Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Kungl. Maj:ts proposition nr 56 år 1972

Prop. 1972: 56

Nr 56

Kungl. Maj:ts proposition med förslag till lag om ändring i lagen (1932: 55) om viktmärkning i vissa fall av gods som skaU inlastas å fartyg; ven Stockholms slott den 3 mars 1972.

Kungl. Maj:! vill härmed, under åberopande av bUagda utdrag av StatsrådsprotokoUet över socialärenden, föreslå riksdagen att bifaUa det förslag om vars avlåtande föredragande departementschefen hem­stäUt.

GUSTAF ADOLF

SVEN[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att viktmärkningslagen ändras så att det klart framgår att vissa nyare slag av kbUin, s. k. enhetslaster, omfattas av lagens krav på viktangivelse. Vidare föreslås att lagen kompletteras med en föreskrift som gör det möjhgt att imdantagsvis ange godsets vUrt imgefärhgt. Propositionens förslag syftar tUl förbättrad säkerhet på arbetsplatser där lastning och lossning av fartyg sker.

De föreslagna ändringama avses träda i kraft den 1 jiUi 1972.

1    Riksdagen 1972. 1 saml. Nr 56

Prop. 1972: 56

Förslag till

Lag om ändring i lagen (1932: 55) om viktmärkning i vissa fall av gods som skall inlastas å fartyg

Härigenom förordnas i fråga om lagen (1932: 55) om viktmärkning i vissa faU av gods som skaU inlastas å fartyg, dels att 4 § skaU upphöra att gäUa, dels att 1-3 §§ skaU ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Gods med en bmttovikt av ettusen kilogram eller mera, som är avsett att inom eller utom riket för befordran inlastas å fartyg, skall före in-lastningen, eUer, där denna skall ske i utländsk hamn, före avsändandet från riket förses med uppgift om bruttovikten i kilogram. Sådan upp­gift skall på ett tydligt och varaktigt sätt anbringas å godsets utsida.

Första stycket gäller även bunt, paket eller annan enhetslast vars bruttovikt uppgår till ettusen kilo­gram eller mera.

Är det på grund av särskilda för-hållandeii svårt att bestämma vik­ten noggrant, får i stället den unge­färliga vikten angivas. Skyldighet att tillse, att godset förses med behörig viktuppgift, åvUar avlastaren eUer, där inlastningen skaU ske i utiändsk hamn, avsändaren.

Arbetarskyddsstyrelsen kan med­giva undantag från skyldighet att anbringa viktuppgift på enhetslast av massaved, om det är uppenbart att viktuppgift är utan betydelse för skyddet mot olycksfall.

2  

§

TUlsyn å efterlevnaden av be-

Tillsyn å efterlevnaden av be­

stämmelserna i 1 § utövas, under

stämmelsema i 1 § första - fjärde

överinseende och ledning av yrkes-

styckena utövas av arbetarskydds­

inspektionens chefsmyndighet, av

styrelsen samt, under dess överin-

yrkesinspektionens befattningsha-

seende och ledning, av yrkesin-

vare; och skaU därvid i tillämpUga

spektionens tjänstemän; och skall

delar lända tUl efterrättelse vad

därvid i tiUämpliga delar lända tUl

som finnes stadgat rörande tUlsyn

efterrättelse vad som finnes stad-

å efterlevnaden av lagen om ar-

gat rörande tUlsyn å efterlevnaden

betarskydd.

av arbetarskyddslagen (1949:1).

Prop. 1972: 56

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 

§

Saknas i faU, som avses i 1 §, vUctuppgift, eUer är bmttovUcten för lagt angiven, straffes den för viktmärkningen ansvarige tned dagsböter; dock vare han från an­svar fri, där godset, då han mottog detsamma, var försett med uppgift om bruttovikten och anledning sak­nats tUl antagande, att uppgiften var orUctig.

Är viktuppgiften icke anbragt på ett tydligt och varaktigt sätt å god­sets utsida, eller avser uppgiften icke bmttovikten i kilogram, straf­fes den för vUrtmärkningen ansva­rige med böter från och med fem till och med trehundra kronor.

Följer å förseelse, som ovan nänrnts, ansvar enligt allmän straff­lag, skaU straff enligt denna lag icke tillämpas.

Saknas i faU, som avses i 1 § första-tredje styckena, viktupp­gift, eller är bruttovikten för lågt angiven, dömes den för viktmärk­ningen ansvarige till böter; dock vare han från ansvar fri, där god­set, då han mottog detsamma, var försett med uppgift om bmttovik­ ten och anledning saknats tUl an­tagande, att uppgiften var oriktig.

Är viktuppgiften icke anbragt på ett tydligt och varaktigt sätt å godsets utsida, eller avser uppgif­ten icke bmttovikten i kilogram, dömes den för viktmärkningen an­svarige till böter, högst femhundra kronor.

Följer å förseelse, som ovan nämnts, ansvar enligt brottsbal­ken, skaU straff enligt deima lag icke tillämpas.

Denna lag träder i kraft den 1 juh 1972.

1* Riksdagen 1972. 1 saml. Nr 56

Prop. 1972:56

Utdrag  av  protokollet  över  socialärenden,  hållet  inför  Hans  Majrt Konungen i statsrådet på Stockholms slott den 3 mars 1972.

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ministern för utrikes ärendena[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], MO­BERG,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], CARLS­SON,[REDACTED_EFTERNAMN].

Chefen  för  socialdepartementet,   statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN],  anmäler  efter gemensam beredning med statsrådets övriga ledamöter fråga om ändra- de bestämmelser om viktmärkning av gods som skall inlastas på fartyg och anför.

Arbetarskyddsstyrelsen har i framställning tUl Kungl. Majit föreslagit vissa ändringar i gällande bestämmelser om viktmärkning av gods som skaU inlastas på fartyg. Efter remiss har yttranden över framstäU­ningen avgetts av sjöfartsverket, ILO-kommittén, Svenska arbetsgivare­föreningen (SAF), Landsorganisationen i Sverige (LO), Tjänstemännens centralorganisation CTCO), Sveriges redareförening och Svenska trä-vamexportföreningen. LO har bifogat ett av Svenska trämdustriarbe-tareföreningen avgivet yttrande, vUket LO delvis har åberopat som eget yttrande.

Gällande bestämmelser m. m.

IntemationeUa arbetsorganisationen (ILO) antog år 1929 en kon­vention (nr 27) angående angivande av vikten å tyngre koUin, som transporteras på fartyg. Konventionen syftar till ett förbättrat skydd mot olycksfaU i samband med lastnings- och lossningsarbete på fartyg. Den bygger på tanken att en obligatorisk viktmärkning av tyngre gods verksamt bidrar tiU att vid lastning och lossning av fartyg bara sådana lyftanordningar och lyftredskap kommer tiU användning som är av­passade efter den ifrågavarande lasten. EnUgt konventionen skall varje kolli eller föremål, som skall transporteras på hav eUer inre vattenled och vars bmttovikt uppgår till 1 000 kg eller mera, före ombordtagandet märkas på utsidan på ett tydligt och varaktigt sätt med uppgift om bmt­tovikten. Nationellt får genom lagregler eller andra bestämmelser med­ges märkning med approximativ viktuppgift i undantagsfall när det är svårt att bestämma den exakta vikten.

Prop. 1972: 56

5

För att göra det möjligt för Sverige att ratificera konventionen in­fördes i vårt land år 1932 en särskUd reglermg i änmet. Reglema återfinns i lagen (1932: 55) om vUitmärkning i vissa faU av gods som skaU inlastas å fartyg (viktmärkningslagen). Lagen föreskriver att gods med en bmttovikt av 1 000 kg eUer mera, som är avsett att inom eUer utom riket inlastas på fartyg för befordran, skaU före inlastningen eUer, där denna skall ske i utländsk hamn, före avsändandet från ri­ket förses med uppgift om bruttovikten i kUogram. Sådan uppgift skaU på ett tydligt och varaktigt sätt anbringas på godsets utsida. Skyldig­heten att tiUse att viktmärkning sker åvilar avlastaren eller, där inlast­ningen skaU ske i utiändsk hamn, avsändaren. TiUsynen över att lagen efterlevs utövas av yrkesinspektionen under överinseende och ledning av arbetarskyddsstyrelsen. Överträdelse av lagen straffas med böter.

Konventionen ratificerades av Sverige år 1932.

En bestänmielse av generell räckvidd om viktmärkning har upp­tagits i arbetarskyddskungörelsen (1949:208). Enligt 37 § kungörelsen, skall, i den mån så är påkallat vid transport av tyngre gods, finnas tydlig viktuppgift på godsets eUer emballagets utsida. I fråga om gods som skaU inlastas på fartyg hänvisar kungörelsen till viktmärknings-lagens bestämmelser.

Framställningen från arbetarskyddsstyrelsen

Arbetarskyddsstyrelsen anför att den tekniska utvecklingen på se­nare tid har medfört att koUin av ny typ förekommer vid lastning och lossning av fartyg. Som exempel pä sådana koUin nämns virkespaket, massabalsbuntar och massavedsbuntar. Styrelsen framhåller att tve­kan har uppstått om sådana kollin omfattas av viktmärkningsskyldig-heten och om hur märkning skaU utföras. Enligt styrelsens uppfatt­ning bör begreppet gods i viktmärkningslagen avse också virkespaket och hknande koUin. Styrelsen föreslär att lagtexten förtydligas så att det klart framgår att även bunt, paket eller annan enhetslast som väger 1 000 kg eUer mera skall viktmärkas.

I anslutning tUl nyssnämnda förslag anför styrelsen att det kan vara svårt att ange den exakta vikten av t. ex. ett virkespaket, eftersom fukthalten i virket kan variera mycket under en transport med hänsyn till väderbetingelsema. 1 fall där sådana svårigheter föreligger, bör det enligt styrelsen finnas möjlighet att märka godset med approximativ viktuppgift. Ehum konventionen fömtsätter att nationell lagstiftning skall kunna medge ungefärlig viktangivelse när det är svårt att bestämma den exakta vikten upptar inte viktmärkningslagen någon särskild regel för sädana situationer. Styrelsen föreslår att viktmärkningslagen komplet­teras i detta hänseende. Ytterligare föreslår styrelsen att styrelsen bemyn­digas att medge undantag från viktmärkningsskyldigheten, om särskilda

Prop. 1972: 56

6

skäl föreligger. Undantagsmöjligheten bör erUigt styrelsen tiUämpas främst i fråga om massabalsbuntar och massavedsbuntar. Eftersom kon­ventionen inte medger undantag från skyldigheten att ange godsets bmt­tovikt fömtsätter styrelsen att konventionen blir föremål för revision på denna punkt. Styrelsen pekar avslutningsvis på att åtals- och straffbe­stämmelsema i lagen behöver modemiseras.

Remissyttrandena

Sjöfartsverket, SAF och TCO har inga erinringar mot arbetar­skyddsstyrelsens förslag. Också Sveriges redareförening tiUstyrker i huvudsak framstäUningen. LO stäUer sig positiv tiU den föreslagna preciseringen av begreppet gods i viktmärkningslagen. Däremot anser LO det olämpligt att införa den föreslagna möjligheten för arbetar­skyddsstyrelsen att medge undantag från viktmärkningsskyldigheten så länge vårt land är bundet av ILO-konventionen nr 27. ILO-kom­mittén StäUer sig synnerligen tveksam till arbetarskyddsstyrelsens fram­stäUning i den del denna fömtsätter revision av konventionen och kommittén avråder från åtgärder som kan få till följd att Sverige måste säga upp konventionen. Svenska trävaruexportföreningen godtar inte arbetarskyddsstyrelsens förslag i fråga om virkespaket.

Några remissinstanser anser att viktmärkningsskyldigheten kan be­höva övervägas i ett större sammanhang. Sålunda ifrågasätter TCO om inte tiden är mogen att lagstifta om obligatoriskt överlastskydd pä samtliga lyftanordningar såväl ombord som i land. Skulle detta kunna genomföras, elimineras behovet av viktmärkning utan att skyddskraven eftersatts. Sjöfartsverket anser att det vid lämpligt tillfäUe bör över­vägas att sammanföra viktmärkningslagens bestämmelser med arbetar-skyddslagstiftaingen i övrigt. LO finner att arbetsmiljöutredningen bör ta upp frågan om viktmärkningsskyldigheten när det gäller land-transporterat gods.

Det föreslagna förtydligandet av begreppet gods diskuteras inte när­mare i remissyttrandena. LO framhåUer dock att ett förtydligande är motiverat med hänsyn tUl de skUda uppfattningar som förekommit i samband med överläggningar som föregått arbetarskyddsstyrelsens framstäUning.

Förslaget om approximativ viktangivelse när det är svårt att bestäm­ma godsets vikt noggrant har inte oreserverat accepterats av LO. Orga­nisationen anser att det är nödvändigt att det kan kontroUeras vid viUca slag av gods ungefärliga viktuppgifter används. Enligt LO:s me­ning kan frågan lösas genom en tilläggsbestämmelse om att yrkes­inspektör skaU avgöra vilka slag av gods som kan märkas med approxi­mativ viktangivelse.

Den föreslagna möjligheten till undantag från  viktmärkningsskyl-

Prop. 1972: 56

7

digheten har haft stor betydelse för Sveriges redareförenings stäUnings­tagande tUl arbetarskyddsstyrelsens framställning. Föreningen har näm­ligen utgått från att ILO-konventionen nr 27 inte lägger hinder i vägen för arbetarskyddsstyrelsen att medge undantag från bestämmelserna om viktmärkning. EnUgt föreningen bör undantag kunna göras också för andra former av enhetslaster än massabalsbuntar och massavedsbuntar. Beträffande virkespaket bör enligt föreningen bara undantagsvis krävas viktmärkning och då approximativ sådan.

Svenska trävaruexportföreningens yttrande berör främst frågan om viktmärkning av paketerat virke. Föreningen betonar att utredning som föreningen företagit inte har gett belägg för att olyckor inträffat på gmnd av bristande märkning av virkespaket. Krav på viktmärk­ning medför ytterligare belastning på en industri som redan nu käm­par med små marginaler i hård konkurrens med andra trävaruexporte-rande länder. Lagbestämmelserna om viktmärkning medför enligt för­eningen olägenheter för branschen som inte står i rimlig proportion till eventuellt förekommande risker. Föreningen för fram det förslaget, att virkespaket som ej väger 3 000 kg skall undantas från viktmärknings-skyldighet och att vikten på paket om 3 000 kg och däröver bara skall anges approximativt. I andra hand föreslås att viktmärkningslagen i dess helhet blir föremål för översyn.

ILO-kommittén konstaterar efter en ingående redogörelse för förfa­randet vid revision av en konvention att proceduren är tidskrävande och komplicerad. En fömtsättning för att proceduren skall inledas är dessutom att ILO:s styrelse kan övertygas om att det finns skäl för att en undersökning i revisionsfrågan bör företas. Redan dessa omstän­digheter är enligt kommittén ett tUlräckligt skäl för den stora tveksam­heten hos kommittén inför arbetarskyddsstyrelsens förslag till undan­tagsreglering. Kommittén framhåller också att det torde bli nödvän­digt att säga upp konventionen, om den föreslagna undantagsbestäm­melsen införs i svensk lagstiftning utan att konventionen reviderats. Enligt kommittén framstår konventionen som betydelsefull frän ar­betarskyddssynpunkt. Konventionen har ratificerats av 48 stater, däri­bland Danmark, Norge och Finland. Några uppsägningar av konven­tionen har inte förekommit intill den 1 juni 1971.

Kommittén tar upp frågan om massavedsbuntar är att jämstäUa med sådant koUi eller föremål som konventionen avser. Efter en be­skrivning av den teknik som normalt kommer till användning vid hantering av massaved som skall transporteras på fartyg uttalar kom­mittén att viktmärkning inte framstår som en ändamålsenlig åtgärd för att uppnå syftet med konventionen. Kommittén finner för sin del att konventionen inte behöver tolkas så att den innebär krav på viktmärk­ning av massavedsbuntar. Samma uppfattning har man enligt kommittén i flera andra länder som ratificerat konventionen.

Prop. 1972: 56

8

Ehuru LO av hänsyn tiU att Sverige ratificerat konventionen inte god­tar förslaget tUl undantagsreglering i viktmärkningslagen, är organi­sationen medveten om att det kan vara befogat att i speciella fall göra imdantag från viktmärkningsskyldigheten för vissa slag av gods, såsom massavedsbuntar eUer liknande, för vilka särskUda lyftredskap med överlastskydd kommer tUl användning. För sådana faU bör man enhgt LO t. v. kunna tUlämpa approximativ viktangivelse efter tillstånd av yrkesinspektionen.

Departementschefen

I anslutning till internationella arbetsorganisationens år 1929 antag­na konvention nr 27 angående viktmärkning av tyngre koUin som transporteras på fartyg infördes i vårt land år 1932 skyldighet att i vissa faU ange vikten av gods som skall inlastas på fartyg. Bestämmel­ser i ämnet upptogs i en särskUd lag, viktmärkningslagen. Den kräver viktmärkning om godsets bmttovikt uppgår tiU minst 1 000 kg.

Den tekniska utvecklingen har på senare tid fört med sig stora föränd­ringar när det gäUer godstransporterna. Ett inslag i bilden är att vissa typer av varor numera i betydande iitsträckning brukar sammanföras i paket, bimtar eller liknande enheter inför transport. Detta gäUer bl. a. varor som skaU transporteras till sjöss. De kollin som handhas vid last­ning och lossning av fartyg har därmed mänga gånger fått ett annat omfång och en annan tyngd än som var vanligt förr. Samtidigt har lyftanordningar, transportfordon och andra hjälpmedel utvecklats och förbättrats, ofta med avsevärd kapacitetsökning som följd.

Mot denna bakgmnd är det naturligt att viktmärkningslagen, vars bestämmelser bygger på förhållandena vid slutet av 1920-talet och början av 1930-talet, kan behöva kompletteras i vissa hänseenden. Ar­betarskyddsstyrelsen pekar i sin framställning på att de nya slag av koUin som tUlkommit - t. ex. virkespaket, massabalsbuntar och massa-, vedsbuntar - föranlett tvekan när det gäller tiUämpningen av vikt­märkningslagen. Styrelsen föreslär därför att lagen ändras så att märk­ningsskyldigheten klargörs.

Som framhåUits i några remissyttranden kan det finnas skäl att över­väga frågan om viktmärkning av gods i ett större sammanhang. En så­dan prövning kan dock förutsättas komma till stånd inom ramen för ar-betsmUjöutredningens fortsatta arbete. Det lagändringsförslag som nu aktuahserats kan tas upp till behandling utan att arbetsmiljöutredningens överväganden föregrips.

Arbetarskyddsstyrelsens förslag innebär att viktmärkningsskyldigheten UttryckUgen anges omfatta också kollin av den typ som kan sam­manfattas under benämningen enhetslaster. Enligt styrelsen kan avsak­nad av viktangivelse på virkespaket och liknande slag av godsenheter ge

Prop. 1972: 56

9

sken av att kollits vikt understiger 1 000 kg trots att vikten i själva ver­ket är avsevärt högre än 1 000 kg. Detta kan medföra risker vid arbeten på små och medelstora fartyg vars lyftanordningar har en maximal lyft­förmåga på 1,5-2,5 ton.

För egen del anser jag det angeläget att viktmärkningsbestämmdsema är utformade så att de bäst tjänar sitt olycksfallsförebyggande syfte. Självfallet är det viktigt att oklarhet inte uppstår om vilka slag av kollin som bestämmelsema avser. Av vad arbetarskyddsstyrelsen anfört fram­går dessutom att samma skäl som föranlett viktmärkningens införande med avseende på traditioneUa former av gods i princip kan åberopas för viktmärkning av virkespaket och andra enhetslaster. Även konven­tionens ordalag utgör ett stöd för att i regel inbegripa dessa godsenheter under märkningsplikten. Som ett argument mot den större omfattningen .av viktmärkningsskyldigheten kan naturligtvis hävdas att den medför olägenheter och kostnader för de branscher som berörs. Dessa svårighe­ter synes dock inte vara av sådan omfattning att de bör tUlmätas av­görande betydelse. Det utslagsgivande bör här vara att den av arbetar­skyddsstyrelsen föreslagna ordningen kan antas bidra till förbättrad säkerhet på arbetsplatser där lastning och lossning av fartyg sker. Jag förordar följaktligen att en klarläggande lagändring av det slag som sty­relsen begärt kommer till stånd.

Enligt styrelsens förslag skall viktmärkningsskyldigheten i princip om­fatta alla former av enhetslaster. Möjlighet anses dock böra öppnas för :styrelsen att meddela dispens från märkningsskyldigheten när särskilda skäl föreligger. Dispensmöjligheten skulle främst få tUlämpning på mas­sabalsbuntar, beträffande vUka behovet av viktmärkning inte anses så stort eftersom buntarna består av ett fåtal beståndsdelar med känd vikt, samt på massavedsbuntar, beträffande vilka, skyddssynpunkterna vid lastning och lossning tiUgodoses på annat sätt än genom viktmärkning.

Konventionen torde inte böra tolkas så, -att den helt undantagslöst kräver viktangivelse på alla- slag av enhetslaster. Styrelsens förslag tUl undantagsreglering är emellertid så utformat, att det inte kan genom­föras utan att man kommer i konflikt med konventionsreglema. För­slaget har också av styrelsen förts fram under hänvisning till möjlighe­ten av att konventionen revideras. ILO-kommittén stäUer sig dock myc­ket tveksam inför tanken att försöka fä till stånd en revisionsprocedur. Jag är av den uppfattningen att denna utväg inte bör prövas och jag delar ILO-kommitténs åsUct att man inte bör införa bestämmelser i vikt­märkningslagen som innebär att Sverige kan behöva säga upp konven­tionen.

Mot denna bakgrund bör en lösning sökas som inte ger så vidsträckta dispensmöjligheter som styrelsen avsett men ändå på ett nöjaktigt sätt tiUgodoser behovet bakom styrelsens förslag. Man bör kunna ta fasta på att lastning och lossning av massavedsbuntar i regel utförs under speciel-

Prop. 1972: 56

10

la förhållanden. Hopbuntning av massaved sker vanhgen i samband med överförandet från jämvägsvagn eller lastbU till specialutmstade fartyg, s. k. carriers, i utskeppningshamn. Massavedsbuntama tas ombord med hjälp av särskilda lyftredskap med överlastskydd. Lossningen sker nor­malt genom dumpning, vilket innebär att buntama tippas i vattnet utan att lyftanordningar kommer till användning. I den mån lyftdon används för lossningen utnyttjas transportfartygets egna med överlastskydd försed­da lyftanordningar. Innan den lossade massaveden tas i land löses buntar­na upp. Riskerna vid hantering av massavedsbuntar hänför sig således knappast till lyftredskapen. Det är i stäUet de vid buntningen använda kättingama eUer wirama som kan tänkas brista och orsaka olyckor. För att motverka olycksfaU avlyses hela det område som utgör riskzon. Vikt­märkning kan således inte normalt anses vara en ändamålsenlig metod att uppnå tUlfredsställande arbetarskydd vid lastning och lossning av massavedsbuntar. Det är f. ö. också främst beträffande detta slag av enhetslaster som praktiska svårigheter kan föreligga att genomföra vikt-märkning.

En möjlighet till dispens från viktmärkningsskyldigheten som på sätt jag nu anfört gäUer enbart buntar av massaved måste anses förenlig med konventionen. Jag viU nämna att ILO-kommittén för sin del funnit att konventionen inte behöver tolkas så att den innebär krav på viktmärk­ning av massavedsbuntar. Enligt vad kommittén framhållit hyser man samma uppfattning i flera andra länder som i likhet med Sverige ratifi­cerat konventionen.

Jag föreslår att arbetarskyddsstyrelsen ges möjlighet att medge un­dantag från märkningsplikten beträffande enhetslaster av massaved. Som fömtsättning för dispens bör gälla att det skall framstå som uppen­bart att viktmärkning är utan betydelse för skyddet mot olycksfaU vid lastning eUer lossning av ifrågavarande kollin.

Som arbetarskyddsstyrelsen framhållit finns det i vissa faU behov av att kunna märka gods med approximativ viktuppgift. Bl.,a. kan detta gäUa för paketerat virke, vars fukthalt och vUct kan växla avsevärt un­der transport. En möjlighet att i vissa speciella fall ange vikten på godset ungefärligt bör inte innebära någon egentlig nackdel från skydds­synpunkt. Konventionen lägger inte heUer hinder i vägen för en be­stämmelse härom i svensk lagstiftning. 1 viktmärkningslagen bör således tas in en regel som medger att viktangivelsen görs ungefäriig när det är svårt att bestämma vikten noggrant.

I ett remissj1;trande har hävdats att det är motiverat att kunna kon­trollera vid vilka slag av gods ungefärlig viktuppgift används. I anled­ning härav vill jag stryka under att ungefärlig viktangivelse införs som en undantagsföreteelse, avsedd att komma till användning när det till följd av särskilda omständigheter av den art som nyss nämnts är svårt att göra en noggrann viktbestämning. Det blir en uppgift för yrkesinspek-

Prop. 1972:56

11

tionen att bevaka att det märkningssätt som skaU vara regel inte frångås i onödan. Jag anser emellertid inte att det bör uppstäUas något krav på särskild dispens för att avsteg från det normala förfarandet skaU få göras. I samband med de föreslagna ändringama i bestämmelserna om vikt­märkningsskyldigheten bör företas vissa ändringar av i huvudsak formeU natur i fråga om tillsyn, straff och åtal enhgt viktmärknmgslagen. För­ändringar i dessa hänseenden bör i övrigt inte ske innan resultatet av ar­betsmiljöutredningens arbete föreligger.

Hemställan

Under åberopande av det anförda hemställer jag att Kungl. Maj:t ge­nom proposition föreslår riksdagen

att antaga inom socialdepartementet upprättat förslag till lag om änd­ring i lagen (1932: 55) om viktmärkning i vissa fall av gods som skall in­lastas å fartyg.

Med bifall till vad föredraganden sålunda med instämmande av statsrådets övriga ledamöter hemstäUt förordnar Hans Maj:t Konungen att tiU riksdagen skall avlåtas proposition av den lydelse bilaga till detta protokoU utvisar.

Ur protokoUet: Britta Gyllensten

ESSELTE TRYCK, STOCKHOLM 1972    722033