Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1975/76:182 Regeringens proposition

1975/76:182

om information, utbildning och forskning rörande medbestämmande i arbetslivet m. m.;

beslutad den 18 mars 1976.

Regeringen föreslår riksdagen att antaga de förslag som har upptagits i bifogade utdrag av regeringsprotokoU.

På regeringens vägnar OLOF[REDACTED_EFTERNAMN]

INGEMUND[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåU

I propositionen föreslås stöd till information, utbildning och forsk­ning med anledning av samtidigt föreslagen lagstiftning om medbestäm­mande i arbetslivet och styrelserepresentation för de anställda. För än­damålet föreslås att arbetarskyddsavgiften från och med år 1977 höjs från nuvarande 0,10 tUl 0,17 % under åren 19771979. Avsikten är att avgiften därefter skaU utgå med 0,15 %.

Stödet till information och utbildning föreslås utgå till organisationerna på arbetsmarknaden i förhåUande tUl antalet anställda resp. antalet med­lemmar. Bidrag till arbetsgivarorganisationerna föreslås utgå endast under år 1977, medan bidrag till de fackliga organisationerna föreslås utgå även därefter. Arbetarskyddsfonden föreslås få vidgade uppgifter genom att utöver stöd till forskning och utbildning rörande arbetsmiljö­problem ge stöd även till forskning om medbestämmande i arbetslivet och arbetslivsfrågor i övrigt. I detta syfte föreslås att ett särskilt forsk­ningsinstitut kallat centrum för arbetslivsfrågor inrättas. Forskningen vid institutet inriktas på arbetsmarknadsparternas behov av praktiskt ut­rednings- och utvecklingsarbete.

1    Riksdagen 1975176.1 saml. Nr 182

Prop. 1975/76:182

Förslag till

Lag om ändring i lagen (1971: 282) om arbetarskyddsavgift

Härigenom föreskrives att 1, 3 och 4 §§ lagen (1971: 282) om arbe­tarskyddsavgift skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lyddse

1 §

Arbetsgivaravgift som bidrag tiU arbetarskydd (arbetarskyddsavgift) erläggs enligt denna lag.

Arbetsgivaravgift som bidrag till arbetarskydd samt till forskning, utveckling, utbildning och upplys­ning beträffande arbetslivs- och in­flytandefrågor (arbetarskyddsav­gift) erläggs enligt denna lag.

3

§

1

Arbetsgivare erlägger årligen ar­betarskyddsavgift med belopp som motsvarar en tiondels procent av av vad arbetsgivaren under året utgivit som lön i pengar eller na­turaförmåner i form av kost eller bostad.

Arbetsgivare erlägger årUgen ar­betarskyddsavgift med belopp som motsvarar sjutton hundradels pro­cent av vad arbetsgivaren under året utgivit som lön i pengar eller naturaförmåner i form av kost el­ler bostad.

Vid beräkningen av avgiften tages icke hänsyn till arbetstagare, vars lön under året understigit femhundra kronor. Vidare bortses vid denna beräkning från arbetstagare, som icke är obligatoriskt försäkrad enligt lagen (1954: 243) om yrkesskadeförsäkring.

Avgift erlägges icke för arbetstagares lön vid sjukdom eller ledighet för vård av sjukt barn eller med anledning av barns födelse till den del lönen motsvarar sjukpenning eller föräldrapenning, som arbetsgivare äger uppbära enligt bestämmelserna i 3 kap. 16 § lagen (1962: 381) om allmän försäkring. Avgift erlägges ej heller för lön som arbetsgivare utgivit till hemmavarande barn för arbete utfört i hans förvärvsverksam­het i de fall avdrag för lönen ej får ske vid inkomsttaxeringen.

4

§

2

Av arbetarskyddsavgiften skall en fjärdedel utgöra bidrag till stats­verkets kostnader för arbetar-skyddsstyrdsens och yrtcesinspek-tionens verksainhet och tre fjärde­delar bidrag till kostnader i övrigt för forskning och utveckling samt utbildning och upplysning beträf­fande arbetarskydd ävensom till kostnader   för   skyddsarbete   som

Av arbetarskyddsavgiflen skall femton procent ulgöra bidrag till statsverkets kostnader för arbetar-skyddsstyrdsens och yrkesinspek­tionens verksamhet.

Återstoden skall utgöra bidrag tiU

1. kostnader i övrigt för forsk­ning och utveckling samt utbild­ning  och   upplysning  beträffande

> Senaste lydelse 1975:321. ' Senaste lydelse 1974: 796.

Prop. 1975/76:182

Nuvarande lydelse

utföres av skyddsombud som ut­setts enligt 40 § tredje strycket ar­betarskyddslagen (1949:1). Den sistnämnda delen skall föras till en fond, benämnd arbetarskydds­fonden, som förvaltas enligt grun­der som regeringen fastställer.

Föreslagen lydelse

arbetarskydd,

2.

kostnader för forskning och utveckling samt utbildning och upplysning beträffande medbe-.stämmande i arbetslivet ocli ar­betslivsfrågor i övrigt,

3.

kostnader för skyddsarbete som utföres av skyddsombud som har utsetts enligt 40 § tredje styc­ket arbetarskyddslagen (1949:1),

4.

kostnader för utbildning av styrelserepresentanter för de an­ställda.

Den dd av arbetarskyddsavgif­ten som avses i andra stycket skall föras till en fond, benämnd arbe­tarskyddsfonden. Fonden förvaltas enligt grunder som regeringen fast­ställer.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1977

Äldre bestämmelser gäller alltjämt i fråga om avgift för tid före ikraft­trädandet.

2t    Riksdagen 1975176.1 sami Nr 182

Prop. 1975/76:182

Utdrag ARBETSMARKNADSDEPARTEMENTET PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1976-03-18

Närvarande: statsminister[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN], An-derssson,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Hjelm-Wallen,[REDACTED_EFTERNAMN]

Fiiredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om inforniation, utbildning och forskning rörande med­bestämmande i arbetslivet m. m.

1    Inledning

Med stöd av Kungl. Maj:ts bemyndigande tiUkaUade dåvarande che­fen för inrikesdepartementet den 28 december 1971 tolv sakkunniga för en allmän översyn av arbetsfredslagstiftningen. De sakkunniga an­tog namnet arbetsrättskommittén. Genom tiUäggsdirektiv den 20 de­cember 1974 utvidgades kommitténs uppdrag till att omfatta även en undersökning rörande dels information och utbildning med anledning av kommitténs reformförslag, dels frågor om politisk verksamhet på ar­betsplatsen.

Kommittén avlämnade sitt huvudbetänkande (SOU 1975: 1) Demokra­ti på arbetsplatsen den 16 januari 1975 med förslag till ny övergripande arbetsrättslig lagstiftning. Den 13 november 1975 överlämnade de sak­kunniga skt slutbetänkande (DsA 1975: 11) Information och utbildning kring arbetsrättsreformen. Politisk verksamhet på arbetsplatserna. Det­ta betänkande har inte remissbehandlats.

Frågan om beteendevetenskaplig arbetslivsforskning har varit före­mål för statsmakternas intresse under flera år. Efter en uppvaktning hos dåvarande chefen för industridepartementet och statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] år 1971 utreddes frågan översiktligt av statskontoret på regeringens

1 Framlidne landshövdingen Kurt[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, statssekretera­ren Arne Aldestam, direktören Lennart Bratt, dåvarande förbundsjuristen, rådmannen Sten[REDACTED_EFTERNAMN], riksdagsledamöterna Bernt[REDACTED_EFTERNAMN], Arne[REDACTED_EFTERNAMN], Stig[REDACTED_EFTERNAMN], Lilly[REDACTED_EFTERNAMN] och Sven[REDACTED_EFTERNAMN], direktören Gunnar Lind­ström, dåvarande förbundsordföranden Ake[REDACTED_EFTERNAMN] samt riksdagsmannen Gunnar Oskarson

Den 29 januari 1974 entledigades NUsson och ersattes med andre ordföran­den i LO Lars[REDACTED_EFTERNAMN].

Till ny ordförande efter avlidne landshövdingen Kurt[REDACTED_EFTERNAMN] förordna­des den 3 januari 1975 förre förbundsordföranden Ake[REDACTED_EFTERNAMN].

Prop. 1975/76:182

5

uppdrag. Sedan frågan på nytt aktualiserats tUlkaUade chefen för in­dustridepartementet med stöd av regeringens bemyndigande den 26 maj 1972 en särskild utredningsman att göra en utredning angående den tillämpade beteendevetenskapliga arbetslivsforskningen. Den sakkunni­ge avlämnade sitt betänkande (SOU 1973: 55) Beteendevetenskaplig ar­betslivsforskning den 18 december 1973.

Efter remiss har yttranden över det sist nämnda betänkandet avgetts av arbetarskyddsstyrelsen, styrelsen för arbetarskyddsfonden, statskon­toret, riksrevisionsverket (RRV), universitetskanslersämbetet (UKÄ) med bifogande av yttranden från universiteten i Uppsala,[REDACTED_EFTERNAMN], Göte­borg, Stockholm och Umeå, Tekniska högskolan i Stockholm, Chalmers tekniska högskola, högskolan i Linköping, samt organisationskommittén för högre teknisk utbUdning och forskning i övre Norrland, arbetsmark­nadsstyrelsen (AMS), styrelsen för teknisk utveckling, statens råd för samhällsforskning, institutet för social forskning (SOFI), statens perso­nalnämnd, arbetsmiljöutredningen, forskningsrådsutredningen. Ingen­jörsvetenskapsakademien, Kooperativa förbundet, Landsorganisationen i Sverige (LO), Personaladministrativa rådet (PA-rådet), psykotekniska institutet, Statsföretagens förhandlingsorganisation. Svenska arbetsgivare­föreningen (SAF), Svenska kommunförbundet, Landstingsförbundet, Sveriges akademikers centralorganisation (SACO), Sveriges personal­administrativa förening. Tjänstemännens centralorganisation (TCO), Sveriges sociologförbund och Forum för participationsforskning.

Ärendet har senare överförts till arbetsmarknadsdepartementet.

2    Information och utbildning 2.1 GäUande ordning

För facklig information och utbildning utgår bidrag enligt bestäm­melserna i förordningen (1963: 463) om statsbidrag tiU det fria och fri­villiga folkbUdningsarbetet (omtryckt 1974: 455, ändrad senast 1975: 889). Statsbidrag utgår tiU studiecirklar i aUmänhet med högst 75 % av de bidragsgrundande kostnaderna. För aUmänna studiecirklar utgår bi­draget till kostnaderna för ledare och studiematerial för varje studie­timme högst 38 kr.

För allmänna studiecirklar i vissa ämnen, s. k. prioriterade studie­cirklar, utgår ett tUläggsbidrag med 15 kr. per studietimme. Prioriterade studiecirklar är bl. a. sådana som har tUl syfte att meddela facklig ut­bildning. Ytterligare bidrag för arvode, resekostnad m. m. för expert­medverkan i allmän studiecirkel kan utgå. Riksdagen har för budgetåret 1975/76 anslagit 316 milj. kr. i bidrag till studiecirkelverksamhet. För

Dåvarande ceneraldirektören Otto[REDACTED_EFTERNAMN].  Numera Centralorganisationen SACO/SR.

Prop. 1975/76:182

6

1976/77 föreslås 443 milj. kr., vilket bl. a. medger en höjning av stats­bidraget till allmänna cirklar med 4 kr. per studietimme.

Facklig utbildning i studiecirkelform bedrivs främst inom Arbetarnas bildningsförbund (ABF) och Tjänstemännens bildningsverksamhet (TBV), genom dessa studieförbunds anknytning till LO och TCO. Ett ökat intresse för facklig utbildning kan förmärkas även inom andra studieförbund, bl. a. inom Folkuniversitet, som inlett ett närmare sam­arbete med SACO/SR. Totalt omfattade den fackUga studieverksamhe­ten inom ABF och TBV under senaste verksamhetsåret 80 000 resp. 43 000 personer.

Till löntagarorganisationernas centrala kursverksamhet utgår stats­bidrag fr.o.m. budgetåret 1970/71. Anslaget för budgetåret 1975/76 uppgår till 12 655 000 kr. och föreslås för budgetåret 1976/77 bli 18 553 000 kr. Enligt bestämmelserna i förordningen (1970: 272) om statsbidrag till löntagarorganisationernas centrala kursverksamhet (änd­rad senast 1975: 217) utgår statsbidrag tUl kostnader för undervisning, resor och inackordering. Regeringen föreslår i budgetpropositionen (1975/76: 100) att bidraget tUl inackordering höjs från 45 tiU 65 kr. per dygn och att bidraget tUl undervisningskostnadema höjs från högst 115 till högst 135 kr. per elewecka. För innevarande budgetår planeras kurs­verksamhet omfatta i runda tal 650 kurser, 4 900 kursdagar och 20 000 kursdeltagare.

I samband med behandlingen av propositionen (1973: 130) Åtgärder för bättre arbetsmiljö anslöt sig riksdagen till principen att arbetsgivar­nas kostnadsansvar för skyddsombudens utbildning inte bara bör om­fatta de direkta utbildningskostnaderna som finansieras kollektivt ge­nom arbetarskyddsavgiften utan även inbegripa att utbildningen sker på betald arbetstid eller ersätts som om den fullgjorts på betald arbets­tid.

Fr. o. m. den 1 januari 1974 höjdes arbetarskyddsavgiften från 0,05 tiU 0,10 % för att möjUggöra en intensifierad utbildning av skyddsombu­den.

I överenskommelser mellan SAF, LO och pri vatt jänstemannakarteUen (PTK) slogs fast att utbildningen skulle ske på arbetstid och att företa­get skulle utge ersättning för förlorad arbetsinkomst. De direkta kostna­derna för utbUdningsverksamheten under åren 1974 och 1975 upp­skattas av Arbetarskyddsnämnden tUl ca. 50 milj. kr.

Statligt stöd utgår för utbildning beträffande de anstäUdas represen­tanter i företagens och myndigheternas styrelser stöds enligt statsmakter­nas beslut (prop. 1973: 130, SOU, 1973: 25, rskr 1973: 290). Ett bdopp på 10 milj. kr. har reserverats för utbildning för representanterna i före­tagens styrelser under tiden den 1 januari 1973den 30 juni 1976. I en överenskommelse i utbildnings- och ersättningsfrågor som träffats mellan SAF, LO och PTK rekommenderas företagen att ge ledighet

Prop. 1915116:182

7

med ersättning för förlorad arbetsinkomst till två styrelseledamöter un­der vardera fyra veckor. Under förutsättning att ledamöterna är an­ställda i företaget eller koncernen skall de också beredas ledighet utan löneavdrag för deltagande i styrelsesammanträden och för resor och förberedelser i förbindelse därmed. Liknande överenskommelser har träffats av de fackliga organisationerna med Kooperationens förhand­lingsorganisation och Statsföretagens förhandlingsorganisation.

Enligt lagen (1974: 358) om facklig förtroendemans ställning på ar­betsplatsen (ändrad senast 1975: 356) skall varje form av utbUdning som har direkt betydelse för verksamheten på arbetsplatsen ge rätt till betald ledighet.

I sammanhanget kan också nämnas att arbetsgivaravgift uttages för att finansiera den nya arbetsmarknadsutbildningsfonden samt det nya vuxenutbildningsstödet.

På grandval av statsmakternas beslut år 1972 (prop. 1972: 116, NU 1972: 62, rskr 1972: 340) pågår enligt lagen (1972: 829) om styrelserepre­sentation för de anställda i aktiebolag och ekonomiska föreningar un­der perioden den 1 april 1973den 30 juni 1976 en försöksverksamhet med styrelserepresentation för arbetstagare i aktiebolag och ekonomiska föreningar med minst 100 anställda. Vidare pågår enligt lagen (1973: 1093) om styrelserepresentation för de anställda i bankinstitut och för­säkringsbolag under tiden den 1 januari 1974den 30 juni 1976 en motsvarande försöksverksamhet för de anställda i banker, försäkrings­bolag m.fl. med minst 50 anställda (prop. 1973:186, InU 1973:38, rskr 1973: 373). Försöksverksamheten har medfört ett relativt omfat­tande utbildningsbehov. Detta har till övervägande del tillgodosetts av de större fackliga organisationerna. För LO-området omfattar utbild­ningen fyra internatveckor per deltagare medan TCO har en internat-utbUdning i tre skeden om sammantaget åtta dagar varvade med själv­studier. Sammanlagt har organisationerna hittUls utbildat totalt ca 2 400 anställda med styrelseuppgifter. Bidrag till utbildningskostnaderna har utgått genom att viss del av de medel som tillförts arbetarskyddsfonden genom arbetarskyddsavgiften för år 1974 har fått disponeras för än­damålet (prop. 1973: 130, SoU 1973: 25, rskr 1973: 290). Det avsatta beloppet, som motsvarar 0,01 % av löneunderlaget, uppgår f. n. till 9,8 milj. kr. inkl. ränta. Bidrag har utgått med 75 % av organisationernas kostnader för utbUdningen. Vid försöksperiodens utgång beräknas ca 3 milj. kr. av de avsatta medlen finnas kvar.

2.2 Betänkandet

Arbetsrättskommittén föreslår en statlig informationskampanj i nära anslutning tUl att riksdagen våren 1976 fattar beslut om ny lagstiftning på arbetsrättens område. Arbetsmarknadsdepartementet bör enligt försla­get bli huvudman för kampanjen och kontakt skall hållas med arbets-

Prop. 1975/76:182

8

marknadens parter genom att departementet utser en särskUd rådgivande referensgrupp.

I fråga om utbUdningen i anslutning tUl arbetsrättsreformen betonar kommittén svårigheterna att bUda sig en säker uppfattning om hur verksamheten bör läggas upp och vilken omfattning den, bör ha. Kom­mittén inskränker sig därför till att ta upp vissa grundläggande frågor, främst angående vem som bör ha ansvaret för det praktiska genom­förandet av verksamheten och hur ett stöd från samhällets sida bör vara beskaffat. Det anges i allt väsentiigt vara arbetsmarknadspartemas sak att organisera och genomföra utbildningsverksamheten. För att detta skall bli möjligt kommer emellertid organisationerna att vara i behov av betydande ekonomiskt stöd.

Enligt uppgifter i betänkandet, uppgår det totala antalet fackliga förtroendemän i landet till närmare 300 000, och av dessa nyväljs upp­skattningsvis 20 % årligen. I fråga om utbildning och information röran­de den nya lagstiftningen lämnas följande uppgifter.

Inom LO räknar man med att under en treårsperiod nå åtminstone 100 000 av de ca 200 000 förtroendevalda med cirkelverksamhet och en halv miljon medlemmar med andra medlemsaktiviteter. Den grundläg­gande utbildningen kring reformen som sådan skall enligt föreliggande preliminära planer byggas på med ämnesutbildning i studiecirkelform. De ämnesområden som här blir aktuella är t. ex. personalpolitik, arbets­ledning och arbetsorganisation, arbetsmiljö och hälsovård, företagets ledning och förvaltning. Denna verksamhet väntas bli förhåUandevis långsiktig. Man tänker sig att årligen söka nå omkring 60 000 lokala styrelseledamöter samt förtroendevalda med andra uppgifter genom 12 000 studiecirklar.

På TCO:s område pågår planeringsarbete av motsvarande karaktär och med liknande målsättningar. Under en femårsperiod viU man årUgen söka nå 20 000 förtroendevalda med grundläggande utbildning i studiecirkelform. Vid sidan härav skall liksom på LO-området ske handledarutbildning och ämnesutbildning vid längre kiirser i internat-form. Här arbetar man preliminärt med deltagarantalet 3 000 resp. 10 000 under en femårsperiod.

Inom SACO/SR planeras också en utvidgning av den fackliga ut­bildningsverksamheten med inriktning på former som i mycket liknar dem som tillämpas av LO och TCO. Man tänker sig en facklig ut­bildningsverksamhet som över en treårsperiod skall omfatta närmare 15 000 deltagare.

Liksom när det gäller arbetstagarnas organisationer framstår det enligt kommittén som en naturlig och viktig uppgift för arbetsgivarorga­nisationerna att informera sina medlemmar om den arbetsrättsliga re­formen och att biträda dem i frågor som föranleds av reformen och därav föranledda kollektivavtal. De flesta organisationer och institutio-

Prop. 1975/76:182

9

ner på arbetsgivarsidan som bedriver utbildningsverksamhet sägs också ha inlett planeringsarbete för den verksamhet som blir nödvändig i-samband med arbetsrättsreformen. Detta gäller inte minst SAF, som> bland annat planerar en omfattande konferensverksamhet för att in­formera om reformen. Även andra näringslivsorganisationer avser att medverka. Sveriges hantverks- och industriorganisation planerar infor­mationsverksamhet vilken kommer att genomföras genom branschför­bunden, länsdistrikten och de lokala hantverks- och industriföreningar­na. Motsvarande planeringsarbete har inletts av den offentliga sektorns arbetsgivare.

Kommittén föreslår mot bakgrund av lämnade uppgifter att bidrag av allmänna medel skall kunna utgå till organisationer som genomför utbildning. Dessa bidrag skall enligt förslaget finansieras genom att dén allmänna arbetsgivaravgiften höjs från och med den 1 juli 1976 med 0,05 %. Höjningen beräknas inbringa omkring 55 milj. kr. Arbetar­skyddsfonden föreslås tills vidare få ansvaret för administration och beslut i bidragshänseenden.

3   Forskning

3.1 GäUande ordning

Beteendevetenskaplig arbetsUvsforskning bedrivs inom universitetens ram främst inom områdena psykologi, pedagogik, sociologi och före­tagsekonomi. Fasta tjänster med föreskriven inriktning på arbetslivs­forskning finns inte. I årets budgetproposition (prop. 1975/76: 100 bil. 10 s. 334) föreslås dock att vissa sådana tjänster inrättas. Vid de psyko­logiska institutionerna finns några högre tjänster med inriktning mot tillämpad psykologi, till vilket område även arbetspsykologin räknas. Vid de samhällsvetenskapliga fakulteterna finns två professurer med en markerad inriktning mot arbetslivsforskningsområdet, en i psykologi och en i sociologi, båda vid Göteborgs universitet. Vid Handelshögskolan i Stockholm finns en personlig professur i socialpsykologi med personal­administration.

Statens råd för samhällsforskning bekostar två särskilda forskar­tjänster med inriktning på arbetslivsforskning, en i arbetssociologi med inriktning på arbetsmarknadsfrågor och en i arbetspsykologi med social­psykologisk inriktning.

I viss utsträckning utförs beteendevetenskaplig arbetslivsforskning som nämnts inom universiteten, exempelvis av universitetslektorer och av personer som tillfälligt knyts tiU institutionerna. Därtill kommer studerande på olika nivåer som bedriver forskning i anslutning till sina studier.

Vid sidan av de samhällsvetenskapliga institutionerna finns emeller­tid särskilda forskningsinstitut som inriktar sitt arbete på arbetslivsfrågor.

Prop. 1975/76:182

10

Psykotekniska institutet vid Stockholms universitet bedriver forskning och konsultverksamhet inom det arbetspsykologiska området. Institutet för social forskning inriktar sitt arbete främst på socialpolitisk forskning och arbetsmarknadsforskning. Inom arbetarskyddsstyrelsens arbets­medicinska avdelning finns en särskild arbetspsykologisk enhet. Andra institutioner som bedriver forskning och utvecklingsarbete inom arbets­livsområdet är statens arbetsklinik, laboratoriet för klinisk stressforskning samt styrelsens för teknisk utveckling grupp för ergonomisk forskning och utvecklingsarbete.

Utöver de offentliga institutionerna finns ett antal privata forsknings-och konsultföretag som bedriver forsknings- och utvecklingsarbete inom det beteendevetenskapliga området. Den mest intressanta i samman­hanget är stiftelsen Personaladministrativa Rådet, PA-rådet. Rådet bil­dades av SAF år 1952. Numera är föratom SAF även LO och TCO före­trädda i PA-rådets styrelse. I PA-rådets rådsförsamling, som beslutar om verksamhetens inriktning och omfattning, är förutom de större hu­vudorganisationerna på arbetsgivar- och arbetstagarsidan även stat, kom­mun och vissa forskningsinstitutioner representerade.

I samband med det ökande intresset för demokratisering av arbets­livet under slutet av 1960-talet inrättade parterna på skilda avtalsom­råden särskilda utvecklingsgrupper med uppgift att bedriva forsknings-och utvecklingsarbete. LO, TCO och SAF inrättade Utvecklingsrådet, som har en särskild avdelning för forskning. På det statliga området in­rättades delegationen för förvaltningsdemokrati (DEFF) för de statliga myndigheterna och företagsdemokratidelegationen för de statliga bo­lagens område. Inom kommunal- och landstingsområdena har s. k. centrala råd inrättats. Även på det kooperativa avtalsområdet finns motsvarande utvecklingsorgan.' Dessa utvecklingsgrupper har knutit forskare till sig i olika former. I några fall har expertpersonal anställts av utvecklingsgrupperna. I andra fall har experter från universiteten eller från konsultföretag anlitats. Sammanlagt har ett 50-tal experter engage­rats i detta utvecklingsarbete.

Flera statliga organ lämnar anslag till arbetslivsforskning. Den största anslagsgivaren är arbetarskyddsfonden. Fonden tillkom år 1972 och tUl­förs medel genom en arbetarskyddsavgift. Fonden har till uppgift att stödja sådan forskning och utveckling samt utbildning och upplysning som kan motverka uppkomsten av yrkesskador och annan av arbetsmil­jön betingad ohälsa eller förbättra arbetsmiljön och därigenom främja hälsa och säkerhet i arbetet. Anslag till forskning och utveckling skall främst avse sådana projekt som kan väntas få praktisk betydelse inom arbetslivet. Fondens styrelse beslöt redan under det första verksamhets­året att inleda ett programarbete för fondens insatser inom ett begränsat antal områden som ansågs särskUt angelägna. Inledningsvis upprättades program för fyra områden nämligen arbetstidsfrågor, kemiska hälso-

Prop. 1975/76:182

11

risker, olycksfall samt branschutredningar. Senare har arbetet inom de prioriterade områdena breddats. Fonden arbetar både som mottagare av utifrån initierade anslagsansökningar och genom att själv intressera forskare för projekt som fonden anser angelägna. Under år 1975 till­fördes fonden 90 milj. kr.

Vid sidan av arbetarskyddsfonden finns även andra anslagsgivare till arbetslivsforskningen. Statens råd för samhällsforskning finansierar bl. a. ett antal särskilda forskartjänster varav två avser arbetslivsforskning: Stiftelsen Riksbankens jubileumsfond skaU i sin anslagsbeviljning ge fö­reträde åt forskningsområden som ej är så väl tillgodosedda på annat sätt. Riksbanksfonden har under senare år anslagit ca 2 mUj. kr. årligen" till arbetslivsinriktade projekt. Styrelsen för teknisk utveckling har inom ramen för området socialteknik, delområdet arbetsmiljöteknik anslagit medel för forskning som avser att förbättra den fysiska arbetsmiljön.

Föratom de statliga anslagen till arbetslivsforskningen förekommer också privata anslag. Främst skall nämnas SAF:s årliga anslag tiU PA-rådet, för närvarande uppgående till 2,5 milj. kr. årligen, samt de bi­drag som SAF, LO och TCO ger tUl den företagsdemokratiska försöks­verksamhet som bedrivs i Utvecklingsrådets regi.

3.2 Betänkandet

Övervägandena i betänkandet (SOU 1973: 55) Beteendevetenskaplig arbetslivsforskning berör åtgärder i följande hänseenden. Ett särskilt forskningsinstitut föreslås bli inrättat. Forskningen vid universitet och högskolor rörande arbetsUvsfrågor föreslås bli förstärkt. Arbetarskydds­fondens programansvar föreslås breddat.

Det föreslagna institutet skall vara ett centralt organ under samhällets och arbetsmarknadsorganisationernas ledning för beteendevetenskaplig forskning och utveckling. Institutet skall ha till uppgift att vid si­dan av egen forskningsverksamhet verka för att arbetslivsforskning­ens rön kommer tiU praktisk tiUämpning. Det skall samverka med öv­riga offentliga institutioner som bedriver arbetslivsforskning samt med sådan konsulterande verksamhet som bedrivs eller stöds av arbetsmark­nadsorganisationerna. Arbetet skall ha sin tyngdpunkt i frågor som gäller individen i arbetslivet, arbetsorganisationen och dess funktionssätt, samt i individens problem på arbetsmarknaden. Vidare bör arbetet inriktas på problemlösande snarare än problembelysande och problemgenereran-de forskning.

Institutet, som avses få en fristående ställning, föreslås formellt bli utformat som en stiftelse med SAF och staten som stiftare. Utöver stiftarna bör även arbetstagarorganisationerna vara representerade i sty­relsen för institutet. Delar av nuvarande PA-rådet skall enligt förslaget övertas av institutet och utgöra grunden för detta. Basfinansieringen skall stiftarna svara för. Institutet bör enligt utredningsmannen ha möj-

3t    Riksdagen 1975t76.1 saml. Nr 182

Prop. 1975/76:182

12

lighet såväl att söka forskningsmedel från andra organ som att för egen del lämna anslag till projekt inom ramen för av "arbetsmarknads­parterna bedriven konsultationsverksamhet", dvs. främst PA-rådet.

Utredningsmannen tar inte stäUning i detalj till hur institutets organi­sation skall vara utformad. Han bedömer dock att institutet i inlednings­skedet bör ha ett femtontal fast anställda forskare och ett tjugotal pro­jektbundna forskare. Därtill kommer personal för administrativa upp­gifter samt för information och dokumentation. Den senare verksam­heten avses byggas upp genom överföring av PA-rådets informations-och dokumentationsavdelning. De anslag som,fordras för denna per­sonalstyrka beräknas till ca 6 milj. kr.

I betänkandet diskuteras vidare möjligheten att bygga ut den be­teendevetenskapliga arbetslivsforskningen inom universitet och hög­skolor genom att inrätta fasta forskar- och lärartjänster, inriktade på sådan forskning. Med hänsyn till det pågående arbetet i UKÄ:s sam­rådsgrupp för arbetsvetenskaplig utbildning och forskning begränsar sig utredningsmannen tiU att starkt betona behovet av resurser för beteende­vetenskaplig arbetslivsforskning inom universitet och högskolor.

I betänkandet konstateras att arbetarskyddsfonden är "samhällets centrala organ för programarbete och anslagsfördelning för den forsk­ning som avser individen i arbetet". Fondens ansvarsområde anges böra innefatta även de beteendevetenskapliga aspekterna inom angivna forsk­ningsområde. Fonden bör m. a. o. vara ett sammanhållande organ för all forskning rörande individens problem i arbetslivet. Utredningsman­nen betonar dock samtidigt, att det är angeläget att arbetslivsforskning­en även framgent skall kunna finansieras och bedrivas också av andra organ såsom statens råd för samhällsforskning, riksbanksfonden, ar­betsmarknadsdepartementets expertgrupper och styrelsen för teknisk utveckling.

4    Remissyttrandena

Allmänna synpunkter

Flertalet remissinstanser däribland LO, TCO och SAF har reagerat positivt på förslaget om inrättande av ett institut för arbetslivsforskning. Ett tiotal remissinstanser bl. a. statskontoret, RRV och SOFI avvisar förslaget med hänvisning till möjligheterna att anknyta den tänkta verksamheten till någon redan existerande institution. Över lag ställer man sig positiv tUl en ökad satsning på beteendevetenskapUg forskning och understryker universitetens roll i sammanhanget. Många anser avgränsningen av det tänkta institutets verksamhetsområde lik­som relationerna tiU det nuvarande PA-rådet ofullständigt utredda och oklara.

Arbetarskyddsstyrdsen stödjer tanken på att ett fristående institut

Prop. 1975/76:182

13

inrättas men anser sig inte kunna ta närmare ställning, eftersom det ma­terial som utredningen redovisar är allt för ofullständigt. Arbetarskydds­fondens styrelse stödjer utredningens förslag men framhåller att fon­den inte utan en förstärkning av sina resurser kan vidga sin verksam­het.

Statskontoret stödjer förslaget att styrelsen för arbetarskyddsfonden skall få ett programansvar för det aktuella forskningsområdet. Däremot kan statskontoret inte tillstyrka att ett särskilt institut för arbetslivsforsk­ning inrättas. RRV förordar att en anknytning av den föreslagna forsk­ningen till arbetarskyddsstyrelsen i första hand prövas.

UKÄ har till sitt remissvar bifogat yttranden från universiteten i Uppsala,[REDACTED_EFTERNAMN], Göteborg, Stockholm och Umeå, tekniska högskolan i Stockholm, Chalmers tekniska högskola, högskolan i Linköping, samt organisationskommittén för högre teknisk utbildning och forskning i övre Norrland. UKÄ tiUstyrker utredningens förslag och menar att det forsknings- och utveckUngsarbete som avses bedrivas i det föreslagna in­stitutets regi i största möjliga utsträckning bör förläggas till institutioner vid universitet och högskolor.

LO ansluter sig i stort till förslaget men har invändningar att anföra på flera viktiga punkter. Det föreslagna institutet bör företrädesvis fi­nansieras helt av statliga medel, staten bör i styrelsen företräda ett all­mänt samhällsintresse snarare än staten som arbetsgivare, och vidare bör PA-rådet inte få några andra relationer tUl det föreslagna institutet än andra konsultföretag.

PA-rådet liksom rådets anställda instämmer i utredningens förslag och understryker vikten av att ett nära samarbete etableras mellan rådet och det föreslagna institutet. Även SAF ansluter sig till förslaget och föreslår att förhandlingar upptas mellan staten och PA-rådet och dess huvudmän angående formerna för den förändring som förslaget inne­bär för PA-rådet.

Svenska kommunförbundet. Landstingsförbundet och SACO ansluter sig i stort till utredningens förslag men anför avvikande synpunkter bl. a. vad gäller styrelsens sammansättning. TCO instämmer i utred­ningens förslag i alla delar.

Inrättande av ett forskningsinstitut

Förslaget att inrätta ett fristående institut för beteendevetenskaplig arbetslivsforskning godtas av flertalet remissinstanser, däribland LO, SAF och TCO. Ett tiotal remissinstanser av vilka kan nämnas stats­kontoret, RRV och SOFI avstyrker förslaget och pekar på att utred­ningen inte på ett tillfredsstäUande sätt utrett möjligheterna tiU en anknytning tUl redan existerande statiig verksamhet på det sätt utred­ningsdirektiven anger.

Som alternativ pekar statskontoret och Forum för participationsforsk-

Prop. 1975/76:182

14

ning på anknytning till SOFI. RRV och Psykotekniska institutet föreslår anknytning tUl arbetarskyddsstyrelsen. Företagsekonomiska institutionen vid Stockholms universitet förordar en anknytning till arbetarskydds­fonden. Andra förslag är att låta universiteten och högskolorna utföra forskningen.

Vad gäller inriktning av institutets verksamhet anser flera remissin­stanser, att utredningen inte på ett tillfredsställande sätt behandlat forskningsområdets avgränsning. Göteborgs universitets samhällsveten­skapliga fakultet anför exempelvis att utredningen saknar en klar­görande diskussion av forskningsområdets angränsningar och förhållan­det mellan grundforskning och utvecklingsforskning.

Arbetarskyddsfondens styrelse anser att arbetet bör inriktas på indi­viden och närmiljön medan däremot arbetsmarknadsforskning och indi­videns problem på arbetsmarknaden inte bör ingå. UKÄ framhåUer det föreslagna institutets starkt tUlämpningsinriktade karaktär och anser där­med att det bör kunna vara ett gott komplement till universitetsforsk­ningen. Sociologiska institutionen vid Stockholms universitet anser att verksamheten även bör innefatta arbetslivets makroaspekter och relatio­ner meUan makro- och mikroaspekter.

Flera remissorgan, däribland statens personalnämnd, arbetarskydds­fondens styrelse och SACO, pekar på svårigheten att skilja mellan pro­blemlösande samt problemgenererande och problembelysande forsk­ning. LO anser att den problemlösande forskningen skall vara instUutets huvuduppgift, men att detta inte utesluter insatser även av problembe­lysande och problemgenererande art. Forum för participationsforskning motsätter sig utredningens uppdelning i mikro- och makroforskning och förordar en helhetssyn och en mellan olika nivåer integrerad forskning.

Majoriteten av remissinstanserna godtar förslaget att staten och SAF gemensamt skall stifta det föreslagna institutet och gemensamt stå för finansieringen. Flera anser emellertid den valda lösningen betänklig. Statens råd för samhällsforskning anser att det är en allvarlig brist i be­tänkandet att man inte analyserat de problem som hänger samman med att parterna i institutet skall syssla med kontroversiella och för parterna ytterst vitala frågeställningar, samtidigt som besluten om institutet lig­ger hos parterna själva. LO anför att det med tanke på institutets karak­tär hade varit att föredra att staten finansierar verksamheten i sin helhet. SAF:s medverkan kan medföra att institutets integritet ifrågasätts. LO kan därför endast med tvekan acceptera förslaget och föratsätter då att statens bidrag blir minst dubbelt så stort som SAF:s.

Flera remissinstanser riktar kritik mot förslaget att institutet skaU le­das av en styrelse med representanter för staten genom statens personal­nämnd och statsföretagens förhandlingsorganisation samt för SAF och arbetstagarorganisationerna. Arbetarskyddsstyrelsen anför att ett bredare ansvar för verksamheten bör komma till uttryck genom att statliga

Prop. 1975/76:182

15

myndigheter ingår i styrelsen. Även SOFI vänder sig mot att staten inte företräds i sin egenskap av representant för aUmänintresset. LO, SACO och Forum för participationsforskning för fram samma synpimkt. De båda kommunförbunden anför med hänvisning till den kommunala arbetsmarknadens omfattning och betydelse att även den kommunala sektorn bör bli företräd i institutets styrelse. UKÄ och flera av univer­sitetsfakulteterna kräver att även universitetsforskningen blir företrädd i institutets styrelse.

Beträffande relationerna till universitetsforskningen anför UKÄ att institutet i största möjliga utsträckning bör förlägga utvecklingsprojekt till universitetsinstitutionerna. Flertalet av universiteten understryker vikten av ett nära samarbete mellan institutet och den forskning och ut­bildning som bedrivs vid universiteten. Samma uppfattning framförs av bl. a. statens personalnämnd och SACO. LO och PA-rådet stödjer ut­redningens förslag om att forskare skulle kunna dela tjänster mellan institutet och universiteten.

LO instämmer Uksom flera andra remissinstanser i förslaget att ge utrymme för praktiker från företag och fackliga organisationer att delta i projektarbetet vid institutet.

Arbetarskyddsfondens styrelse betonar vikten av att den informations-och dokumentationsverksamhet som inletts av PA-rådet fullföljs, men betonar också särskilt Önskvärdheten av att institutet aktivt kan verka för att sprida kännedom till arbetslivet om resultat från forskningspro­jekt. Fonden anser också det angeläget att institutet genom uppdrags­verksamhet får en kontinuerlig anknytning till det praktiska arbetslivets behov av forskning och utredningar.

Statens personalnämnd menar att konsultarbete är en väsentlig del i att föra ut forskningsresultat och att det därför är angeläget att institu­tet etablerar ett nära samarbete med bl. a. konsultorganisationer. Ingen­jörsvetenskapsakademien anför att institutet bör hållas skiljt från den konsultverksamhet som i dag bedrivs av PA-rådet, medan däremot bl. a. Kooperativa förbundet anser att kombinationen av forskning och kon­sultation har varit en styrka hos PA-rådet och att den även bör upprätt­hållas i institutet. Samma uppfattning förs fram av PA-rådet, PA-rådets personal m. fl. SAF understryker behovet av överföring av forsknings­resultaten genom konsultation och utbildning. Institutet bör byggas upp så att denna samverkan säkerställs. LO instämmer i det värdefulla i att utvecklingsarbetet förs ut till de berörda i arbetslivet, och att detta kan ske i form av uppdrag av konsultkaraktär. De specieUa relationer meUan å ena sidan PA-rådet och liknande organisationer med partsrepresénta-tion i ledningen och det föreslagna institutet förutsätter emellertid enligt LO:s mening att vissa krav från löntagarsidan uppfyUs. LO åsyftar där­vid inte bara konsultorganets ledning och allmänna politik utan främst vilken typ av uppdrag som prioriteras samt i vilken' grad de anställda

Prop. 1975/76:182

16

och deras fackUga företrädare kan utöva inflytande över konsultuppdra­gens utformning och utveckling. LO anser inte att PA-rådets konsult­verksamhet är så avvikande från andra konsultföretags att det kan anses utgöra grund för att ge PA-rådet speciella relationer till institutet på det sätt som utredningen föreslår.

Beträffande institutets storlek och utformning anför SOFI att en ome­delbar eller snar rekrytering av 35 forskare är olämplig ur långsiktig synpunkt då det skulle kunna få tiU följd att den universitetsbaserade forsknings- och utbildningsverksamheten berövas en allt för stor del av forskarna med intresse för tillämpad problemlösande arbetslivsforsk­ning. Liknande synpunkter framförs av samrådsgruppen för arbetsveten- ' skaplig utbildning och forskning samt några universitetsfakulteter. SACO finner den föreslagna bemanningen otiUräcklig med hänsyn till de stora forskningsbehoven och förutsätter att anslagen successivt ökas.

Arbetslivsforskning vid universitet och högskolor

I betänkandet berörs allmänt behovet av utbyggnad av resurserna för arbetslivsforskningen vid universitet och högskolor, men utan att något konkret förslag lämnas. De remissinstanser som kommenterat synpunk­terna StäUer sig positiva. Flera remissinstanser, däribland UKÄ, flertalet universitetsfakulteter, statens råd för samhällsforskning, SOFI, LO, SAF och TCO ansluter sig tUl behovet av utbyggnad av universUetsforsk-ningen på det aktueUa området. Därvid framhåller flera fakulteter att ett centralt organ inte får utformas så att det utarmar universiteten på kvalificerad personal inom Området samt att det föreslagna institutet bör samverka med universitetsforskningen på lämpligt sätt.

Programansvar

Flertalet av de remissinstanser som tagit upp frågan om arbetar­skyddsfondens programansvar, ställer sig positiva till att fonden till­delas ett ansvar för den beteendevetenskapliga arbetslivsforskningen. Till dessa hör AMS, styrelsen för teknisk utveckling och TCO. Arbetar­skyddsfondens styrelse instämmer i utredningens förslag i detta stycke men ställer sig tveksam till att vidga ansvarsområdet till alla de fält som utredningen föreslår. En eventuell utvidgning av verksamheten kan inte ske utan en förstärkning av fondens resurser. Även AMS och SOFI instämmer i det lämpliga att vidga fondens programansvar och pekar därvid på att parterna på arbetsmarknaden är representerade i dess sty­relse. LO ansluter sig till utredningens förslag men understryker att fon­dens ansvarsområde inte får utvidgas så långt att dess karaktär av en mot de aktuella arbetsmiljöproblemen inriktad forskningsfond går för­lorad. Inom fondens verksamhetsområde bör falla problem som rör teknologi, organisation och administration med hänsyn till individens hälsa och möjligheter till arbetstillfredsställelse samt relationerna mellan

Prop. 1975/76:182

17

individer, individ och grapp samt mellan grupper. Utanför program­ansvaret bör falla arbetslivets makrostruktur, arbetsmarknadens funk­tionssätt, intresseorganisationema samt rent individinriktade frågor.

Mot innehållet i förslaget i denna del uttalar sig arbetarskyddsstyrel­sen, arbetsmiljöutredningen och ingenjörsvetenskapsakademien. Arbets­miljöutredningen ställer sig tveksam tiU att arbetarskyddsfonden till­delas uppgifter utanför det nuvarande ansvarsområdet.

5    Föredraganden 5.1 Inledning

Arbetslivets villkor har under senare år stått i centrum för reformar­betet. Flera nya lagar har beslutats av riksdagen. Ett genomgående drag i detta reformarbete är betoningen av arbetsmarknadsparternas centrala roll. Vidare stärks de fackliga organisationernas ställning i flera avseen­den. Regeringen har i dag till riksdagen överlämnat en proposition om medbestämmande i arbetslivet. Förslaget innebär att möjligheter öppnas för ökat personalinflytande på alla nivåer i företag och myndigheter.

Den föreslagna lagstiftningen syftar främst till att främja kollektiv­avtal om medbestämmande för de anställda. Arbetstagarinflytandet skall enligt förslaget kunna göras gällande i aUa frågor som rör förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare, dvs. såväl frågor om arbetsledning som frågor om företagsledning. Arbetstagarorganisationerna föreslås få rätt att använda fackUga stridsåtgärder om kollektivavtal om medbestäm­mande inte kommer tiU stånd (kvarlevande stridsrätt).'

En annan viktig nyhet är att de fackliga organisationerna får tolk­ningsföreträde i tvist om arbetsskyldighet och inflytandeavtal och att en begränsning sker av arbetsgivarens tolkningsföreträde i lönetvister. Vi­dare förstärks de fackliga organisationernas stäUning i frågor, som inte har reglerats i kollektivavtal, genom nya förhandlingsrättsregler och be­stämmelser om förbättrad information om arbetsgivarens verksamhet.

Arbetsrättskommittén framhåller i sitt utredningsbetänkande (DsA 1975: 11) Information och utbildning kring arbetsrättsreformen att en vidsträckt demokratisering av detta slag kräver en aktiv medverkan av så många som möjUgt. Jag delar denna uppfattning. En sådan medver­kan kan inte komma tUl stånd utan goda kunskaper om innebörden av lagar och avtal. Men det behov av information och utbildning som den nya lagstiftningen ger upphov till begränsar sig inte till kunskaper om lagen och de därpå grundade avtalen. Det berör också i hög grad de sakfrågor lagen syftar till att ge de anställda inflytande över. Frågor om företagets ledning liksom frågor om arbetets ledning och fördelning har hittills i hög grad varit förbehållna arbetsgivarparten. De personalföre-

Prop. 1975/76:182

18

trädare som nu med stöd av lag och avtal skall delta i beslutprocessen på skilda nivåer måste få möjligheter att Vidga sina kunskaper. Detta, innebär i regel inte att de fackliga företrädarna skall skaffa sig samma kompetens som företagets specialister, utan att de skall få möjligheter att på ett effektivt sätt företräda de anställdas intressen. För detta behövs förutom kännedom om den fackliga politiken även en allmän insikt i sakfrågorna. Man kan utgå från att stor vikt kommer att fästas vid in-. flytandet i frågor som berör den enskildes direkta arbetssituation. Nya och vidgade uppgifter kommer att läggas på de lokala fackliga organi­sationema. För att en utveckling med ökat inflytande skall kunna dri­vas vidare är det också nödvändigt att praktiska erfarenheter från re­formarbetet samlas och förs vidare genom en fortgående informalions-och utbildningsverksamhet i de fackliga organisationernas regi.

I landet finns drygt 200 000 företag. Ungefär hälften av dessa har mer än en anställd. Därutöver finns ett stort antal offentliga myndigheter. Helt naturligt återfinns merparten av de anställda i de större företagen och myndigheterna. Även om huvudparten av arbetsgivarna har få an­ställda behöver även de information om den nya arbetsrättsliga lagstift­ningen och dess återverkningar på förhållandena i företagen.

Alla anstäUda måste ges en översiktlig information om arbetsrättsre­formen. De som skall medverka i en eller annan egenskap vid utövande av arbetstagarinflytande behöver utbildning för att kunna fylla de upp­gifter som kommer att åvila dem. Ungefär var tionde fackföreningsmed­lem har ett eller flera fackliga uppdrag, vilket innebär att det finns ca-300 000 fackliga förtroendevalda i landet. Det beräknas att mer än 60 000 förtroendemän nyväljs varje år.

Den nya lagstiftningen har sin grund i fackUga önskemål. Det är därför naturligt att de fackliga organisationerna ges huvudansvaret för den information och utbildning som reformen kräver. Detta ändrar självfallet inte arbetsgivarens ansvar för att dennes företrädare i såväl företag som myndigheter får den information och utbildning som be­hövs.

Jag delar också utredningens uppfattning att staten bör ta på sig vissa informationsuppgifter i samband med att riksdagen fattar beslut om den föreslagna lagstiftningen om medbestämmande. Kostnaderna för infor­mations- och utbildningsinsatserna bör i enlighet med vad utredningen föreslår huvudsakligen bäras av produktionen. Jag kommer att förorda en höjning av arbetarskyddsavgiften för att delvis täcka kostnaderna härför.

Finansministern hav tidigare denna dag och industriministern kom­mer senare denna dag att förorda att regeringen beslutar om lag om styrelserepresentation för de anställda (prop. 1975/76: 169 samt prop. 1975/76: 166). Jag kommer efter samråd med chefen för finansdeparte­mentet och chefen för industridepartementet att förorda en ytterligare

Prop. 1975/76:182

19

höjning av arbetarskyddsavgiften för 19771979 för att bidra till täc­kande av kostnadema för den utbildning reformen kräver.

De förändringar inom arbetslivet som kan väntas bli en följd av den föreslagna lagstiftningen ställer även krav på ökade insatser för forsk­ning och utveckling. Främst bör belysas frågan om hur produktionen skall organiseras för att stå i överensstämmelse med de demokratiska principer som lagförslaget bygger på. Problemen berör såväl företags och myndigheters organisation i stort som arbetsfördelningen mellan en­skilda anställda och grupper av anställda.

Den nya lagstiftningen om medbestämmande i arbetslivet avser att bana väg för mer demokratiska sätt att leda och fördela arbetet samt för att organisera arbetet inom företag och myndigheter. Genom de möjlig­heter till inflytande som lagen avses ge skall de anställda i högre grad själva kunna påverka arbetsinnehåll och arbetsorganisation. Detta förut­sätter att de anställda får stöd av en aktiv forsknings- och utvecklings­verksamhet. Det gäller såväl att finna nya former för hur arbeten skall utformas och organiseras som att finna lämpliga metoder för att genom­föra dessa förändringar. Den partsgemensamma försöksverksamhet med företagsdemokratiska förändringar som har bedrivits på skilda avtals­områden sedan slutet av 1960-talet har visat på många hinder för en sådan utveckling.

Men det gäller inte bara att finna nya vägar för att organisera arbetet. Med detta måste även följa ändrade metoder för planering, styrning och kontroll. Budget- och resultatredovisning liksom rapportering, uppfölj­ning och utvärdering av produktions- och personalförhållandena kan behöva förändras. De fackliga organisationerna behöver underlag för ställningstaganden när det gäller t. ex. arbetstidens förläggning och val av löneformer.

Huvuddelen av det forskningsarbete jag här har berört har hittills ut­förts inom högskoleorganisationen. Det är angeläget att denna forskning tillförs ökade resurser. Förslag i detta syfte har förelagts riksdagen un­der detta riksmöte. I likhet med den sakkunnige som har avgivit betän­kandet (SOU 1973: 55) Beteendevetenskaplig arbetslivsforskning samt huvuddelen av remissinstanserna anser jag att det därutöver behövs en särskild organisation för arbetslivsforskning. Den bör inriktas på arbets­marknadsparternas behov av praktiskt inriktat forsknings- och utveck­lingsarbete. Kostnaderna härför bör liksom vad gäller information och utbildning bäras av produktionen.

5.2 Information och utbildning

Inriktning och omfattning. Arbetsrättskommittén framhåller att infor­mation och UtbUdningsinsatserna kring arbetsrättsreformen måste ges en vid spridning. Jag delar denna uppfattning. Det räcker inte att man når

Prop. 1975/76:182

20

bara de arbetsgivare som redan har visat intresse för en förnyelse av förhållandena på arbetsplatserna och de arbetstagare som redan är ak­tiva och intresserade. En demokratisering kräver aktiv medverkan av flertalet anställda såväl män som kvinnor. Vad som behövs är en kraftig breddning och utveckling av den fackliga informationen och utbild­ningsverksamheten, med sikte inte enbart på att i ett övergångsskede omsätta den arbetsrättsliga reformen i praktiken utan på att skapa förut­sättningar för en långsiktig och fortlöpande utveckling av demokratin i arbetslivet.

Statliga informationsinsatser. Statsmakterna har under senare år äg­nat ökad uppmärksamhet åt information kring nya lagar och andra sam­hällsfrågor av mera allmän betydelse. Vid flera tillfällen har omfattande informationsinsatser gjorts i syfte att snabbt sprida kunskap om nya la­gar eller andra reformer av större vikt. Inte minst gäller detta de senaste årens reformer på arbetslivets område. Då har också förekommit omfat­tande informationsinsatser i arbetsmarknadsorganisationernas regi, del­vis med stöd från samhället.

Jag delar kommitténs uppfattning, att information om reformen bör spridas genom en statlig informationskampanj. Organisationerna på ar betsmarknaden måste dock, som arbetsrättskommittén påpekar, påta sig huvuddelen av informationen kring arbetsrättsreformen. Den stora täck­ning de fackliga organisationerna har på den svenska arbetsmarknaden utgör en garanti för spridning till det stora flertalet berörda. Med hän­syn till de fackliga organisationernas planer på information och utbild­ning anser jag att informationsinsatserna frän statens sida bör begränsas.

Parternas informations- och utbildningsinsatser. De fackliga organisa­tionerna har liksom de större studieförbunden redan hunnit långt i sin planering av kommande informations- och utbildningsinsatser beträf­fande arbetsrättsreformen. Inom såväl LO som TCO och SACO/SR av­ser man att organisera konferenser på lokal, regional och central nivå i syfte att informera och förbereda senare utbildningsverksamhet. Infor­mations- och studiematerial av olika karaktär kommer att utarbetas.

Som jag nyss har understrukit måste den fackliga informationen och utbildningsverksamheten skapa förutsättningar för en långsiktig och fortlöpande utveckling av demokratin i arbetslivet. Uppgifterna ter sig än större om man tar hänsyn till att antalet förtroendevalda kan väntas växa med den ökade verksamheten på inflytandeområdet, i synnerhet på det lokala planet i företag och förvaltningar. Omsättningen bland fack­ligt förtroendevalda uppskattas inom fackförbunden till 20 % årUgen, vilket ställer krav på information till och utbildning av ständigt nytill­kommande fackliga representanter.

Arbetsrättskommittén framhåller att arbetsgivaren eller dennes före­trädare inte enbart kan förlita sig på den allmänna kunskap som kan vinnas genom t. ex. den statUga information soin planeras. UtbUdning

Prop. 1975/76:182

21

av arbetsgivaren och dennes företrädare ter sig sålunda också som en viktig uppgift, framför allt i ett inledande skede.

SAF:s ledamöter och expert i kommittén har framhållit att det finns risk för onödiga konflikter om partsvis utbildning med ideologiskt grundade synpunkter prioriteras. Därigenom skulle reformens genomfö­rande försvåras. SAF:s representanter förordar i stället gemensam ut­bildning för parterna.

Jag är inte beredd att mera i detalj föreskriva på vilket sätt organisa­tionerna skall bedriva utbildningen kring den nya arbetsrättsliga lagstift­ningen. Jag anser inte heller att statsmakterna bör föreskriva i vUken ut­sträckning parterna bör samarbeta i informations- och utbildningsfrå­gor. Frågor som rör formerna för förhandlingar över ett brett fält av ar­betslivet måste i hög grad ta sin utgångspunkt i parternas egna bedöm­ningar av sin organisation och sina arbetsmetoder. Det bör därför i förs­ta hand åvila parterna själva att med de förutsättningar som ges i det följande, avgöra inriktningen av informations- och utbUdningsinsat- serna. Jag återkommer i det följande tUl frågan om finansiering av in­formationen och UtbUdningen.

I detta sammanhang vill jag kort redogöra för den inledande utbild­ningsinsats som staten i egenskap av arbetsgivare avser att genomföra. Den inleds med ett 20-tal centrala veckokurser i statens personalutbild­ningsnämnds regi. Kurserna vänder sig främst tiU myndighetsföreträdare i personaladministrativa funktioner inom den statiiga sektorn. Utbild­ningen syftar till att ge deltagarna grandläggande kunskaper om det re­gelsystem som bär upp arbetsrättsreformen. Kurserna skall vara genom­förda före de nya lagarnas ikraftträdande den 1 januari 1977.

En viktig uppgift för kursdeltagarna blir att föra kunskapen vidare till personaladministratörer på alla nivåer inom resp. myndighets område. Detta bör underlättas genom att varje myndighet får informations- och utbildningsmaterial som är avpassat just till den myndigheten. Det faller i första hand på myndigheten att här vidta de åtgärder som behövs.

En viktig aspekt av demokratiseringen av arbetslivet vid sidan av för­hållandet arbetsgivare-anställda gäller jämställdheten mellan män och kvinnor. I samband med den ökade aktivitet i de fackliga organisatio­nerna som följer med reformeringen av arbetslivet är det angeläget att uppmärksamma de förhållanden som f. n. försvårar för kvinnor att en­gagera sig i facklig verksamhet. Eftersom de fackliga organisationema har sin uppmärksamhet riktad på dessa problem utgår jag ifrån att de beaktar kvinnornas situation och vidtar åtgärder för att få med fler kvinnor i det fackliga arbetet.

Arbetsrättskommittén fick i uppdrag att särskilt överväga behovet av särskilda åtgärder på mindre arbetsplatser. Det är viktigt att anställda på sådana arbetsplatser får samma inflytande över sin arbetssituation som anställda på större arbetsplatser.

Prop. 1975/76:182

22

Det finns enligt kommittén ett behov av insatser av uppsökande ka- . raktär för att sprida information om hithörande frågor hos både arbets­givare och arbetstagare i de mindre företagen. Därvid måste de särskUda problem beaktas som följer av att många mindre företag ligger I orter där kontakterna med arbetsgivarorganisationer och fackliga samman­slutningar är sparsamma och där möjligheterna till deltagande i infor­mation och UtbUdning annars är begränsade. Arbetsrättskommittén be­dömer emeller att arbetsgivarna i mindre företag i betydande utsträck­ning kan nås av de insatser som görs inom branschorganisationer och motsvarande, i den mån arbetsgivarna inte redan har kontakt med någon arbetsgivarsammanslutnmg eller tar en sådan kontakt i samband med att den nya lagstiftningen träder i kraft. Om finansieringsfrågan kan lösas torde dessutom SAF, enligt vad dess representanter i kommittén har lå­tit förstå, vara beredd att medverka med informationsåtgärder som rik­tar sig även till arbetsgivare i andra än delägarföretag. Jag delar kom­mitténs uppfattning att särskilda åtgärder måste till för att garantera att bestämmelsen om den nya lagstiftningen också når de mindre arbets­platserna. Ekonomiskt stöd till sådana insatser bör ske inom ramen för det stöd jag senare kommer att föreslå.

I arbetsrättskommitténs uppdrag ingick att överväga behovet av sär­skilda åtgärder för invandrade arbetstagare. Enligt 1970 års folk- och bostadsräkning var hälften av de omkring 400 000 utländska medbor­garna i landet förvärvsarbetande, främst med anställningar inom indust­rin och vissa delar av servicesektorn. Siffran motsvarar omkring 5 % av hela antalet förvärvsarbetande i landet. På många arbetsplatser är dock andelen invandrade arbetstagare betydligt större. Det kan på en del ar­betsplatser förekomma att ända upp till hälften av arbetstagama utgörs av utländska medborgare.

Arbetsrättskommittén poängterar att det är svårt att informera in­vandrarna i arbetslivsfrågor eftersom de inte har tUlräckliga kunskaper i -svenska. Härtill kommer att många invandrare har erfarenheter av ar­betsmarknaden i hemlandet som kan göra det svårt för dem att tUlägna sig traditioner, värderingar och gällande regler på den svenska arbets­marknaden. Kommittén anser det därför angeläget att dessa synpunkter beaktas vid all verksamhet som gäller information och utbildning som är inriktad på invandrade arbetstagare.

Allmänt sett kan dock invandrarnas behov av information och utbUd­ning knappast anses vara ett annat än det de svenska arbetstagarna har. Anslutningen tUl de fackliga organisationerna bland invandrama är väl så hög som bland svenska arbetstagare. I allt väsentligt torde samma former kunna väljas för information till och.utbildning av invandrare." Inom den ramen bör emellertid, beaktas de särskilda svårigheter som föranleds av skillnader i språk och erfarenhetsmässig bakgrund. Infor­mationsmaterial bör därför översättas till de större invandrarspråken

Prop. 1975/76:182

23

och utbildningsverksamheten kan i viss utsträckning behöva bedrivas på

de språken.

-

De anstäUdas fackliga förtroendemän har genom lag och avtal rätt att delta i utbildning av det slag som här avses på betald arbetstid. Huvud­delen av utbildningsinsatserna kommer att riktas till denna grupp. Viss information och utbildning kommer dock att riktas även till övriga an­ställda. Arbetsrättskommitténs majoritet finner det för sin del naturligt att information och utbildning sker på betald arbetstid. Frågan om er­sättning till den som inte är facklig förtroendeman bör enligt kommit­témajoriteten lösas förhandlingsvägen, men kan en sådan lösning inte nås bör lagstiftning i någon form komma i fråga. SAF:s företrädare i ut­redningen reserverar sig mot att kommittén skall göra något uttalande i frågan och anser att frågan bör hänskjutas tUl förhandling.

För egen del vill jag understryka vikten av att utbildningen rörande de nya reglerna om medbestämmande bedrivs i sådana former att alla berörda nås. Vissa grundläggande bestämmelser bör samtliga anställda vara orienterade om. Det torde ligga i båda parters intresse att utbUd­ningen får en sådan bredd och kan ske i sådana former att dessa mål uppfylls. Vissa grupper av anställda torde vara svåra att nå med varje form av utbUdning om denna sker helt utanför den ordinarie arbetsti­den. Bl. a. har anförts svårigheter att få med småbarnsföräldrar i utbild­ning av detta slag. Jag utgår ifrån att partema i förhandlingar finner vä­gar att tiUgodose rimliga behov av information och utbildning för dem som inte omfattas av lagen om fackliga förtroendemäns rätt att dispo­nera betald arbetstid.

5.3 Utbildning av de anställdas styrelserepresentanter

Chefen för industridepartementet kommer senare denna dag att för­orda att regeringen beslutar att lägga fram förslag tUl lag om styrdse­representation för de anstäUda i aktiebolag och ekonomiska föreningar m. m. (prop. 1975/76: 166). Förslaget innebär att gäUande lag ersätts av en ny permanent lag. Den gällande storleksgränsen för företag som om­fattas av lagen föreslås samtidigt bli sänkt. Vidare har regeringen på föredragning av chefen för finansdepartementet tidigare denna dag be­slutat att lägga fram förslag om en ny permanent lag om styrelserepre-sensation för de anställda i bankinstitut och försäkringsbolag (prop. 1975/76: 169). Efter samråd med cheferna för finans- och industridepar­tementen får jag beträffande frågan om utbildning av de anställdas sty­relserepresentanter anföra följande.

Den föreslagna vidgningen av styrdserepresentationen för de an­ställda kommer att ställa kraftigt ökade krav på utbUdningsinsatser. Mot bakgrund av att de anställda aUtmer kan sägas ta på sig ett förvaltnings­ansvar för företagen genom att medverka i styrelserna finner jag det

Prop. 1975/76:182

24

lämpligt att kostnaderna för statliga bidrag tUl utbildningen liksom hit­tills bärs av produktionen. De fackliga organisationema synes vara väl lämpade att även i fortsättningen ta hand om utbildningen. Bidrag bör alltså utgå till de fackliga huvudorganisationema för den utbildning, som de anordnar för styrelserepresentanter för de anställda. LO och TCO beräknar att det för budgetåren 1916/111918/19 föreligger be­hov av att utbilda 15 000 nya styrelseledamöter och suppleanter.

Jag beräknar att av den del av arbetarskyddsavgiften som för åren 19771979 skall föras till arbetarskyddsfonden ett belopp som motsva­rar 0,02 % av avgiftsunderlaget behövs för bidrag till dessa utbUdnings-kostnader. Bidragsbeloppet beräknas på innevarande års avgiftsunderlag uppgå tUl ca 30 milj. kr. per år. Frågan om bidragsbehovets storlek får därefter tas upp till ny prövning. Det ekonomiska stödet till de fackliga organisationernas utbildning i anledning av reformerna för ökat perso-nalinflytande bör samordnas. Jag kommer därför i det följande vid min behandling av finansieringsfrågorna att ta hänsyn även till behovet av bidrag tiU kostnaderna för utbildning av de anställdas styrelserepresen­tanter.

I det följande föreslås arbetarskyddsavgiften höjd fr. o. m. den 1 januari 1977. Detta innebär att avgiften uppbärs med början i mars 1977. Som jag nyss har nämnt, beräknas vissa medel som har avsatts för bidrag tUl utbildningskostnaderna under den hittUlsvarande försökspe­rioden finnas kvar vid periodens utgång. Jag förordar att den 1 juli 1976 kvarstående medel även i fortsättningen får tas i anspråk för bidrag till kostnadema för utbUdning av styrelserepresentanter i enlighet med de förslag som läggs fram denna dag.

5.4 Arbetslivsforskning

Forskning vid universitet och högskolor. I betänkandet (SOU 1973: 55) Beteendevetenskaplig arbetslivsforskning uttalas att det är vik­tigt att det sker en utbyggnad av arbetslivsforskningen liksom av den ar­betsvetenskapliga utbildningen inom olika delar av det högre utbUd-ningssystemet. Utredningen förordar att fasta forskar- och lärartjänster inriktade på arbetslivsforskningen inrättas vid de beteendevetenskapliga universitetsinstitutionerna, vid de tekniska högskolorna och fakulte­terna samt vid de företagsekonomiska institutionerna. Dessutom bör fors­kare från tUlämpningsinriktade forskningsinstitutioner engageras i den högre undervisningen som handledare för blivande forskare.

De remissinstanser som har berört denna fråga har genomgående un­derstrukit behovet av en förstärkning av den arbetsvetenskapliga forsk­ningen och utbildningen. Detta gäller inte minst de remissinstanser som har ställt sig avvisande till utredningens förslag om att inrätta ett fri­stående forskningsinstitut. Några remissinstanser anser att det forsk-

Prop. 1975/76:182

25

nings- och utvecklingsarbete som avses bli bedrivet i institutets regi i största möjliga utsträckning bör förläggas tUl institutioner vid de högre utbildningsanstalterna. LO understryker behovet av samordning mellan det föreslagna institutet och universiteten och pekar på möjlighe­ten till delade tjänster.

I förslag till riksdagen (prop. 1975/76: 100 bU. 10) har regeringen på grundval av ett förslag från UKÄ:s samrådsgrupp för arbetsvetenskaplig utbildning och forskning framhållit att ökat utrymme bör beredas för arbetsvetenskapliga problem inom forskningen och forskarutbildningen. I propositionen föreslås att vissa nya tjänster inrättas vid samhällsve tenskapUg fakultet. Vidare uttalas att om nya forskartjänster inrättas ut­anför högskoleorganisationen bör dessa tjänster innefatta viss tjänstgö­ringsskyldighet inom högskoleorganisationen. ,

Det särskUda institut som i det följande kommer att förordas är inte ett alternativ till högskoleforskningen utan bör ses som ett komplement till forskningen vid högskoloma med ett praktiskt inriktat arbete styrt av arbetsmarknadens parter. Jag delar utredningsmännens och remissin­stansernas uppfattning vad gäller behovet av samarbete meUan högsko­lorna och de forskningsorgan som finns vid sidan av dessa. Det är ange­läget att till utbildningen återföra de erfarenheter om arbetsmiljöns och arbetsplatsernas utformning som kan vinnas i det praktiska utvecklings­arbetet.

Vidgade uppgifter för arbetarskyddsfonden. Arbetarskyddsfonden tillkom genom riksdagsbeslut år 1971 och tUlförs medel genom en arbe­tarskyddsavgift som tas ut av arbetsgivarna i anslutning till yrkesskade­försäkringsavgiften. Fonden har till uppgift att stödja information, ut­bildning och forskning som syftar till att motverka yrkesskador och an­nan ohälsa som orsakas av arbetsmiljön samt att få till stånd en bättre arbetsmiljö. Från år 1974 gavs fonden vidgade uppgifter samtidigt som den andel av arbetarskyddsavgiften som går till forskning och utbildning höjdes. Den forskning som stöds genom fonden är i första hand sådan som är praktiskt inriktad och som snabbt kan ge effekter i form av för­bättrad arbetsmiljö. Även tekniskt utvecklingsarbete i anslutning till så­dan forskning kan stödjas.

Fondens styrelse har satt bl. a. olycksfallsforskning, kemiska hälsoris­ker och arbetstidsfrågor i första rummet och för dessa problemområden publicerat rapporter med beskrivningar av området och av angelägna forskningsuppgifter. Dessa rapporter har stimulerat forskare att intres­sera sig för dessa forskningsområden och att komma in med ansök­ningar om forskningsmedel. Fonden har också sökt upp lämpliga fors­kare och sökt intressera dem för de förordade problemområdena.

Sedan fonden kom till har intresset vidgats från att främst gäUa fy siska olycksfallsrisker, yrkessjukdomar etc. till att omfatta även psykiska och sociala sidor av arbetet, arbetstider m. m. Denna utveckling av fon-

Prop. 1975/76:182

26

dens verksamhet är uttryck för att arbetsmiljön i vidare mening är av intresse för fondens avnämare och har vunnit stöd i fondens anslagspoli­tik. Till denna utveckling har inte minst diskussionerna på fackligt håU bidragit. ArbetsmUjöutredningens nyligen framlagda förslag till ny ar­betsmiljölag som är avsedd att ersätta den nuvarande arbetarskyddsla­gen är också uttryck för detta ändrade synsätt. Med arbetsmiljö förestås förutom arbetarskydd även arbetets organisation, arbetstid och arbetets anpassning till människan, dess fysiska utformning och psykiska inne­håU.

Mot denna bakgrund faller det sig naturligt att knyta an till arbetar­skyddsfonden i fråga om forskningsinsatser med anledning av arbets­rättsreformen.

Utredningen föreslår att arbetarskyddsfonden skall tUlddas program-ansvar för sådan forskning som avser individens problem i arbetslivet och den därmed sammanhängande frågan som avser arbetsorganisatio­nen och dess funktionssätt. Därmed skulle även forsknings- och utred­ningsarbete som inte omedelbart avser att tillgodose skydds- och hälso­synpunkter i arbetslivet utan andra för individen positiva syften innefat­tas i arbetarskyddsfondens ansvarsområde.

Jag instämmer i utredningens förslag på denna punkt. Förslaget har också fått stöd av remissinstanserna och ligger enligt min mening i linje med hela den utveckling som nu sker på arbetslivets område. Jag anser sålunda att fondens uppgifter bör vidgas enligt förslaget.

Arbetarskyddsfonden har successivt bedrivit en aUtmer aktiv pro­gramverksamhet och själv inUierat projekt. Detta arbete har förutsatt goda kontakter med de forskningsinstitutioner som finns i landet. Kon­takterna med avnämarna, dvs. med arbetsgivare och arbetstagare och deras organisationer har inte skett endast i fondens styrelse. Fondens kansli har upparbetat ett omfattande kontaktnät inom arbetslivet. De problem som fonden därvid har mött gäller främst kontakterna med ar­betstagarsidan. De fackliga organisationerna har i de flesta fall begrän­sade erfarenheter av samarbete med forskare och forskningsinstitutio­ner. Flertalet fackliga förtroendemän har ringa erfarenheter av högre utbildning och forskning. Detta medför svårigheter såväl när det gäUer att med utgångspunkt i förekommande problem formulera och initiera forsknings- och utvecklingsarbete som när det gäller att återföra resulta­ten tUl medlemmarna.

Fonden fungerar i hög grad som ett kontaktorgan mellan det prak­tiska livet och forskningen. Parterna kan vid fonden få hjälp både med att formulera och initiera forskningsprojekt och med informations- och utbildningsinsatser för att återföra resultaten av forsknings- och utveck­lingsarbetet till de berörda. Jag anser det angeläget att fonden fortsätter denna verksamhet och därvid prövar nya vägar att förstärka kontak­terna mellan specialisterna och arbetslivet. En väg som därvid bör prö-

Prop. 1975/76:182

27

vas är att bereda fackliga förtroendemän möjlighet att under en viss tid arbeta vid någon forskningsinstitution.

En annan möjlighet är att fonden ställer medel till förfogande för att möjliggöra för fackliga organisationer att knyta forskare till sig för att initiera projekt på angelägna områden och för att till organisationerna återföra resultat av forsknings- och utvecklingsarbete.

Jag anser vidare att frågan om överföring av PA-rådets nuvarande in­formations- och dokumentationsverksamhet till ett nytt institut enligt ut­redningens förslag i första hand bör prövas i anslutning till en bedöm­ning av fondens totala behov av informations- och dokumentationsre­surser inom sitt ansvarsområde.

De utökade uppgifterna för fonden föranleder ändring i fondens in­struktion. Det ankommer på regeringen att utfärda de bestämmelser som behövs.

Inrättande av ett institut. Utredningen föreslår att ett särskilt institut för beteendevetenskaplig arbetslivsforskning inrättas under samhällets och arbetsmarknadsparternas ledning. Verksamheten enligt förslaget skall ha en praktisk problemlösande inriktning och ha sin tyngdpunkt i problem som gäller individen i arbetslivet samt arbetsorganisationen och dess funktionssätt. Utredningen har även övervägt möjligheten att knyta den beteendevetenskapliga arbetslivsforskningen till något av de statliga organ som redan sysslar med närliggande frågor, främst psykotekniska institutet vid Stockholms universitet eller institutet för social forskning (SOFI). Enligt utredningens uppfattning lämpar sig dock inget av dessa institut för de aktuella uppgifterna.

Flertalet remissinstanser delar uppfattningen att ett särskilt institut bör inrättas. Åtskilliga instanser anser emellertid att utredningen inte på ett tUlfredsställande sätt har utrett möjligheterna att knyta verksamheten till befintlig statlig verksamhet. Som alternativ till det framlagda försla­get nämns anknytning till SOFI, psykotekniska institutet, arbetarskydds­styrelsen eller inrättande av en nämnd knuten till arbetarskyddsfonden.

Jag delar uppfattningen att en anknytning till existerande statliga myndigheter, t. ex. arbetarskyddsstyrelsen framstår som mindre lämplig. Styrelsen har som huvuduppgift att utfärda bestämmelser och anvis­ningar enligt arbetarskyddsförfattningarna och svarar vidare genom yr­kesinspektionen för tiUsyn och rådgivning i arbetarskyddsfrågor. Forsk­nings- och utvecklingsarbete till stöd för arbetsrättsreformen bör enligt min mening i huvudsak vara förankrat hos arbetsmarknadens parter. Det måste vidare ske i former som endast med svårighet låter sig anpas­sas till myndighetsutövning. En anknytning tUl psykotekniska institutet eller SOFI är mer närliggande. Båda institutionerna ägnar sig åt forsk­nings- och utvecklingsarbete inom det arbetsvetenskapliga området. Båda leds av styrelser där arbetsmarknadens parter är företrädda. De båda instituten har emellertid tyngdpunkten i sin verksamhet förlagd till

Prop. 1975/76:182

28

andra områden inom det arbetsvetenskapliga fältet än det som här gäl­ler. För psykotekniska institutets del ligger tyngdpunkten på det psykö- , fysiologiska området och för SOFLs del på arbetsmarknadsforskning. Inget av instituten har varit engagerat i det företagsdemokratiska ut­vecklingsarbete som har bedrivits av parterna i gemensam regi under de senaste åren. Jag delar därför utredningsmannens uppfattning att man bör söka en annan organisatorisk lösning.

Från fackligt håll har framförts invändningar mot att verksamheten inordnas i högskoleorganisationen. Det har därvid anförts att man efter­strävar en organisation som är inriktad mot praktiska problem och som styrs av arbetsmarknadens parter. Det medför ett utpräglat mång- och tvärvetenskapligt arbetssätt utan bindningar tUl en uppdelning i veten­skapliga discipliner. Jag delar detta synsätt. Inriktningen av arbetet lik­som rapporteringen skall göras med hänsyn tUl avnämarnas behov. Den verksamhet som åsyftas kommer i betydande utsträckning att ha karaktär av s. k. aktionsforskning. Det innebär i motsats till traditionellt beskrivande och analyserande samhällsforskning att forskarna engagerar sig i förändringar där utvecklingen i hög grad bestäms av de lokala par­terna och där såväl forskarens insats som rapporteringen i hög grad är beroende av de lokala parternas agerande. Det är därför viktigt att finna en öppen och obunden form för verksamheten.

Samtidigt som det således finns motiv för att organisatoriskt skilja den tilltänkta verksamheten från högskoleorganisationen finns det andra motiv som talar för att verksamheten bör ha en sådan anknytning. Det är således angeläget att utveckUngsarbetet bedrivs med accepterade vetenskapliga metoder. Forskningsverksamhetens trovärdighet och ge­nomslagskraft såväl hos arbetsmarknadsparterna som hos myndighe­terna och den intresserade allmänheten kommer att vara beroende av att verksamheten är av god vetenskaplig standard. Institutet behöver därför kunna dra till sig medarbetare vilkas integritet och kunnande som fors­kare inte sätts ifråga.

En annan viktig aspekt är hur resultaten av det arbete som bedrivs vid institutet skall föras iit. Som jag tidigare har framhållit är det arbets­marknadens parter och de anställda på de berörda arbetsplatserna som är mottagare av institutets arbete. Men det är även viktigt att kunska­perna om hur arbete i framtiden bör organiseras förs in i utbildningen. Inte minst i den högre utbUdningen måste hänsyn tas tUl vad som kom­mer fram i det företagsdemokratiska utveckUngsarbetet. Jag anser därför att den tiUtänkta verksamheten bör ha en anknytning till den högre utbildningen. Jag återkommer i det följande tUl hur det bör ske.

Som jag tidigare har framhåUit bör programansvaret för forskning om arbetsorganistionen och dess funktionssätt vUa på arbetarskyddsfon­den. Mot bakgrund av de överväganden som jag nu här redovisat för­ordar jag att ett särskilt institut inrättas fr. o. m. januari 1977. Ett lämp-

Prop. 1975/76:182

29

ligt namn på institutet kan vara centram för arbetslivsfrågor. Institutet bör vara ett fristående institut under statens och arbetsmarknadsparter­nas ledning. Tyngdpunkten i institutets verksamhet bör ligga på forsk­ning och utvecklingsarbete kring problem som rör individer och grup­per i arbetslivet, arbetsmarknadspartemas relationer och inflytandefrå­gor samt arbetsorganisationen och dess funktionssätt.

Institutet bör fungera som en central referenspunkt för det tillämpade forsknings- och utveckUngsarbetet på arbetslivets område. Institutet bör hålla sig väl underrättat om aktuella arbetslivsfrågor liksom om såväl inhemsk som utländsk forskning på området. Institutet bör påta sig en samordnande funktion öch därvid i första hand ägna de egna krafterna åt problem som inte bearbetas på annat håll. Avgränsningen av institu­tets arbetsområde får bli en fråga för arbetsmarknadens parter att av­göra. Avgränsningen bör komma till uttryck genom det programarbete som arbetarskyddsfonden avses få i uppdrag att utföra och genom fon­dens medelsbeviljning. Den arbetsrättsUga reform som är huvudmotivet till förslaget om inrättande av institutet har karaktär av ramlag för de anställdas medbestämmande i arbetslivet. Det innebär att det i första hand ar de anställda som genom sina fackliga organisationer har att av­göra vilka förändringar som bör genomföras och vilken typ av forsk­nings- och utvecklingsarbete som behövs för att bana väg för de önskade förändringarna. Med tanke på institutets nära relation till arbetar­skyddsfonden framstår det som naturligt att placera det i nära anslut­ning tUl fonden.

Utredningen föreslår att staten och SAF gemensamt skall inrätta och finansiera institutet samt att staten i styrelsen skall företrädas i sin egen­skap av arbetsgivare. Mot detta uivänder flera remissinstanser att insti­tutets ställning som fristående organ lätt kan ifrågasättas med en sådan utformning av huvudmannaskap och finansiering.

Jag ansluter mig till dessa synpunkter från remissinstanserna. Den ar­betsrättsliga reform som är bakgrund till förslaget om ett institut har i huvudsak kommit till efter krav och önskemål från löntagarnas organi­sationer. Frågor om arbetets organisation och fördelning visar sig inte sällan förorsaka kontroverser mellan arbetsgivare och anställda. Institu­tet kommer således att också arbeta med frågor där partema kan ha motstridiga intressen. Jag finner det angeläget att frågan om institutets huvudmannaskap och finansiering löses så att de bästa möjliga förutsätt­ningar skapas för att institutet skall kunna arbeta effektivt och självstän­digt. Jag förordar därför att staten ensam blir huvudman för institutet och att medel för att täcka kostnaderna tas ur produktionen. Med den vidgning av arbetarskyddsfondens programansvar som jag tidigare har föreslagit fallet det sig naturligt att fonden svarar för institutets huvud­sakliga finansiering. För att säkerställa den grundläggande finansie­ringen av institutet bör regeringen ur arbetarskyddsfonden årligen an-

Prop. 1975/76:182

30

visa medel för vissa fasta tjänster, lokalhyra och andra fasta kostnader. Därutöver får institutet eller enskilda forskare vid institutet på vanligt sätt söka medel för projektarbete. Man kan förmoda att institutets per­sonal i första hand intresserar sig för frågeställningar som arbetar­skyddsfonden har bedömt som angelägna i sitt programarbete. Därmed kommer ansökningar om medel också att i stor utsträckning rikta sig till arbetarskyddsfonden. Forskarna vid institutet bör dock självfallet kunna söka projektmedel även hos andra anslagsbeviljande myndigheter och institutioner.

Utredningen föreslår att institutet leds av en styrelse med företrädare för arbetsgivare på de privata och offentliga områdena samt av fackliga företrädare. Mot detta invänder flera remissinstanser, däribland LO att staten bör företrädas av samhällsintresset. Dessutom förordar flera re­missinstanser att forskare blir företrädda i styrelsen.

Enligt min mening bör institutet ledas av en styrelse som utses av re­geringen. Företrädare för arbetsmarknadens parter bör utgöra flertalet av ledamötema i styrelsen. På arbetsgivarsidan bör såväl privata som statliga och kommunala representanter återfinnas. De fackliga organisa­tionerna bör finnas företrädda till samma antal som arbetsgivarna. Där­till bör samhällsintresset och forskningen finnas representerad. De an­ställda vid instUutet bör också vara företrädda i styrelsen.

För att säkerställa kontakten mellan institutet och den forskning och utbildning som bedrivs vid universitet och högskolor förordar jag att vissa tjänster vid institutet skall vara förenade med tjänstgöring inom den högre utbildningen. Jag har i dessa frågor samrått med chefen för utbildningsdepartementet.

I fråga om samarbete med organisationer som bedriver konsultverk­samhet inom arbetslivsområdet förordar utredningsmannen att det före­slagna institutet skall etablera ett nära samarbete med konsultföretag som stöds av arbetsmarknadsparterna. Härmed åsyftas i första hand PA-rådet. Mot detta invänder flera remissinstanser, däribland LO.

Jag delar remissinstansernas åsikt på denna punkt. Vid praktiskt in­riktat UtveckUngsarbete av den typ som institutet främst skall syssla med är det viktigt att det etablerar förtroendefulla och konstruktiva kontak­ter med arbetsmarknadspartema och de anställda i de företag och myn­digheter där utvecklingsarbetet skall bedrivas. Institutet måste få möj­lighet att självt finna former för detta och skapa sin egen profU. Varje arrangemang som i förväg knyter samman institutet med någon annan organisation kan leda tUl att institutet inte utvecklas som önskvärt är. Önskemålet att finna former för att föra över institutets erfarenheter till företag som bedriver konsultverksamhet inom området bör lösas i for­mer som inte innebär formeUa bindningar till vissa konsultföretag.

Utredningen tar inte ställning till institutets storlek i detalj, men upp­skattar behovet tUl ca 35 forskare vartill kommer administrativ perso-

Prop. 1975/76:182

31

nal. Remissinstanserna ansluter sig i stort till förslaget även om några remissinstanser varnar för en allt för snabb uppbyggnad av institutet med tanke på att man därigenom kan beröva universitet och högskolor en allt för stor del av forskarna med intresse för tillämpad arbetslivs­forskning. Med tanke på behovet av att inom institutet bygga upp en bred erfarenhet och behovet av att etablera långsiktiga kontakter med parterna bör den fasta forskarstaben uppgå till ca 10 personer. Om insti­tutet under de första verksamhetsåren engagerar sig i 34 större pro­blemområden torde behovet av projektanknuten personal uppgå tUl yt­terligare ett tiotal. Den projektanknutna personalen bör företrädesvis sö­kas bland personer med praktisk erfarenhet från arbetslivet. En möjlig­het som utredningen pekar på och som bör prövas är att engagera per­soner med erfarenhet från arbete i arbetsmarknadens organisationer. Med tanke på det breda internationella intresset för arbetslivsfrågorna bör institutet även utnyttja möjligheten att anlita personer med erfaren­het från utvecklingsarbete i andra länder i projektarbetet. Det bör an­komma på regeringen att meddela närmare föreskrifter för institutet och därvid ta hänsyn till önskemålet att föreberedande åtgärder för institu­tets start bör vidtas redan under innevarande år.

5.5 Finansiering

Kostnaderna för information, utbUdning och forskning med anledning av reformerna på arbetsrättens område bör, som jag tidigare har fram­hållit bäras av produktionen. För att bidra till att täcka dessa kostnader förordar jag att arbetarskyddsavgiften höjs från den 1 januari 1977. De nämnda kostnaderna föranleder en höjning från nuvarande 0,10 % tiU 0,15 %, vilket beräknat på innevarande års avgiftsunderlag, innebär uppskattningsvis 230 mUj. kr.

TUl detta kommer för åren 19771979 kostnaden för utbildning av styrelserepresentanter för de anställda. Denna kostnad bör finansieras genom en ytterligare höjning av arbetarskyddsavgiften med 0,02 pro­centenheter, vilket uppskattningsvis innebär 30 milj. kr., beräknat på årets avgiftsunderlag. Medlen bör för angivet ändamål fördelas till de fackliga organisationema enligt bestämmelser som regeringen utfärdar.

Jag föreslår alltså att arbetarskyddsavgiften höjs från nuvarande 0,10 % till 0,17 %, vilket motsvarar ca 260 milj. kr. Avsikten är att den del av höjningen som avser att täcka kostnadema för utbildning av styrelserepresentanter skall omprövas efter tre år.

De medel som beräknas inflyta genom höjning av arbetarskyddsavgif­ten bör fördelas på följande sätt: 15 % bör utgöra bidrag till statsver­kets kostnader för arbetarskyddsverkets verksamhet, 27 % bör anslås för information och utbildning i anslutning till den föreslagna arbets-

Prop. 1975/76:182

32

rättsreformen och 12 % bör anslås för utbildning av styrelserepresen­tanter för de anställda. Återstoden bör fördelas av arbetarskyddsfon­dens styrelse enligt bestämmelser som utfärdas av regeringen. Av sist­nämnda medel bör regeringen årligen anvisa medel för täckande av grandkostnaderna för centrum för arbetslivsfrågor. Bidrag till informa­tion och utbildning med anledning av arbetsrättsreformen bör för år 1977 utgå till såväl arbetsgivar- som arbetstagarorganisationer men där­efter enbart till arbetstagarorganisationer. Det är f. n. omöjligt att göra en exakt bedömning av det informations- och utbildningsbehov på sikt som följer av arbetsrättsreformen. Jag har därför för avsikt att då er­farenheter av verksamheten vunnits göra en förnyad prövning av bi­dragsbehovet.

Den föreslagna höjningen av arbetarskyddsavgiften medför att medel står till förfogande först i mars månad 1977. De informations- och ut­bildningsinsatser som arbetsmarknadsorganisationerna planerar med an­ledning av arbetsrättsreformen måste emellertid sättas igång omedelbart efter riksdagens beslut som förberedelse för lagens föreslagna ikraftträ­dande den 1 januari 1977. Organisationerna har därför behov av ekono­miskt stöd redan under innevarande år. För att möjliggöra detta bör medel för ändamålet tiUfälligt kunna lånas ur fondens kapitalbehåll­ning.

6    Vissa lagfrågor

De förslag som jag har lagt fram i det föregående föranleder ändring i lagen (1971: 282) om arbetarskyddsavgift.

I 1 § lagen föreskrivs skyldighet för arbetsgivare att erlägga arbetsgi­varavgift som bidrag till arbetarskydd (arbetarskyddsavgift). Enligt 4 § skall en fjärdedel av arbetarskyddsavgiften utgöra bidrag tUl statsverkets kostnader för arbetarskyddsstyrelsens och yrkesinspektionens verksam­het. Återstående tre fjärdedelar skall användas till forskning och utveck­ling samt utbildning och information angående arbetarskydd och till kostnader för regionala skyddsombud. Medlen tillförs arbetarskyddsfon­den och förvaltas efter grunder som regeringen fastställer.

Det vidgade användningsområde för arbetarskyddsavgiften bör komma till uttryck i 1 § lagen om arbetarskyddsavgift. Av paragrafen bör framgå att arbetarskyddsavgiften utgör bidrag inte bara tUl arbetar­skydd i egentlig mening utan även till forskning och utveckling samt ut­bildning och information rörande arbetslivs- och inflytandefrågor.

Höjningen av arbetarskyddsavgiften kräver ändring i 3 §. Som jag nyss har nämnt bör i fortsättningen 15 % av den högre avgiftssumman utgöra bidrag till arbetarskyddsverkets finansiering, medan återstoden tUlförs arbetarskyddsfonden. Detta föranleder ändring i lagens 4 §. Pa-

Prop. 1975/76:182

33

ragrafen bör vidare kompletteras beiräffande användningen av de medel som tillförs fonden. Till de ändamål som redan anges i 4 § bör läggas, att avgiften utgör bidrag tUI kostnader för forskning och utveckling samt utbildning och upplysning beträffande medbestämmande i arbetslivet och arbetslivsfrågor i övrigt. Vidare bör anges att avgiften utgör bidrag till kostnader för utbildning av styrelserepresentanter för de anställda.

Liksom hittills får det ankomma på regeringen att ange grunderna för medlens förvaltning och att, inom ramen för ändamålsangivelserna i 4 §, föreskriva angående medlens användning. I sistnämnda hänseende förut­sätts ändringar i instruktionen för styrelsen för arbetarskyddsfonden.

Mot denna bakgrund har inom arbetsmarknadsdepartementet upp­rättats förslag till lag om ändring i lagen (1971: 282) om arbetarskydds­avgift.

7    Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu anfört hemstäUer jag att regeringen föreslår riksdagen

dels att antaga förslaget tiU lag om ändring i lagen (1971: 282) om ar­betarskyddsavgift,

dels att

1.

godkänna de allmänna riktlinjer för finansiering och utform­ning av stöd tiU information, utbildning och forskning beträf­fande medbestämmande i arbetslivet och arbetslivsfrågor i öv­rigt som jag har har angett i det föregående,

2.

godkänna de allmänna riktlinjer för finansiering och utform­ning av stöd till utbildning av styrelserepresentanter för de an­ställda som framgår av vad jag har anfört.

NORSTEDTS TRYCKERI    STOCKHOLM 1976 760128