inom Hal­lands län är f. n. 11 reningsverk med kalkfällning i drift och dessa har en sammanlagd belastning av ca. 31000 pe. Sett i etl större perspektiv är fördelen med kalkfällning även den alt ell för jordbruket mer attraktivt slam erhålles.

Regional planering

Ulredningens förslag att den regionala planeringen av kalkningen skall ske lånsvis och ulgå frän vattensystemet fär ell positivt mottagande av ell flertal remissinstanser. Socialstyrelsen anser all hälsovårdsnämnderna bör medverka vid utarbetande av kalkningsplanerna. SMHI erinrar om alt länsstyrelserna kan få lillgång till nödvändigt underiag från institutet, och anser därvid atl finansieringsfrågan lämpligen kan lösas genom alt medel centralt avsätts för detta ändamål. Riksrevisionsverket diskuterar plane­ringen i kombination med frivillighel och statsbidrag och anför.

Den hittillsvarande försöksverksamheten har byggt på frivillighet och statsbidrag. Förutsättningen för att ett kalkningsprojekt skall komma till stånd har varit en intressent som vill genomföra det; fiskeriverket har beslutat om statsbidrag. Utredningen vill behålla denna konstruktion, men vill komplettera den med en utbyggd länsvis planering. Avsikten med planeringen synes vara att den, med sin utgångspunkt i hela vattensystem, skall säkerställa att den utbyggda kalkningsverksamheten genomförs på ett systemafiskt sätt och utifrån en noggrann prioritering av sjöar och vatten­drag.

Enligt RRVs mening kan en sådan konstruktion med å ena sidan länsvis planering och å andra sidan frivillighet och statsbidrag ifrågasättas. Kom-

Prop. 1981/82:151

92

binalionen är motsägelsefull. Ju större vikl man vill lägga vid huvudavsik­ten med planeringsmomenlel (planering utifrån hela vattensystem, angelä-genhetsgradering av alla sjöar och vallendrag, systematisk genomförd kalkning), desto mindre lämpligl synes det vara att göra det faktiska genomförandet beroende av tillgången pä villiga intressenter. Det kan t. ex. inte anses vara självklart atl tillgängen på kalkningsintressenler kom­mer all harmoniera med planernas prioritering av olika vallen. RRV anser atl problem av delta slag borde ha belysts i ulredningen.

RRV anser tanken atl planera den fortsatta kalkningsverksamheten med ulgångspunkt från hela vattensystem vara riklig. Konsekvensen av denna utgångspunkt blir, enligt verkels mening, att konstruktionen med frivil­lighet och statsbidrag bör omprövas eller modifieras.

Länsstyrelserna, som enligl förslaget skall vara ansvariga för kalknings­planeringen, har överlag intet att invända häremot ulan ser del som natur­ligt att länsstyrelsen upprättar kalkningsplan för länet. Länsstyrelsen i Södermanlands län menar atl del är viktigt alt prioriteringen vid kalknings­planeringen sker på etl sådant sätt atl vissa områden avsätts dels för eventuell fillämpning av alternafiva behandlingsmetoder, dels om referens-vatten vilka hell bör undantas frän alla former av fösurningsdämpande ätgärder. Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län erinrar om resursbeho­ven och anför.

Någon möjlighet att åsladkomma en färdig plan redan lill budgetåret 1982/83 finns inle med nuvarande personella resurser på länsstyrelsens naturvärdsenhet och fiskenämnden. Länsslyrelsen anser det därför vara berättigat med en försiktigare start under budgetåret 1982/83. I stället bör under detta år länsstyrelserna och fiskenämnderna få tillräckliga medel för atl arbeta fram planeringsunderlag och framtaga en kalkningsplan som verkligen medger ett rikfigt utnyttjande av de kalkningsanslag som i framti­den kommer atl ställas till förfogande. Eftersom den arbetsvolym som planeringen kräver varierar mellan länen och desslulom kan förutsättas vara störst under inledningsskedet bör anslagen till länsstyrelsens och fiskenämndens egna arbele ej låsas vare sig lill någon fixerad summa eller till någon procentuell andel av de medel som är avsedda för själva kalk­ningen.

Länsstyrelsen i Blekinge län anser del nödvändigt all upprätta en väl underbyggd kalkningsplan för alt få största möjliga effekt av kalkningen.

Länsstyrelsernas organisationsnämnd framhåller beträffande sättet för planering.

Länsstyrelserna har redan idag en sådan överblick och så ingående kännedom om var problemen är störst att någon särskild planeringsform av den typ som verken föreslår inle framstår som behövlig. Del finns dessul­om risk för att ett system med upprättande och fastställande av en särskild kalkningsplan blir en kostnadskrävande och orealistisk "önskelista". LON föreslår i stäHet alt länsstyrelsen mot bakgrund bl.a. av de kunska-

Prop. 1981/82:151

93

per som redan finns hos myndigheten gör en prioriteringslista av aktuella projekt. Denna förteckning liksom enskilda projekt av särskild belydelse kan naturliglvis las upp till diskussion i styrelsen. Den av LON föreslagna ordningen gör också prövningen av de enskilda bidragsansökningarna lill ett naturligt led i handläggningen samtidigt som planeringen kan anpassas Ull de särskilda förhållandena i varje län.

Organisation

Elt stort antal remissinstanser anser förslaget om organisation av kalk­ningen lämpligt.

Fiskeristyrelsens och naturvärdsverkets skilda uppfattningar när det gäller överföringen av medel frän regeringen till länen kommenteras av de flesta remissorganen. Länsstyrelsen i Gävleborgs län lämnar denna fråga öppen och anser den inte som särskilt avgörande.

Naturvårdsverkets förslag om att länsstyrelsen bör tillföras medlen för kalkning får stöd av SMHI, statskontoret, Umeå universitet, LON, läns­styrelserna i Stockholms, Södermanlands, Östergötlands, Jönköpings, Kronobergs, Kalmar, Kristianstads, Hallands, Göteborgs och Bohus, Ålvshorgs, Värmlands, Örebro, Västmanlands och Norrbottens län samt Stenungsunds och Lessebo kommuner. Ett genomgående tema hos dessa remissinstanser är att de som skäl för all anse länsslyrelsen som lämpligas-le bidragsmyndighel anför att kalkningen i fortsättningen kommer atl berö­ra fler samhällssektorer än enbart fiskel. Vidare anförs ofta alt det är naturligt att den myndighet som skall svara för planeringen av verksamhe­ten ocksä fär direkt ansvar för medelsanvändningen. Länsstyrelsen i Ska­raborgs län anför t. ex.

Vad gäller genomförandel anser länsstyrelsen det naturligt alt den myn­dighet som regionalt ansvarar för miljövärdsfrägorna och som fastställer kalkningsplanen också ansvarar för genomförandet och fördelningen av medlen. Därigenom undviks splittring av ansvaret på flera organ. Inom naturvårdsenheterna finns en bred ekologisk och teknisk kompetens och erfarenhet inom vattenvårdsområdet. Fiskerikonsulenternas erfarenheter kan ocksä utnyttjas effektivt genom att ett nära samarbete kommer atl ske med fiskenämnden.

Lessebo kommun anför.

Kommunstyrelsen vill slå fasl alt kommunen i detta hänseende har posifiva erfarenheter av båda myndigheterna. Det synes dock ändamålsen-ligare alt den som har planeringsansvaret, dvs. länsstyrelserna, också har att fördela medel. Viktigare kanske är den omständigheten att den demo­kratiska insynen blir större i naturvårdsverkels förslag, dvs. via länsstyrel­sens lekmannastyrelse.

Fiskeristyrelsens förslag om atl fiskeriverket bör tillföras bidragsmedlen får slöd av länsstyrelserna i Västernorrlands och Jämtlands län saml av Marks kommun.

Prop. 1981/82:151

94

Svenska kommunförbundet anser all försöksverksamhetens organisa­tionsform varit alltför krånglig. Enligl förbundet ger inte förslagen lill organisation tillräckliga förenklingar eftersom de innebär etl alltför splitt­rat ansvar på olika instanser. Kommunförbundet avstyrker därför de bägge förslagen i föreliggande form och anför vidare.

En betydande del av kalkningsverksamheten lorde komma alt utföras under kommunalt huvudmannaskap. Det är därför av vitalt intresse också för kommunerna att den framtida hanteringen av bidragsmedel leder till en enkel och smidig handläggning och att det öppnas möjligheter till snabb igångsättning av arbetena.

Enligt styrelsen bör kommunerna och länsstyrelsen ha huvudansvaret för kalkningsplaneringen. Denna måste naturligtvis ske i samverkan med bl. a. fiskenämnden och berörda organisationer (t. ex. SNF och LRF).

Styrelsen anser atl de lokala och regionala organen måste ges större självständighet och ytterligare befogenheter inom bestämda ramar för all verksamheten därigenom skall kunna anpassas till de lokala förutsättning­arna. Regeringen bör således dela ut vissa ramar till länsstyrelserna för kalkningsverksamheten. Dessa ramar kan eventuellt läcka en tvåårsperi­od. Länsstyrelserna bör anmäla den löpande kalkningsverksamheten i efterhand. Regeringens tilldelningsramar bör utgå ifrån kommunernas och länsstyrelsens planering och den kalkningsverksamhet som genomförts.

Styrelsen anser all fiskenämnden inte längre skall ha ansvaret för ge­nomförandet. Den framlida kalkningsverksamheten och hela försurnings­problemel bör inte centreras kring fiskeintressena, utan i första hand kring dricksvatlenförsörjningen och de hälso- och miljövårdsfrågor som har direkt anknytning till vattenmiljön.

Beträffande genomförande av kalkningsprojekl anser några instanser, t. ex. länsstyrelserna i Älvsborgs och Skaraborgs län att länsstyrelsen skall ansvara härför. Länsstyrelsen i Älvsborgs län anför.

Beträffande genomförandet anser länsstyrelsen att det är uppenbart all länsslyrelsen som den myndighel som regionall ansvarar för miljövårdsfrå­gorna och som fastställer kalkningsplanen också ansvarar för genomföran­del och fördelningen av medlen. Därigenom undviks den splittring av ansvaret på flera organ som annars blir fallet. Inom länsstyrelserna finns också en bred ekologisk och leknisk kompetens och erfarenhet inom vattenvärdsomrädet. Genom all ett nära samarbete kommer att ske med fiskenämnden kan ocksä fiskerikonsulenternas erfarenheter utnyttjas pä ett effektivt sätt. Mänga av de försurningsdrabbade kommunerna har ock­sä en god kompetens för det praktiska kalkningsarbetet och genom att insatserna blir så pass omfattande i framliden kan man förvänta sig att fler och fler kommuner förbättrar sin kompetens genom utbildning m. m.

Sveriges fiskevattenförbund slöder däremot förslagel att fiskenämnden skall ha ansvaret för genomförande av kalkningsätgärderna och anför. Förbundet delar hell denna uppfattning, eftersom fiskenämnderna under

Prop. 1981/82:151

95

försöksverksamheten förvärvat slor erfarenhet av praktiskt kalkningsar­bete. Nämnderna har dessutom de kontakter med valtenägarna som är nödvändiga för alt ell fastställt program skall kunna genomföras. Som förbundet inledningsvis påpekat, skall man givetvis utnyttja redan förvär­vade kunskaper och bygga vidare på dessa.

Flera remissinstanser tar upp frågan om vilken myndighet som bör fä det övergripande ansvaret för verksamheten. Riksrevisionsverket, länsstyrel­serna i Kronobergs, Kristianstads, Hallands och Älvsborgs län anser naturvårdsverket lämpligast. Sveriges fiskevattenägareförbund poängterar fiskeristyrelsens centrala roll och menar alt styrelsen skall ansvara för en central sammanvägning av i kalkningsplanerna redovisade behov. Riks­revisionsverket, som förordar naturvärdsverket, menar dock all del finns argument för båda myndighelerna i detta sammanhang och anför.

För SNV talar bl. a. följande:

kalkning är, vilket klart uttalas i ulredningen, endast ett medel eller en metod för all bedriva ett uppehållande försvar mot effekterna av den pågående försurningen. Kalkningen måste även fortsättningsvis löpande avvägas mol andra framkomstvägar för att hantera försurningsproble­met. SNV är den myndighet som har kompetens och allmänt ansvar alt göra sådana avvägningar.

SNV har bredare erfarenhet av den fysiska riksplaneringen, vilken sägs skola ligga lill grund för de föreslagna länsvisa kalkningsplanerna.

SNV har redan det övergripande ansvaret för att avväga alla natur- och miljövårdsintressen. Fiskeintresset som är fiskeristyrelsens speciella kompelens är, även om del dominerat den hitfillsvarande verksamhe­ten, trots allt endast ell av flera intressen som utredningen anser bör tillvaratas i kalkningsverksamheten.

För fiskeristyrelsen talar bl. a. följande:

Fiskeristyrelsen har hittills tillsammans med fiskenämnderna svarat för verksamheten och är den myndighel som har störst kunnande om vat­tensystemen och om det praktiska genomförandet av kalkningsprojekl.

Fiskeristyrelsen har bäst kontakter med "valleninlressenlerna" (fritids­fiskeföreningar, fiskevårdsområden, fiskevallenägare och andra vatten­ägare).

Fiskeinlresset har dominerat den hittillsvarande kalkningsverksamhe­ten. Del är i stort sett endast kring delta intresse som det tycks finnas intressenter villiga alt initiera, genomföra och delvis finansiera kalk­ningsprojekt. Behålls den nuvarande konstrukfionen med frivillighel och statsbidrag får man räkna med att fiskeintresset kommer atl vara dominerande även framdeles, vilket kan ses som ell skäl alt ge fiskeri­styrelsen rollen som ansvarig myndighet.

Oavsett hur statsmakterna beslutar i frågan om en ansvarig central myndighet förutsätter RRV all fiskenämnderna, liksom hittills, kommer alt vara engagerade i genomförandet av de konkreta kalkningsprojekten.

Prop. 1981/82:151

96

Utformning av statsbidrag till enskilda kalkningsprojekt

Beträffande utformningen av statsbidraget anförs en rad synpunkter. Riksrevisionsverket anser att konstruktionen med frivillighet och statsbi­drag bör omprövas eller modifieras. Frivilligheten befaras av verket slå i konflikt med strävan alt behandla hela vattensystem. Riksrevisionsverket anför.

Utgångspunkten i hela vallensystem synes ocksä i väsentlig grad rycka undan grunden för del enda argument för statsbidrag (dvs. viss egenfinan­siering) som utredningen redovisar, nämligen "att de som drar direkt nytta av kalkningen ... bör svara för någon del av kostnaden". Argumentet har uppenbarligen störst giltighet för mindre och välavgränsade kalkningspro­jekt av det slag som hittills dominerat verksamheten. De direkta nylloia-garna har dä ocksä i stort sett varit de som genomfört projektet. Den kalkningsverksamhet som nu föreslås kommer tydligen att ha en mer markerad tonvikt pä stora projekt, inle minsl sådana som är avsedda alt motverka försurningen av hela vattensystem. Följden blir då sannolikt all det kommer att vara mindre lätt och mindre meningsfullt att idenfifiera en väl avgränsad grupp av direkta nyllotagare. Del innebär bl.a. all en inlressenlgrupp som får statsbidrag för att svara för genomförandet av ell enskilt projekt inte lika oproblemafiskl kan idenfifieras som den enda eller huvudsakliga direkta nyttotagaren.

Mot bakgrund av den ändring av kalkningsverksamhetens omfattning och inriktning som förslaget innebär, och de synpunkter som ovan redovi­sats, anser RRV att statsmakterna bör ompröva den hittillsvarande kon­struktionen med frivilliga inlressenlledda och slaisbidragsfinansierade pro­jekt. En konstruktion som i större ulslräckning innebär atl staten står för hela projektkostnaden, men ocksä beslutar om var och hur kalkning skall genomföras synes värd atl allvarligt övervägas. Konstruktionen är tillämp­lig oavsett om verksamheten finansieras genom skatter eller avgifter. Den föreslagna länsvisa planeringen får först med en sådan konstruktion rimliga möjligheter att omsättas i faktisk verksamhet.

Länsstyrelserna i Jönköpings, Kristianstads, Göteborgs och Bohus, Älvsborgs, Skaraborgs och Örebro län framför farhågor om problem med finansieringen då 100% statsbidrag ej utgår. Kommuner med små resurser och stor sjöareal bör kunna få 100 procentiga bidrag i större ulslräckning än enligl förslaget. Länsstyrelsen i Skaraborgs län anför.

I Skaraborgs län har hittills intresset för ansökningar om statsbidrag för kalkningsinsatser varit begränsat. Finansieringen av den del av kostnaden som ej täcks av statsbidrag har utgjort etl hinder. Den av verken föreslagna höjningen från 75 lill 85% av statsbidraget lorde inte innebära någon väsentlig förändring. Vissa av de av sjöförsurningen hårdast drabbade kommunerna tillhör samtidigt de ekonomiskt mest ansträngda kommuner­na i länet.

Prop. 1981/82:151

97

Etl effektivt genomförande av kalkningsplanen med målsättningen all kalka de försurade och försurningsholade sjöarna enligt en prioriterings­lista förutsätter dock enligl länsstyrelsens bedömning atl kalkningen ge­nomförs med 100% statligt bidrag. Alt slaten betalar motåtgärderna till försurningen är elt uttryck för alt dessa är en nationell och rikspolitisk angelägenhet.

Svenska kommunförbundet anför.

Styrelsen anser alt staten skall ha det fulla ansvaret i kampen mot försurningen. Verken anser alt de som "drar nytta av" kalkningen på olika sätt skall svara för viss del av kostnaden. Detta resonemang kan styrelsen inte acceptera. Försurningen är etl internationellt problem och det är ett riksintresse att ingripa för att hejda den. Styrelsen anser därför att statsbi­dragen skall uppgå lill 100%. En sådan ordning innebär dessutom ett enklare förfarande vid den regionala fördelningen av bidragen. Bl. a. slip­per man onödiga diskussioner om de eventuella möjligheterna att få full kostnadstäckning.

Även Sveriges fritidsfiskares riksförbund är kritiska mot förslaget om bidragsprocent och anser att bidrag i fortsättningen generelll skall utgå med 100 procent. Riksförbundet anför härvid.

Motivet till detta är bl. a. att det under försöksperioden på mänga håll visat sig vara förenat med stora svårigheter alt uppbringa de 25 % i egen insats som normalt erfordrats för genomförande av kalkningsätgärderna. Sålunda har endasl ell fåtal kommuner funnit anledning atl satsa pengar på kalkningsåtgärder, delta i regel beroende på alt man i etl kärvt ekonomiskt läge ansett sig böra prioritera andra ur kommunal synpunkt viktigare områden.

Förbundet anser det av största vikt att kalkning sker i ur fritidsfiskesyn­punkt intressanta vatten. Detta oavsett om vattenägare eller kommuner har möjlighet att bidra ekonomiskt. Vidare bör, enligt förbundets uppfatt­ning, kalkning ske i källområden, som i och för sig inle erbjuder intressanta fritidsfisken, men där den kan ge god effekt för nedanför liggande fiskevat­ten.

Vid varje form av kalkning är del av största vikt all åtgärderna sker på ekonomiskt och biologiskt effektivaste sätt. Enligl förbundets uppfattning kan detta åstadkommas endast genom ell hundraprocentigt statligt bidrag.

Svenska naturskyddsföreningen vill lägga särskild vikl vid från veten­skaplig synpunkt särskilt betydelsefulla vattensystem och källflöden och vattenområden av stor strategisk belydelse nedströms. Härvid anför för­eningen.

I verkens förslag ingår att kalkningsprojekt av dessa typer i vissa fall ska kunna ges 100% statsbidrag. För att verkligen garantera alt kalkning kommer till.stånd i dessa fall anser föreningen dels att del snarare bör vara regel än undantag alt 100% bidrag utgår för projekt av denna karaktär, dels 7   Riksdagen 1981/82. I saml. Nr 151

Prop. 1981/82:151

98

att fiskenämnden eller annan statlig myndighet måsle ha etl uttalat ansvar för att kalkningsprojekl av denna karaktär kommer till stånd även om ingen lokal intressent lar initialiv därtill. I likhet med verken vill förening­en ocksä framhålla att om kalkningsprogrammet av ekonomiska skäl måste krympas är del angeläget alt kalkningsobjekl av ovan nämnd karaktär ges prioritet framför alla andra typer av projekt.

Effektuppfölj ning

Beträffande förslaget atl naturvärdverket och fiskeristyrelsen skall svara för kvalificerad uppföljning och samordna länens effektuppföljning anser riksrevisionsverket att den ansvariga myndigheten skall åläggas atl inkom­ma med en ny utvärderingsrapport som inle bara behandlar verksamhetens biologiska aspekter utan även dess organisation och ekonomi. Statens livsmedelsverk anser del nödvändigt atl erforderliga resurser avsätts för flera kvicksilveranalyser, som bör göras pä fisk fångad i sjöar före och efter kalkning. Då sådana analyser är relativt dyrbara och arbetskrävande anser livsmedelsverket att särskilda medel bör ställas till förfogande för att täcka dessa kostnader. SGU anser att för alt möjliggöra en bättre uppfölj­ning av utvecklingen av försurningssitualionen i framliden måste snarast brister avhjälpas och kompletteringar göras i de operationella stationsnät vid SGU, SMHI och naturvårdsverket i vilka den grundläggande informa­fionen insamlas.

Verkens förslag om ett återhållsamt mätprogram för effektuppföljningen av kalkningsprojekten får stöd bl.a. av länsstyrelserna i Kronobergs och Hallands län och Sveriges fiskevattenägareförbund. Länsstyrelsen i Kro­nobergs län anför.

Det är viktigt att följa upp vilken effekt vidtagna kalkningsåtgärder har haft i behandlade vatten främst i frågan om förbättrad kemisk status och åtgärdernas varaktighet. Genom samordning med annan kontrollverksam­het som länsstyrelsen ulför i sjöar, vattendrag och grundvatten bör uppfölj­ningen av kalkningsätgärderna enligl länsstyrelsens bedömning kunna ra-fionaliseras. De ekonomiska ramar som föresläs av verken kan därvid anses vara fillräckliga.

SMHI har synpunkter på den tekniska utformningen och anför.

Enligt förslagel skall kontrollen av pH, alkalinitet m. m. inom det enskil­da kalkningsprojektet inlemmas i länsstyrelsernas miljöövervakning. Stora krav kommer här alt ställas på länsstyrelsernas resurser för utförande eller ledning av vatlenprovtagning, analyser och dalahanlering. SMHI vill i detta sammanhang framhålla betydelsen av att provtagningsprogrammen utformas med sikte på bästa möjliga representativitet och med flexibililel med hänsyn till variationerna i omgivningsfaktorer som väder och vatten­föring. Det är också synnerligen viktigt att datarutinerna anpassas till de krav som ställs för inlemmande av informafionen i det centrala kalknings-registret.

Prop. 1981/82:151

99

Finansiering

Några remissinstanser lämnar synpunkter pä finansieringen av de före­slagna åtgärderna. RRV anför.

Enligt RRVs mening innebär den föreslagna utbyggnaden av kalknings­verksamheten så avsevärda kostnader att andra finansieringsvägar bör övervägas innan statsmaktema beslutar i frågan. Del alternativ som kan­ske i första hand bör prövas är någon typ av avgiftsbeläggning av de inhemska källorna till den fortskridande försurningen, t. ex. handelgödsel, fossila bränslen och industriella utsläpp.

Verket är medvetet om att merparten av den fortskridande försurningen orsakas av ufländska försurningskällor och att dessa inte direkl påverkas av en avgiftsbeläggning av detta slag. Såväl kalkningskostnaderna som försurningsproblemets allvar motiverar trots detta att en avgiftsbeläggning övervägs. Ett stödargumenl för en avgiftsbeläggning kan möjligen vara all en sådan åtgärd från svensk sida kan användas i internationella samman­hang som underlag för krav pä ytterligare ätgärder i de länder varifrån vi importerar stora delar av den pågående försurningen.

Även länsstyrelsen i Kopparbergs län tar upp möjligheten till avgiftsfi­nansiering i sitt remissvar. Enligt länsstyrelsens mening bör man pröva att lösa finansieringsfrågan genom en avgift (förslagsvis 20 kronor per m') pä varje försåld kvantitet olja eller kol. Avgiftens storlek och sättet för debi­tering bör enligt länsstyrelsen bli föremål för en skyndsam utredning.

Svenska naturskyddsföreningen anser alt behovel av medel är sä stort att ett särskilt anslag måsle tillskapas. Föreningen anför vidare.

Tillkomsten av ett stort kalkningsanslag fär dock inle leda till all det redan idag otillräckliga anslaget till förvärv och skötsel av naturreservat m.m. skärs ned. Om inte de övergripande mål som ligger lill grund för årets budgetarbete medger att huvudtiteln ökas i sökt omfattning måste omfördelningen inom huvudtiteln gä ut över andra anslag än anslaget för förvärv och skötsel av reservat. Alternativt måste finansiering via en särskild avgift på försurande bränsle e. dyl. övervägas.

Prop. 1981/82:151

100

"" STATENS NATURV

Å

RDSVERK       PM

Tekniska avdelningen

d

. , , .,  . ,

1981-11-30

Industribyra 2

UTREDNING OM ALTERNATIVA MILJ

Ö

KRAV VID F

Ö

RBR

Ä

NNING AV FOSSILA BR

Ä

NSLEN

Sammanfattning

F

ö

rsurningen 

ä

r ett av 1980-talets allvarligaste milj

ö

problem. Nedfallet ow svavel fr

å

n luften 

ä

r den dominerande orsaken. F

ö

r­surningen m

å

ste d

ä

rf

ö

r fr

ä

mst motverkas genom att utsl

ä

ppen ov sva­vel till luften begr

ä

nsas i Sverige och i andra l

ä

nder men ocks

å 

genom

ö

kad kalkning..

Naturv

å

rdsverket f

ö

resl

å

r

-

att den svenska energipolitiken utformas s

å

 att svavelutsl

ä

ppen minskas genom energispar

å

tg

ä

rder och satsning p

å

 naturgas, flis och torv

-

att ekonomiska styrmedel utformas s

å

 att de stimulerar till an­v

ä

ndning av l

å

gsvavliga br

ä

nslen och utveckling av teknik f

ö

r begr

ä

nsning av svavelutsl

ä

pp

-

att vissa l

ä

ttnader i svavelrestriktionerna f

ö

r kol inf

ö

rs under en 

ö

verg

å

ngstid.[REDACTED_EFTERNAMN] denna tid b

ö

r svavelutsl

ä

ppet fr

å

n en an­l

ä

ggning inte 

ö

verstiga 0,3 g/MJ tillf

ö

rt br

ä

nsle som 

å

rsmedel-

v

ä

rde motsvarande en svavelhalt p

å

 0,8 - 1 %

-

att som riktlinje f

ö

r svavelutsl

ä

pp fr

å

n mellanstora och stora koleldade industri- och fj

ä

rrv

ä

rmeanl

ä

ggningar med utsl

ä

pp st

ö

r­re 

ä

n 400 ton svavel per 

å

r b

ö

r g

ä

lla en gr

ä

ns p

å

 O,1 g/MJ till­f

ö

rt br

ä

nsle som 

å

rsmedelv

ä

rde

-

att regeringen aktivt b

ö

r verka f

ö

r att 

ö

kad oljeavsvavling och f

ö

rgasning av restolja med efterf

ö

ljande avsvavling kommer till st

å

nd vid raffinaderierna

-

att processvavelutsl

ä

ppen 

å

r 1990 ytterligare begr

ä

nsas till ca en tredjedel av utsl

ä

ppsniv

å

n 1976.

Prop. 1981/82:151

101

UTREDNING OM ALTERNATIVA MILJ

Ö

KRAV VID F

Ö

RBR

Ä

NNING AV FOSSILA BR

Ä

NSLEN

Inneh

å

llsf

ö

rteckning

Sammanfattning

1

Arbetets inriktning p

å

 svavelfr

å

gorna

2

Valet av alternativa milj

ö

krav och ber

ä

knings-.f

ö

ruts

ä

ttningar

2.1

Kol

2.2

Olja

2.3

Energiscenarier

3           Metoder att minska svavelutsl

ä

ppen fr

å

n f

ö

r­

br

ä

nning av fossila br

ä

nslen

3.1

Begr

ä

nsning av svavelutsl

ä

pp f

ö

re f

ö

r­br

ä

nning

3.2

Begr

ä

nsning av svavelutsl

ä

pp vid f

ö

r­br

ä

nning

3.3

Begr

ä

nsning av svavelutsl

ä

pp efter f

ö

r­br

ä

nning

3.4

Framtida utvecklingspotential

4

Konsekvenserna f

ö

r energiproduktionskost­naderna 

av   

olternativa svavelkrav

5

F

ö

rsurningen i Sverige - dagsl

ä

get

5.1

F

ö

rsurning av skogsmark 

5.2

F

ö

rsurning av grundvatten

5.3

F

ö

rsurning av sj

ö

ar och vattendrag

6

           F

ö

r

ä

ndring av den framtida svaveldepositionen

i Sverige

é

.1 

Ä

tg

ä

rder inom Sverige

6.2

Ä

tg

ä

rder utanf

ö

r Sverige

6.3

Deposition fr

å

n punktk

ä

llor

7         Utv

ä

rdering av alternotiven fr

å

n milj

ö

synpunkt

7.1

F

ö

rsurning av mark och vatten

7.2

Ö

vriga milj

ö

effekter

Prop. 1981/82:151

102

Å

tg

ä

rder mot f

ö

rsurningen - ett samlat handlingsprogram

3.1

Internationella fr

å

gor

8.1

Kalkning av mark och vatten

8.2

Begr

ä

nsning av f

ö

rsurande utsl

ä

pp

8.3

Begr

ä

nsning av annan syratillf

ö

rsel Slutsatser

Bilaga

1 Minskning av industrins processvavelutsl

ä

pp* )

Bilaga

2 Energiproduktionsscenarier och svovelutsl

ä

pp

Bilaga

3 Kostnader f

ö

r svavelbegr

ä

nsning vid koleldning

Bilaga

4 Tillg

å

ng och merkostnad f

ö

r l

å

gsvavliga oljor

Bilagorna 1-1* h

ä

r uteslutna.

*) Bilaga 1 

ö

r utgiven separat i naturv

å

rdsverkets PW-serie med beteckningen SNV PM 1476

Prop. 1981/82:151

103

1            Arbetets inriktning p

å

 svovelfr

å

gorno

Regeringens uppdrag till naturv

å

rdsverket avser en redovisning av f

ö

rslag till alternativa milj

ö

krav vid eldning med fossila br

ä

nslen. Naturv

å

rds­verket har emellertid valt att i denna utredning endast behandla svavelut­sl

ä

ppen, fr

ä

mst fr

å

n koleldning. Tyngdpunkten i arbetet 

ä

r en analys av kostnader och effekter av alternativa svavelkrav vid koleldning. Sk

ä

len till att naturv

å

rdsverket p

å

 detta s

ö

tt valt att begr

ä

nsa uppdraget vid genomf

ö

randet 

ä

r flera: Det har inte bed

ö

mts meningsfullt att p

å

 den begr

ä

nsade tiden utreda alternativa milj

ö

krav f

ö

r annat 

ä

n svavelutsl

ä

ppen. Det 

ä

r samtidigt fr

å

gor om kol och svavel som har bed

ö

mts medf

ö

ra n

å

gra mer betydande samh

ä

llskostnader, varf

ö

r det 

ä

r viktigast att s

ö

ka belysa konse­kvenserna 

av  

alternativa milj

ö

krov p

å

 derina punkt. Det 

ä

r ocks

å

svavelut­sl

ä

ppen fr

å

n koleldning som varit mest kontroversiella vid diskussioner om nya energianl

ä

ggningar.

Naturv

å

rdsverket bifogar (bilaga 1) till denna utredning en annan utredning som belyser m

ö

jligheterna ott begr

ä

nsa svavelutsl

ä

ppen fr

å

n processindustrin. Tillsammans med det material som tidigare i 

å

r 

ö

vers

ä

nts till regeringen gemensamt fr

å

n fiskeristyrelsen och naturv

å

rdsverket f

ö

religger nu ett om­fattande underlag f

ö

r att fastst

ä

lla den svavelpolicy som b

ö

r f

ö

ras under 1980-talet och b

ö

rjan av 1990-talet.

Vad g

ä

ller andra milj

ö

krav 

ä

n de som r

ö

r svavelutsl

ä

pp vid anv

ä

ndning ov fossila br

ä

nslen, kommer naturv

å

rdsverket att inom kort remissbehcndlc ett f

ö

rslag till prelimin

ä

ra riktlinjer f

ö

r fastbr

ä

nsleeldning d

ä

r kol ing

å

r som en del.

2           Valet ov alternativa milj

ö

krav och ber

ä

knirrgsf

ö

ruts

ä

ttningcr

2.1    Kol

De alternativa milj

ö

krav som naturv

å

rdsverket behandlar i denna utredning 

å

terspeglar, vad g

ä

ller kol, n

å

gra olika 

å

sikter om l

ä

mplig ambitionsniv

å 

som framf

ö

rts av olika parter vid milj

ö

skyddspr

ö

vningen av kraftv

ä

rmeverk och hetvattencentraler. Sex stycken olika alternativa svavelkrav (ben

ä

mnda kol A, B, C, D, E och F) har granskats och legat till grund f

ö

r j

ä

mf

ö

rande

Prop. 1981/82:151

104

ber

ä

kningar av svavelutsl

ä

pp och kostnader vid energianl

ä

ggningar. Alterna­tiven b

ö

r ses som illustrationsexempel f

ö

r skilda niv

å

er p

å

 svavelutsl

ä

pp. Alternativen uppst

å

r i sk

ä

rningen mellan tv

å

 olika t

ä

nkta niv

å

er vad g

ä

ller riktlinjer f

ö

r svavelkrav vid pr

ö

vningen enligt milj

ö

skyddslagen och tre olika t

ä

nkta niv

å

er vad g

ä

ller krav st

ä

llda enligt svavellagen. De olika alternativen som anv

ä

nds f

ö

r industrier och fj

ö

rrv

ä

rmeproducerande anl

ä

gg­ningar framg

å

r av figuren nedan.

Ber

ö

kninqsalternativ

Svavellagen  (norm)

f

ö

r koleldning i upp­v

ä

rmning och industri:

utsl

ä

pp h

ö

gst 0,24 g/MJ (g

ä

ller i dag)

utsl

ä

pp h

ö

gst

0,18 g/MJ

(25%  

sk

ä

rpning)

utsl

ä

pp h

ö

gst 0,35 g/MJ 

(4-5%  

lindring)

Milj

ö

skyddslagen "riktlinje"

utsl

ä

pp

h

ö

gst

1 600 ton/

å

r

"KOL A"

Minimikrav i dag enligt riksdagens uttolande

"KOL B"

Riksdagens f

ö

r­slag till minimikrav efter 

å

r 1936

"KOL C"

utsl

ä

pp

h

ö

gst

0, 1. g/MJ

om

>400 ton/

å

r

"KOL D"

Naturv

å

rds -verkets normalkray i dag

"KOL E"

"KOL F"

Som framg

å

r ovan har naturv

å

rdsverket valt att beskriva en reglering av svavelutsl

ä

ppen p

å

 samma s

ä

tt som idag, med tv

å

 olika lagstiftningar. En s

ö

don reglering utnyttjar milj

ö

skyddslagen f

ö

r de stora utsl

ä

ppen fri

å

n f

ö

rpr

ö

vningspliktiga anl

ä

ggningar f

ö

r f

ö

rbr

ä

nning av br

ä

nslen {10 MW tillf

ö

rd effekt). Milj

ö

skyddslagen medger att avv

ä

gningar g

ö

rs

utifrån der\ 

enskilda anl

ä

ggningens f

ö

ruts

ä

ttningar. F

ö

r de m

å

nga sm

å

 onl

ö

ggningorna utg

ö

r svavellagstiftningen det b

ä

sta styrmedlet. Vid ber

ä

kningen av kost­nader och milj

ö

effekter av de olika alternativen har det antagits att de svavelutsl

ä

pp och -haller som f

ö

ruts

ä

tts i de olika alternativen g

ä

ller som 

å

rsmedelv

ä

rden. Det har under utredningsarbetets gi

å

ng visat sig allt­mer v

ä

sentligt f

ö

r kostnaderna f

ö

r svavelbegr

ö

nsonde 

å

tg

ä

rder att formu­lera f

ö

reskrifter om svavelutsl

ä

pp fr

å

n koleldning som l

å

ngtidsmedelv

ä

rden.

Prop. 1981/82:151

105

F

ö

r kolkondenscnl

ä

ggningar har ber

ä

kningar av kostnader och effekter genomf

ö

rts f

ö

r tv

å

 alternativa riktlinjer f

ö

r pr

ö

vningen enligt milj

ö­

skyddslagen enligt figuren nedan.

Ber

ä

kningsalternativ f

ö

r kolkondensproduktion:

c

9)

0> 0

in    =

utsl

ä

pp

h

ö

gst

. "ELKOL  A"

"D      4)

TJ     

1

X     

C

0,1   g/MJ                 1

m    

:0    -fJ 

t-i   _

utsl

ä

pp

1       .rt

"ELKOL  B"

-4       U

h

ö

gst

2    :

0,05   g/MJ

Anl

ä

ggningar f

ö

r kolkondensproduktion 

ä

r s

å

 stora att pr

ö

vningen enligt milj

ö

skyddslag.3n (eller lokaliseringspr

ö

vningen enligt 

§

136 a BL) i all­m

ä

nhet blir helt avg

ö

rande f

ö

r utsl

ä

ppens storlek och svavellagstift­ningens best

ä

mmelser 

ä

r av liten betydelse.

2.2

01 ia

Alternativa milj

ö

krav f

ö

r den framtida oljef

ö

rbr

ä

nningen har formulerats utifr

å

n vad som bed

ö

mts tekniskt och ekonomiskt rimligt. De f

ö

reslagna alternativen 

å

terspeglar allts

å

 inte olika parters st

å

ndpunkter s

å

som alternativen f

ö

r kol f

ö

rs

ö

ker g

ö

ra. Naturv

å

rdsverket har valt att arbeta med tre alternativa niv

å

er p

å

 svavelhalt i tjock eldningsolja enligt nedan.

Ber

ä

kningsolternativ f

ö

r olia

Svavellagstiftningen      (norm)    

Svavel- Tjock  Eo 1

°

*        Tunn    Eo

1%      ~0,24g/MJ 0,3% -0,07g/MJ

3,75% ~0,18g/MJ 3,3%    -0,07g/MJ

0,5% ~0,12g/MJ 0,3% ~0,07g/M

"Olja   A" dagens krav

1?8,1

"Olja   B"

"Olja   C"   1

Prop. 1981/82:151

106

Enligt naturv

å

rdsverkets bed

ö

mning har det inte funnits sk

ä

l att arbeta med olika alternativ f

ö

r svavelhalt i tunn eldningsolja. Det 

ä

r emeller­tid m

ö

jligt att svavelhalten hos tunn eldningsolja i alternativ "olja C" (och i n

å

gon m

å

n 

ä

ven "olja B") f

å

r l

ä

gre svavelhalt "automatiskt" i scenariet f

ö

r 

å

r 1990 eftersom vi d

å

 f

ö

rutsatt stor andel l

å

gsvavlig Nordsj

ö

r

å

olja i energif

ö

rs

ö

rjningen.

2.3    Energiscenorier

F

ö

r ott belysa konsekvenserna av de olika alternativen har i utred­ningen anv

ä

nts scenarier f

ö

r energianv

ä

ndning 

å

r 1990 och 

å

r 2000. Det m

å

ste betonas att scenarierna inte utg

ö

r n

å

gon prognos. Scenarierna 

ö

r desamma som anv

ä

nds av projekt Kol-H

ä

lsa-Milj

ö

. I korthet inneb

ä

r scenariet f

ö

r

å

r 1990 en m

å

ttlig 

ö

verg

å

ng till koleldning i hetvatten­centraler f

ö

r fj

ä

rrv

ä

rmeproduktion samt inom industrin. Kolanv

ä

ndningen (exkl metallurgiska kol) 

å

r 1990 

ä

r ca 6 Mton kol. I scenariet f

ö

r 

å

r 2000 har antagits en maximal utbyggnad med kol av kraftv

ä

rmeproduktionen

samtidigt som fj

ä

rrv

ä

rmesystemem v

ä

xt i storlek. Kolanvcndningen 

å

r 2000 

ä

r d

ä

rf

ö

r drygt 20 Mton. F

ö

r scenarierna 

å

r 1990 och 2000 har antagits ett den energiproduktion som inte kan ske med kol kommer att forts

ä

tta ske med olja. Detta har ocks

å

 f

å

tt p

å

verka scenarierna f

ö

r den totala oljef

ö

r­s

ö

rjningen. Andra br

ä

nslen som ved och torv har beaktats i scenarierna men redovisas inte i utredningen. Scenarierna bygger p

å

rundfr

å

gningar om kommunernas egna bed

ö

mningar av hur stor fastbr

ä

nsleanv

ö

ndningen kan t

ä

nkas bli. I scenariet f

ö

r 

å

r 2000 hor antagits en utbyggnad av 8 st kolkondensblock p

å

 vardera 600 MV/ ,. 

Ä

r 1990 finns d

ä

remot ingen kolkondens medtagen. I bilaga 2 beskrivs energiscenarierna samt redovisas

de svavelutsl

ä

pp som erh

å

lles vid de olika alternativen. H

ä

r har h

ä

nsyn

tagits 

ä

ven till andra svavelutsl

ä

pp.

Prop. 1981/82:151

107

3.  Metoder att minska svovelutsl

ä

ppen fr

å

n F

ö

rbr

ä

nning ov fossila br

ä

nslen

Det finns flera s

ä

tt att begr

ä

nsa svavelutsl

ä

ppen vid f

ö

rbr

ä

nning. Metoderna kan indelas enligt nedanst

å

ende tabell.

F

ö

re f

ö

rbr

ä

nning

L

å

gsvavliga br

ä

nslen, dels naturligt l

å

gsvavliga kol och oljor dels av­svavlade kol och oljor, naturgas F

ö

rgasning av br

ä

nslen och avsvavling av gasen f

ö

re f

ö

rbr

ä

nn-.ng

I 

samband  

med f

ö

r­br

ä

nning

Svavelbindning vid f

ö

rbr

ä

nning, t ex genom kalktillsats i eldstad eller fluidiserad b

ä

dd

Efter f

ö

rbr

ä

nning

R

ö

kgasavsvavling

De metoder som i dog 

ä

r fullt kommersiella och anv

ä

nds i stor skala 

ä

r f

ö

rbr

ä

nning av naturligt l

å

gsvavliga kol och oljor, avsvavling av olja samt r

ö

kgasavsvavling. 

Ö

vriga metoder anv

ä

nds i dag i liten kommersiell skala eller p

å

 f

ö

rs

ö

ksskala, vilket g

ö

r att det inte g

å

r att g

ö

ra ekonomiska ber

ä

kningar. Av denna anledning anv

ä

nds vid de ekonomiska ber

ä

kningarna endast naturligt l

å

gsvavliga kol och oljor, avsvavling av olja samt r

ö

kgasavsvavling. Det b

ö

r dock understrykas att utvecklings-potentialen f

ö

r 

ö

vriga metoder redan till 

å

r 1990 

ä

r stor och att detta i m

å

nga fall kommer att g

ö

ra svavelreduktion billigare.

3.1  Begr

ä

nsning ov svovelutsl

ä

pp f

ö

re f

ö

rbr

ä

nning

Tillg

å

ng och kostnader f

ö

r l

å

gsvavliga kol och oljor behandlas i bilaga 3 och 4. L

å

gsvavliga br

ä

nslen anv

ä

nds i dag f

ö

r att begr

ä

nsa svavelut­sl

ä

ppen. Tekniken f

ö

r att avsvavla tunna oljor 

ä

r v

ä

l k

ä

nd och utnyttjas 1 dag vid m

å

nga raffinaderier. Avsvavling av tjocka oljor 

ö

r ocks

å 

etablerad teknik men f

ö

rekommer huvudsakligen i Japan. Det

ä

r ocks

å 

tekniskt m

ö

jligt att rena kol f

ö

r att s

ä

nka svavelhalten.

Prop. 1981/82:151

108

P

å

 m

å

nga h

å

ll anv

ä

nds redan i dog koltv

ä

tt vid gruvan f

ö

r att ta bort olika f

ö

roreningar, bl a svavel. H

ä

rvid reduceras svavel bundet som pyrit med upp till 50 

%  

medan inverkan p

å

 organiskt bundet svavel 

ä

r minimal. Huvuddelen av det kol som 

ä

r aktuellt f

ö

r import till Sverige ar renat med n

å

gon form av koltv

ä

tt. F

ö

r att erh

å

lla h

ö

gre renings-grader kr

ä

vs mer avancerad teknik med t ex kemisk rening. Kostnaden f

ö

r denno typ av rening i stor skala 

ä

r 

ä

nnu inte m

ö

jlig att ange, men kan under vissa omst

ä

ndigheter bli l

ä

gre

ä

n f

ö

r naturligt l

å

gsvavliga kol.

En f

ö

rdel med att avsvavla br

ä

nslet f

ö

re f

ö

rbr

ä

nning 

ä

r att den m

ä

ngd som m

å

ste behandlas 

ä

r f

ö

rh

å

llandevis liten j

ä

mf

ö

rt med r

ö

kgasbehandling. F

ö

r­br

ä

nning av ett br

ä

nsle inneb

ä

r i praktiken att br

ä

nslet f

ö

rgasas under tillsats av 10-15 g

å

nger s

å

 mycket luft som. br

ä

nsle. Halten svavel i r

ö

k­gasen 

ö

r d

ä

rf

ö

r mindre 

ä

n 6-10 % av vad den var i br

ä

nslet, vilket medf

ö

r f

ö

rsv

å

rade m

ö

jligheter att koncentrera svavlet igen s

å

 att man kan ta hand om det. Genom f

ö

rgasning eller partiell f

ö

rgasning kan man 

å

stadkomma en koncentrerad br

ä

nslegas som kan avsvavlas p

å

 katalytisk v

ä

g. Vid partiell f

ö

rgasning kon svavel dessutom eventuellt koncentreras till en icke-gas-formig 

å

terstod som sedan kan f

ö

rbr

ä

nnas i anl

ä

ggning med avsvavling. F

ö

r­gasning och partiell f

ö

rgasning med efterf

ö

ljande avsvavling 

ö

r teknik som kan anv

ä

ndas f

ö

r kol och som liknar den teknik som anv

ä

nds f

ö

r oljor i raffinaderier. F

ö

r mycket f

ö

rorenade oljor kan s

å

dan teknik ocks

å

 vara ett alternativ.

3.2  Begr

ä

nsning av svavelutsl

ä

pp vid f

ö

rbr

ä

nning

Att tills

ö

tta kalk eller kalksten i eldstaden f

ö

r att begr

ä

nsa svavel­utsl

ä

ppet vid koleldning 

ö

r en gammol id

é

. Vid kolpulvereldning 

ä

r f

ö

rbr

ä

nningstemperaturen dock vanligen f

ö

r h

ö

g f

ö

r att f

å

en effektiv reaktion mellan kalk och svaveldioxid. Vid rosteldning 

ä

r f

ö

rbr

ä

nnings-temperaturen l

ä

gre och d

ä

rmed m

ö

jligheterna att f

å

en effektiv reaktion b

ä

ttre. F

ö

rs

ö

k med inblandning.av dolbmit eller kalk i kolet p

å

g

å

r vid rosteldode pannor i Norrk

ö

ping d

ä

r metoden anses ge svavelreduktion till en l

ä

gre kostnad 

ä

n r

ö

kgasavsvavling.

Vid f

ö

rbr

ä

nning av kolpulver i l

å

g-NO -brcnnare med kalktillsats (LIMB, Limestone injection multi-stage burner) har goda resultat uppn

å

tts, troligen beroende p

å

 den reduceronde atmosf

ä

ren i flamman och den l

ä

gre

Prop. 1981/82:151

109

f

ö

rbr

ä

nningstemperaturen. Ytterligare f

ö

rs

ö

k f

ö

r att utveckla denna metod p

å

g

å

r i USA och Tyskland. Det amerikanska naturv

å

rds­ verket, EPA, har angivit en m

å

ls

ä

ttning ott n

å

 50-70 % svavel­reduktion till 25 

%  

av kostnaden f

ö

r r

ö

kgasavsvavling med denna teknik .

Vid f

ö

rbr

ä

nning i fluidiserad b

ä

dd 

ä

r det m

ö

jligt att s

ä

nka f

ö

r­br

ä

nningstemperaturen till det omr

å

de d

ä

r en effektiv reaktion f

å

s mellan kalk och svaveldioxid. Olika typer av fluidiserade b

ä

ddar kan s

ä

rskiljas, s

å

som bubblande och snabb samt atmos­f

ä

risk  och trycksatt fluidiserande b

ä

dd. Dessa typer skiljer sig n

å

got 

å

t 

ä

ven betr

ä

ffande m

ö

jligheterna att uppn

å

 avsvavling. De absorbenter som anv

ä

nds 

ä

r kalksten eller dolomit med avskilj-ningsgroder upp till 80-90 %. Atmosf

ä

riska snabba fluidiserade b

ä

ddar 

ä

r idag kommersiellt tillg

ä

ngliga f

ö

r energiproduktion i 250 MW-storlekar och en utveckling mot st

ö

rre storlekar p

å

g

å

r. D

ä

remot sker 

ä

nnu inte avsvavling i kommersiell skala vid flui­diserade b

ä

ddar. Fluidiserad b

ä

dd 

ä

r dock troligen inom en snar framtid den billigaste metoden att n

å

svavelbegr

ä

nsning inom storleksintervallet 10-100 MW.

3. 3   Begrc?nsning ov svavelutsl

ä

pp efter f

ö

rbr

ä

nning

R

ö

kgasavsvavling 

ä

r den teknik som anv

ä

nds f

ö

r att begr

ä

nsa ut­sl

ä

ppen av svaveldioxid vid st

ö

rre koleldade pannor i USA, Japan och V

ä

sttyskland. Vid koleldade kraftverk finns i USA drygt 30, i Japan 12 och i V

ä

sttyskland 4 enheter f

ö

r r

ö

kgasavsvavlihg i drift. Dessutom finns ungef

ä

r lika m

å

nga anl

ä

ggningar f

ö

r r

ö

k­gasavsvavling vid koleldade industripannor och drygt 1 QQO anl

ä

gg­ningar vid oljeeldade pannor, fr

ä

mst mindre pannor i Japan. Ett hundratal anl

ä

ggningar f

ö

r r

ö

kgasavsvavling 

ö

r ocks

å

 kontrakte-rade eller under byggnad i USA, Japan, V

ä

sttyskland och Sverige. Det finns allts

å

 omfattande erfarenheter av r

ö

kgasavsvavling och tekniken kan idag anses som v

ä

l fungerande.

Avsvavlingsprocesserna brukar indelas i tv

å

 grupper, 

å

tervinnings-processer och avfallsprocesser. Vid 

å

tervinningsprocesser f

å

s en

Prop. 1981/82:151

110

en slutprodukt som vanligen 

ö

r svavel eller svavelsyra. Processer som producerar gips intar en mellanst

ä

llning d

ä

r gipset i vissa fall 

å

teranv

ä

nds och i vissa fall deponeras. Avfallsprocesserna producerar ett slam av sulfit- och sulfatf

ö

reningar som m

å

ste deponeras. Detta avfall kan medf

ö

ra milj

ö

problem och 

ä

r under vissa omst

ä

ndigheter syref

ö

rbrukande. Milj

ö

effekterna av deponering av r

ö

kgasreningsavfall 

ä

r dock sm

å

vid en l

ä

mplig deponering. I utredningen ing

å

r avfalls­hanteringskostnader motsvarande 10-25 kr/ton kol. Deponering av r

ö

k-gasreningsavfall behandlas i den kommande remissutg

å

van till prelimi­n

ä

ra riktlinjer f

ö

r fastbr

ä

nsleeldning.

De vanligaste metoderna f

ö

r r

ö

kgasavsvavling och deras kommer­siella status anges i nedanst

å

ende tabell

Avfall/Gips-metoder    

Ä

tervinningsmetoder

Flertal storskaliga  V

å

t kalk anl

ä

ggningar        V

å

t kalksten

F

å

tal storskaliga    Dubbel-alkali

Wellman-Lord

anl

ä

ggningar        Halvtorr kalk

F

ö

rsta storskoliga

Citrat

anl

ä

ggning

Utvecklings-

Havsvatten

Aktivt kol

anl

ä

ggning

Den hittills vanligaste metoden f

ö

r r

ö

kgasavsvavling

ö

r allts

å

 v

å

t avskiljning med kalk eller kalksten. Svaveldioxiden i r

ö

kgasen reageras med en kalkl

ö

sning till ett slam som 

ä

r en blandning av kalciumsulfit, gips och vatten i olika proportioner beroende p

å

 vidare bearbetning. Visso av de f

ö

rsta r

ö

kgasavsvovlingsanl

ä

ggningarna i USA hade drift­problem, fr

ä

mst med bel

ä

ggningar och korrosion. Dessa problem g

ä

llde fr

ä

mst de anl

ä

ggningar som i samma skrubber renade r

ö

kgasens stoftinne­h

å

ll och svavelinneh

å

ll samt anl

ä

ggningar som f

ö

rbr

ä

nner kol med f

ö

r svenska f

ö

rh

å

llanden mycket h

ö

g svavelhalt. Det finns en red erfarenheter av hur man bem

ä

strar dessa problem, som t ex separat stoftavskiljning i

Prop. 1981/82:151

111

elektrofilter eller sp

ä

rrfilter, dosering ov groddkristaller av gips i skrubbern, magnesiumtillsats, l

ä

mpliga materialval, god processkontroll och personalutbildning. De tidigare problemen 

ä

r idag till st

ö

rre delen l

ö

sta och tillg

ä

ngligheten f

ö

r v

å

t r

ö

kgasavsvavling 

ä

r numera h

ö

g.

En vidareutveckling av denna teknik 

ä

r den halvtorra kalkmetoden. Kalkslurry tillf

ö

rs r

ö

kgaserna i en reaktor, varvid vattnet f

ö

r

å

ngas och kalken reagerar med svaveldioxid. En torr slutprodukt erh

å

lls som sedan avskiljs i en stoftavskiljare, vanligen ett sp

ä

rrfilter. Denna process finns i drift vid tre kraftverk och tv

å

 industripannor i USA, dessutom 

ä

r drygt 10 best

ä

llda. S

ö

dert

ä

lje Energiverk hor valt denna process f

ö

r den f

ö

rsta avsvavlingsanl

ä

ggningen vid koleldning i Sverige. Naturv

å

rdsverket har baserat kostnadsber

ä

kningarna f

ö

r r

ö

kgasavsvavling i bilaga 3 p

å

 s

å

dan teknik.

Ä

tervinningsprocesser har hittills inte f

å

tt lika stor anv

ä

ndning som avfallsprocesser. Detta beror fr

ä

mst p

å

 att de 

ä

r mer komplexa och d

ö

rmed dyrare. Det p

å

g

å

r ett arbete p

å

att f

å

 fram mer konkurrens­kraftiga 

å

tervinningsprocesser.

3.4  Framtido utvecklingspotential

Ar 1990 och i 

ä

nnu h

ö

gre grad 

å

r 2000 har troligen avsev

ä

rda framsteg skett vad g

ä

ller svavelbegr

ä

nsningsteknik. Detta b

ö

r g

ö

ra det m

ö

jligt att till l

ä

gre kostnad 

ä

n den nuvarande begr

ä

nsa svavelutsl

ä

ppen fr

ä

n olika typer av anl

ä

ggningar. F

ö

r mindre och medelstora anl

ä

ggningar 

ä

r fluidiserad b

ä

dd med kalktillsats troligen den metod som kommer att ge den l

ä

gsta kostnaden f

ö

r svavelavskiljning. 

Ä

ven f

ö

r st

ö

rre anl

ä

gg­ningar kommer troligen kommersiella metoder f

ö

r avsvavling vid f

ö

r­br

ä

nningen (LIMB) att bli konkurrenter till r

ö

kgasavsvavling. Teknik f

ö

r r

ö

kgasavsvavling har successivt f

ö

rb

ä

ttrats och det 

ä

r troligt att effektiv r

ö

kgasrening kommer ott kunna ske till l

ä

gre kostnad 

ä

n den nuvarande. 

Ä

tervinningsmetoder som ger svavel i anv

ä

ndbar form och metoder som samtidigt reducerar kv

ä

veoxidutsl

ä

ppen torde komma till 

ö

kad anv

ä

ndning.

Prop. 1981/82:151

112

4      Konsekvenserna f

ö

r energiproduktionskostnaderna av olika alterna-

tiva svovelkrov _______ _______________________ 

Begr

ä

nsning av svavelutsl

ä

pp fr

å

n processindustrin och kostnaderna f

ö

r detta framg

å

r av bilaga 1. Vid ber

ä

kning av de olika alternativen f

ö

r processindu­strin 

å

r 2000 har antagits att redan beslutade 

å

tg

ä

rder faller inom den kate­gori som har l

ä

gst kostnad f

ö

r svavelreduktionen. Begr

ä

nsning av svavelut­sl

ä

ppen fr

å

n energiproduktion vid de olika alternativa svavelkraven framg

å

r av bilagorna 3 och 4. En sammanfattning av resultaten i de n

ä

mnda bilagorna ges i diagramform i figur 1. Diagrammen visar kostnadseffektiviteten hos olika alternativa milj

ö

krav vid den l

ä

gre r

ä

nteniv

å

n. F

ö

r processutsl

ä

ppen f

ö

religger inga kostnadsuppgifter f

ö

r de 

å

tg

ä

rder som ing

å

r i scenario f

ö

r 

å

r 1990. Ingen kolkondens antas installerad 

å

r 1990. Samtliga kostnader och utsl

ä

pp har angivits relativt de nollalternativ som g

ä

ller F

ö

r varje utsl

ä

pps­kategori. Nollalternativen motsvarar F

ö

r kategorierna "Kol", "Elkol" och "Olja" de utsl

ä

ppsniv

å

er som skulle erh

å

llas om F

ö

r varje scenario svavel-kraven slopades. F

ö

r kategorin "process" motsvarar nollniv

å

n utsl

ä

ppet 

å

r 1990 som 

ä

r baserat p

å

redan Fattade beslut enligt milj

ö

skyddslagen.

Som framg

å

r av Figur 1

ä

r f

ö

r kategorin "Kol" endast alternativen "Kol C, D, E och F" intressanta. Alternativen "kol A och B" (Riksdagens alternativ) 

ä

r inte kostnodseFFektiva, H

ö

g kostnadseFFektivitet har svavelkraven n

ä

r

lutningen 

ä

r liten p

å

 kurvan i diagrammet. Lutningen 45 motsvarar 10 000 kr/ton svavel. I scenariot F

ö

r 

å

r 1990 

ä

r samtliga alternativ "Olja A, B och C mer kostnodseFFektiva 

ä

n det mest effektiva kolalternativet "Kol C". "Kol C" inneb

ä

r d

ä

rvid lindrigare krav 

ä

n vad som st

ä

lls idag. I scenariot F

ö

r 

å

r 2000 

ä

r alternativen "Olja A, B och C" mest effektiva F

ö

ljt av alterna­tivet "Elkol A".

Om man utiFr

å

n kostnadseFfektiviteten hos olika alternativa utsl

ä

pps­krav i de olika kategorierna av anl

ä

ggningar skulle vilja ha en optimal strategi F

ö

r att minska svavelutsl

ä

ppen i scenarierna f

ö

r 

å

r 1990 och 

å

r 2000 skulle den inb

ö

rdes ordningen mellan olika 

å

tg

ä

rder vara den som framg

å

r av Figur 2 och 3. I diagrammen har ocks

å

 lagts in en skola F

ö

r det resterande svavelutsl

ä

ppet. Svavelutsl

ä

ppet 200 000 ton/

å

r har s

ä

rskilt markerats d

å

 det ungeF

ä

r motsvarar den niv

å

 riksdagen 1976 beslutade som

Prop. 1981/82:151

113

m

å

ls

ä

ttning f

ö

r utsl

ä

ppen 

å

r 1985, d v s en halvering av utsl

ä

ppen fr

å

n b

ö

rjan 

av   

1970-talet. Av flera sk

ä

l 

ä

r emellertid den h

ä

r angivna strategin tveksam. Det g

ä

ller, dels att os

ä

kerheten i siffrorna 

ä

r stor varf

ö

r rangordningen mellan olika 

å

tg

ä

rder kan bli en annan, dels att den prim

ä

ra m

å

ls

ä

ttningen inte 

ä

r att reducera svavelutsl

ä

ppen inom landet, utan milj

ö

effekterna. Effekterna i sin tor beror i h

ö

g grad p

å 

svavelutsl

ä

ppens utveckling internationellt. De internationella aspekterna ber

ö

rs senare i denna utredning. Os

ä

kerheten i uppskattningarna skall emellertid diskuteras n

å

got h

ä

r.

Os

ä

kerheten i kostnader F

ö

r oljealternativen 

ö

r fr

ä

mst knuten till till­g

å

ngen och merpriset p

å

 l

å

gsvavlig r

å

olja. Skillnaden i scenarierna f

ö

r 

å

r 1990 och 

å

r 2000 torde d

ä

rF

ö

r ge en hygglig bild av os

ä

kerheterna d

å 

det F

ö

rra scenariet F

ö

ruts

ä

tter l

å

gsvavlig r

å

olja i h

ö

g grad och det senare F

ö

ruts

ä

tter avsvavling. En 

ö

vre uppskattning av kostnaden F

ö

r alternativet olja A i scenario 

å

r 1990 skulle d

ä

rf

ö

r ge en ytterligare merkostnad ov ca 500 Mkr. Kolalternativen

ä

r dels beroende av uppskatt­ningen av merpriset F

ö

r l

å

gsvavliga kol dels av uppskattningen av kostnaden F

ö

r r

ö

kgasavsvavling. Den senare kostnaden 

ö

r till ca 50 % beroende av os

ä

kerheten i total investeringskostnad. Os

ä

kerheten i uppskattning av investeringskostnad 

ä

r ca 30 

%,   

varF

ö

r en total os

ä

ker­het i uppskattningen av kostnaden F

ö

r r

ö

kgasavsvavling 

ä

r ca 15 %. Os

ä

kerheten i merkostnad F

ö

r l

å

gsvavligt kol bed

ö

ms vara h

ö

gst 30 %. En 

ö

vre uppskattning av kostnaden F

ö

r kolalternativen skulle d

å

 vara ca 25 % st

ö

rre 

ä

n vad som angivits i diagrammen. En uppskattning av hur l

å

g kostnaden F

ö

r svavelbegr

ä

nsning kan t

ä

nkas bli i scenariet F

ö

r 

å

r 1990 

ä

r starkt avh

ä

ngigt av optimismen betr

ö

FFande den tekniska ut­vecklingen av svovelbegr

ä

nsande 

å

tg

ä

rder. F

ö

r oljeelaternativen kan antagligen endast begr

ä

nsade (10 %)  kostnadsminskningar t

ä

nkas n

å

s. F

ö

r kolalternativen b

ö

r det F

ö

religga goda m

ö

jligheter att n

å 

minskade kostnader med ca 25 % genom anv

ä

ndande av de metoder F

ö

r avsvavling under sj

ä

lva f

ö

rbr

ä

nningen som nu b

ö

rjar komma Fram i pilotskala ("FBC", "LIMB" m Fl). Det 

ä

r d

ä

rvid fr

ä

mst investerings­kostnaderna som begr

ä

nsas.

8 

Riksdagen 1981/82. 1 saml. Nr 151

Prop. 1981/82:151

114

F

ö

r scenariot 

å

r 2000 

ä

r det, i h

ö

gre grad 

ä

n f

ö

r 

å

r 1990, os

ä

kerheten i kostnaderna f

ö

r avsvavling vid koleldning som har betydelse F

ö

r os

ä

kerheten i totalkostnaderna F

ö

r alternativen. F

ö

r olja 

ö

r det Fr

ä

mst energif

ö

rbruk­ningen vid avsvavling och merkostnaden f

ö

r denna 

å

r 2000, som anger den 

ö

vre och undre kostnadsgr

ä

nsen. Os

ä

kerheten har antagits vara 20 %. F

ö

r kol best

ä

ms den 

ö

vre gr

ä

nsen antagligen av hur man v

ä

rderar energif

ö

rlusten vid avsvavling 

å

r 2000. 

Ä

ven h

ä

r torde os

ä

kerheten upp

å

t vara ca 20 

%.  

Os

ä

ker-hten ned

å

t 

ä

r mer intressant eftersom mycket tyder p

å

 att vi i Framtiden har m

å

nga kommersiella metoder i driFt f

ö

r att begr

ä

nsa svavelutsl

ä

pp fr

å

n kol­eldning. En undre gr

ä

ns F

ö

r avsvalingskostnaden vid koleldning torde kunna vara 50 

% av  

de som anv

ä

nts vid ber

ä

kningarna. Uppskattad 

ö

vre och undre os

ä

kerhet i ber

ä

kningarna har skissats i Figurerna 2 och 3.

Prop. 1981/82:151

115

Figur 1  Kostnadseffektivitet hos alternativa krav p

å

 svavelbegr

ä

nsning    (l

ö

g r

ä

nta)

å

r 1990

å

r 2000

X 

100 Mkr

5 .

"PROCESS"

B

X 

10000 ton S

A i I_____ I_ i_j__ I_ I

I_ 

»

.

1

X 

100 M

X 

100 Wkr

"KOL"

X 

10000

ton S     1

4-- 1-- 1_ I_ I_ I_ I_ I-- 1_

X 

100 M

"ELKa"

X 

100 W

"OLJA'

X 

10000 ton S   1

10000 ton S

10

l_i

I  I '_______ I_ I__ 

å

_

15

10

20

_i__ I__ 1_ i

1

I

1

I

>-

15      19

OBS skalan :

Prop. 1981/82:151

116

i

t

Figur 2 Kostnodseffektiv strategi f

ö

r svavel-begr

ä

nsning

å

r 1990   (l

å

g r

ä

nta)

o T> o 

>   v *'

Prop. 1981/82:151

117

01

-n

"o

"t-

r

n

U

L.

o

»

1

VI

0

D

4->

Figur 3 Kostnadseffektiv strategi f

ö

r svavel­begr

ä

nsning

å

r 2000   (l

å

g r

ä

nta)

Prop. 1981/82:151

118

5      F

ö

rsurningen i Sverige - dagsl

ä

get

5.1    F

ö

rsurning av skogsmark

Den jordm

å

n som 

ä

r dominerande i svenska skogsmarker 

ä

r podsol. I dessa jordar 

ä

r f

ö

rsurningen l

å

ngt framskriden, huvudsakligen beroende p

å

 naturliga, biologiska processer som p

å

g

å

tt alltsedan den senaste istiden F

ö

r ca 10 000 

å

r sedan. Emellertid pekar vissa'under s

ö

kningar p

å

att tillF

ö

rseln av F

ö

rsurande 

ä

mnen Fr

å

n atmosF

ä

ren har betydelse. Markens pH-v

ö

rde i humuslagret 

ä

r markant mindre i sydv

ä

stra Sverige, d

ä

r ocks

å

 depositionen av f

ö

rsurande 

ä

mnen 

ä

r som st

ö

rst. Ocks

å

 p

å

 st

ö

rre djup i marken f

å

r man framtr

ä

dande skillnader. De suraste jordarna Finns i s

ö

dra och sydv

ä

stra Sverige. pH-skillnaderna mellan s

ö

dra och nordligaste Sverige uppg

å

r till mer 

ä

n en pH-enhet. Det 

ä

r dock sv

å

rt att utiFr

å

n dessa unders

ö

kningar dra n

å

gra l

å

ngtg

å

ende slutsatser, andra faktorer 

ä

n det sura nedfallet kan ha bety­delse. 

Ö

verensst

ä

mmelsen med det sura nedFallets F

ö

rdelning i Sverige 

ä

r dock bestickande.

En unders

ö

kning av jordprover som tagits i mellansverige med tio 

å

rs mellanrum pekar .p

å

 att en F

ö

r

ä

ndring av markens kemiska egenskaper har skett. Halten av vissa n

ä

rings

ö

mnen som magne­sium, kalcium och kalium har minskat betydligt under denna period. N

å

gon pH-minskning har d

ä

remot inte g

å

tt att Fastst

ä

lla vid denna unders

ö

kning. Urlokningen har 

å

stadkommits genom att v

ä

tejoner genom ut by tesreaktioner tr

ä

ngt bort n

ä

rings

ä

mnena Fr

å

n markpartiklarna. Det m

å

ste betecknas som anm

ä

rkningsv

ä

rt att en betydande del av markens F

ö

rr

å

d ov n

ä

rings

ä

mnen har ur­lakats p

å

 s

å

 kort tid som 10 

å

r. Markens F

ö

rm

å

ga att i Fram­tiden rried baskotjoner st

å

 emot (buffra) tillf

ö

rda v

ä

tejoner har otvivelaktigt minskat. Fortsatt buffring kommer i h

ö

gre grad ske med aluminium. Denna buffring och vittring av olika alumi-niummineraler f

å

r till f

ö

ljd att aluminiumjoner l

ö

ses ut i markvattnet. De l

ö

sta aluminiumjonerna kan sedan transporteras till omgivande sj

ö

ar.

Prop. 1981/82:151

119

En utarmning av skogens n

ä

ringsinneh

å

ll skulle p

å

 l

å

ng sikt kunna inverka menligt p

å

 markens produktionsf

ö

rm

å

ga. Man har 

ä

ven-bef ar.at att en fortsatt kraftig tillf

ö

rsel av syre kan leda till st

ö

rningar av mikrobiologiska processer s

å

som omvand­ling av organisk bunden kv

ä

ve till l

ä

ttillg

ä

ngliga Former. N

å

got som p

å

 sikt b

ö

r p

å

verka tr

ä

dtillv

ä

xten. Det Finns ocks

å

 tecken som tyder p

å

 att 

ö

kningen av markvattnets alumiumhalt p

å

verkar rottillv

ä

xten.hos tr

ö

d, vilket f

å

r negativa konsekvenser f

ö

r skogst illv

ä

xten.

5.2    F

ö

rsurning av grundvatten

Det vatten som tr

ä

nger ned genom markprofiler inneh

å

ller v

ä

tejoner fr

å

n nederb

ö

rden och Fr

å

n biologiska F

ö

rsurningsprocesser. Innan det n

å

r ned till grundvattenytan F

ö

r

ä

ndras den kemiska sammans

ä

ttningen beroende p

å 

jordart och berggrund. I grovkorniga jordarter 

ä

r kontaktytan mellan mineral och vatten liten varigenom bufFertreaktionerna inte hinner verka. Vattnets kvalit

é

 beror ocks

å

p

å

 vittringsben

ö

genheten hos bergarten. Genomsl

ä

ppligc jordarter och berggrunder med stora sprickor 

ä

r F

ö

rh

å

llandevis utsatta F

ö

r F

ö

rsurning av grundvatten.

Unders

ö

kning av pH i grundvatten har visat att sura vatten 

å

terFinns i s

ö

dra och sydv

ä

stra Sverige. P

å

verkan

ä

r st

ö

rst i ytliga, gr

ä

vda vatten­t

ä

kter. Det 

ö

r sv

å

rt ott Finna analysmaterial som beskriver trender i grundvattnets sammans

ä

ttning. I kommunala vattent

ä

kter i s

ö

dra Sverige har man Funnit att alkoliniteten sjunkit. Denna F

ö

r

ä

ndring beror p

å

 att v

ä

tejoner F

ö

rbrukat v

ä

tekarbonatjoner i vattnet.

Trots sv

å

righeterna att Finna tydligt sjunkande pH-trender torde man kunna dra slutsatserna att en direkt F

ö

rsurning 

ä

gt rum i vissa enskilda v

ä

st" och sydsvenska vattent

ä

kter med ytligt grundvatten. Fr

ä

mst k

ä

llor i grov­korniga jordarter. De omr

å

den d

ä

r F

ö

rsurning intr

ö

FFat har sv

å

rvittrande berg och jordarter och 

ä

r utsatta f

ö

r ett betydande svavelnedfall. Vatten Fr

å

n brunnar i lermarker samt Fr

å

n borrbrunnar i berg har dock inte m

ä

rk­bart F

ö

rsurats ens i dessa omr

å

den.

Den Fr

ä

msta orsaken till att grundvattenf

ö

rsurningen inger oro 

ä

r de 

ö

kade halter av metaller i konsumtionsvattnet som den kan F

ö

ra med sig.

Prop. 1981/82:151

120

Sm

å

 l

ä

ckage av metaller ur mark har alltid f

ö

rekommit. I marken finns metallerna vanligen l

ö

st bundna till lermineral-partiklar eller fastare bundna i sv

å

rvittrade mineraler. 

Ö

kande surhet i marken leder i regel till att frig

ö

relsen av metaller 

ö

kar.

F

ö

rh

ö

jda metallhalter i sura grundvatten har ocks

å

 konstate­rats. Emellertid uppkommer de h

ö

ga metallhalterna i konsum­tionsvatten fr

ä

mst genom utl

ö

sning fr

å

n ledningssystemen. Kraftigt f

ö

rh

ö

jda halter av koppar, zink, kadmium och bly har rapporterats.

5.3    F

ö

rsurning av sj

ö

ar och vattendrag

En sj

ö

 tillf

ö

rs vatten p

å

Flera s

ä

tt. Dels genom nederb

ö

rden direkt p

å

sj

ö

ytan, dels genom vatten som passerat kringliggande mark. Det vatten som har passerat marken har f

ö

r

ä

ndrats genom dess v

ä

g i marken.

Sj

ö

ar och vattendrag har ett s

ä

mre skydd mot F

ö

rsurning

ä

n s

å­

v

ä

l mark som grundvatten. EFFekterna av den 

ö

kande syraproduk­tionen blv F

ö

rst uppenbar i sj

ö

systemen. Reproduktionsst

ö

r­ningar hos Fisk och Fiskd

ö

d p

å

 grund av f

ö

rsurning har F

ö

re­kommit i Flera decennier och har med tiden drabbat allt Fler vatten. Ocks

å

 Flodkr

ö

Ftan har drabbats sv

å

rt av den F

ö

rs

ä

mrade vattenkvaliteten. 

Ö

verhuvudtaget medF

ö

r f

ö

rsurningen s

å

v

ä

l direkt som indirekt drastiska F

ö

r

ä

ndringar i hela ekosystemet i en sj

ö

eller ett vattendrag.

Mest utsatta F

ö

r F

ö

rsurningen 

ö

r de mindre sj

ö

arna och vattendragen h

ö

gst upp i vattensystemen. I dessa milj

ö

er kan tillF

ä

lligo Fl

ö

den av surt vatten - Fr

ä

mst i samband med sn

ö

sm

ä

ltningen p

å

 v

å

ren - f

ö

rekomma 

ö

ven i omr

å

den d

ä

r vattnet normalt 

ä

r v

ä

l skyddat mot F

ö

rsurning. En enda s

å

dan s k surst

ö

t kan vara nog F

ö

r att sl

å

 ut en l

å

ng rad organismer,

I de st

ö

rre sj

ö

arna, och vattendragen nedstr

ö

ms sker utvecklingen l

å

ng­sammare .

Pr

ö

p. 1981/82:151

121

De suraste sj

ö

arna (med pH-v

ö

rd

é

n under 5) 

ä

r i huvudsak bel

ä

gna i s

ö

dra delen ov sydsvenska h

ö

glandet, i v

ä

stkustomr

å

det och i Bergslagen. Med F

å

 undantog m

å

ste dessa betraktas s

å

som F

ö

rsurade till f

ö

ljd av surt atmosF

ä

riskt nedFoll.

Tre fj

ä

rdedelar av alla sj

ö

ar i v

ä

stra G

ö

taland och omkring h

ä

lften av sj

ö

arna i andra F

ö

rsurningsk

ä

nsliga delar av G

ö

taland och Svealand har n

å

tt ett F

ö

rsurningsskede d

ö

r skador p

å

 organismer F

ö

rekommer. Man har bl a konstaterat att best

å

nden av i F

ö

rsta hand m

ö

rt men 

ö

ven abborre decimerats eller slagits ut i en stor del av dessa sj

ö

ar. Sammanlagt torde Fiskbest

å

nden inom ca 10 

% av  

landets sj

ö

areal ha drabbats.

Totalt Finns i Sverige minst 14 000 m

å

ttligt f

ö

rsurade och ca 4000 gravt f

ö

rsurade sj

ö

ar. En sj

ö

har r

ä

knats som m

å

ttligt f

ö

rsurad om dess pH-vgrde 

å

tminstone n

å

gon g

å

ng under 

å

ret understiger 5,5, s

å

vida inte pH-v

ä

rdet hela 

å

ret understiger 5,0 - i s

å

 Fall har den betecknats som grovt F

ö

rsurad. (Alla de ovan n

ä

mnda siFfrorno g

ä

ller sj

ö

ar st

ö

rre 

ä

n 1 hektar). Detta inneb

ä

r att ca 20 

%  

av Sveriges sj

ö

ar 

ä

r drabbade av F

ö

rsurningen.

Sannolikt F

ö

rsurades m

å

nga av de k

ä

nsligaste sj

ö

arna i s

ö

dra Sverige redan under 1950- och 60-talen, dvs under den period d

å

 svavelnedFcllet med neder­b

ö

rden 

ö

kade som mest. pH-v

ä

rdena har i allm

ä

nhet minskat i de k

ö

nsliga sj

ö

arna 

ä

ven under 1970-talet, men F

ö

rsurningstakten tycks ha avtagit n

å

got. Man kan emellertid konstatera att de k

ä

nsliga sj

ö

arnas motst

å

ndskraFt mot ytterligare F

ö

rsurning Forts

ä

tter att minska. Med en fortsatt stor deposi­tion av F

ö

rsurande 

ä

mnen riskerar ocks

å

 allt fler sj

ö

ar att bli k

ä

nsliga.

I de st

ö

rre vattendragens nedre lopp har n

å

gon f

ö

rsurning i egentlig mening 

ä

nnu inte 

ä

gt rum. Enstaka vattendrag med p

å

tagligt sjunkande pH-v

ä

rden Finns dock i s

ä

rskilt F

ö

rsurningsk

ä

nsliga omr

å

den. Risken f

ö

r en Framtida F

ö

rsurning - i vissa fall inom en mans

å

lder - 

ä

r d

ä

r­till stor i m

å

nga av G

ö

talands och Svealands vattendrag, d

ö

r den 

ö

ka­de syrotillF

ö

rseln medF

ö

rt ett allt s

ä

mre skydd mot F

ö

rsurningen.

Liksom grundvattenF

ö

rsurningen kan F

ö

rsurningen av sj

ö

ar och vatten­drag 

ö

ven utg

ö

ra ett h

ä

lsoproblem. Bl a har man kunnat sp

å

ra ett sam­band mellan l

å

ga pH-v

ä

rden i sj

ö

vatten och h

ö

ga kvicksilverhalter i

Prop. 1981/82:151

122

g

ä

dda. I ett hundratal vatten har fisken F

ö

rklarats otj

ä

nlig som m

ä

nnisko-F

ö

da, men sannolikt 

ä

r kvicksilverhalten F

ö

r h

ö

g i l

å

ngt Fler sj

ö

ar. 

Ö

kad halt 

av  

andra tungmetaller i vatten och fisk 

ä

r ocks

å

att v

ä

nta n

ä

r pH-v

ä

rdet sjunker.

6.1     F

ö

r

ä

ndring av den Framtida svaveldepositionen i Sverige 6,1.1   

Ä

tg

ä

rder inom Sverige

Inom projekt Kol-H

ä

lsa-Milj

ö

 har professor UlF H

ö

gstr

ö

m ber

ä

knat svaveldepositionen i Sverige 1978 samt 1990 och 

å

r 2000. Denna ut­redning har utnyttjats F

ö

r beskrivning av svaveldeposition vid n

å

gra av de alternativ som beskrivs i avsnitt 2. Tack vare att denna ut­redning har skilt p

å

bidrag till svaveldepositionn Fr

å

n F

ö

rbr

ä

nning av tjockolja, kol samt processutsl

ä

pp inom industrin, har det varit m

ö

jligt att ber

ä

kna depositionen vid andra reningskrav.  F

ö

r att begr

ä

nsa antalet ber

ä

kningsFall har depositionen av svavel Framtagits f

ö

r fyra omr

å

den i Sverige som 

ä

r drabbade av F

ö

rsurning. Dessa omr

å

den 

ä

r v

ä

st­kusten, Sm

å

land, V

ä

rmland-Bergslagen och mellersta Norrlands kustland. Dagens deposition i dessa omr

å

den Framg

å

r av tabell 6.1. Angivna v

ä

rden avser summan av v

å

t och torrdeposition ov svavel och utg

ö

r medelv

ä

rden f

ö

r omr

å

det i Fr

å

ga. N

ä

ra stora punktk

ä

llor kon d

ä

rF

ö

r depositionen vara betydligt st

ö

rre. I tabell 6.1 anges ocks

å

 v

ä

rden p

å

 depositionen fram­tagna av norsk institutt F

ö

r luFtForskning. Som synes 

ä

r 

ö

verensst

ä

mmelsen mycket god trots att v

ä

rdena 

ä

r Framtagna med delvis olika metoder. Os

ä

kerheten i depositionsunders

ö

kningen F

å

r d

ä

rF

ö

r anses som liten.

Tabell 6.1  V

å

t och torrdeposition av svavel inom n

å

gra F

ö

rsurnings-

2 drabbade omr

å

den i Sverige 1978 [gram svavel/m , 

å

r]

Omr

å

de

enligt H

ö

gstr

ö

m 1981   enligt NILU 1981

V

ä

stkusten

1,9

1,9

Sm

å

land

1,5

1,5

V

ä

rmland-Bergslagen

1,2

1,3

Mellersta Norrlands-

1,0

0,9

kustland

Prop. 1981/82:151

123

Som Framg

å

r av tidigare avsnitt kommer svavelutsl

ä

ppen i Sverige a+t sjunka till F

ö

ljd av att nedtroppningsprogrammet F

ö

r svavel i olja fullf

ö

ljs samt att 

å

tg

ä

rder inom processindustrin vidtas. S

ä

rskilda krav p

å

koleldade anl

ä

ggningar minskar emissionen ytterligare. Vid ett totalutsl

ä

pp av ca 200 000 ton svavel i Sverige 

å

r 1990, ber

ä

knas det Svenska bidraget till svaveldepositionen ha minskat med cirka 15 

% 

p

å 

v

ä

stkusten, cirka 35 % i Bergslagen-V

ä

rmland, cirka 25 % p

å

 sm

å

l

ä

ndska h

ö

glandet och cirka 45 % inom mellerste norrlonds kustland. I absoluta termer blir f

ö

r

ä

ndringen m

å

ttlig beroende p

å

att de utl

ä

ndska k

ä

llorna Svarar F

ö

r merparten av svaveldepositionen i Sverige. Man kan r

ä

kna med 

ö

rsta f

ö

r

ä

ndringarna kommer att ske i Bergslagen-V

ä

rmland och

mellersta norrlonds kustland d

ö

r minskningen i svaveldepositionen kommer

2 att uppg

å

 till i medeltal 0,1 gram svavel/m , 

å

r respektive 0,20 gram

2 svavel/m , 

å

r. Detta under F

ö

ruts

ä

ttning att emissionerna i Europa 

ä

r

of

ö

r

ä

ndrade.

Som Framg

å

r av avsnitt 4 Figur 1 uppg

å

r skillnaden i utsl

ä

pp Fr

å

n kol­eldade anl

ä

ggningar vid 'olika renings

å

tg

ä

rder lill ca 30 000 ton 1990 och ca 50 000 ton 

å

r 2000. F

ö

r

ä

ndringen i svavelutsl

ä

pp mellan olika alternativ 

ö

r s

å

dana att depositionen. F

ö

r

ä

ndras med n

å

gra procenten­heter .

En s

ä

nkning av svavelhalten i tjock eldningsolja till 0,5 viktprocent kombinerat med ytterligare s

ä

nkning av svavelutsl

ä

ppen Fr

å

n process­industrin skulle medF

ö

ro ott svavelutsl

ä

ppen i scenario F

ö

r 

å

r 2000

skulle uppg

å

 till 150 000 ton. Detta medF

ö

r ott depositionen 

å

r 2000

2 Fr

å

n svenska k

ä

llor skulle minska ytterligare med ca 0,05 gram svavel/m ,

De olika alternativen redovisas i tabell 6.2.

Man kan vidare konstatera att i det l

ä

gsta utsl

ä

ppsalternativet kommer bidraget till svaveldepositionen fr

å

n svenska k

ä

llor att understiga dagens bidrag fr

å

n n

å

got annat land i Europa. Sverige skulle s

å

ledes d

å 

ej l

ä

ngre vara det land som dominerade svaveldepositionen i Sverige.

Prop. 1981/82:151

124

O)

o

u 

-o

o

O)

X)

c

01

-o 

o

u E

o o

O)

U

1/1

U 

o      UJ

o -I q:  O o-

CN    o    fn   -o o"   o"   o"   o"

c

3

a 

kl

c o

in O)

C

00 _ 

O _i o; i O Q-

o    m   00   It 

c     -

       C-J

-o

O

u

e o

E 

O

c

o

c

E O

C

O

U UJ 

O 

o -J -1 O 

o o -J a; 

CM      >0      O      >0 CN      T-      t-M      (NJ

o"  d"  d"  o"

o

a

o

a v -o

Q-' o        

i>. _J -1 

o. O 

1 

»

-    i O

O _l

 o

o    n    o.

CN      T-      T-

iri    >-    u-i

»

-      CN      CN

>

o

c

01 u

>

0) -D 01

E

Ol

O)     u

03

0   .o

rx

u

o.

-D

-H CN

J3      E

0      1/5

.

in      E

C      0

>      Ol

-Q

o

-a 

o

o

C>J      r-

o    o   o

C

irt

01

"D

o>

C

0

0

I

t

in

u

O)

u

Ul

O

0)

z

c

m

01

1

0

+>

-D

-H

-D

in

D

C

in

C

D

C

O

u

0

..

a

»

1-

01

.-H

-l->

.

1

E

H

-t-

»

in

0

u

H

in

:d

E

:a

0)

3

>

to

>

s

-i;

01

u

JD

:o

o

-fj

>

in

H

-

«

-

»

Ol

o

-

C

H

0)

-O

T3

X

u

-M

:0

0)

>

J2

É

C

Prop. 1981/82:151

125

6.2     

Ä

tg

ä

rder utanf

ö

r Sverige

Ber

ä

kningar av den Framtida svaveldepositionen har ocks

å

 utF

ö

rts under f

ö

ruts

ä

ttning att emissionerna i Europa har minskat. I tabell 5,3 redo­visas resultaten av tv

å

ber

ä

kningsalternativ. H

ä

rvid F

ö

ruts

ä

tts att en viss procentuell minskning av emissionerna i Europa leder till samma procentuella minskning av depositionen i Sverige. Ett s

å

dant betraktelse­s

ä

tt 

ä

r dock starkt F

ö

renklat men kan 

ä

nd

å

 anv

ä

ndas F

ö

r att i detta sammanhang peka p

å

 vilka niv

å

er i Europa som ger en viss effekt i Sverige. Givetvis spelar det roll var i Europa reduktionerna 

å

stadkommes. En annan os

ä

kerhet 

ö

r att svavlets nedfallsm

ö

nster kon 

ä

ndras till f

ö

ljd Qv utsl

ä

ppen av kv

ä

veoxider och kolv

ä

ten, som mi .skar atmosF

ä

rens F

ö

rm

å

ga Qtt ombilda svaveldioxiden till svavelsyra.

Tabell 6,3  Deposition av svavel 1 Sverige vid olika emissionsniv

å

er i

Europa. Svensk emission enligt alternativ KOL D OLJA A PROCESS O

V

ä

stkusten

Sm

å

land

V

ä

rmland-Bergslagen

Mellersta Norrlands

kustland

2000

Europas

emis

«

;ion

978

-  25 %

- 50

1,9

1,5

1,1

1,5

1,1

0,8

1,2

0,9

0,6

1,0

0,7

0,5

6.3     Deposition Fr

å

n punktk

ä

llor

I ovsnitt 1. beskrivs tv

å

 olika svaveikrav F

ö

r stora koleldade kraft- och v

ä

rmeverk resp kondenskroFtverk (F

ö

r stora anl

ä

ggningar spelar svavel-lagstiFtningen ingen roll). N

ä

r det g

ä

ller kraft- och v

ä

rmeverk g

ä

ller dels maximalt 1600 ton svavel per anl

ä

ggning dels 400 ton svavel 

per

onl

ö

ggning men ej l

ä

gre

ö

n 0,10 gram svovel/MJ br

ä

nsle. F

ö

r kolkondens-verken g

ä

ller tv

å

 niv

å

er dels 0,10 gram svavel/MJ br

ä

nsle dels 0,05 gram svavel/MJ br

ä

nsle. I tabell 6.4 

å

terges ber

ä

knad deposition fr

å

n tv

å

 an­l

ä

ggningar med olika krav p

å

 svavelrening.

Prop. 1981/82:151

126

Tabell 6.4  Deposition av svavel i n

ä

romr

å

det fr

å

n tv

å

 koleldade an-

2 l

ä

ggningar [gram S/m , 

å

r]

Kraftv

ä

rmeverk

Kondenskraftverk

100 MW , 200 MW.,

2 x 600 MW ,

el      V

el

5200 h/

å

r

6000 h/

å

r

400 ton S/

å

r    1600 ton S/

å

r

Avst

å

nd [km]  0,1 gram S/MJ

0,05 gram S/WJ  0,1 gram S/MJ

Alternativ      Alternativ   

Alternativ      Alternativ

KOL D, E, F     KOL A, B, C

ELKOL B________ ELKOL A

1

Ö

Ö

,

Ö

8

Ö

, 19

0,39

Ö

,7

Ö

20

0,03

0,07

0,14

0,27

30

0,01

0,03

0,07

0,14

40

0,01

0,02

0,04

0,09

Meteorologiska data Fr

å

n Bromma. Vindriktning 170

Av tabellen Framg

å

r att skillnaden i deposition Fr

å

n kraftv

ä

rmeverket

2 vid olika svavelkrav 

ö

r ca 0,1 gram svavel/m , 

å

r inom 10 km radie.

'

.

2  .

F

ö

r kondenskraFtverket uppg

å

r skillnaden till 0,4 gram svavel/m , 

å

r

2

inom 10 km. Om man antar en bakgrundshalt av 1-1,5 gram svovel/m , 

å

r

erh

å

lles ett maximalt p

å

slog av 10-20 % F

ö

r kraFtv

ä

rmeverket och 50-80 % F

ö

r kondenskraFtverket.

Prop. 1981/82:151

127

7      Utv

ä

rdering av alternativen fr

å

n milj

ö

synpunkt

7.1    F

ö

rsurning av mark och vatten

Produktion, bortf

ö

rsel och nedbrytning av organiskt material Framkallar en l

å

ng rad kemiska processer som 

ä

r F

ö

renade med uppkomst eller F

ö

r­brukning av v

ä

tejoner. Vid en perfekt j

ä

mvikt  mellan uppbyggande och nedbrytande processer skulle den biologiska nettof

ö

rsurningen bli 0. Man- hor emellertid tidsm

ä

ssiga och rumsliga F

ö

rskjutningar mellan upp­byggande och nedbrytande processer vilket 

å

terspeglar sig i Form av v

ä

tejonfl

ö

den. F

ö

r en produktiv granskog   bel

ä

gen i omr

å

den med h

ö

g deposition av F

ö

rsurande substanser 

ä

r tillf

ö

rseln av v

ä

tejoner Fr

å

n biologiska processer och Fr

å

n atmosF

ä

ren av samma storleksord­ning. I en l

å

gproduktiv  tallskog 

ä

r d

ä

remot tillF

ö

rseln ov v

ä

tejoner klart dominerande.

Yt och grundvattnets F

ö

rsurning best

ä

ms till stor del av den kemiska­sammans

ä

ttningen hos avrinningsvattnet Fr

å

n omgivande landomr

å

den. Transporten av v

ä

tejoner Fr

å

n marken till yt och grundvatten p

å

verkas ocks

å

ov den m

ä

ngd negativa joner som F

ö

ljer med markv

ä

tskan. Denna m

å

ste vcro elektriskt neutral. 

Ö

kade m

ä

ngder negativa joner i utfl

ö

det inneb

ä

r d

ä

rf

ö

- ocks

å

ö

kade m

ä

ngder borttransporterade positiva joner. I sura marker domineras de positiva jonerna av v

ä

te- och aluminiumjoner. I 

å

kermarker 

ö

r d

ä

remot kalcium-, magnesium- och kaliumjoner dominerande bland de positiva jonerna. Den tillf

ö

rsel ov svavel till mark som skett sedan 1950-talet har inneburit en F

ö

r

ä

ndring av den kemiska samman­s

ä

ttningen av markvattnet. SulFat dominerar nu bland de negativa jonerna i mark. UtFl

ö

det av v

ä

tejoner, oavsett om dessa h

ä

rr

ö

r Fr

å

n biologiska eller ontropogena k

ä

llor, 

ä

r med andra ord till mycket stor del betingat av svavelnedfall fr

å

n atmosf

ä

ren. Man kan s

å

ledes h

ä

vda att nedfallet av svavel 

ä

r ov st

ö

rre betydelse F

ö

r utfl

ö

det ov v

ä

tejoner ur skogsmark 

ä

n tillf

ö

rseln av v

ä

tejoner via nederb

ö

rd och biologiska processer.

Den F

ö

rsurning ov sj

ö

ar som konstaterats beror s

å

ledes till 

ö

verv

ä

gande delen p

å

nedFoll av F

ö

rsurande 

ä

mnen Fr

å

n atmosf

ä

ren.

Prop. 1981/82:151

128

En f

ö

rsurningsk

ä

nslig sj

ö

som uts

ä

tts F

ö

r syratillf

ö

rsel kan s

ä

gas genoml

ö

pa tre faser. Under den f

ö

rsta fasen 

ä

r pH-v

ä

rdet

ä

nnu F

ö

r­h

å

llandevis stabilt men efterhand sjunker v

ä

tekarbonatbuffringen (alkoliniteten). Om alkoliniteten sjunker under 0,1 mekv/1 kan inte tillf

ö

rseln av v

ä

tejoner tas om hand genom v

ä

tekarbonatbuffringen. pH-v

ä

rdet blir instabilt och b

ö

rjar sjunka snabbare. Detta intr

ä

ffar vid pH 5-6. I Fas 3 stabiliseras pH-v

ä

rdet vid 4,5 

ä

ven om nederb

ö

rden 

ä

r surare. Detta h

ä

nger samman med ott humus

ä

mnen och aluminium vid detta pH b

ö

rjar fungera som bufFertar.

Regionalo skillnoder mellan de oliko olternotivei.

F

ö

r att beskriva pH-F

ö

r

ö

ndringor i sj

ö

ar i de olika alternativen kan

2 antas att en minskning av deposition med O,1 gram svavel/m , 

å

r leder

till en pH-h

ö

jning med 0,05 enheter i sj

ö

ar med pH 5 och med 0,2 en'

heter i sj

ö

ar med pH inom intervallet 

5-6.  

Vidare har antagits att de

allra mest F

ö

rsurningsk

ä

nsliga sj

ö

arna inte t

å

l en belastning med mer

2 

ä

n 0,5 gram svavel/m , 

å

r och att de n

å

got mindre F

ö

rsurningsk

ä

nsligc

sj

ö

arna ej t

å

l mer 

ä

n 1,0 gram svcvel/m", 

å

r. Nedan redovisade pH-

F

ö

r

ä

ndringar kommer inte att upptr

ä

da omedelbart utan eFter en l

ä

ngre tid d

å

 nya j

ö

mviktsF

ö

rh

å

llanden har inst

ä

llts. Detta h

ä

nger sammen med att de under 

å

ren ackumulerade svavelm

ä

ngderna i mark 

ä

ven i Forts

ä

tt­ningen kommer att medF

ö

ra ett utl

ä

ckage av v

ä

tejoner. Dessutom kommer det ott ta l

å

ng tid innan sj

ö

n hunnit bygga upp ett nytt buFFertsystern av bikarbonat.

Nedan diskuteras F

ö

rh

å

llandena i scenario 

å

r 2000. Kolkondens ing

å

r ej.

Alternativ KOL C, OLJA A, PROCESS O *

N

å

gon F

ö

r

ä

ndring av sj

ö

arna p

å

v

ä

stkusten och i Sm

å

land 

ö

r inte gtt r

ä

kna med. I V

ä

rmland-Bergslagen kan ca 4000  sj

ö

ar F

å

 en h

ö

jning med maximalt 0,1 enheter. I mellersta Norrlands kustland kon ca 500 gv de mest F

ö

rsurningsdrabbade sj

ö

arna (pH.5) f

å

 en pH-h

ö

jning med maximalt 0,1 enheter och 1000 F

ö

rsurade sj

ö

ar (pH 5-6) maximalt 0,4 enheter.

*) Kombinationen av alternativ motsvarar ett totalt svavelutsl

ä

pp ov 216 kton per 

å

r, merkostnaden F

ö

r svavelreduktion relativt KOL O, OLJA O, PROCESS O 

ä

r 1 190 Mkr per 

å

r.

Prop. 1981/82:151

129

Alternativ KOL D, OLJA A, PROCESS O  

'

P

å

 v

ä

stkusten och i Sm

å

land kan cirka 3500 sj

ö

ar f

å

 en pH'-f

ö

rb

ä

ttring med maximalt 0,1 enheter. I V

ä

rmland-Bergslagen F

ö

rb

ä

ttras pH med 0,1 enheter i 500 av de mest f

ö

rsurade sj

ö

arna och 0,2 enheter i 4000 sj

ö

ar. I mellersta Norrlands kustland F

ö

rb

ä

ttras pH med 0,1 enheter i 500 av de mest F

ö

rsurade sj

ö

arna och 0,4 enheter i 1000 sj

ö

ar.

Alternativ KOL D, OLJA C, PROCESS C  **)

P

å

 v

ä

stkusten F

ö

rb

ä

ttras pH med maximalt O,1 enheter i 1000 ov de mest F

ö

rsurade sj

ö

arna och 0,2 enheter i 1500 sj

ö

ar. I Sm

å

land h

ö

js pH med maximalt 0,1 enhet i 2000 sj

ö

ar. I V

ä

rmland-Bergslagen h

ö

js pH med maximalt 0,1 enheter i 500 av de mest F

ö

rsurade sj

ö

arna och 0,3 enheter 'i ytterligare 4000 sj

ö

ar. I mellersta Norrlands kustland F

ö

rb

ä

ttras pH med O, 1 enheter i 500 av de mest F

ö

rsurade sj

ö

arna och ytterligare 1000 sj

ö

ar med maximalt 0,6 enheter.

Ä

tg

ä

rder utanF

ö

r Sverige

F

ö

r ott belysa eFFekten ov reduktion ov svavelutsl

ä

ppen utomlands har motsvarande ber

ä

kningar genomF

ö

rts F

ö

r tv

å

 alternativ. Det ena alter­nativet avser en reduktion med 25 % gentemot utsl

ö

ppsF

ö

rh

å

llondena 1978, det andra 50 

%.   

F

ö

r Sveriges del g

ä

ller ber

ä

kningarna F

ö

r alter­nativ KOL D, OLJA A, PROCESS O 

å

r 2000.

Europos emission minskor med 25 

%

P

å

 v

ä

stkusten stiger pH med 0,2 enheter i 1000 av de mest F

ö

rsurade sj

ö

arna och 0,8 enheter i ytterligare 1500 sj

ö

ar. I Sm

å

land stiger pH med 0,5 enheter i 500 av de mest F

ö

rsurade' sj

ö

arna och 0,8 enheter i 1500 sj

ö

ar. I V

ä

rmland-Bergslagen stiger pH med 0,4 enheter i 500 av de mest F

ö

rsurade sj

ö

arna. I 4000 sj

ö

ar upph

ö

r F

ö

rsurningen. I mellersta norrlonds kustland upph

ö

r F

ö

rsurningen i 1000 sj

ö

ar och pH stiger med 0,2 enheter i 500 av de mest F

ö

rsurade sj

ö

arna.

*) se Fotnot F

ö

reg

å

ende sida:   173 kton svavel per 

å

r,  1 760 Mkr per 

å

r **)se Fotnot F

ö

reg

å

ende sida:   125 kton svavel per 

å

r,  2 144 Mkr per 

å

r

9   Riksdagen 1981/82. 1 saml. Nr 151

Prop. 1981/82:151

130

Europas emission minskar med 50 

%

F

ö

r V

ä

stkusten stiger pH med 0,5 enheter i 1 000 av de mest f

ö

rsurade sj

ö

arna och il 500 sj

ö

ar upph

ö

r F

ö

rsurningen helt. I Sm

å

land stiger pH med 0,8 enheter i 500 av de mest F

ö

rsurade sj

ö

arna och F

ö

rsurningen upp­h

ö

r helt i 1 500 sj

ö

ar. I V

ä

rmland-Bergslagen stiger pH med 0,8 enheter i 500 av de mest f

ö

rsurade sj

ö

arna och i 4 000 sj

ö

ar upph

ö

r f

ö

rsurningen helt. I mellersta Norrlands kustland upph

ö

r F

ö

rsurningen helt.

EFFekter i mark och grundvatten

2+   

2+

Tillf

ö

rsel av sulFater hor stor betydelse d

å

 n

ä

rings

ä

mnen som Ca , Mg

och K urlakas ur marken.

N

ä

r det- g

ä

ller att beskriva eFFekten i mark 

ö

r detta betydligt sv

å

rare att ange i kvantitativa siFFror. Man torde dock r

ä

kna med ott urlokningen ov n

ä

rings

ä

mnen kommer att Forts

ä

tta framf

ö

r allt fr

å

n de f

ö

rsurningsk

ä

nsliga brunjordarna. N

å

got F

ö

rs

ö

k att s

ä

rskilja eFFekterna ov olika utsl

ä

ppsbe­gr

ä

nsande

å

tg

ä

rder inom landet l

å

ter sig tyv

ä

rr inte g

ö

ras med den tid som naturv

å

rdsverket hoFt till F

ö

rFogande F

ö

r uppdragets genomF

ö

rande.

F

ö

rst i det Fall d

ö

r emissionen i Europa minskar med 50 % kan man r

ä

kna med ott urlokningen av n

ä

rings

ä

mnen kommer ott g

å

 ned till normala v

ä

rden.

F

ö

rsurningen ov grundvatten kommer ott minska kring st

ö

rre svenska punktk

ä

llor F

ö

r svaveldioxid om 

å

tg

ä

rder F

ö

r att begr

ä

nsa svavelutsl

ä

ppen i landet vidtas.

Qn emissionen i Europa minskar med 50 

%  

kan man r

ä

kna med att en allm

ä

n f

ö

rb

ä

ttring kommer att ske i landet, dock l

å

ngsam i de mest f

ö

rsurade om­r

å

dena.

Lokala skillnader mellan de olika alternativen

Tabell 6.4 visar depositionen av svavel inom n

ä

romr

å

det f

ö

r ett kraFt-v

ö

rmeverk och ett kondenskroFtverk med olika svavelkrav. EFFekten av olika utsl

ä

ppsalternativ best

ä

ms i h

ö

g grad av lokaliseringen ov anl

ä

gg­ningen. Avg

ö

rande

ä

r bakgrundsdepositionen av svavel och sj

ö

arnas

Prop. 1981/82:151

131

f

ö

rsurningsk

ä

nslighet. Nedanst

å

ende, resonemang g

ä

ller under F

ö

ruts

ä

ttning att det finns F

ö

rsurningsk

ä

nsliga sj

ö

ar vid de diskuterade avst

å

nden.

Kraftv

ä

rmeverk

I det fall d

ä

r utsl

ä

ppsgr

ä

nsen 

ä

r 400 ton S/

å

r, dock ej l

ä

gre

ä

n O,1 gram S/MJ, kommer belastningen Fr

å

n kraftv

ä

rmeverket att maximalt s

ä

nka pH i de sj

ö

ar som idag har ett pH mellan 

5-6  

med 0,2 enheter inom 10 km Fr

å

n anl

ä

gg­ningen. P

å

 l

ä

ngre avst

å

nd blir p

å

verkan sv

å

r att urskilja.

Om utsl

ä

ppsgr

ä

nsen s

ä

tts till 1600 ton svavel per 

å

r kommer pH i de mest f

ö

rsurningsdrabbade sj

ö

arna (pH

ö

n anl

ä

ggningen. De sj

ö

ar som i dag har pH mellan 5-6 kon F

ö

rv

ä

ntas sjunka ytterligare maximalt 0,4 enheter 10 km Fr

å

n anl

ä

ggningen och O,1 enheter 20 km Fr

å

n anl

ä

ggningen. P

å

 l

ä

ngre avst

å

nd blir p

å

verkan Fr

å

n anl

ä

ggningen sv

å

r att urskilja.

KondenskroFtverk

F

ö

r det Fall d

ö

r svavelgr

ä

nsen O,1 gram 3/MJ g

ä

ller kommer de mest f

ö

rsurningsdrabbade sj

ö

arna (pH

ö

ar som i dag har pH mellan 5-6 blir F

ö

r

ä

ndringarna st

ö

rre. pH sjunker med maximalt 1,0 enhet inom 10 km 0,5 enheter vid 20 km och n

å

gon eller n

å

gra tiondels enheter p

å

 st

ö

rre avst

å

nd Fr

å

n anl

ä

ggningen. P

å

verkansomr

å

det kon bed

ö

mas till 60 km.

S

ä

tts svavelgr

ä

nsen till 0,05 gram S/MJ erh

å

lles F

ö

r de mest F

ö

rsurnings­ drabbade sj

ö

arna (pH

å

n anl

ä

ggningen. Sj

ö

ar som i dag har ett pH mellan 5-6 sjunker ytterligare 0,8 enheter inom 10 km, 0,3 enheter vid 20 km och n

å

gon tiondels enhet p

å

 st

ö

rre avst

å

nd Fr

å

n anl

ä

ggningen. P

å

verkans­omr

å

det kan bed

ö

mas till 40 km.

Prop. 1981/82:151

132

7.2   

Ö

vriga milj

ö

eFFekter

Nedan f

ö

ljer en beskrivning av 

ö

vriga milj

ö

effekter av svavel­dioxidutsl

ä

pp. N

å

gon kvantifiering av effekten mellan olika alternativ har inte gjorts.

Svaveldioxid i luft inverkar p

å

 m

ä

nniskans h

ä

lsa, ger upphov till v

ä

xtskador samt korrosion p

å

metaller och skador p

å

 kalk-och sandstensbyggnader. Det b

ö

r understrykas att dessa effekter, till skillnad fr

å

n f

ö

rsurning av mark och vatten, orsakas av v

å

ra egna k

ä

llor. 

Ä

tg

ä

rder inom Sverige har d

ä

rF

ö

r stor betydelse. P

å

 kort sikt torde ytterligare begr

ä

nsning av svavelhalter i eldningsolja ge st

ö

rst eFFekt. Man kan ocks

å

 r

ä

kna med att f

ö

r­b

ä

ttringar kommer att ske i n

ä

rheten av stora punktk

ä

llor f

ö

r svaveldioxid om 

å

tg

ä

rder vidtas.

Under 1970-talet har cirka 50 kommuner utf

ö

rt m

ä

tningar av svavel­dioxid i utomhusluften. I 21 av de n

ä

mnda kommunerna hcr natur­v

å

rdsverkets planeringsm

å

l F

ö

r h

ö

gsta vinterhalv

å

rsmedelv

ä

rde

3 60 

yq/m     ö

verskridits under 1970-talet. Riktv

ä

rdet F

ö

r h

ö

gsta

3 vinterhalv

å

r smedel v

ä

rde, 100 

yqlm     

har 

ö

verskridits i 5 av de

n

ä

mnda 50 kommunerna under 1970-talet. Utbyggnad ov Fj

ä

rrv

ä

rme och begr

ä

nsningar av svavelhalten i oljan har i de Flesta Fall medf

ö

rt en trend mot en minskning av svaveldioxidhalterna. Orter med h

ö

g grad av anslutning till Fj

ä

rrv

ä

rmesystem redovisar svavel­dioxidhalter som ligger 2-5 g

å

nger l

ä

gre

ä

n j

ä

mF

ö

rbara orter med f

ö

gq eller ingen Fj

ä

rrv

ä

rmeanslotning.

Under resten av seklet F

ö

rv

ä

ntas en Fortsatt anslutning till Fj

ä

rr­v

ä

rme ske, vilket i sig ger en F

ö

rb

ä

ttring 

av   

l

å

ngtidsmedelv

ä

rdena av Svaveldioxid. InF

ö

rondet av restriktioner F

ö

r utsl

ä

pp Fr

å

n stora anl

ä

ggningar leder till ott halterna minskar ytterligare. FromF

ö

r allt kommer korttidsv

ä

rdena av svaveldioxid'att minska.

Kostnaderna 

ä

v korrosionsskador har i olika sammanhang ber

ä

knats, senast i OECD-studien. Det 

ä

r dock troligt att man underskattat kostnader F

ö

r korrosionsskador i Sverige.

Prop. 1981/82:151

133

V

ä

xtskador beroende p

å

 svaveldioxidutsl

ä

pp har konstaterats i anslutning till Flera punktk

ä

llor av svaveldioxid i landet. F

ö

r

att undvika skador p

å

k

ö

nsliga tr

ä

dslag b

ö

r halten av svavel-

3

3

dioxid ej 

ö

verstiga 200

yi/xn     

som timmedelv

ä

rde och 25 ug/m

som 

å

rsmedelv

ä

rde. V

ä

sttyskland har under senare delen av 1970-talet drabbats av v

ä

xtskador p

å

granskog i stor omfattning. Orsaken 

ä

r ofullst

ä

ndigt k

ä

nd men tyska forskare tror att det kan vara en kombination av f

ö

rh

ö

jd svaveldioxidhalt i luften, torrdeposition p

å

 barr, sur nederb

ö

rd, markf

ö

rsurning och eventuellt s

ä

nkt grundvattenniv

å

. Hur de faktorerna verkar tillsammans 

ä

r oFullstndigt k

ä

nt. Det kan vara s

å

 att barr­tr

ä

dens tillv

ä

xt s

ä

tts ned redan vid en l

ä

re svaveldioxidhalt n

ä

r 

ö

vriga Faktorer 

ä

r ogynnsamma F

ö

r tr

ä

den.

8       

Ä

tg

ä

rder mot F

ö

rsurningen - ett samlat handlingsprogram

F

ö

rsurningen inneb

ä

r ett s

å

stort ingrepp i biologiska och geologiska processer att man inte kan F

ö

rlita sig p

å

å

tg

ä

rder i milj

ö

n f

ö

r att kommo till r

ä

tta med problemet. Verket anser d

ä

rf

ö

r att F

ö

rsurningen i F

ö

rsto hand m

å

ste motverkas vid k

ä

llon. EFtersom en s

å

 stor del av nedFollet av F

ö

rsurande 

ä

mnen h

ä

rr

ö

r Fr

å

n andra l

ä

nder m

å

ste man p

å 

kort sikt - som uppeh

å

llande F

ö

rsvar - ocks

å

 anv

ä

nda kalkning och andra 

å

tg

ä

rder F

ö

r att d

ä

mpa F

ö

rsurningens eFfekter. Ett kraFtFullt internationellt agerande i syFte att minska svavelutsl

ä

ppen i Europa Framst

å

r som en mycket viktig uppgiFt. Detta har varit linjen 1 den svenska svavelpolitiken hittills. Verket anser att en s

å

dan strategi b

ö

r ligga till grund F

ö

r framtida 

å

tg

ä

rder mot f

ö

rsurningen. De 

å

t­g

ä

rder F

ö

r att begr

ä

nsa svavelutsl

ä

ppen Fr

å

n koleldning som huvudsakligen diskuterats ovan m

å

ste d

ä

rF

ö

r ses mot bakgrund av ett samlat program f

ö

r att minska f

ö

rsurningen.

8.1   Internationella fr

å

gor

Cirka 300 000 ton svavel sl

ä

pptes ut Fr

å

n svenska F

ö

rorenings­k

ä

llor i slutet av 1970-talet. D

ä

rav deponerades ca 100 000 ton inom landets gr

ä

nser medan 

å

terstoden transporterades vidare till andra l

ä

nder. Ut

ö

ver de 100 000 ton som var av inhemskt ursprung fick Sverige ta emot ca 380 000 ton svavel Fr

å

n andro l

ä

nder, 

ca

Prop. 1981/82:151

134

40 000 ton Fr

å

n England, 10 000 ton Fr

å

n Frankrike, 20 000 ton fr

å

n Danmark, 30 000 ton Fr

å

n V

ä

sttyskland, 30 000 ton Fr

å

n 

Ö

st­tyskland, 10 000 ton fr

å

n 

Ö

sterrike, 20 000 ton fr

å

n Polen, 20 000 Fr

å

n Sovjetunionen samt 10 000 ton vardera fr

å

n Finland och Norge. 

Ö

vriga europeiska l

ä

nder svarade f

ö

r 40 000 ton. Till detta kommer 140 000 ton fr

å

n ej klarlagda k

ä

llor, men som troligen f

ö

rdelar sig p

å

 de olika l

ä

nderna efter de bidrag som redovisats ovan som s

ä

kra samt med ett visst tillskott fr

å

n USA/ Kanada 

'.

Det kan konstateras att Sverige 

ä

r fortfarande, trots kraftfulla 

å

tg

ä

rder f

ö

r att minska de inhemska utsl

ä

ppen, det enskilda land som bidrar mest till depositionen i v

å

rt land. Trots att de svenska utsl

ä

ppen totalt bara utg

ö

r n

å

gon procent 

av   

de samlade utsl

ä

ppen i Europa bidrar de F

ö

r n

ä

rvarande till ca 20 % av svavelnedFollet i Sverige.. En minskning av utsl

ä

ppen i Sverige 

ä

r ocks

å

eFFektivare j

ö

mF

ö

rt med n

å

got annat land F

ö

r att minska depositionen i Sverige. K

ä

llorna h

ä

r ligger n

ä

rmast. Vidare b

ö

r framh

å

llas att en kraftig minskning av utsl

ä

ppen i ett enskilt land inte l

ö

ser Sveriges f

ö

rsurningsproblem. Det framh

ö

lls i kapitel 7.1 ovan att en reduktion av utsl

ä

ppen i Europa med 50 

% 

skulle F

ö

rb

ä

ttra F

ö

rsurningsl

ä

get avsev

ä

rt i Sverige.

Sedan slutet av 1960-talet har Sverige arbetat med att f

å

 till st

å

nd

å

tg

ä

rder p

å

 internationell niv

å

 vad g

ä

ller l

å

ngv

ä

ga gr

ä

ns­

ö

verskridande luftf

ö

roreningar. Vid FNs milj

ö

konferens 1972 i Stockholm Framlades en svensk specialstudie i Fr

å

gan. Aren 1971-75 genomF

ö

rdes inom ramen F

ö

r OECDs milj

ö

kommitt

é

 en gemensam mellonstotlig studie ov spridningen ov luftf

ö

roreningar i Europa. Resultatet av denna m

ö

jliggjorde kvantiFiering ov spridningen 

av 

svavelf

ö

reningar mellan olika europeiska l

ä

nder. Effekterna av det sura nedfallet har vidare diskuterats p

å

 internationella konferenser. Av s

ä

rskild vikt blev konFerensen i Telemark i Norge 1976. D

ä

r enades man om ett uttalande att det sura ned­fallet sannolikt var den fr

ä

msta orsaken till f

ö

rsurningen av sj

ö

ar och vattendrag och att nedfallet ocks

å

 utgjorde ett hot mot skogstillv

ä

xten.

Prop. 1981/82:151

135

Konventionen av l

å

ngv

ä

ga gr

ä

nsoverskridonde luftf

ö

roreningar, som undertecknades av ett trettiotal l

ä

nder i november 1979, inneb

ä

r att man p

å

politisk niv

å

 erk

ä

nner att luFtf

ö

roreningar 

ö

r ett internationellt problem. Konventionen v

ä

ntas bli ratifi­cerad av 24 l

ä

nder under 1982 och kommer d

ä

reFter att tr

ä

da i kraft. Sverige har ratificerat konventionen. Enligt konventio­nens artikel 2 g

ä

ller: "De avtalsslutande parterna ... skall bem

ö

da sig om att begr

ä

nsa och s

å

l

å

ngt som m

ö

jligt gradvis minska och F

ö

rebygga gr

ä

ns

ö

verskridande luft F

ö

roreningar" . I konventionens artikel 6 s

ö

gs: "... 

å

tar sig varje avtalsslutande part att utarbeta b

ä

sta m

ö

jliga tillg

ä

ngliga teknik, som 

ö

r ekonomiskt m

ö

jlig, samt resurssn

ö

i teknik".

Arbetet enligt konventionen har p

å

g

å

tt ca tv

å

å

r 

ä

ven om den 

ä

nnu inte tr

ä

tt i kroFt och l

å

ngv

ä

ga transport av F

ö

rsurande 

ä

mnen har d

ä

rvid dominerat helt. Redan F

ö

re konventionens undertecknande hade inom ECE etablerats ett europeiskt m

ä

t­nings- och utv

ä

rderingsprogram (EMEP). I utvecklad Form kommer m

ä

tprogrammet att bli en viktig del av konventionsarbetet.

En konFerens har arrangerats i Salzburg varvid olika 

å

tg

ä

rder F

ö

r begr

ä

nsning av svavelutsl

ä

pp diskuterades. KonFerensen samlade ett stort antal personer Fr

å

n n

ä

stan alla l

ä

nder som undertecknat konventionen. Ett omfattande material presentera­des och slutsatserna F

å

r anses som betydelseFulla. Rapporten Fr

å

n konFerensen betonar starkt att teknil

å

n reduktion av utsl

ä

pp av svavel 

ä

r kommersiellt tillg

ä

nglig och b

ö

r anv

ä

ndas. Detta g

ä

ller bl o teknik F

ö

r rening av kol, avsvavling av olja och gas och r

ö

kgasavsvavling. Det Fromh

ö

lls vidare att onv

ä

nd-ning av h

ö

ga skorstenar inte l

ö

ser det regionala luFtF

ö

rore-ningsproblemet.

Resultaten Fr

å

n Salzburg-konFerensen har diskuterats inom ramen F

ö

r konventionen och vid en genomg

å

ng i september i 

å

r har ECEs "Working Party on Air Pollution Problems" Funnit att r

ö

kgasav­svavling nu kon anses vara etablerad teknik och d

ä

rF

ö

r b

ö

r an­v

ä

ndas som en av de viktigaste metoderna F

ö

r'begr

ä

nsning av svavelutsl

ä

pp.

Prop. 1981/82:151

136

Vid det senaste sammantr

ä

det i konventionen beslutades att under n

ä

sta 

å

r genomf

ö

ra en serie expertm

ö

ten b

å

de vad g

ä

ller effekter av svaveloxider i milj

ö

n och kostnader f

ö

r begr

ä

nsning av ut­sl

ä

ppen. N

ä

r konventionen tr

ä

der i kraft n

ä

sta h

ö

st kommer sedan en genomg

å

ng att g

ö

ras av vad som gjorts och planeras i olika l

ä

nder. Goda m

ö

jligheter kommer d

ä

rvid att finnas att fr

å

n svensk sida driva Fr

å

gan om olika utsl

ä

ppsbegr

ä

nsande 

å

tg

ä

rder i olika l

ä

nder. Det 

ä

r ingen tvekan om att man p

å

 m

å

nga h

å

ll, inte minst bland milj

ö

v

å

rdsmyndigheterna i m

å

nga l

ä

nder, ser med allvar p

å 

konventionens F

ö

rpliktelser. Inget land kan acceptera omFattande milj

ö

skador orsakade av utsl

ä

pp i ett onna-t land. P

å

 n

å

got l

ä

ngre sikt kommer en kostnad/nytta-studie ov ett antal olika utsl

ä

pps­exempel F

ö

r Europa att genomF

ö

ros.

I OECD har svavel Fr

å

gorna diskuterats intensivt sedan studien ev spridning av luFtf

ö

roreningar i Europa genomF

ö

rdes i mitten ov 1970-talet och en rapport har publicerats under 1981: The costs and beneFits oF sulphur oxide control. Studien var det F

ö

rsta F

ö

rs

ö

ket att i internationellt samarbete ta Fram en metod F

ö

r kostnad/nytta-analys av internationella luftv

å

rdsproblem och den visar ott 

ä

ven om resultaten 

ä

r os

ä

kra kan man visa att l

å

ngtg

å

ende utsl

ä

ppsbegr

ä

nsande 

å

tg

ä

rder kan vara samh

ä

llseko­nomiskt motiverade. Arbetet i OECD Forts

ä

tter nu med att f

å 

Fram rekommendationer till medlemsl

ä

nderna r

ö

rande strategier F

ö

r begr

ä

nsning av svavelutsl

ä

ppen. Basen f

ö

r de Fortsatta F

ö

rhandlingarna 

ä

r. F

ö

rutom OECD-studien, resultaten Fr

å

n Salzburg-konFerensen och material som tagits Fram i USA/Kanada. 

Ä

ven i dessa l

ä

nder har relativt omFattande F

ö

rsurningseFFekter konstaterats och ett omFattande utrednings- och F

ö

rhandlings­arbete inletts.

Ett n

ä

ra samarbete mellan de nordiska l

ä

nderna i samband med de internationella svavelproblemen har p

å

g

å

tt en l

ä

ngre tid, vilket varit en F

ö

ruts

ä

ttning F

ö

r Framg

å

ngarna i ECE och OECD. Mellan de danska och svenska regeringarna finns en s

ä

rskild 

ö

verenskommelse om samarbete vad g

ä

ller spridning av luFt-F

ö

roreningar mellan l

ä

nderna. Sverige har i ett Fall anv

ä

nt

Prop. 1981/82:151

137

best

ä

mmelserna i den nordiska milj

ö

skyddslonventionen och yrkat p

å

å

tg

ä

rder F

ö

r begr

ä

nsning av svavelutsl

ä

pp vid ett planerat danskt v

ä

rmekraFtverk.

En genomg

å

ng har gjorts av ECE av utsl

ä

ppen av svaveloxider i Europa land F

ö

r land 

å

r 1973 och 1978 och hur de ber

ä

knas till 

å

r 1985 och 1990, se tabell 1. Tabellen visar att den utsl

ä

pps

ö

kning som funnits under 1950- och 1960-talen avstannat mellan 1973-78.

Av de l

ä

nder som uppgett planerade utsl

ä

ppsniv

å

er f

ö

r 1935 och 1990 anger endast tre utsl

ä

pps

ö

kningar (Spanien, Sovjetunionen och Tjeckoslovakien) medan 

ö

vriga elva uppger ingen 

ä

ndring eller en minskning.

I varje land Finns en serie m

ö

jligheter till begr

ä

nsning av svavelutsl

ä

ppen, energibesparing, anv

ä

ndning ov naturgas, k

ä

rn-kroFt och F

ö

rnybara svavelFri

ö

 energik

ä

llor, naturligt l

å

gsvav­lig olja eller kol, avsvavling aV olja, avsvavling av kol, av­svavling i Fluidiserad b

ä

dd, avsvavling genom kalkinblandning vid kolpulver- eller kolrosteldning och r

ö

kgasavsvavling.

En genomg

å

ng av n

å

gra av de Viktigaste l

ä

nderna visor F

ö

ljande: I Danmark och Finland har m

ä

n sedan 10 

å

r tillbaka satsat p

å

 kol, vilket inneburit en minskning

ä

v utsl

ä

ppen eFtersom kol med unge­f

ä

r 1 

%   

svavel ersatt olja med 2,5 

%,   

R

ö

kgasavsvavling torde bli aktuellt vid n

å

gon eller n

å

grd anl

ä

ggningar under 1980-talet. I Norge har man som i Sverige inf

ö

rt best

ä

mmelser om l

å

gsvavlig olja i s

ä

rskilda omr

å

den; I Holland har parlamentet fattat beslut om att inte 

ö

ko utsl

ä

ppen dv svavel trots att anv

ä

ndningen av naturgas kommer att minskOi Det inneb

ä

r r

ö

kgasavsvavling eller andra 

å

tg

ä

rder p

å

 de tillkommande koleldade anl

ä

ggningarna. I England har anv

ä

ndning av l

å

gsvavlig nordsj

ö

olja inneburit en minskning av utsl

ä

ppen. I V

ä

sttyskland har man sedan Flera 

å

r satsat  p

å

 r

ö

kgasavsvavling vid koleldade kroFtverk. Idag Finns d

ä

r r

ö

kgasavsvavling vid Fyra kraftverk och anl

ä

ggningar 

ä

r under byggnad eller planerade vid ytterligare 10 kroFtverk, tillsammans CO 25 r

ö

kgosavsvavlingsanl

ö

ggningar. I V

ä

sttyskland har man dess­utom sedan l

ä

nge haFt relativt l

å

gsvavliga eldningsoljor.

Prop. 1981/82:151

138

Ö

sttyskland har valt tv

å

å

tg

ö

rder - utbyggnad av k

ä

rnkraftan­l

ä

ggningar i st

ä

llet F

ö

r kolkraftverk och kalkinblandning vid bronkolseldning. I Frankrike, 

Ö

sterrike, Polen och Tjeckoslo-vokien planeras de F

ö

rsta r

ö

kgasavsvavlingsanl

ä

ggningarna p

å

nya koleldade kraftverk. De viktigaste 

å

tg

ä

rderna i Sovjet­unionen 

ä

r utbyggnad av naturgasen och r

ö

kgasavsvavling vid kolkraftverk. Rysk naturgas kan komma att spela en betydelse-Full roll F

ö

r reduktion av svavelutsl

ä

pp 

ä

ven i 

ö

vriga Europa,

Tabell 1. Utsl

ä

pp av svaveldioxid i n

å

gra l

ä

nder i Europa, 1 000 ton/

å

r

Land

1973       1978       1985       1990

Belgien

998

808

Bulgarien

1 000

1 000

Danmark

623

455

399-433

361-524 *)

England

5 605

5 255

4 815-4 945

4 5

920-235

Finland

5A9

574

510-570

470-680

Frankrike

3 224

3 270

3 270

Grekland

700

Italien

3 169 ,

4 400

Nederl

ä

nderna

782

490

500

500

Norge Polen

181 3 000

147 2 500

135

130-140

Rum

ä

nien

200

200

200

Spanien

1 297

1 451

2 730

Sverige

829

620

390

330

Schweiz

151

174

76-127

76-139

Sovjetunionen

23 500

24 500

26   000-

27   000

26 27

000-000

Tjeckoslovakien

3 000

3 000-32 000

3 600-3 700

3 3

600-800

V

ä

sttyskland

3 928

3 500-3 800

3 500-3 800

3 3

500-800

Ö

sttyskland

4 000

4 000

Ö

sterrike

700

430

Ungern

1 5CC

1 640

1 800

1

700-

') 1995

Prop. 1981/82:151

139

I Europa st

ä

lls i de Flesta l

ä

nder krav p

å

 l

å

gsvavlig olja i de st

ö

rre urbana omr

å

dena medan restriktionerna i Fr

å

ga om olja i 

ö

vrigt varierar fr

å

n land till land. Om inga f

ö

r

ä

ndringar av restriktionerna kommer att ske torde efterfr

å

gan av l

å

gsvavlig tjockolja kunna tillgodoses under 1980-talet med hj

ä

lp av l

å

g­svavlig nordsj

ö

olja. V

ä

steuropas raffinaderier byggs emellertid om i relativt snobb takt med krackeranl

ä

ggningar. S

å

dana an­l

ä

ggningar omvandlar l

å

gsvavlig tjockolja till l

ä

tta produkter och kommer d

ä

rigenom att minska tillg

å

ngen p

å

l

å

gsvavlig tjock­olja. P

å

 n

å

got l

ä

ngre sikt kommer r

å

oljorna fr

å

n Mellan

ö

stern att bli tyngre och d

ä

rmed h

ö

gsvavligare och produktionen av l

å

gsvavlig nordsj

ö

olja kommer att minska. F

ö

r att bibeh

å

lla de krav som idag st

ä

lls p

å

 svavelhalter i eldningsoljor i Europa och f

ö

r att kunna m

ö

jligg

ö

ra en s

ä

nkning av niv

å

erna kr

ä

vs d

ä

r­f

ö

r att svavel tas bort i raffinaderiprocessen Fr

ä

mst genom investeringar i tjockoljeavsvavling men 

ä

ven genom F

ö

rgasning av 

å

terstodsolja och avsvavling av gasen. Enbart en 

ö

kad anv

ä

nd­ning av naturligt l

å

gsvavliga br

ä

nslen f

ö

r att m

ö

ta h

å

rda milj

ö­

krav i ett F

å

tal l

ä

nder i Europa leder inte till signiFikant mindre totalt svavelutsl

ä

pp sett 

ö

ver en l

ä

ngre tidsperiod. Man 

å

stadkommer bara en omf

ö

rdelning av svavelutsl

ä

ppen i tid och rum men d

ä

rmed l

ö

ser man inte problemen med l

å

ngtidseFFekter av luftF

ö

roreningar som passerar l

ä

ndernas gr

ä

nser.

Tillg

å

ngen till l

å

gsvavliga kol behandlas n

ä

rmare i bilaga 3 och kolrening i avsnitt 3. I detta sammanhang kan konstateras ott en efterfr

å

gan Finns Fr

å

n Flera l

ä

nder i Europa p

å

l

å

g­svavliga kol och ott koltv

ä

ttning 

ä

r vanligt F

ö

rekommande i m

å

nga l

ä

nder.

F

ö

rbr

ä

nningstekniska 

å

tg

ä

rder F

ö

r reduktion av svavelutsl

ä

pp till

ä

mpas idag i viss omfattning och ett intensivt utvecklings­arbete p

å

g

å

r i m

å

nga l

ä

nder eFtersom denna teknik 

ä

r F

ö

rh

å

llande­vis billig. Under 1980-talet kan man r

ä

kna med att tekniken kommer att F

å

 en snabb 

ö

kning.

R

ö

kgasavsvavling har sedan Flera 

å

r till

ä

mpats vid ett stort antal anl

ä

ggningar i Japan, USA och V

ä

sttyskland och tekniken

Prop. 1981/82:151

140

med kalk (v

å

t eller halvtorr process)

ä

r nu allm

ä

nt accepterad och etablerad. Som tidigare n

ä

mnts planeras dylika anl

ä

ggningar i Flera ytterligare l

ä

nder.

I n

ä

stan alla l

ä

nder p

å

g

å

r p

å

 samma s

ö

tt som i Sverige en dis- kussion mellan 

å

 ena sidan milj

ö

v

å

rdsintressena och 

å

ä

ndra sidan ekonomiska intressen. Utsl

ä

pp av svaveldioxid 

ä

r ett problem i m

å

nga l

ä

nder Fr

å

n h

ä

lso- och korrosionssynpunkt men 

ä

ven i Fr

å

ga om p

å

verkan p

å

 gr

ö

dor och skog. I Europa har f

ö

r-surningseFFekter F

ö

rutom i Skandinavien konstaterats i Skottland, Schweiz och senare 

å

r i V

ä

sttyskland, d

ä

r ocks

å

 relativt om­fattande skogsskador F

ö

rekommer. De 

å

tg

ö

rder som vidtas F

ö

r reduktion av svavelutsl

ä

ppen i olika l

ä

nder g

ö

rs i'F

ö

rsta hand f

ö

r att l

ö

sa de nationella problemen. I flera l

ä

nder i Europa, t ex V

ä

sttyskland och Holland, har man nu en policy att F

ö

rs

ö

ka minska de totala utsl

ä

ppen och att inte bara l

ö

sa de lokala pro­blemen kring utsl

ä

ppet genom t ex en h

ö

g skorsten..

Det 

ä

r ingen tvekan om att man 

ä

r mycket observant p

å

 vad som g

ö

rs i Skandinavien. Om vi inte g

ö

r ncgro eller endast sm

å

 in­satser i Sverige blir det ett argument i diskussionen F

ö

r att undg

å

å

tg

ä

rder i-andra l

ä

nder. En nyckelFr

å

go 

ä

r h

ä

rvidlag . r

ö

k­gasavsvavling vid koleldade anl

ä

ggningar. Det var ov stort v

ä

rde att vi Fr

å

n svensk sida kunde meddela vid Salzburg-konFerensen att vi hade F

ö

rsta halvtorra r

ö

kgasavsvavJlingsanl

ä

ggningen- i Europa under byggnad. Som n

ä

mnts ovan planeras r

ö

kgasavsvavling vid st

ö

rre koleldade anl

ä

ggningar i Europa i flera l

ä

nder och det 

ä

r angel

ä

get att dessa verkligen blir av. Kol kommer i Fram­tiden att to 

ö

ver en stor del ov oljans roll som energir

å

vara och genom ott F

å

 till st

å

nd en utveckling med ett allm

ä

nt accep­terande ov r

ö

ksgasovsvavling vid nya koleldade anl

ä

ggningar kan utvecklingen v

ä

ndas mot minskade svavelutsl

ä

pp i Europa. 

Ä

ven 

å

tg

ä

rder vid befintliga koleldade anl

ä

ggningar och mellanstora nya anl

ä

ggningar diskuteras och F

ö

r de senare 

ä

r FramF

ö

r allt fluidiserade b

ä

ddar med kalkinblandning aktuella. Fr

å

n svensk sida kan vi inte v

ä

nta med att vidta 

å

tg

ä

rder tills de har be­slutats i andra l

ä

nder. Vi m

å

ste ligga bland de Fr

ä

msta f

ö

r att 

på  

det s

ä

ttet p

å

verka och driva p

å

utvecklingen.

Prop. 1981/82:151

141

En viktig del av den svenska policyn m

å

ste vara att st

ö

dja och stimulera ny teknik F

ö

r svavelbegr

ä

nsning. Av kostnadsber

ä

kning­arna F

ö

r svavelbegr

ä

nsande 

å

tg

ä

rder Framg

å

r att oavsett scenario 

ä

r 

å

tg

ä

rder F

ö

r att minsko svavelhalten i olja bland de mest kostnodseFFektiva. Det resultatet torde vara allm

ä

ngiltigt och g

ä

lla 

ö

ven F

ö

r 

ö

vriga Europa. Samtidigt 

ä

r problemen uppenbara ott f

å

 till st

å

nd investeringer i rafFinaderierna i Europa med h

ä

nsyn till d

å

lig utnyttjningsgrad hos dessa samt den minskande efterfr

å

gan p

å

 tunga oljeprodukter till f

ö

rm

å

n f

ö

r l

ä

tta. Sverige m

å

ste d

ä

rF

ö

r aktivt arbeta f

ö

r att svavelhalten i eldningsoljor i Europa s

ä

nks. Ingen annan 

å

tg

ä

rd torde vara lika kostnadseffek­tiv i ett st

ö

rre perspektiv.

En l

å

ngsiktig m

å

ls

ä

ttning F

ö

r en svavelreduktion i Europa inom konventionens ram skulle Fr

å

n svensk synpunkt vara en reduktion med 

50   

procent. Det skulle F

ö

rb

ä

ttra F

ö

rsurningsl

ä

get i Skandina­vien avsev

ä

rt. Ett 

å

tg

ä

rdsprogram skulle kunna ho som m

å

ls

ä

tt­ning att gradvis minska svavelutsl

ä

ppen per energim

ä

ngd kol, olja och gas och att *educera utsl

ä

ppen per MJ till h

ä

lFten r

ä

knat som ett genomsnitt F

ö

r Europa. Huruvida detta 

ä

r till­r

ä

ckligt eller ej beror p

å

 F

ö

rbrukningen av dessa br

ä

nslen. Om de m

ö

jligheter till energibesparing som Finns tas tillvara, lik­som m

ö

jligheten att utnyttja andra energik

ä

llor, inte minst F

ö

r­nybara s

å

dana, kan ett s

å

dant program vara tillr

ä

ckligt.

Prop. 1981/82:151

142

8.2     Kalkning av mark och vatten

Naturv

å

rdsverket och Fiskeristyrelsen har 1981-06-01 i skrivelse till regeringen l

ä

mnat F

ö

rslag till Fortsatt inriktning av kalkning av mark och vatten. I korthet inneb

ä

r F

ö

rslaget F

ö

ljande.

Verket anser ott bidraget till kalkningsinsatser i sj

ö

ar och vatten­drag skall h

ö

jas till 200 Mkr/

å

r r

ä

knat i 1980 

å

rs penningsprise.r. Den nuvarande kalkningsverksamheten b

ö

r utvidgas successivt och n

å

 Full omFattning efter fem 

å

r.

Ett kalkningsprogram ov denna omfattning skulle g

ö

ra det m

ö

jligt att r

ä

ddo 

ca 

18 000 sj

ö

ar som redan 

ä

r F

ö

rsurade och hindra F

ö

rsurningen i de ytterligare ca 3000 sj

ö

ar som v

ä

ntas bli F

ö

rsurade under 1900-talet.

Verket F

ö

reslog vidare att en F

ö

rs

ö

ksverksomhet F

ö

r kalkning ov mark borde startas. F

ö

rs

ö

ksverksamheten m

å

ste inriktas p

å

 att studera F

ö

r­uts

ä

ttningarna F

ö

r och eFfekterno av markkalkning p

å

 sj

ä

lva marksystemet. Det kr

ä

vs en experimentell  verksamhet inriktad p

å

 olika kompenserande medels eFFekter p

å

 grundvatten, markkemi, markbiologi och skogsproduktion. Objekten b

ö

r ges en mer ing

å

ende och varaktig uppF

ö

ljning 

ä

n vid sj

ö

kalkning.

Vidare b

ö

r kalkning av vattent

ä

kter och andra -

å

tg

ä

rder F

ö

r ott 

å

terst

ä

lla F

ö

rsurat dricksvatten studeras. En viktig uppgift blir ott omg

å

ende ut­arbeta prelimin

ä

ra rekommendationer f

ö

r t

ä

nkbara 

å

tg

ä

rder. De kommunala h

ä

lsov

å

rdsn

ä

mnderna hor ett stort behov av detta.

F

ö

rs

ö

ksverksamheten b

ö

r indelas i perioder och den F

ö

rsta omFatta Fem 

å

r. Kostnaderna under den F

ö

rsta perioden kon uppskattas till ca 10 milj kr per 

å

r n

ä

r verksamheten n

å

tt Full omfattning.

3.3     Begr

ä

nsning av F

ö

rsurande utsl

ä

pp

Ä

tg

ä

rder F

ö

r att begr

ä

nsa utsl

ä

ppen av svavel Fr

å

n kol och oljeeldning samt fr

å

n industriella processer har tidigare behandltas i avsnitt 4.

Prop. 1981/82:151

143

Kv

ä

veoxidernas bidrag till nederb

ö

rdens F

ö

rsurning uppg

å

r till mellan 20-40%. P

å

 senare tid har kv

ä

veoxiderna f

å

tt en 

ö

kad be­tydelse f

ö

r f

ö

rsurningen av nederb

ö

rden. Idag 

ö

r emellertid ut-lokningen ov nitrater till vattendragen av liten omfattning, vilket betyder att en stor del av kv

ä

vet tagits om hand av v

ä

xt­ligheten och mikroorganismerna eller omvandlats och bundits till de beFintliga kv

ö

veF

ö

rr

å

den i markprofilen. Upptag av nitrater i v

ä

xter inneb

ä

r, att kv

ä

veoxidernas f

ö

rsurande verkan f

ö

rsvinner. I samband med sn

ö

sm

ä

ltning kan under kort tid stora m

ä

ngder F

ö

r­surande 

ä

mnen tillF

ö

ras vattendragen. Det 

ä

r under denna tid kv

ä

veoxidernas bidrag till F

ö

rsurningen 

ä

r som st

ö

rst.

Naturv

å

rdsverket avser inom kort att ge ut prelimin

ä

ra riktlinjer f

ö

r Fastbr

ä

nsleeldning F

ö

r remissbehandling. Riktlinjerna behand­lar 

å

tg

ä

rder F

ö

r att begr

ä

nsa kv

ä

veoxidutsl

ä

pp.

8.4     Begr

ä

nsning av annan syratillF

ö

rsel

En 

ö

kad inblandning av l

ö

vtr

ä

d, exempelvis bj

ö

rk, d

ä

r det normolt v

ä

xer barrtr

ä

d har F

ö

reslagits som en m

ö

jlig 

å

tg

ä

rd mot F

ö

rsur­ningen. En s

å

dan

å

tg

ä

rd kan h

ö

ja markens pH p

å

 vissa marker och har en allm

ä

n markF

ö

rb

ä

ttrande verkan. Tack vare sina stora n

ä

ringsanspr

å

k h

å

ller l

ö

vtr

ä

den en j

ö

mF

ö

relsevis stor m

ä

ngd mineral

ä

mnen i cirkulation. D

ä

rtill bidiar tr

ä

dr

ö

tterna som g

å

r djupt i marken och utbreder sig likFormigt

ö

ver hela proFilen varigenom 

ö

ven de djupare markskiktens n

ä

rings F

ö

rr

å

d blir satt i omlopp. F

ö

rekomsten av daggmaskar medverkar sannolikt i 

ä

nnu h

ö

gre grad. L

ö

vskogen kan p

å

detta s

ä

tt ackumulera n

ä

rings

ä

mnena i markytan. Det 

ä

r p

å

 vissa marker, brunjordar och 

ö

verg

å

ngsFormer mellan brunjord och podsol, som plantering av l

ö

vskog skulle ge n

å

gon eFFekt. Plantering av l

ö

vskog p

å

podsoljordar skulle tro­ligen inte ge n

å

gon positiv eFfekt. Det 

ö

r ocks

å

 mindre troligt att ett 

ö

kat l

ö

vinslag uppv

ä

ger syranedFallets p

å

verkan p

å

 det vatten som rinner av Fr

å

n skogsmarken till grundmagasin, sj

ö

ar och vattendrag.

Prop. 1981/82:151

144

Avverkning av skog leder till att de biologiska F

ö

rsurnings­processerna blir best

å

ende. Vid heltr

ä

dsutnyttjande kommer dessutom viktiga mineraln

ä

rings

ä

mnen, som huvudsakligen om-s

ä

ttes i barr, blad och bark att F

ö

ras bort Fr

å

n marksystemet,

Kunskaperna om hur ett 

ä

ndrat l

ö

vinslag och andra 

å

tg

ä

rder inom skogsbruket p

å

verkar f

ö

rsurningen av skogsmarken 

ä

r 

ä

nnu alltf

ö

r ofullst

ö

ndiga och os

ä

kra f

ö

r att man skall kunna rekommendera generella 

å

tg

ä

rder.

Prop, 1981/82:151

145

9

Slutsatser

Allmänt

Anv

ä

ndning av fossila br

ä

nslen kan ge upphov till en rad olika milj

ö

problem, f

ö

rsurning av mark och vatten, p

å

verkan p

å

 h

ä

lsa, korrosion, upplagring av tunga metaller i mark, h

ö

ga gifthalter i fisk, p

å

verkan p

å

 grundvatten. Den substans som d

ä

rvid ger de st

ö

rsta problemen 

ö

r svavel, b

å

de i Fr

å

ga om milj

ö

- och h

ä

lsoeffekter och de tekniskt- ekonomiska aspekterna. Som ovan n

ä

mnts kommer naturv

å

rdsverket den n

ä

rmaste tiden att remiss-behandla ett f

ö

rslag till provisoriska riktlinjer F

ö

r olika slag av utsl

ä

pp vid anv

ä

ndning av Fasta br'"nslen i anl

ä

ggningar st

ö

rre 

ä

n 10 MW tillf

ö

rd effekt. Naturv

å

rdsverket begr

ä

nsar sig i dehna Framst

ä

llning till att behandla Fr

å

gan om utsl

ä

pp av svovel.

Naturv

å

rdsverket anser att F

ö

rsurningen m

å

ste ses som ett av 1980-talets allvarligaste milj

ö

problem och att nedfallet av svavel F

ö

reningar 

ä

r den dominerande orsaken. F

ö

rsurningens nego-liva efFekter f

ö

r Fisket och f

ö

r v

ä

xt- och djurlivet i sin helhet i v

å

ra sj

ö

ar och vattendrag bekr

ö

Ftas klart av de under­s

ö

kningar som gjorts. F

ö

rsurningen hotar dessutom grundvatten och mark. Minskad skogsproduktion samt *mobilisering ov metaller kari f

å

 sv

å

ra ekologiska och ekonomiska konsekvenser. H

ä

r

ä

r v

å

r kunskap 

ä

nnu l

å

ngt ifr

å

n Fullst

ä

ndig. Det material som verket kunnat to[REDACTED_EFTERNAMN] pekar dock som redan Framg

å

tt p

å

 att bl a vattnet i visso brunnar F

ö

rsurats och att m

å

nga 

ö

r hotade. Risken F

ö

r att marken p

å

 sikt skall skadas av F

ö

rsurningen m

å

ste bed

ö

mas som mycket h

ö

g. SvavelF

ö

reningor ger 

ö

ven upphov till lokala eFfekter p

å

 h

ä

lsa, v

ä

xter och material. Inom Natur­v

å

rdsverket p

å

g

å

r arbete med att f

å

[REDACTED_EFTERNAMN] underlag F

ö

r en revi­dering och viss sk

ä

rpning ov nu g

ä

llande riktlinjer med h

ä

nsyn till nytt material som Framkommit, Fr

ä

mst Fr

å

n V

ä

rldsh

ä

lso­organisationen (WHO).

10   Riksdagen 1981/82. 1 saml. Nr 151

Prop. 1981/82:151

146

Verket anser att F

ö

rsurningen i f

ö

rsta hand m

å

ste motverkas vid k

ä

llan. En s

å

dan strategi ger 

ä

ven m

ö

jligheter att l

ö

sa de lokala luftf

ö

roreningsproblemen. F

ö

rsurningen inneb

ä

r ett s

å

 stort ingrepp i biologiska och geologiska processer att man inte kan f

ö

rlita sig p

å

å

tg

ä

rder i milj

ö

n f

ö

r att komma till r

ä

tta med problemet. Eftersom en s

å

 stor del av nedfallet av F

ö

rsurande 

ä

mnen h

ä

rr

ö

r Fr

å

n andra l

ä

nder m

å

ste man p

å

 kort sikt - som uppeh

å

llande f

ö

rsvar - ocks

å

 anv

ä

nda kalkning och andra 

å

tg

ä

rder F

ö

r att d

ä

mpa f

ö

rsurningens effekter. Detta har varit linjen i den svenska svavelpolitiken hittills. Verket anser att en s

å

dan strategi b

ö

r ligga till grund ocks

å

 F

ö

r framtida 

å

tg

ä

rder mot f

ö

rsurningen.

§

S3

£

2!35!2iQ3 

°1   

svavelutsl

ö

gg

V

å

ra m

ö

jligheter att minska svavelnedfallet 

ö

ver Sverige genom att sk

ä

ra ned utsl

ä

ppen enbart inom landet 

ö

r begr

ä

nsade. Endast gemensamma internationella 

å

tg

ä

rder mot utsl

ä

ppen kan leda till en radikal minskning av nedFollet. Ensidiga svenska utsl

ä

ppsnedsk

ä

rningar kan dock f

å

p

å

togligt gynnsamma eFFekter kring enskilda st

ö

rre F

ö

roreningsk

ä

llor samt i de delar av     ; landet d

ä

r den svenska andelen av nedfallet 

ä

r F

ö

rh

å

llandevis '.>' stor. L

å

ngtg

å

ende 

å

tg

ä

rder F

ö

r att begr

ä

nsa de inhemska ut­sl

ä

ppen mciste dessutom ses som en F

ö

ruts

ä

ttning f

ö

r att Sverige med Framg

å

ng skall kunna p

å

verka andra l

ä

nder att minska ut­sl

ä

ppen - det p

å

sikt helt avg

ö

rande F

ö

r att komma till r

ä

tta med f

ö

rsurningen. Valet av 

å

tg

ä

rder i Sverige m

å

ste ses i detta sammanhang. Som diskuterats ovan 

ä

r r

ö

kgasavsvavling vid kol­eldning en nyckelFr

å

go och det 

ä

r synnerligen angel

ä

get ott 

få. 

till st

å

nd dylika 

å

tg

ä

rder vid de tillkommande koleldade an­l

ä

ggningar som planeras p

å

 m

å

nga h

å

ll i Europa. Av stor bety­delse F

ö

r ott minska svavelutsl

ä

ppen i Europa 

ä

r

ö

ven begr

ä

ns­ning av svavelhalten i eldningsoljor, anv

ä

ndning av svavelFrio energik

ä

llor s

å

som naturgas samt anv

ä

ndning av fluidiserade b

ä

ddar med kalktillsats,

Sverige m

å

ste sj

ä

lvklart F

ö

lja konventionens best

ä

mmelser och bem

ö

da sig om ott s

å

l

å

ngt som m

ö

jligt minska utsl

ä

pp av luFt-F

ö

roreningar som svaveldioxid och att utarbeta b

ä

sta m

ö

jliga

Prop. 1981/82:151

147

å

tg

ä

rdsprogram och strategier, s

ä

rskilt genom att anv

ä

nda b

ä

sta tillg

ä

ngliga teknik som 

ä

r ekonomiskt rimlig. Det kan med Fog h

ä

vdas att Sverige 

å

tminstone b

ö

r g

ö

ra vad som motsvarar de str

ä

ngaste kraven i n

å

got annat land i Europa,

N

ä

r det g

ä

ller utsl

ä

ppen av svaveloxider i Sverige Fr

å

n Fossila br

ä

nslen 

ä

r det v

ä

sentligt att energipolitiken utFormos s

å

 att f

ö

rbrukningen av svavelhaltiga br

ä

nslen (olja och kol) ytter­ligare minskas genom energispar

å

tg

ä

rder och satsning p

å

 svavel­fria eller svovelFattiga energiformer som naturgas, flis och torv. Det finns p

å

 l

ä

ngre sikt 

ä

ven stora m

ö

jligheter till l

ä

gre energif

ö

rbrukning 

ä

n dagens.

I fr

å

ga om krav p

å

 utsl

ä

pp vid anv

ä

ndning ov kol och olja har ovan en rad alternativ diskuterats, b

å

de vad g

ä

ller svavelhal­ter i kol och olja (svavellagstiFtningen ) och F

ö

rbr

ä

nnings-eller reningstekniska 

å

tg

ä

rder vid st

ö

rre anl

ä

ggningar (milj

ö

-skyddslagstiFtningen). Den st

ö

rsta kostnadsskillnaden mellan alternativen 

ä

r ca 800 milj kr/

å

r 1990. Skillnaderna Fr

å

n milj

ö

v

å

rdssynpunkt 

ä

r F

ö

r 1990 inte s

å

 stora i Fr

å

ga om depo­sition av svovelF

ö

reningar 

ö

ver hela landet beroende p

å

 den trots allt begr

ä

nsade kolanv

ä

ndningen och det stora bidraget i deposition Fr

å

n andra l

ä

nder. Skillnader av betydelse Finns dock kring enskilda st

ö

rre F

ö

roreningsk

ä

llor och i de delar av landet d

ö

r den svenska andelen av nedFollet 

ö

r F

ö

rh

å

llande­vis stor. Skillnaderna mellan alternativen blir st

ö

rre F

ö

r 

å

r 2000 beroende p

å

 den 

ö

kade kolanv

ä

ndningen. Skillnaderna Fr

å

n milj

ö

synpunkt blir 

ä

n st

ö

rre om man v

ä

ger in p

å

verkan p

å

ut­vecklingen ov utsl

ä

ppen i Europa.

yi5i2BE_fl20_f2

£

fe

£

9!3Gi!23_3_b2i

SvavellagstiFtningens best

ä

mmelser 

ä

r idag Fr

ä

mst Formulerade utifr

å

n vad som bed

ö

mts tekniskt och ekonomiskt rimligt F

ö

r eldningsoljor. F

ö

r andra Fossila br

ä

nslen 

ö

n olja, dvs i praktiken kol, g

ä

ller samma utsl

ä

ppskrav som f

ö

r olja. Det har emellertid varit k

ä

nt att svavellagstiftningens krav 

ä

r d

å

ligt anpassade till kolmarknaden. N

å

got bra underlag f

ö

r 

ä

ndring av

Prop. 1981/82:151

148

best

ä

mmelserna har emellertid inte F

ö

relegat F

ö

rr

ä

n nu. Svavel­lagstiftningens krav idag inneb

ä

r att svavelutsl

ä

ppet aldrig F

å

r 

ö

verstiga 0,24 g/MJ.. Ett s

å

dant krav inneb

ä

r att svavel­halten hos kol aldrig kan 

ö

verstiga 0,65% vid ett effektivt v

ä

rmev

ä

rde ov 27 MJ/mg. D

å

 svavelhalten, v

ä

rmev

ä

rdet och svavel­bindningen i ett kolparti kan variera inom ganska vida ramar kring genomsnittsv

ä

rdet, m

å

ste den genomsnittliga svavelhalten ligga betydligt under 0,65% - kanske ned mot 0,5% - f

ö

r att dagens krav skall klaras. Kravet inneb

ä

r att f

ö

rs

ö

rjningsbasen f

ö

r kol 

ä

r begr

ä

nsad. Naturv

å

rdsverket har emellertid hittills till

ä

mpat en tolkning av svavellagstiFtningen inneb

ä

rande att kol med 0,8% svavelhalt accepterats eFtersom det bed

ö

mts sanno­likt att stor andel av svavlet binds i askan vid F

ö

rbr

ä

nningen. Detta har emellertid visat sig vara Felaktigt och svavelbind­ning 

ö

ver 5% kan knappast antas, 

ä

ven om den kan upptr

ä

da slumpm

ä

ssigt.

De uppgiFter som g

å

tt- att Frambringa och de uppskattningar som gjorts betr

ä

ffande tillg

å

ng och merkostnader f

ö

r l

å

gsvavliga kol pekar p

å

 betydande sv

å

righeter och kostnader om nu g

ä

llande lagstiFtning i Fr

å

ga om svavelhalt i kol fastst

ä

lls och till-l

ä

mpas strikt. Eftersom regeringen uttalat det angel

ä

get att f

å

 till st

å

nd en 

ö

kad kolanv

ä

ndning, 

ö

r det d

ä

rf

ö

r n

ö

dv

ä

ndigt ott inF

ö

ro vissa l

ä

ttnader i nuvarande svavelrestriktioner F

ö

r kol. Det 

ä

r dock ytterst viktigt att best

ä

mmelserna ut­Formos s

å

 att p

å

g

å

ende teknisk utveckling mot l

å

gsvavelteknik s

å

som Fluidiserade b

ä

ddar, kolrening m m stimuleras. L

ä

ttnader b

ö

r d

ä

rF

ö

r bara medges under en 

ö

verg

å

ngstid. F

ö

rslagsvis 3-5 

å

r. Under denna tid b

ö

r medges ett svavelutsl

ä

pp ov 0,30 g/MJ Fr

å

n kol, motsvarande en genomsnittshalt av 0,8-1% svavel. Det b

ö

r 

ö

ven inr

ä

ttas ett styrmedel som ekonomiskt gynnar anv

ä

ndning av l

å

gsvavliga kol och l

å

gsvovelteknik". Naturv

å

rdsverket har till Energiskattekommitt

é

n 

ö

verl

ä

mnat ett F

ö

rslag som inneb

ä

r att br

ä

nslen med ett svavelutsl

ä

pp av h

ö

gst 0,17 g/MJ tillF

ö

rt br

ä

nsle per 

å

r F

å

r en skattelindring av ca 100 kr per ton olja eller kol. Svavelutsl

ä

pp fr

å

n koleldning b

ö

r i Forts

ä

ttning anges som 

å

rsmedelv

ä

rden.

Prop. 1981/82:151

149

Den F

ö

reslagna 

ä

ndringen av h

ö

gsta svavelhalt i kol kommer under den aktuella tiden inte att f

ö

rs

ä

mra luftkvaliteten med avseende p

å

svaveldioxid i t

ä

torter. I st

ä

llet kommer ytter­ligare F

ö

rb

ä

ttringar att uppn

å

s som en F

ö

ljd av p

å

g

å

ende Fj

ä

rr­v

ä

rmeutbyggnad.

Naturv

å

rdsverket F

ö

resl

å

r vidare som riktlinje

f

ö

r svavelutsl

ä

pp Fr

å

n st

ö

rre koleldade anl

ä

ggningar en gr

ä

ns p

å 

O, 1 g svavel/MJ tillF

ö

rt br

ä

nsle som 

å

rsmedelv

ä

rde vid anl

ä

gg­ningar som sl

ö

pper ut mer 

än   

400 ton svavel per 

å

r. Detta inneb

ä

r, vid utnyttjningstider p

å

 ca 4 000 timmar per 

å

r, l

å

ga svavelhalter i kolet vid storlekar Fr

å

n ca 100 .MW. Vid 

ca   

150 MW kan 

ö

ven kalktillsats vid F

ö

rbr

ä

nningen bli aktuell och vid ca 200 MW 

ä

r avsvavling av en delgasstr

ö

m en m

ö

jlig teknik. Utsl

ä

ppsniv

å

n O,1 g/MJ har redan Fastst

ä

llts ov koncessions­n

ä

mnden F

ö

r milj

ö

skydd i tre fall med koleldning i Fj

ä

rrv

ä

rme­verk i S

ö

dert

ä

lje, Norrk

ö

ping och Helsingborg. Liknande krav har st

ä

llts f

ö

r ett verk i[REDACTED_EFTERNAMN]

ö

. Gr

ä

nsv

ä

rdet inneb

ä

r vidare, enligt naturv

å

rdsverkets mening, att Sverige uppfyller F

ö

rplik­telserna i konventionen och ett vi anv

ä

nder teknik som vi vill att andra l

ä

nder skall till

ä

mpa. Ny teknik, FramF

ö

r allt eld­ning av kol i Fluidiserad b

ä

dd med avsvavling 

ä

r p

å

 v

ä

g att kunna allm

ä

nt till

ä

mpas vid mindre och medelstora pannor inom n

å

got eller n

å

gra 

å

r. Naturv

å

rds verketkommer, d

å

 denna nya teknik 

ä

r allm

ä

nt tillg

ä

nglig och utv

ä

rderad, aktualisera mer l

å

ngtg

å

ende krav 

ä

n dagens. Enligt naturv

å

rdsverkets uppFatt-ning vore det Fr

å

n milj

ö

synpunkt en nackdel om regeringen nu Fastst

ä

ller detaljerade riktlinjer F

ö

r koleldade anl

ä

ggningar som kan motverka teknisk utveckling i enlighet med milj

ö

skydds­lags tiFtningens intentioner.

Gr

ä

nsv

ä

rdet 

ä

r samma som det str

ä

ngaste som f

ö

r n

ä

rvarande till

ä

mpas i Europa, i V

ö

s-tty skland. D

ä

r g

ä

ller det dock i regel st

ö

rre anl

ä

ggningar. Gr

ä

nsv

ä

rdet inneb

ä

r inte heller h

ö

gre kostnader 

ä

n att koleldning 

+  

r

ö

kgasavsvavling Fort-Forande 

ö

r billigare 

ö

n oljeeldning. N

å

gon st

ö

rre negativ eFfekt p

å

 oljeers

ä

ttningen beh

ö

ver d

ä

rf

ö

r ej beFaros.

Prop. 1981/82:151

150

Gränsvärdet  är  vidare,   enligt  verkets  mening,   en  förutsättning  För att  ovan  Framförda  Förslag  till  ändring  av högsta  tillåtna  svavel­halt   i  kol   skall  kunna genomföras.   Svaveldioxidutsläppen   Från  en­skilda  större  värmeanläggningar  kan  annars  bli  för  stora.

Enligt  naturvårdsverkets  mening  bör några generella riktlinjer  För utsläpp  Från  koleldade  kondenskroFtverk   inte   Fastställas.   En  noggrann prövning .av   sådana  anläggningar   sker  enligt  byggnadslagstiftningens §   136  a.   En  snobb  teknisk  utveckling  mot  miljövönligare  process-  och reningsteknik  pågår  och  gränsvärden  som nu  fastställs   blir   snabbt föråldrade.   Något   större  behov  av  att  ge  tillstånd  till   sådana  an­läggningar   Finns  ej  heller  enligt  verkets  mening  under  de  närmaste åren med  hänsyn  till  den goda  tillgången  på elkraft.

Utslägg_av   Förbränning_av_olja

Någon   ändring   av   den   gällande   lagstiFtning   om   svavelhalt   i olja   Föreslås   inte   utan   tidigare   beslutat   program   bör   Full­följas.    För   att   tillFörsökro   Sverige   tillgång   på   lågsvavlig eldningsolja   på   sikt   och   även   För   att   kunna   stimulera   andra länder   att   sänka   sina   svavelgränser   bör   i   Sverige   kapacitet För   tjockoljeavsvavling   och   Förgasning   av   restolja   komma till   stånd.    Som   ovan   diskuterats   kommer  sannolikt   svavel­halten   i   eldningsoljor   i   Europa   att   stiga   på   1990-talet   om inte   tjockoljeavsvavling   och   restoljeFörgasningsanläggningar byggs   ut.

Utslägg_Från_grocess indystrin

Naturvårdsverket   biFogar   till   denna   utredning   en   studie   som belyser   möjligheterna   att   begränsa   svavelutsläppen   Från processindustrin.   Av  materialet   framgår   att   den   halvering  av processutsläppen   som   framfördes   som   riktlinje   i   1976   års

Prop. 1981/82:151

151

svavelproposition kommer att uppn

å

s. En ytterligare begr

ä

ns­ning till ca en tredjedel av. utsl

ä

ppsniv

å

n 

å

r 1976 

ä

r m

ö

jlig ott uppn

å

 till 1990 och naturv

å

rdsverket avser att vio fram­st

ä

llningar till koncessionsn

ä

mnden f

ö

r milj

ö

skydd i enskilda 

ä

renden verka 

för   

att detta m

å

l skall kunna uppn

å

s.

Den av naturv

å

rdsverket F

ö

rordade kombinationen av milj

ö

krav ligger mellan de kombinationer som tidigare betecknats 'OLJA A och KOL F samt OLJA A och KOL D, Om det ekonomiska styrmedlet d

ä

rtill inf

ö

res kommer F

ö

rslaget att kostnads- och utsl

ä

ppsm

ä

ssigt n

ä

rma sig OLJA B och KOL D.

Prop. 1981/82:151

153

Bilaga 4

Emission av svavel vid eldning av kol och olja

Projekt Kol 

H

ä

lsa

»

Milj

ö

Rapport med anledning av till

ä

ggsdirektiv till Projekt KHM

December 1981 utgiven av statens vattenfallsverk

Prop. 1981/82:151

154

Sammanfattning och slutsatser

Denna studie har som utg

å

ngspunkt

      till

ä

ggsdirektiv i vilka det uppdras It Projekt KHM att redo­

visa resultat som kan vara av betydelse f

ö

r regeringens st

ä

ll- -

ningstagande till en eventuell sk

ä

rpning av emissionskraven

f

ö

r svavel vid eldning av kol.

      det omfattande material som presenterats i denna fr

å

ga i KHM:s

l

ä

gesrapport "Kolets h

ä

lso- och milj

ö

effekter" den 1 oktober

1981. .

9 Det 

ö

vriga material som framtagits inom KHM fram till d

é

n 15 no­vember 1981. Detta material ber

ö

r huvudsakligen tekniska och milj

ö

m

ä

ssiga aspekter vid anv

ä

ndning av s

ä

rskilt l

å

gsvavliga kol samt kostnadsaspekter vid r

ö

kgasavsvavling och andra 

å

tg

ä

r­der som kan vidtas f

ö

r att reducera svavelemissionerna vid kol­eldning.

Denna rapport kan sammanfattas i f

ö

ljande punkter

      I KHM:s l

ä

gesrapport oktober 1981 konstateras att det svenska

bidraget till nedfall av svavel 

ö

ver Sverige kommer att mins­

ka vid en 

ö

verg

å

ng fr

å

n olja till kol med nu aktuella emissions­

best

ä

mmelser. 1978 uppgick detta bidrag till knappt 20 % av det

totala nedfallet. P

å

 grund av den svavelreduktion som successivt

tr

ä

tt i kraft sedan 1978 och den minskade oljef

ö

rbrukningen 

ä

r

det svenska bidraget idag sannolikt betydligt l

ä

gre 

ä

n 20 

%.  

P

å

grund av de utl

ä

ndska k

ä

llornas stora bidrag kommer dock nedfal­

let att f

ö

r

ä

ndras endast marginellt. En betydande f

ö

rb

ä

ttring

av f

ö

rsurningssituationen kan d

ä

rf

ö

r endast ske genom samlade insatser best

å

ende av utl

ä

ndska och inhemska emissionsbegr

ä

ns­ningar, en 

ö

kad kalkning av 

å

kermark och sj

ö

ar samt skogsbruks-

å

tg

ä

rder. Vidare kr

ä

vs bl.a. unders

ö

kningar av m

ö

jligheten att kalka skogsmark.

      I figuren nedan belyses den totala emissionen av svavel i Sve­

rige vid en kolf

ö

rbrukning p

å

 ca 6 miljoner ton/

å

r inom indu­

stri och f

ö

r fj

ä

rrv

ä

rmef

ö

rs

ö

rjningen (exempel 1, en t

ä

nkt si­

tuation ar 1990) respektive 13 miljoner ton/

å

r (exempel 2, en

t

ä

nkt situation 

å

r 2000). Av figuren framg

å

r olika k

ä

llors re­

lativa bidrag till emissionen. Som j

ä

mf

ö

relser visas faktiska

utsl

ä

pp sedan 50-talets b

ö

rjan enligt statens naturv

å

rdsverk.

Prop. 1981/82:151

155

I figuren illustreras inverkan av tre olika emissionskrav f

ö

r koleldning

I

Naturv

å

rdsverkets f

ö

rslag till prelimin

ä

ra riktlinjer

II

Riksdagens beslut v

å

ren 1981

III

Riksdagens beslut men med en s

ä

nkning av till

å

tet speci­fikt utsl

ä

pp i sm

å

 och medelstora anl

ä

ggningar med 25 % (sk

ä

rpt f

ö

rslag enligt till

ä

ggsdirektiv)

H

ä

nsyn har ocks

å

 tagits till reducerad oljef

ö

rbrukning och en f

ö

rv

ä

ntad utsl

ä

ppsrainskning inom processindustrin.

Kategori

1

Processindustri

kton S/dr

2

Ö

vrig f

ö

rbr

ä

nning ( Eoi, bensin.

1

diesel, torv)

500 -

-

3

Tung eldningsolja (Eo2-5)

ifSO -

p

4

Kol

ifOO 

-

350-

300 250-

p

Utsl

ö

ppsgr

ä

ns (ton S/Jir): 1600        '

»

00               1600         400

200 150 

3

/-

i*_

T

1

v

r

4

4

4

100-

2

3

3

3

3

3

3

50 

1

T

1

T

I

1

T

1

T

1

_

1

1

II   

in   I            

II   

III   I

Ä

r 1950  

Ä

r1960

Ä

r1970 

Ä

r1

m

"

Å

r 1990"                       "

Ä

r 2000" Exempel   1                   Exempel  2

      Som framg

å

r av figuren 

ä

r de relativa skillnaderna mellan de

olika f

ö

rslagen sm

å

. En 

ö

verg

å

ng fr

å

n emissionsniv

å

n enligt

riksdagsbeslutet v

å

ren 1981 

(II) 

till det sk

ä

rpta f

ö

rslag som

diskuteras i till

ä

ggsdirektivet (III) d.v.s. en s

ä

nkning av

den specifika emissionen fr

å

n 0,24 till 0,18 g S/MJ som ars-

medelv

ä

rde inneb

ä

r en s

ä

nkning av den totala svavelemissionen

i 

å

sk

å

dningsexempel 1 ("

å

r 1990") med 2,5 % och 

å

sk

å

dningsexem­pel 2 ("

å

r 2000") med ca 5,5 %, vilket motsvarar 4000 ton S/lr resp. 10.000 ton S/

å

r.

      D

å

 det stora utl

ä

ndska bidraget till nedfall av svavel 

ö

ver

Sverige tas i beaktande inneb

ä

r den i till

ä

ggsdirektivet dis­

kuterade sk

ä

rpningen i f

ö

rh

å

llande till riksdagsbeslutet v

å

ren

1981 

ä

n mindre relativa f

ö

r

ä

ndringar av nedfallet.

Prop. 1981/82:151

156

F

ö

r fallet "

å

r 1990" med ca 6 Mton kol skulle svavelnedfallet till f

ö

ljd av minskad specifik emission sannolikt minska med mindre 

ä

n 1 % j

ä

mf

ö

rt med vad som anges i KHM:s l

ä

gesrapport. Motsvarande siffra "Ir 2000" (ca 13 Mton kol) 

ä

r mindre 

ä

n 1,5 %.

Om man ocks

å

 tar h

ä

nsyn till andra f

ö

rsurningsorsaker fr

ä

mst naturliga biologiska markprocesser samt kv

ä

veoxider m

å

ste man konstatera att den milj

ö

m

ä

ssiga effekt som intr

ä

ffar genom h

ä

r diskuterade emissionssk

ä

rpningar f

ö

r kol kommer att bli prak­tiskt om

ö

jlig att ber

ä

kna eller m

ä

ta n

ä

r det g

ä

ller nederb

ö

r­dens eller sj

ö

arnas surhet (pH). Detta styrks av den utredning som naturv

å

rdsverket och fiskeristyrelsen redovisade till re­geringen i juni 1981. Det konstaterades d

ä

r att en reducering av de svenska utsl

ä

ppen med ca 130.000 ton S/lr - d.v.s. mer 

ä

n 10 g

å

nger mera 

ä

n vad som h

ä

r diskuteras - icke skulle ge n

å

gon pH-h

ö

jande effekt i nederb

ö

rd och sj

ö

ar.

Ur f

ö

rsurningssynpunkt 

ä

r som n

ä

mnts skillnaderna mellan ovan redovisade emissionsalternativ n

ä

ra nog betydelsel

ö

sa. Kostna­derna f

ö

r de 

å

tg

ä

rder som diskuteras 

ä

r d

ä

remot betydande. Krav p

ä

 extra l

å

g svavelhalt i kol inneb

ä

r ut

ö

ver merkostnader dess­utom att f

ö

rs

ö

rjningstryggheten blir mycket d

å

lig.

De emissionsalternativ som redovisats ovan kr

ä

ver f

ö

r de an­l

ä

ggningar som ej utrustas med r

ö

kgasavsvavling import av s

ä

r­skilt l

å

gsvavliga kol: Alternativ I och 

II: 

0,7 % som motsva­rar en specifik emission p

ä

0,24 g S/MJ, och III: 0,5 % som motsvarar 0,18 g S/MJ (

å

rsmedelv

ä

rden).

Nedan redovisas en bed

ö

mning av hur kolmarknaden kan komma att utvecklas (prisniv

å

 sommaren 1981).

1,0 % S  Kolpriset f

ö

ljer den internationella utvecklingen. Fle­ra alternativa leverant

ö

rer finns. Mycket god risksprid­ning.

0,8 

%

Vissa sv

å

righeter att h

å

lla prisniv

å

n. Flera alterna-

tiva leverant

ö

rer finns. God riskspridning. Polen f

ö

r­svinner dock.

Ca 0,7 % Stora delar av.F

ö

renta staterna, Skottland och Sovjet­unionen faller bort. F

ö

rutom vissa kvantiteter fr

å

n dessa l

ä

nder

å

terst

å

r Colombia, Australien och Kanada som leverant

ö

rer. Riskspridningen 

ä

r icke tillfreds­st

ä

llande. Genomsnittliga kostnads

ö

kningar j

ä

mf

ö

rt med 0,8-alternativet blir US $ 8-10 per ton. kol.

Ca 0,6 % Australien, Kanada och Colombia 

å

terst

å

r. Risksprid­ningen otillfredsst

ä

llande. Genomsnittliga kostnads­

ö

kningar j

ä

mf

ö

rt med 0,8-alternativen blir US $ 28-51 per ton kol.

å

0,5 %  Halva australiska kvantiteten bortfaller. Mycket d

å

lig leveranss

ä

kerhet. Kostnads

ö

kningar enl. 0,6-alterna-tivet.

Prop. 1981/82:151

157

Den teknikutveckling som nu p

å

g

å

r betr

ä

ffande dels att rena kol f

ö

re f

ö

rbr

ä

nning dels att med f

ö

rbr

ä

nningstekniska metoder kontrollera svavelemissionen fr

å

n mindre och medelstora anl

ä

gg­ningar (kalkinjektion, kol-v

ä

tskeblandningar, kol-kalk pellets och virvelb

ä

dd) 

ä

r lovande och b

ö

r stimuleras.

F

ö

r anl

ä

ggningar som utrustas med avsvavlingsanl

ä

ggning av s.k. v

å

t-torr typ kan f

ö

ljande kostnadsuppskattningar g

ö

ras. Den to­tala kostnaden utslagen per ton svavel som avskiljs 

ä

r kraftigt beroende p

ä

 anl

ä

ggningens storlek och utnyttjningstid. De st

ö

rre kraftv

ä

rmeverken ger kostnader motsvarande ca 15.000-20.000 kr per ton avskiljt svavel. I de mindre anl

ä

ggningarna med kort utnyttjningstid kan kostnaden bli 50.000-100.000 kr per ton avskiljt svavel. Kostnaden per kWh nyttiggjord energi (v

ä

rme/el) sp

ä

nner p

å

motsvarande vis fr

å

n ca 1,0 

ö

re/kWh f

ö

r de st

ö

rsta anl

ä

ggningarna med l

ä

ng utnyttjningstid till 3-4 

ö

re/kWh f

ö

r mindre anl

ä

ggningar med kort utnyttjningstid. Deponeringskostnad tillkommer med 10-25 % p

ä

 ovan angiven kilowattimkostnad. Skulle man v

ä

lja den fullt kommersiellt tillg

ä

ngliga v

ä

ta metoden blir kostnaderna avsev

ä

rt h

ö

gre.

Som j

ä

mf

ö

relse kan h

ä

r anges kostnader f

ö

r att avsvavla olja i ett raffinaderi. Som exempel tas ett fall d

ä

r 4 Mton olja per 

å

r avsvavlas fr

å

n 1,0 % till 0,5 % svavelhalt d.v.s. 20.000 ton svavel avskiljs. G

ö

rs detta i en f

ö

r detta 

ä

ndam

å

l i Sverige nyuppf

ö

rd anl

ä

ggning skulle den 

å

rliga kostnaden bli 200 - 300 Mkr/

å

r eller 10.000 - 15.000 kr per ton avskiljt svavel.

Alla h

ä

r angivna kostnader 

ä

r r

ä

knade med real r

ä

nta och.anges i prisniv

å

 sommaren 1981.

      F

ö

ljande kostnader kan uppskattas f

ö

r de emissionsalternativ

som h

ä

r diskuteras. Kostnaderna anges i f

ö

rh

ä

llande till det

alternativ som medger god riskspridning i kolf

ö

rs

ö

rjningen ,

vilket kan anses motsvara en specifik emission av 0,3 g S/MJ

som 

å

rsmedelv

ä

rde i anl

ä

ggningar d

ä

r r

ö

kgasavsvavling ej av

ekonomiska sk

ä

l kan tillgripas. Denna specifika emission inne­

b

ä

r att kol med en svavelhalt ora ca 

0,8 

X 

som 

l

å

ngtidsraedel-

v

ä

rde kan anv

ä

ndas.

-  Alternativ A (0,30 g/MJ ; 1600 ton S/

ä

r)

God riskspridning i kolf

ö

rs

ö

rjningen. R

ö

kgasavsvavling tillgripes p

ä

 st

ö

rre anl

ä

ggningar f

ö

r att totala 

å

rsut-sl

ä

ppet per anl

ä

ggning ej skall 

ö

verstiga 1600 ton S.

Kostnad f

ö

r denna r

ö

kgasavsvavling 

ä

r ca 200 Mkr/

å

r "

å

r 1990" och 530 Mkr/

å

r "

å

r 2000".

-  Alternativ B (0,24 g S/MJ ; 1600 ton S/

å

r)

Okade kostnader f

ö

r ink

ö

p av kol med l

ä

gre svavelhalt. Denna kostnad tillsammans med r

ö

kgasavsvavlingskostnad blir 410. Mkr/

å

r "Ir 1990" och 870 Mkr/lr "Ir 2000".

Prop. 1981/82:151

158

-  Alternativ C (0,30 resp. 0,24 g S/MJ ; 400 ton S/

å

r)

Naturv

å

rdsverkets f

ö

rslag till prelimin

ä

ra riktlinjer d.v.s. ett h

ö

gsta

ä

rsutsl

ä

pp p

ä

 400 ton S/

ä

r. Betydel­sen av varierande specifik emissionsniv

å

 (olika svavel­halt i kolet) belyses.

Kostnaderna blir "Ir 1990" 560 Mkr/

å

r resp. 660 Mkr/lr f

ö

r 0,3 resp. 0,24 g S/MJ. Motsvarande kostnader f

ö

r "

å

r 2000" blir 1170 resp. 1320 Mkr/

å

r.

-  Alternativ D (0,18 g S/MJ ; 1600 ton S/lr)

Alternativ enligt till

ä

ggsdirektiv. Kostnaderna blir h

ö

ga till f

ö

ljd av det s

ä

rskilt l

å

gsvavliga kol som kr

ä

vs i detta fall. R

ö

kgasavsvavlingskostnad och merkostnad f

ö

r den l

å

ga svavelhalten i kolet bed

ö

ms uppg

å

till 900 - 1600 Mkr/

å

r "

ä

r 1990" resp. och 1700 - 2900 Mkr/

å

r vid "

å

r 2000".

Den totala emissionen i landet f

ö

r alternativ B-D visas i ti­digare redovisad figur (B-II, C-I, B-III). Emissionen i alter­nativ A 

ä

r 5000 ton S/

å

r resp. 8000 ton S/

å

r h

ö

gre 

ä

n alter­nativ B f

ö

r "

å

r 1990" resp. "

å

r 2000".

Av det ovanst

å

ende kan f

ö

ljande slutsatser dras:

De i till

ä

ggsdirektivet diskuterade f

ö

r

ä

ndringarna av emissions­kraven f

ö

r koleldning kommer att medf

ö

ra mycket sm

å

f

ö

r

ä

ndringar av svavelnedfallet 

ö

ver Sverige. Ur f

ö

rsurningssynpunkt kan f

ö

r­

ä

ndringarna betecknas som n

ä

ra nog betydelsel

ö

sa. Det synes d

ä

r­f

ö

r ej finnas n

å

gra sk

ä

l att nu snabbt fatta beslut om en sk

ä

rp­ning av de best

ä

mmelser som indirekt ber

ö

r svavelhalten i kol.

De f

ö

rslag att sk

ä

rpa emissionskraven vid koleldning som nu dis­kuteras 

ä

r mycket kostsamma, 400 - 1600 Mkr/

å

r i ett exempel 

å

r 1990 och 900 - 2900 Mkr/

å

r vid sekelskiftet, i f

ö

rh

ä

llande till relativt sett blygsamma minskningar av svavelutsl

ä

ppet.

Samtliga nu diskuterade alternativ f

ö

ruts

ä

tter anv

ä

ndning av kol som b

å

de medf

ö

r s

ä

mre riskspridning och h

ö

gre kostnader 

ä

n kol med n

å

got h

ö

gre svavelhalt. Detta ber

ö

r st

ö

rre delen av indu­strins anl

ä

ggningar och de mindre och medelstora anl

ä

ggningarna f

ö

r fj

ä

rrv

ä

rmedistribution.

Den teknikutveckling som nu p

å

g

å

r f

ö

r att med f

ö

rbr

ä

nningstek­niska metoder kontrollera svavelemissionen fr

å

n mindre och me­delstora anl

ä

ggningar (kalkinjektion, kol-v

ä

tskeblandningar, kol-kalk pellets och virvelb

ä

dd) 

ä

r lovande och b

ö

r stimuleras.

Det vore d

ä

rf

ö

r f

ö

rdelaktigt ur f

ö

rs

ö

rjningssynpunkt och ekono­misk synpunkt att avvakta utvecklingen b

å

de vad g

ä

ller teknik och kolmarknad innan fr

å

gan pr

ö

vas om sk

ä

rpning av svavelhalten i kol. 

Ö

verv

ä

gande om detta b

ö

r i varje fall kunna anst

å

 till

i slutet av 1980-talet utan att n

å

gra v

ä

sentliga f

ö

r

ä

ndringar av f

ö

rsurningssituationen beh

ö

ver befaras.

Prop. 1981/82:151

159

      Mycket talar f

ö

r att i st

ä

llet anpassa de best

ä

mmelser som g

ä

l­

ler f

ö

r sm

å

 och medelstora anl

ä

ggningar till de faktiska f

ö

rut­

s

ä

ttningar som r

å

der p

ä

 den internationella kolmarknaden.

Vill man ej f

ö

rsv

ä

ra oljeers

ä

ttningen och samtidigt bibeh

å

l­la en god riskspridning i landets kolf

ö

rs

ö

rjning inneb

ä

r det­ta att en svavelhalt i kol p

å

 ca 0,8 

%  

(som l

å

ngtidsraedelv

ä

rde) m

å

ste till

å

tas f

ö

r s

å

dana anl

ä

ggningar d

ä

r r

ö

kgasavsvavling ej anses ekonomiskt f

ö

rsvarbar. Som riktlinje skulle detta svara raot en specifik emission av h

ö

gst 0,3 g S/MJ som 

å

rs­medelv

ä

rde.

      Detta inneb

ä

r dock att anl

ä

ggningar (sm

å

och medelstora),

d

ä

r r

ö

kgasavsvavling ej tillgripes, kommer att emittera n

å

got

mer svavel 

ä

n vad svavellagen idag f

ö

reskriver. Den 

ö

kning av

landets totala utsl

ä

pp som det h

ä

rigenom kan bli fr

å

ga om 

ä

r

dock m

å

ttlig ca 5000 och 8000 ton/

å

r f

ö

r 

å

r 1990 resp. 2000 (3

resp.4 %). Anses dessa kvantiteter vara oacceptabla finns det

andra mindre kostnadskr

ä

vande s

ä

tt att n

å

en motsvarande

reduktion.Exempel p

å

 s

å

dana 

å

tg

ä

rder 

ä

r att f

ö

r st

ö

rre koleldade

anl

ä

ggningar som f

ö

rses med r

ö

kgasavsvavling f

ö

reskriva en n

å

got

l

ä

ngre g

å

ende avsvavling av r

ö

kgaserna 

ä

n vad som idag diskuteras

f

ö

r kraftv

ä

rmeverk. En annan m

ö

jlighet 

ä

r att f

ö

reskriva ett

n

å

got l

ä

gre totalutsl

ä

pp per anl

ä

ggning 

ä

n vad riksdagen f

ö

reskrev

v

å

ren 1981. En tredje m

ö

jlighet 

ä

r att ytterligare n

å

got s

ä

nka

svavelhalten i tung eldningsolja.

Till f

ö

ljd av h

ö

ga investeringskostnader, h

ö

gt r

ä

ntel

ä

ge samt den aktuella finansieringssituationen kommer nya projekt f

ö

r koleldning att belastas med mycket h

ö

ga kostnader under den f

ö

rsta tiden. Den idag och 

ä

ven i framtiden f

ö

rv

ä

ntade f

ö

r­m

ä

nliga prisrelationen mellan kol och olja medger i m

å

nga fall en satsning p

å

 ut

ö

kad fj

ä

rrv

ä

rraeproduktion fr

å

n moderna kol­eldade anl

ä

ggningar, som antingen omedelbart f

ö

rses med eller ocks

ä

 f

ö

rbereds f

ö

r effektiv milj

ö

skyddande teknisk utrust­ning. Blir de totala kostnaderna f

ö

r br

ä

nsle och n

ö

dv

ä

ndig teknisk utrustning f

ö

r h

ö

ga bromsas den verkligt milj

ö

f

ö

r­b

ä

ttrande utbyggnaden av fj

ä

rrv

ä

rme.

Den enskilda anl

ä

ggnings

ä

garens handlande kommer d

ä

rf

ö

r, beroende p

å

 den egna finansiella situationen, att starkt styras av de fak­tiska kostnaderna i initialskedet i ett projekt och st

ä

lla detta i relation till ett i m

å

nga fall existerande, mindre kapitalintensivt och kanske i huvudsak avskrivet system f

ö

r eldning med olja. De beslut som fattas om h

ö

gsta till

å

tna utsl

ä

pp av svavel fr

å

n en enskild anl

ä

ggning kommer d

ä

rf

ö

r i h

ö

g grad att p

å

verka takten i en 

ö

nskv

ä

rd oljeers

ä

ttning utan att d

ä

rf

ö

r helt sj

ä

lvklart f

ö

rb

ä

ttra f

ö

rsurningssituationen.

Prop. 1981/82:151

160

Innehåll

Proposition  ................ ,,.................................... 

.... 

I

Propositionens huvudsakliga innehåll   ........ ,........... 

... 

1

1 Inledning................... ,,...................... :,,,,,...... 

3

Föredragandens överväganden............................... 

4

2

Allmänna utgångspunkter   ,,,,................. ..,,.,....

4

3

Försumingssjtuationen .    ..........................       _ 

7

3.1

Utsläpp av försurande luftföroreningar   ............ ,,,,,,,.      

7

3.2

Transport och nedfall av försurande luftföroreningar ,..,....

9

3.3

Försurningens effekter   ..,,............ ,,,............. 

11

4

Internationellt samarbete .,.,................. ...,,........ 

.. 

18

5

Begränsning av svavelutsläppen i Sverige   ............ ,.:,,,.       

24

5.1

Vidtagna åtgärder   ,.................................... 

24

5.2

Skärpta reningskrav vid förbränning av fossila bränslen m. m.

27

6

Kalkning m. m........ ,,,,...................................... 

.. 

37

7

Samordning av insatserna mot försurningen   ......... ,     

45

8

Hemställan   ........    ...................... ,................ 

47

9

Beslut............................................................. 

47

Bilaga 1   ....      ...... ,......................................... 

48

Bilaga 2   .......................................................... 

85

Bilaga 3   .......................................................... 

100

Bilaga 4................... ,......................................... 

153

Norstedts Trvcjcerl, Stockholm 1982