Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1980/81:114 Regeringens proposition

1980/81:114

om säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar;

beslutad den 12 februari 1981.

Regeringen föreslår riksdagen att anta de förslag som har tagits upp i bifogade utdrag av regeringsprotokoll ovannämnda dag.

På regeringens vägnar THORBJÖRN[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

HÅKAN[REDACTED_EFTERNAMN]

I propositionen föreslås en lag om säkerhetskontroll vid domstolsförhand­lingar. Säkerhetskontroll skall enligt den nya lagen få ske, om det till följd av särskilda omständigheter finns risk för att brott som innebär allvarlig fara för någons liv, hälsa eller frihet eller för omfattande förstörelse av egendom kommer att begås i samband med en domstolsförhandling. Kontrollen sker i form av kroppsvisitation och undersökning av väskor m.m. och omfattar åhörare och andra som skall närvara vid förhandlingen. Undantagna är dock rättens ledamöter, andra som är närvarande på grund av utövning av allmän tjänst och advokater. Även andra personer kan undantas. Det är domstolen som beslutar om säkerhetskontroll medan genomförandet av denna ankom­mer på polisen. Den nya lagen omfattar alla slags domstolsförhandlingar men torde få sin största betydelse för brottmålsförhandlingar.

Den nya lagstiftningen föreslås träda i kraft den 1 juli 1981.

1 Riksdagen 1980/81. 1 saml. Nr 114

Prop. 1980/81:114

2

1 Förslag till

Lag om säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar

Härigenom föreskrivs följande.

1

§ Säkerhetskontroll enligt denna lag får äga rum, om det till följd av särskilda omständigheter finns risk för att det i samband med en domstols­förhandling kan komma att förövas brott som innebär en allvarlig fara för någons liv, hälsa eller frihet eller för omfattande förstörelse av egendom.

2

§ Beslut om säkerhetskontroll meddelas av domstolen efter samråd med polismyndigheten och, i brottmål, åklagaren. När fråga om säkerhetskon­troll skall prövas före förhandlingen, fattas domstolens beslut av den tillämnade ordföranden vid förhandlingen.

3

§ Säkerhetskontroll omfattar åhörare och dem som har kallats att närvara vid förhandlingen. Kontrollen avser dock inte rättens ledamöter och andra som skall närvara vid förhandlingen på grund av utövning av allmän tjänst och inte heller advokater. Domstolen får, om särskilda skäl talar för det, undanta andra personer från kontrollen.

4

§ Säkerhetskontroll skall utföras av polisman efter närmare anvisningar av polismyndigheten.

5

§ Vid säkerhetskontroll skall vapen och andra föremål som är ägnade att komma till användning vid brott som avses i 1 § eftersökas. För detta ändamål får kroppsvisitation äga rum. Väskor och andra föremål som medförs till eller påträffas i rättssalen eller lokaler som hör till denna får undersökas.

6

§ Den som inte underkastar sig föreskriven säkerhetskontroll skall vägras tillträde till förhandlingen.

Om någon annan än en åhörare vägrar att underkasta sig säkerhetskon­troll, skall detta omedelbart anmälas till domstolen. Domstolen skall då avgöra om den som har vägrat att underkasta sig säkerhetskontroll skall undantas från denna. Får den som vägrar att underkasta sig säkerhetskon­troll hämtas till domstolen, om han uteblir, får domstolen förordna att han trots sin vägran skall undergå säkerhetskontroll.

Den som inte tillåter undersökning av väska eller annat föremål skall, om det inte kan anses olämpligt, beredas tillfälle att lämna föremålet till förvaring. Lämnas föremålet till förvaring, får tillträde inte vägras.

7          § Påträffas vid säkerhetskontroll något sådant föremål som avses i 5 § och

tas det inte i beslag enligt bestämmelserna i rättegångsbalken, skall den hos

Prop. 1980/81:114

3

vilken föremålet påträffas uppmanas att lämna det ifrån sig för förvaring. Är innehavaren till ett påträffat föremål okänd, får det omhändertas.

Den som inte efterkommer uppmaningen får avlägsnas från domstolslo­kalen, om ej annat följer av tredje stycket.

Om någon annan än en åhörare inte efterkommer en uppmaning som avses i första stycket, skall detta omedelbart anmälas till domstolen. Domstolen skall då avgöra om den som har vägrat att lämna föremålet ifrån sig skall få tillträde utan att lämna det ifrån sig. Får den som vägrat att lämna ifrån sig föremålet hämtas till domstolen, om han uteblir, får domstolen förordna att föremålet trots hans vägran skall omhändertas för förvaring.

8

§ Föremål som har lämnats till förvaring eller omhändertagits enligt denna lag skall förvaras på betryggande sätt. Om det begärs, skall bevis om att ett föremål har lämnats till förvaring eller omhändertagits utfärdas. Föremålet skall återlämnas till den som har lämnat det till förvaring eller från vilken det omhändertagits när denne lämnar rättssalen eller lokaler som hör till denna.

9

§ Kroppsvisitation som är av mera väsentlig omfattning skall verkställas i enskilt rum och om möjligt i vittnes närvaro. Kroppsvisitation av kvinna får verkställas eller bevittnas endast av kvinna, om undersökningen inte sker genom elektrisk metalldetektor.

10      § Domstolens beslut enligt denna lag får inte överklagas.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1981.

2 Förslag till

Lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs att 5 kap. 9 § rättegångsbalken skall ha nedan angiv­na lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 kap. 9§'

Det ankommer på rättens ordförande att upprätthålla ordningen vid rättens sammanträden och att meddela de föreskrifter som behövs. Han får utvisa den som stör förhandlingen eller på annat sätt uppträder otillbörligt. Han får också begränsa antalet åhörare i rättssalen för att undvika trängsel.

iSenaste lydelse 1980:262.

Prop. 1980/81:114

4

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Rätten får förbjuda att annan tar upp förhör på fonetisk väg, om det kan antas att upptagningen så besvärar den som hörs att det blir till men för utredningen. Fotografi får inte tas i rättssalen.

Om någon som har utvisats tränger sig in i rättssalen eller om någon i övrigt inte lyder en tillsägelse som har meddelats för att upprätthålla ordningen får rätten förordna att han omedelbart skall tas i häkte och kvarhållas där så länge sammanträdet varar, dock inte längre än tre dagar.

Om säkerhetskontroll vid dom­stolsförhandlingar finns särskilda föreskrifter.

Denna lag träder i kraft den 1 juli I98I.

3 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1973:188) om arrendenämnder och hyres­nämnder

Härigenom föreskrivs att 27 § lagen (1973:188) om arrendenämnder och hyresnämnder' skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

27 §2 Bestämmelserna i 5 kap. rättegångsbalken om offentlighet och ordning vid domstol äger motsvarande tillämpning vid nämnd. Expert som avses i 5 § andra stycket denna lag får närvara vid hyresnämndens överläggning till beslut.

Bestämmelserna i lagen (1981:000) om säkerhetskontroll vid domstols­förhandlingar får tillämpas vid nämnd.

Denna lag träder i kraft den 1 juh 1981.

'Lagen omtryckt 1980:97. Senaste lydelse 1980:215.

Prop. 1980/81:114

5

4 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1976:839) om statens va-nämnd

Härigenom föreskrivs att 17 § lagen (1976:839) om statens va-nämnd skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

17 §

Vid nämndens sammanträden och vid besiktning föres protokoll.

Bestämmelserna i 5 kap. rätte-

Bestämmelserna i 5 kap. rätte-

gångsbalken   om   offentlighet   vid     gångsbalken   om   offentlighet   vid

domstol gäller i tillämpliga delar.

domstol och i lagen (1981:000) om

säkerhetskontroll  vid  domstolsför­handlingar gäller i tillämpliga de­lar. Nämnden är berättigad att för sina sammanträden förfoga över behövliga lokaler i domstolsbyggnad eller annan allmän byggnad, som ej är för tillfället upptagen för sitt huvudsakliga ändamål eller utgöres av gudstjänstlokal. Uppkommer särskilda kostnader skall de ersättas.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1981.

Prop. 1980/81:114

t

Utdrag

JUSTITIEDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1981-01-15

Närvarande: statsministern Fälidin, ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Krön­mark,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Boo,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Petri,[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Lagrådsremiss om säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar

1 Inledning

I skrivelse till regeringen den 6 maj 1976 påpekade justitieombudsmannen (JO) att det inte finns någon laghg reglering av möjligheterna att företa kontroll för att förebygga brott och för att förhindra att ordning och säkerhet störs i samband med en domstolsförhandling. Enligt JO var det angeläget att denna brist undanröjdes. Till sin skrivelse fogade JO sitt beslut i två ärenden där frågan om lagligheten av kontrollåtgärder i samband med domstolsför­handling hade uppkommit.

Även konstitutionsutskottet har vid sin behandling av förslaget till ny regeringsform uppmärksammat bristen på lagreglering. Utskottet förutsatte därvid att regeringen tog de lagstiftningsinitiativ som var påkallade. Vad utskottet uttalade godtogs av riksdagen (KU 1975/76:56 och rskr 414).

Regeringen gav år 1977 domstolsverket i uppdrag att utreda frågan om kontroll- och säkerhetsåtgärder för att skydda allmän ordning och säkerhet vid domstolsförhandling samt att lägga fram förslag till författningsmässig reglering. Verket redovisade i mars 1980 uppdraget i en promemoria med förslag till lagstiftning om säkerhetskontroll vid domstolsförhandling. Promemorian bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 1.

Promemorian har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanser­na och en sammanställning av remissyttrandena bör fogas till protokollet som bilaga 2.

Prop. 1980/81:114

7

2 Allmän motivering 2.1 Allmänna överväganden

Ett kännetecknande drag i senare års brottsutveckling är ökningen av den grova brottsligheten. Ofta är denna organiserad och har internationell anknytning. Brottslighet av den typen utmärks av en höggradig hänsynslös­het och likgiltighet för människors liv och hälsa. Inte sällan är stora ekonomiska intressen involverade, t.ex. vid de grova narkotikabrotten. De inblandade riskerar för det mesta långvariga fängelsestraff.

Man måste därför numera allvarligt räkna med risken för våldsaktioner, t.ex. vid fritagningsförsök, i samband med vissa domstolsförhandlingar. Det har sålunda kunnat konstateras att det i anslutning till vissa former av tyngre kriminalitet har vuxit fram fristående organisationer med uppgift att mot ersättning frita eller på annat sätt bistå brottslingar.

I ett fall för något år sedan lyckades några pistolbeväpnade män i samband med en häktningsförhandling att med våld frita en person som var misstänkt för bankrån. Flera personer skadades. Helt nyligen företogs efter hot om våld en fritagning av en häktad tilltalad i samband med en hovrättsförhand­ling.

Mot den bakgrunden har det i flera fall förekommit att det som villkor för tillträde till förhandling i grova brottmål har krävts att åhörare och andra personer som skall närvara vid förhandlingen underkastas kroppsvisitation. I vissa fall har även identitetskontroll förekommit. Kontrollåtgärderna har verkställts av polisen.

Om risken för våld i samband med en domstolsförhandling är så konkret att misstanke om brott eller förberedelse till brott kan riktas mot en viss person, finns möjlighet till ingripande med tillämpning av bestämmelserna i rättegångsbalken (RB) om straffprocessuella tvångsmedel, t.ex. kroppsvisi­tation enHgt 28 kap. Det torde emellertid vara sällsynt att den som önskar bevista en rättegång eller är kallad till en sådan kan misstänkas för brott som har samband med förhandlingen. Inte sällan får kriminalvårds- och polispersonal tips om att t.ex. en fritagning förbereds men det är i regel svårt att spåra vilka som Ugger bakom planerna.

Som JO har påpekat finns emellertid inte f.n. några bestämmelser som direkt tar sikte på möjligheten att företa en kontroll innefattande bl.a. kroppsvisitation av åhörare eller medverkande vid en förhandling. Ett visst stöd för åtgärder av detta slag kan hämtas i 5 kap. 9 § RB, som ålägger rättens ordförande skyldighet att upprätthålla ordning vid rättens sammanträden och att utfärda därför nödvändiga föreskrifter. Det är emellertid tveksamt om detta lagrum innefattar befogenhet för domstolen att meddela ett generellt förordnande om kroppsvisitation och avvisning av dem som vägrar att underkasta sig visitationen. När polisen i vissa fall har företagit kroppsvisitation m.m. i samband med domstolsförhandling torde det lagliga

Prop. 1980/81:114

8

stödet härför ha hämtats i 2 § polisinstruktionen (1972:511). Enligt denna paragraf är pohsen skyldig att vidta åtgärd till förebyggande av brott och till förhindrande av störning av allmän ordning och säkerhet. Det kan emellertid ifrågasättas om ens polisinstruktionen innefattar tillräckligt stöd för generel­la åtgärder av nu nämnt slag.

Domstolsverket har i sin tidigare nämnda promemoria - efter mönster av lagen (1970:926) om särskild kontroll på flygplats - föreslagit att möjligheten att förordna om säkerhetskontroll i samband med domstolsförhandlingar uttryckligen regleras. Sådan kontroll skall enligt förslaget få äga rum om det till följd av särskilda omständigheter finns risk för att brott som utgör allvarlig fara för säkerheten kan komma att förövas i samband med förhandlingen. Säkerhetskontrollen skall i första hand omfatta åhörare men får vid särskilda skäl utvidgas att gälla andra än åhörare. Vid kontrollen skall kroppsvisitation få äga rum för att eftersöka vapen eller andra fariiga föremål. Vidare skall väskor m.m. få undersökas. Om en åhörare vägrar att underkasta sig kontroll skall han vägras tillträde till förhandlingen. Enligt förslaget skall möjligheten till säkerhetskontroll finnas vid förhandlingar vid alla slags domstolar.

Domstolsverkets förslag har över lag mottagits positivt av remissinstan­serna.Endast Sveriges Radio avstyrker att en lagstiftning om säkerhetskon­troll genomförs. Sveriges Radio anser inte att det har förebragts tillräckligt starka skäl för det intrång i den grundlagsfästa informationsfriheten som förslaget innebär. Sveriges Radio hänvisar till domstolsverkets bedömning att säkerhetskontroll skulle bli aktuell endast i ett fåtal rättegångar per år. Enligt Sveriges Radio är det ett reahstiskt alternativ att anpassa ett mindre antal rättegångslokaler runt om i landet till speciella säkerhetskrav och där hålla de förhandlingar som kräver skärpta säkerhetsåtgärder. Ett par remissinstanser som i och för sig godtar förslaget betonar vikten av att lagstiftningen utformas så att inte det i tryckfrihetsförordningen (TF) före­skrivna anonymitetsskyddet äventyras.

För egen del får jag framhålla följande. Riskerna för våld i samband med domstolsförhandlingar har ökat påtagligt under senare år, särskilt när det gäller vissa grövre brottmål. Det är angeläget att man genom olika åtgärder försöker minska riskerna och bereda åhörare och medverkande vid förhandlingen ett tillfredsställande skydd mot våldshandlingar av olika slag.

Domstolsverkets förslag innebär att en domstol som villkor för allmänhe­tens tillträde till en förhandling i vissa fall får föreskriva att kroppsvisitation och undersökning av väskor m.m. äger rum. Detta får anses innebära en inskränkning av den i 2 kap. 11 § regeringsformen (RF) inskrivna principen om att en förhandling vid domstol skall vara offentlig. Offentlighetsprincipen får enligt 2 kap. 12 § RF begränsas genom lag för att tillgodose ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle. Begränsningen får dock aldrig gå utöver vad som är nödvändigt eller utgöra ett hot mot den fria åsiktsbild­ningen.

Prop. 1980/81:114

9

Inom ramen för en säkerhetskontroll skall som nämnts kroppsvisitation kunna äga rum. I den mån säkerhetskontrollen avser slutna förvaringsstäl-len, t.ex. låsta väskor, innefattar den också husrannsakan. Härigenom aktua­liseras det i 2 kap. 6 § RF föreskrivna skyddet för varje medborgare mot kroppsvisitation, husrannsakan och liknande intrång. Även detta skydd får begränsas genom lag. Härvid gäller de principer som anges i 2 kap. 12 § RF.

Med hänsyn till de begränsningar av grundlagsskyddade rättigheter som en säkerhetskontroll enligt domstolsverkets förslag torde innebära, måste noga övervägas om möjligheten till en sådan kontroll ändå får anses befogad. Vid den bedömningen är det i första hand av betydelse vilka andra åtgärder som kan vidtas för att upprätthålla skyddet vid förhandlingar där det finns en särskild risk för våldsaktioner (riskförhandlingar).

Domstolsverket har i promemorian lämnat en utförlig redogörelse för de olika förebyggande åtgärder som kan komma i fråga för att lösa säkerhets­frågorna vid riskförhandlingar. Jag skall i det följande redovisa de viktigaste förebyggande åtgärderna.

Bland dessa bör först uppmärksammas de olika möjligheter som finns att disponera domstolsutrymmena så att största möjliga säkerhet erhålls. För det ändamålet bör förhandlingssalen ligga så avskilt som möjligt. Det bör vidare finnas flera ingångar till denna. Part som är berövad sin frihet bör kunna föras till förhandlingen utan att allmänhetens utrymmen behöver passeras. Förhandhngssalen bör inte ligga nära markplanet.

En annan åtgärd som kan vidtas för att minska sabotagerisken och för att förbereda bevakningsåtgärder är att före en riskförhandling genomsöka och se över vissa lokaler hos domstolen. Vidare kan mer eller mindre omfattande bevakningsåtgärder av polisen behövas. När det gäller bevakningen i domstolslokalerna är det viktigt att denna inte utförs sä att allmänhetens faktiska tillträde till rättssalen försvåras och därmed offentlighetsprincipen i realiteten inskränks.

Det kan i sammanhanget nämnas att för Stockholms tingsrätt projekteras en s.k. säkerhetssal som jämte omkringliggande utrymmen uppfyller särskilda säkerhetskrav. Säkerhetssalen är avsedd för sådana mål som på grund av sin omfattning, uppmärksamhet från massmedia och allmänheten eller särskilda säkerhetskrav väsentligt avviker från normala rättegångar. Vid projekteringen läggs särskild vikt vid att möjliggöra bevakning i rättssalen. Inpasseringskontroll förutsätts kunna ske i därför avsedda utrymmen. Säkerhetssalen kommer att placeras så i domstolskomplexet att största möjliga skydd mot bl.a. sabotageförsök och väpnade angrepp skapas. I avvaktan på utbyggnaden av en permanent säkerhetssal förbereder tingsrätten iordningsställandet av en provisorisk säkerhetssal. Denna beräk­nas bli klar under hösten 1981. Avsikten är att säkerhetssalen skall kunna disponeras även av andra domstolar för omfattande mål som kräver särskilda säkerhetsåtgärder.

Prop. 1980/81:114

10

Som tidigare nämnts anser Sveriges Radio att säkerhetsfrågorna vid riskförhandlingar bör lösas på det sättet att ett mindre antal rättegångsloka­ler avsedda för sådana förhandlingar inrättas för hela landet. Jag anser det emellertid främst av kostnadsskäl inte vara möjligt att sådana lokaler inrättas i domstolar utanför Stockholm. Den av Sveriges Radio föreslagna lösningen skulle vidare innebära att parter och övriga medverkande i berörda rättegångar skulle kunna tvingas resa ibland långa sträckor till förhandling­en.

Det är självfallet angeläget att man inom domstolsväsendet överväger de möjligheter som finns att till måttliga kostnader öka säkerheten. I rättssalen kan det t.ex. finnas överfallslarm eller telefon med vilken domstolens ordförande kan komma i kontakt med andra tjänstemän inom domstolen. Vidare bör säkerhetsfrågorna beaktas vid bl.a. placeringen av åhörarna i rättssalen. Särskilda avspärrningsanordningar kan också bli aktuella.

En lösning av säkerhetsfrågorna som praktiseras på sina håll är att riskförhandlingar hålls i t.ex. polishus. Ett par remissinstanser, bl.a. Göteborgs tingsrätt, framhåller att detta i vissa fall kan vara ett alternativ till särskilda kontrollåtgärder. Detta alternativ erbjuder onekligen fördelar t.ex. i fråga om bevakningen och ger möjligheter att ordna en betryggande transport av den misstänkte. De lokaler som står till förfogande i polishus är emellertid ofta små och svårtillgängliga. Att riskförhandlingar hålls i sådana lokaler innebär att allmänhetens möjligheter att bevista rättegången rent faktiskt begränsas. Samtidigt har allmänheten ofta ett stort intresse just av dessa mål. Möjligheten att utnyttja lokaler i polishus måste därför utnyttjas restriktivt.

Det är tydligt att de åtgärder som jag nu har redogjort för inte kan ge någon fullständig garanti mot våldshandlingar även om de utnyttjas fullt ut. De är sålunda inte tillräckliga för att förhindra att vapen, sprängladdningar och andra farliga föremål förs in i rättssalen. Utsikterna att förhindra en våldshandling torde vara små sedan en beväpnad gärningsman väl har kommit in. Enligt min mening är det uppenbart att risken för väpnat våld kvarstår om inte, vid sidan av bevakning och andra förebyggande åtgärder, en särskild kontroll vid inpasseringen till rättssalen kan anordnas.

För ett fritt och demokratiskt samhälle är det av grundläggande betydelse att domstolarna kan verka fritt. Detta innebär bl.a. att domstolarna i möjligaste mån måste skyddas mot angrepp eller andra störningar som kan företas i syfte att söka påverka eller förhindra fortgången av det rättsliga förfarandet. Staten har givetvis skyldighet att bereda tjänstemän och allmänhet skydd till liv och hälsa. Det skulle vidare innebära ett hot mot of­fentlighetsprincipen om allmänheten skulle dra sig för att bevista domstols­förhandlingar av rädsla för att råka ut för våldshandlingar.

De intressen som en möjlighet till säkerhetskontroll skulle komma att tjäna står enligt min mening i god överensstämmelse med de villkor som

Prop. 1980/81:114

11

enligt RF gäller för inskränkningar i de där skyddade rättigheterna. Det bör också framhållas att en säkerhetskontroll av det slag som domstolsverket förordar är avsedd endast förde relativt sett fåtaliga riskförhandlingarna. Jag förordar därför att frågan om säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar nu blir föremål för lagstiftning. Det är emellertid angeläget att lagstiftningen ges ett sådant innehåll att inskränkningarna inte blir större än nödvändigt. Jag skall i det följande ta upp några allmänna frågor angående omfattningen av en sådan reglering.

2.2 Lagstiftningens omfattning m.m.

Det är tydligt att antalet riskförhandlingar är störst när det gäller brottmål. Domstolsverkets förslag om särskilda kontrollåtgärder omfattar emellertid även andra domstolsförhandlingar, t.ex. i tvistemål vid allmän domstol eller förhandlingar vid andra domstolar. Förslaget har i denna del mött kritik från en del remissinstanser. Bl.a. har justitiekanslern, kammarrätten i Göteborg och rättegångsutredningen ifrågasatt skyddsbehovet vid andra förhandlingar än brottmålsförhandlingar. Från något håll har hävdats att det i och för sig kan anföras skäl för att skydda säkerheten även vid utövandet av annan offentlig verksamhet och vid förhandlingar av annat slag än domstolsför­handlingar, t.ex. i kommunala församlingar.

För egen del vill jag framhålla att behovet av skydd för annan offentlig verksamhet hittills inte har aktualiserats på samma sätt som när det gäller domstolsförhandlingar. Frågan huruvida en möjlighet att förordna om sär­skild inpasseringskontroll bör finnas även vid annan offentlig verksamhet kan i alla händelser inte tas upp i detta sammanhang.

När det gäller domstolarnas verksamhet torde risken för våldsaktioner vara mindre vid förhandlingar i tvistemål och i administrafiva mål än i brottmål. Vid tvistemålsförhandlingar avhandlas emellertid ofta ämnen som kan starkt engagera parter och andra inblandade. Jag tänker bl.a. på familjerättsliga och äganderättsliga tvister. Var och en har i princip rätt att bevista också sådana förhandlingar. Enligt min mening kan riskerna för våldsaktioner i vart fall inte anses försumbara. Skulle alltså i något fall t.ex. en tvistemålsförhandling kunna medföra risker för de inblandade eller åhörare, finns det inte någon anledning att avstå från möjligheten att förordna om säkerhetskontroll.

Jag förordar alltså att en ny lagstiftning om säkerhetskontroll görs generellt tillämplig vid alla domstolsförhandlingar. Säkerhetskontroll bör kunna äga rum även vid forhandlingar hos arrende- och hyresnämnder samt statens va-nämnd.

Som jag tidigare har nämnt förekommer ibland identitetskontroll i samband med riskförhandlingarna. Domstolsverket har utförligt redogjort för de skäl som talar för och emot en identitetskontroll och har kommit till

Prop. 1980/81:114

12

den slutsatsen att identitetskontroll kan undvaras som en särskild kontroll­form. Majoriteten av remissinstanserna delar verkets uppfattning i frågan. Några, bl.a. rikspolisstyrelsen, förordar dock en möjlighet till identitetskon­troll vid sidan av övriga åtgärder.

För min del kan jag ansluta mig till domstolsverkets och de flesta remissinstansernas uppfattning. En identitetskontroll skulle enligt min mening inte på ett effektivt sätt avvärja risken för våldshandlingar. Skulle en identitetskontroll få någon nämnvärd praktisk betydelse, borde den förenas med en registrering av namnen på dem som har fått tillträde till rättssalen. Med en sådan ordning skulle emellertid kontrollen innebära en alltför långt­gående begränsning av det anonymitetsskydd som föreskrivs enligt TF. Min ståndpunkt är alltså att identitetskontroll inte bör ingå i en säkerhetskon­troll.

Rikspolisstyrelsen har förordat att även kroppsbesiktning skall ingå i kontrollen och därvid pekat på risken att t.ex. skjutvapen göms i håruppsättningar eller proteser. För min del vill jag framhålla att det naturligtvis inte är möjligt att skapa ett fullständigt skydd mot alla slags faror för våld i samband med domstolsförhandlingen. Kroppsbesiktning kan innebära ett mycket långtgående ingrepp i den personliga integriteten. Att generellt tillåta en sådan undersökning anser jag inte kunna komma ifråga. Jag vill emellertid erinra om att det finns goda möjligheter att spåra skjutvapen och andra metallföremål med hjälp av elektriska metalldetekto-rer. Uppkommer därvid en konkret misstanke om att någon bär på sig ett vapen som inte påträffats vid en kroppsvisitation, torde ett mera långtgående ingripande ofta kunna ske med stöd av RB:s regler. Av dessa skäl anser jag att en möjlighet till kroppsbesiktning kan avvaras i den nu aktuella lagstiftningen.

Vid remissbehandlingen har uppmärksammats de risker som en ordning med kroppsvisitation och undersökning av väskor m.m. skulle kunna medföra för tredje mans intresse av att annars sekretesskyddade uppgifter inte kommer ut. Jag vill med anledning härav erinra om att tvångsmedelskommittén (Ju 1978:06) har i uppdrag att göra en allmän av­vägning mellan samhällets behov av effektiva tvångsmedel å ena sidan och den enskildes intresse av skydd för sin integritet och rättstrygghet å den andra. Kommitténs uppdrag omfattar reglerna om tvångsmedel såväl i RB som i andra författningar. I detta arbete aktualiseras reglerna om anonymi­tetsskydd. Tvångsmedelskommittén räknar med att under år 1981 lägga fram förslag till en baslag rörande tvångsmedelsanvändning. När kommitténs förslag föreligger bör slutlig ställning kunna tas till frågan om en allmän reglering i ämnet bör beröra de tvångsmedel som ingår i en säkerhetskon­troll.

Jag vill också understryka att syftet med säkerhetskontrollen är att förhindra våldshandlingar i rättssalen och i anslutande lokaler. Kontrollen

Prop. 1980/81:114

13

bör alltså endast gå ut på att efterforska vapen och andra farliga föremål. Någon granskning av handlingar behövs inte. Risken för intrång i anonymi­tetsintresset och andra skyddade intressen i samband med kroppsvisitation och undersökning av väskor m.m. måste därför bedömas som ringa.

Vid en säkerhetskontroll kan påträffas föremål eller handlingar som tyder på att den undersökte eller annan person har gjort sig skyldig till eller planerar brott av annat slag än det som kontrollen avser att förhindra. Som exempel kan nämnas att narkotika eller förfalskade sedlar anträffas vid kontrollen. Problemet med denna s.k. överskottsinformation har uppmärk­sammats på senare tid. Jag kan här hänvisa till de uttalanden som har gjorts i prop. 1975/76:202 med förslag till nya regler om telefonavlyssning vid förundersökning i brottmål m.m. Frågan i vad mån överskottsinformation får utnyttjas'utreds f.n. av tvångsmedelskommittén.

Enligt domstolsverket utgör överskottsinformationen ett obetydligt pro­blem vid säkerhetskontroll i jämförelse med vissa andra tvångsmedel, t.ex. telefonavlyssning. Man bör därför i avvaktan på resultatet av tvångsmedelskommitténs utredning följa de vägledande uttalanden som gjordes bl.a. av lagrådet i nyssnämnda lagstiftningsärende.

Av de remissinstanser som har tagit upp frågan om överskottsinformation instämmer flertalet, bl.a. tvångsmedelskommittén, i domstolsverkets bedömningar. Även jag ansluter mig till dessa. Det finns alltså inte någon anledning att som föreslagits från något håll under remissbehandlingen vänta med genomförandet av en säkerhetskontroll i avvaktan på att frågan om överskottsinformation får sin slutgiltiga lösning.

Domstolsverket har föreslagit att lagstiftningen om säkerhetskontroll tas upp i en särskild lag. Nästan alla remissinstanser godtar denna lösning. Även jag biträder förslaget.

Frågan om kontrollåtgärder vid domstolsförhandling kan ses som en del av den större frågan om poHsens befogenheter att vidta tvångsåtgärder i brottsförebyggande syfte. Som har framhållits i prop. 1980/81:13 bör sist­nämnda fråga regleras i en särskild polislag. Rikspolisstyrelsen har förordat att reglerna om säkerhetskontroll nu endast får en provisorisk karaktär för att senare tas in i en polislag. Jag vill med anledning härav framhålla att den avsedda möjligheten till säkerhetskontroll vid domstolsförhandling skiljer sig från de tvångsbefogenheter polisen i övrigt har för att förebygga brott genom att den utgör ett intrång i principen om offentlighet vid domstolsför­handling. Avgörandet av frågan när en säkerhetskontroll skall ske bör vidare, som jag återkommer till i det följande, förbehållas domstolen. Frågan om säkerhetskontroll bör därför inte regleras i den kommande polisla­gen.

Prop. 1980/81:114

14

2.3      Förutsättningar för säkerhetskontroll

EnHgt domstolsverkets förslag förutsätter säkerhetskontroll att det till följd av särskilda omständigheter finns risk för att brott som utgör allvarlig fara för säkerheten kan komma att förövas i samband med en dom­stolsförhandling.

Remissinstanserna har i allmänhet godtagit de föreslagna förutsättningar­na. Flera remissinstanser anser dock att förutsättningarna bör vara mera preciserade. Bl.a. justitiekanslern och rättegångsutredningen anser att det bör krävas att risken för brott är kvalificerad. Brottsförebyggande rådet förordar att möjlighet till säkerhetskontroll skall finnas endast vid risk för säkerheten till liv eller hälsa medan yttrandefrihetsutredningen anser att möjlighet till kontroll bör finnas vid brott som innebär fara för någons liv, hälsa eller frihet eller för omfattande förstörelse av egendom.

För egen del vill jag framhålla att det grundläggande syftet med den tilltänkta säkerhetskontrollen är att bereda skydd mot våldshandlingar i samband med domstolsförhandlingar och därigenom också säkerställa domstolsförfarandets behöriga fortgång. Detta bör komma till direkt uttryck i lagtexten. Enligt min mening bör anges att risken skall gälla brott som innebär en allvarlig fara för någons liv, hälsa eller frihet eller för omfattande förstörelse av egendom. Detta torde i sak överensstämma med domstolsver­kets förslag.

Vad beträffar graden av sannolikhet för att brott av angivet slag skall komma att begås har jag med tanke på de grundlagsskyddade intressen som berörs förståelse för synpunkten att det skall krävas mer än en okvalificerad risk för brott. Säkerhetskontroll bör komma i fråga endast när andra skyddsmöjligheter bedöms som otillräckliga. Jag vill emellertid framhålla att de brott som avses är av allvarligt slag. Det ligger i sakens natur att det är svårt att i de speciella situationer där särskild kontroll kan övervägas avgöra hur stor risken för brott kan anses vara. Att i lagtext söka precisera graden av sannolikhet torde i alla händelser knappast vara lämpligt. Jag anser därför att domstolsverkets förslag bör godtas.

2.4      Personkretsen

Domstolsverket föreslår att säkerhetskontrollen skall omfatta alla åhörare vid domstolsförhandlingar. Om det finns särskilda skäl skall domstolen få förordna att även andra som skall närvara vid förhandlingen skall underkasta sig kontroll. Domstolsverket diskuterar frågan om inte lagen bör göra ett generellt undantag för vissa medverkande, såsom rättens ledamöter, åklagare och offentliga försvarare. Enligt verket är det emellertid svårt att precisera den krets som skulle vara undantagen. Domstolen bör dock i beslut om säkerhetskontroll som skall omfatta andra än åhörare regelmässigt

Prop. 1980/81:114

15

undanta dem som är verksamma vid förhandlingen i det allmännas tjänst samt advokater.

Meningarna är delade bland remissinstanserna i frågan om vilka som skall omfattas av säkerhetskontrollen. Även om majoriteten godtar domstolsver­kets förslag finns det flera remissinstanser som har invändningar. Några av de kritiska instanserna, bl.a. justitiekanslern och kammarrätten i Göteborg, anser att lagen bör utesluta rättens ledamöter och andra som i tjänsten inställer sig till förhandlingen. I denna grupp anses även försvarare böra ingå. En instans, rättegångsutredningen, menar att kontrollen aldrig bör omfatta andra än åhörare. Även den uppfattningen att det i det särskilda fallet bör vara möjligt att göra undantag för vissa åhörare har förts fram.

För egen del anser jag i likhet med domstolsverket och de allra flesta remissinstanserna att säkerhetskontrollen inte bara bör gälla åhörare. Uppenbarligen bör emellertid undantag göras för rättens ledamöter och för andra som medverkar i domstolsförhandlingen som ett led i utövningen av allmän tjänst. Hit hör bl.a. tjänstemän vid domstolen, åklagare och vaktpersonal. Ett generellt undantag bör också göras för advokater.

Nästa fråga är om åhörare och andra som skall närvara vid förhandlingen men som inte är generellt undantagna bör behandlas på samma sätt i kontrollhänseende. Domstolsverkets förslag innebär som nämnts att särskil­da skäl skall föreligga för att andra än åhörare skall underkastas säkerhets­kontroll. För min del vill jag först framhålla att ett beslut om säkerhetskon­troll är avsett för undantagsfall och förutsätter alldeles speciella förhål­landen. Det torde vara svårt att i dessa situationer finna omständigheter som motiverar att skillnad görs mellan t.ex. åhörare å ena sidan och vittnen å den andra. Det finns också praktiska skäl som talar mot en sådan uppdelning. Jag anser därför att alla de som inte är generellt undantagna i princip bör behandlas lika. Det bör dock finnas en möjlighet att göra undantag i det enskilda fallet för sådana personer vilkas ställning är jämförbar med de generellt undantagnas, t.ex. en biträdande jurist på advokatbyrå som är offentlig försvarare.

Problem kan uppkomma vid verkställigheten när det gäller dem som är skyldiga att inställa sig till rättegången. Även om det finns anledning att förmoda att flertalet har förståelse för kontrollåtgärderna, kan det tänkas att någon som har kallats till förhandlingen inte är villig att låta sig kontrolleras. För en sådan situation bör en särskild regel införas som ger domstolen möjlighet till omprövning av beslutet om säkerhetskontroll. Till denna fråga återkommer jag i det följande.

I promemorian uppmärksammas den möjligheten att någon i avsikt att utöva våld oriktigt utger sig för att tillhöra den grupp som ej omfattas av kontrollen. Detta problem har föranlett en remissinstans, tvångsmedelskom­mittén, att för andra än åhörare föreslå en obligatorisk identitetskontroll. Med den  av mig  föreslagna  kretsen  av personer som  undantas  från

Prop.  1980/81:114

16

säkerhetskontroll blir problemet av mindre praktisk betydelse. Att dessa personer vid behov avkrävs legitimation innebär inte någon inskränkning i offentlighetsprincipen.

2.5 Beslut och verkställighet

Domstolsverket föreslår att beslut om säkerhetskontroll skall fattas av domstolen efter samråd med polismyndigheten. Kontrollen skall utföras efter närmare anvisningar av sistnämnda myndighet.

Förslaget att domstolen skall besluta om säkerhetskontroll har tillstyrkts av nästan alla remissinstanser. Rikspolisstyrelsen anser emellertid att regleringen om säkerhetskontroll bör utformas som en laga befogenhet för polismyndighet att på begäran av domstol företa säkerhetskontroll vid domstolsförhandling.

Som jag tidigare har framhållit kan den nya lagstiftningen anses innebära en inskränkning i offentlighetsprincipen. Med hänsyn därtill finner jag det naturligt att regleringen utformas så att beslutsbefogenheten tillkommer domstolen medan själva verkställigheten faller på polismyndigheten. I fråga om beslutförhet bör gälla de allmänna bestämmelserna om beslutförhet för domstolen i fråga.

Praktiskt taget alla remissinstanser har godtagit förslaget att beslutet skall fattas efter samråd med polismyndigheten. Från flera håll har föreslagits att i brottmål samråd skall ske även med åklagaren i målet. En instans föreslår även samråd med den offentliga försvararen. För min del vill jag framhålla att åklagaren på grund av sin befattning med förundersökningen kan antas i första hand få kännedom om eventuella säkerhetsrisker och ha särskild möjlighet att bedöma behovet av kontrollåtgärder. Åklagaren kan f.ö. förväntas normalt vara den som tar initiativ till sådana åtgärder. Mot denna bakgrund anser jag att samrådet när det gäller brottmål bör omfatta även åklagaren. Samråd med offentlig försvarare eller andra medverkande torde i allmänhet inte behövas. Detta hindrar inte att domstolen vid behov kan ta upp säkerhetsfrågorna med försvarare eller ombud samt om möjligt på förhand orienterar dessa om hur frågorna avses bli lösta.

Åtminstone vid de större domstolarna där säkerhetsfrågorna aktualiseras oftare än vid de mindre är det naturligt att mera permanenta former för samråd utvecklas mellan domstolen och polisen. På sina håll finns redan nu en samrådsgrupp vari även åklagarmyndigheten är företrädd. Fördelarna med en samrådsgrupp är flera, bl.a. att man kan diskutera mera långsiktiga lösningar på säkerhetsproblemen och att domstolen i god tid kan få information om eventuellt föreliggande risker i samband med en kommande förhandling.

I fråga om verkställigheten påpekar domstolsverket att polisen har ett självständigt ansvar för genomförandet av kontrollen. Det ankommer således på polisen att avgöra hur kroppsvisitationen skall utföras och om

Prop. 1980/81:114

17

undersökning behövs av medförda föremål. Enligt verket bör dock polisen när det uppstår tvekan om en viss åtgärd samråda med domstolens ordförande. Domstolsverket uppmärksammar bl.a. den situationen att en part, ett vittne eller annan som är skyldig att inställa sig till förhandlingen vägrar att underkasta sig säkerhetskontroll. Sådana fall bör enligt verket bringas till domstolens kännedom.

Som jag tidigare har nämnt bör den situation som domstolsverket beskriver bemästras genom en särskild möjlighet för domstolen att ompröva beslutet. När någon i den nu aktuella kategorin vägrar att underkasta sig kontroll eller att lämna ifrån sig ett farligt föremål bör förhållandet anmälas till domstolen. Denna skall då pröva om anledning till undantag finns med hänsyn bl.a. till de skäl som vederbörande anger för sin vägran, vikten av dennes medverkan i rättegången och möjligheterna till bevakning i rättssalen. 1 andra situationer där tvekan kan råda om hur kontrollen bör utföras bör polisen kunna besluta utan att domstolen kopplas in.

I fråga om verkställigheten vill jag i övrigt understryka vikten av att kontrollen genomförs på ett sådant sätt att allmänhetens tillträde till förhandlingen inte onödigtvis försvåras.

Det förhållandet att beslutanderätten ligger hos domstolen innebär inte att polisen är fri från ansvaret att uppmärksamma och självständigt bedöma uppkomna risker för allvarliga brott i samband med en rättegång. Givetvis bör polisen underrätta domstolen om planer på fritagning, sabotage eller liknande som har kommit till polisens kännedom.

Domstolsverket föreslår med hänsyn till vikten av att frågan om säkerhetskontroll behandlas med största skyndsamhet att domstolens beslut om säkerhetskontroll inte skall kunna överklagas. Förslaget har godtagits av remissinstanserna. Även jag ansluter mig till förslaget.

Avslutningsvis vill jag framhålla att polisen i vissa fall måste tillgripa tvång vid genomförandet av kontrollen. Tvångsanvändningen grundas i dessa fall på 24 kap. 2 § brottsbalken i dess lydelse fr.o.m. den 1 januari 1981 (se prop. 1979/80:122, JuU 44, rskr 391, SFS 1980:579). Det innebär bl.a. att enbart det våld som med hänsyn till omständigheterna kan anses försvarligt får användas. Jag återkommer i specialmotiveringen till de situationer där tvång kan ifrågakomma.

2.6 Ikraftträdande

Den nya lagstiftningen om säkerhetskontroll bör träda i kraft den 1 juli 1981.

3 Upprättade lagförslag

I enlighet med vad jag nu har anfört har inom justitiedepartementet upprättats förslag till

2 Riksdagen 1980/81. 1 saml. Nr 114

Prop. 1980/81:114

18

1.

lag om säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar,

2.

lag om ändring i rättegångsbalken,

3.

lag om ändring i lagen (1973:188) om arrendenämnder och hyresnämn­der,

4. lag om ändring i lagen (1976:839) om statens va-nämnd.

Förslagen bör fogas till regeringsprotokollet i detta ärende som bilaga

3.

4 Specialmotivering

4.1 Förslaget till lag om säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar

1 § Säkerhetskontroll enligt denna lag får äga rum, om det till följd av särskilda omständigheter finns risk för att det i samband med en domstols­förhandling kan komma att förövas brott som innebär en allvarlig fara för någons liv, hälsa eller frihet eller för omfattande förstörelse av egendom.

Av denna paragraf framgår under vilka förutsättningar säkerhetskontroll får äga rum. För en sådan kontroll krävs att det med hänsyn till särskilda omständigheter föreligger en risk för att brott som utgör en allvarlig fara i vissa angivna hänseenden kan komma att förövas i samband med en domstolsförhandling.

Med domstolsförhandling avses varje sammanträde inför rätten vid vilket parter och andra får närvara och utöva processuell verksamhet. Det saknar betydelse vilka frågor som är föremål för rättens prövning. Säkerhetskontroll får således äga rum oavsett om förhandlingen vid t.ex. allmän domstol rör brottmål, tvistemål eller ärende. Kontroll kan alltså komma i fråga vid huvudförhandlingar, muntliga förberedelser, sammanträden för upptagande av bevis utan huvudförhandling, häktningsförhandlingar, andra förhandling­ar rörande tvångsmedel samt muntliga förhör i besvärsmål i hovrätt eller högsta domstolen. Bestämmelserna är tillämpliga även vid förhandlingar i övriga domstolar och andra myndigheter som har ställning som dömande organ. Som har framgått i den allmänna motiveringen torde dock säkerhets­kontroll endast undantagsvis bli aktuell i andra förhandlingar än brottmåls­förhandlingar vid allmän domstol.

Genom att benämningen domstolsförhandling används blir lagen om säkerhetskontroll tillämplig, förutom vid de allmänna domstolarna, vid de aHmänna förvaltningsdomstolarna, dvs. regeringsrätten, kammarrätterna och länsrätterna, samt vid marknadsdomstolen, bostadsdomstolen, för­säkringsöverdomstolen, försäkringsrätterna, patentbesvärsrätten, arbets­domstolen, mellankommunala skatterätten och krigsrätt. Genom särskilda bestämmelser blir lagen dessutom tillämplig vid arrende- och hyresnämn­derna samt statens va-nämnd.

De brott som kan föranleda säkerhetskontroll är sådana som kan anses innefatta en allvarlig fara för någons liv, hälsa eller frihet eller för omfattande

Prop. 1980/81:114

19

förstörelse av egendom. Av denna bestämning framgår att det i första hand är fråga om brott som finns angivna i 3, 4 och 13 kap. brottsbalken. Även andra brott kan dock böra beaktas. Vidare skall risken röra kvalificerade gärningar, såsom mord, dråp, allvarligare misshandel, människorov, olaga frihetsberövande, mordbrand, allmänfarlig ödeläggelse och sabotage. Av 1 § följer också att en risk för att brottet främjande av flykt (17 kap. 12 § brotts­balken) skall komma att begås inte i och för sig är tillräcklig. Endast om man kan befara att våld eller hot om våld kan komma till användning vid t.ex. ett fritagningsförsök, får säkerhetskontroll komma i fråga.

Även om de brott som åsyftas typiskt sett har samband med försök att frita en tilltalad eller misstänkt person kan även brott som inte syftar till fritagningsförsök aktualisera säkerhetskontroll. Det kan då röra sig om försök att stoppa rättegången eller om hämndaktioner mot en part eller annan som medverkar i rättegången.

När det gäller brott mot den personliga säkerheten är det tillräckligt att det finns risk för att en enda person allvarligt kan komma till skada.

Hur stor risken för brott måste vara kan inte anges generellt. Med hänsyn tiH kontollåtgärdernas ingripande natur måste dock restriktivitet iakttas. Detta följer också av kravet att risken skall kunna relateras till särskilda omständigheter. Härmed avses att det har kommit fram uppgifter om uttalade hotelser eller om förberedande åtgärder som tyder på brottsliga avsikter. Det kan också i något fall tänkas att rättegången avser personer som tillhör en organisation som enligt vad som är allmänt känt använder våld för att uppnå sina syften. I brottmål kan även den ifrågavarande gärningens art och samband med ekonomiska intressen utgöra sådana särskilda omständig­heter som motiverar en säkerhetskontroll. Det kan också finnas kända spänningar mellan parterna. Vid bedömandet får alltid göras en avvägning mellan riskerna och de olägenheter som kontrollen kan medföra. Alla relevanta faktorer måste vägas in, således även arten av befarade brottsliga handlingar och möjligheten att genom bevaknings- och andra åtgärder nedbringa riskerna.

Riskbedömningen bör som nämnts påverkas av vad slags brott som kan befaras. Kravet på risknivån bör sålunda minska ju allvarligare den aktuella faran kan bedömas vara. Från helt obetydliga risker måste dock bortses.

Det är inte bara risken för att brott kan förövas i själva rättssalen som kan föranleda säkerhetskontroll. Risken kan även avse våldshandlingar och andra övergrepp i väntrum och andra utrymmen i anslutning till rättssa­len.

Om en eller ett par bestämda personer kan misstänkas för att planera en våldsaktion i samband med en domstolsförhandling, kan ingripande ibland ske med stöd av de straffprocessuella bestämmelserna i RB. Detta är fallet t.ex. när vederbörande har gjort sig skyldig till olaga hot eller straffbar förberedelse till brott. I dessa fall behövs inte någon säkerhetskontroll enligt

Prop. 1980/81:114

20

den föreslagna lagen. Finns det inte grund för något straffprocessuellt ingripande, får i stället säkerhetskontroll äga rum. Typiskt sett torde emellertid sådan kontroll bli aktuell i de fall då risken för våldshandlingar inte kan hänföras till bestämda personer utan är av mera allmän natur.

2 § Beslut om säkerhetskontroll meddelas av domstolen efter samråd med polismyndigheten och, i brottmål, åklagaren.

I paragrafen anges att beslut om säkerhetskontroll meddelas av domstolen efter samråd med polismyndigheten och, i brottmål, åklagaren.

Domstolens sammansättning vid beslut om säkerhetskontroll är beroende av de regler för beslutförhet som gäller för de olika domstolar som får tillämpa bestämmelserna. Kontrollåtgärderna måste i allmänhet föregås av en noggrann planering. Frågan torde också regelmässigt aktualiseras innan själva förhandlingen skall äga rum. Om beslutet meddelas på ett förbere­dande stadium och vid annan handläggning än förhandling, är domstolen i allmänhet beslutför med en lagfaren ledamot. Den som har att ta ställning till frågan om säkerhetskontroll men som inte kommer att vara ordförande vid förhandlingen bör underrätta och i erforderlig utsträckning samråda med ordföranden innan beslut meddelas.

Vad gäller hovrätt och kammarrätt torde beslutet böra fattas i kollegial sammansättning. Jag anser alltså inte att, som en remissinstans föreslagit, ordföranden ensam bör ha befogenhet att fatta beslutet.

Utan någon bestämmelse torde det vara klart att, om domstolens chef inte själv skall medverka vid förhandlingen, samråd bör ske med honom i frågor som rör säkerheten.

Beslutet om säkerhetskontroll torde böra avfattas skriftligen. Kopia av beslutet eller underrättelse härom bör tillställas den polismyndighet som har att verkställa beslutet. Givetvis bör även åklagaren underrättas, liksom offentlig försvarare och partsombud. I vissa fall kan det finnas anledning att informera även andra.

Det kan, som tvångsmedelskommittén har påpekat, vara av värde från anonymitetsskyddssynpunkt att åhörare på förhand känner till säkerhets­kontrollen. En journalist t.ex. kan på det sättet se till att han inte medför handlingar som avslöjar namn på meddelare. Man bör därför sträva efter att meddela ett eventuellt beslut om kontroll i god tid före förhandlingen. Beslutet bör anslås på lämpliga ställen i domstolens lokaler. Att på annat sätt offentliggöra beslutet synes inte vara nödvändigt.

Domstolens beslut skall alltid föregås av samråd med polismyndigheten. Av 39 § polisinstruktionen (1972:511) följer att avgörandet i ett ärende som avses här ligger hos polischefen. Den första kontakten och det inledande samrådet bör därför i första hand äga rum med polischefen. Denne kan delegera sina uppgifter till ett annat polisbefäl (se 52 och 53 §§ polisinstruk­tionen samt 2 och 10 §§ förordningen (1975:986) om handläggning av vissa

Prop. 1980/81:114

21

polischefsuppgifter). Om domstolen beslutar om säkerhetskontroll, ankom­mer det på polischefen eller annat polisbefäl att besluta om åtgärdernas närmare genomförande och att se till att polispersonal ställs till förfogan­de.

Samråd bör som huvudregel ske med polischefen i det distrikt där förhandlingen skall äga rum. Om risken för övergrepp i samband med en viss förhandling uppmärksammas av polisen i annat distrikt än det inom vilket förhandlingen skaH hållas, måste självfallet en samverkan ske mellan distrikten.

Samrådsförfarandet bör i första hand inriktas på en bedömning av föreliggande risker. Vidare bör undersökas vilka möjligheter som finns att på annat sätt än genom säkerhetskontroll sörja för säkerheten. Man måste därvid gå igenom t.ex. vilken rättssal som kan tas i anspråk, hur denna är utrustad och var den är belägen, hur lokalsituationen i övrigt ser ut vid domstolen, vilka möjligheter som finns att anordna effektiv bevakning m.m.

Rör förhandlingen ett brottmål, skall samråd enligt förevarande paragraf ske också med åklagaren. Som nämnts i den allmänna motiveringen torde åklagaren i sin egenskap av förundersökningsledare oftast bli den som väcker frågan om säkerhetskontroll. Att samråd med den offentliga försvararen i vissa fall är naturligt har också sagts i den allmänna motiveringen. Är den tilltalade berövad friheten, bör även häktesföreståndaren eller styresman vid kriminalvårdsanstalt delta i samrådet, t.ex. i fråga om transport och bevakning av häktade.

I lagen anges inte var säkerhetskontrollen skall verkställas. Den bör i första hand ske vid ingången till rättssalen. Det kan emellertid i vissa fall vara nödvändigt att den i stället äger rum vid ingången till de lokaler som ligger i anslutning till rättssalen. Det innebär att allmänhetens tillträde till andra lokaler än rättssalen, t.ex. väntrum, vaktmästarexpedition, toaletter, samtalsrum o.d. kan komma att begränsas. Om kontrollen skall utföras vid ingången till rättssalen eller till utrymmen som hör till denna beror på lokalförhållandena. Det är givetvis angeläget att kontrollen ordnas på en så­dan plats att verksamheten i övrigt såvitt möjligt lämnas oberörd.

3 § Säkerhetskontroll omfattar åhörare och dem som har kallats att närvara vid förhandlingen. Kontrollen avser dock inte rättens ledamöter och andra som skall närvara vid förhandlingen på grund av utövning av allmän tjänst och inte heller advokater. Domstolen får, om särskilda skäl talar för det, undanta andra personer från kontrollen.

Paragrafen innehåller bestämmelser om vilka personer som får bH föremål för säkerhetskontroll. Frågan om personkretsen har behandlats i den allmänna motiveringen.

Av paragrafen framgår att rättens ledamöter och andra som skall närvara vid förhandlingen på grund av utövning av allmän tjänst samt advokater inte

Prop. 1980/81:114

22

omfattas av säkerhetskontrollen. Till dem som utövar allmän tjänst hör protokollförare, åklagare, polismän med uppgift att biträda åklagaren eller att upprätthålla bevakning i rättssalen och vaktpersonal. Även andra myndighetsrepresentanter såsom tjänstemän inom frivården och socialvår­den, taxeringsintendenter och allmänna ombud i skattemål hör hit.

Alla övriga som skall medverka i det rättsliga förfarandet, dvs. parterna, deras ombud, målsägande, vittnen, sakkunniga, tolkar m.fl. samt åhörarna, omfattas i princip av kontrollen. Domstolen har dock möjlighet att när särskilda skäl talar för det undanta någon som inte tillhör den generellt undantagna gruppen från kontrollen. Särskilda skäl till undantag kan föreligga beträffande sådana personer vilkas ställning liknar de generellt undantagnas, t.ex. biträdande jurist på advokatbyrå som fungerar som offentlig försvarare eller som ombud. Görs undantag, bör den eller de undantagna personerna anges i beslutet.

4          § Säkerhetskontroll skall utföras av polisman efter närmare anvisningar av

polismyndigheten.

Enligt paragrafen skall säkerhetskontrollen utföras av polisman efter närmare anvisningar av polismyndigheten. I egenskap av verkställande myndighet har polisen i princip ett självständigt ansvar för genomförandet av kontroHen, t.ex. i fråga om sättet för kroppsvisitation, bedömningen av om ett påträffat föremål är av sådant slag som avses i 5 §, lämpliga avspärrningsanordningar, vilka bevakningsinsatser som behövs m.m.

Att polismyndigheten och åklagaren i fråga om det närmare utformandet av kontrollen ibland kan behöva samråda är tydligt. Någon bestämmelse om sådant samråd är inte behövlig.

Domstolen skall i allmänhet inte ta någon befattning med de tveksamma frågor som kan uppkomma vid verkställigheten. De får lösas av vederbö­rande polismän, om de inte hänskjuts till polisbefäls avgörande. Undantag från denna huvudregel följer av 6 § andra stycket och 7 § tredje stycket.

5          § Vid säkerhetskontroll skall vapen och andra föremål som är ägnade att

komma till användning vid brott som avses i 1 § eftersökas. För detta ändamål

får kroppsvisitation äga rum. Väskor och andra föremål som medförs till eller

påträffas i rättssalen eller lokaler som hör till denna får undersökas.

Denna paragraf innehåller bestämmelser om vilka kontrollåtgärder som får företas.

Syftet med säkerhetskontrollen är att förhindra att vapen och andra förmål som kan komma till användning vid våldshandlingar och andra övergrepp medförs till förhandlingen. Med annat föremål än vapen avses bl.a. ammunition, sprängämnen, tändmedel eller liknande. Även t.ex. en kniv kan räknas dit. För att eftersöka sådana föremål får kroppsvisitation äga rum. Kroppsvisitation innebär i första hand undersökning av en persons kläder och av det denne i övrigt bär på sig. Även undersökning av det som

Prop. 1980/81:114

23

någon bär med sig, t.ex. en väska, brukar hänföras till kroppsvisitation. För tydlighetens skull har emellertid i förevarande paragraf införts en utrycklig bestämmelse om undersökning av väskor m.m. (se nedan).

Ätgärder som är att betrakta som kroppsbesiktning är inte tillåtna, t.ex. undersökning av hår, kroppsattrapper och kroppshåligheter.

Kroppsvisitationen bör inte göras mer ingående än vad ändamålet med åtgärden kräver. Hur noggrant kroppsvisitationen måste utföras får avgöras från fall till fall. AH den hänsyn som omständigheterna medger bör iakttas. En fördel är givetvis om en elektrisk metalldetektor kan användas. Vid en sådan undersökning förekommer ingen kroppskontakt. Vid undersökning med s.k. handdetektor förs detektorn vanligtvis på ett avstånd av ca 10 centi­meter från kroppen. Om detektorn ger utslag för metallföremål, måste en mera ingående, manuell undersökning vidtas. Det bör framhållas att bl.a. vissa sprängmedel inte torde kunna upptäckas med användning av metall­detektor.

I paragrafen föreskrivs även att väskor och andra föremål, t.ex. én kasse eller ett paket, som medförs till eller påträffas i rättssalen eller i till denna hörande utrymmen, får undersökas.

Syftet med undersökningen är att eftersöka vapen och andra farliga föremål. Undersökningen får således inte ske i annat ovidkommande syfte. Den som genomsöker en väska har följaktligen inte någon rätt att ta del av handlingar, akter eller liknande som eventuellt förvaras i väskan. Vad beträffar det fall att sådana föremål påträffas som tyder på brottslig verksamhet av annat slag än kontrollen syftar till att förebygga hänvisas till den allmänna motiveringen (avsnitt 2.2).

Paragrafen gör det möjligt att undersöka väskor och andra föremål som påträffas i rättssalen eller i anslutning till denna, även om föremålet inte har något samband med en viss person. En väska som någon ställt ifrån sig och som ingen vill kännas vid får sålunda undersökas. Även andra herrelösa, misstänkta föremål får öppnas och genomsökas.

För att öppna lås t.ex. på en påträffad väska får erforderligt våld användas.

6'§ Åhörare som inte underkastar sig säkerhetskontroll skall vägras tillträde till förhandlingen.

Om någon annan än en åhörare vägrar att underkasta sig säkerhetskon­troll, skall detta omedelbart anmälas till domstolen. Domstolen skall då avgöra om den som har vägrat att underkasta sig säkerhetskontrollen skall undantas.

Den som inte tillåter undersökning av väska eller annat föremål skall, om det inte kan anses olämpligt, beredas tillfälle att lämna föremålet till förvaring. Lämnas föremålet till förvaring, får tillträde inte vägras.

I första stycket berörs den situationen att en åhörare inte vill underkasta sig säkerhetskontrollen. Denne skall då vägras tillträde till förhandlingen. Som

Prop. 1980/81:114

24

tidigare har nämnts kan i praktiken detta innebära att tillträde inte heller får ske till lokaler i anslutning till förhandlingssalen.

I lagtexten regleras inte frågan om vilka åtgärder i övrigt som får vidtas mot den åhörare som inte har gått med på kontroll men som misstänks för att bära t.ex. vapen på sig. I vissa fall kan ingripande ske med stöd av de straffprocessuella bestämmelserna.

Andra stycket avser det fallet att en person som inte är åhörare, t.ex. en enskild part eller ett vittne, vägrar att underkasta sig säkerhetskontroll. Som har antagits i den allmänna motiveringen torde en sådan vägran bli sällsynt förekommande. Skulle emellertid saken ställas på sin spets och t.ex. ett vittne vägra att underkasta sig säkerhetskontroll, skall förhållandet omedel­bart anmälas till domstolen.

Domstolen skall efter en sådan anmälan avgöra om vederbörande bör undantas från kontrollen. Domstolens bedömning i detta hänseende är beroende av flera faktorer, bl.a. orsaken till vägran, risken för att vederbörande bär på sig ett farligt föremål och möjligheten till bevakning i rättssalen. I dessa avseenden bör upplysningar inhämtas av den som genomför säkerhetskontrollen. På domstolens bedömning bör också inverka vad det har för betydelse för rättegången om ett vittnesmål inte skulle bli av.

Polisen har inte någon rätt att förhindra att vederbörande avlägsnar sig från domstolen, om han inte undantas från kontrollen. Skulle ett vittne välja att avlägsna sig, har domstolen att ta ställning till om laga förfall kan anses föreligga. 1 regel torde sådant inte kunna anses föreligga i den beskrivna situationen. Vittnet riskerar dä bl.a. hämtning till kommande rättegångstill­fälle. I samband med hämtning torde oberoende av förevarande lag s.k. skyddsvisitation få äga rum (jfr SOU 1979:6 s. 299).

Det kan tänkas att någon visserligen underkastar sig kroppsvisitation men inte medger att en väska eller ett annat föremål som han medför undersöks av polisen. Vederbörande skall då i stället enligt tredje stycket beredas tillfälle att lämna väskan till förvaring under den tid han bevistar förhandhngen. Gör han det, får han inte förvägras tillträde av det skälet att han inte medger undersökning av väska. En förutsättning för tillträde i detta fall är dock att den som verkställer kontrollen inte anser det olämpligt att väskan lämnas till förvaring. Det bör sålunda förhindras att någon till förvaring avlämnar en väska som kan befaras innehålla t.ex. en sprängladdning. Även i andra fall kan det anses olämpligt att ett föremål lämnas till förvaring. När det gäller annan än åhörare är det tydligt att den omständigheten att t.ex. en väska lämnas till förvaring kan göra att en sådan anmälan som avses i andra stycket inte behövs.

Prop. 1980/81:114

25

7 § Påträffas vid säkerhetskontroll något sådant föremål som avses i 5 § och tas det inte i beslag enligt bestämmelserna i rättegångsbalken, skall den hos vilken föremålet påträffas uppmanas att lämna det ifrån sig för förvaring. Är innehavaren till ett påträffat föremål okänd, får det omhändertas.

Åhörare som inte efterkommer uppmaningen får avlägsnas från domstols­lokalen.

Om någon annan än en åhörare inte efterkommer en uppmaning som avses i första stycket, skall detta omedelbart anmälas till domstolen. Domstolen skall då avgöra om den som har vägrat att lämna föremålet ifrån sig skall få behålla detta och ändå få tillträde.

Paragrafen behandlar den situationen att det vid en säkerhetskontroll påträffas ett vapen eller något annat föremål som kan komma till användning vid ett övergrepp. Ibland kan vederbörande misstänkas för att förbereda en våldsaktion vid förhandlingen. En sådan förberedelse är i allmänhet straffbar. Polisen kan i en sådan situation ingripa med straffprocessuella tvångsmedel. Vederbörande kan gripas enligt 24 kap. 7 § RB och föremålet tas i beslag enligt bestämmelserna i 27 kap. RB. Om det med hänsyn till omständigheterna inte finns anledning att ingripa på detta sätt, t.ex. om tillstånd att inneha vapnet föreligger eller om en fickkniv eller annat spetsigt föremål påträffas och det inte föreligger misstanke om brott, skall vederbörande uppmanas att lämna ifrån sig föremålet. Första stycket första meningen i förevarande paragraf upptar en bestämmelse av detta innehåll. I en andra mening i stycket föreskrivs att föremål som påträffas i samband med en säkerhetskontroll får omhändertas också när innehavaren är okänd.

En bestämmelse om hur förvaringen skall gå till har tagits upp i 8 §.

En vägran att efterkomma en uppmaning att lämna ifrån sig föremålet till förvaring kan ge upp upphov till misstanke om brott och polisen kan då ingripa med stöd av RB. Vilka verkningar en vägran i annat fall skall få beror på om det rör sig om en åhörare eller en annan person. Enligt andra stycket får en åhörare avlägsnas från domstolens lokaler, dvs. förpassas ur domstolsbyggnaden. Polisen bör inte utnyttja denna befogenhet annat än när det är befogat av säkerhetskäl. Är det t.ex. fråga om en pennkniv eller liknande föremål, bör åtgärden undvikas. Den som skall avlägsnas skall i första hand uppmanas att lämna domstolsbyggnaden frivilligt och lämpligen åtföljas av polis till utgången. Med stöd av 24 kap. 2 § brottsbalken får emellertid tvång tillgripas, om det behövs.

Tredje stycket berör det fallet att det är en annan person än en åhörare, t.ex. ett vittne, som vägrar att lämna ifrån sig ett farligt föremål. Här föreskrivs ett förfarande som liknar det som enligt 6 § skall tillämpas när annan än åhörare vägrar att underkasta sig kontroll. Vägran skall således omedelbart anmälas till domstolen. Denna skall ta ställning till om undantag skall medges och vederbörande tillåtas att behålla föremålet och ändå få tillträde till förhandlingen. Domstolen får fästa avseende vid orsaken till vägran och den risk som är förknippad med att föremålet införs m.m. Även

Prop.  1980/81:114

26

den processuella betydelsen av ett vittnes utevaro måste vägas in. Om domstolen ej finner skäl till undantag och vittnet vidhåller sin vägran, står det denne fritt att - vid den eventuella sanktion som kan utdömas i rättegången -avlägsna sig.

8 § Föremål som har lämnats till förvaring eller omhändertagits enligt denna

lag skall förvaras på betryggande sätt. Om det begärs, skall bevis om att ett

föremål har lämnats till förvaring eller omhändertagits utfärdas. Föremålet

skall återlämnas till den som har lämnat det till förvaring eller från vilken det

omhändertagits när denne lämnar rättssalen eller lokaler som hör till

denna.

Paragrafen innehåller bestämmelser om förvaringen av föremål som har lämnats till förvaring eller omhändertagits.

Förvaringen skall ske på ett betryggande sätt. Det torde få ankomma på polisen att i samråd med domstolen svara för de praktiska detaljerna. Lämpligt är att förvaringen sker i anslutning till rättssalen. Med betryggande förvaring avses att förvaringen skall ske så att man inte riskerar att föremålet försvinner. Förvaringen bör lämpligen ske i något låst eller bevakat utrymme.

Till skillnad mot vad som gäller enligt RB i fråga om kroppsvisitation och husrannsakan har några föreskrifter om att protokoll skall upprättas vid säkerhetskontroll enligt denna lag inte tagits upp. Detta förhållande är motiverat främst av praktiska skäl. Därtill kommer att någon konkret misstanke om brott i regel inte föreligger. Om vapen eller andra föremål tas i beslag följer emellertid av bestämmelserna i 27 kap. 13 § RB att protokoll måste upprättas samt bevis om beslaget utfärdas om den drabbade begär det.

När någon lämnar en väska eller något annat föremål som han inte vill ha undersökt i förvar eller om ett vapen eller annat farHgt föremål omhändertas utan att tas i beslag bör vederbörande ha möjlighet att få ett bevis om detta. En bestämmelse om att bevis skall utfärdas på begäran har tagits upp i en andra mening av paragrafen.

Beviset bör inte utan att det särskilt begärs förses med namn på den som har lämnat ifrån sig föremålet. Det bör emellertid alltid innehålla datum och en hänvisning till lagen om säkerhetskontroll samt en beskrivning av före­målet.

Den som lämnat ifrån sig ett föremål bör även få ett kvitto på föremålet, t.ex. en nummerbricka, så att det kan utlämnas till rätt person.

Föremålet skall återlämnas till innehavaren när denne lämnar de lokaler som kontrollen omfattar.

9 § Kroppsvisitation som är av mera väsentlig omfattning skall verkställas i

enskilt rum och om möjligt i vittnes närvaro. Kroppsvisitation av kvinna får

verkställas eller bevittnas endast av kvinna, om undersökningen inte sker

genom elektrisk metalldetektor.

Prop. 1980/81:114

27

I denna paragraf ges närmare bestämmelser om förfarandet vid kropps­visitation. Bestämmelserna överensstämmer i huvudsak med motsvarande bestämmelser i RB och 5 § lagen (1970:926) om särskild kontroll på flygplats. En kroppsvisitation av mera väsentlig omfattning skall sålunda verkställas i enskilt rum och om möjligt i närvaro av vittne. Vidare gäller en särskild regel om kroppsvisitation av kvinna. I likhet med vad som gäller enligt lagen om flygplatskontroll har en sådan mer summarisk kroppsvisitation som sker genom elektrisk metalldetektor ansetts kunna undantas från den särskilda bestämmelsen om kroppsvisitation av kvinna.

10 8 Domstolens beslut enligt denna lag får inte överklagas.

I paragrafen föreskrivs att domstolens beslut enligt denna lag inte får överklagas. Bestämmelsen innebär att besvärsrätt inte heller föreligger beträffande domstolens beslut när det innebär ett ställningstagande till frågan om någon skall undantas från säkerhetskontrollen enligt 3, 6 resp. 7 §§. Besvärsrätt saknas även för det fall att domstolen har avslagit en begäran om kontrollåtgärd.

4.2       Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken.

I enlighet med domstolsverkets förslag har en hänvisning till lagen om säkerhetskontroll vid domstolsförhandling tagits upp i 5 kap. 9 §.

4.3       Förslaget till lagen om ändring i lagen (1973:188) om arrendenämnder

och hyresnämnder

Varken en arrendenämnd eller en hyresnämnd betraktas som en domstol och den föreslagna lagen om säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar är alltså inte direkt tillämplig på förhandlingar i dessa nämnder. En möjlighet till säkerhetskontroll bör emeHertid, som nämnts i den allmänna motivering­en, finnas även här. I 27 § lagen (1973:188) om arrendenämnder och hyresnämnder har därför tagits upp en bestämmelse om att lagen om säkerhetskontroll får tillämpas vid dessa nämnder.

4.4       Förslaget till lagen om ändring i lagen (1976:839) om statens va-

nämnd

I 17 § i lagen har tagits upp en bestämmelse som gör lagen om säkerhetskontroll tillämplig vid förhandling i va-nämnden.

Prop. 1980/81:114

28

5 Hemställan

Jag hemställer att lagrådets yttrande inhämtas över förslagen till

1.

lag om säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar,

2.

lag om ändring i rättegångsbalken,

3.

lagom ändring i lagen (1973:188) om arrendenämnder och hyresnämn­der,

4.

lag om ändring i lagen (1976:839) om statens va-nämnd.

6 Beslut

Regeringen beslutar i enlighet med föredragandens hemställan.

Bilaga 1

Prop. 1980/81:114

29

Säkerhetskontroll

vid domstolsförhandling

En utredning verkställd

av domstolsverket på

uppdrag av regeringen

D/

Domstolsxcrkct

Prop. 1980/81:114

30

DOMSTOLSVERKET

Datum

Dnr

1980-03-28        5520-1977

1 ill Statsrådet och chefen för justitiedepartementet

Genom beslut den 10 november 1977 uppdrog regeringen åt domstols­verket att utreda frågan om kontroll- och säkerhetsåtgärder för att skydda allmän ordning och säkerhet vid domstolsförhandling samt att lägga fram förslag till författningsmässig reglering i detta hänseende.

Domstolsverket får härmed överlämna promemorian Säkerhets­kontroll vid domstolsförhandling.

Promemorian har utarbetats inom domstolsverkets juridiska enhet under ledning av byråchefen Lars Annerén. 1 arbetet med den närmare utformningen av promemorian har ocksä deltagit byråchefen Nils[REDACTED_EFTERNAMN] och numera stiftssekreteraren Torgny Werger. Sekreterare har sedan den 15 januari 1979 varit hovrättsassessorn Håkan Ernström.

Domstolsverkets styrelse har ställt sig bakom de principiella över­väganden som gjorts i promemorian. Härvid har deltagit Mats[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, Gunilla André, Styrbjörn von Feilitzen, Tage[REDACTED_EFTERNAMN], Tor Nitzelius och Carl-Anton Spak med Ernström som föredragande.

Samråd har ägt rum med rikspolisstyrelsen och rättegångsutredningen (Ju 1977:06) samt med tvängsmedelskommittén (Ju 1978:06) på sekretariatsnivå.

Prop. 1980/81:114

31

DOMSTOLSVERKET

Datum 1980-03-28

Dnr 5520-1977

R

ä

tteg

ä

ngsutredningen har i s

ä

rskilt yttrande, som avgetts innan promemorian erh

å

llit sin slutliga utformning, redovisat skilda inom utredningen gjorda st

ä

llningstaganden till domstolsverkets f

ö

rslag. Framf

ö

rda synpunkter har i flera h

ä

nseenden beaktats vid den slutliga utformningen. Yttrandet 

ä

r fogat till promemorian som bilaga.

y;y

»

yiM''nr-

Mats B

ö

rjesson

/

'an Ernstr

ö

m

Prop. 1980/81:114

32

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

Sid

Författningsförslag

36

1.

Förslag till lag om säkerhetskontroll vid domstols­förhandling

36

2.

Förslag tili lag o.m ändring i rättegångsbalken

38

3.

Förslag till lag om ändring i lagen (1970:*17) om marknadsdomstol mm

39

'f.

Förslag till lag om ändring i lagen (1976:839) om

statens va-nämnd

40

Sammanfattning

41

1.

Uppdraget                              45 A.         ALLM

Ä

N BAKGRUND

2.

Stadganden i grundlag

46

3.

Offentlighetsprincipen

49 tt.          Förhandlingsoffentiigheten vid domstol      _

50

5.

Ordningen vid domstolsförhandling

53

6.

Bestämmelser angående vissa tvångsmedel

54

6.1

Inledning

54

6.2

Straffprocessuella tvångsmedel

54

6.2.1

Beslag enligt RB

54

6.2.2

Husrannsakan och kroppsvisitation enligt RB

55

6.2.3

Tvångsmedel enligt varusmugglingslagen (1960:18)

56

6.3          Tvångsåtgärder av annan ar t

56

6.3.1           Allmänt

56

Prop. 1980/81:114

33

Sid

6.3.2                                                                 Kroppsvisitation enligt 19 

§

 1 st 2 p varu­

smugglingslagen                                                 57

6.3.3       Lagen (1970:926) om s

ä

rskild kontroll p

ä

flygplats    58

6.3.'t       Lagen (1975:1360) om tv

å

ngs

å

tg

ä

rder i spanings­

syfte i vissa fall                                                                58

6.3.5       Kroppsvisitation m m enligt lagen (1976:371) om

behandlingen av h

ä

ktade och anh

å

llna m fl (h

ä

ktes­

lagen) och enligt lagen (197:203) om kriminalv

å

rd

i anstalt (KvaL)                                                  59

7.       N

å

got om polisens uppgifter och ingreppsbefogenheter        60

7.1

Alltn

ä

nt                                                            60

7.2

Avl

ä

gsnande                                                     64

7.3

Identitetskontroll                                               65

7.4          Ordningsvakter                                                 67

7.5          1975-

å

rs polisutredning                                      69

B.   HUR KAN ORDNING OCH S

Ä

KERHET VID DOMSTOL UPPR

Ä

TTH

Ä

LLAS I DAG?

8.       Verksamheten i allm

ä

nhet                                                 71

S.l

Inledning

71

8.2

Allmänt

71

8.3

Alirnän plats

72

8.'*

Tillträdesrätten

73

8.5

Förebyggande åtgärder

75

8.6

Säkerhetsaspekter på nybyggnad av domstol

och domstolslokaler

78

8.7

Ingripanden och andra personåtgärder

81

8.7.1

Polisens åligganden

81

8.7.2

Gripande

81

8.7.3

Omhändertagande och avlägsnande

83

Å.IA

Nödvärn

84

8.7.5

Mod

85

8.7.6

Restriktivitet bet.'äffande ingripande av

personal m m

85

3 Riksdagen 1980/81. 1 saml. Nr 114

Prop. 1980/81:114

34

Sid

9.

Ordningsfrågor vid domstolsförhandling

86

10.

Säkerhetsfrågor vid domstolsförhandling

88

10.1

Inledning

88

10.2.1

Lokalfrågor

89

10.2.2

Bevakningsåtgärder

91

10.2.3

Förhållandena i rättssalen

92 10.3           Personkontrollåtgärder

94

10.3.1

Justitieombudsmannens uttalanden

94

10.3.2

Domstolsverkets synpunkter

96

10.3.2.1

Identitetskontroll

96

10.3.2.2

Kroppsvisitation

96

Cl I    ÖVERSIKT ÖVER UTLÄNDSK RÄTT

11.1

Finland

11.2

Norge

11.3

Danmark

11.4

England

11.5

Frankrike

11.6

Förbundsrepubliken Tyskland

100 101 101 102 103 104

D.        ALLMÄNNA ÖVERVÄGANDEN OCH FÖRSLAG

12.     Behovet av särskild lagstiftning

108

12.1

Yttranden hos Justitieombudsmannen

108

12.2

Domstolsverkets synpunkter

111

13.     Kontrollformerna

116

13.1

Inledning

116

13.2

Identitetskontroll

117

13.3

Kroppsvisitation och undersökning av väska,

paket m m

120

13.4       Förutsättningar för säkerhetskontroll

121

13.5

Vilka bör få kontrolleras?

123

13.6

Särskilt angående dein som skall närvara vid riskförhandling

126

Prop. 1980/81:114

35

Sid

14.    Verkställande- och beslutsfunktionerna

132

15.

Tvångsanvändning

136

16.

Besvärsmöjligheter

137

17.

Det lagtekniska genomförandet

137

18.    Något om s k överskottsinformation

138

19.                                                                                 Specialrnotivering

142

19.1

Förslag till lag orn säkerhetskon tre

>11 vid

domstolsförhandling

142

1 §

142

2§

143

3 §

145

4§

148

5§

150

6 §

151

7§

153

8§

153

19.2

Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken

153

19.3

Förslag till lag o.m ändring i lagen (1970:417) om marknadsdomstol m m och i lagen (1976:839)

om statens va-nämnd

154

Bilaga       Y ttrande från rättegångsutredningen

155

Förkortningar

AOst

Allmänna ordningsstadgan (1956:617)

BrB

Brottsbalken

KvaL

Lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt

LTO

Lagen (1973:558) om tillfälligt omhändertagande

LOB

Lagen (1976:511) om omhändertagande av berusade personer m m

RF

Regeringsformen

RB

Rättegångsbalken

TF

Tryckfriiietäförordningen

Prop. 1980/81:114

36

F

Ö

RSLAG TILL

Lag om s

ä

kerhetskontroll vid domstolsf

ö

rhandling

1 

§

            S

ä

kerhetskontroll enligt denna lag far 

ä

ga rum orn det till

f

ö

ljd av s

ä

rskilda omst

ä

ndigheter finns risk f

ö

r att brott som utg

ö

r allvarlig fara f

ö

r s

ä

kerheten kan komma att f

ö

r

ö

vas i samband med en domstolsf

ö

rhandling.

2 

§

            S

ä

kerhetskontroll omfattar 

ä

h

ö

rare vid en s

ä

dan domstols-

f

ö

rhandling som avses i 1 

§

. Om s

ä

rskilda sk

ä

l f

ö

religger f

ä

r kontrollen omfatta 

ä

ven andra som skall n

ä

rvara vid f

ö

rhandlingen.

Den flhnrare som inte frivilligt underkastar sig kontrollen skall v

ä

gras tilltr

ä

de till f

ö

rhandlingen.

3 

§

            3eslut   om   s

ä

kerhetskontroll    meddelas   av   r

ä

tten   efter

samrSd med polismyndighet.

Ceslutet skall inneh

å

lla uppgift om kontrollens omfattning enligt 2 

§

f

ö

rsta stycket.

k 

§

            Vid s

ä

kerhetskontroll efters

ö

ks vaoen eller annat f

ö

remril

som 

ä

r 

ä

gnat att komma till anv

ä

ndning vid brott som -Tvses i ] 

§

. F

ö

r sfldant 

ä

ndamSl f

ä

r kroppsvisitation 

ä

g.T rum. V

ä

ska eller annat f

ö

rem.11 som medf

ö

rs till r

ä

tts­salen, eller, om innehavaren 

ä

r ok

ä

nd, p

å

tr

ä

ffas i eller i anslutning till r

ä

ttssalen f9r unders

ö

kas.

5 

§

           S

ä

kerhetskontroll  utf

ö

res av polisman efter n

ä

rmare  an-

visningar av polismyndighet.

6 

§

            P

å

tr

ä

ffas vid s

ä

kerhetskontroll .s

å

dant f

ö

remf.l som avses

i l\ 

§

 och tas det inte i beslag enligt bnstjirnrrielserna i r

ä

tteriAngsbalken, skall  den hos  vilken   f

ö

rernf

°

ilet  p?.tr

ä

f-

Prop. 1980/81:114

37

fats uppmanas att l

ä

mna det ifr

ä

n sig. Den 

å

h

ö

rare som inte efterkommer uppmaningen f

ä

r av polisman avl

ä

gsnas fr

å

n domstolens lokaler. Polisman f

ä

r frSn annan 

ä

n

ä

h

ö

rare omh

ä

nderta s

ä

dant f

ö

remal.

Om f

ö

remal enligt vad nu sagts p

å

tr

ä

ffas men inte tas i beslag skall polisman, om det beg

ä

rs, utf

ä

rda bevis om vad som f

ö

rekommit.

7 

§

            Kroppsvisitation   som   

ä

r   av   mera   v

ä

sentlig   omfattning

skall verkst

ä

llas i avskilt rum, samt om sS kan ske i vittnes n

ä

rvaro. Kroppsvisitation av kvinna f

ä

r verkst

ä

llas eller bevittnas endast av kvinna, om unders

ö

kning inte sker genom elektrisk metalldetektor.

8 

§

            Mot r

ä

ttens beslut enligt denna lag f

ä

r talan inte f

ö

ras.

Denna lag tr

ä

der i kraft

fe

Prop. 1980/81:114

38

F

ö

rslag till

Lag om 

ä

ndring i r

ä

tteg

å

ngsbalken

H

ä

rigenom f

ö

reskrivs att 5 kap 9 

§

 r

ä

tteg

å

ngsbalken skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse                      F

ö

reslagen lydelse

P

ä

 r

ä

ttens ordf

ö

rande                P

ä

 r

ä

ttens ordf

ö

rande

ankommer att uppr

ä

tth

ä

lla'        ankommer att uppr

ä

tth

ä

lla

ordning vid r

ä

ttens samman-      ordning vid r

ä

tlens samman­

tr

ä

den och att meddela d

ä

rf

ö

r    tr

ä

den och att meddela d

ä

rf

ö

r

n

ö

diga f

ö

reskrifter. Han 

ä

ger ut- n

ö

diga f

ö

reskrifter. Han 

ä

ger ut­

visa den som st

ö

r f

ö

rhandlingen visa den som st

ö

r f

ö

rhandlingen

eller eljest upptr

ä

der otill-          eller eljest upptr

ä

der otill­

b

ö

rligt s

ä

 ock f

ö

r undvikande av b

ö

rligt s

ä

 ock f

ö

r undvikande av

tr

ä

ngsel begr

ä

nsa antalet           tr

ä

ngsel begr

ä

nsa antalet

ä

h

ö

rare i r

ä

ttssalen. Ej m

ä

 foto- 

ä

h

ö

rare i r

ä

ttssalen. Ej m

ä

 foto­

grafi tagas i r

ä

ttssalen.              grafi tagas i r

ä

ttssalen.

Tr

ä

nger sig nSgon, som utvisats,            Tr

ä

nger sig n

ä

gon, som utvisats,

in i r

ä

ttssalen eller 

ä

tlyder          in i r

ä

ttssalen eller 

å

tlyder

n

å

gon eljest ej tills

ä

gelse, som   nSgon eljest ej tills

ä

gelse, som

meddelats till ordningens uppr

ä

tt-meddelats till ordningens uppr

ä

tt­

h

ä

llande, 

ä

ge r

ä

tten f

ö

rordna,    h

ä

llande,

ä

ge r

ä

tten f

ö

rcrdna,

att han skall o.medelbart tagas   att han skall omedelbart tagas

i h

ä

kte och kvarh

å

llas d

ä

r,         i h

ä

kte och kvarh

ä

llas d

ä

r,

s

ä

 l

ä

nge sammantr

ä

det varar,    s

ä

 l

ä

nge sammantr

ä

det varar,

dock ej ut

ö

ver tre dagar.           dock ej ut

ö

ver tre dagar.

Om s

ä

kerhetskontroll vid domstolsf

ö

r­handling 

ä

r s

ä

rskilt stadgat.

Prop. 1980/81:114

F

ö

rslag till

39

Lag om 

ä

ndring i lagen (1970:417) om marknadsdom­stol m m

H

ä

rigenom f

ö

reskrivs att 16 

§

 lagen (1970:417) om marknadsdomstol m m skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Best

ä

mmelserna i 5 kap r

ä

tte­g

å

ngsbalken om offentlighet vid domstol 

ä

ger motsvarande till

ä

mpning vid marknads­stolen.

F

ö

reslagen lydelse

Best

ä

,mmelserna i 5 kap r

ä

tte­g

å

ngsbalken om offentlighet vid domstol och i lagen (0000:0000) om s

ä

kerhetskontroll vid dom­stolsf

ö

rhandling 

ä

ger motsvarande till

ä

mpning vid marknadsdom­stolen.

Ut

ö

ver vad som f

ö

ljer av f

ö

rsta stycket kan domstolen f

ö

rordna att sammantr

ä

de f

ö

r f

ö

rhandling av konkurrensbegr

ä

nsnings

ä

rende skall h

ä

llas inom st

ä

ngda d

ö

rrar, om det kan antagas att f

ö

rhandlings-arbetat i 

ä

rendet skulle f

ö

rsv

ä

ras till f

ö

ljd av offentligheten.

Prop. 1980/81:114

40

Förslag till

Lag om 

ä

ndring i lagen (1976:839) om statens va-n

ä

mnd

H

ä

rigenom f

ö

reskrivs att 17 

§

 lagen (1976:839) om statens va-n

ä

mnd skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen lydelse

Best

ä

mmelserna i 5 kap r

ä

tte-        Best

ä

mmelserna i 5 kap r

ä

tte­

g

å

ngsbalken om offentlighet        g

å

ngsbalken om offentlighet

vid domstol g

ä

ller i till

ä

mpliga       vid domstol och i lagen (OOOOiOOOO)

delar.                                        om s

ä

kerhetskontroll vid domstols­

f

ö

rhandling g

ä

ller i till

ä

mpliga delar.

N

ä

mnden 

ä

r ber

ä

ttigad att f

ö

r sina sammantr

ä

den f

ö

rfoga 

ö

ver beh

ö

vliga lokaler i domstolsbyggnad eller annan allm

ä

n byggnad, som ej 

ä

r f

ö

r tillf

ä

llet upptagen f

ö

r sitt huvudsakliga 

ä

ndamSl eller utg

ö

res av gudstj

ä

nstlokal. Uppkommer s

ä

rskilda kostnader skall de ers

ä

ttas.

Prop. 1980/81:114                                                   41

Sammanfattning

Fr

ä

gor kring s

ä

kerheten vid domstolsf

ö

rhandling har under senare 

ä

r fatt 

ö

kad aktualitet. Den internationella brottsligheten och terrorist-verksamheten har under 1970-talet 

ö

kat i omfattning samtidigt som det nationellt har pSg

ä

tt en utveckling mot allt gr

ö

vre och ofta organiserad brottslighet. Betr

ä

ffande personer som gripits och lag­f

ö

rts i s

ä

dana sammanhang har det i vissa fall ansetts f

ö

religga allvarlig risk f

ö

r fritagningsf

ö

rs

ö

k i samband med domstolsf

ö

rhand­ lingen. Det har 

ä

ven varit risk f

ö

r h

ä

mndaktioner mot viss domstol eiler mot personer som medverkat i r

ä

tteg

å

ngen. 

Ä

ven i brottm

å

l av mindre omfattning och i n

å

gra fall i m

ä

l av annat slag 

ä

n brottm

å

l har det ibland f

ö

rekommit situationer d

ä

r risken f

ö

r allvarliga brott i samband med f

ö

rhandlingen framst

å

tt som 

ö

verh

ä

ngande.

Domstolsverkets uppdrag har varit att utreda fr

å

gan om kontroll-och s

ä

kerhets

å

tg

ä

rder f

ö

r att skydda allm

ä

n ordning och s

ä

kerhet i samband med domstolsf

ö

rhandling. Uppdraget f

ä

r bl a ses mot bakgrund av JO Thyressons uttalanden ang

å

ende bristen p

ä

 laglig reglering av kontroll

å

tg

ä

rder till f

ö

rebyggande av brott och till f

ö

rhindrande av att ordning och s

ä

kerhet st

ö

rs i samband med f

ö

rhandling vid domstol (JO 1976/77 s 28). I s

ä

rskild skrivelse till regeringen framlade Thyresson de ber

ö

rda sp

ö

rsm

å

len f

ö

r eventuella 

ä

tg

ä

rder samt framh

ö

ll det som angel

ä

get att f

ö

rfattningsm

ä

ssiga

ä

tg

ä

rder vidtogs f

ö

r att rada bot pa denna brist.

Enligt domstolsverkets mening kan vid en domstol vidtas en rad olika 

ä

tg

ä

rder och arrangemang varigenom man i m

ä

nga fall avsev

ä

rt kan h

ö

ja s

ä

kerheten vid f

ö

rhandlingen. I promemorian pekas s

ä

rskilt p

ä 

m

ö

jligheterna att fr

ä

n s

ä

kerhetssynpunkt f

ö

rb

ä

ttra lokalsituationen och f

ö

rhandlingssalarnas utformning och utrustning. Stor betydelse i sammanhanget har 

ä

ven anordnandet av effektiv bevakning liksom m

ö

jligheterna att vid konkret misstanke mot viss person om brott kunna ingripa med straffprocessuella tv

å

ngsmedel. Utsikterna att h

ä

rigenom och p

ä

annat s

ä

tt f

ö

rhindra allvarliga brott 

ä

r emellertid begr

ä

nsade. Avsaknaden av befogenheter att i f

ö

rebyggande syfte f

ä 

f

ö

reta kroppsvisitation och andra 

ä

tg

ä

rder f

ö

r personkontroll l

ä

mnar

Prop. 1980/81:114

42

betydande utrymme för en beväpnad väldsverkare att genomföra fritagning, sabotage eller annat övergrepp och det oavsett vilka övriga säkerhetsåtgärder som kan vidtas. Om gärningar av detta slag fullbordas kan de få vittgående följder för dem som är närvarande vid förhandlingen. Enligt domstolsverkets mening är det angeläget att sädana kontrollåtgärder fär tillgripas att en presumtiv väldsverkare kan avslöjas innan han fått tillträde till rättssalen. För att tillgodose detta ändamål bör den enskildes krav pä personlig integritet och rätt att i övrigt fritt fä ta del av offentlig förhandling vid domstol i vissa fall fä sta tillbaka. Domstolsverket föreslär att en lag införs om särskild kontroll vid domstolsförhandling.

Utmärkande för den situation där behov av kontroll föreligger är att risken för våldshandlingar och andra övergrepp inte är hänförlig till nägon bestämd person utan är av mera allmän räckvidd. De kontroll­åtgärder som domstolsverket föreslår har därför utformats som generella förebyggande ätgärder, som fär genomföras utan att någon i det konkreta fallet kan misstänkas för brott eller för att stå i begrepp att begä allvarligt brott vid förhandlingen.

I den förslagna lagen om säkerhetskontroll vid domstolsförhandling ges bestämmelser enligt vilka kontroll fär tillgripas om det till följd av särskilda omständigheter finns risk for att brott som utgör allvarlig fara för säkerheten kan komma att förövas i samband med en domstolsförhandling. Det saknar härvid betydelse vilken typ av mäl eller ärende soni är föremal för rättens prövning. Föreligger det i ett konkret fall sådan risk fär kroppsvisitation äga rum i syfte att eftersöka vapen eller annat "farligt" föremål. För detta ändamål får även undersökas väska, paket eller annat dylikt som nägon ön,skar medföra till rättssalen. Av hänsyn till sabotagsrisken fär sädan undersökning ocksä avse väska eller annat föremal som påträffas i eller i anslutning till rättssalen, om innehavaren är okänd. Kroppsvisi­tation förutsätts i normalfallet kunna ske med användande av s k elektrisk metalldetektor.

Med hänsyn till kontrollåtgärdernas ingripande natur och till domsto­larnas funktion och verksamhet, har domstolsverket stannat för att säkerhetskontroll bara skall ffl omfatta dein som skall delta i eller pä

Prop. 1980/81:114

43

annat s

ä

tt bevista f

ö

rhandling d

ä

r risk f

ö

r brott f

ö

religger. Kontrol­len skall dock i f

ö

rsta hand riktas mot dem som 

ö

nskar n

ä

rvara vid f

ö

rhandlingen som 

ä

h

ö

rare. Det 

ä

r fr

ä

mst fr

ä

n personer ur denna krets av utomst

å

ende och oftast ok

ä

nda m

ä

nniskor som man typiskt sett kan befara ett hot mot s

ä

kerheten. 

Å

h

ö

rarna har dessutom infunnit sig vid domstolen frivilligt och kan f

ö

ljaktligen v

ä

lja mellan att underkasta sig kontroll och att avst

å

 fr

ä

n att 

ö

vervara r

ä

tte­g

ä

ngen. Endast om s

ä

rskilda sk

ä

l f

ö

religger f

ä

r kontrollen omfatta 

ä

ven andra som skall n

ä

rvara vid f

ö

rhandlingen, dvs dem som skall medverka eller p

ä

 annat s

ä

tt delta i denna. Best

ä

mmelsen h

ä

rom har av lagtekniska sk

ä

l utformats s

ä

att den ger m

ö

jlighet till kontroll 

ä

ven av funktion

ä

rer som det med h

ä

nsyn till lagstiftningens syfte saknas anledning att kontrollera s

å

som r

ä

ttens ledam

ö

ter, 

ä

klagaren m fl. I fr

ä

ga om andra 

ä

n 

ä

h

ö

rare f

å

r kontrollen genomf

ö

ras tv

å

ngsvis. Den 

ä

h

ö

rare som inte frivilligt underkastar sig kontroll skall d

ä

remot v

ä

gras tilltr

ä

de till f

ö

rhandlingen.

Enligt domstolsverkets mening 

ä

r det knappast t

ä

nkbart att l

å

ta annan 

ä

n r

ä

tten fatta beslut om s

ä

kerhetskontroll. R

ä

ttens beslut skall emellertid alltid f

ö

reg

å

s av samr

å

d med polismyndighet, en uppgift som f

ö

r polismyndighetens del kommer att 

å

vila polischefen.

Beslutet om s

ä

kerhetskontroll skall inneh

å

lla uppgift om kontrollens omfattning. Om inte bara 

å

h

ö

rarna skall kontrolleras utan 

ä

ven andra som skall n

ä

rvara vid f

ö

rhandlingen, m

ä

ste s

ä

ledes av beslutet ocks

ä 

framg

å

 vilka bland dessa som skall undantas fr

ä

n kontrollen. Mot r

ä

ttens beslut f

å

r talan inte f

ö

ras.

Ansvaret f

ö

r genomf

ö

randet av kontrollen ankommer p

ä

 polismyndig­heten i det polisdistrikt d

ä

r domstolen 

ä

r bel

ä

gen. Om f

ö

rem

å

l som kan anv

ä

ndas som vapen p

å

tr

ä

ffas vid s

ä

kerhetskontroll, men anled­ning saknas att ta f

ö

rem

å

let i beslag enligt best

ä

mmelserna i r

ä

tteg

å

ngsbalken, skall vederb

ö

rande uppmanas att l

ä

mna det ifr

å

n sig f

ö

r tillf

ä

llig f

ö

rvaring. Den 

ä

h

ö

rare som inte efterkommer upp­maningen f

ä

r av polisman avl

ä

gsnas fr

ä

n domstolens lokaler. S

ä

dant avl

ä

gsnande f

ä

r ske tv

å

ngsvis om uppgiften inte kan l

ö

sas p

ä

 annat s

ä

tt. Fr

ä

n annan 

ä

n 

ä

h

ö

rar"; f

å

r polisman o.mh

ä

nderta s

ä

dant f

ö

rem

å

l.

44

prop. 1980/8V.11*                                  ,,,U .ar inte begr

ä

n-

.erna  

«

'  9>"

»

,

di9M>='  

»

" '"'

v organ

Prop. 1980/81:114

45

1

Uppdraget

I beslut av den 10 november 1977 gav regeringen i uppdrag ät dom­stolsverket att utreda frågan orn kontroll- och säkerhetsåtgärder för att skydda allmän ordning och säkerhet vid domstolsförhandling samt att lägga fram förslag till författningsmässig reglering i detta hänseende. I beslutet anfördes följande.

Genom beslut den 6 maj 1976 avgjorde JO Thyresson tvä ärenden som rörde allmänhetens tillträde till vissa angivna domstolsförhandlingar. De som velat bevista ifrågavarande förhandlingar såsom ähörare hade avkrävts legitimation och i viss utsträckning fått underkasta sig kroppsvisitation. Fräga uppkom i ärendena om det finns stöd i lag för sådana kontrollåtgärder.

Med överlämnande av besluten har Thyresson i skrivelse samma dag tili regeringen lagt fram de berörda spörsmålen för eventuella ätgärder. I skrivelsen har Thyresson framhållit bl a. Det föreligger brister beträffande den lagliga regleringen av kontrollåtgärder till förebyggande av brott och till förhindrande av att ordning och säkerhet störs i samband med domstolsförhandling. Det är angeläget att ätgärder vidtas till botande av denna brist. Vid reglering av dessa frägor mäste mot varandra vägas ä ena sidan intresset av offenlighet och personlig anonymitet och ä andra sidan intresset av skydd för säväl rättsförfarandets fortgång som däri engagerade personers säkerhet. Det torde också bli erforderligt att söka klarlägga besluts-och verkställandefunktionerna i fräga om erforderliga kontroll- och andra säkerhetsåtgärder.

1 beslutet angavs att samråd borde ske med rikspolisstyrelsen och rättegängsutredningen (Ju 1977:06).

Prop. 1980/81:114

46

A.

ALLMÄN BAKGRUND

2

Stadganden i grundlag

Kontrollåtgärder som syftar till att förebygga brott och förhindra störningar av ordning och säkerhet vid domstolsförhandling kan innebära mer eller mindre kännbara insl

Bestämmelser om de grundläggande fri- och rättigheterna finns i 1974 ärs regeringsform (RF), som trädde i kraft den 1 januari 1973. De rättigheter som det här är fråga om tillhör de s k be­gränsningsbara rättigheterna. Beträffande dem är skyddet så ut­format att inskränkni.ngar får ske endast genom lag beslutad av riksdagen. Redan före den nuvarande RF hade emellertid ansetts att mera väsentliga ingrepp i medborgarnas friilet och egendom inte borde ske utan riksdagens medverkan. Enligt övergängsbestäinmel-serna till RF, punkt 6, behåller dock äldre författning eller föreskri Et sin giltighet trots att den inte har tillkommit i den ordning som skulle ha iakttagits vid tillämpningen av RF. Genom de ändringar av RF som riksdagen beslutade 1976 (prop 1975/76:209) och som innebar en utvidgning och förstärkning av skyddet för de medborgerliga fri- och rättigheterna begränsades möjligheterna att tillskapa rättighetsbe-gränsande bestämmelser ylterligare genom att snävare gränser uppdrogs inom vilka sådan lagstiftning fick ske. 1976 ärs ändringar trädde i kraft den 1 januari 1977.

Prop. 1980/81:114

47

Enligt 2 kap 1 § 1 p RF är varje medborgare gentemot det allmänna tillförsäkrad frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter eller känslor. Häri innefattas bl a en rätt att på olika sätt återge vad man inhämtat vid offentliga sammankomster. Som en integrerad del av denna frihet Och som ett uttryck för offentlighetsprincipen återfinns i 2 p samma paragraf en bestämmelse om informationsfrihet, dvs frihet att inhämta och mottaga upplysningar samt i övrigt ta del av andras' yttranden. Den del av informationsfriheten som avser frihet att anskaffa uppgifter för offentliggörande i tryckt skrift bereds ett särskilt skydd inom ramen för tryckfrihetsförordningens regelsystem.

Genom de ändringar och tillägg till RF som beslutades 1976 har principen om domstolsförhandlings offentlighet skrivits in i grund­lagen. Bestä;nmelsen återfinns i 2 kap 11 § 2 st RF och har av departementschefen i förarbetena betecknats som en värdefull komplettering tili den allmänna informationsfriheten. Departements­chefen framhöll vidare att den insyn i domstolarnas verksamhet som möjliggörs genom förhandlingsoffentligheten även kommer att in­direkt fungera som en garanti för att också övriga för en rättsstat kännetecknande processuella principer efterlevs vid domstolarna.

Skyddet för den kroppsliga integriteten regleras i 2 kap 4-6 § RF. Enligt 2 kap 6 § är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot bl a påtvingat kroppsligt ingrepp och kroppsvisitation. Vidare är enligt samma paragraf varje medborgare skyddad mot liusrannsakan. Uttrycket kroppsligt ingrepp avser enligt förarbetena främst våld mot människokroppen. Dessutom hänförs hit läkarundersökningar, smärre ingrepp som vaccinering och blodprovs tagning samt liknande före­teelser som brukar betecknas med ordet kroppsbesiktning. Varje omedelbar inverkan genom kroppsligt våld torde få betecknas som ett sädant ingrepp. Även den som rycker i, knuffar eller häller fast annan utövar säledes våld. Med kroppsvisitation avses undersökning av en persons kläder eller av det som någon bär med sig t ex en väska. Med husrannsakan förstås varje av .myndighet företagen undersökning av hus, rum eller slutet förvaringsställe, oavsett syftet med undersök­ningen. (Prop 1975/76:209 s 147).

Prop. 1980/81:114

48

De nu framdragna grundlagfästa fri- och rättigheterna får enligt 2 kap 12 § RF begränsas endast genom lag eller genom annan författning efter bemyndigande i lag. Begränsning fär göras endast för att tillgodose ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle. Begränsningen fär aldrig gä utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den och inte heller sträcka sig sä långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbild­ningen såsom etl av folkstyrelsens grundvalar. Begränsning fär inte göras enbart pä grund av politisk, religiös, kulturell eller annan sädan åskådning. Som exempel på förhållanden som får föranleda begräns­ning i yttrande- och informationsfriheten anges i 2 kap 13§RF hänsynen till rikets säkerhet, folkförsörjningen, allmän ordning och säkerhet, enskilds anseende, privatlivets helgd eller förbyggandet av brott. Begränsningar i yttrande- och informationsfriheten fär i övrigt ske endast om särskilt viktiga skäl föranleder det.

Regleringen av de grundläggande fri- och rättigheterna är av betydelse inte bara som ram inom vilken lagstiftningsmakten får utövas. Myndigheter och offentliga funktionärer har även att respektera de beskrivna rättigheterna .i den mån dessa inte är begränsade genom bestämmelser tillkomna i den ordning som RF föreskriver. Efter den 1 januari 1975 torde därför sedvänja, sakens natur, allmänna rättsgrundsatser e d inte kunna åberopas som stod för ingrepp i de fri-- och rättigheter som tillkommer den enskilde enligt RF. Det framstår därjämte som tveksamt om och i vilken utsträckning bestä.mmelser av mera allmänt innehåll som ger myndig­het rätt att för' visst ändamål vidta "erforderliga åtgärder" kan uppfattas som självständigt stöd för rättighetskränkande ingrepp. 1 synnerhet gäller" detta lagstiftning tillkommen efter RF:s il

Prop.  1980/81:114

49

Konstitutionsutskottet framhåller i sitt betänkande I975l7(>:5i>, med anledning av prop 1975/76:209, att den brist som JO påtalat i fräga om den lagliga regleringen av kontrollåtgärder till förebyggande av brott ocli förhindrande av störningar av ordning och säkerhet i samband med domstolsförhandlingar, har särskilt aktualiserats genom det i propositionen föreslagna skyddet i grundlag mot bl a kropps­visitation. Utskottet förutsätter att regeringen ägnar denna och liknande frägor, som kan aktualiseras genom de nya grundlags­reglerna, uppmärksamhet och tar de lagstiftningsinitiativ som kan vara påkallade.

Under hösten 1979 har riksdagen med anledning av prop 1978/79:195 slutligt antagit ett förslag till förstärkt skydd för fri- och rättigheter m m (SFS 1979:933). Förslaget bygger på den sk rättighetsskyddsut-redningens betänkande (SOU 1978:34). Reformen innefattar bl a ett särskilt uppskovsförfarande för rät tighe tsbegränsande lagstiftning. Förslag till lag som angår begränsning av sädana fri- eller rättigheter som överhuvud taget kan begränsas skall pä yrkande av lägst tio riksdagsledamöter vila hos riksdagen i tolv månader frän det att det beredande utskottet avgav sitt betänkande i ärendet. Om förslaget vid omröstning i kammaren får stöd av fem sjättedelar av de röstande, är det dock antaget omedelbart. Ett förslag som vilat i tolv .månader skall därefter anmälas i kammaren av det beredande utskottet med ett nytt betänkande. Därvid blir det möjligt att föreslå sådana jämkningar av det vilande förslaget soin ligger inom ärendets ram. I denna omgång skall förslaget prövas enligt vanliga regler, dvs det kan antagas med enkel majoritet. Yttrande av lagrådet bör alltid inhämtas vid rättighetsbegränsande lagstiftning.

3

Offentlighetsprincipen

Offentlighetsprincipen har gamla anor i svensk rättsskipning och förvaltning. .Allmänhet och massmedia har en långtgående insyn i de offentliga organens verksamhet. Offentlighetsprincipen brukar be­tecknas som en garanti för en fungerande demokrati och för de enskildas rättsäkerhet. Genom offentligheten har den enskilde möjlig­het   att   övervara   sammankomster   vid   myndigheten   (förhandlings-

4 Riksdagen 1980/81. 1 saml. Nr 114

Prop. 1980/81:114

50

offentlighet) och rätt att ta del av myndighetens handlingar (hand­lingsoffentlighet). Som ett viktigt skäl för offentlighetsprincipen brukar framhållas kontrollfunktionen. Offentligheten medför en kon­troll av myndigheternas handläggningsrutiner, ambition och effektivi­tet och är ägnad att förebygga misstag och godtycke. Allmänhetens insyn bidrar även till att stärka förtroendet för myndigheternas handlande. Som ett annat viktigt skäl brukar anföras att offentlig­heten är en nödvändig förutsättning för en fungerande samhälls­debatt. Genom de utredningar som förebringas i myndigheternas mål och ärenden framkommer inte sä sällan förhållanden som är värda att ställas under debatt och bli föremål för reformer. Genom offentlig­heten förbättras informationsläget och debatten kan föras pä ett tillförlitligare underlag än om myndigheternas material inte stod till förfogande. Att säkerställa att denna information når ut till allmän­heten är en viktig uppgift för tidningspressen och övriga massmedia.

Den äldsta formen av offentlighet som förekommer vid de beslutande församlingarna och vid doinstolarna är förhandlingsoffentligheten. I 2 kap 4 § riksdagsordningen regleras offentligheten vid riksdags­sessioner. Motsvarande bestäinmelser finns i 2 kap 28 § kommunal­lagen (1977:179) för de beslutande kommunala församlingarnas del. I 5 kap rättegångsbalken (RB) ges Isesfämmelser angående offentlighet vid domstolsförhandling.

4

Förliandlingsoffentligheten vid dofnstol

I 5 kap 1 § 1 st RB stadgas att förliandling vid domstol skall vara offentlig. Med förhandling avses ett på viss tid och plats hållet domstolssammanträde vid vilket parter och andra får närvara och utöva processuell verksamhet. Hit räknas inte bara huvudförhandling utan varje handläggning där parterna får vara närvarande, såsom muntlig förberedelse, upptagande av bevis utom huvudförhandling, häktningsförhandling, annan förhandling som angår tvångsmedel i brottmål, .muntligt förhör i besvärsmå) i hovrätt eller högsta dornstolen. Domstolen har möjlighet att välja annan form av handläggning än förhandling. Till denna grupp hör t ex skriftlig förberedelse,   handläggning  av   frägor   rörande   kvarstad,  skingrings-

Prop. 1980/81:114

51

förbud och annan handräckning i tvistemål, frägor angående förord­nande av offentlig försvarare m m. Dessa handläggningsformer liksom föredragning i överrätt för avgörande på handlingarna är inte att hänföra till förhandlingar och är inte offentliga. Inte heller räknas rättens överläggning till dom eller beslut till förhandling. Sådan överläggning skall enligt 5 kap 5 § RB i princip hällas inom stängda dörrar.

Att förhandling vid domstol skall vara offentlig innebär att allmän­heten har fritt tillträde till den lokal där förhandlingen pågår. Vissa inskränkningar gäller dock i denna princip. Enligt 5 kap 2 § RB, kan när rättens ordförande finner skäl därtill, tillträde till förhandlingen vägras den som inte fyllt 18 år. För upprätthållande av ordningen (varom mera i det följande) kan rättens ordförande enligt 5 kap 9 § RB utvisa den som stör förhandlingen eller eljest uppträder otillbörligt, ävensom för undvikande av trängsel begränsa antalet åhörare i rättsalen.

Från principen om domstolsförhandlings offentlighet finns en rad undantag som med hänsyn till motstående intressen av olika slag ger domstolen rätt att förordna att förhandlingen helt eller delvis skall hällas inom stängda dörrar. Flera bestämmelser härom finns i 5 kap 1 § RB, medan åtskilliga finns i andra författningar. Undantagsbe­stämmelserna är ofta dikterade av hänsynstagande till part eller annan person som medverkar i rättegången. Syftet kan ocksä vara att helt eller delvis bevara sekretessen för vissa uppgifter.

Enligt 5 kap 1 § 2-4 st RB kan bl a hänsynen till sedligheten, rikets säkerhet och yrkeshemlighet medföra avsteg från principen om offentlighet. Vidare skall i vissa typer av mål, bl a mäl om ansvar för utpressning och olovlig avlyssning, förhandling hållas inom stängda dörrar om rätten finner att offentligheten skulle vara till men för enskild. Förhandling under förundersökning i brottmål t ex häktnings­förhandling, förhandling angående beslag eller kvarstad, skall häilas inom stängda dörrar om den misstänkte begär det eller rätten finner att offentligheten skulle vara till men för utredningen. 1 brottmål får förhandling som angår utredning rörande den tilltalades personliga förhållanden äga rum inom stängda dörrar. Detsamma gäller förhör med den som är under femton år och med den som lider av rubbning av själsverksamheten.

Prop. 1980/81:114

52

Till de undantag som återfinns i andra lagar hör bl a lagen (1947:630) om inskränkningar av offentligheten vid domstol beträffande all­männa handlingar. Denna lag ger domstolen möjlighet att förordna om stängda dörrar vid genomgång av hemlig allmän handling om det befinnes vara av synnerlig vikt att ej genom offentligheten något uppenbaras som av hänsyn till allmänna eller enskilda intressen bör hällas hemligt. Vidare kan enligt 15 kap 6 § giftermålsbalken rätten förordna att äktenskapsmäl skall handläggas inom stängda dörrar om part begär det. Förhandling i mål eller ärende enligt föräldrabalken kan enligt 20 kap 10 § samma balk hållas inom stängda dörrar om rätten finner det lämpligt. I brottmål där den tilltalade är under 21 är kan, med hänsyn till hans ungdom, rätten förordna om stängda dörrar enligt 8 § 2 st lagen (1964:167) rned särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Även andra undantagsbestämmelser finns t ex i den militära rättegångslagen och i lagarna angående utlämning för brott.

Enligt 5 kap 3 § RB kaiA rättens ordförande medge att tjänsteman vid domstolen och den som för sin utbildning tjänstgör vid denna, t ex tingsnotarie, fär vara närvarande vid förhandling som hålles inom stängda dörrar. Om särskilda skäl föreligger kan rätten medge att även andra personer får närvara, t ex en tilltalads föräldrar, make eller övervakare. Om den tilltalade är berövad friheten brukar vaktpersonal regelmässigt få övervara mål som handläggs inom stängda dörrar.

Om förhandlingen varit nemlig kan rätten enligt 5 kap 4 § RB ålägga dem som närvarit tystnadsplikt. Vidare l

Rättegångsbalkens föreskrifter om offentlighet äger tillämpning säväl vid underrätt som i överrätt. Genom hänvisningsbestämmelser gäller dessa föreskrifter även för de allmänna förvaltningsdomstolarna, försäkringsrätt,   försäkringsöverdomstol,   arrende-  och   hyresnämnd,

Prop. 1980/81:114

53

bostadsdomstolen, arbetsdomstolen, marknadsdomstolen, krigsrätt, mellankommunala skatterätten, patentbesvärsrätten och statens va-nämnd. För de flesta av dessa myndigheter finns stadganden som medger rätt att, även i andra fall än som avses i 5 kap 1 § RB, förordna att handläggning skall hållas inom stängda dörrar.

Med angivna inskränkningar och undantag i offentligheten äger således allmänheten fritt tillträde till en domstols förhandlingar. Be.stä:nmelser saknas som ger rätten eller dess ordförande iriöjlighet att av rena säkerhetsskäl och i brottsförebyggande syfte förordna att förhandlingen skall äga rum inom stängda dörrar eller eljest av sarnma skäl besluta om generella begränsningar i offentlighets­principen.

5

Ordningen vid domstolsförhandling

j 

Som   tidigare   omnämnts  ankommer  det  pä  rättens  ordförande  att

upprätthålla ordningen vid rättens sammanträden och att meddela erforderliga föreskrifter härför. Enligt 5 kap 9 § RB äger han sålunda utvisa den som stör förhandlingen eller eljest uppträder otillbörligt. För undvikande av trängsel äger han begränsa antalet åhörare i rättssalen. Den som stör förhandlingen eller vägrar efterkomma meddelad ordningsföreskrift kan med stöd av 9 kap 5 § RB ådömas böter lägst 10 kr och högst 500 kr. Böterna utdöms av rätten utan föregående åtal. Tränger sig någon som utvisats in i rättssalen eller åtlyder han inte meddelade ordningsföreskrifter, äger rätten förordna att han omedelbart skall tagas i häkte och där kvarhållas sä länge sammanträdet varar, dock längst tre dagar. Störningar av all­varligare beskaffenhet kan även åtalas och leda till fällande dom för t ex störande av allmän förrättning enligt 16 kap 4§ brottsbalken (BrB). För detta brott är påföljden böter eller fängelse i högst sex månader. I 5 kap 9 § RB återfinns vidare ett förbud mot fotografering i rättssalen.

Föreskrifterna i 5 kap 9 § gäller, genom hänvisningsbestämmelsen i 16 § förvaltningsprocesslagen (1971:291) vid muntlig förhandling i regeringsrätten, kammarrätt, länsrätt och den mellankommunala skatterätten samt i försäkringsöverdomstolen ocli försäkringsrätt. Genom hänvisningsbestämmelser i 27 § lagen (1973:188) om arrende-

Prop. 1980/81:114

54

nämnder och hyresnämnder, 5 kap 3 § lagen (1974:371) om rätte­gången i arbetstvister (arbetsdomstolen), 2 § lagen (1974:1082) om bostadsdomstol, 6 § militära rättegångslagen (1948:472) beträffande krigsrätt och 10 § lagen (1977:729) om patentbesvärsrätten, gäller RB:s föreskrifter även vid muntlig förhandling i dessa domstolar och nämnder.

6

Bestämmelser angående vissa tvångsmedel

6.1              Inledning

Svensk lagstiftning innehåller åtskilliga bestämmelser om tvångs­medel. Av intresse att belysa i förevarande sammanhang är främst gällande bestämmelser angående tvångsmedlen beslag, husrannsakan och kroppsvisitation. De centrala bestämmelserna härom som åter­finns i RB och vissa andra författningar är av straffprocessuell art, dvs tvångsmedlen får tillgripas endast vid misstanke om eller utredning av brott för att säkerställa bevisningen inför domstol eller domens verkställighet. De straffprocessuella tvångsmedlen har sin största praktiska betydelse vid förundersökning i brottmål. För vissa speciella fall finns emellertid bestämmelser som medger användande av nämnda eller liknande tvångsåtgärder även för andra syften.

6.2              Straffprocessuella tvångsmedel

6.2.1

Beslag enligt RB

De allmänna bestämmelserna om beslag finns i 27 kap RB. Föremål som skäligen kan antas äga betydelse för utredning om brott eller vara avhänt nägon genom brott eller förverkat pä grund av brott får enligt 1 § tas i beslag. Den som med laga rätt griper eller anhåller en misstänkt eller verkställer häktning, husrannsakan eller kroppsvisita­tion, får beslagta föremål som därvid påträffas. I annat fall fordras beslut av undersökningsledaren, äklagaren eller rätten för att beslag skall få företas. Om fara är i dröjsmål fär dock även polisman verkställa beslag (4 och 5 §§). Över beslag skall föras protokoll som utvisar ändamålet med beslaget och vad som därvid förekommit. Den som drabbas av beslag äger pä begäran erhålla ett bevis därom, som även innehåller uppgift om det brott misstanken avser (13 §).

Prop. 1980/81:114

55

6.2.2

Husrannsakan och kroppsvisitation enligt RB

Allmänna bestämmelser om husrannsakan och kroppsvisitation finns i 28 kap RB. Förekommer anledning att brott förövats på vilket kan följa fängelse, får husrannsakan företas i hus, rum eller slutet förvaringsställe, för eftersökande av föremål som är underkastat beslag eller eljest till utrönande av omständighet som kan äga betydelse för utredning av brottet. Med slutet förvaringsställe kan bl a avses läst bil, kassaskåp, läst koffert eller låst portfölj, skåp och liknande förvaringsutrymmen i bostad. Hos annan än den som kan misstänkas för brottet fär husrannsakan företas endast om brottet förövats hos honom eller den misstänkte gripits där eller eljest synnerlig anledning förekommer att genom rannsakningen föremål som är underkastat beslag skall anträffas eller annan utredning vinnas orn brottet. Samtycke av den misstänkte fär inte åberopas för husrannsakan om den misstänkte inte själv begärt åtgärden (1 §). Förordnande om husrannsakan meddelas av undersökningsledaren, åklagaren eller rätten (4 §). Över husrannsakan skall föras protokoll som utvisar ändamålet med förrättningen och vad som därvid förekommit (9 §).

Förekommer anledning att brott förövats, på vilket kan följa fängelse, fär kroppsvisitation företas för eftersökande av föremål som är underkastat beslag eller eljest för att utröna omständighet som kan äga betydelse för utredningen av brottet. Annan än den som skäligen kan misstänkas för brottet får kroppsvisiteras endast om synnerlig anledning förekommer att därigenom föremål som är underkastat beslag skall anträffas eller annan utredning vinnas om brottet (11 §). Beträffande kroppsvisitation gäller i tillämpliga delar bl a vad som i 4 och 9 §§ är bestämt om husrannsakan. Förordnande om kroppsvisitation meddelas säledes av undersökningsledaren, åklagaren eller rätten. Kroppsvisitation fär dock beslutas av polisman otn fara är i dröjsmål. Skyldighet att föra protokoll över förrättningen gäller även vid kroppsvisitation (13 §).

Enligt RB förstås med kroppsvisitation undersökning av någons kläder eller vad han eljest bär på sig (NJA 

II 

1943 s 373). Till följd härav har hävdats  att   undersökning   av   portfölj,   resväska,   kasse,   påse  eller

Prop. 1980/81:114

56

liknande som någon bär med sig inte är att anse som kroppsvisitation (Olivecrona: Rättegången i brottmål enligt RB 3:e uppl 1968 s 243f och 256f). En sädan undersökning har inte samma närgångna karaktär som en undersökning av vad man har i kläderna, dvs det man bär på sig. Det torde inte heller stämma överens med allmänt språkbruk att innefatta undersökning av sädana föremål under begreppet kropps­visitation. Saken borde vidare bedömas pä samma sätt vare sig nägon häller resväskan i handen eller har ställt den i frän sig för ett ögonblick. Resultatet av detta synsätt skulle bli att undersökning av det någon bär med sig inte faller under reglerna för något tvångsmedel i RB, såvida inte undersökningen utgör intrång i slutet förvaringsställe d v s en form av husrannsakan. Att granska innehållet t ex i en läst portfölj eller läst resväska torde således vara att hänföra till sistnämnda slag av tvångs.medel.

Skyddet mot kroppsvisitation utan stöd i lag enligt 2 kap 6 § RF torde emellertid enligt förarbetena (Prop 1975/76:209 s 147) omfatta även undersökning av det någon bär med sig.

6.2.3

Tvängsmedel enligt varusrnugglingslagen (1960:418)

I vat;usmugglingslagen finns vissa särskilda bestämmelser om beslag, husrannsakan och kroppsvisitation. Förutom polisman har tulltjänsts-man och vissa andra befattningshavare rätt att beslagta egendom som kan antas vara förverkad enligt lagen (15 §). Tulltjänsteman och polisman fär vidare utan förordnande företa husrannsakan i vissa utrymmen för att eftersöka egendom som kan antagas vara förverkad enligt varusmugglingslagen (18 §). Förekommer anledning till tniss-tanke att resande från utlandet eller annan som anträffas vid gräns-och kustort har pä sig gods som är underkastat beslag får tulltjänste­man kroppsvisitera honom för att eftersöka sådant gods (19 § 1 st Ip).

6.3

Tvångsåtgärder av annan art

6.3.1

Allmänt

Som en gemensam förutsättning för användandet av straff­processuella tvängsmedel gäller att misstanke otn brott måste föreligga.   Att möjligheterna att ingripa med tvångsåtgärder sålunda

Prop.  1980/81:114

57

begränsats motiveras av hänsyn till den enskildes integritet och trygghet till person och egendom. Bestämmelserna medger följakt­ligen inte att tvångsmedlen används i spaningssyfte eller i rent brottsförebyggande syfte. Mera ingående tvångsåtgärder såsom hus­rannsakan och kroppsvisitation i sädant syfte förekommer i mycket begränsad o.mfattning. Bestämmelserna härom är som regel moti­verade av speciella förhållanden och fär betraktas som undantag från huvudregeln om kravet pä brottsmisstanke. Av intresse att något belysa är även vissa bestämmelser beträffande frihetsberövade personer enligt vilka bl a kroppsvisitation får företeis av rena ordnings- och säkerhetsskäl.

6.3.2

Kroppsvisitation enligt   19 §  1  st 2 p varusmugglings-

Vid skärpt tullkontroll finns bestämmelser som medger utökade befogenheter att företa kroppsvisitation. Enligt 19 § 1 st 2 p varu­smugglingslagen får sålunda i vissa fall företas kroppsvisitation även om konkret misstanke om brott inte föreligger. Bestämmelserna härom gör dt-t möjligt för chef för tull-, kust-, eller gränsbevakning att besluta om kroppsvisitation på varje resande frän eller till utlandet som vid ett visst tillfälle eller under viss tidsrymd passerar en bestämd plats. Förutsättningen för en sådan generell kontroll är att en skärpning av tullkontrollen beträffande persontrafiken är oundgängligen nödvändig. Förordnande orn sådan kontroll går genast i verkställighet rnen skall omedelbart underställas generaltullstyrelsens provning.

För kroppsvisitation enligt varusmugglingslagen gäller bl a att förande av protokoll och utfärdande av bevis om företagen kropps­visitation inte erfordras med mindre den undersökte begär det eller föremål som påträffas tas i beslag.

Till varusmugglingslagens bestämmelser om bl a husrannsakan och kroppsvisitation hänvisas i 14 § valutalagen (1939:350) i fräga om eftersökande av betalningsmedel, fordringar och värdepapper för vilka gäller utförsel- och införselförbud.

Prop. 1980/81:114

58

6.3.3            Lagen (1970:926) om särskild kontroll på flygplats

Bestämmelser om tvångsmedel som syftar til] att förebygga brott återfinns i lagen (1970:926) om särskild kontroll på flygplats. Sädan särskild kontroll fär äga rum till förekommande av brott som utgör allvarlig fara för säkerheten vid luftfart (1 §). I första hand åsyftas sk fiygplanskapning. Som sådant brott kan även betraktas sabotage eller andra liknande brott mot luftfartyg. Vid särskild kontroll eftersöks vapen eller annat föremål som är ägnat att komma till användning vid sådant brott. Polisman eller annan, som polisstyrelsen särskilt har förordnat, fär inom flygplatsens område dels utföra kroppsvisitation av den som uppehåller sig inom området och dels undersöka väska eller annat slutet förvaringsställe. Den sorn inte frivilligt underkastar sig kroppsvisitation kan i stället avvisas frän flygplatsens områoe (3 §). - Kontrollen fär således äga rum i förebyggande syfte och utan att några konkreta misstankar om brott föreligger. Den kan utföras som stickprovsundersökning eller inriktas t ex huvudsakligen på passagerare eller på resgods. - Påträffas vapen eller annat farligt föremål och tas det inte i beslag enligt bestämmelser i RB skall vederbörande anmanas att förvara föremålet på betryggande sätt. Gör han inte detta fär han avvisas från flygplatsens område (4 §). Kroppsvisitation av kvinna får verkställas eller bevittnas endast av kvinna om ej undersökningen sker genom elektrisk rnetalldetektor (5 S). Protokoll skall upprättas och bevis utfärdas endast om vapen eller annat farligt föremål påträffas vid kontrollen (6 §). Förordnande om särskild kontroll meddelas av rikspolisstyrelsen efter samråd med luftfartsverket och skall avse viss tid, högst tre månader varje gäng. Det kan begränsas till viss flygplats eller viss trafik. I brådskande fall kan polisstyrelse besluta, men beslutet skall då snarast under­ställas rikspolisstyrelsen (2 §).

6.3.4         Lagen (1975:1360) om tvångsåtgärder i spaningssyfte |

vissa fall

Bestämmelser om tvängsmedel i brottsförebyggnnde syfte finns vidare i lagen (1975:1360) om tvångsåtgärder i spaningssyfte i vissa fall (spaningslagen). Dessa föreskrifter, som tidigare ingick som en del i den s k terroristlagen från 1973, gäller endast utlänning som det

Prop. 1980/81:114

59

finns grundad anledning antaga tillhör eller verkar för sådana grupper eller organisationer, vilka genomi tidigare verksamhet visat sig utanför sitt hemland använda våld, hot eller tvång för politiska syften (dvs presumtiv terrorist). I den män meddelat beslut om avvisning eller utvisning beträffande sädan utlänning inte verkställs, får han bl a enligt 2 § underkastas husrannsakan och kroppsvisitation om det bedöms kunna vara av betydelse för att utröna om terroristhandlingar planläggs eller förbereds. Lagen är tidsbegränsad och har senast förlängts att gälla till utgången av 1980.

6.3.5

Kroppsvisitation   ni   m  enligt  lagen  (1976:371) om  be-

handlingen av häktade och anhållna m fl (häkteslagen) och enligt lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL)

Enligt 2 § häkteslagen skall häktad senast vid ankomsten till förvaringsplatsen kroppsvisiteras. Visitationen sker från ordnings- och säkerlietspunkt för eftersökande av föremål som vederbörande inte fär inneha. Häkteslagens föreskrifter gäller inte bara häktade och anhållna utan avser i princip alla fall dä någon tas in i häkte eller i förvar i polisarrest. Genom lagändring som trädde i kraft den 1 januari 1979 infördes i häkteslagen (tillägg till 2 § samt 2 a - 2 b §§) bestämmelser enligt vilka häktad under vissa angivna förutsättningar får kroppsvisiteras även efter ankomsten till förvaringsplatsen (prop 1978/79:62). Oe nytillkomna bestämmelserna medger även genomför­andet av en förberedande visitation som bör vidtas omedelbart i anslutning tiil gripandet. Sådan visitation sk provisorisk skydds­visitation syftar främst till att undersöka om den omhändertagne bär på sig skjutvapen, verktyg eller annat varmed han kan skada sig själv eller annan. 1 anslutning till nämnda lagändring infördes motsvarande föreskrifter angående kroppsvisitation och skyddsvisitation i KvaL (52 a-52 d §§).

Av särskilt intresse är bestämmelsen i 29 § KvaL där det stadgas att den som vill besöka intagen fär underkastas kroppsvisitation. Väska, kasse eller annat dylikt som han vill medföra vid besöket får också undersökas. Sådan visitation får ske endast av direkta säkerhetsskäl och   under   förutsättning   att   deii   besökande   frivilligt   gär   med   pä

Prop.  1980/81:114

60

undersökningen. Om han vägrar att lämria sitt medgivande blir följden att besöket inle fär äga rum. Motsvarande bestämmelser gäller enligt 11 § häkteslagen beträffande den som önskar besöka häktad eller anhållen.

7

Något om polisens uppgifter och ingreppsbefogenheter

7.1               Allm

ä

nt

De grundläggande reglerna för polisen och dess verksamhet finns i polisinstruktionen (1972:511). Polisinstruktionen (PI) har utfärdats av regeringen utan riksdagens medverkan med stöd av den styrande makten. I 2 § PI (generalklausulen eller det sk generalbemyndigandet) stadgas att polisen skall upprätthålla allmän ordning och säkerhet. Därvid åligger det polisen särskilt att förebygga brott samt hindra att den allmänna ordningen och säkerheten störs genom brott eller på annat sätt, att uppdaga brott som hör under allmänt åtal samt vidtaga de ätgärder som behövs när den allmänna ordningen och säkerheten kränkts pä annat sätt än genom brott och att även i övrigt lämna allmänheten skydd, upplysningar och annan hjälp. Slutligen föreskrivs att polisen dessutom skall fullgöra den verksamhet som ankommer på polisen enligt särskilda bestämmelser. Begreppet polis används i stadgandet kollektivt för att beteckna säväl själva polisinstitutionen som anställda befattningshavare.

Enligt brottskommissionen (prop 1973:115 s 112) innebär uppgiften att upprätthälla allmän ordning bl a ansvar för att lugn råder pä allmänna platser, att trafiken kan fortgå utan störningar, att människor inte ofredas m m. Uppgiften innebär vidare en skyldighet att tillse att gällande författningar respekteras och att, om så irite sker, vidta erforderliga åtgärder, eventuellt genom att till åtal rapportera begångna överträdelser. Upprätthållandet av allmän säkerhet beskrivs som en skyldighet att avvärja faror för angrepp genom brott eller på annat sätt mot säkerheten och tryggheten för enskild person, enskild egendom ocli statens inre säkerhet. Hit hör också att tillse att meddelade skyddsbestämmelser efterlevs. Uppgiften anses även omfatta skyldighet att ingripa hjälpande och skyddande vid inträffade eller befarade olyckor, naturkatastrofer och liknande. I uppgiften ingär ocksä skyldighet att om säkerheten angripits tillse att an­greppet upphör och verka för att angriparen inte förnyar angreppet.

Prop. 1980/81:114

61

2 § Pl anger säledes polisens huvuduppgifter men anses även innefatta ett allmänt bemyndigande för polisen att vidtaga åtgärder för upprätthällande av aliinän ordning och säkerhet. PI har visserligen inte lags valör men den har i fråga om de tvängsbefogenheter som kan grundas på 2 § behållit sin giltighet till följd av övergångsbestämmel­serna till RF. Bemyndigandet kan synas gå mycket långt. Det anges inte vilka ätgärder sorn fär vidtas och vilka maktmedel som står till polisens förfogande. Med hänsyn till att etc sådant vidsträckt bemyndigande knappast kan anses förenligt med de rättssäkerhetskrav som måste uppställas pä en reglering av förevarande slag, ter det sig naturligt att det råder osäkerhet angående räckvidden av de ingrepps­befogenheter som tillkommer polisen orn de skall grundas enbart på denna bestä:nmelse.

Vid sidan av Pl finns emellertid i RB föreskrifter som när.mare reglerar polisens befogenheter vid den straffprocessuella verksam-lieten att uppdaga och utreda brott. Bestämmelserna härom, som återfinns i 23-28 kap, innefattar i princip en fullständig reglering av polisens ingreppsrätt i fråga om denna verksamhet. (För vissa av dessa tvångsmedel har tidigare redogjorts under avsnitt 6.2). När det gäller de tvångsbefogenheter polisen behöver för att genomföra de förebyggande, skyddande och hjälpande uppgifterna, vilka närmast är av intresse för denna utredning, saknas däremot en enhetlig och mera fullständig författningsreglering. Även vid fullgörandet av dessa uppgifter behöver polisen förfoga över tvångsmedel av skilda slag som liksom de straffprocessuella kan innebära inskränkningar i den enskildes personliga integritet och frihet. I vad mån dessa kan grundas pä 2 § PI, på sedvanerättsligt utbildade principer eller annat torde inte kunna besvaras generellt.

Det har emellertid hävdats att polisen för att upprätthålla alirnän ordning och säkerhet äger rätt att under vissa förutsättningar anlita tvång även utan uttryckligt författningsstöd t ex enligt sedvanerätt eller andra oskrivna rättskällor (Sjöholm: När och hur får polisen ingripa ? 2:a uppl 1978 s 80ff). När sädan tvångsrätt föreligger är dock oftast oklart. Frågan har fått ökad aktualitet genom reglerna i RF orn skyddet för de medborgerliga fri- och rättigheterna. (Se ovan

Prop.  1980/81:114

62

under avsnitt 2). Den konstitutionella inskränkning som följer därav att Pl utfärdats av regeringen ensam utan riksdagens medverkan torde medföra att polisen inte enbart med stöd av 2 § Pl äger rätt att vidta åtgärder sorn innebär mera kännbara ingrepp i den enskildes av RF skyddade fri- och rättighetssfär. Vid bedömningen av det berättigade i ett ingrepp mäste beaktas säväl betydelsen av det intresse som ingripandet riktar sig mot som det skydd detta åtnjuter konstitutionellt eller eljest enligt gällande lagstiftning och rättsupp­fattning (Jrnf[REDACTED_EFTERNAMN] i SvJT 1969 s 761).

För all polisiär tvångsmakt anses gälla vissa allmänna principer som delvis kommit till uttryck i gällande bestämmelser på området. Till de viktigaste av dessa allmänna grundsatser hör de sk behovs- och proportionalitetsprinciperna. Behovsprincipen innebär att ett polisin­gripande bara får ske när det är nödvändigt för att avvärja den fara eller störning som föreligger i det aktuella fallet, d v s dä tjänsteåt-gärdeii inte kan lösas pä annat sätt. Enligt proportionalitetsprincipen skall arten och varaktigheten av ingripandet stå i rimlig proportion till det mäl som man avser att uppnå. Principerna återspeglas bl a i 16 § PI där det stadgas att polisman för att verkställa en tjänsteåt-gärd inte får använda strängare medel än förhållandena kräver samt att våld får tillgripas endast när tjänsteuppgiften inte kan lösas på annat sätt. Tillgripes våld skall den lindrigaste form som kan leda till avsett resultat användas.

En specialreglering som ger polisman vissa befogenheter i bl a brottsförebyggande syfte utgör lagen (1973:558) om tillfilligt om­händertagande (LTO). I LTO finns upptaget vissa bestämmelser om omhändertaganden som tidigare ingick i polisinstruktionen. Av central betydelse är 3 § LTO som i första punkten föreskriver att den som genom sitt uppträdande stör allmän ordning eller utgör omedel­bar fara för denna skall omhändertas av polisman, om det är nödvändigt för att upprätthälla ordningen. Sådant omhändertagande skall enligt andra punkten samma paragraf ske även när det fordras för att avvärja straffbelagd handling. Syftet med LTO har varit att skapa underlag för stödjande ätgärder och att klargöra hur fortsatta ordningsstörningar skall kunna hindras. En inaximal tidsgräns på sex timmar gäller för omhändertaganderätten enligt 3 §. Det finns vidare bestä nrnelser om social utredning. Enligt 2 § LTO ges polisen möjlighet att flytta minderåriga från skadliga eller farliga miljöer.

Prop.  1980/81:114

63

Andra sådana specialbestämmelser för polisens vidkommande finns i lagen (1976:511) om omhändertagande av berusade personer mm (LOB). Enligt 1 § LOB får den som på allmän plats, utom- eller inomhus, anträffas berusad omhändertas om han till följd av berus-ningen är ur ständ att ta värd om sig eller annars utgör en fara för sig själv eller annan. Den omhändertagne skall, om det behövs, under­kastas läkarundersökning. Han fär kvarhällas hos polisen, om sjukhus­värd eller annan vård inte bereds honom, i allmänhet högst åtta timmar.

Uttryckliga föreskrifter om vissa tvängsinedel för polisen i brotts­förebyggande och skyddande syfte finns vidare i lagen (1970:926) o,m särskild kontroll på flygplats och i spaningslagen. (Se ovan under avsnitt 6.3).

Det allmänna lagstödet för polisens befogenhet att använda våld (den sk laga befogenheten) finns i 24 kap 2 § BrB. I första stycket föreskrivs att om polisman, som skall verkställa tjänsteätgärd, möts eller angrips med våld eller hot om våld, får han för åtgärdens genomförande bruka det våld som med hänsyn till omständigheterna kan anses försvarligt. Detsamma gäller viss personal tillhörande försvarsmakten och civilförsvaret. Samma försvarlighetsrekvisit upp­ställs enligt andra stycket beträlfande väldsbefegenheten i samband med laga frihetsberöva;ide. I tredje stycket föreskrivs att när någon har rätt att använda våld enligt detta stadgande, envar som kommer honom till hjälp har sa-nma rätt.

Bestämmelsen i första stycket ger uttryck åt den tidigare omnämnda proportionalitetsprincipen. Tvängsbefogenheten gäller vid genomför­ande av varje behörig tjänsteåtgärd, oavsett åtgärdens art eller syfte. Därav torde bl a följa att första stycket kan åberopas som stöd för våldsanvändning även i förebyggande syfte. Sorn en allmän förutsätt­ning för våldsanvändning gäller dock att den ifrågavarande tjänsteät-gärclen i och för sig är sädan att den får genomdrivas med tvång. En polisman får sålunda använda våld för att hindra en berusad person att köra bil om denne sätter sig emot ät;ärden med vald eller hot om våld, men inte for att t ex verkställa en delgivning.

Prop. 1980/81:114

64

Av betydelse för polisens verksamhet och befogenheter är också de sk allmänna straffrilietsgrunderna enligt 24 kap 1 och 4 §§ BrB vid nödvärn ocli nöd. Dessa bestämmelser gäller för envar men har särskild betydelse för polismännen, med hänsyn till deras i inånga avseenden utsatta ställning och tili att det ofta ingår i polisens tjänsteåligganden att t ex ingripa i en nödsituation.

Bestämmelserna i 24 kap BrB reglerar inte alla de situationer då polisen mäste ingripa med fysiskt tvång för att kunna fullgöra sin uppgift, t ex dä nägon utövar sk passivt motstånd. Vid bestämmelser­nas tillkomst framhölls att frågan om befogenheten att i övrigt använda våld skulle bedömas bl a mot bakgrund av sedvanerättsliga principer (prop 1962:10 del B s 331). Som tidigare omnämnts godtas emellertid inte sedvana som stöd för inskränkningar i de grundlägg­ande fri- och rättigheterna enligt RF. Rätten till våldsanvändning bör kunna härledas ur särskilda föreskrifter i lag. 1 vart fall torde krävas indirekt stod i lag (jmf 1973 års fri- och rättighetsutredning SOU 1975:75 s 364). Eftersom polisen otvivelaktigt i vissa situationer, även vid sidan av BrB:s regler, måste anses ha befogenhet att i sista hand bruka våld för att genomfora sina tjänsteuppgifter, torde för närvarande det rättsliga stödet för sädana åtgärder inte kunna grundas pä annan bestämmelse än 2 § PI (jmf 1975 års polisutredning SOU 1979:6 s 297).

7.2

Avlägsnande

En inte ovanlig form av polisingripande som kan vara av intresse att belysa, består i att fora bort ordningsstörare och andra personer frän den plats där de befinner sig. Ingripanden av detta slag kan vara nödvändiga säväl i förebyggande eller brottsutredande syfte som vid genomförandet av hjälpande ocli övervakande uppgifter. Om en sädan åtgärd bedöms som nödvändig följer av de allmänna principerna för polisverksamheten att vederbörande i första hand skall anmanas att lämna platsen frivilligt. Endast om en sädan anmaning inte ätlyds får tvang tillgripas. Ett sådant ingripande, som således inte följs av ett fortsatt omliändertagande, brukar benämnas avlägsnande.

Prop.  1980/81:114

65

Beiiov av att kunna avlägsna personer kan föreligga såväl utomhus som inomiius, t ex dä någon stör ordningen vid en allmän samman­komst eller en teater- eller biografföreställning. Situationen kan i bland vara sådan att även andra än de som direkt stör ordningen och säkerheten, t ex nyfikna, måste avlägsnas. Ingripandet riktas oftast mot personer som vistas pä allmänna platser, men rätten att avlägsna kan också tas i anspråk pä enskilda platser såsom vid hemfridsbrott eller olaga intrång enligt 4 kap 6 § BrB i de fall då den som olovligen eller obehörigen trängt sig in .måste avlägsnas genom polisens försorg. Som en allmäri förutsättning för befogenheten att avlägsna gäller att åtgärden får vidtagas endast dä det är nödvändigt för att genomföra en bestämd polisuppgift och att den inte får fortgå under längre tid än som är nödvändigt för att uppnå det aktuella syftet.

Befogenheten att avlägsna är inte generellt författningsreglerad. Ingripandet är i regel högst tillfälligt och innebär oftast en obetydlig inskränkning i den enskildes rörelsefrihet. Ätgärden har därför inte ansetts utgöra något egentligt frihetsberövande. Genomförs ätgärden med tvang l

7.3

Identitetskontroll

n

Generella bestämmelser saknas om skyldighet för medborgarna att pä begäran av polis eller annat offentligt organ lämna uppgifter om si identitet, liksom orn påföljd för den som vägrar att efterkomma en sädan begäran. Nägon allmän skyldighet för den enskilde att inneha legitimationshandling som styrker hans identitet föreligger över­huvudtaget inte.

5 Riksdagen 1980/81. 1 saml. Nr 114

Prop. 1980/81:114

66

1 det praktiska polisarbetet är det emellertid ofta nödvändigt, för att en tjänsteuppgift skall kunna fullgöras, att polisen får avfordra den enskilde uppgift om hans namn och hemvist. I vissa fall är frågan delvis reglerad som när det gäller polisens ingripanden i straff­processuellt syfte. För sädana fall finns bestämmelser i rättegångs­balken. 1 övrigt saknas, ned några få undantag, föreskriftei som närmare reglerar poliseris befogenheter i denna fräga.

Det anses dock vara en vedertagen uppfattning att polisman, även utan uttryckligt författningsstöd, får tillfråga den som påträffas i polisverksamheten om hans identitet. Denna befogenhet får anses ingå i de ingreppsbefogenheter som tillkommer polisen enligt 2 § Pl. En sådan förfrågan kan inte i och för sig anses strida mot nägoii grundlagfäst fri- och rättighet. Vid tillämpning av befogenheten gäller den allmänna behovsprincipen och den däri ingående grund­satsen om minsta möjliga ingripande och olägenhet för den enskilde. Detta innebär bl a att identifieringen bör ske på deri plats där vederbörande befinner sig vid tillfället.

En betydligt mer komplicerad och omstridd fräga är iiuruvida polisman får ta med någon till polisstationen eller annan plats för att få identiteten fastställd. Ett ingripande av detta sl.ig brukar benämnas polisiering. Bel-iov av sådana åtgärder kan uppkomma om vederbörande vägrar att legitimera sig eller det finns anledning att förinoda att hans uppgifter är osanna eller dä identitetskontrollen av annan anledning inte kan äga rum på platsen.

Om polisieringen avser att tjäna ett straffprocessuellt syfte kan polisieringsrätten stödjas pä bestämmelser i RB. Av 24 kap 2, 5 och 7 §§ RB följer sålunda att polisman äger rätt att gripa den som på sannolika skäl kan misstänkas för brott om han är okänd ocii und.indrar sig att uppge namn och hemvist eller anledning före- !

Prop. 1980/81:114

67

När det gäller efterspanandet av efterlysta och personer som avvikit frän olika anstalter, liksom vid genomförandet av andra likartade handräcknings- och verkställighetsätgärder, har polisen ansetts be­fogad att företa ingripanden av detta slag trots avsaknanden av uttryckliga föreskrifter. I ansvaret för att dessa uppgifter fullgöres, liksom i fråga om alla former av frihetsberövanden, ingår ju bl a att svara för att ätgärden riktar sig mot rätt person. I nuvarande läge torde polisen vara hänvisad till att söka stöd för polisieringsrätten i 2 § PI (jmf[REDACTED_EFTERNAMN] a a   s 227).

7.4

Ordningsvakter

1 90 § Pl stadgas att förordnande av den som skall utföra polisbe­vakning utan att vara anställd inom polisväsendet (ordningsvakt) meddelas av rikspolisstyrelsen om bevakningen berör flera län, av länsstyrelsen om bevakningen berör flera polisdistrikt inom länet och av polisstyrelsen i annat fall.

Ett ordningsvaktsförordnande medför att en del av bestämmelserna i PI blir tillämpliga på ordningsvakten. Detta gäller vad som i instruktionen föreskrivs om polismans uppträdande, skyldighet att lyda förmans i tjänsten givna order, underrättelseskyldighet, tyst­nadsplikt, rätt att använda våld m m.

Med ordningsvaktsförordnande följer vidare befogenheter enligt vissa lagar och andra författningar än PI. Sålunda gäller bestämmelserna i 3, 4 och 5 §§ LTO i tillämpliga delar även den som utan att vara polisman förordnats att fullgöra polisverksamhet. Härav följer att ordningsvakt, inom ramen för sitt förordnande, äger befogenhet att, om det är nödvändigt för att upprätthälla ordningen, omhänderta den som genom sitt uppträdande stör alirnän ordning eller utgör omedel­bar fara för denna, liksom att även göra sådant omhändertagande om det fordras för att avvärja straffbelagd handling. Han skall sä skyndsamt som möjligt anmäla omhändertagandet till sin förman, dvs polisman, som omedelbart har att pröva om ätgärden skall bestä.

Prop. 1980/81:114

68

Ordningsvakt har vidare samma befogenheter sotn polisman att ingripa enligt LOB och äger således 0'nhänderta berusad under de förutsättningar som anges i 1 § nämnda lag. Av 2 § 5 p lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga drycker m m framgår att ordningsvakt under vissa förutsättningar har rätt att ta rusdrycker i beslag.

Huvuddelen av de ätgärder ordningsvakt vidtar i sin verksamhet torde innebära myndighetsutövning. Detta medför bl a att ordningsvakt åtnjuter det förstärkta straffrättsliga skydd som anges i 17 kap BrB i fräga om våld eller hot mot tjänsteman, våldsamt motstånd m m. Han är vidare underkastad ansvar enligt 20 kap 1 § BrB för oriktig myndighetsutövning.

Det har ifrågasatts om polismans rätt att bruka våld enligt 24 kap 2 § 1 st BrB gäller även för ordningsvakt (jrnf Ordningsvaktsutredningen SOU 1978:33 s 60). Denna tveksamhet har emellertid i praktiken inte ansetts föranleda några större svårigheter med hänsyn till att ordningsvakt tned stöd av 16 § PI äger rätt att i sista hand bruka våld vid genomförandet av en tjänsteåtgärd. Ordningsvakt torde i vart fall med tillämpning av sistnämnda bestämmelse och 3 § 1 p LTO ha befogenhet att, om det bedöms som nödvändigt, ingripa med våld för att komma tillrätta med ordningsstörare. Med stöd av nu nämnda bestämmelser måste nog även anses att ordningsvakt, på samma sätt som polisman, i princip är berättigad att tvångsvis avvisa eller avlägsna personer som stör ordningen (jmf[REDACTED_EFTERNAMN] aa s 221).

Ordningsvaktsutredningen, som har haft att se över föreskrifterna om förordnande av ordningsvakt och deras befogenheter, har i sitt betänkande. Ordningsvakter (SOU 1978:33), föreslagit förhållandevis stora begränsningar i fråga om ordningsvakternas uppgifter och verksamhetsområden. Vidare har utredningen ansett det nödvändigt att i viss utsträckning inskränka ordningsvakternas befogenheter. Rätten att ingripa enligt 3 § LTO föresläs upphävd. I stället införs i den särskilda lagen om ordningsvakter möjlighet för ordningsvakt att, om det är nödvändigt, avvisa eller avlägsna personer som uppträder ordningsstörande eller överträder föreskrifter eller förbud som gäller där ordningsvakt är verksam. Ordningsvakt tillerkännes därjämte rätt

Prop. 1980/81:114

69

att omhänderta den somi allvarligt stör ordningen. Vid frihetsbe­rövande får ordningsvakt befogenhet att företa sk skyddsvisitation. Tveksamheten angående det lagliga stödet för ordningsvakts våldsan­vändning undanröjs genom vissa ändringar i 24 kap 2 § 1 st BrB, varigenom ordningsvakt, polisman och vissa andra funktionärer tillerkännes rätt att, om det är nödvändigt, bruka försvarligt våld vid genomförande av tjänsteåtgärd. Det nuvarande kravet pä att han skall mötas eller angripas med våld eller hot om våld för att ha denna rätt, föreslås således borttaget. Betänkandet har remissbehandlats och är för närvarande föremål för behandling inom justitiedeparte­mentet. Lagrådsremiss har avgivits.

7.5

1975 års polisutredning

Under 1975 tillsattes en särskild kommitté med uppdrag att utreda polisens uppgifter, utbildning och organisation m rn. Utredningen, 1975 års polisutredning, framlade i december 1978 ett princip­betänkande. Polisen (SOU 1979:6), vari bl a behandlas frägor kring den rättsliga regleringen av polisverksarnlieten. De överväganden som gjorts har således begränsats till att gälla principfrågor och förslag till författningstext har inte framlagts. Det lagtekniska arbetet förväntas bli genomfört i andra former.

Utredningen förordar bl a att de viktigaste bestämmelserna om polisverksamheten förs samman till en .särskild polislag som bör omfatta de grundläggande reglerna om polisens uppgifter, polis­organisationen och styrningen i övrigt av polisverksamheten samt polisens befogenheter. I fråga om polisens befogenheter och skyldig­heter diskuterar utredningen principerna bl a när det gäller att använda tvång, att utföra kroppsvisitation och husrannsakan m m samt att göra frihetsberövande i olika sammanhang.

Till särskild beliandling upptas även frågan om förutsättningarna för att vidta tvångsåtgärder i syfte att förebygga allvarlig brottslighet (s 305 ff). Utredningen framhåller bl a att polisen ofta ställs inför stora svårigheter när det gäller att s!

Prop. 1980/81:114

70

sabotage eller alltnänfarlig ödeläggelse, såsom exempelvis vid ett anonymt meddelande om att en bomb placerats pä viss plats, mäste polisen kanske vidtaga omfattande avspärrnings och utrymningsät-gärder som kan beröra ett stort antal människor och medföra att affärer måste stängas, offentliga tillställningar inställas osv. Polisen måste därjämte ha möjlighet att bereda sig tillträde till slutet utrymme för att söka efter bomben etc. Frågan vilka befogenheter som i en sådan situation tillkommer polisen är här, liksom vad beträffar annan förebyggande och skyddande verksamhet, i väsentliga delar oreglerad. I avsaknad av uttryckliga föreskrifter har man ofta i det praktiska polisarbetet ansett bombhotet utgöra grund för att inleda förundersökning, varvid stöd för ett flertal ingripanden ansetts kunna hämtas ur RB:s bestämmelser om straffprocessuella tvångs­medel (27 och 28 kap). Enligt en annan uppfattning borde tvångsåtgär­derna kunna grundas pä 2 § Pl i förening med den allmänna nödrätts­bestämmelsen i 24 kap 4 § BrB. Utredningen erinrar om den reglering av räddningstjänstens befogenheter som finns enligt 11 § brandlagen (1974:80) samt anför vidare bl a.

Utredningen anser starka skäl tala för att man även för polisens del lagfäster de befogenheter som är nödvändiga för att avvärja fara för liv eller hälsa eller omfattande förstörelse av egendom. I det praktiska polisarbetet har det otvivelaktigt upplevts som besvärande att regler om vilka tvångsåtgärder som fär företas i sådant förebyggande syfte praktiskt taget helt saknas. - Den situation som uppstår i samband med ett bombhot är endast ett exempel på situationer där det av särskilda skäl bedöms föreligga risk att brott som innebär fara för liv, hälsa eller egendom kommer att förövas pä viss plats eller mot viss person. Som exempel kan nämnas åtgärder till skydd för främmande statschefer, utländska sändebud och allmänna sammankomster liksom ingripanden vid hot om sabotage och liknande. Därvid kan aktualiseras tvångsåtgärder som avspärrningar, husrann­sakan, inpasseringskontroll och avlägsnanden liksom skyddsvisitation för eftersökande av vapen eller annat farligt föremål. - Av de här berörda tvångsåtgärderna är alla inte till sin karaktär sådana att de faller under RF:5 lagkrav. Utrymningsåtgärder och avlägsnanden som innebär bara förflyttning en kortare sträcka, torde inte kLiina anses utgöra frihetsberövande eller annat intrång 1 rörelsefriheten i RF:s mening. Detsamma gäller en avspärrning som inte avser större område eller är av mera varaktig natur (jfr prop 1973:30 s241). Husrannsakan liksom kroppsvisitation tillhör ä andra sidan de ingrepp som i princip förutsätter stöd i lag. Ulredningen anser det emellertid vara en fördel att de nu aktuella befogenheterna såvitt möjligt regleras 1 ett sammanhang.

Prop. 1980/81:114

71

B

HUR   KAN   ORDNING   OCH   SÄKERHET    UPPRÄTT-

HÄLLAS VID DOMSTOL I DAG?

8

Verksamheten i allmänhet

8.1              Inledning

För en allsidig'bedömning av frågor kring ordning och säkerhet vid domstolsförhandling är av intresse att försöka klarlägga vilka åtgärder och ingripanden som överhuvudtaget kan vidtas vid en domstol för att förebygga eller komma till rätta med brott eller andra faror som kan hota eller störa myndighetens verksamhet. De frågor som härvid aktualiseras är endast till viss del författnings-reglerade och i mycket begränsad utsträckning behandlade i den rättsvetenskapliga litteraturen. Redogörelsen innefattar därför i flera avseenden domstolsverkets egna ställningstaganden och synpunkter.

8.2              Allmänt

Som förut omtalats är polisens huvudfunktion att upprätthälla allmän ordning och säkerhet. Att domstolar och andra myndigheter fungerar obehindrat utgör en väsentlig förutsättning för rättsordningens upprätthällande. Störningar av eiler framkallandet av fara för den offentliga verksamheten är också i stor utsträckning straffbelagt, främst enligt lé-19 kap BrB.

Ansvaret för ordningen och framför allt säkerhetens upprätthällande vid statliga institutioner och inrättningar ankommer emellertid inte bara pä polisorganisationen. Verken och myndigheterna har även ett eget ansvar för att verksamheten kan bedrivas under betryggande former. Särskilda författningar om skyldigheter och befogenheter i detta avseende finns för bl a försvarsmakten och kommunikations­väsendet (jmf t ex lagen (1975:89) om ordning och säkerhet inom järnvägsområde). För domstolarnas del föreligger inte någon sådan specialreglering. Vilka möjligheter domstolen och dess personal har att förebygga eller komma till rätta med störningar av ordning och säkeriiet vid myndigheten får bedömas utifrån mera allmänna aspekter och enligt vissa bestämmelser i BrB, RB och andra författningar. Föreskrifter som kan gälla även domstol finns i kungörelsen (1966:273) om säkerhetsskydd vid statsmyndigheter (var­om mera i ett senare avsnitt).

Prop. 1980/81:114

72

8.3

Allmän plats

I allmänna ordningsstadgan (1956:617), AOst, förstås med allmän plats gata, torg, park och annan plats, som enligt fastställd stadsplan eller byggnadsplan utgör allmän plats och som upplåtits for avsett ändamål, för allmänheten tillgänglig del av hamnområde samt allmän väg ävensom annat område, som är upplåtet till eller eljest nyttjas för allmän samfärdsel.

Att platsen är allmän i denna bemärkelse innebär bl a att envar har rätt att uppehålla sig där med de inskränkningar som kan följa av föreskrifter i nämnda förordning eller t ex av regler i vägtrafiklag­stiftningen. 1 fråga om andra områden än allmän plats torde ägaren eller den som enligt civilrättsliga regler är innehavare i princip ha befogenhet att bestämma vem som skall få vistas där eller vilken verksamhet som skall få förekomma inom området. Detta gäller oberoende av om staten, kommunen eller något privaträttsligt subjekt innehar fastigheten.

Inom stadsplanelagt område torde domstol regelmässigt vara belägen inom byggnadskvarter för allmänt ändamål. Detta innebär att domstolsbyggnaden och det intilliggande området inte utgör allmän plats i AOst:s bemärkelse. Offentliga byggnader torde för övrigt inte under några omständigheter vara att anse som allmän plats (Carl Persson: Allmänna ordningsstadgan   2:a uppl 1972  s 21).

Inom en domstol, liksom inom många andra enskilda områden enligt AOst, finns emellertid utrymmen som i realiteten är tillgängliga for eller till och med avsedda för allmänheten. 1 fråga om domstol gäller detta särskilt entréhallar, väntrum och andra utrymmen för den besökande allmänheten. Utrymmen av detta slag innefattas i det betydligt mer vidsträckta allmänplatsbegrepp som avses i BrB, t ex 16 kap 

II 

och 16 §§ BrB.

Till allmänna platser i denna bemärkelse hör - föruton gator, torg, parker och allmänna platser - för allmänheten avsedda kommunika­tionsmedel och därtill hörande trafikområden såsom väntsalar, spår­vägs- och  busstationer, vidare restauranger, hotell, kafeér, affärs-

Prop. 1980/81:114

73

lokaler, teatrar, biografer m m. Undantagna torde endast vara sädana enskilda platser dit allmänheten överhuvudtaget inte äger tillträde samt skog och mark.

Nu ifrågavarande platser är emellertid att anse som allmänna endast i den mån och under den tid allmänheten äger tillträde dit. Utrymmen på ett hotell eller en restaurang liksom vid en domstol eller annan myndighet som t ex är avsedda endast för personalen utgör inte allmän plats. Rättssalar, inskrivningsavdelningar, expeditioner och andra liknande lokaler vid allmän domstol dit allmänheten kan ha tillträde under vissa tider pä dagen torde således närmast vara att betrakta som allmän plats under sädan tid, men är eljest att anse som enskilt område.

8.4

Tillträdesrätten

Även om sålunda vissa platser eller lokaler inom en domstol är att anse som allmänna enligt BrB, sä medför inte detta att allmänheten har någon i förhållande till AOst:s allmänplatsbegrepp utvidgad rätt att uppehålla sig i sådana lokaler. För tillträde till dessa gäller de föreskrifter som innehavaren kan ha meddelat i enlighet med den tidigare omnämnda principen om intiehavarens bestämmanderätt i dessa frägor. Att domstol liksom andra myndigheter har rätt att, utan särskilt bemyndigande, reglera tillträdet till sina lokaler förutsätts bl a i den tidigare omnämnda kungörelsen om säkerhetsskydd vid statsmyndigheter.

Allmänhet och mass.media har rätt att ställa stora krav på öppenhet, insyn och information i fråga om domstolarnas verksatnhet. Detta hindrar emellertid inte att det kan vara nödvändigt med vissa inskränkningar i tillträdesrätten. Av flera skäl måste det anses olämpligt att vem som helst utan godtagbar anledning fär uppehålla sig inom en domstol. Härför talar inte bara personalens anspråk på trygghet och ostördhet utan även hänsynen till parter och andra som t ex medverkar i en rättegång eller av annan orsak har ärenden till domstolen. Som en allmän förutsättning för tillträde till domstol liksom till flertalet andra myndigheter måste därför gälla kravet på att den besökande har ett av rättsordningen något sä när godtagbart ärende  tili  myndigheten.  Härav följer bl a att domstolens personal

Prop. 1980/81:114

74

måste anses ha rätt att avvisa personer som utan behörigt ärende uppehåller sig i domstolen, oavsett om de befinner sig pä utryminen som är tillgängliga eller avsedda för allmänheten. Det sagda kan t ex gälla lekande barn, tidningsförsäljare, personer som använder vänt­rummen utanför rättssalen som "värmestuga", m fl.

Den som enligt vad nu framhållits eller på annat sätt obehörigen tränger sig in eller uppehåller sig i en domstol kan göra sig skyldig till straffbar handling enligt det allmänna stadgandet om straff för olaga intrång enligt 4 kap 6§ 2 st BrB. Enligt denna bestämmelse dömes den till böter som obehörigen intränger eller kvarstannar i kontor, fabrik, annan byggnad eller fartyg, på upplagsplats eiler annat dylikt ställe. Skyddet mot obehöriga gäller såväl myndigheters lokaler som privata inrättningar. Lagtextens beskrivning av de utrymmen som avses är vidsträckt och täcker i stort sett alla utrymmen inom en domstol. Beträffande uttrycket obehörigen uttalade första lagut­skottet vid bestämmelsens tillkomst bl a att straffbestämmelsen inte var tillämplig i den mån förfarandet kunde anses överensstämma med lag, rätt, sedvana eller medgivande samt att stadgandet inte kan tillämpas i situationer där anställningsförhållande föreligger. I fräga om myndigheter dit allmänheten av skilda anledningar måste ha tillträde erinrade lagutskottet om de i olika författningar meddelade föreskrifter angående tider för myndigheters öppethållande m m. Den rätt att/komma i kontakt med myndigheterna som genom dessa föreskrifter och på annat sätt tillförsäkrats :nedborgarna, utesluter enligt lagutskottet att deras rättigheter i förevarande avseende kommer i konflikt tned stadgandet.

Mot bakgrund av de speciella förhållanden som råder vid en domstol torde det många gånger vara svårt atl avgöra om en person vistas där obehörigen. En domstol frekventeras ofta av en vid krets personer som har rätt att uppehålla sig där i skilda angelägenheter. Förutom parter, ombud, vittnen och andra som medverkar lex i utsatta förhandlingar, har allmänheten en vidsträckt rätt att - även anonymt - vistas inom en domstol. Skälen härtill kan vara att få övervara offentliga förhandlingar, ta del av kungörelser, allmänna handlingar eller för att pä annat sätt informera sig i olika hänseenden.   Frän   fall   lill   fall   får   prövas   om   inträngandet   eller

Prop.  1980/81:114

75

kvarstannandet är att anse som godtagbart med hänsyn bl a till platsen, tidpunkten och ärendet. Med uttrycket obehörigen kvarstanna torde främst avses att nägon från början haft ett giltigt ärende till lokalen eller utrymmet, t ex för att besöka en expedition eller övervara en förhandling, men efter expeditionstidens eller förhand­ lingens slut vägrar att avlägsna sig. En uppmaning från personalen att avlägsna sig kan säledes vara av betydelse för frågan om ett obehörigt kvarstannande föreligger.

8.5

Förebyggande åtgärder

Vid domstol kan i flera avseenden vidtagas ätgärder som kan vara av väsentlig betydelse när det gäller att förhindra brott och andra störningar av ordning och säkerhet vid myndigheten. I korthet skall här endast beröras några mera primära aspekter i detta avseende. Flertalet ätgärder torde kunna vidtas efter beslut av domstolen själv utan tillstånd av annan myndighet. I frågor som direkt berör de anställda kan det i vissa fall bli aktuellt med MBL-förhandlingar.

I fråga om allmänhetens tillträde gäller för samtliga domstolar, enligt föreskrifter i allmänna verkstadgan (1965:600) och i arbetsordning, vissa bestämmelser angående öppethållande. För vissa funktioner eller avdelningar inom en domstol är ofta föreskrivet kortare öppethållandetider än för annan verksamhet. Det sagda kan t ex gälla expeditioner, aktuariekontor, inskrivningsavdelningar vid tingsrätt m m. Personalen torde i princip inte ha någon skyldighet att släppa in allmänheten eller eljest bistå dem på andra tider än som gäller för respektive expeditions eller avdelnings öppethållande. Allmänhetens möjlighet att övervara offentliga förj-iandlingar vid domstolen är inte begränsad till viss tid utan denna rätt gäller givetvis så länge förhandlingen pågår.

Av stor betydelse frän säkerhetssynpunkt är läsningen av olika utrymmen vid myndigheten. I första hand avses utrymmen dit allmänheten överhuvudtaget inte bör ha tillträde. Men även sådana lokaler som allmänheten under vissa tider på dagen har rätt att besöka bör vara låsbara för att förhindra att obehöriga pä andra tider stör verksamheten. Inget hindrar att man inom domstolen sätter upp skyltar om att t ex förbud råder för allmänhetens tillträde till vissa

Prop. 1980/81:114

76

utrymmen eller att tillträde dit fär äga rum endast under vissa tider. Domstolen äger i princip själv besluta om vilka utrymmen, ingångar eller passager som bör vara låsta eller låsbara. Brandmyndigheterna kan dock ställa krav på att vissa dörrar går att öppna i händelse av utrymning vid brand.

Vid flera domstolar finns förutom en huvudentré även separata ingångar till olika avdelningar eller funktioner inom myndigheten. Detta försvårar emellertid kontroll- och övervakningsmöjligheterna, särskilt om allmänheten genom en sidoingäng kan ta sig även till andra eller övriga delar av domstolen. Frän säkerhetssynpunkt bör en domstol bara ha en entré som allmänheten kan utriyttja. Eventuella sidoingängar bör helst stängas eller kunna utnyttjas endast av personal. .Ändringsätgärder av detta slag kan i en del fall kräva viss ombyggnad.

I anslutning till allmänhetens entré bör finnas någon form av reception, informationsdisk eller liknande, varifrån det bl a går att kontrollera in- och utpassering vid myndigheten. Vid ett flertal domstolar finns myndighetens telefonväxel placerad vid allmänhetens entré vafvid telefonisten även tjänstgör som receptionist. Recep­tionen bör alltid vara bemannad. Den eller de som har denna uppgift vid myndigheten skall i första hand bistå allmänheten, parter och andra med upplysningar och information. Det finns emellertid inget sorn hindrar att personer som önskar tillträde till domstolen i förekommande fall också tillfrågas om sitt ärende.

Vid de allmänna domstolarna bör finnas lokaler som kan användas för tillfällig förvaring av häktade och andra frihetsberövade personer. Att det finns tillgång till sädana utrymmen är av väsentlig betydelse när det gäller att minska risken för rymning eller fritagning i samband med förhandling. Föreligger det sädan risk bör under alla förhållanden tillses att kriminalvärdspersonalen inte tvingas att vistas med den frihetsberövade i väntrum eller annan lokal utanför rättssalen, där även ähörare och andra som skall delta i rättegången uppehåller sig.

Prop.  1980/81:114

77

Larmanordningar som träder i funktion vid överfall och inbrott kan förebygga brott eller motverka effekten därav. Överfallslarm bör finnas i varje förhandlingssal, i receptionen och i de lokaler där frihetsberövade personer tillfälligt förvaras. Larmen bör ha larm­givare i vaktmästarexpeditionen och receptionen samt i före­kommande fall i säkerhetschefens rum (beträffande säkerhetschef se nedan). I vissa situationer av överfallskaraktär är s k tyst larm att föredra. En beväpnad väldsverkare som t ex ställt omgivningen inför vapenhot kan lätt känna sig provocerad om han märker att larm utlösts. Härmed ökas riskerna för överilade och desperata våldshand­lingar. För inrättande av larm med larmgivare i polisstation krävs särskilt tillstånd av polisstyrelse.

Vid ett flertal domstolar, främst vid de större allmänna domstolarna, finns personer anställda som har ordningsvaktsförordnande. Det gäller vanligtvis personal som är anknutna till vaktmästarexpeditionen. Ordningsvakt har inom ramen för sitt förordnande större möjligheter att ingripa än övrig personal. Som tidigare omnämnts (se avsnitt 7.4) har ordningsvakt i viss utsträckning samma befogenheter som polisman och kan t ex ingripa med våld om sä behövs för att komma tillrätta med ordningsstörare. Domstolen brukar göra ansökan hos polisstyrelse om ordningsvaktsförordnande för personal.

Enligt ordningsvaktsutredningen(SOU .1978:33 s 213-214) bör emeller­tid verksamheten vid allinän domstol och andra liknande offentliga inrättningar i princip kunna fortgå utan att ordningen i lokalerna behöver upprätthållas av ordningsvakt. Särskild hänsyn bör tas till allmänhetens rätt att anonymt besöka lokalerna" och ta del av pågående offentliga förhandlingar. Endast då verkligt beliov därav under en längre tidsperiod har konst;iterats bör ordningsvaktsverk­samhet få bedrivas i sädana lokaler. Mor ordningsstörningar till undantagen bör man enligt utredningen ko.nnna tillrätti med dem genom polisingripanden.

Vid kammarrätten i Stockholm och vid Stockholms tingsrätt har anordnats permanent bevakning genom väktare. Dessa väktare torde regelmässigt inneha ordningsvaktsförordnande. Saknas sådant förord­nande   har  väktaren   inte  andra  befogenheter  än  gemene  man.  Han

Prop. 1980/81:114

78

åtnjuter dock skydd enligt 17 kap 5 § BrB. Väktaren kan genom sin närvaro ha en viss preventiv effekt. Väktarna är även i de flesta fall särskilt utbildade i säkerhetsskyddsfrågor.

Av betydelse frän säkerhetssynpunkt är även att personalen fär erforderlig information i säkerhetsskyddsfrägor. Informationen bör i första hand ta sikte pä personalens egen säkerhet och hur de bör uppträda i en allvarlig situation. Oet framstår bl a som angeläget att personalen känner tiil vilka ulrymningsvägar som finns, hur man slär larm och vad som dä händer etc. Informationen får ges mot bakgrund av de lokala förhållandena och med hänsyn till den enskilda domstolens belägenhet, lokalsituation, utrustning m m. Polisen torde i viss utsträckning vara villig att medverka och biträda med synpunkter i dessa frägor.

8.6

Säkerhetsaspekter på nybyggnad av domstol och dom-

stolslokalt:r

För att ett tillfredsställande säkerhetsskydd pä sikt skall kunna åstadkommas vid domstol är det givetvis av stor betydelse att säkerhetsaspekterna beaktas vid planeringen inför nybyggnation.

Bestämmelser om säkerhetsskydd finns som tidigare omnämnts i kungörelsen(1966:273) om säkerhetsskydd vid statsmyndigheter (säkerhetsskyddskungörelsen). Enligt föreskrifter i denna kungörelse åligger det statsmyndighet som liar befattning med uppgift eller förhållanden som angår rikets försvar eller landets säkerhet i övrigt, att vidta ätgärder för säkerhetsskydd inom sitt verksamhetsområde. Säkerhetsskyddet innefattar bl a skydd mot att innehållet i hemlig handling eller annan uppgift av betydelse för landets säkerhet kommer till obehörigas kännedom och skydd mot obehörigas tillträde till anläggning m m, där hemlig handling eller annat av betydelse för landets säkerhet förvaras eller verksamhet av sådan art bedrivs. Myndighet sorn inte endast tillfälligt har befattning med uppgift eller förhållande som angår landets säkerhet skall utse en tjänsteman i ledande ställning att som säkerhetschef handha skyddet. Säkerhets­chef finns utsedd vid några av de större domstolarna där hemliga informationer förekommer i  större utsträckning och där säkerhets-

Prop.  1980/81:114

79

frågor i övrigt har en framskjuten plats i myndighetens verksamhet. Särskilda föreskrifter om säkerhetsskydd inom myndighetens verk­samhetsområde meddelas av myndigheten i samråd med, för dom­stolarnas del, rikspolisstyrelsen. Allmänna föreskrifter om tillämp­ningen samt råd och anvisningar finns i AFSäk 1970 (Allmänna föreskrifter om tillämpningen av säkerhetsskyddskungörelsen) ut­färdade av rikspolisstyrelsen. Rikspolisstyrelsen har vidare för alla myndigheter utfärdat anvisningar för det tekniska säkerhetsskyddet, TSäk 1970.

Av intresse är även byggnadsstyrelsens rapport om planering av säkerhetsskydd i förvaltningsbyggnader, KBS-rapport 126. Rapporten innehåller riktlinjer för behandlingen av säkerhetsskyddsfrägor inne­fattande anvisningar i fråga om bl a tilJträdesskydd, sektetessskydd och skydd mot stöld, skadegörelse och sabotage.

Med stöd av bl a dessa allmänna föreskrifter och anvisningar och med beaktande i övrigt av förhållandena vid domstol bör, utöver vad som anförts i föregäende avsnitt, bi a följande framhållas.

För att åstadkomma ett tillfredsställande tillträdesskydd bör de utrymmen till vilka allmänheten har tillträde helst vara helt åtskilda från övriga utrymmen. Detta innebär att förhandlingssalar, väntrum utanför förhandlingssalarna, allmänhetens toaletter, advokatrum och liknande bör ligga skilda frän övriga lokaler. De dörrar som mäste finnas mellan dessa utrymmen och övriga utrymmen bör vara så få som möjligt och låsbara.

Rättssalar och överläggningsrum bör ha nära och helst direkt förbindelse med varandra. De bör kunna näs frän tjänsterummen utan att allmänhetens väntrum behöver passeras.

De utrymmen till vilka allmänheten har tillträde bör kunna nås genom en och samma hall respektive trapphall. Frän denna bör man inte kunna ta sig in i andra utrymmen. I entréplanet bör, som tidigare påpekats, finnas en reception. Passage från entréhallen till allmän­hetens övriga utryminen, via t ex en trapphall, bör kunna förhindras genom   en  läsbar   inpasseringsdörr   som  kan  manövreras automatiskt

Prop. 1980/81:114

80

frän receptionen. Tillträde till receptionen bör kunna ske endast frän utrymme bakom den läsbara inpasseringsdörren. Dörr till receptionen skall vara låsbar. Personalen bör för inpassering endast kunna utnyttja en ingång.

Om allmänheten skall äga tillträde till kurslokaler, restaurang eller liknande inom myndigheten bör detta beaktas vid lokalplaneringen sä att allmänheten inte därigenom fär möjlighet att skaffa sig tillträde till andra delar av byggnaden.

För att åstadkomma ett tillfredsställande inbrottsskydd eller skydd mot annat intrång bör, med undantag för '-ntréhallarna, inga fönster i byggnaden sitta på ett lägre avstånd från marken än tvä meter.

Framför allt de allmänna domstolarna har, som tidigare omnämnts, behov av lokaler för tillfällig förvaring av anhållna, häktade eller andra frilietsberövade personer. 1 dessa lokaler sl

Om offentlig försvarare i samband med förhandling önskar samtala rned klient som är berövad frilieten, får vakt-eller fångvårdspersonal inte närvara utan medgivande. Nämnda personal är dock ansvarig för att samtalet kan äga rum under förhållanden och i lokal som från säkerhetssynpunkt är tillfredsställande. Det är mot denna bakgrund angeläget att även samtalsrum eller annat liknande utrymme :om är avsett för sådant ändamål görs flyktsäkert och eventuellt förses med överfallslarm.

Prop. 1980/81:114

81

Genom att inga fönster i byggnaden (med undantag för entréhallar) sitter på ett lägre avstånd från marken än två rneter samt genom spärranordning i entréhallen underlättas möjligheterna att förhindra rymning eller fritagning av frihetsberövade personer i samband med rättegångar. Om möjligt bör av samma skäl undvikas att förhandlings­salarna förläggs på första våningsplanet.

8.7

Ingripanden och andra personåtgärder

8.7.1           Polisens åligganden

I den brottsförebyggande verksamheten och när det gäller polisens i övrigt oreglerade uppgifter enligt 2 § PI torde polisens ingrepps­befogenheter i princip vara begränsade till att avse förehavanden på allmän plats, eller förehavanden som äger rum på enskilt område men sorn återverkar menligt pä omgivningen. Begreppet allmän plats i denna bemärkelse har i huvudsak samma utvidgade innehåll sotn enligt BrB. (Sjöholm a a s 28-31). Detta innebär att polisen är både berättigad och skyldig att ingripa mot ordningsstörningar eller andra faror som kan hota allmänheten pä sådana platser. I fråga om domstol har således polisen ett självständigt ansvar beträffande de utrymmen vid .myndigheten som allmänheten har tillträde till. Särskilda regler gäller dock i fråga om förhållandena i rättssalen under tid förhandling pågår, varom mera i avsnitt 10.2.2. Inom ramen för uppgiften att upprätthålla allmän säkerhet mäste det också anses åligga polisen att i erforderlig utsträckning verka för att domstolens verksamhet kan bedrivas under betryggande former. Det ansvar som sålunda åvilar polisen innebär dock inte att det föreligger någon allmän skyldighet för polisen att stadigvarande tjänstgöra vid domstol i syfte att förebygga brott eller för att komma tillrätta med ordningsstörningar. Att förebygga faror av denna art ankommer som förut omnämnts även på myndigheten själv. I den mån domstolens resurser inte räcker till mäste det naturligtvis åligga polisen att ingripa.

8.7.2           Gripande

Enligt 24 kap 7 § 2 st RB får envar gripa den sorn begått brott, vara kan följa fängelse, om han påträffas på bar gärning eller flyende fot. Envar  får  även  gripa  den  som  är  efterlyst  för  brott.     Begreppet

6 Riksdagen 1980/81. 1 saml. Nr 114

Prop. 1980/81:114

82

gripande i denna bemärkelse betecknar således ett straffprocessuellt tvängsmedel. Den som gripits skall enligl nämnda stadgande skynd­samt överlämnas till närmaste polisman. Av bestämmelser i 24 kap 2§ 2 st BrB följer att om någon som skall berövas friheten, dvs gripas, försöker undkomma eller hindra den som äger verkställa gripandet, den sistnämnde fär bruka "det våld som med hänsyn till omständigheterna mä anses försvarligt".

Vem som helst av personalen vid en domstol har således befogenhet att gripa den som anträffas pä bar gärning dä han begår brott av den beskaffenheten att fängelse kan följa pä brottet. I anslutning härtill får personalen använda försvarligt våld om vederbörande försöker hindra ätgärden eller fly. Personalen torde därjämte vara berättigad att låsa in vederbörande i avvaktan pä att polis kommer till platsen.

För de allra flesta brotten enligt BrB är stadgat fängelse. Detta gäller t ex misshandel - med undantag för ringa sädan -, ofredande, olaga hot, samtliga förmögenhetsbrott med undantag av fyndför­seelse, störande av förrättning eller av allmän sammankomst, våld eller hot mot tjänsteman, våldsamt motstånd m m. Det bör i detta sammanhang framhållas att för domarpersonal och vissa andra tjänstemän vid en domstol gäller att det i deras befattningar ingår att utöva myndighet och att förgripelser pä sädan anställd i hans myndighetsutövning är belagt med strängare straff än eljest.

Påföljden för brottet olaga inträng är därernot i normalfallet endast böter. Varken domstolspersonal eller ordningsvakt har därför nägon rätt att gripa en person som gör sig skyldig till sädant brott. Polisman äger däremot som ovan framhållits (avsnitt 7.3) oavsett brottets svårhetsgrad, gripa den som begått brott om han är okänd ocli vägrar uppge namn och hemvist. Polisman har därjämte en allmän befogen­het att ingripa för att avbryta påbörjade brottsliga förehavanden.

Det finns emellertid inget som hindrar att personalen, om de misstänker att den person som de påträffar inte har någon godtagbar anledning att vistas inom domstolen, tillfrågar vederbörande om hans ärende. Inte heller föreligger det något hinder mot att den obehörige uppmanas att lämna lokalen eller domstolen och att en anställd åtföljer honom till utgången.

Prop. 1980/81:114

83

Om brottet olaga intrång är att anse som grovt är påföljden fängelse i högst två år. Envar kan alltså i och för sig gripa den som begär detta brott. Som grovt brott torde bl a kunna betecknas ett olaga intrång som sker i syfte att begä våldshandling mot person (Beckman m fl: Kommentar till Brottsbalken I 4 uppl 1973 s 197). Att i förekommande fall klargöra om omständigheterna är sädana eller att brottet eljest är att anse som grovt torde emellertid vara en mycket vansklig uppgift. Annan än polisman bör därför bestämt avrådas från att gripa den som misstankes för olaga intrång under åberopande av att brottet är grovt. Den som ingriper på detta .sätt utan att ha godtagbara skäl kan riskera att fällas till ansvar för olaga frihetsberövande enligt 4 kap 2 § BrB eller för olaga tvång enligt 4 kap 4 § samma balk.

8.7.3

Omhändertagande och avlägsnande

Vid tillämpning av säväl 3 § 1 p LTO som LOB gäller i princip samma utvidgade allmänplatsrekvisit som enligt BrB. I fråga om sådana utryrnmen vid domstol dit allmänheten har tillträde har därför både polis och ordningsvakt befogenhet att t ex omhänderta den som där stör den allmänna ordningen eller är sä berusad att han inte kan ta vård om sig.  Sådant omhändertagande får givetvis ske tvångsvis.

LOB har enligt 9 § företräde framför omhändertaganderätten enligt LTO. I den mån ordningsstöraren är berusad men inte kan anses vara sä påverkad som förutsattes i 1 § LOB, kan dock ingripande ske med stöd av 3 § 1 p LTO.

Föreligger förutsättning för tillämpning av 3 § 1 p LTO torde säväl polis som ordningsvakt vara berättigad att, i stället för att omhänderta vederbörande, avlägsna honom.

När det gäller den brottsförebyggande befogenheten enligt 3 § 2 p LTO att "avvärja straffbelagd gärning" föreligger inte något allrnänplats- eller offentlighetsrekvisit. Polisens befogenheter att ingripa i detta syfte torde kunna ske även på enskilda platser och oavsett om vederbörande stör allmän ordning eller inte. Polisen har därjämte en alirnän befogenhet att ingripa dä någon gjort sig skyldig tili brott, oavsett svårhetsgrad och plats. Denna befogenhet skulle t ex kunna tas i anspråk i fråga om personer som uppehåller sig inom en domstol under sådana förhållanden att han gjort sig skyldig till

Prop. 1980/81:114

84

olaga intrång. Med stöd av 3 § 2 p LTO och/eller 2 § PI torde polisen även vara berättigad att tvångsvis om sä erfordras avlägsna den obehörige (ang polisens befogenhet att avlägsna se avsnitt 7.2). Huruvida även ordningsvakt har rätt att omhänderta eller avlägsna obehörig, som inte stör ordningen eller utgör en fara för denna och som befinner sig pä enskilt område, framstår däremot som i viss män diskutabelt, med hänsyn bl a till att ordningsvakts huvuduppgift främst måste anses vara ordningshällning. Beaktas bör även att ordningsvakt inte har samma rätt som polisman att ingripa vid bötesbrottslighet. 1 och för sig finns visst stöd för sådana ingripanden eftersom 3 § 2 p LTO gäller även beträffande ordningsvakt.

8.7.4

Nödvärn

1 en nödvärnssituation äger envar bruka våld utan att det medför ansvar. Nödvärn fär enligt 24 kap 1 § BrB tillgripas dels för att avvärja ett påbörjat eller överhängande brottsligt angrepp på person eller egendom, dels för att betvinga den som med våld eller hot om våld eller på annat sätt hindrar att egendom återtas på bar gärning, dels för att hindra någon att olovligen intränga i rum, hus, gärd eller fartyg samt dels för att från rum, hus, gård eller fartyg avlägsna nägon som inträngt olovligen eller, om det är bostad, eljest vägrar att på tillsägelse lämna denna.

För ansvarsfrihet förutsätts att handlingen inte med hänsyn till angreppets beskaffenhet och det angripnas betydelse är uppenbart oförsvarlig. Har någon gjort större våld eller svårare skada än vad som kan anses medgivet (s k nödvärnsexcess) si

Nödvärnsbestä:nmelserna förutsätter inte att nödvärnet utövas endast av den angripne. Den som kommer den angripne till hjälp har samma rätt som denne.

Nödvärnsreglerna innebär således att var och en har rätt att ingripa med våld not brottsligt angrepp pä person eller egendom, t ex för att avvärja misshandel eller skadegörelse. Försvarligt våld fär vidare brukas för att t ex ta ifrån en tjuv det stulna, om han anträffas pä bar gärning.

Prop. 1980/81:114

85

Nödvärnsreglerna innebär även en rätt att med våld hindra den sorn olovligen försöker tränga in i rum, hus, gärd eller fartyg. Nödvärns­rätt föreligger säledes även mot vissa intränganden som är straffbe­lagda som olaga inträng. Kriminaliseringen i sistnämnt hänseende sträcker sig emellertid längre och avser betydligt fler utrymmen än som omfattas av nödvärnsrätten. Nödvärnsrätt torde dock föreligga för det fall att nägon olovligen försöker tränga in i t ex ett tjänsterum eller i en för allmänheten läst expedition under annan tid än expeditionstid. 1 fråga om rätten att avlägsna måste det vara klarlagt att vederbörande verkligen inträngt olovligen, något som kan vara svårt att avgöra i domstolsmiljö. Det räcker säledes inte med att konstatera att vederbörande vägrar att avlägsna sig trots uppmaning. Det bör framhållas att nödvärnsreglerna i fråga om rätten att med våld hindra eller avlägsna obehöriga personer överhuvudtaget torde vara mycket svära att tillämpa vid domstol, där ofta en vid krets personer har rätt alt uppehålla sig i skilda angelägenheter.

8.7.5           Nöd

Som ett komplement till bestämmelserna om nödvärn finns i 24 kap 4 § BrB ett stadgande om ansvarsfriiiet för den som handlar i nöd. Nödhandling fär företas av envar för att avvärja fara för liv eller hälsa, rädda värdefull egendom eller annan av sädan orsak. Som förutsättning för ansvarsfrihet gäller kravet pä att gärningen med hänsyn till farans beskaffenhet, den skada som åsamkats annan och omständigheterna i övrigt måste anses försvarlig. Vid nödexcess gäller samma regler som vid nödvärnsexcess.

8.7.6           Restriktivitet beträffande ingripande av personal m m

Sammanfattningsvis kan alltså framhållas att bestämmelserna om gripande, nödvärn och nöd drar upp gränserna i fråga orn dotnstols-personalens rättsliga möjligheter att med tvångs och våldsåtgärder komma till rätta med brott eller andra störningar av ordning och säkerhet vid domstol. Någon skyldighet att ingripa föreligger emeller­tid inte och redogörelsen har givetvis inte skett i syfte att rekommendera personalen att ingripa så snart möjlighet härtill ges enligl  nämnda bestämmelser.  Med hänsyn  till personalens säkerhet

Prop. 1980/81:114

86

och till domstolarnas funktion och verksamhet måste huvudregeln vara att ingripanden med våld inte bör ske i annat fall än då detta framstår som oungängligen nödvändigt i betraktande av omständig­heterna eller den fara som hotar. 1 största möjliga utsträckning bör man försöka komma tillrätta med allvarligare störningar genom polisingripanden eller undantagsvis med hjälp av ordningsvakt.

Det finns i delta sammanhang anledning atl understryka vikten av att personalen i en allvarlig situation inte uppträder på sädant sätt att de utsätter sig själva eller andra för ökade risker. Det är säledes väsentligt att man försöker bevara lugnet och sinnesnärvaron. Framför allt bör man vara införstådd med att belägenheten inte kräver några hjältedåd. Ställs någon t ex inför ett väpnat hot skall han självfallet inte ta några personliga risker.

9

Ordningsfrågor vid domstolsförhandling

Bestämmelserna i RB förutsätter att rätten, i första hand rättens ordförande, har ett exklusivt ansvar för förhandlingens gång och förhållandena i rättssalen. Denna grundsats framträder tydligast i 5 kap 9 § RB vari stadgas att det ankommer pä rättens ordförande att upprätthålla ordningen i rättssalen. För det när.mare innehållet i denna bestämmelse hänvisas till avsnitt 5.

1 praktiken verkar ordföranden för ordningens upprätthållande genom att ge erforderliga uppmaningar och tillrättavisningar till den som stör förhandlingen. Regelmässigt brukar därvid rättelse ske. Utvisning tillgripes först då den störande personen inte ätlyder ordförandens uppmaning. För det fall att någon som stört ordningen och blivit tillsagd att lämna rättssalen vägrar att efterkomma detta kan, särskilt om störningarna är av allvarlig beskaffenhet och veder­börande kan befaras fortsätta där.med, häktning tillgripas. Förord­nande om häktning torde dock meddelas i rena undantagsfall. Om rätten inte finner att en sädan ingripande åtgärd bör tillgripas uppkommer frågan i vad män våld får användas t ex av företrädare för domstolen eller annan vid avvisning eller avlägsnande. Be­stämmelsen i 5 kap 9 § RB saknar uttrycklig föreskrift om delta. Befogenheten att bruka våld mot person får ses mot bakgrund av det i

Prop. 1980/81:114

87

2 kap 6 § RF stadgade förbudet mot påtvingat kroppsligt ingrepp utan stöd i lag. Viss tveksamhet kan möjligen råda om och i vilken utsträckning bestämmelsen kan anses innefatta sådant direkt eller indirekt stöd för våldsanvändning. (Jmf ordningsvaktsutredningen SOU 1978:33 s 71-73 och rältighetsskyddsutredningen SOU 1978:34 s 92). Rättens ordförandes befogenhet att utvisa ordningsstörare måste enligt domstolsverkets mening främst anses ha avseende pä rätten att fatta beslut härom och inte på den rent faktiska åtgärden. Själva genomförandet bör sålunda ankomma pä annan. Enligt domstols­verkets uppfattning bör endast polis eller ordningsvakt anförtros denna verkställande uppgift. Det rättsliga stödet för ett sädant ingripande får härvid sökas i 3 § 1 p LTO respektive 2 § Pl. 1 den män den som stör förhandlingen gör sig skyldig till brott vara fängelse kan följa, t ex störande av förrättning eller av allmän sammankomst enligt 16 kap 4 § Brb, kan han däremot, enligt vad som förut framhållits, gripas av envar med stöd av 24 kap 7 § RB.

Inom ramen för åliggandet enligt 5 kap 9 § RB ankommer det pä rättens ordförande att i vissa fall även före förhandlingen besluta om eventuellt erforderliga åtgärder, t ex inför förhandling i uppmärk­sammat mål eller mäl där ordningsstörningar kan befaras.

Fördelningen av antalet åhörarplatser hör till de frägor som kan behöva uppmärksammas på ett tidigt stadium. Det är angeläget att representanter för massmedia i största möjliga utsträckning bereds tillfälle att övervara rättegångar. Föreligger det risk för trängsel i rättssalen bör tillses att platser ställs till deras förfogande. Det kan därutöver finnas anledning att reservera visst antal platser för anhöriga till part eller annan som medverkar i rättegängen. För att klargöra dessa och liknande frägor kan det nägon gäng bli nödvändigt att ta kontakt med företrädare för nyhetsorgan, med parterna eller deras ombud m fl.

Av betydelse i detta sammanhang är även valet av lämplig förhand­lingssal. Är målet mycket uppmärksammat eller berör ett stort antal parter mäste kanske en större förhandlingssal än den ordinarie tas i anspråk om sädan finnes. I vissa fall behöver speciella arrangemang vidtas i rättssalen med avseende på möbleringen, ljudupptagning etc.

Prop. 1980/81:114

88

Är omständigheterna sådana att man kan befara ordningsstörningar bör på ett förberedande stadium även övervägas otn särskild bevak­ning erfordras. Om det finns någon person anställd vid domstolen som innehar ordningsvaktsförordnande kan det i många fall vara tillräck­ligt om denne övervarar förhandlingen eller finns tillgänglig i intilliggande utrymmen. I andra fall bör eventuellt tillses att bevakning sker genom polisens försorg. Polis och ordningsvakt kan under förhandlingen biträda rättens ordförande med åtgärder för ordningens upprätthällande och - som tidigare framhållits - även med tvång verkställa utvisning av ordningsstörare om så skulle erfordras. Frågan om polisbevakning föregås av samråd med chefen för ordningspolisen eller annat ansvarigt polisbefäl.

Frågor angående upprätthällande av ordning vid förhandlingar har bl a behandlats i sarnband med Svea hovrätts praxisdiskussioner. I protokoll frän den 18 februari 1970 framhåller presidenten i fräga om själva processledningen att han rekommenderar fasthet och lugn, att rättens ledamöter inte inlåter sig pä argumentation av t ex politisk karaktär med parter, vittnen och andra, samt att förhandlingen bör ajourneras om det är svårt att bevara lugnet.

10

Säkerhetsfrågor vid domstolsförhandling

10.1

Inledning

Under senare år har frägor kring säkerheten vid domstolsförhandling fått ökad aktualitet. En bidragande orsak härtill har varit att den grova brottsligheten visat tecken på att bli allt farligare och mer hänsynslos, samtidigt som den internationella brottsligheten och antalet väldsdöd med internationell och politisk bakgrund ökat i omfattning. 1 samband med lagföringen av personer som gripits i dessa sammanhang har i vissa fall ansetts föreligga allvarliga risker för fritagningsförsök, liksom även för Jiämndaktioner av olika slag riktade mot rätten eller andra som medverkar i förhandlingen.

Mål där säkerhetsrisker av denna art förelegat har ofta rönt särskild uppmärksamhet. Förutom de fall som redovisas i JO:s ämbetsbe-rättelse   1976/77 s 28,  varom  mera i  det  följande  kan  nämnas  det

Prop. 1980/81:114

89

brottmål som under 1977 handlades vid Stockholms tingsrätt och som rörde ett flertal tilltalade, misstänkta bl a för förberedelse till människorov. Även i mindre uppmärksammade mål och i andra mål än brottmål torde ha förekommit fall där risken för allvarliga brott i samband med förhandlingen framstått som överhängande.

Mål av denna karaktär kräver noggrann planering inför förhandlingen med speciella överväganden i fräga om vilka förebyggande och skyddande ätgärder som kan vidtas vid domstolen. I det följande skall mot bakgrund av nuvarande förhållanden och bestämmelser först redovisas några allmänna synpunkler i detta hänseende innefattande bl a förslag till vissa åtgärder av främst praktisk natur. Till särskild behandling upptas därefter frågor om personkontrollätgärder. I likhet med de två föregäende avsnitten innefattar redogörelsen i flera avseenden domstolsverkets egna ställningstaganden och synpunkter.

10.2.1

Lokalfrågor

Som lidigare omtalats har allmänheten en vidsträckt och i flera avseenden grundlagsskyddad rätt att i olika syften besöka en domstol. Detta förhällande försvårar möjligheterna till effektiv kontroll och bevakning vid domstolen. En presumtiv väldsverkare behöver t ex inte nödvändigtvis befinna sig i själva rättssalen för att genomföra ett planerat angrepp. Våldshandlingar riktade mot en förhandling och de som medverkar i denna torde i flera fall lika gärna kunna vidtas frän intilliggande utrymmen, t ex genom att en bomb eller dylikt placeras i nära anslutning till rättssalen. Även fritagningsförsök kan givetvis utföras frän andra utrymmen. Det är med hänsyn härtill av stor vikt att förhandlingen kan hållas i en sal som, tillsammans med erforder­liga biutrymmen såsom t ex väntrum, advokatrum, toaletter m rn, ligger sä avskilt som möjligt från övrig verksamhet. Salen bör helst vara försedd med egen provisorisk ytterentré för den besökande allmänheten. Ur övervakning.s- och bevakningssynpunkt är det även en stor fördel om tillträde till själva rättssalen kan ske genom separata ingångar, en för rätten, en för parter och andra som medverkar i förhandlingen samt en för åhörare. Frihetsberövad part bör därjämte kunna   föras   till   förhandlingen   ulan   att   allmänhetens   utrymmen

Prop. 1980/81:114

90

behöver passeras. Som framhållits i tidigare avsnitt underlättas möjligheterna att förhindra rymning och fritagning om salen inte är belägen på första våningsplanet eller om samtliga fönster i bygg­naden, inkluderat rättssalen, sitter på ett avstånd av minst tvä meter frän markplanet. (Beträffande säkerhetsaspekter på doinstolsbyggnad m m, se avsnitt 8.6; jmf även 8.5).

Endast ett fätal domstolar torde i dag förfoga över en förhandlingssal som till fullo tillgodoser dessa och andra liknande skydds-- och säkerhetsaspekter. I flera fall torde emellertid provisoriska avspärr­ningsanordningar kunna anordnas utanför och inne i domstolen varigenom besökare till förhandlingen kan slussas direkt till den aktuella rättssalen pä sädant sätt att andra "känsliga" och nära­liggande lokaler inte behöver passeras. För att hindra obehöriga att på annat sätt komma i närheten av rättssalen kan det vara erforderligt att låsa vissa dörrar och passager som annars brukar hållas öppna. Det kan även bli nödvändigt att temporärt dra in på verksamheten i intilliggande utrymmen. Ätgärder av detta slag minskar inte bara sabotagerisken utan underlättar givetvis även bevakningen.

I fråga om valet av lämplig lokal har det någon gång förekommit att domstolsförhandling i mål med frihetsberövad part av säkerhetsskäl förlagts till annan lokal än vid domstolen, i första hand till polishus eller kriininalvårdsanstalt där den frihetsberövade förvarats. I dessa fall har i regel riskerna för fritagning eller andra övergrepp ansetts sä överhängande att transporten inte bedömts kunna ske under betrygg­ande former, eller också har det av olika skäl inte ansetts möjligt att vidtaga tillräckligt effektiva åtgärder vid domstolen för att förhindra ett olagligt angrepp.

En programgrupp med representanter från domstolsverket, byggnads­styrelsen, Stockholms tingsrätt, åklagar- och polismyndigheten samt kriminalvårdsstyrelsen har sedan hösten 1978 utrett frågan om en särskild säkerhetssal vid Stockholms tingsrätt. Med säkerhetssal avses i detta sammanhang en rättssal avsedd för mål vilka på grund av omfattning, uppmärksamhet frän mass.media och allmänhet eller särskilda säkerhetskrav, väsentligt avviker frän normala rättegångar. Vid   projekteringen   har   bl a  lagts  särskild  vikt   vid  att   möjliggöra

Prop. 1980/81:114

91

effektiv personbevakning och allmänbevakning i rättssalen. Inpasser­ingskontroll förutsätts kunna ske tned användande av s k metallde­tektor. Skydd mot demonstrationer, sabotageförsök eller väpnade angrepp beaktas vid salens förläggning inom dornstolskomplexet. Audivisuella hjälpmedel kommer att användas i större utsträckning än normalt för att underlätta för demi som deltar i eller pä annat sätt följer förhandlingarna. I avvaktan pä utbyggnaden av en permanent säkerhetssal har vissa ombyggnadsåtgärder beslutats för att provi­soriskt och övergångsvis tillgodose behovet av en rättssal för mera omfattande rättegångar med särskilda krav i säkerhets- och skydds­hänseende.

Beroende bl a pä lokalförhållandena kan det vara nödvändigt att före förhandlingen grundligt genomsöka och se över vissa lokaler vid domstolen för att minska sabotagerisken och för att utröna vilka utrymmen som eventuellt bör hällas tillstängda under förhandlingen. En sådan besiktning är av värde även i fräga om vilka bevakningsåt­gärder som behöver vidtas. Polis bör medverka vid undersökningen.

Inför en riskförhandling bör rätten i dessa frågor samråda med företrädare för polismyndigheten. Eftersom domstolens övriga verk­samhet i många stycken kan komma att påverkas av arrangemangen måste även domstolens chef medverka vid planeringen. Under alla förhållanden bör han givetvis informeras otn den förestående förhand­lingen.

10.2.2

Bevakningsåtgärder

Föreligger risker för att allvarligt brott kan komma att förövas i samband mied domstolsförhandling bör självfallet tillses att effektiva bevakningsåtgärder vidtas. En väl avpassad polisbevakning säväl i sotn utanför rättssalen kan i många fall ha en betydande preventiv effekt och även i övrigt medverka till att förhandlingen kan genomföras störningsfritt och under betryggande former. Är riskerna för över­grepp mindre framträdande kan det vara tillräckligt rned en mer diskret form av bevakning som t ex kan vidtas genom att en eller flera civilklädda polismän är närvarande vid förhandlingen. I några fall torde ha förekommit att den som innehar ordningsvaktsför­ordnande har tagits i anspråk för sädant ändamål.

Prop. 1980/81:114

92

Frågan om polisbevakning bör givetvis föregås av samråd med företrädare för polismyndigheten. I allvarligare fall bör samrådet äga rurn med polischefen, särskilt om bevakningsinsatserna beräknas bli av större omfattning. I andra fall torde samrådet kunna ske med annat polisbefäl. Ansvaret för bevakningen av frihetsberövade per­soner såväl under transporten som i rättssalen åvilar i första hand kriminalvårdsstyrelsen. Företrädare för kriminalvården såsom häktes­föreståndare, styresmän och andra bör därför i förekommande fall beredas tillfälle att lämna synpunkler. Rör förhandlingen brottmål bör givetvis även äklagaren medverka.

Liksom det åligger rättens ordförande att upprätthälla ordningen vid förhandlingen, mäste det anses ankomma på denne att ge föreskrifter och anvisningar i frägor som rör bevakningen i själva rättssalen. När det gäller bevakningen i övriga utrymmen, säväl i anslutning till rättssalen som utanför domstolslokalen, har emellertid polisen ett självständigt ansvar. Oavsett denna uppdelning av beslutsfunktionerna bör naturligtvis bevakningsätgärdernas närmare utformning föregås av en nära samverkan mellan rätten och polis. Bestämmelserna i 5 kap RB bygger bl a på den grundsatsen att domstolen är den myndighet som har alt tillse atl förhandlingsoffentiigheten inte åsidosattes eller inskränks. Inte minst mot denna bakgrund är det angeläget att rätten i förväg förvissar sig om vilka bevakningsät-gärder som polisen ämnar vidta, och att därvid särskilt beaktas att arrangemangen inte blir sådana att allmänhetens tillträde till förhandlingen i realiteten begränsas. Vad nu sagts gäller i synnerhet de fall där förhandlingen av säkerhetsskäl utsatts att äga rum i annan lokal än vid domstolen.

10.2.3

Förhållandena i rättssalen

Även i rättssalen kan givetvis vidtas en del ätgärder för att öka säkerheten under förhandlingen. För att hindra insyn under för­handlingen bör gardiner eller persienner dras för, något som särskilt bör iakttas om förhandlingen äger rum pä första våningsplanet. Brevknivar, saxar, pennskrin och andra lösa föremål som kan användas som tillhygge av våldsamma personer bör inte ligga framme eller eljest finnas lätt tillgängliga i rättssalen. Motsvarande gäller även beträffande löstagbara bänklådor, extra stolar etc. I rättssalen bör finnas överfallslarm eller annan anordning varigenom rättens ordför­ande snabbt kan komma i förbindelse med expeditionsvakl, reception eller domstolens telefonväxel.

Prop. 1980/81:114

93

När det gäller placeringen av åhörare i rättssalen liksom i fräga om parternas bänkar, vittnesbås och den särskilda möblering som even­tuellt behöver vidtas, mäste iakttas att arrangemangen inte blir sädana att säkerheten eftersatts. Åhörarplatser bör t ex inte finnas i sädan närhet av övriga funktioner att ett angrepp från en ähörare med lätthet kan riktas mot någon som medverkar i förhandlingen. Bedöms riskerna för sådana angrepp som överhängande kan provi­soriska staket eller andra avspärrningsanordningar eventuellt an­bringas mellan åhörarplatserna och de medverkande. Poliser med bevakningsuppgift bör placeras strategiskt så att de snabbt kan ingripa om något skulle inträffa. Det är ur övervaknings- och bevakningssynpunkt av vikt att de olika funktionerna i rättssalen är klart åtskilda och därmed överblickbara. I vissa brottmål bör tillses att de tilltalade placeras så att intern kommunikation försväras.

Ansvaret för bevakningen av frihetsberövade i rättssalen åvilar som ovan framhållits i första hand företrädare för kriminalvården. Frågan huruvida part som är berövad friheten bör hållas fängslad under, förhandlingen får emellertid anses ankomma på rättens ordförande att besluta om i enlighet med åliggandet i 5 kap 9 § RB (jmf JO 1958 s 54). Prövningen härav är beroende av flera faktorer såsom vålds- och rymningsbenägenheten, vidtagna bevaknings- eller andra säker­hetsåtgärder etc. Det bör framhållas att JO betecknat det som högst otillfredsställande om den ena av i processuellt hänseende jämställda parter i en rättegång hälls fängslad. Ett sådant förhällande bör därför fä förekomma endast undantagsvis när andra lösningar av säkerhets­frågan inte gått att finna och fängsel bedöms som oundgängligen nödvändigt. Enligt JO är för domstolen också att beakta - förutom det störande inslaget -- att användandet av fängsel kan försvära partsagerandet under processen och därigenom påverka rättegängen och målets avgörande (JO diarienr 3034/1971, avgjort den 4 juli 1972). 1 kriminalvårdsverkets cirkulär FAK 1978:5 (transportcirkuläret) före­skrivs bl a att intagen som ställs inför domstol inte fär hällas fängslad i rättssalen såvida inte rätten förordnar därom samt att, om rymningsrisk föreligger i samband med förhandling inför domstol, styresmannen skall i god tid samråda med rättens ordförande och åklagare om erforderliga säkerhetsåtgärder.

Prop. 1980/81:114

94

10.3

Personkontrollätgärder

10.3.1

Justitieombudsmannens uttalanden

Den 6 maj 1976 (30 1976/77 s 28) avgjorde JO Thyresson två ärenden som rörde allmänhetens tillträde till vissa domstolsförhandlingar. Det ena ärendet gällde två häktningsförhandlingar vid Göteborgs tingsrätt 1972 avseende utländska medborgare misstänkta bl a för förberedelse tili mord med politisk bakgrund. Det andra ärendet gällde en huvudförhandling i brottmål vid Hallsbergs tingsrätt 1973 avseende ett flertal tilltalade som rymt frän kriminalvärdsanstalten i Kumla. 1 båda fallen bedömdes allvarlig risk föreligga för fritagning och andra våldsamheter i samband rned förhandlingarna. De som velat bevista förhandlingarna såsom ähörare hade därför avkrävts legitimation ocli i viss utsträckning fått underkasta sig kroppsvisita­tion.

Fräga uppkom om det fanns stöd i lag för sädana kontrollåtgärder. I sitt beslut i de båda klagoärendena redogjorde Thyresson för offentlighetsprincipen och för bestämmelserna härom i RF och i det förslag till ändringar i RF som regeringen dä beslutat. Han anförde vidare angående rättsläget bl a följande.

Den offentlighetsprincip som enligt det sagda gäller beträffande förhandlingar vid domstol och som kan förväntas bli grundlagsskyddad inom en snar framtid fär, tillämpad fullt ut, anses innebära bl a rätt för envar att övervara domstolsförhandlingar såsom åhörare utan att behöva uppge namn eller underkasta sig identitetskontroll eller kroppsvisitation. Principen vilar uppenbarligen på förutsättningen att förhandlingarna skall kunna hällas under betryggad säkerhet utan att sådana skyddsåtgärder skall vara erforderliga.

Denna förutsättning kan emellertid inte anses alltid föreligga. Utvecklingen mot allt grövre brottslighet, ej sällan organiserad, gör att man numera i vissa fall måste allvarligt räkna med risken av svåra övergrepp vid domstolsförliandlingar, exempelvis sabotage och försök att med våld frita tilltalad. Behov kan därför ibland föreligga att förebygga brott och eljest skydda säkerhet och ordning vid domstols­förliandlingar genom ätgärder av olika slag gentemot dem som gör anspråk på att fä närvara vid förhandlingarna, bl a avkrävande av uppgift om namn, identitetskontroll och kroppsvisitation.

Sädana kontrollåtgärder kan, såsom förut antytts, betraktas som begränsningar 1 principen om offentlighet vid domstolsförhandlingar och  därmed  även  som   inskränkningar   i   principen  om   informations-

Prop. 1980/81:114

95

rätten. Begränsningarna måste i enlighet med vad som anförts ha stöd i lag. Sädant lagstöd saknas. Kotitrollätgärderna kan inte grundas pä generalklausulen i 2 § polisinstruktionen om polisens skyldighet att vidtaga åtgärd till förebyggande av brott och till förhindrande av störning av allmän ordning och säkerhet, eftersom instruktionen inte utgör lag. Med det sagda är ocksä uppenbart att stadgandet i 5 kap 9§ rättegångsbalken om skyldighet för rättens ordförande att upprätthälla ordning vid rättens sammanträden och meddela därför nödiga föreskrifter inte kan ha avseende på sådana åtgärder som de ifrågavarande.

Beträffande kroppsvisitation är, utöver vad som förut sagts om kontrollåtgärder beträffande den som vill övervara domstolsförhand­lingar, att beakta att det i den nya regeringsformen direkt stadgas generellt förbud mot kroppsvisitation utan stöd i bestämmelser som har karaktär av lag (2 kap 3 och 4 §§). Reglerna om kroppsvisitation i 28 kap rättegångsbalken är inte tillämpliga i förevarande samman­hang, eftersom de avser inte, såsom här är i fråga, kroppsvisitation i syfte att förekomma brott eiler förhindra störning av allmän ordning och säkerhet utan kroppsvisitation för utredning när anledning förekommer att brott redan förövats. Såsom framgår av det före­gående finns f n inga lagregler pä vilka kan grundas rätt att företaga kroppsvisitation till förebyggande av brott i samband med domstols­förhandlingar.

När det gäller de aktuella förhandlingarna vilka samtliga ägde rum innan RF trädde i kraft framhöll JO bl a att det helt visst förelåg starka skäl för att sörja för säkerheten. I avsaknad av en laglig reglering och då rättsläget kan anses ha varit i viss mån oklart innan uttryckligt krav pä lagstöd uppställdes i RF, fann JO att det fick anses ha varit till nöds försvarligt att söka stöd för ätgärderna i 2 § PI. JO ansåg sig därför i och för sig inte kunna rikta någon anmärkning mot att undergående av kontrollen uppställdes som villkor för tillträde till rättssalen.

I samband med dessa avgöranden framlade JO i särskild skrivelse till regeringen de nu berörda frågorna för eventuella ätgärder. Han framhöll bl a att han fann det angeläget att författningsmässiga ätgärder vidtogs för att råda bot på denna brist på laglig reglering av kontrollåtgärder av förevarande slag. JO:s framställning har seder­mera lett till denna utredning.

Prop. 1980/81:114

96

10.3.2

Domstolsverkets synpunkter

10.3.2.1      Identitetskontroll

Såsom JO framhållit mäste principen om domstolsförhandlings offent­lighet och rätten till information enligt RF anses innefatta en rätt för envar att övervara domstolsförhandling utan att behöva uppge namn eller underkasta sig identitetskontroll. Det finns i detta sammanhang anledning att erinra om den reglering som gäller den s k handlings­offentligheten. Av 2 kap 1 § tryckfrihetsförordningen (TF) framgår att envar skall äga fri tillgång till myndigheternas allmänna och offentliga handlingar. Härav följer en rätt att ta del av sådan handling utan att vederbörande behöver uppge sitt namn eller syftet med sin begäran. Han kan följaktligen inte heller avkrävas legitima­tion (jmf 8 § 2 st allmänna verkstadgan [l965:600] samt JO 1977/78 s 250 och JO 1978/79 s 212). Ur principiell synpunkt kan annat rimligen inte anses gälla för den allmänhet som önskar närvara vid offentlig förhandling. Det är mot denna bakgrund tydligt att den befogenhet som tillkommer polisman att i förekommande fall fä tillfråga någon om hans identitet (avsnitt 7.3) inte kan åberopas till stöd för åtgärder av detta slag.

Det nu sagda har emellertid endast avseende på ätgärder varigenom offentlighetsprincipen kan tänkas bli åsidosatt eller inskränkt. Några principiella betänkligheter kan däremot inte resas mot att t ex parter, ombud, vittnen och andra som direkt medverkar i rättegången i förekommande fall underkastas identitetskontroll. Behov av sädana ätgärder torde nägon gäng kunna föreligga ur kontroll- och bevak­ningssynpunkt, särskilt i de fall förhandlingen utsatts att äga rum i annan lokal än vid domstolen. 1 den mån rät lens ordförande reserverat vissa åhörarplatser för t ex representanter för massmedia, anhöriga till part eller andra, torde det inte heller föreligga något principiellt hinder mot att den som gör anspråk pä sådan plats får legitimera sig för att hans rätt till platsen skall kunna kontrolleras.

10.3.2.2      Kroppsvisitation

Det måste uppenbarligen ses som en begränsning i såväl principen om domstolsförhandlings offentlighet som i rätten till information enligt

Prop. 1980/81:114

97

RF, att som villkor för tillträde till domstolsförhandling föreskriva att vederbörande skall underkasta sig kroppsvisitation. Därtill kominer det i 2 kap 6 § RF direkt stadgade förbudet mot kroppsvisita­tion utan stöd av bestämmelser som har karaktär av lag. Varken i RB eller annan författning torde finnas någon bestämmelse som gör det möjligt att förordna om sädana generella och rättighetsbegränsande åtgärder av hänsyn till säkerheten vid en rättegång. Som omtalats i det föregäende (avsnitt 2) uttalade också konstitutionsutskottet vid tillkomsten av nyssnämnda bestämmelse, att det föreslagna skyddet i grundlag särskilt, aktualiserar den brist pä laglig reglering som föreligger i fräga om kontrollåtgärder av förevarande slag vid doms tolsf örhandling.

Kroppsvisitation enligt 28 kap 11 § RB får företas endast om konkret misstanke om brott föreligger. Bestämmelserna medger således inte att kroppsvisitation används i spaningssyfte eller i rent brotts­förebyggande syfte. Den som önskar bevista en offentlig rättegäng som åhörare kan i regel inte på förhand misstänkas för brott eller för att stå i begrepp att begå brott vid förhandlingen. Polisens möjlig­heter att ingripa med kroppsvisitation enligt RB:s bestämmelser är sålunda begränsade.

Det bör emellertid framhållas att de flesta allvarliga brott som kan komma i fråga i detta sammanhang är straffbara även på förberedel­sestadiet. Detta gäller t ex mord, dråp, grov misshandel och miss­handel som inte är ringa, människorov, olaga frihetsberövande, utpressning, sabotage och våld mot tjänsteman. Flera av dessa brott kan dessutom bli aktuella om någon med våld försöker frita frihetsberövad person i samband med förhandlingen. Brottet främj­ande av flykt enligt 17 kap 12 § BrB är inte straffbelagt pä förberedelsestadiet. En lagändring som innebär att även förberedelse till sädant brott skall föranleda straffansvar föresläs emellertid i en inom justitiedepartementet utarbetad promemoria med förslag till vissa ändringar i 17 § BrB (Ds Ju 1980:1). För förberedelse till brott döms enligt 23 kap 2 § BrB bl a den som med uppsåt att utföra eller främja brottet lämnar eller mottager pengar eller annat såsom förlag eller vederlag, dvs ersättning, för brottet eller anskaffar, för­färdigar, lämnar, mottager, förvarar eller tar annan sådan befattning

7 Riksdagen 1980/81. 1 saml. Nr 114

Prop. 1980/81:114

98

med gift, sprängämne, vapen, dyrk, förfalskningsverktyg eller annat sådant hjälpmedel. Den som inte ens påbörjat utförandet av brottet kan alltså enligt detta stadgande drabbas av straff. Har polisen i sin spaningsverksamhet eller eljest fått reda pä att viss eller vissa personer planerar ett angrepp innefattande nämnda brottslighet i samband med domstolsförhandling torde det följaktligen vara möjligt att tillgripa kroppsvisitation av vederbörande enligt 28 kap 11 § RB i samband med att förundersökning inleds. Ett sädant förordnande kan bl a meddelas av rätten (jmf 28 kap 4 och 13 §§ RB). Att veder­börande kommer till domstolen kan därvid ses som en del i slutstadiet av förberedelsehandlingen.

Den som kan antas medföra vapen eller sprängämne till en domstols­förhandling kan oftast misstänkas för förberedelse till brott på ovan angivet sätt. För olaga innehav av skjutvapen och explosiva varor är emellertid, efter straffskärpning 1971, i normalfallen stadgat fängelse i högst två år. Redan vid misstanke om sådant brott kan således i anslutning till förhandlingen vidtas kroppsvisitation med stöd av 28 kap 11 § RB. Det kan anmärkas att syftet bakom nämnda lagändring var att förstärka de rättsvårdande organens resurser i kampen tnot terrordåd och andra våldsbrott vid vilka skjutvapen kommer till användning. I lagstiftningsärendet framhöll departe­mentschefen bl a att han förutsatte att polis- och åklagarmyndig­heterna, med den nya syn på olaga innehav av vapen och sprängämnen som låg bakom förslaget, framdeles kommer att i betydligt ökad utsträckning utnyttja husrannsakan och kroppsvisitation som medel i sin spanings- och utredningsverksamhet rörande brott av denna art (prop 1971:109 s 91).

Hotelser uttalade av viss eller vissa personer innefattande vålds­handling mot någon eller några som skall medverka i domstolsför­handling eller eljest närvara vid denna kan vara straffbara som olaga tvång eller olaga hot enligt 4 kap 4 och 5 §§ BrB. Föreligger misstanke mot nägon för sädant brott torde likaledes kroppsvisitation kunna genomföras med stöd av RB:s bestämmelser om vederbörande infinner sig vid domstolen.

Prop. 1980/81:114

99

1 detta sammanhang bör även erinras om bestämmelserna i den s k spaningslagen (avsnitt 6.3.4) vilka ger polisen utökade befogenheter att vidta bl a kroppsvisitation när det gäller att utröna om terrorist­handlingar planläggs eller förbereds.

Anslutningsvis bör påpekas att de nu framdragna möjligheterna att företa kroppsvisitation inte bara har avseende på eventuella ähörare vid riskförhandling. Möjligheterna härtill står givetvis även till buds vad beträffar parter och andra som medverkar vid förhandlingen och som i det konkreta fallet kan misstänkas för brott eller brottsplaner i samband med rättegängen. Part eller annan som är berövad friheten fär underkastas kroppsvisitation med stöd av bestämmelserna i häkteslagen eller i KvaL.

Prop. 1980/81:114

100

C. Il

ÖVERSIKT ÖVER UTLÄNDSK RÄTT

Domstolsverket har genom utrikesdepartementets försorg frän de svenska beskickningarna i Finland, Norge, Danmark, England, Frankrike och Förbundsrepubliken Tyskland erhållit uppgifter om hur de frågor som är föremål för utredningen reglerats eller lösts praktiskt i dessa länder.

11.1

Finland

1 Finlands grundlagar finns inga stadganden som är bestämmande för frågan om kontroll- och säkerhetsåtgärder vid domstolsförhandling. Frågorna är inte heller rättsligt reglerade i de lagar som reglerar Finlands rättegångsordning eller som gäller för polisens verksamhet. Nägon utbildad praxis finns inte på området. Om allvarlig risk bedöms föreligga för sabotage, fritagning av tilltalad eller annat övergrepp i samband med förhandlingarna kan polis tillkallas. Polisen kan med stöd av bl a 19 § i polislagen frän 1966 vidta nödvändiga åtgärder och vid behov la en person i förvar om denne skäligen misstankes för övergrepp i samband med förhandlingarna.

Kontrollåtgärder såsom legitimationskontroll, kroppsvisitation och dylikt anses inte strida mot någon allmänt erkänd eller i grundlag eller annan författning fastslagen princip, t ex angående offentlighet vid domstolsförhandling eller angående skydd för den kroppsliga eller personliga integriteten.

Beträffande ordningen vid domstolsförhandling föreskrivs i 3 § lagen om offentlighet vid rättskipningen fråh 1926 att vid offentlig förhandling får inte närvara den som genom sitt uppförande kränker domstolens värdighet eller stör ordningen. Domstolen beslutar härom. Domstolens ordförande äger rätt att för undvikande av trängsel i rättssalen begränsa allmänhetens tillträde.

Enligt en särskild lag frän 1932 kan häradsrätt eller dess ordförande samt rådsstuvurätt, om beskaffenheten av något brottmål eller andra omständigheter påfordrar det, förordna att förhandlingen skall äga

Prop. 1980/81:114

101

rum pä annan plats än i den ordinarie domstolen. Är t ex en tilltalad fängslad kan förhandlingen hällas i fängelset.

Någon ändring av nuvarande ordning beträffande dessa frågor övervägs inte.

11.2            Norge

Den norska grundlagen innehåller inga bestämmelser som rör allmän­hetens tillträde till domstolsförhandlingar.

I fräga om offentlighet och ordning vid domstolsförhandling gäller enligt domstolslagen frän 1915 i huvudsak samma bestämmelser som enligt RB. Det saknas säledes bestämmelser som t ex gör det möjligt att hälla förhandlingen inom stängda dörrar pä grund av risk för sabotage, terrorislaktioner eller liknande. Enligt 25 § nämnda lag kan domstolsförhandling hällas i annan lokal än i den ordinarie domstolen, något som skulle kunna utnyttjas orn säkerheten var hotad vid förhandlingen.

Gällande bestämmelser för polisens verksamhet innehåller inte några särskilda regler beträffande dessa frågor. Det kan antas att polisens allmänna befogenheter i brottsförebyggande syfte också kan komma till användning på detta område. I praktiken torde polisen i samråd med domstolen besluta om nödvändiga kontroll och säkerhetsåt­gärder. En samlad översikt saknas om vilka slags åtgärder som eventuellt kan ha vidtagils vid de norska domstolarna i detta avseende.

Legitimationskontroll torde enligt norsk rätt inte kräva särskilt stöd i lag. För att ingripa med kroppsvisitation inåste emellertid efter omständigheterna finnas lagstöd.

11.3            Danmark

Den danska rätlegångslagen innehåller inga bestämmelser om kropps-vivistalion eller andra kontrollåtgärder beträffande ähörare till domstolsförhandling.

Prop. 1980/81:114

102

Enligl 29 § i rätlegångslagen kan rätten beslut att domstolsförhand­ling skall hällas inom stängda dörrar bl a när hänsynen till lugn och ordning i rättssalen kräver det. Det åligger i övrigt rättens ordförande att tillse att förhandlingen kan äga rum under ordnade och värdiga former. Personer som uppträder otillbörligt och stör förhand­lingen kan utvisas ur rättssalen.

Inom det danska justilieministeriet har man inte kännedom om något konkret fall där det förelegat behov av särskilda regler om kontrollåt­gärder vid offentlig domstolsförhandling. Inte heller övervägs för närvarande någon sådan reglering.

11.4

England

Enligt common law är det en grundläggande princip att brottmåls-förhandling skall vara offentlig. Dock kan allmänheten utestängas eller rättssalen utrymmas om sädana ätgärder erfordras. 1 ett utslag från 1913 framhålls att de som orsakar eller kan förväntas orsaka tumult eller oordning utan vidare får utvisas ur rättssalen. Om det framstår som nödvändigt kan i ett sådant fall all allmänhet utestängas frän förhandlingen. Det ankommer härvid i första hand pä rättens ordförande att avgöra om och pä vilket sätt förhandlingen skall vara offentlig. Den nuvarande presidenten i High Court har framhållit bl a att det åligger domaren eller rättens ordförande att vara verksam för att förhandlingsoffentligheten iakttas och att alla erforderliga ätgärder vidtas för att trygga ordningen och säkerheten under förhandlingen.

I praktiken är den största delen av denna skyldighet delegerad till polisen och dem som administrerar domstolen. Dessa fär bära ansvaret för domstolsbesökarnas säkerhet. Ansvaret för bevakningen av frihetsberövade personer och deras säkerhet åvilar fängvärds-myndigheterna. De säkerhetsåtgärder som vidtas är sålunda oftast ett resultat av samarbete mellan domstolsadministratörerna, polisen och f ängvärdsmyndighe terna.

Prop. 1980/81:114

103

1 praktiken begärs i bland att samtliga som önskar tillträde till domstolen, inkluderat domstolens personal och advokater, underkastar sig säkerhetskontroll ("security check"). I vissa fall kan denna kontroll göras mer ingående beträffande dem som önskar tillträde till viss rättssal. Den som inte frivilligt underkastar sig kontroll kan vägras tillträde. 1 kontroversiella fall avgörs sådana frägor av rätlens ordförande.

Det är praxis att allmänhetens väskor söks igenom i High Court. Denna undersökning vidtas av domstolens dörrvaktmästare vid huvud-ingången. 1 övriga domstolar sköts denna syssla av särskilt anställda säkerhetsvakter. När det gäller "Old Bailey" handhas säkerheten och undersökning av väskor av Londonpolisen.

Kroppsvisitation ingär normalt inte i en "security check". Under mycket speciella omständigheter (några skrivna bestämmelser finns enligt uppgift inte) kan polisen bestämma att kroppsvisitation skall äga rum. Utmärkande för en "security check" är att den sker "frivilligt". Den besökande öppnar själv sin väska eller portfölj och visar innehållet för kontrollanten.

11.5

Frankrike

1 Frankrike existerar inte någon särskild lagstiftning angående kontroll-och säkerhetsåtgärder vid domstols!örhandlmg. De generella lagstadganden som avser kroppsvisitering och legititnationskontroll tillämpas oavsett om det gäller åtgärder inom eller utom domstols-lokaler.

Rättens ordförande kan avvisa personer sotn genom sitt uppträdande stör rättegångsförhandlingarna. Rätten kan vidare besluta att för­handling vid domstol skall hållas inom stängda dörrar om förhand­lingens offentlighet skulle innebära en mot goda seder stridande publicitet.

Några nya lagstadganden pä ifrågavarande rättsområde förbereds inte.

Prop. 1980/81:114

104

11.6

Förbundsrepubliken Tyskland

Varken Förbundsrepubliken Tysklands grundlag, rättegångsordning eller de olika delstaternas polislagar innehåller några uttryckliga regler angående kontroll- och säkerhetsåtgärder i samband med domstolsförhandling. Bestämmelserna inom tre rättsområden kan vara utslagsgivande för sådana tillträdeskontroller: de processrättsliga föreskrifterna angående offentlighet och ordning vid rättens samman­träden (Sitzungspolizei), rättsväsendets bestämmanderätt över sina lokaler (Hausrecht) samt lagreglerna angående polisens uppgifter.

I fråga om offentlighet och ordning vid domstolsförhandling finns för de allmänna domstolarna föreskrifter i 109-183 §§ Gerichtsver-fassungsgesetz (GVG). För andra grenar av domstolsväsendet hänvisas till dessa regler eller också finns särskilda regler av i huvudsak samma innehåll. Enligt 172 § GVG kan rätten besluta att allmänheten skall utestängas från förhandlingen om man kan befara elt hot mol statens säkerhet, den allmänna ordningen eller sedligheten. Svära störningar av ähörare torde vara att betrakta som ett hot mot den allmänna ordningen. Förhandlingen måste emellertid alltid ha på­börjats som offentlig. Det är sålunda inte tillätet alt i förebyggande syfte frän början kalla till förhandling inom stängda dörrar. Av­kunnandet av domslutet mäste vidare ske vid offentlig förhandling. Det ankommer i övrigt pä rättens ordförande enligt 176 § GVG att upprätthälla ordningen under förhandlingen. Han äger enligt 177 § GVG utvisa ordningsstörare, utdöma ordningsbot och även förordna om s k ordningshäkle. Om sädana åtgärder skall riktas mot någon som är part i målet ankommer det dock på rätten att besluta. Minderåriga och personer som kan förväntas störa förhandlingen, t ex berusade, får enligt 175 § GVG vägras tillträde till förhandlingen.

Domstolens chef eller hans ställföreträdare utövar bestämmande­rätten över domstolens lokaler. Rättens ordförandes befogenheter när det gäller att upprätthälla ordningen och ätgärder som grundar sig härpå anses ha högre dignitet än bsstämrnanderälten över domstolens lokaler.

Prop. 1980/81:114

105

Polisen har ansvaret för åtgärder utanför domstolslokalerna. Inom domstolen agerar polisen endast om rätten inte hinner agera i tid. Om en förhandling är utsatt för fara och då kontrollåtgärder behövs tillkallar rätten polis. Det'anses i viss utsträckning oklart hur det förhåller sig med ansvars- och beslutsfunktionerna ifråga om polis­skyddets närmare utformning, t ex om det är rättens ordförande som skall ge föreskrifter och anvisningar eller om polisen äger alt på eget ansvar vidta nödvändiga åtgärder.

Tillträdeskontroller är tillåtna för alt skydda säkerheten och ord­ningen vid förhandlingen mot våldsamma störningar. De får då även omfatta försvarare och andra som skall delta i förhandlingen. Tillträdeskontroller ulgör ingen vardaglig företeelse vid västtyska domstolar.   Kontroll vidtas endast i sällsynta undantagsfall.

I praktiken förekommer tre olika kontrollformer som också kan kombineras med varandra och som huvudsakligen kommit till använd­ning i terroristmäl: identitetskortskontroll, kroppsvisitation och undersökning av medförda föremål samt avlämnande av vissa föremål.

Identiletskortskontrollen lar främst sikte på åhörarna. Olika grader av kontroll förekommer nämligen granskning av identitetskort, kvarhällande av identitetskort mot utlämnande av interimistisk legitimation, anteckning av persondala i en lista och fotografering av identitetskort. Tillåtligheten av dessa ätgärder har i viss utsträckning varit föremål för debatt. Förbundsregeringen har bl a yttrat sig i frågan i september 1978 med anledning av en interpellalion i förbundsdagen. Förbundsrepublikens högsta domstol (Bundesgerichts-hof) har också behandlat saken i ett utslag från den 6 oktober 1976. Identitetskontroll torde i huvudsak anses tilläten om den uttryckligen beordrats av rättens ordförande pä grund av dennes befogenheter i fräga om ordningens upprätthällande. En förutsättning härför är dock att kontrollen uteslutande tjänar till att säkerställa förhandlingens gång. Polisen fär däremot inte pä eget bevåg beordra sädana åtgärder. Genom kontrollen erhållna persondata torde inte heller få överiåtas tiil polisen för att användas i dess verksamhet, något som anses strida tnot förhandlingens offentlighet.

Prop. 1980/81:114

106

Förbundsrepublikens författningsdomstol har i ett beslut från den 7 april 1978 behandlat frågan om kroppsvisitation av försvarare och undersökning av deras medförda väskor och dylikt. Domstolens beslut grundade sig på ett fall där rättens ordförandes förordnande om kroppsvisitation föregåtts av konkret misstanke om att häktade terrorister fått tillgäng lill vapen och sprängämnen med hjälp av sina försvarare.

I beslutet framhålls att sådana åtgärder, särskilt om de kan anses inkräkta på försvararnas yrkesutövning, är tillåtna endast under vissa stränga förutsättningar. Det är sålunda inte tillräckligt att rättens ordförande helt allmänt föreskriver att försvararna skall visiteras och atl de som sedan skall verkställa kontrollen själva fär bestämma hur ingående och pä vilket sätt kontrollen skall genomföras. För varje särskild försvarare har rättens ordförande att ta ställning till om kontrollen verkligen är oundgängligen nödvändig. Han har därjämte beträffande varje enskild försvarare alt ange hur ingående visita­tionen skall genomföras med hänsyn till föreliggande risker. Rättens ordförande mäste vidare föreskriva att vid undersökning av försvarar­nas handlingar ingen får läsa deras innehåll.

1 fråga om andra personer än försvarare torde kroppsvisitation vara tillåten under mindre stränga förutsättningar.

Föreskriften i 176 § GVG enligt vilken det ankommer pä rättens ordförande att upprätthålla ordningen vid förhandlingen anses utgöra det lagliga stödet för dennes befogenheter att besluta om kropps­visitation.

Innan tillträde medges till rättssalen eller domstolsbyggnaden kan de som skall bevista förhandlingen fä lämna ifrän sig vissa föremål. Härmed avses särskilt sädana föremål som kan användas som vapen eller för att störa förhandlingen. Hit räknas även föremål i vilka vapen eller sprängämnen kan vara gömda, säledes t ex även kulspets-pennor (varvid domstolen tillhandahåller särskilda pennor). Föremålen lämnas tillbaka då vederbörande lämnar domstolen. Ätgärder av detta slag betraktas allmänt som tillåtna.

Prop. 1980/81:114

107

Förhandlingar som är särskilt utsatta för fara äger idag ofta rum i särskilt skyddade byggnader eller delar av byggnader. Tillträdes-kon troll företas dä beträffande varje person som gär in i byggnaden respektive den aktuella delen därav. Genomförandet ankommer i varje enskilt fall pä rättsväsendet i den ifrågavarande delstaten.

Några lagändringar inom förevarande rättsområde övervägs inte för närvarande.

Prop.

1980/81:114

108

D              Allm

ä

nna 

ö

verv

ä

ganden och f

ö

rslag

12            Behovet av s

ä

rskild lagstiftning

12.1          Remissyttranden hos Justitieombudsmannen

Under JOs handl

ä

ggning av de b

å

da f

ö

rut omn

ä

mnda klago

ä

rendena (JO 1976/77 s 28) bereddes rikspolisstyrelsen, Sveriges domaref

ö

rbund samt riks

å

klagaren tillf

ä

lle att yttra sig i fr

å

gan om identitets­kontroll och kroppsvisitation av 

ä

h

ö

rare vid offentlig f

ö

rhandling. Remissorganen anf

ö

rde f

ö

ljande:

Rikspolisstyrelsen (yttrande den 8 augusti 1974):

Den internationella brottsligheten och terrorverksamheten liar under det senaste decenniet 

ö

kat i omfattning. Till

ä

mpade metoder i sarnband med politiska mord, sabotage, m

ä

nniskorov, utpressning, fiygplanskapning och annan grov brottslighet visar p

ä

 osedvanlig h

ä

nsynsl

ö

shet, rShet eller fanatism fr

ä

n g

ä

rningsm

ä

nnens sida. Som exempel p

ä

 i Sverige beg

å

ngna brott av angiven karakt

ä

r kan n

ä

mnas mordet p

ä

den jugoslaviske ambassad

ö

ren i Stockholm 1971, flygplanskapningen i[REDACTED_EFTERNAMN]

ö

 1972 och spr

ä

ngningen av resebyr

ä

n Yugotours lokaler i Stockholm samma 

ä

r.

Den grova nationella brottsligheten visar ocks

å

 tecken p

ä

att bli farligare och mer h

ä

nsynsl

ö

s 

ä

n tidigare. Den ut

ö

vas i dag till stor del av en sn

ä

v krets kvalificerade brottslingar som inte skyr n

å

gra medel f

ö

r att genomf

ö

ra sin brottsliga verksamhet. Som exempel harpa kan n

ä

mnas r

å

net mot Sveriges kreditbank vid Morrmalmstorg 1973 och den 1972 genomf

ö

rda massrymningen fr

ä

n f

ä

ngv

ä

rdsanstalten i Kumla och de av rymlingarna utf

ö

rda grova brotten. Som exempel kan vidare n

ä

mnas den grova narkotikabrottsligheten.

idrottsliga g

ä

rningar av h

ä

r avsett slag tilldrar sig stor uppm

ä

rk­samhet fr

ä

n allm

ä

nhetens sida och medf

ö

ra regelm

ä

ssigt att mass­media bevakar dessa 

ä

renden inte bara under akuta skeden av brottsutredningen utan 

ä

ven i samband med f

ö

ljande offentliga r

ä

tte­g

å

ngs f

ö

rhandlingar.

De lagstadganden som g

ä

ller f

ö

r polisen under p

å

g

å

ende f

ö

runder­s

ö

kning i brottm

å

l betr

ä

ffande skilda tv

å

ngs

å

tg

ä

rder - gripande, medtagande och h

ä

mtande till f

ö

rh

ö

r, avsp

ä

rrande av brottsplats, olika tvSngsStg

ä

rder efter beslut av 

å

klagare eller domstol - anser rikspolisstyrelsen vara 

ä

ndam

å

lsenliga. Polisens m

ö

jligheter att under f

ö

runders

ö

kningen skydda gripna, anh

å

llna ncb h

ä

ktade 

ä

r ocks

å 

tillfredsst

ä

llande.

D

ä

remot har under senare Sr uppst

å

tt problem f

ö

r polisen atl kunna vidta effektiva, f

ö

rebyggande bevaknings- och s

ä

kerhets

å

tg

ä

rder i samband med domstolsf

ö

rhandlingar. Inte s

ä

llan har till polisens k

ä

nnedom kommit uppgifter om f

ö

rest

å

ende v

å

ldshandlingar i form av sabotage, bombhot, kidnappning etc, som riktats mot 

ä

talad eller

Prop. 1980/81:114

109

annan person. Hot om 

ö

del

ä

ggande av domstolslokal har ocks

ä

 f

ö

re­kommit. Hotens karakt

ä

r och omst

ä

ndigheterna i 

ö

vrigt har ofta varit s

å

dana att polisen inte kon ta p

ä

 sitt ansvar att negligera hoten och d

ä

rf

ö

r m

å

ste vidta s

å

dana

å

tg

ä

rder att ber

ö

rda personers liv och s

ä

kerhet inte 

ä

ventyras.

Sland de 

ä

tg

ä

rder sorn kan komma ifr

å

ga m

ä

rks fr

ä

mst teknisk unders

ö

kning av bornbhotad lokal, som d

ä

refter sakras genom yttre och inre bevakning. S

ä

dana

å

tg

ä

rder har ocks

ä

 vidtagits i f

ö

re­byggande syfte innan f

ö

rhandlingar inf

ö

r r

ä

tta b

ö

rjat.

D

ä

 fr

å

ga uppkommer att i brottspreventivt syfte vidta 

ä

tg

ä

rder mot den allm

ä

nhet som 

ö

nskar n

ä

rvara under offentlig domstolsf

ö

rhand­ling 

ä

r legitimationskontroll, kroppsvisitation och unders

ö

kning av medf

ö

rd v

ä

ska, paket eller annat handbagage 

ä

tg

ä

rder som i vissa fall skulle kunna vara verksamma. R

ä

tteg

å

ngsbalkens best

ä

mmelser om kroppsvisitation och husrannsakan kan emellertid inte till

ä

mpas f

ö

r generella ingripanden utan endast d

ä

misstanke mot viss person f

ö

religger. Inte heller torde r

ä

ttens ordf

ö

rande med st

ö

d av RB 5:9 kunna utf

ä

rda f

ö

reskrifter f

ö

r ordningens uppr

ä

tth

ä

llande vid r

ä

ttens sammantr

ä

de inneburande att kroppsvisitation eller annan unders

ö

k­ning av 

ä

li

ö

rare f

å

r f

ö

retas generellt.

Andra best

ä

mmelser 

ä

n de uirektiv om polisens allm

ä

nna 

å

ligganden som finns i 2 

§

 PI torde s

å

lunda enligt rikspolisstyrelsens mening -och i likhet med vad polischefen i G

ö

teborgs pnlisdistrikt anf

ö

rt i sitt yttrande - inte kunna 

ä

beropas som st

ö

d f

ö

r de preventiva 

å

tg

ä

rder som vidtagits i de aktuella fallen.

En s

ä

dan tolkning av det allm

ä

nna bemyndigandet i 2 

§

 PI 

ä

r enligt rikspolisstyrelsens uppfattning fr

å

n r

ä

ttss

ä

kerhetssynpunkt inte till­fredsst

ä

llande. Det m

å

ste fl andra sidan anses ligga i sakens natur att polisen m

ä

ste vidta 

ä

tg

ä

rder till f

ö

rebyggande av allvarliga angrepp mot m

ä

nniskor och inte f

ö

rh

å

lla sig passiv i s

å

dana situationer. Med h

ä

nsyn till de strikta regler som g

ä

ller om offentlighet ocfi ordning vid domstol torde polisen rent formellt knappast vnra ber

ä

ttigad att vidtaga andra 

ä

tg

ä

rder 

ä

n en noggrann planering och spaning f

ö

re f

ö

rhandlingen och bevakning under f

ö

rhandlingen i de fall d

å

 endast allm

ä

nna uppgifter f

ö

religger om risk f

ö

r v

å

ldsd

å

d.Det 

ä

r emellertid uppenbart att den i sak otillfredsst

ä

llande begr

ä

nsning av s

ä

kerhets­

å

tg

ä

rderna som detta inneb

ä

r l

ä

mnar betydande m

ö

jligheter 

ö

ppna f

ö

r en presumtiv v

å

ldstnan att genomf

ö

ra ett planerat angrepp. Riskerna har ocks

å

 st

å

tt helt klara f

ö

r i 

ä

rendena ber

ö

rda polismyn­digheter. Dessa har st

ä

llts inf

ö

r sv

ä

ra 

ö

verv

ä

ganden med h

ä

nsyn till de speciella f

ö

rhallanden som f

ö

relegat och med h

ä

nsyn till de allm

ä

nna 

å

liggandet f

ö

r polisen att svara f

ö

r ordning och s

ä

kerhet. Att man d

ä

rvid valt att handla p

å

 s

ä

tt som skett 

ä

r f

ö

rst

å

eligt. Legitimationskontroll och visitation med hj

ä

lp av metalldetektor m

å

ste enligt styrelsens rriening anses vara lindriga medel f

ö

r genom­f

ö

rande av de kontroll

å

tg

ä

rder som bed

ö

mts erforderliga.

De intr

ä

ffade fallen visar att behov nv s

ä

rskilda regler p?i detta omr

å

de f

ö

religger. Den utveckling som enligt vad tidigare framh.llits 

ä

ger rum s

å

vul  intornntionell t snm natinnellt medf

ö

r ott riskerna  f

ö

r

Prop. 1980/81:114

110

h

ä

mndaktioner och fritaganingsf

ö

rsiik i sanibond rned domstolsf

ö

r­handlingar 

ö

kar. Reglerna om f

ö

runderscikning ger tillfredsst

ä

llande m

ö

jligheter att f

ö

rhindra s

ä

dana aktioner under sj

ä

lva f

ö

runders

ö

k­ningen. Frestelserna atl utnyttja de m

ö

jliglieter som med nuvarande best

ä

mmelser f

ö

religger vid domistolsf

ö

rhandlingen m

å

ste d

ä

rf

ö

r vara stora. F

ö

r polisens del 

ä

r det ocks

ä

 besv

ä

rande att inte med direkt st

ö

d av lag kunna vidtaga 

ä

tg

ä

rder f

ö

r att skydda domstol fr

ä

n olagliga angrepp och v

ä

rna den som st

å

r under r

ä

ttsmyndighets v

ä

rd eller tillsyn.

Rikspolisstyrelsen anser att det skall f

ö

religga alldeles speciella och mycket starka sk

ä

l f

ö

r att beg

ä

ra 

ö

kade befogenheter f

ö

r polisen f

ö

r genomf

ö

randet av olika tj

ä

nsteuppgifter. Som exempel p

ä

 en ny s

å

dan situation som f

ö

ranlett styrelsen att ta initiativet till nya be­st

ä

mmelser kan n

ä

mnas styrelsens hemst

ä

llan orn s

ä

rskilda tv

å

ngs­

å

tg

ä

rder till skydd f

ö

r den civila luftfarten som resulterade i lag om s

ä

rskild kontroll p

ä

 flygplats (SFS 1970:926). Enligt denna lag f

å

r under vissa betingelser bl a generell kroppsvisitation f

ö

retas. En s

å

dan ordning skulle sj

ä

lvfallet kunna l

ö

sa fr

ä

gan om skydd av domstolsf

ö

rhandling. Enligt rikspolisstyrelsens uppfattning erfordras i s

ä

 fall 

ä

ndring i r

ä

tteg

å

ngsbalken eller annan lagstiftnings

å

tg

ä

rd. Befogenhet skulle t ex kunna till

ä

ggas r

ä

ttens ordf

ö

rande eller m

ö

jligen 

ä

klagaren i m

å

let att vid visst tillf

ä

lle f

ö

rordna om speciella skydds

å

tg

ä

rder.

Sveriges domaref

ö

rbund (yttrande den 27 september 197'i):

F

ö

rbundet ansluter sig till den framst

ä

llning av inneb

ö

rden i nu g

ä

llande regler so.m rikspolisstyrelsens yttrande inneh

å

ller. F

ö

rbundet delar styrelsens uppfattning att situationer kan uppkomma i vilka det 

ä

r n

ö

dv

ä

ndigt att vidtaga s

ä

rskilda 

ä

tg

ä

rder f

ö

r att s

ö

rja f

ö

r s

ä

ker­heten i samband med domstolsf

ö

rhandlingar. Det 

ä

r angel

ä

get att best

ä

mmelser i 

ä

mnet meddelas. Detta b

ö

r ske genom lag, l

ä

mpligast genom 

ä

ndring av 5 kap r

ä

tteg

å

ngsbalken. En m

ö

jlighet 

ä

r att det l

ä

gges i r

ä

ttens eller dess ordf

ö

randes hand att best

ä

mma om skyldighet att underkasta sig identitetskontroll och kroppsvisitation s

å

som f

ö

ruts

ä

ttning f

ö

r tilltr

ä

de till f

ö

rhandlingen. Beslut h

ä

rom b

ö

r f

ä

 fattas endast under villkor som 

ä

r angivet i lag, s

å

som att det p

ä

grund av s

ä

rskilda omst

ä

ndigheter finns anledning att r

ä

kna med att n

å

gon kommer att f

ö

rgripa sig med v

å

ld eller hot om vald p

ä

 r

ä

tten eller annan som 

ä

r n

ä

rvarande vid f

ö

rhandlingen.

Riks

å

klagaren (yttrande den 14 oktober 1974):

Under senare 

ä

r har det i flera fall visat sig n

ö

dv

ä

ndigt att vidta s

ä

rskilda bevaknings

å

tg

ä

rder vid r

ä

tteg

å

ngar f

ö

r att s

ä

kerst

ä

lla att r

ä

ttens ledam

ö

ter, parter eller andra som upptr

ä

der i r

ä

tteg

ä

ngen inte uts

ä

tts f

ö

r v

å

ldshandlingar eller f

ö

r att hindra fritagningsf

ö

rs

ö

k. S

å

dans situationer torde man inte ha f

ö

rutsett i lagstiftningsarbetet. S

å

som rikspolisstyrelsen p

å

visat finns nu inga best

ä

mmelser som reglerar polisens eller andra myndigheters befogenheter i s

ä

dana fall. Det 

ä

r angel

ä

get att lagstiftning kommer till st

å

nd p

ä

 omr

å

det. Hur reglerna b

ö

r utformas har jag inte funnit anledning att nu n

ä

rmare g

å 

in p

å

. Ett par huvudpunkter vill jag dock ber

ö

ra. Enligt min mening ligger det n

ä

rmast till hands att l

ä

gga beslutander

ä

tten i dessa fr

ä

gor p

å

 r

ä

ttens ordf

ö

rande, vilket givetvis inte utesluter att polis och 

å

klagare b

ä

r ansvaret f

ö

r att ordf

ö

randen blir underr

ä

ttad om rele-

Prop. 1980/81:114

111

v

ä

nta omst

ä

ndigheter. Det f

ö

refaller n

ö

dv

ä

ndigt att m

ö

jlighet ges att f

ö

reskriva skyldighet f

ö

r den som vill 

ö

vervara r

ä

tteg

å

ngar att genoirig

å

 kroppsvisitation eller annan motsvarande unders

ö

kning. En utg

å

ngspunkt f

ö

r best

ä

rnmelserna p

ä

 detta omr

å

de m

å

ste emellertid vara att offentlighetsprincipen inte 

å

sidos

ä

tts. Reglerna f

å

r s

å

lunda inte ge m

ö

jlighet att f

ö

rbjuda viss person eller krets av personer att 

ö

vervara r

ä

tteg

ä

ngen. Fr

ä

n offentlighetssynpunkt 

ä

r det ocks

å 

v

ä

sentligt att polisi

ä

ra 

ä

tg

ä

rder f

ö

r ordningen uppr

ä

tth

å

llande utan­f

ö

r domstolslokalen inte blir s

ä

 anordnade att de rent faktiskt inskr

ä

nker allm

ä

nhetens tilltr

ä

de till domstolsf

ö

rhandlingarna.

Avslutningsvis vill jag p

å

peka, att de problem det h

ä

r g

ä

ller m

ö

jligen inte bara ber

ö

r domstolsf

ö

rhandlingar utan ocks

ä 

kan avse andra offentliga f

ö

rr

ä

ttningar eller sammankomster t ex riksdagssessioner.

12.2          Domstolsverkets synpunkler

Under 1970-talet har i olika delar av v

ä

rlden utf

ö

rts en rad v

å

ldsd

å

d med politisk bakgrund, vilka ofta utsatt oskyldiga m

ä

nniskor i stort antal f

ö

r livsfara. Terroristerna sl

å

r inte s

ä

llan till i l

ä

nder l

ä

ngt bort fr

å

n de politiska konflikth

ä

rdarna. 

Ä

ven Sverige har p

ä

detta s

ä

tt involverats i ockupationer, kapningar och attentat mot am­bassader,resebyr

å

er och flyglinjer. Bakom aktionerna st

å

r ofta inter­nationellt vittf

ö

rgrenade och v

ä

lorganiserade grupper som 

ä

r mycket sv

ä

ra att identifiera och avsl

ö

ja med traditionella spaningsmetoder. Till detta kommer att de som st

ä

ller sig till f

ö

rfogande f

ö

r att utf

ö

ra terrord

å

den ofta 

ä

r m

ä

nniskor som 

ä

r beredda att offra sina egna liv i den kamp som de upplever som r

ä

ttf

ä

rdig.

Det 

ä

r mot denna bakgrund helt naturligt att vid lagf

ö

ringen av person

å

r som misst

ä

nks f

ö

r brottslighet av denna art, f

ö

rh

å

llandevis rigor

ö

sa s

ä

kerhets

å

tg

ä

rder vidtagits i samband med domstolsf

ö

r­handlingarna Som rikspolisstyrelsen framh

å

llit ger reglerna om f

ö

r­unders

ö

kning tillfredst

ä

llande m

ö

jligheter att f

ö

rhindra fritagnig, h

ä

mndaktioner och andra 

ö

vergrepp under sj

ä

lva f

ö

runders

ö

kningen. Med nuvarande best

ä

mmelser 

ä

r d

ä

remot utsikterna st

ö

rre att f

ö

r

ö

va s

å

dana aktioner i samband med domstolsf

ö

rhandling. 

Ä

ven om v

å

rt land under de senaste 

å

ren varit f

ö

rskonat fr

ä

n v

å

ldsd

å

d av terro-rislkarakt

ä

r kan nog inle med fog h

ä

vdas att riskerna f

ö

r nya v

ä

ldsaktioner av detta slag minskat i n

å

gon st

ö

rre utstr

ä

ckning.

N

ä

r det g

ä

ller annan internationell brottslighet samt i fr

å

ga om den grova nationsila brottsligheten hor inga f

ö

r

ä

ndringar intr

ä

ffat under senare  

ä

r  som ber

ä

ttigar  till   en  annan bed

ö

mning 

ä

n den rikspolis-

Prop. 1980/81:114

112

styrelsen redovisat i sitt ovann

ä

mnda yttrande. I m

ä

l d

ä

r brottslighet av denna art f

ö

rekommer har utvecklingen visat att man i vissa fall inte kan bortse ifr

å

n att allvarliga 

ö

vergrepp kan komma att for

ö

vas. S

ä

rskilda risker h.ar i flera fall bed

ö

mts f

ö

religga t ex i samband med lagf

ö

ringen av s k narkotikakungar och andra personer involverade i organiserad brottslighet eller brottslighat som inbringat stora v

ä

rden. Senast i september 1979 lyckades tv

å

 pistolbev

ä

pnade m

ä

n i samband med h

ä

ktningsf

ö

rhandling vid 5tockhol'ns tingsr

ä

tt med v

å

ld frita en person som anh

å

llits sorn misst

ä

nkt f

ö

r bankr

ä

n. Ett flertal personer skadades och en v

ä

rdare var n

ä

ra att tr

ä

ffas i huvudet av ett pistolskott. Ett hot mot s

ä

kerheten vid domstolsf

ö

rhandling beh

ö

ver enligt domstolsverkets uppfattning inte enbart vara h

ä

nf

ö

rligt till st

ö

rre eller allvarligare brottm

å

l. Risk f

ö

r v

å

ldshandlingar kan 

ä

ven f

ö

religga vid f

ö

rhandling i brottm

å

l av mindre omfattning, liksom i m

ä

l eller 

ä

renden av annat slag d

ä

r det t ex rader stora personliga eller politiska mots

ä

ttningar mellan de medverkande eller d

ä

r upp­m

ä

rksammade och k

ä

nsliga fr

ä

gor av t ex politisk eller ekonomisk natur behandlas.

I det f

ö

reg

å

ende har redogjorts f

ö

r olika 

ä

tg

ä

rder och arrangemang sorn kan vidtas i f

ö

rebyggande och skyddande syfte vid en domstol. Vidare har redovisats skilda m

ö

jligheter att ingripa med straff­processuella och andra tv

å

ngsmedel. l-|

ä

rigenom torde man i m

ä

nga fall avsev

ä

rt kunna 

ö

ka s

ä

kerheten vid domstolsf

ö

rhandling. M

ö

jlig­heterna att f

ö

rebygga allvarligare 

ö

vergrepp 

ä

r emellertid begr

ä

nsa­de och kan inte erbjuda ett tillr

ä

ckligt effektivt skydd i alla situationer, ilelt allm

ä

nt kan s

ä

gas att avsaknaden av befogenheter att i f

ö

rebyggonde syfte f

ä

 f

ö

reta kroppsvisitation och andra 

ä

tg

ä

rder f

ö

r personkontroll l

ä

mnar betydande utrymme f

ö

r presumtiva v

ä

lds­verkare att genomf

ö

ra ett planerat angrepp, och det oavsett vilka 

ö

vriga 

å

tg

ä

rder som kan vidtas i samband med f

ö

rhandlingen. Oet mest 

ä

ndarn

ä

lsenliga s

ä

ttet att s

ö

rja f

ö

r s

ä

kerheten torde vara att inf

ö

ra ut

ö

kade befogenheter i detta avseende.

Kontroll

å

tg

ä

rder riktade mot 

å

h

ö

rare vid domstolsf

ö

rhandling inneb

ä

r begr

ä

nsningar i principen om domstolsf

ö

rhandlings offentlighet och rl

ä

rmed 

ä

ven i r

ä

tten till information enligt RE. Som framh

å

llits i regtjringens beslut m

å

ste ocks

å

vid en reglering av dessa fr

å

qor mot varandra v

ä

gas 

ä

 ena sidan intresset av offentlighet och personlig anonymitet och 

ä

 andra sidan intresset av skydd f

ö

r s

ä

v

ä

l r

ä

ttsf

ö

r­farandets fortg

å

ng som d

ä

ri engagerade personers s

ä

kerhet. Oe v

å

ldshandlingar  sen en  bev

ä

priad person  kan   f

ö

r

ö

va   i   samband  med

Prop. 1980/81:114

113

domstolsf

ö

rhandling kan bli av mycket allvarlig och farlig art. Om g

ä

rningarna fullbordas kan de f

å

vittg

å

ende f

ö

ljer f

ö

r dem som 

ä

r n

ä

rvarande vid f

ö

rhandlingen. Utsikterna att f

ö

rhindra s

ä

dana brott eller f

ö

rs

ö

k d

ä

rtill sedan g

ä

rningsmannen v

ä

l kommit in i r

ä

ttssalen m

ä

ste bed

ö

mas som mycket sm

å

.

N

ä

r det g

ä

ller uppdagande av smugglingsbrott och m

ö

jligheterna att f

ö

rhindra allvarliga angrepp mot flygs

ä

kerheten har det inte ansetts f

ö

religga hinder mot att effektiva kontroll

å

tg

ä

rder st

ä

lls till myn­digheternas f

ö

rfogande. Med h

ä

nsyn till vikten av att f

ö

rhandling vid domstol kan genomf

ö

ras under betryggande former och till det allvarliga livshot som genom befarade v

å

ldshandlingar kan uppkomma f

ö

r dem som upptr

ä

der i r

ä

tteg

ä

ngen, kan enligt domstolsverkets mening inte resas n

å

gra avg

ö

rande bet

ä

nkligheter mot att liknande befogenheter tillskapas f

ö

r att hindra allvarliga 

ö

vergrepp i samband med domstolsf

ö

rhandling. F

ö

r att tillgodose detta 

ä

ndam

å

l m

å

ste den enskildes krav p

ä

 personlig integritet och r

ä

tt att i 

ö

vrigt fritt f

ä

 ta del av offentlig f

ö

rhandling i vissa fall st

ä

 tillbaka.

Polisens m

ö

jligheter att vidta tv

å

ngs

å

tg

ä

rder i syfte att f

ö

rebygga allvarlig brottslighet kan framdeles f

ö

rv

ä

ntas bli f

ö

remal f

ö

r en laglig reglering i samband med tillskapandet av en ny polislag. Som framh

å

llits i avsnitt 7.5 f

ö

resl

ä

r 1975 

ä

rs polisutredning att i en s

ä

dan lag meddelas s

ä

rskilda f

ö

reskrifter betr

ä

ffande de tv

å

ngs

å

tg

ä

r­der polisen b

ö

r f

ä

 tillgripa om brott som inneb

ä

r fara f

ö

r liv eller h

ä

lsa eller omfattande f

ö

rst

ö

relse av egendom kan komma att f

ö

r

ö

vas n

ä

 viss plats. Vid risk f

ö

r s

ä

dan brottslighet b

ö

r enligt utredningen polisen ges befogenhet att ingripa med bl a kroppsvisita­tion och husrannsakan. En utg

å

ngspunkt f

ö

r polisutredningens 

ö

ver­v

ä

ganden har varit att en generalklausul i den nya polislagen utfor­mad i enlighet med nuvarande 2 

§

 PI inte b

ö

r f

ä

ä

beropas som sj

ä

lvst

ä

ndigt st

ö

d f

ö

r ett ingrepp fr

ä

n polisens sida i medborgarnas fri- och r

ä

ttigheter enligt RF. F

ö

r s

ä

dana ingrepp m

ä

ste finnas s

ä

rskilda f

ö

reskrifter (SOU 1979:6 s 293).

Fr

ä

gan   om  kontroll

å

tg

ä

rder   i   syfte   att   skydda  allm

ä

n  ordning  och

1 

s

ä

kerhet vid domstolsf

ö

rhandling kan i och f

ö

r sig ses som en del   i

8 Riksdagen 1980/81. 1 saml. Nr 114

Prop. 1980/81:114

114

den st

ö

rre fr

ä

gan om polisens befogenheter att 

ö

ver huvud taget vidta tv

å

ngs

å

tg

ä

rder i brottsf

ö

rebyggande syfte. Med h

ä

nsyn till den grundlagf

ä

sta f

ö

rhandlingsoffentiigheten och till de i 

ö

vrigt speciella f

ö

rh

å

llanden som r

å

der vid en domstol m

ä

ste dock enligt domstols­verkets uppfattning s

ä

rskilda 

ö

verv

ä

ganden g

ö

ras betr

ä

ffande f

ö

re­byggande 

ä

tg

ä

rder i samband med en r

ä

tteg

ä

ng. 

Ä

ven om be­st

ä

mmelserna i en kommande polislag framdeles kan legitimera vissa tv

ä

ngsingripanden fr

ä

n polisens sidan ocks

ä

 vid en domstol, 

ä

r det s

ä

lunda enligt domstolsverkets mening n

ö

dv

ä

ndigt att s

ä

rskilt reglera de kontroll

å

tg

ä

rder som b

ö

r f

ä

 vidtas f

ö

r att f

ö

rhindra allvarlig brottslighet i samband med domstolsf

ö

rhandling.

Det kan synas v

ä

rdefullt om en s

ä

dan reglering utvidgades till att omfatta 

ä

ven andra offentliga f

ö

rr

ä

ttningar och sammankomster t ex riksdagssessioner, sammantr

ä

den med kommunfullm

ä

ktige, valf

ö

r­r

ä

ttningar, utm

ä

tningsf

ö

rr

ä

ttningar etc. Enligt domstolsverkets mening torde det emellertid inte f

ö

religga lika starka sk

ä

l f

ö

r en specialreglering p

ä

 detta omr

å

de. Till skillnad fr

ä

n domstolsf

ö

r­handling har offentligheten vid s

ä

dana sammantr

ä

den inte upptagits bland de grundl

ä

ggande fri- och r

ä

ttigheterna i RF. Behovet av att genom kontroll

ä

tg

ä

rder av skilda slag kunna f

ö

rebygga allvarliga 

ö

vergrepp torde vidare i allm

ä

nhet vara st

ö

rre vid domstolsf

ö

rhand­ling 

ä

n vid sammantr

ä

den med t ex politiskt beslutande f

ö

rsamlingar. Domstolsverkets uppdrag har ocks

ä

uttryckligen begr

ä

nsats till att avse domstolsf

ö

rhandling. Mot denna bakgrund har domstolsverket inte funnit sk

ä

l att till behandling 

ä

ven uppta en reglering av andra offentliga f

ö

rr

ä

ttningar eller sammankomster 

ä

n f

ö

rhandling vid domstol.

Ö

kad s

ä

kerhet vid domstolsf

ö

rhandling skulle kunna uppn

ä

s 

ä

ven p

ä 

annat s

ä

tt

ä

n genom personkontroll

ä

tg

ä

rder. Den m

ö

jlighet h

ä

rtill som domstolsverket 

å

syftar 

ä

r att lagstiftningsv

ä

gen ge utrymme f

ö

r r

ä

tten eller dess ordf

ö

rande att av rena s

ä

kerhetssk

ä

l och i brotts­f

ö

rebyggande syfte f

ö

rordna att f

ö

rhandlingen skall h

ä

llas inom st

ä

ngda d

ö

rrar. F

ö

r att ett n

å

got s

ä

 n

ä

r n

ö

jaktigt skydd skall kunna 

å

stadkommas inom ramen f

ö

r en s

å

dan l

ö

sning torde det 

ä

ven vara erforderligt med best

ä

mmelser varigenom allm

ä

nheten kan f

ö

rbjudas att  

ö

ver huvud  taget f

å

  tilltr

ä

de  till  de aktuella domstolslokalerna

Prop. 1980/81:114

115

under tid f

ö

rhandlingen p

å

gar. Med en s

ä

dan l

ö

sning skulle skydds­niv

å

n ytterligare kunna h

ö

jas om s

ä

rskilda fr

ä

n s

ä

kerhetssynpunkt l

ä

mpliga lokaler kunde tas i anspr

å

k t ex inrymda i f

ä

ngv

ä

rdsanstalt eller p

ä

 annan liknande plats bakom murar och st

ä

ngsel. En l

ö

sning av nu angivet slag skulle emellertid inneb

ä

ra mycket drastiska ingrepp i offentlighetsprincipen. Det b

ö

r i detta sammanhang s

ä

rskilt beaktas att m

å

l eller 

ä

renden d

ä

r risker f

ö

r v

å

ldshandlingar och andra 

ö

vergrepp f

ö

religger vid f

ö

rhandlingen ofta tilldrar sig stor upp­m

ä

rksamhet. Allm

ä

nhet och massmedia kan d

ä

rf

ö

r ha anledning att i st

ö

rre utstr

ä

ckning 

ä

n annars st

ä

lla krav p

ä

ö

ppenhet och information i samband med s

å

dana r

ä

tteg

å

ngar. F

ö

r att till viss del tillm

ö

tesg

å 

dessa krav kunde eventuellt l

ä

ggas i r

ä

ttens eller dess ordf

ö

randes hand att efter s

ä

rskild pr

ö

vning till

å

ta t ex vissa journalister eller andra representanter f

ö

r massmedia att 

ö

vervara f

ö

rhandlingen. Ett annat s

ä

tt vore att med hj

ä

lp av tekniska anordningar 

ö

verf

ö

ra ljud och bild fr

ä

n r

ä

ttssalen till annan lokal varifr

å

n allm

ä

nheten i erforderliga delar kunde f

ö

lja f

ö

rhandlingen. 

Ä

ven med nu angivna m

ö

jligheter till insyn kan enligt domstolsverkets mening en l

ö

sning av nu skisserat slag inte anses godtagbar fr

ä

n offentlighelssynpunkt. D

ä

rtill kommer, som n

ä

rmare skall utvecklas i det f

ö

ljande, att riskerna f

ö

r allvarliga brott vid domstolsf

ö

rhandling inte alltid be­h

ö

ver vara h

ä

nf

ö

rliga enbart till dem som skall bevista f

ö

rhandlingen s

ä

som 

ä

h

ö

rare.

Mot denna bakgrund och f

ö

r att undvika l

å

ngtg

å

ende ingrepp j f

ö

rhandlingsoffentligheten har domstolsverket stannat f

ö

r att s

ä

ker­heten vid domstolsf

ö

rhandling b

ö

r kunna tillgodoses genom effektiva 

ä

tg

ä

rder f

ö

r personkontroll. I likhet med den uppfattning som kommit till uttryck i remissorganens yttranden framst

å

r det s

å

lunda enligt domstolsverkets mening som angel

ä

get att i lag meddelas s

ä

rskilda best

ä

mmelser som g

ö

r det m

ö

jligt att i brottsf

ö

rebyggande syfte f

ö

reta kroppsvisitation och andra kontroll

ä

tg

ä

rder f

ö

r att skydda s

ä

kerheten vid domstolsf

ö

rhandling.

Domstolsverkets uppdrag kan formellt 

ä

ven anses innefatta fr

å

gan om s

ä

rskilda 

ä

tg

ä

rder f

ö

r att skydda allm

ä

n ordning vid domstols­f

ö

rhandling. Som framh

å

llits i avsnitt 5 och 9 finns enliqt huvudregeln i 5 kap 9  

§

  RB vissa befogenheter och sanktionsmedel som st

å

r till

Prop. 1980/81:114

116

r

ä

ttens eller r

ä

ttens ordf

ö

randes f

ö

rfogande n

ä

r det g

ä

ller att upp­r

ä

tth

ä

lla ordningen. Enligt domstolsverkets mening kan det knappast anses f

ö

religga n

å

got uttalat behov av ytterligare befogenheter i detta avseende. Om kontroll

å

tg

ä

rder vidtas bidrar detta givetvis till att 

ä

ven minska riskerna f

ö

r ordningsst

ö

rningar.

En lagstiftning om s

ä

kerhets

å

tg

ä

rder b

ö

r inte vara begr

ä

nsad till att g

ä

lla enbart f

ö

rhandling vid allm

ä

n domstol. 

Ä

ven 

ö

vriga domstolar och andra myndigheter som har st

ä

llning som d

ö

mande organ b

ö

r ha m

ö

jlighet att till

ä

mpa dessa best

ä

mmelser. Lagen b

ö

r s

ä

lunda komma att g

ä

lla ocks

ä

 f

ö

r allm

ä

n f

ö

rvaltningsdomstol, bostadsdomstolen, f

ö

rs

ä

krings

ö

verdomstolen, f

ö

rs

ä

kringsr

ä

tt, marknadsdomstolen, patentbesv

ä

rsr

ä

tten, arbetsdomstolen, mellankommunala skatte­r

ä

tten, krigsr

ä

tt, arrenden

ä

mnd, hyresn

ä

mnd och statens va-n

ä

mnd. F

ö

r flertalet av dessa domstolar och n

ä

mnder g

ä

ller i till

ä

mpliga delar RBs best

ä

mmelser i fr

å

ga om offentlighet och ordning vid muntlig f

ö

rhandling.

13            Kontrollformerna

13.1          Inledning

I de b

å

da fall som redovisats i de f

ö

rut omn

ä

mnda klago

ä

rendena, JO 1976/77 s 28, hade de som velat 

ö

vervara domstolsf

ö

rhandlingarna s

å

som 

ä

h

ö

rare f

å

tt l

ä

mna uppgift om sitt namn samt avkr

ä

vts legitimation f

ö

r att deras uppgifter skulle kunna kontrolleras. De hade vidare underkastats kroppsvisitation. I samband med kropps­visitationen unders

ö

ktes i det ena fallet v

ä

skor, kassar eller annat dylikt som vederb

ö

rande bar med sig. 1 det andra fallet var det inte medgivet att medf

ö

ra liknande handbagage till f

ö

rhandlingen. Som ovan framh

å

llits har domstolsverket funnit att kroppsvisitation utg

ö

r en av de kontroll

ä

tg

ä

rder som b

ö

r komma i fr

ä

ga f

ö

r att skydda s

ä

kerheten vid domstolsf

ö

rhandling. Som ett n

ö

dv

ä

ndigt komplement till denna kontrollform b

ö

r d

ä

rj

ä

mte inf

ö

ras en r

ä

tt att unders

ö

ka v

ä

ska, paket och andra medf

ö

rda f

ö

remal. I j

ä

mf

ö

relse med dessa kontrollformer kan enligt domstolsverkets uppfattning identitets­kontrollen inte anses lika verksam n

ä

r det g

ä

ller att f

ö

rebygga allvarlig brottslighet i samband med domstolsf

ö

rhandling. Med denna kontrollform 

ä

r 

ä

ven  f

ö

renade vissa problem och  ol

ä

genheter. Som

Prop. 1980/81:114

117

n

ä

rmare skall utvecklas framst

å

r det sammantaget som i h

ö

g grad tveksamt om f

ö

rdelarna med identitetskontrollen kan anses 

ö

verv

ä

ga nackdelarna. I det f

ö

ljande skall l

ä

mnas en redog

ö

relse f

ö

r detta avv

ä

gningssp

ö

rsm

ä

l liksom f

ö

r den n

ä

rmare utformningen av 

ö

vriga kontroll

å

tg

ä

rder. D

ä

refter behandlas fr

ä

gan under vilka f

ö

ruts

ä

tt­ningar och mot vilka personer dessa 

ä

tg

ä

rder b

ö

r f

ä

 vidtas.

13.2

Identitetskontroll

Som inledningsvis framh

å

llits skulle identitetskontrollen innefatta en r

ä

tt att avfordra dem som skall bevista f

ö

rhandlingen s

ä

som 

ä

h

ö

rare uppgift om namn och hemvist samt legitimation eller annan liknande handling som kan styrka identiteten. Denna kontrollform torde sett f

ö

r sig kunna ha en viss preventiv effekt. Vetskapen om att man m

ä

ste l

ä

mna uppgifter om sin person och kunna styrka dessa upp­gifter genom identitetshandling, torde s

å

ledes i viss utstr

ä

ckning kunna avh

ä

lla n

å

gon fr

ä

n att genomf

ö

ra ett planerat angrepp i samband med f

ö

rhandlingen.

Det enklaste och mest tillf

ö

rlitliga s

ä

ttet att styrka sin identitet sker genom uppvisande av n

ä

gon form av fotolegitimation, s

ä

som k

ö

rkort, pass eller liknande handling. Som framh

å

llits i avsnitt 7.3 f

ö

religger emellertid inte n

ä

gon allm

ä

n skyldighet f

ö

r den enskilde att inneha s

å

dan identitetshandling. 

Ä

ven om flertalet medborgare har n

ä

gon form av fotolegitimation kan man inte heller generellt utg

ä 

ifr

ä

n att vederb

ö

rande alltid b

ä

r denna p

ä

sig. Med h

ä

nsyn h

ä

rtill och till att den som 

ä

mnar 

ö

vervara f

ö

rhandling vid domstol oftast inte i f

ö

rv

ä

g kan antas 

ä

ga k

ä

nnedom om att identitetskontroll skall genomf

ö

ras, framst

å

r det som i h

ö

g grad tveksamt om formellt krav p

ä

 fotolegitimation b

ö

r uppst

ä

llas som villkor f

ö

r tilltr

ä

de till f

ö

rhandlingen. Enligt domstolsverkets uppfattning m

ä

ste 

ä

ven andra handlingar som ej 

ä

r f

ö

rsedda med fotografi, s

ä

som t ex ett f

ö

r­s

ä

kringsbesked eller dylikt, i viss utstr

ä

ckning f

å

godtas i detta sammanhang i kombination med en pr

ö

vning i varje s

ä

rskilt fall av trov

ä

rdigheten av l

ä

mnade uppgifter. I n

ä

gra fall, t ex i fr

å

ga om vissa journalister, kanske vederb

ö

rande 

ä

r k

ä

nd vid domstolen eller av polis. I andra fall saknas s

ä

dana identifieringsm

ö

jligheter. F

ö

r den som har att verkst

ä

lla kontrollen torde denna pr

ö

vning i m

ä

nga fall kunna bli en mycket vansklig uppgift med risk f

ö

r oenhetlighet vid

Prop. 1980/81:114

118

tillämpningen. För att kontrollen inte skall bli helt verkningslös mäste finnas möjlighet att vägra den tillträde som inte pä ett tillförlitligt sätt kan styrka sina personuppgifter. Identitetskontrollen liksom kroppvisitation och undersökning av medfört handbagage skall enbart ha till syfte att förebygga allvarlig brottslighet i samband med förhandlingen. För den som är villig att underkasta sig sistnämnda tvä kontrollformer mäste det framstå som egendomligt att bli vägrad tillträde till förhandlingen enbart pä grund av avsaknaden av god­tagbara identitetshandlingar.

För att identiletskontrollen inte skall förfela sitt syfte mäste även göras en uppteckning av vederbörandes personuppgifter i protokoll eller annan liknande handling. En sädan dokumentation kan bli av värde för eventuellt efterkommande förundersökning om något skulle inträffa vid förhandlingen. Den kan även utgöra underlag för en bedömning av om fel eller försummelse begåtts i samband med kontrollen. För att tillgodose dessa ändamål framstår det som önsk­värt att polisen får ansvara för förvaringen av denna dokumentation. Den eller de handlingar i vilka personuppgifterna antecknas fär dock i sädant fall inte utnyttjas för registreringsändamäl eller i annat ovidkommande syfte, t ex i polisens spaningsverksamhet. Det får säledes inte vara tillätet att anordna dokumentationen på sädant sätt att denna i sig själv kommer att utgöra ett s k sökbart register t ex över personer som besökt vissa förhandlingar. Handlingarna bör därför endast fä arkiveras i kronologisk ordning. En möjlighet att undvika härmed sammanhängande problem skulle vara en föreskrift om att handlingarna skall förstöras inom viss kortare tid efter förhandlingens avslutande om inget allvarligt inträffat vid rätte­gängen. En annan lösning skulle vara att domstolen ansvarade för förvaringen av dokumentationen lämpligen genom att låta den ingå i akten säsom t ex bilaga till förhandlingsprotokollet. Om särskilda föreskrifter inte ges om förstörande av dessa handlingar inom viss tid skulle för domstol liksom för polisstyrelse fä iakttas gällande be­stämmelser om gallring och arkivering av allmänna handlingar.

Som en fördel med att medta identitetskontrollen som särskild kontrollform kan ses möjligheten till ett mera flexibelt kontroll­system. Om det i något fall  inte bedöms föreligga behov av  mera

Prop. 1980/81:114

119

ingripande 

ä

tg

ä

rder skulle s

å

ledes kunna f

ö

ranstaltas om enbart identitetskontroll. I andra fall skulle identitetskontrollen kunna kompletteras med unders

ö

kning av medf

ö

rt handbagage. Det kan s

ä

lunda h

ä

vdas att om f

ö

ruts

ä

ttningar fanns att p

ä

 angivet s

ä

tt v

ä

lja mellan kontrollfomerna skulle en b

ä

ttre anpassning kunna ske till den f

ö

religgande risksituationen. Enligt domstolsverkets uppfattning b

ö

r emellertid den s

ä

rskilda kontrollen inte f

å

f

ö

retas i andra situationer 

ä

n d

ä

 det framst

å

r som erforderligt med kroppsvisitation och f

ö

lj­aktligen 

ä

ven med unders

ö

kning av medf

ö

rt handbagage. Om de som skall bevista f

ö

rhandlingen inte underkastas dessa kontroll

å

tg

ä

rder 

ö

ppnas betydande m

ö

jligheter f

ö

r en bev

ä

pnad v

ä

ldsverkare att f

ö

r

ö

va allvarliga 

ö

vergrepp i samband med r

ä

tteg

ä

ngen. Det torde vara mycket svart att p

ä

 ett s

ä

 tillf

ö

rlitligt s

ä

tt bed

ö

ma f

ö

religgande risker att dessa kontrollformer uppenbarligen kan undvaras. 

Ä

r ris­kerna f

ö

r

ö

vergrepp s

ä

 lite framtr

ä

dande att t ex annan 

å

tg

ä

rd 

ä

n identitetskontroll inte anses erforderlig f

ö

r att trygga f

ö

rhandlingen, torde i flesta fall n

å

gra kontroll

ä

tg

ä

rder 

ö

verhuvudtaget inte beh

ö

va tillgripas. Ett uttalat behov av att kunna v

ä

lja mellan kontrollfor­merna kan d

ä

rf

ö

r ytterst s

ä

llan komma att uppst

ä

. Den som under­kastats kroppsvisitation och fatt sin v

ä

ska, portf

ö

lj eller annat handbagage unders

ö

kt kan enligt domstolsverkets mening inte l

ä

ngre anses utg

ö

ra n

ä

gon allvarlig riskfaktor. Om man fr

ä

n r

ä

ttssalen och intilliggande utrymmen avl

ä

gsnat f

ö

remal som kan anv

ä

ndas som tillhyggen 

ä

terst

ä

r f

ö

r den presumtive v

ä

ldsverkaren endast att tillgripa sina kroppskrafter. S

å

dana angrepp torde l

ä

tt kunna f

ö

r­hindras av n

ä

rvarande polism

ä

n.

Fr

ä

n dessa utg

å

ngspunkter och vid en samlad bed

ö

mning av de f

ö

r och nackdelar som 

ä

r f

ö

renade med denna kontroll

å

tg

ä

rd har domstols­verket kommit till den slutsatsen att identitetskontrollen kan und­varas som s

ä

rskild kontrollform. Detta g

ä

ller enligt domstolsverkets mening i all synnerhet som 

ä

h

ö

rare vid offentlig f

ö

rhandling vid domstol h

ä

rigenom blir bevarad vid sin r

ä

tt till anonymitet. In­skr

ä

nkningar i anonymitetsskyddet begr

ä

nsar f

ö

ruts

ä

ttningarna att fritt inh

ä

mta och fritt f

ö

rmedla nyheter och information fr

ä

n r

ä

tte­g

ä

ngen. Det finns d

ä

rf

ö

r inte minst fr

ä

n yttrande-och tryckfrihets-punkt s

ä

rskild anledning att v

ä

rna om intresset av bevarad anony­mitet.

Prop. 1980/81:114

120

13.3          Kroppsvisitation och unders

ö

kning av v

ä

ska, paket m m

Som kontrollform skall kroppsvisitationen ha till syfte att efters

ö

ka vapen eller annat f

ö

rem

å

l som kan t

ä

nkas komma till anv

ä

ndning vid befarade v

å

ldshandlingar och andra 

ö

vergrepp. Med annat f

ö

rem

å

l avses bl a ammunition, spr

ä

ng

ä

mnen, t

ä

ndmedel eller liknande. 

Ä

ven t ex kniv 

ä

r ett s

ä

dant f

ö

rem

å

l som b

ö

r efters

ö

kas.

Begreppet kroppsvisitation anses genom auktoritativa uttalanden i olika sammanhang som f

ö

rh

å

llandevis noggrant definierat, dvs som en unders

ö

kning av en persons kl

ä

der eller n

å

got denne b

ä

r med sig (jmf bl a dep chefen i prop 1975/76:209, s 147 och JO 1979/80, s 194). 

Ä

ven unders

ö

kning av medf

ö

rd v

ä

ska, kasse och liknande som kan tj

ä

na som f

ö

rvaringsutrymme f

ö

r f

ö

rem

å

l som nu sagts skulle s

ä

ledes inbegripas h

ä

ri. Som framh

ä

llits i avsnitt 6.2.3 kan dock ifr

å

gas

ä

ttas om en s

ä

 vidstr

ä

ckt unders

ö

kning b

ö

r innefattas i RB:s best

ä

mmelser ang

å

ende kroppsvisitation. En s

ä

rreglering betr

ä

ffande medf

ö

rt hand­bagage 

ä

r i f

ö

revarande avseende emellertid n

ö

dv

ä

ndig av det sk

ä

let att det med h

ä

nsyn till sabotagerisken m

å

ste finnas m

ö

jlighet att unders

ö

ka inneh

å

llet 

ä

ven i t ex en l

å

st portf

ö

lj, l

ä

st resv

ä

ska eller liknande som n

ä

gon vill f

ö

ra med sig till r

ä

ttssalen. En s

ä

dan unders

ö

kning torde vara att anse som intr

ä

ng i slutet f

ö

rvaringsst

ä

lle, dvs en form av husrannsakan. Som villkor f

ö

r tilltr

ä

de till f

ö

rhand­lingen m

å

ste uppst

ä

llas kravet p

ä

 att vederb

ö

rande medger unders

ö

k­ning 

ä

ven av l

ä

st handbagage och andra tillslutna f

ö

rem

å

l t ex paket, eller l

ä

mnar det ifr

ä

n sig till f

ö

rvaring.

Av h

ä

nsyn till sabotagerisken 

ä

r det ocks

ä

n

ö

dv

ä

ndigt att v

ä

ska eller annat f

ö

rem

å

l som n

ä

gon st

ä

llt ifr

ä

n sig och ingen vill k

ä

nnas vid f

å

r unders

ö

kas. Ingripande b

ö

r s

ä

ledes f

ä

 ske om innehavaren 

ä

r ok

ä

nd. Det 

ä

r h

ä

rvid av s

ä

rskild vikt att s

ä

dana

ä

tg

ä

rder f

å

r vidtas mot misst

ä

nkta f

ö

remal i r

ä

ttssalen. Men ingripande b

ö

r 

ä

ven kunna ske i fr

å

ga om v

ä

skor, paket och annat som p

å

tr

ä

ffas i anslutning till r

ä

ttssalen.  H

ä

rmed  avses  inte  bara  de  utrymmen  inom  vilka  risk-

Prop. 1980/81:114

121

f

ö

rhandlingen skall h

ä

llas. Om t ex viss annan verksamhet m

ä

ste 

ä

ga rum i intilligande lokal, dit allm

ä

nheten har tilltr

ä

de, kan 

ö

ppnas m

ö

jligheter att d

ä

rifr

å

n rikta angrepp mot f

ö

rhandlingen, t ex genom att i s

å

dant utrymme g

ö

mma en bomb eller liknande. 

Ä

ven v

ä

skor, paket och andra misst

ä

nkta och "herrel

ö

sa" f

ö

rem

å

l som p

å

tr

ä

ffas i s

ä

dan n

ä

rliggande lokal b

ö

r d

ä

rf

ö

r f

ä

 unders

ö

kas.

Om vapen eller annat "farligt" f

ö

rem

å

l p

å

tr

ä

ffas vid kontrollen torde det ofta finnas anledning till misstanke om brott eller f

ö

rest

å

ende brott. Vederb

ö

rande kan d

ä

 gripas enligt 24 kap 7 

§

 RB och best

ä

mmelserna i RB om beslag blir till

ä

mpliga betr

ä

ffande f

ö

re­m

å

let. Finns det med h

ä

nsyn till omst

ä

ndigheterna inte anledning att ingripa med straffprocessuella tv

å

ngsmedel, t ex i fr

ä

ga om tj

ä

nste­vapen eller d

ä

r tillst

å

nd f

ö

r innehav l

ä

mnats, b

ö

r ges best

ä

mmelser om att vederb

ö

rande m

ä

ste l

ä

mna ifr

ä

n sig f

ö

rem

å

let till f

ö

rvaring under betryggande former. I allm

ä

nhet b

ö

r den som v

ä

grar att efterkomma en s

å

dan anmaning inte bara f

ä

 v

ä

gras tilltr

ä

de till f

ö

rhandlingen. Han b

ö

r d

ä

rj

ä

mte av s

ä

kerhetssk

ä

l f

ä

 avl

ä

gsnas fr

ä

n domstolens lokaler. F

ö

r vissa fall b

ö

r ges befogenhet att omh

ä

nderta f

ö

rem

å

let. Det ligger i sakens natur att ett s

ä

dant avl

ä

gsnande eller omh

ä

ndertagande av f

ö

rem

å

l undantagsvis bor f

ä

 ske tv

å

ngsvis och 

ä

ven vid s k passivt motst

å

nd. Se n

ä

rmare h

ä

rom avsnitt 15.

13.4          F

ö

ruts

ä

ttning f

ö

r s

ä

kerhetskontroll

Utm

ä

rkande f

ö

r den situation d

ä

r behov av s

ä

kerhetskontroll f

ö

re­ligger 

ä

r att riskerna f

ö

r v

å

ldshandlingar och andra 

ö

vergrepp inte 

ä

r h

ä

nf

ö

rliga till n

ä

gon best

ä

md person utan 

ä

r av mera allm

ä

n r

ä

ck­vidd. Kontroll

å

tg

ä

rderna m

å

ste d

ä

rf

ö

r utformas som generella f

ö

re­byggande 

ä

tg

ä

rder som skall f

ä

tillgripas utan att vederb

ö

rande i det konkreta fallet kan misst

ä

nkas f

ö

r brott eller brottsplaner. Med h

ä

nsyn bl a till den utformning best

ä

mmelserna s

å

lunda m

å

ste f

ä

 och till   att   

ä

tg

ä

rder   av   detta   slag   kan   Inneb

ä

ra   f

ö

r   den   personliga

Prop. 1980/81:114

122

integriteten mycket kännbara ingrepp, kan det enligt domstolsverkets uppfattning inte komma i fräga att medge sådana kontrollätgärder utan anknytning till en uppkommen faresituation. Det kan visserligen i några fall vara så att man varken på grund av målets art, de personer som medverkar i rättegängen eller andra omständigheter har särskild anledning att i förhand befara eventuella övergrepp i sam­band med förhandlingen. Att å andra sidan tillskapa befogenheter som gör det möjligt att när som helst eller regelmässigt t ex kropps-visitera den som har ärenden till en domstol vore emellertid att medge mycket längt gående ingrepp i grundlagsfäste principer. En sädan lösning skulle framstå som främmande för svenskt rättsväsen och torde inte heller kunna godtas frän rättssäkerhetssynpunkt. Enligt domstolsverkets mening bör kontrollåtgärderna fä vidtas endast om det pä grund av särskilda omständigheter finns risk för att brott som utgör allvarlig fara för säkerheten kan komma att förövas i samband med domstolsförhandling.

Risken för sädan brottslighet kan komma till uttryck pä mänga olika sätt, t ex genom uppgifter frän medverkande eller andra som blivit utsatta för hot eller känner sig hotade, genom anonyma meddelanden som inte kan negligeras, eller pä grund av vad som framkommit under förundersökning i brottmål eller i polisens spaningsverksamhet. Att generellt ange när säkerhetskontroll framstår som nödvändig pä grund av sådana uppgifter eller andra omständigheter låter sig inte göra. I varje särskilt fall fär göras en bedömning mot bakgrund av före­liggande omständigheter. Kontrollåtgärderna mäste emellertid stä i rimlig proportion till den fara som hotar eller föreligger. Kontrollen bör säledes få tillgripas endast när mera kvalificerade brott kan befaras, säsom t ex brott mot liv, hälsa och frihet liksom försök att frita nägon som är berövad friheten med våld eller hot om våld. För att förhindra sådan brottslighet mäste det finnas möjlighet att ingripa även när sannolikheten för farans förverkligande är låg. Det kan därför inte uppställas krav på att kvalificerad risk skall föreligga. Inte heller kan uppställas något generellt krav på att hotet måste rikta sig mot en större krets personer. Även en risk för att enskild person allvarligt kan komma till skada vid förhandlingen kan vara tillräcklig för att motivera kontrollen.

Prop. 1980/81:114

123

13.5          Vilka b

ö

r f

å

 kontrolleras ?

Ä

ven med nu angivna f

ö

ruts

ä

ttningar f

ö

r r

ä

tten att tillgripa kont­roll

å

tg

ä

rder kan inte bortses ifr

å

n att s

ä

kerhetskontrollen skulle kunna medf

ö

ra betydande ol

ä

genheter av skilda slag med tanke p

ä 

domstolarnas funktion och verksamhet.

Det torde inte - annat 

ä

n undantagsvis - vara m

ö

jligt att l

ä

gga ned all annan verksamhet under tid som det p

å

g

å

r f

ö

rhandling med risk f

ö

r 

ö

vergrepp. Man har d

ä

rf

ö

r att r

ä

kna med att f

ö

rutom den aktuella riskf

ö

rhandlingen 

ä

ven andra f

ö

rhandlingar samtidigt m

ä

ste 

ä

ga rum vid domstolen. Som i olika sammanhang p

å

pekats har d

ä

rj

ä

mte allm

ä

nheten en vidstr

ä

ckt och i flera avseenden grund­lagsskyddad r

ä

tt att - 

ä

ven anonymt - bes

ö

ka en domstol. Det effektivaste s

ä

ttet att f

ö

rebygga ett eventuellt 

ö

vergrepp vid den aktuella f

ö

rhandlingen skulle givetvis vara att samtliga som hade 

ä

renden till domstolen under tid denna f

ö

rhandling p

å

gick fick kontrolleras. Detta skulle 

ä

 andra sidan Inneb

ä

ra att inte bara 

å

h

ö

rarna till riskf

ö

rhandlingen och de som direkt medverkade i denna skulle f

ä

kontrolleras. D

ä

rut

ö

ver skulle s

ä

v

ä

l all annan allm

ä

nhet som de som kallats att inst

ä

lla sig till andra f

ö

rhandlingar f

ä

 finna sig i att bli kroppsvisiterade och f

ä

 sina v

ä

skor eller kassar unders

ö

kta.

Vad f

ö

rst betr

ä

ffar parter samt vittnen och andra som skall h

ö

ras vid en domstolsf

ö

rhandling 

ä

r att beakta att en r

ä

tteg

ä

ng f

ö

r dessa personer oftast inneb

ä

r en betydande psykisk press. Redan dom­stolsmilj

ö

n som s

å

dan kan f

ö

r m

ä

nga framst

å

 som fr

ä

mmande och kanske negativt v

ä

rdeladdad. S

ä

kerhetskontrollen skulle uppenbar­ligen medf

ö

ra ytterligare p

å

frestning f

ö

r n

ä

mnda personer. N

ä

r det g

ä

ller andra 

ä

n dem som skall upptr

ä

da i den ifr

å

gavarande riskf

ö

r­handlingen torde kontrollen inte utan vidare kunna motiveras med att det ligger I deras eget intresse att erforderliga skydds

å

tg

ä

rder vidtas. F

ö

r t ex ett par makar som har att inst

ä

lla sig i ett uppslitande 

ä

ktenskapsskillnadsm

ä

l eller v

ä

rdnadsm

å

l i en annan sal vid dom­stolen och som redan p

ä

 grund h

ä

rav kan antas vara utsatta f

ö

r en stark psykisk press, m

ä

ste det framst

å

som utomordentligt k

ä

nnbart att d

ä

rut

ö

ver beh

ö

va underkasta sig t ex kroppsvisitation.

Prop. 1980/81:114

124

N

ä

r det g

ä

ller dem som s

ö

kt sig till domstolen f

ö

r att 

ö

vervara offentliga f

ö

rhandlingar som 

ä

h

ö

rare inneb

ä

r kontrollen - f

ö

rutom ingreppet i den kroppsliga och personliga integriteten - begr

ä

nsningar i principen om domstolsf

ö

rhandlings offentlighet och i r

ä

tten till information enligt RF. F

ö

r 

ö

vrig allm

ä

nhet som kan t

ä

nkas bes

ö

ka en domstol, t ex f

ö

r att l

ä

mna in eller ta del av olika handlingar eller f

ö

r att informera sig i skilda angel

ä

genheter, kan kontroll

ä

tg

ä

rderna medf

ö

ra begr

ä

nsningar i den enskildes r

ä

tt enligt 2 kap 1 

§

 TF att fritt f

ä

 ta del av allm

ä

n och offentlig handling.

Det 

ä

r mot denna bakgrund angel

ä

get att kontrollens omfattning om m

ö

jligt begr

ä

nsas till att avse s

å

 f

ä

 personer eller personkategorier som m

ö

jligt och p

ä

 s

å

dant s

ä

tt att andra r

ä

tteg

å

ngar och 

ö

vrig verksamhet vid domstolen inte st

ö

rs eller p

å

verkas i st

ö

rre utstr

ä

ck­ning 

ä

n som 

ä

r oundg

ä

ngligen n

ö

dv

ä

ndigt.

F

ö

r att kunna tillgodose dessa syften utan att samtidigt beh

ö

va efters

ä

tta s

ä

kerheten vid viss f

ö

rhandling 

ä

r det av v

ä

sentlig bety­delse hur domstolslokalerna 

ä

r utformade och vilka s

ä

rskilda arran­gemang som kan vidtas vid den enskilda domstolen. I det f

ö

reg

ä

ende, avsnitt 10.2.1, har fr

ä

n s

ä

kerhetssynpunkt behandlats vissa fr

å

gor som sammanh

ä

nger med lokalf

ö

rh

ä

llandena vid en domstol. Som d

ä

r framh

ä

llits

ä

r det av stor vikt om domstolen f

ö

r 

ä

ndam

å

let kan utnyttja en r

ä

ttssal som, tillsammans med erforderliga biutrymmen s

ä

som t ex v

ä

ntrum, advokatrum, toaletter m m, ligger s

ä

avskilt som m

ö

jligt i f

ö

rh

ä

llande till 

ö

vrig verksamhet. Ju mer avsides dessa lokaler 

ä

r bel

ä

gna desto mindre beh

ö

ver givetvis andra r

ä

tteg

å

ngar och 

ö

vrig verksamhet p

å

verkas av kontrollen. Om tilltr

ä

de till s

ä

dana utrymmen provisoriskt kan ske genom separat ytterentr

é

 och allm

ä

n­hetens m

ö

jligheter att p

ä

 annat s

ä

tt ta sig till dessa lokaler f

ö

rhind­ras, t ex genom intern l

ä

sning av vissa passager, skulle annan verksamhet 

ö

ver huvud taget inte beh

ö

va ber

ö

ras. Avsides bel

ä

gna f

ö

rhandlingsutrymmen som p

å

detta eller annat liknande s

ä

tt l

ä

tt kan avgr

ä

nsas fr

å

n 

ö

vrig verksamhet medf

ö

r s

å

ledes stora f

ö

rdelar s

ä

v

ä

l i f

ö

revarande h

ä

nseende som fr

ä

n s

ä

kerhetssynpunkt. Utsikterna att genomf

ö

ra sabotageaktioner f

ö

rsv

å

ras samtidigt som m

ö

jligheterna atl vidta effektiva kontroll- och bevaknings

å

tg

ä

rder avsev

ä

rt under­l

ä

ttas. Endast de som skall delta i eller p

ä

 annat s

ä

tt bevista den ifr

å

gavarande r

ä

tteg

å

ngen har anledning att s

ö

ka sig till och uppe-

Prop. 1980/81:114

125

h

ä

lla sig i dessa utrymmen. Utan att d

ä

rf

ö

r beh

ö

va efters

ä

tta s

ä

kerheten vid f

ö

rhandlingen torde kontrollen i s

ä

dana fall inte beh

ö

va inriktas p

ä

 andra 

ä

n dessa personer. Risken f

ö

r sabotagehand­lingar vidtagna fr

å

n n

ä

raliggande utrymmen f

ö

r annan verksamhet kan elimineras genom noggrann bevakning.

Saknas m

ö

jlighet att l

å

ta allm

ä

nheten utnyttja annan entr

é

ä

n huvudentr

é

n eller ar eljest lokalsituationen s

ä

dan att f

ö

rhandlingen sv

å

rligen kan h

ä

ilas s

ä

avskilt som nu sagts kan i m

ä

nga fall motsvarande resultat uppn

ä

s genom andra s

ä

rskilda arrangemang. Man b

ö

r h

ä

rvid efterstr

ä

va att kring r

ä

ttssalen tillskapa en noga avgr

ä

nsad sektor med s

ä

rskilda tilltr

ä

desm

ö

jligheter och inom vilken ingen annan verksamhet f

ä

r 

ä

ga rum. Hur detta syfte b

ä

st kan tillgodoses 

ä

r givetvis beroende av hur lokalf

ö

rh

å

llandena 

ä

r be­skaffade. I n

å

got fall kan kanske ett s

ä

rskilt v

å

ningsplan avs

ä

ttas f

ö

r riskf

ö

rhandlingen. Oftast finns emellertid m

ö

jligheter att st

ä

nga av olika lokaler, passager och andra utrymmen i omedelbar anslutning till r

ä

ttssalen. D

ä

rj

ä

mte torde i regel provisoriska avsp

ä

rrnings­anordningar kunna vidtas p

å

 s

å

dant s

ä

tt - s

å

v

ä

l inne i som utanf

ö

r domstolslokalerna - att 

å

h

ö

rare och andra som skall bevista risk-f

ö

rhandlingen kan slussas direkt till de avsedda utrymmena. H

ä

r­igenom avskiljs p

ä

 ett tidigt stadium denna personkategori fr

ä

n andra som har 

ä

renden till domstolen. Arrangemangen kan visserligen i en del fall medf

ö

ra att annan verksamhet i n

ä

rheten av r

ä

ttssalen tempor

ä

rt m

ä

ste l

ä

ggas ned eller flyttas. S

å

dana 

ä

tg

ä

rder 

ä

r 

ä

 andra sidan oftast n

ö

dv

ä

ndiga redan av h

ä

nsyn till domstolspersonalens s

ä

kerhet. Verksamhet som 

ä

ger rum i intilliggande lokaler, dit allm

ä

nheten har tilltr

ä

de, medf

ö

r dessutom avsev

ä

rt 

ö

kade sabotagerisker och be­vakningssv

å

righeter. D

ä

rtill kommer atl vissa utrymmen m

ä

ste tas i anspr

å

k f

ö

r att genomf

ö

ra kontrollen. Kroppsvisitation b

ö

r t ex ske i avskilt "um. Andra utrymmen kan beh

ö

vas f

ö

r f

ö

rvaring av medf

ö

rda v

ä

skor och andra skrymmande f

ö

rem

å

l osv.

Genom s

ä

rskilda arrangemang av dello slog kon enliqt dornstols-verkets mening vid m

ä

nga domstolar tillskapos avgr

ä

nsade utrymmen d

ä

r   riskf

ö

rhandling   kan   h

ä

llos.   De   som   har   att   medverka   i   andra

Prop. 1980/81:114

126

f

ö

rhandlingar samt 

ö

vrig allm

ä

nhet beh

ö

ver d

ä

 inte ber

ö

ras av verksamheten vid denna f

ö

rhandling. De utg

ö

r inte heller n

å

gon allvarlig riskfaktor och kan f

ö

ljaktligen undantas fr

ä

n kontrollen. Det b

ö

r h

ä

r s

ä

rskilt understrykas att nu n

ä

mnda arrangemang och andra 

ä

tg

ä

rder i syfte att avgr

ä

nsa f

ö

rhandlingsutrymmena i flertalet fall 

ä

nd

å

 m

å

ste vidtas f

ö

r att f

ö

rebygga v

å

ldshandlingar och andra 

ö

vergrepp. F

ö

religger det stora sv

å

righeter att f

ö

ranstalta om 

ä

nda­m

å

lsenliga och tillr

ä

ckligt effektiva avgr

ä

nsnings- och avsp

ä

rrnings-anordningar f

å

r i undantagsfall 

ö

verv

ä

gas att h

ä

lla f

ö

rhandlingen i annan lokal an vid domstolen. I de fall d

ä

r en s

ä

dan 

å

tg

ä

rd bed

ö

ms vara av n

ö

den torde ofta lokalf

ö

rh

å

llandena vara s

ä

dana att denna l

ö

sning fr

å

n s

ä

kerhetssynpunkt inte kan undvikas, oavsett m

ö

jlig­heterna eller sv

å

righeterna att p

ä

angivet s

ä

tt anordna kontrollen. I f

ö

rsta hand b

ö

r unders

ö

kas f

ö

ruts

ä

ttningarna att h

å

lla f

ö

rhandlingen vid annan domstol eller p

ä

 annan i f

ö

revarande sammanhang neutral plats. Om annan fr

å

n s

ä

kerhetssynpunkt l

ä

mplig lokal kan erh

å

llas utan st

ö

rre sv

å

righeter b

ö

r man s

å

ledes helst undvika att t ex flytta brottm

å

lsfbrhandling till polishus. Det kan i s

å

dant fall l

ä

tt framst

å 

som om polis och domstol samarbetade vid lagf

ö

ringen samtidigt som arrangemanget indirekt kan medf

ö

ra inskr

ä

nkningar i f

ö

rhandlings­offentligheten.

Mot bakgrund av nu anf

ö

rda synpunkter och f

ö

r att i s

å

 stor utstr

ä

ckning som m

ö

jligt v

ä

rna om den enskildes integritet och grundlagsf

ä

sta r

ä

ttigheter har domstolsverket stannat f

ö

r att kont­roll

ä

tg

ä

rderna endast b

ö

r f

ä

 riktas mot dem som skall delta i eller p

å 

annat s

ä

tt bevista riskf

ö

rhandlingen. En mera omfattande r

ä

tt att anv

ä

nda kontrollen skulle enligt domstolsverkets mening allvarligt kunna st

ö

ra domstolsmilj

ö

n och den 

ö

ppenhet som under l

ä

ng tid pr

ä

glat r

ä

ttskipningen vid vara domstolar.

13.6          S

ä

rskilt   ang

å

ende   dem   som   skall   n

ä

rvara   vid   riskf

ö

r-

handling

M

ö

jligheterna att kunna ingripa med s

ä

kerhetskontroll f

ä

r sin st

ö

rsta praktiska betydelse i fr

å

ga om dem som 

ö

nskar bevista f

ö

rhandlingen

Prop. 1980/81:114

127

s

å

som 

ä

h

ö

rare. Det 

ä

r fr

ä

mst fr

ä

n personer ur denna kategori av utomst

å

ende och oftast ok

ä

nda m

ä

nniskor som man typiskt sett kan befara v

å

ldshandlingar och andra 

ö

vergrepp i samband med riskf

ö

r­handling. Som nedan skall utvecklas f

ä

r bl a 

ä

h

ö

rare till skillnad fr

ä

n flertalet 

ö

vriga som skall n

ä

rvara vid f

ö

rhandlingen anses ha val­m

ö

jlighet inf

ö

r utsikterna att beh

ö

va kontrolleras. Vederb

ö

rande kan v

ä

lja mellan att underkasta sig kontrollen och att avst

å

 fr

å

n att 

ö

vervara f

ö

rhandligen. Samtliga 

å

h

ö

rare b

ö

r d

ä

rf

ö

r utan undantag kontrolleras i samband med en riskf

ö

rhandling.

N

ä

r det g

ä

ller dem som skall medverka eller p

ä

 annat s

ä

tt delta i en riskf

ö

rhandling torde det inte ofta finnas anledning att tillgripa kontroll. Till skillnad fr

ä

n 

å

h

ö

rarna 

ä

r det h

ä

r fr

å

ga om personer som man oftast har viss k

ä

nnedom om. Inf

ö

r en riskf

ö

rhandling har r

ä

tten i samr

å

d med polis s

å

ledes m

ö

jlighet att s

ä

rskilt 

ö

verv

ä

ga huruvida t ex de medverkande kan anses utg

ö

ra en i sammanhanget allvarlig riskfaktor. En s

å

dan genomg

å

ng torde i flesta fall leda till att s

ä

kerhetskontroll kan undvikas betr

ä

ffande dessa. I den m

ä

n det enligt gjorda bed

ö

mningar f

ö

religger anledning att i n

å

got fall s

ä

rskilt misst

ä

nka viss medverkande eller annan ur denna person-kategori f

ö

r brott eller f

ö

r att st

å

i begrepp att beg

ä

 brott vid f

ö

rhandlingen finns m

ö

jligheter f

ö

r polisen att ingripa redan enligt nu g

ä

llande best

ä

mmelser. Som redovisats i avsnitt 10.3.2.2 kan i s

ä

dana fall vederb

ö

rande underkastas kroppsvisitation med st

ö

d av 28 kap 11 

§

 RB. S

ä

kerhetskontroll av 

ä

h

ö

rare i f

ö

rening med bevaknings

ä

t-g

ä

rder och andra arrangemang kan f

ö

r 

ö

vrigt f

ö

rv

ä

ntas f

å

 en pre­ventiv effekt 

ä

ven betr

ä

ffande denna personkategori.

Kontroll av andra 

ä

n

ä

h

ö

rare vid riskf

ö

rhandling medf

ö

r i 

ö

vrigt problem av mera principiell natur. Enligt de f

å

 n

å

got s

å

 n

ä

r j

ä

m­f

ö

rbara best

ä

mmelser som finns i svensk lagstiftning, och enligt vilka kroppsvisitation f

å

r f

ö

retas av direkta s

ä

kerhetssk

ä

l och i f

ö

re­byggande syfte, g

ä

ller i princip att kontrollen endast f

ä

r 

ä

ga rum under f

ö

ruts

ä

ttning att vederb

ö

rande frivilligt g

å

r med p

å

under­s

ö

kningen. Enligt 3 

§

 lagen (1970:926) om s

ä

rskild kontroll p

å

flygplats kan s

ä

lunda flygpassagerare som  inte frivilligt underkastar

Prop. 1980/81:114

128

sig kroppsvisitation i st

ä

llet avvisas fr

ä

n flygplatsens omr

å

de. Om den som 

ö

nskar bes

ö

ka n

ä

gon som 

ä

r intagen i h

ä

kte eller'kriminal-v

ä

rdsanstalt v

ä

grar att l

å

ta sig kroppsvisiteras blir, enligt 11 

§ 

h

ä

kteslagen respektive 29 

§

 KvaL, f

ö

ljden att bes

ö

ket inte f

ä

r 

ä

ga rum. S

ä

kerhetskontroll av 

å

h

ö

rare till f

ö

rhandling l

å

ter sig f

ö

r­h

å

llandevis v

ä

l f

ö

rena med denna principiella l

ö

sning som s

ä

ledes inte medger att vederb

ö

rande under alla f

ö

rh

å

llanden och t ex tv

å

ngsvis skall kunna underkastas kontroll.

Parter, vittnen och andra som 

ä

r kallade att inst

ä

lla sig vid dom­stolen 

ä

r emellertid ofta skyldiga att inst

ä

lla sig personligen. F

ö

r den som av domstol 

å

lagts personlig inst

ä

llelse vid en f

ö

rhandling finns m

ö

jlighet att f

ö

reskriva olika former av p

å

f

ö

ljd f

ö

r utevaro. Enligt best

ä

mmelserna i RB g

ä

ller h

ä

rvid olika regler f

ö

r skilda typer av .m

å

l och personer. Vederb

ö

rande kan t ex f

ö

rpliktas att utge f

ö

relagt vite, d

ö

mas till b

ö

ter eller h

ä

mtas till r

ä

tten. Utevaro kan dessutom medf

ö

ra skyldighet att betala r

ä

tteg

å

ngskostnad. H

ä

r kan ocks

å 

n

ä

mnas att mot den som uteblivit fr

ä

n f

ö

rhandling i tvistem

å

l kan i vissa fall meddelas tredskodom; i andra fall kan utevaro medf

ö

ra att den v

ä

ckta talan f

ö

rfaller och att m

å

let avskrivs. 

Ä

ven i f

ö

rvalt­ningsprocesslagen (1971:291) finns best

ä

mmelser om vissa p

å

f

ö

ljder f

ö

r utevaro fr

å

n f

ö

rhandling. Om orsaken till utevaron best

å

tt i att vederb

ö

rande inte velat underkasta sig kroppsvisitation kan visserligen ifr

å

gas

ä

ttas om m

ö

jligen s k laga f

ö

rfall f

ö

religger enligt 32 kap 6 

§

 RB. En kallelse att infinna sig till en domstolsf

ö

rhandling innefattar emellertid 

ä

ven en r

ä

ttighet att f

å

 n

ä

rvara och medverka vid f

ö

rhandlingen.

Ä

ven om p

å

f

ö

ljd f

ö

r utevaro inte 

ä

r utsatt i kallelsen kan vederb

ö

rande givetvis ha starka sk

ä

l att infinna sig f

ö

r att tillvarata olika intressen. Vad nu sagts g

ä

ller i till

ä

mpliga delar 

ä

ven ombud, f

ö

rsvarare eller bitr

ä

de, oavsett om de erh

å

llit s

ä

rskild kallelse till f

ö

rhandlingen eller inte. Personer som s

ä

lunda antingen 

ä

r skyldiga att inst

ä

lla sig eller eljest h.-r intressen att tillvarata f

ö

r egen eller annans r

ä

kning vid en utsatt f

ö

rhandling, torde inte utan vidare kunna avst

ä

fr

ä

n denna medverkan. Detsamma g

ä

ller personer som har att inst

ä

lla sig i tj

ä

nsten eller p

å

 annat s

ä

tt som ett led i sin yrkesverksamhet som t ex vaktpersonal och tolkar.

Prop. 1980/81:114

129

Om kontrollen skall f

ä

omfatta 

ä

ven nu n

ä

mnda personer kan inte pricipen om frivillighet uppr

ä

tth

ä

llas. Det sagda g

ä

ller fr

ä

mst betr

ä

f­fande personer vars medverkan 

ä

r en n

ö

dv

ä

ndig f

ö

ruts

ä

ttning f

ö

r att m

ä

let eller 

ä

rendet skall kunna avg

ö

ras vid f

ö

rhandlingen. Det 

ä

r inte m

ö

jligt att ge en s

ä

dan person, t ex en part eller ett vittne, r

ä

tt att utan vidare avst

ä

 fr

ä

n sin medverkan i st

ä

llet f

ö

r att l

å

ta sig kontrolleras. Vikten av att kunna genomf

ö

ra f

ö

rhandlingen m

ä

ste h

ä

r f

å

 tillm

ä

tas avg

ö

rande betydelse.

Mot bakgrund av dessa f

ö

rh

å

llanden kan det framst

å

 som bet

ä

nkligt att l

å

ta 

ä

ven andra 

ä

n 

å

h

ö

rare vid riskf

ö

rhandling omfattas av kontrollen. Det kan emellertid inte bortses ifr

ä

n att det kan f

ö

re­komma m

ä

l d

ä

r risken f

ö

r allvarliga 

ö

vergrepp i samband med viss f

ö

rhandling 

ä

r av mycket allm

ä

n och omfattande r

ä

ckvidd, d

ä

r polisen varken genom konventionella spaningsmetoder eller p

ä

 annat s

ä

tt kan precisera misstankarna mot viss person eller personkategori och d

ä

r 

ä

ven flertalet medverkande inte heller kan uteslutas som presumtiva riskfaktorer. 1 detta sammanhang b

ö

r 

ä

ven framh

å

llas risken f

ö

r att en medverkande medf

ö

r vapen till f

ö

rhandlingen som han sedan smugglar ut till n

å

gra 

å

h

ö

rare eller att en utomst

å

ende v

ä

ldsverkare lyckas kringg

å

 kontrollen genom att oriktigt p

ä

st

ä

 sig vara t ex en m

å

ls

ä

gande eller annan medverkande. Enligt domstols­verkets uppfattning m

å

ste det finnas m

ö

jlighet att tillgripa kontroll 

ä

ven i fr

ä

ga om dem som skall medverka eller p

å

 annat s

ä

tt delta i f

ö

rhandlingen. Med h

ä

nsyn till vad som tidigare framh

ä

llits ang

å

ende m

ö

jligheterna att anv

ä

nda straffprocessuella tv

ä

ngsmedel betr

ä

f­fande denna personkategori och till att flertalet inte kan avst

ä

 fr

ä

n sin medverkan i r

ä

tteg

å

ngen, b

ö

r emellertid restriktivitet iakttas i fr

å

ga om dessa personer. Enligt domstolsverkets mening b

ö

r de f

ä 

underkastas kontroll

å

tg

ä

rder endast om s

ä

rskilda sk

ä

l f

ö

religger. I m

ä

l d

ä

r riskerna f

ö

r allvarliga 

ö

vergrepp bed

ö

ms vara av s

ä

 allm

ä

n r

ä

ckvidd torde det i h

ö

g grad ligga i de medverkandes eget intresse att s

ä

dana s

ä

kerhets

å

tg

ä

rder vidtas. S

ä

rskilda sk

ä

l att tillgripa kontrollen betr

ä

ffande denna personkategori torde fr

ä

mst komma att f

ö

religga i m

ä

l som r

ö

r ett flertal parter och andra medverkande och d

ä

r det r

å

der mycket stora mots

ä

ttningar mellan dem som skall upptr

ä

da i r

ä

tteg

ä

ngen. 

Ä

ven i andra fall t ex i fr

ä

ga om m

ä

l av terroristkarakt

ä

r eller som r

ö

r annan mycket grov och farlig brotts­lighet kan det finnas behov av utvidgade kontrollm

ö

jligheter.

9 Riksdagen 1980/81. 1 saml. Nr 114

Prop. 1980/81:114

130

o

ä

kerhetskontroll betr

ä

ffande andra 

ä

n

ä

h

ö

rare b

ö

r emellertid inte genomdrivas i vidare m

å

n 

ä

n som 

ä

r motiverat p

å

 grund av f

ö

re­liggande risker. Om det uppenbarligen inte finns behov av att underkasta viss eller vissa personer s

å

dan kontroll skall dessa givetvis undantas h

ä

rifr

å

n. Syftet med kontrollen 

ä

r att trygga och s

ä

kerst

ä

lla f

ö

rhandling vid domstol. Det 

ä

r mot denna bakgrund en utg

å

ngspunkt f

ö

r domstolsverkets 

ö

verv

ä

ganden att flertalet av dem som vid s

ä

dan f

ö

rhandling 

ä

r verksamma 1 det allm

ä

nnas tj

ä

nst s

ä

som r

ä

ttens ledam

ö

ter och protokollf

ö

rare liksom 

å

klagare inte skall underkastas kontrollen. Detsamma b

ö

r exempelvis g

ä

lla konsumentombudsmannen och n

ä

ringsfrihetsombudsmannen vid f

ö

rhandling i marknadsdom­stolen. Normalt b

ö

r undantag 

ä

ven g

ö

ras f

ö

r andra myndighets­representanter liksom f

ö

r ledamot av Sveriges advokatsamfund och bitr

ä

dande jurist vid advokatbyr

å

. Personer med bevakningsuppdrag s

å

som polispersonal och personal fr

å

n h

ä

kte eller annan inr

ä

ttning inom kriminalv

ä

rden b

ö

r givetvis inte heller kontrolleras.

N

ä

r det g

ä

ller en n

ä

rmare reglering av denna fr

å

ga kan visserligen h

ä

vdas att det vore av v

ä

rde f

ö

r den till

ä

mpande myndigheten att kunna grunda sitt beslut p

å

 uttryckliga best

ä

mmelser. Att i lagtext p

å

 ett 

ä

ndam

å

lsenligt s

ä

tt dra upp gr

ä

nser f

ö

r kontrollens omfattning betr

ä

ffande denna personkategori, dvs andra 

ä

n 

ä

h

ö

rare, 

ä

r emeller-' tid f

ö

renat med vissa sv

å

righeter. Den n

ä

rmast till hands liggande l

ö

sningen vore givetvis om en s

å

dan undantagsbest

ä

mmelse i huvud­sak kunde anknyta till en i annan lagstiftning best

ä

md krets av personer, t ex de som enligt 20 kap 1 

§

 BrB 

ä

r att anse som myndighetsut

ö

vare eller som enligt 20 kap 2 

§

 samma balk kan straffas f

ö

r mutbrott. Som en t

ä

nkbar f

ö

rebild skulle eventuellt ocks

ä 

kunna ifr

ä

gakomma de som enligt 1 kap 6 

§

 i den nyligen antagna sekretesslagen kan 

å

l

ä

ggas tystnadsplikt, dvs 

ä

r att betrakta so,m s k offentliga funktion

ä

rer (jfr prop 1979/80:2 s 124-129). Flertalet av dessa eller andra liknande personkretsbest

ä

mningar 

ä

r emellertid tillkomna f

ö

r att tillgodose helt andra syften 

ä

n f

ö

revarande lagstift­ning och kan enligt domstolsverkets uppfattning inte utan vidare l

ä

ggas till grund f

ö

r en s

ä

rreglering. Vid s

ä

dant f

ö

rh

ä

llande 

å

terst

å

r m

ö

jligheten att antingen i en undantagsbest

ä

mmelse r

ä

kna upp de skilda personer och myndighetsrepresentanter som b

ö

r undantas fr

ä

n kontroll eller ocks

ä

 s

ä

rskilt tillskapa en allm

ä

n regel f

ö

r 

ä

ndam

å

let. Med h

ä

nsyn till de olikartade typer av m

ä

l och 

ä

renden som kan f

ö

rekomma   vid   en   domstol   kan   dock   ett   "uppr

ä

kningsstadgande"

Prop. 1980/81:114

131

svårligen göras sä fullständigt som skulle behövas. Det skulle därjäm­te kraftigt tynga framställningen i lagtexten. En mera allmänt hållen bestämmelse skulle ä andra sidan lätt kunna lämna utrymme för tveksamhet vid tillämpningen. Enligt domstolsverkets uppfattning är det knappast möjligt att vare sig genom ett "uppräkningsstadgande" eller genom en mera allmänt hällen bestämmelse dra upp nägra strikta gränser för kontrollens omfattning i detta avseende. En sådan lösning framstår inte heller som lämplig. Enligt domstolsverkets mening bör den beslutande myndigheten även vid sidan av en even­tuell undantagsbestämmelse ha fria händer att göra de undantag som med hänsyn till omständigheterna framstår som befogade.

Mot bakgrund av nu framförda omständigheter har domstolsverket stannat för att i lagen inte ta in en undantagsbestämmelse av nu diskuterat slag. Föreligger det särskilda skäl att utsträcka kontrollen även till andra än åhörare fär säledes med hänsyn till omständig­heterna i varje särskilt fall prövas vilka bland dessa som skall undantas frän kontroll. Viss restriktivitet bör dock iakttas vid en sädan prövning. Ju fler som undantas frän kontrollen desto mer kommer åtgärderna för övriga personer att framstå som motiverade av särskilda misstankar. Föreligger det särskilda skäl att vidta dessa generella och förebyggande ätgärder är det därför naturligt att i vart fall enskilda parter - i den män de ej är berövade friheten - och de som skall höras i mälet underkastas kontroll.

I praktiken torde några större problem inte behöva uppstä i samband med säkerhetskontroll av denna personkategori. Flertalet bör ha förståelse för att åtgärder av detta slag mäste vidtas. Det ligger ju i deras eget intresse att kontrollen genomförs. Av väsentlig betydelse är därför att t ex part, vittne eller annan medverkande som av integritetsskäl eller annan orsak vägrar att underkasta sig kontrollen noggrant upplyses om orsaken till åtgärderna och syftet med dessa. Den som trots detta alltjämt inte är beredd att låta sig kontrolleras torde i mänga fall efter särskild prövning kunna undantas från kontrollen. Vederbörande kan i stället, om det befinns nödvändigt, underkastas noggrann bevakning under rättegängen.

Prop. 1980/81:114

132

Den vars medverkan 

ä

r en n

ö

dv

ä

ndig f

ö

ruts

ä

ttning f

ö

r att f

ö

rhand­lingen skall kunna genomf

ö

ras m

ä

ste emellertid, som tidigare fram­h

å

llits, 

ä

ven tv

å

ngsvis kunna underkastas kontroll. Det b

ö

r dock framh

å

llas att, om n

ä

gon anses vara en s

ä

dan riskfaktor att n

ä

gon form av kontroll under alla f

ö

rh

å

llanden bed

ö

ms n

ö

dv

ä

ndig, det ofta finns anledning att misst

ä

nka vederb

ö

rande f

ö

r brott eller f

ö

r att st

ä 

i begrepp att beg

ä

brott vid f

ö

rhandlingen. Ingripande b

ö

r d

ä

 ske inte med st

ö

d av de nu f

ö

reslagna best

ä

mmelserna om s

ä

kerhetskontroll utan enligt best

ä

mmelserna i 28 kap 11 

§

 RB.

14.            Verkst

ä

llande- och beslutsfunktionerna

S

ä

kerhetskontroll b

ö

r verkst

ä

llas bara av polis. Det ligger enligt domstolsverkets mening i sakens natur att genomf

ö

randet av dessa f

ö

rh

å

llandevis ingripande 

ä

tg

ä

rder b

ö

r vara en renodlat polisi

ä

r uppgift. Anledning saknas att ta i anspr

å

k andra personer f

ö

r detta 

ä

ndam

å

l t ex ordningsvakter, personer anst

ä

llda inom kriminalv

ä

rden, vaktm

ä

stare vid domstolen etc. Det sagda hindrar emellertid inte att uppgifter som inte sammanh

ä

nger med sj

ä

lva verkst

ä

llandet av kontrollen, s

ä

som vissa bevakningsuppdrag eller liknande, tilldelas t ex vaktm

ä

stare med ordningsvaktsf

ö

rordnande eller i f

ö

rekomman­de fall v

ä

ktare.

1 remissorganens yttranden har fr

å

gan om vem som skall bed

ö

ma den f

ö

religgande faran och besluta om att kontroll

å

tg

ä

rder skall f

ä 

tillgripas blivit f

ö

rem

å

l f

ö

r olika meningar (se avsnitt 12.1). En m

ö

jlighet torde vara att l

ä

gga beslutsfunktionen p

ä

 polisen, dvs polismyndigheten i det polisdistrikt d

ä

r domstolen 

ä

r bel

ä

gen. En annan l

ö

sning 

ä

r att domstolen eller dess ordf

ö

rande f

å

r beslu­tander

ä

tten. 1 rikspolisstyrelsens yttrande har ocks

å

diskuterats m

ö

j­ligheten av att l

å

ta 

ä

klagaren f

ä

 besluta om dessa 

å

tg

ä

rder.

S

ä

kerhetskontrollen inneb

ä

r som tidigare anf

ö

rts begr

ä

nsningar i bl a principen om domstolsf

ö

rhandlings offentlighet enligt RF. Domstolen 

ä

r den myndighet som har att tillse att denna princip uppr

ä

ttsh

ä

lls. F

ö

r domstol liksom f

ö

r 

ö

vriga myndigheter g

ä

ller att dess verksamhet

Prop. 1980/81:114

133

skall bedrivas i sj

ä

lvst

ä

ndiga former och utan inblandning av annat organ. Mot denna bakgrund framst

å

r det enligt domstolsverkets mening knappast som t

ä

nkbart att l

å

ta annan 

ä

n r

ä

tten f

ä

 besluta i dessa fr

å

gor. En s

å

dan l

ö

sning kan 

ä

ven f

ö

rordas fr

ä

n r

ä

tts­s

ä

kerhetssynpunkt.

R

ä

ttens sammans

ä

ttning vid beslut om dessa kontroll

ä

tg

ä

rder blir beroende av hur dom- och beslutf

ö

rhetsreglerna

ä

r utformade vid de skilda domstolar och andra myndigheter f

ö

r vilka best

ä

mmelserna kommer att g

ä

lla. D

ä

 fr

ä

gan om s

ä

kerhetskontroll i de allra flesta fallen m

ä

ste avg

ö

ras p

ä

 ett f

ö

rberedande stadium inneb

ä

r det sagda f

ö

r bl a tingsr

ä

tts och l

ä

nsr

ä

tts del att r

ä

tten utg

ö

rs av ensam­domare. Vid t ex brottm

ä

lsf

ö

rhandling i tingsr

ä

tt kommer vanligtvis den som meddelat s

ä

dant beslut 

ä

ven att vara ordf

ö

rande vid f

ö

rhandlingen. I hovr

ä

tt och kammarr

ä

tt fattas beslutet om s

ä

ker­hetskontroll i kollegial sammans

ä

ttning.

Denna placering av beslutsfunktionen inneb

ä

r emellertid inte att polisen f

ä

r f

ö

rtas m

ö

jlighet att 

ö

va inflytande p

ä

 beslutet. Enligt domstolsverkets uppfattning 

ä

r det av stor vikt att f

ö

rordnande om s

ä

kerhetskontroll alltid f

ö

reg

å

s av samr

å

d med f

ö

retr

ä

dare f

ö

r polis­myndighet. En s

ä

rskild f

ö

reskrift h

ä

rom b

ö

r d

ä

rf

ö

r tas in i best

ä

m­melserna. Ett s

ä

dant samr

å

d

ä

r av stor betydelse f

ö

r en allsidig utredning och bed

ö

mning av f

ö

religgande risker. Inom ramen f

ö

r denna samverkan har polisen att l

ä

gga fram sina synpunkter p

ä

 den uppkomna situationen och p

ä

 olika 

ä

tg

ä

rder som b

ö

r vidtas. 

Ä

ven fr

ä

gan vilka som kontrollen skall omfatta b

ö

r givetvis tas upp i samr

å

dsf

ö

rfarandet.

Att beslutander

ä

tten enligt domstolsverkets mening b

ö

r ligga p

å 

r

ä

tten inneb

ä

r s

å

ledes inte att polisen skall frikopplas fr

å

n ansvaret att uppm

ä

rksamma och sj

ä

lvst

ä

ndigt bed

ö

ma uppkomna risker f

ö

r allvarliga brott i samband med en r

ä

tteg

ä

ng. Sj

ä

lvfallet 

å

ligger polisen att sj

ä

lvmant underr

ä

tta domstolen om risker f

ö

r fritagning, sabotage eller liknande som kommit till polisens k

ä

nnedom.

Prop. 1980/81:114

134

Ett väl utvecklat samarbete mellan domstolarna och polisen är av väsentlig betydelse för möjligheterna att förebygga allvarlig brotts­lighet såväl i fråga om domstolens verksamhet i allmänhet som 1 samband med domstolsförhandling. Ett sätt att vid de större dom­stolarna fä till ständ ett sådant samarbete är att tillskapa lokala samråds- eller arbetsgrupper med t ex representanter för domstolen, åklagarmyndigheten och det lokala polisdistriktet. Genom inrättande av sädana samräd.snrunoer fikas mnjliqheterna att bedriva brotts-förebvooande arbete och tillskapa en höare skvddsnivå för dom­stolarna och berörd personal. I en sådan grupp bör bl a diskuteras möjligheterna att förbättra informationeh sä att t ex domstolen i god tid uppmärksammas pä eventuellt föreliggande risker som polisen känner till. En samrädsgrupp av detta slag finns bl a vid Stockholms tingsrätt.

Föreskrivet samråd bör äga rum med polismyndighet. Enligt lagen (1972:509.) om vad som avses med polismyndighet m m förstas med polismyndighet polisstyrelsen i distriktet, om ej annat följer av lag eller annan författning. Polisstyrelsen består av polischefen och det ytterligare antal särskilt utsedda ledamöter - minst sex eller högst åtta - som länsstyrelsen bestämmer. Ärende i vilket polisstyrelse har att besluta, men som inte skall avgöras i plenum, avgörs av polis­chefen eller - efter delegation - annat polisbefäl. I 39 § PI stadgas att polischefen ensam utövar polisledningen inom distriktet. Till följd härav fär operativa polisfrägor inte avgöras i plenum. Mot bakgrund av dessa förhållanden skall med polismyndighet föreskrivet samråd i första hand äga rum med polischef. När polischefen är hindrad att utöva sin tjänst fullgörs den av hans ställföreträdare eller av jour­havande polischef.

Enligt domstolsverkets mening bör säledes den första kontakten och det inledande samrådet ske med polischef. I fräga om det fortsatta samrådet bör polischef, om han finner det lämpligt, kunna delegera denna uppgift till annat polisbefäl. Om rätten efter föreskrivet samråd finner skäl att besluta om säkerhetskontroll fär det ankomma pä sådant polisbefäl att fatta beslut om åtgärdernas närmare genom­förande   och   att   tillse   att   polispersonal   ställs  till   förfogande.  Be-

Prop. 1980/81:114

135

st

ä

mmelser om delegation finns intagna bl a i 52 och 53 

§§

 PI och i 2 och 10 

§§

 f

ö

rordningen (1975:986) om handl

ä

ggning av vissa polis­chefsuppgifter. Av sistn

ä

mnda paragrafer torde f

ö

lja att f

ö

revarande uppgifter efter beslut av rikspolisstyrelsen kan 

å

l

ä

ggas polis

ö

ver-intendent, polisintendent och polissekreterare. Andra 

ä

n nu n

ä

mnda befattningshavare b

ö

r inte 

å

l

ä

ggas dessa uppgifter.

Som anf

ö

rts i avsnitt 10.2 b

ö

r inf

ö

r en riskf

ö

rhandling samr

å

d 

ä

ga rum 

ä

ven med f

ö

retr

ä

dare f

ö

r andra myndigheter som kan ber

ö

ras i sammanhanget. G

ä

ller f

ö

rhandlingen brottm

å

l d

ä

r den tilltalade 

ä

r ber

ö

vad friheten kan s

ä

v

ä

l r

ä

tten som polis ha anledning att r

å

dg

ö

ra med h

ä

ktesf

ö

rest

ä

ndare eller styresman t ex i fr

ä

ga om transporten och bevakningen av den tilltalade. Sj

ä

lvfallet b

ö

r 

ä

ven 

å

klagaren medverka. I brottm

ä

l kommer riskerna f

ö

r allvarliga brott i samband med domstolsf

ö

rhandlingen i en del fall att st

ä

 klara redan under f

ö

runders

ö

kningen. I egenskap av f

ö

runders

ö

kningsledare eller den som v

ä

cker 

å

tal i m

ä

let torde d

ä

rf

ö

r 

å

klagaren ofta komma att bli den som initierar fr

ä

gan om s

ä

kerhetskontroll.

Om det bed

ö

ms erforderligt av s

ä

kerhetssk

ä

l att tempor

ä

rt l

ä

gga ned eller flytta viss verksamhet i n

ä

rheten av r

ä

ttssalen eller att p

ä 

annat s

ä

tt ta i anspr

å

k vissa lokaler vid genomf

ö

randet av kontrollen, m

ä

ste givetvis domstolens chef eller den han d

ä

rtill utser medverka och godta arrangemangen. I samband med riskf

ö

rhandling torde det oftast bli n

ö

dv

ä

ndigt att vidtaga s

ä

dana 

ä

tg

ä

rder att domstolens chef m

ä

ste medverka vid planeringen. Under alla f

ö

rh

å

llanden b

ö

r han, som tidigare p

å

pekats, informeras om den f

ö

rest

å

ende f

ö

rhandlingen.

Fr

ä

n bl a r

ä

ttss

ä

kerhetssynpunkt

ä

r det enligt domstolsverkets mening erforderligt att i beslutet om s

ä

kerhetskontroll anges vilka som kontrollen skall omfatta. Det f

ä

r s

ä

ledes 

å

ligga r

ä

tten att ta st

ä

llning till om kontrollen skall avse enbart 

å

h

ö

rare eller om 

ä

ven de som medverkar eller p

ä

 annat s

ä

tt deltar i f

ö

rhandlingen skall underkastas kontroll

å

tg

ä

rderna. I s';s!.ii.'i:-.:-,t fall skall av samma sk

ä

l beslutet 

ä

ven inneh

å

lla uppgift om vilka som skall undantas fr

å

n kontrollen.

Prop. 1980/81:114

136

15.           Tvangsanv

ä

ndning

Domstolsverkets f

ö

rslag innefattar i tre avseenden befogenhet f

ö

r polisman att bruka vald eller tvang i samband med verkst

ä

llandet av s

ä

kerhetskontroll. Sj

ä

lva kontrollen m

ä

ste, betr

ä

ffande andra 

ä

n 

ä

h

ö

rare, i vissa fall f

ä

 genomf

ö

ras tv

å

ngsvis. Som framh

ä

llits i avsnitt 13.3 b

ö

r vidare finnas m

ö

jlighet att med tvang avl

ä

gsna den som vid kontroll p

å

tr

ä

ffas med vapen eller annat "farligt" f

ö

rem

å

l och som v

ä

grar att l

ä

mna det ifr

ä

n sig (betr

ä

ffande begreppet avl

ä

gsnande se avsnitt 7.2). 

Ä

ven tv

å

ngsvis omh

ä

ndertagande av s

ä

dant f

ö

remal b

ö

r i vissa fall f

ä

ä

ga rum. F

ö

r 

ä

tg

ä

rder som inneb

ä

r kroppsligt ingrepp fordras enligt RF s

ä

rskilda f

ö

reskrifter.

Ordningsvaktsutredningens f

ö

rslag till 

ä

ndringar i 24 kap 2 

§

 BrB (se avsnitt 7.4) innefattar generellt utvidgade befogenheter f

ö

r polisman att bruka vald vid genomf

ö

randet av en tj

ä

nste

ä

tg

ä

rd. I det till lagr

å

det remitterade f

ö

rslaget om ordningsvakter och bevaknings­f

ö

retag har regeringen i denna fr

å

ga f

ö

rordat att ett nytt tredje stycke tas in i n

ä

mnda paragraf. I detta stycke f

ö

reskrivs att "den som med laga r

ä

tt skall avvisa eller avl

ä

gsna n

ä

gon fr

ä

n ett visst omr

ä

de eller utrymme eller verkst

ä

lla kroppsvisitation, kroppsbesikt­ning, husrannsakan eller beslag eller annat omh

ä

ndertagande av egendom, f

ä

r, likas

ä

, om han m

ö

ts av motst

å

nd, f

ö

r att genomf

ö

ra 

ä

tg

ä

rden bruka det vald som med h

ä

nsyn till omst

ä

ndigheterna

ä

r f

ö

rsvarligt". Med uttrycket "laga r

ä

tt" har enligt departementschefen avsetts att ange att den befogenhet att verkst

ä

lla tv

å

ngs

å

tg

ä

rder som 

ä

r aktuell i f

ö

rsta hand skall kunna st

ö

djas p

ä

 en i lag meddelad best

ä

mmelse. Lagr

å

det har i sitt yttrande i huvudsak inte haft n

å

got att erinra mot f

ö

rslaget n

ä

r det g

ä

ller att tillerk

ä

nna polisman dessa befogenheter.

Om riksdagen antar den nu f

ö

reslagna regleringen kommer polismans r

ä

tt att bruka vald eller tv

å

ng vid verkst

ä

llandet av s

ä

kerhetskontroll att direkt kunna grundas p

ä

 24 kap 2 

§

3 st BrB. 

Ä

ven vid s k passivt motst

å

nd eller d

ä

vederb

ö

rande p

ä

 annat s

ä

tt mots

ä

tter sig 

ä

tg

ä

rden f

ä

r tvang tillgripas. Vid s

ä

dant f

ö

rhallande och i avvaktan p

ä

 denna reglering har domstolsverket ej funnit sk

ä

l att endast f

ö

r s

ä

kerhets­kontrollen s

ä

rskilt reglera polismans r

ä

tt till tv

ä

ngsanv

ä

ndning. Tills vidare torde en s

ä

dan r

ä

tt kunna st

ö

djas p

ä

24 kap 2 

§

 BrB i dess nuvarande utformning och p

ä

 generalbemyndigandet i 2 

§

 PI.

Prop. 1980/81:114

137

16            Besv

ä

rsm

ö

jligheter

Det 

ä

r av v

ä

sentlig betydelse, inte minst fr

ä

n s

ä

kerhetssynpunkt, att fr

å

gan om s

ä

kerhetskontroll behandlas med st

ö

rsta skyndsamhet. Lika viktigt 

ä

r att ett fattat beslut om kontroll

ä

tg

ä

rder genast kan verkst

ä

llas. 1 vissa fall kanske fr

ä

gan uppkommer p

ä

ett mycket sent stadium d

ä

 omedelbara 

ä

tg

ä

rder m

ä

ste vidtas. Redan p

å

 grund h

ä

rav f

ö

religger enligt domstolsverkets mening starka sk

ä

l mot att inf

ö

ra en r

ä

tt att 

ö

verklaga r

ä

ttens beslut om kontroll. Eftersom kontroll­

å

tg

ä

rderna under alla f

ö

rh

å

llanden b

ö

r f

ä

 verkst

ä

llas utan hinder av f

ö

rd talan kommer en taler

ä

tt att bli av f

ö

rh

å

llandevis ringa prak­tiskt v

ä

rde. En motsatt l

ö

sning skulle l

ä

tt kunna utnyttjas i f

ö

rhal-ningssyfte och om f

ö

rhandlingen m

å

ste inst

ä

llas skulle detta allvar­ligt kunna st

ö

ra planeringen och 

ö

ka de redan f

ö

religgande riskerna.

F

ö

r den h

ä

ndelse att r

ä

tten ej funnit sk

ä

l att f

ö

rordna om s

ä

kerhets­kontroll kan m

ö

jligen ifr

å

gas

ä

ttas om t ex part, vittne eller annan medverkande som k

ä

nner sig hotad b

ö

r ha m

ö

jlighet att f

ä

avslags­beslutet ompr

ö

vat. 

Ä

ven s

ä

dana besv

ä

r skulle i flertalet fall leda till att f

ö

rhandlingen m

ä

ste inst

ä

llas. D

ä

rtill kommer de problem som sammanh

ä

nger med fr

ä

gan vilka som i det s

ä

rskilda fallet b

ö

r anses taleber

ä

ttigade och sp

ö

rsm

ä

let vilken eller vilka instanser som b

ö

r ha att 

ö

verpr

ö

va s

ä

dana beslut.

Med h

ä

nsyn till det anf

ö

rda har domstolsverket stannat f

ö

r att r

ä

ttens beslut i fr

ä

ga om s

ä

kerhetskontroll inte i n

å

got avseende skall f

ä

ö

verklagas. Det samr

å

d som skall 

ä

ga rum med polismyndighet mSste enligt domstolsverkets mening anses utg

ö

ra en tillr

ä

cklig garanti f

ö

r att fr

ä

gan om kontroll blir n

ö

jaktigt utredd och f

ö

r att s

ä

kerheten vid f

ö

rhandlingen

ä

ven p

ä

 annat s

ä

tt tillgodoses.

17            Det lagtekniska genomf

ö

randet

De best

ä

mmelser som domstolsverket f

ö

resl

ä

r inneb

ä

r i flera avseen­den begr

ä

nsningar i den enskildes fri- och r

ä

ttigheter enligt RF. Med h

ä

nsyn till regeringsformens normgivningsprinciper skall best

ä

mmel­serna d

ä

rf

ö

r regleras i lag.

Prop. 1980/81:114

138

Det kan i och för sig synas naturligt att denna lagstiftning inarbetas i RB. Emellertid föreligger bäde frän praktisk och principiell synpunkt skäl som talar mot en sådan lösning. Till en början bör beaktas att den föreslagna lagstiftningen bör vara tillämplig även i fråga om förhandling vid andra domstolar och myndigheter än allmän domstol. För en fullständig författningsreglering är det vidare erforderligt med ett flertal bestämmelser. Bestämmelserna låter sig svårligen inordnas under skilda paragrafer i RB. Ytterligare en omständighet som talar mot att de nya bestämmelserna förs in i denna balk är att rättegångsbalken för närvarande är föremål för översyn av rätte­gängsutredningen (Ju 1977:06). Av bäde systematiska och lagtekniska skäl bör därför reglerna tas upp i ett sammanhang och helst i en särskild lag. Härför talar även att RBs föreskrifter i fräga om kroppsvisitation och husrannsakan i flera avseenden skiljer sig frän den reglering som bör gälla för de föreslagna kontrollåtgärderna. Domstolsverket föreslär därför att bestämmelserna om säkerhetskon­troll tas upp i en särskild lag.

Tillämpningen av den föreslagna lagen medför ingrepp i principen om domstolsförhandlings offentlighet. Åtgärder för att skydda säker­heten vid domstolsförhandling har dock enligt domstolsverkets mening sitt största samband med ätgärder för ordningens upprätt­hällande. Med hänsyn härtill bör i 5 kap 9 § RB tas in en hänvisning till den föreslagna lagen.

För flertalet domstolar och andra myndigheter som har ställning som dömande organ vid sidan av de allmänna domstolarna gäller i tillämp­liga delar RBs föreskrifter om säväl offentlighet som ordning vid muntlig förhandling (jfr avsnitt 4, 5 och 12.1). Genom det föreslagna tillägget till 5 kap 9 § RB kommer den föreslagna lagen att kunna tillämpas även av dessa domstolar och myndigheter. 1 fräga om förfarandet vid marknadsdomstolen och statens va-nämnd saknas uttrycklig hänvisning till RBs föreskrifter om ordning vid rättens sammanträden. Enligt domstolsverkets mening bör även dessa myn­digheter ha möjlighet att föranstalta om säkerhetskontroll. I lagen (1970:417) om marknadsdomstol och i lagen (1976:839) om statens va-nämnd bör därför tas in en särskild hänvisning till den nu föreslagna lagen.

Prop. 1980/81:114

139

18            N

å

got om s k 

ö

verskottsinformation

S

ä

kerhetskontrollen har till 

ä

ndam

å

l att trygga och s

ä

kerst

ä

lla f

ö

r­handling vid domstol. I s

å

dant syfte f

ä

r kroppsvisitation och under­s

ö

kning av v

ä

skor m m 

ä

ga rum f

ö

r att f

ö

rhindra att vapen eller annat "farligt" f

ö

rem

å

l medf

ö

rs till f

ö

rhandlingen. Givetvis f

ä

r kontrollen inte genomf

ö

ras i annat syfte, t ex f

ö

r att erh

å

lla uppgifter som kan vara av betydelse i polisens brottsutredande eller brottsspanande verksamhet. Inte heller f

ä

r kontrollen av s

ä

dana ovidkommande sk

ä

l g

ö

ras mer ing

å

ende 

ä

n som 

ä

r n

ö

dv

ä

ndigt f

ö

r att kontrollera att vederb

ö

rande inte b

ä

r p

ä

 sig vapen eller dylikt.

Vid verkst

ä

llande av s

ä

kerhetskontrollen kan polisen emellertid p

å­

tr

ä

ffa uppgifter eller f

ö

remal, t ex f

ö

rfalskade handlingar, ett st

ö

rre parti narkotika, st

ö

ldgods etc, som - utan att vara av intresse fr

ä

n s

ä

kerhetssynpunkt - ger anledning till misstanke om att den under­s

ö

kte eller annan har gjort sig skyldig till brott eller planerar brott. Kontrollen kan vidare leda till att annars skyddade uppgifter oavsikt­ligt r

ö

js, t ex uppgifter som inte f

ä

r tas fram genom vittnesf

ö

rh

ö

r (jfr 36 kap 5 

§

 RB) eller som p

ä

 annat s

ä

tt omfattas av tystnadsplikt till f

ö

rm

ä

n f

ö

r allm

ä

nna eller enskilda intressen. Det finns i detta sammanhang 

ä

ven anledning att uppm

ä

rksamma anonymitetsskyddet f

ö

r den som f

ö

r publicering i massmedia l

ä

mnar uppgifter som normalt omfattas av tystnadsplikt. S

ä

dant uppgiftsl

ä

mnande 

ä

r enligt 7 kap 3 

§

 TF i vissa fall straffritt (sk meddelarfrihet) och enligt 3 kap 4 

§

TF och 9 

§

 radioansvarighetslagen (1966:756) f

ä

r myndigheter och andra offentliga organ i princip inte efterforska vem som 

ä

r medde­lare. S

ä

kerhetskontroll av 

ä

h

ö

rare, varibland ofta kan finnas journa­lister och andra representanter f

ö

r massmedia, skulle undantagsvis kunna medf

ö

ra att meddelares anonymitet r

ö

js.

Fr

ä

gan hur uppgifter av detta slag, s k 

ö

verskottsinformation, b

ö

r behandlas 

ä

r inte n

ä

rmare reglerad f

ö

r n

å

got tv

ä

ngsmedel i svensk lagstiftning. Av intresse 

ä

r fr

ä

mst sp

ö

rsm

ä

let i vad m

ä

n uppgifter som r

ö

r brottslig verksamhet b

ö

r f

å

 l

ä

ggas till grund f

ö

r spaning eller annan 

å

tg

ä

rd f

ö

r att f

ö

rhindra eller beivra det brott som uppgifterna avser. Problemet f

å

r bl a ses mot bakgrund av skyldigheten enligt 23 kap 1 

§

 RB f

ö

r polis- och 

å

klagarmyndighet att  inleda f

ö

runders

ö

k-

Prop. 1980/81:114

140

ning s

ä

 snart det p

ä

 grund av angivelse eller p

ä

 annat s

ä

tt f

ö

rekom­mer anledning att brott som h

ö

r under allm

ä

nt

ä

tal har f

ö

r

ö

vats.

Fr

ä

gor r

ö

rande behandlingen av 

ö

verskottsinformation uppm

ä

rksam­mades s

ä

rskilt vid riksdagsbehandlingen av regeringens proposition 1975/76:202 med f

ö

rslag till nya regler om telefonavlyssning vid f

ö

runders

ö

kning m m. Lagr

å

det vars yttrande imh

ä

mtades av justitie­utskottet uppr

ä

ttade ett f

ö

rslag till lagreglering av fr

å

gan, vilket d

ä

refter remissbehandlades. 1 sitt bet

ä

nkande (JuU 1976/77:20) kon­staterade utskottet att problemet inte var begr

ä

nsat till telefonav­lyssning utan kunde uppkomma ocks

ä

 i fr

ä

ga om andra tv

å

ngsmedel s

ä

som brevkontroll, husrannsakan eller ingripande enligt beviss

ä

k­ringslagen (1975:1027). Enligt utskottet var sambandet s

ä

dant att man borde str

ä

va efter en generell l

ö

sning f

ö

r olika typer av tv

ä

ngsmedel. En s

ä

vittsyftande lagstiftning ans

ä

g utskottet emeller­tid kr

ä

va ett helt annat beslutsunderlag 

ä

n det som f

ö

relag i 

ä

rendet. P

ä

 utskottets hemst

ä

llan avslog riksdagen propositionen i denna del.

Under 1978 tillsattes en kommitt

é

 med uppdrag att se 

ö

ver tv

ä

ngs-medelsregleringen vid f

ö

runders

ö

kning i brottm

ä

l m m. I sina direktiv (Ju 1978:08) har kommitt

é

n s

ä

rskilt Slagts att 

ö

verv

ä

ga problemen med 

ö

verskottsinformation och att l

ä

gga fram f

ö

rslag till laglig reglering i detta h

ä

nseende. Enligt vad domstolsverket inh

ä

mtat avser kommitt

é

n, som tagit namnet tv

ä

ngsmedelskommitt

é

n, att under slutet av 

ä

r 1980 avge ett delbet

ä

nkande som upptar f

ö

rslag till en baslag r

ö

rande tv

ä

ngsmedelsanv

ä

ndning. Lagf

ö

rslaget kommer bl a att inneh

å

lla best

ä

mmelser om hanteringen av 

ö

verskottsinformation. Enligt uppgift 

ä

r denna reglering avsedd att g

ä

lla 

ä

ven i fr

ä

ga om uppgifter framkomna genom anv

ä

ndandet av tv

å

ngs

å

tg

ä

rder som vidtagits i brottsf

ö

rebyggande syfte.

De fr

å

gest

ä

llningar som nu ber

ö

rts torde enligt domstolsverkets mening aktualiseras i betydligt mindre utstr

ä

ckning vid genomf

ö

ran­det av s

ä

kerhetskontroll 

ä

n d

ä

 n

ä

gon uts

ä

tts f

ö

r tv

ä

ngsmedel av t ex straffprocessuell art s

ä

som vid telefonavlyssning eller husrannsakan i en bostad. S

ä

kerhetskontrollen kan inte i n

ä

got fall ha avseende p

ä 

att efterforska och genomg

å

handlingar. Kontrollen har  vidare  ett

Prop. 1980/81:114

141

inte ov

ä

sentligt inslag av frivillighet. Den som skall n

ä

rvara vid en riskf

ö

rhandling och som b

ä

r p

å

 sig "k

ä

nsliga" skriftliga uppgifter eller f

ö

remal som t ex kan ge upphov till misstanke om brottslig verksam­het har ju stora m

ö

jligheter att disponera 

ö

ver situationen. 

Ä

r han 

ä

h

ö

rare kan han avst

å

fr

å

n att 

ö

vervara f

ö

rhandlingen. Han kan annars t ex f

ö

rsegla och l

ä

mna ifr

å

n sig materialet eller f

ö

rem

å

let f

ö

r tillf

ä

llig f

ö

rvaring innan han underkastar sig kontrollen. Den som vid kontroll uppger sig inneha uppgifter eller f

ö

remal som han av olika sk

ä

l vill skydda b

ö

r givetvis, innan kontrollen genomf

ö

rs, beredas tillf

ä

lle att p

ä

 l

ä

mpligt s

ä

tt plocka undan s

å

dant material.

Skulle trots allt vid verkst

ä

llandet av s

ä

kerhetskontroll p

å

tr

ä

ffas uppgifter eller f

ö

rem

å

l av detta slag, som s

å

ledes inte har n

å

got samband med de omst

ä

ndigheter som f

ö

ranlett kontrollen, b

ö

r natur­ligtvis en befogenhet f

ö

r polis- och 

å

klagarmyndighet att f

å

 utnyttja informationen helst kunna grundas p

ä

 uttryckliga lagbest

ä

mmelser. Fr

ä

n allm

ä

n synpunkt 

ä

r det 

ä

andra sidan 

ö

nskv

ä

rt att en n

ä

rmare reglering av de konfliktsituationer som kan uppkomma, och som p

ä 

intet s

ä

tt 

ä

r begr

ä

nsade till anv

ä

ndandet av s

ä

kerhetskontroll, f

å

r en enhetlig och f

ö

r alla tv

å

ngsmedel g

ä

llande l

ö

sning. I avvaktan p

å

 vad det av tv

ä

ngsmedelskommitt

é

n aviserade bet

ä

nkandet kan komma att medf

ö

ra i form av mera 

ö

vergripande lagstiftning p

ä

 omr

å

det har domstolsverket avst

å

tt fr

ä

n att i detta sammanhang g

ä

n

ä

rmare in p

å 

fr

å

gan. Tills vidare torde de uttalanden som gjorts av departements­chefen och lagr

å

det i samband med behandlingen av motsvarande problem vid telefonavlyssning kunna vara v

ä

gledande n

ä

r det g

ä

ller hanteringen av 

ö

verskottsinformation vid s

ä

kerhetskontroll och f

ö

r den restriktivitet som d

ä

rvid b

ö

r iakttas.

Prop. 1980/81:114

142

19             Specialmotivering

19.1          F

ö

rslag till lag om s

ä

kerhetskontroll vid domstols-

f

ö

rhandling

1 §

S

ä

kerhetskontroll f

ä

r enligt denna paragraf 

ä

ga rum f

ö

r att f

ö

rhindra brott som utg

ö

r allvarlig fara f

ö

r s

ä

kerheten i samband med dom­stolsf

ö

rhandling. Med h

ä

nsyn till det brottsf

ö

rebyggande syftet och till att kontrollen skall f

ä

 genomf

ö

ras utan att vederb

ö

rande i det konkreta fallet kan misst

ä

nkas f

ö

r brott har i paragrafen inte genom uppr

ä

kning eller p

ä

 annat s

ä

tt n

ä

rmare angivits vilka brott som skall f

ö

rhindras. Genom kravet p

å

 att det skall vara fr

å

ga om brott som utg

ö

r allvarlig fara f

ö

r s

ä

kerheten b

ö

r emellertid framg

å

 att kontroll f

å

r f

ö

retas endast n

ä

r mera kvalificerade g

ä

rningar kan befaras. I f

ö

rsta hand 

å

syftas brott mot m

ä

nniskors liv, h

ä

lsa och personliga frihet s

ä

som mord, dr

ä

p, grov misshandel, m

ä

nniskorov, olaga frihets­ber

ö

vande etc. 

Ä

ven sabotage eller annat liknande brott riktat mot r

ä

tteg

å

ngen eller dem som medverkar i denna utg

ö

r givetvis s

ä

dan fara f

ö

r s

ä

kerheten liksom att n

å

gon kan befaras med v

å

ld eller hot om v

å

ld frita den som 

ä

r ber

ö

vad friheten.

S

ä

kerhetskontroll f

å

r f

ö

retas endast om det till f

ö

ljd av s

ä

rskilda omst

ä

ndigheter finns risk f

ö

r att brott av denna art kan komma att f

ö

r

ö

vas i samband med f

ö

rhandlingen. Hur stor denna risk m

å

ste vara f

ö

r att motivera kontroll kan inte anges generellt.Med h

ä

nsyn till kontroll

ä

tg

ä

rdernas ingripande natur m

ä

ste restriktivitet iakttas vid bed

ö

mningen. I varje s

ä

rskilt fall f

ä

r g

ö

ras en avv

ä

gning mellan f

ö

religgande risker och de ol

ä

genheter som kontrollen kan medf

ö

ra. Med h

ä

nsyn till de allvarliga brott som kan komma i fr

å

ga m

å

ste det finnas m

ö

jlighet att ingripa 

ä

ven n

ä

r sannolikheten f

ö

r farans f

ö

r­verkligande

ä

r f

ö

rh

å

llandevis l

å

g. Det kan d

ä

rf

ö

r inte uppst

ä

llas krav p

å

 att kvalificerad risk skall f

ö

religga. Vid bed

ö

mandet av sannolik­hetskravet m

ä

ste givetvis alla p

ä

 fr

å

gan inverkande faktorer beaktas, t ex det s

ä

tt p

ä

 vilket faran kommit till uttryck, arten av befarade v

å

ldshandlingar, vilka som kan skadas etc. Det 

ä

r t ex naturligt att minska kravet p

å

 sannolikhet ju allvarligare den aktuella faran bed

ö

ms vara och ju fler personer som kan komma att skadas. N

å

got generellt krav p

ä

 att hotet m

å

ste rikta sig mot en st

ö

rre krets personer kan emellertid inte uppst

ä

llas. 

Ä

ven risk f

ö

r att en enskild

Prop. 1980/81:114

143

person allvarligt kan komma till skada vid f

ö

rhandlingen kan vara tillr

ä

ckligt f

ö

r att motivera kontrollen.

Med domstolsf

ö

rhandling avses varje sammantr

ä

de inf

ö

r r

ä

tten vid vilket parter och andra f

å

r n

ä

rvara och ut

ö

va processuell verksamhet (jfr avsnitt 4). Det saknar h

ä

rvid betydelse vilka fr

å

gor som 

ä

r f

ö

rem

å

l f

ö

r r

ä

ttens pr

ö

vning. S

ä

kerhetskontroll f

ä

r s

å

ledes 

ä

ga rum oavsett Om f

ö

rhandlingen vid t ex allm

ä

n domstol r

ö

r brottm

ä

l, tvistem

å

l eller fr

å

ga som handl

ä

ggs i form av 

ä

rende. Best

ä

mmelser­na 

ä

r vidare till

ä

mpliga inte bara vid f

ö

rhandling i allm

ä

n domstol utan 

ä

ven vid f

ö

rhandling i 

ö

vriga domstolar och andra myndigheter som har st

ä

llning som d

ö

mande organ.

Med brottslighet i samband med domstolsf

ö

rhandling avses inte enbart s

å

dan brottslighet som kan komma att f

ö

r

ö

vas i sj

ä

lva r

ä

ttssalen. Kontroll skall givetvis kunna tillgripas f

ö

r att f

ö

rhindra v

å

ldshandlingar och andra 

ö

vergrepp 

ä

ven i v

ä

ntrum och andra till r

ä

ttssalen h

ö

rande utrymmen till vilka allm

ä

nheten har tilltr

ä

de. Kontrollen b

ö

r d

ä

rf

ö

r genomf

ö

ras p

ä

 l

ä

mplig plats innan tilltr

ä

de medges till dessa utrymmen. Var kontrollen b

ö

r s

ä

ttas in f

å

r bed

ö

mas fr

ä

n fall till fall mot bakgrund av f

ö

religgande risker och domstols-lokalernas utformning. 

Ä

tg

ä

rder som syftar till att f

ö

rebygga

ö

ver­grepp utanf

ö

r detta "kontrollomr

å

de" och utanf

ö

r domstolsbyggnaden, t ex i samband med transport av frihetsber

ö

vad person till domstolen, kan s

ä

ledes inte grundas p

ä

 denna lag. Polisen har h

ä

r ett eget ansvar f

ö

r att n

ö

dv

ä

ndiga 

ä

tg

ä

rder vidtas. F

ö

r bevakningen av frihetsbe­r

ö

vade och deras s

ä

kerhet svarar i f

ö

rsta hand kriminalv

ä

rden.

2 

§

Paragrafen inneh

å

ller best

ä

mmelser om vilka personer som f

å

r uts

ä

t­tas f

ö

r kontroll.

Kontrollen omfattar i f

ö

rsta hand dem som 

ö

nskar n

ä

rvara vid f

ö

rhand­lingen som 

ä

h

ö

rare. I samband med riskf

ö

rhandling tcrde det fr

ä

mst vara fr

å

n personer ur denna personkategori som man typiskt sett kan befara v

å

ldshandlingar och andra 

ö

vergrepp. Eftersom dessa har infunnit sig vid do.rnstolon frivilligt f

å

r den 

å

h

ö

rare so.m inte vill underkasta sig kontroll i st

ä

llet avst

ä

 fr

ä

n att 

ö

vervara f

ö

rhand­lingen.

Prop. 1980/81:114

144

Flertalet 

ö

vriga som skall bevista f

ö

rhandlingen, dvs de som skall medverka eller p

ä

 annat s

ä

tt delta i denna, saknar samma m

ö

jlighet som 

å

h

ö

raren att frivilligt kunna avst

å

 frSn att n

ä

rvara. Med h

ä

nsyn bl a h

ä

rtill och p

ä

sk

ä

l som n

ä

rmare utvecklats i de allm

ä

nna 

ö

verv

ä

gandena b

ö

r restriktivitet iakttas i fr

å

ga om kontroll av denna personkategori. I enlighet h

ä

rmed f

ö

reskrivs i andra punkten att om s

ä

rskilda sk

ä

l f

ö

religger f

å

r kontrollen omfatta 

ä

ven andra som skall n

ä

rvara vid f

ö

rhandlingen. (Ang

å

ende den n

ä

rmare inneb

ö

rden h

ä

rav h

ä

nvisas till de allm

ä

nna 

ö

verv

ä

gandena, avsnitt 13.6.) Betr

ä

ffande dem som skall medverka aller p

ä

 annat s

ä

tt delta i f

ö

rhandlingen f

å

r begr

ä

nsningar g

ö

ras i kontrollens omfattning. Avsikten 

ä

r inte att -om s

ä

rskilda sk

ä

l f

ö

religger - samtliga som tillh

ö

r denna person­kategori utan undantag alltid m

å

ste kontrolleras. Best

ä

mmelsen ger utrymme f

ö

r att fr

ä

n kontroll undanta den eller de personer som det uppenbarligen inte finns sk

ä

l att kontrollera. 

Ä

ven om det inte framg

å

r direkt av lagtexten ligger det i sakens natur att t ex r

ä

ttens ledam

ö

ter och protokollf

ö

rare liksom 

å

klagare inte skall underkastas kontroll. Som framh

ä

llits i den allm

ä

nna motiveringen b

ö

r undantag regelm

ä

ssigt g

ö

ras 

ä

ven f

ö

r andra myndighetsrepresentanter liksom f

ö

r ledamot i Sveriges advokatsamfund och bitr

ä

dande jurist vid advokatbyr

å

. Kontrollen b

ö

r givetvis inte heller omfatta personer med bevakningsuppdrag s

ä

som polispersonal och personal fr

ä

n h

ä

kte eller annan inr

ä

ttning inom kriminalv

å

rden. F

ö

religger det s

ä

rskilda sk

ä

l att utstr

ä

cka kontrollen 

ä

ven till andra 

ä

n 

ä

h

ö

rare f

å

r s

ä

ledes mot bakgrund av omst

ä

ndigheterna i det s

ä

rskilda fallet pr

ö

vas vilka bland dessa som skall undantas fr

ä

n kontrollen.

Med andra 

ä

n 

å

h

ö

rare avses samtliga de som p

ä

 ett eller annat s

ä

tt 

ä

r engagerade i det r

ä

ttsliga f

ö

rfarandet. F

ö

rutom r

ä

ttens ledam

ö

ter och protokollf

ö

rare r

ä

knas hit i f

ö

rsta hand de som av domstolen kallats att inst

ä

lla sig till f

ö

rhandlingen s

ä

som parterna och deras ombud, m

å

ls

ä

gande, vittne,, sakkunnig, tolk etc. S

ä

rskilda sk

ä

l m

å

ste s

å

ledes f

ö

religga f

ö

r att kontrollen skall f

å

 omfatta t ex v

å

rdnads­havar

é

 som kallats till brottsm

ä

lsf

ö

rhandling med st

ö

d av 9 

§

 lagen (1964:167) med s

ä

rskilda best

ä

mmelser om unga lag

ö

vertr

ä

dare. Till andra 

ä

n 

å

h

ö

rare h

ö

r 

ä

ven de som, utan att ha erh

å

llit s

ä

rskild kallelse, av  skilda orsaker kan ha  intressen av  r

ä

ttslig karakt

ä

r att

Prop. 1980/81:114

145

tillvarata f

ö

r egen eller annans r

ä

kning vid f

ö

rhandlingen men som inte under

ä

ttat domstolen h

ä

rom, s

å

som t ex ett inte tidigare k

ä

nt ombud eller en m

å

ls

ä

gande som vill f

ö

ra talan om skadest

å

nd i anledning av 

ä

talad brottslighet. Vittne, sakkunnig eller annan som p

ä 

ett sent stadium och av part anmodats att inst

ä

lla sig f

ö

r att h

ö

ras vid f

ö

rhandlingen kan givetvis inte heller betraktas som 

ä

h

ö

rare liksom inte heller de som har att inst

ä

lla sig i tj

ä

nsten, s

å

som t ex vaktpersonal fr

å

n h

ä

kte, kriminalv

ä

rdsanstalt eller annan inr

ä

ttning.

Det finns i detta sammanhang anledning understryka att syftet med s

ä

kerhetskontrollen 

ä

r att f

ö

rebygga allvarlig brottslighet och inte att utreda redan beg

å

ngna brottsliga f

ö

rehavanden, m

ä

 vara att dessa intressen emellan

å

t kan sammanfalla som t ex i fr

ä

ga om ingripanden mot f

ö

rberedelsebrott. 

Å

tg

ä

rder som vidtas av utredningssk

ä

l och i straffprocessuellt syfte regleras i RB. Kontroll

å

tg

ä

rderna 

ä

r s

å

ledes inte avsedda att f

ä

tillgripas i andra situationer 

ä

n d

ä

 risken f

ö

r v

ä

ldshandlingar och andra 

ö

vergrepp 

ä

r av mera allm

ä

n r

ä

ckvidd. Om s

å

dan risk 

ä

r h

ä

nf

ö

rlig endast till en enda person vilken konkret kan misst

ä

nkas f

ö

r brott eller f

ö

r att st

ä

 i begrepp att beg

ä

 allvarligt brott vid f

ö

rhandlingen b

ö

r s

ä

ledes ingripande ske med st

ö

d av 28 kap 11 

§

RB (jfr avsnitt 10.3.2.2).

3

§

I  paragrafens   f

ö

rsta   stycke   anges att  beslut om  s

ä

kerhetskontroll

meddelas av r

ä

tten efter samr

å

d med polismyndighet.

Som framh

ä

llits i de allm

ä

nna 

ö

verv

ä

gandena kommer r

ä

ttens sam­mans

ä

ttning vid s

å

dant beslut att bli beroende av vilka dom-eller beslutf

ö

rhetsregler som g

ä

ller f

ö

r de olika domstolar och andra myndigheter som f

å

r till

ä

mpa den f

ö

reslagna lagstiftningen. Kontroll­

å

tg

ä

rderna m

ä

ste oftast f

ö

reg

å

s av noggrann planering och fr

ä

ga h

ä

rom torde ocks

å

 regelm

ä

ssigt uppkomma innan sj

ä

lva f

ö

rhandlingen

10 Riksdagen 1980/81. 1 saml. Nr 114

Prop. 1980/81:114

146

skall äga rum. Om beslutet meddelas på ett förberedande stadium och vid annan handläggning än förhandling är rätten eller myndigheten beslutför med en lagfaren ledamot i t ex tingsrätt, länsrätt och arrende- och hyresnämnd. Den som har att ta ställning till frägan om säkerhetskontroll och som samtidigt inte kommer att vara rättens ordförande vid förhandlingen bör underrätta och i erforderlig ut­sträckning samråda med ordföranden innan beslut meddelas. I hovrätt och kammarrätt fattas beslutet i föreskriven kollegial sammansätt­ning.

Skulle undantagsvis fräga om säkerhetskontroll uppkomma först sedan förhandlingen påbörjats kan beslutet givetvis meddelas av rätten i den sammansättning som härvid gäller för dom- eller beslutförhet i mälet.

Beslutet skall avfattas skriftligen men behöver inte sättas upp särskilt. Det kan lämpligen tas in i protokoll eller tecknas pä handling som ingär i akten.

Kopia av beslutet eller underrättelse härom bör tillställas den polis­myndighet som har att verkställa beslutet. Givetvis bör även åklagare underrättas. I vilken utsträckning beslutet i övrigt bör bekantgöras före förhandlingen, t ex för de medverkande, får avgöras från fall till fall. Lämpligen bör t ex offentlig försvare och partsombud underrät­tas. I vissa fall kan finnas anledning att informera även andra. Har t ex ett vittne eller en målsägande särskilt begärt att kontrollåtgärder vidtas bör han givetvis i god tid underrättas om rättens beslut. Dä förhandlingen skall äga rum bör däremot samtliga som skall bevista förhandlingen genom anslag eller pä annat sätt informeras om kon­trollen.

Rättens beslut skall föregås av samråd med polismyndighet. Enligt lagen (1972:509) om vad som avses med polismyndighet m m förstås med polismyndighet polisstyrelsen i polisdistriktet, om ej annat följer av lag eller annan författning. I ärende som här avses kommer polisstyrelsens ätgärder att avgöras av polischef. Den första kontak­ten och det inledande semrädet bör därför i första hand äga rum med denne. Om polischefen finner det lämpligt kan fortsatt samråd och ätgärder i anledning av rättens beslut delegeras till lägre befattnings­havare. Med stöd av 52 och 53 §§ PI och 2 och 10 §§ förordningen (1975:986) om handläggning av  vissa  polischefsuppgifter  kan  dessa

Prop. 1980/81:114

147

uppgifter efter beslut av rikspolisstyrelsen 

å

l

ä

ggas polis

ö

verinlen­denl, polisintendent och polissekreterare. Samr

å

det skall, med nedan angivet undantag, ske med polischef i det distrikt d

ä

r domstolen 

ä

r bel

ä

gen, oavsett om domstolens jurisdiktionsomr

ä

de omfattar annat polisdistrikt. Om risken f

ö

r 

ö

vergrepp i samband med viss f

ö

rhandling uppm

ä

rksammas av polisen i annat distrikt 

ä

n det inom vilket domstolen 

ä

r bel

ä

gen m

ä

ste sj

ä

lvfallet en samverkan ske mellan distrikten.

N

ä

r polischefen 

ä

r f

ö

rhindrad att ut

ö

va sin tj

ä

nst fullg

ö

rs den av hans st

ä

llf

ö

retr

ä

dare. Skulle ingen av dem'finnas tillg

ä

nglig i en br

å

dskan­de situation eller t ex efter kontorstid b

ö

r samr

å

d undantagsvis kunna ske 

ä

ven med jourhavande polischef. Som jourhavande polischef brukar oftast tj

ä

nstg

ö

ra en polisintendent. F

ö

r varje l

ä

n finns en jourhavande polischef som svarar f

ö

r samtliga distrikt inom l

ä

net. Storstadsdistrikten Stockholm, G

ö

teborg och[REDACTED_EFTERNAMN]

ö

 har emellertid egna jourhavande polischefer. Uppgift om vem som 

ä

r jourhavande polischef kan enklast erh

å

llas fr

ä

n sambandscentralen i residens­staden. 

Ä

ven om jourhavande polischef m

ä

ste tas i anspr

å

k f

ö

r samr

å

d ankommer givetvis p

ä

 det lokala polisdistriktet att senare verkst

ä

lla ett eventuellt beslut om s

ä

kerhetskontroll.

samr

ä

dsf

ö

rfarandet b

ö

r i f

ö

rsta hand inriktas p

ä

 en bed

ö

mning av f

ö

religgande risker i enlighet med vad som anf

ö

rts under kommen­taren till 1 

§

. Med h

ä

nsyn till att restriktivitet m

ä

ste iakttas vid denna bed

ö

mning b

ö

r

ä

ven unders

ö

kas m

ö

jligheterna att p

ä

 annat s

ä

tt 

ä

n genom s

ä

kerhetskontroll s

ö

rja f

ö

r s

ä

kerheten. F

ö

r en allsidig utredning 

ä

r det s

ä

lunda n

ö

dv

ä

ndigt att man noggrant g

ä

r igenom t ex vilken r

ä

ttssal som kan tas i anspr

å

k, hur denna 

ä

r utrustad och var den 

ä

r bel

ä

gen, hur lokalsituationen i 

ö

vrigt ser ut vid domstolen, vilka m

ö

jligheter som finns att anordna effektiv bevakning etc.

F

ö

r att polischefen eller den som 

å

lagts samr

ä

dsuppglften skall ha m

ö

jlighet att l

ä

mna synpunkter kommer det oftast att bli n

ö

dv

ä

ndigt att polisen bes

ö

ker domstolen och tillsammans med domstolspersonal g

ä

r igenom och besiktigar lokalerna. Samr

ä

dsf

ö

rfarandet torde d

ä

rf

ö

r s

ä

llan stanna vid t ex ett informellt telefonsamtal. Om det bed

ö

ms n

ö

dv

ä

ndigt med s

ä

kerhetskontroll m

ä

ste en s

ä

dan genomg

ä

ng under alla f

ö

rh

å

llanden vidtas. Betr

ä

ffande lokalfr

å

gor och olika arrange­mang i samband med riskf

ö

rhandling, se avsnitt 10.2.1 och 13.5.

Prop. 1980/81:114

148

Fr

ä

gor som sammanh

ä

nger med genomf

ö

randet av kontrollen b

ö

r givetvis ocks

ä

 behandlas vid samr

ä

dsf

ö

rfarandet. Som framh

ä

llits i de allm

ä

nna

ö

verv

ä

gandena ankommer det p

ä

 domstolens chef att be­sluta i fr

ä

gor som r

ö

r eventuell indragning av annan verksamhet och ianspr

å

ktagande av olika lokaler vid domstolen. Domstolens chef b

ö

r s

ä

ledes i erforderlig utstr

ä

ckning medverka vid planeringen. F

ö

r s

ä

v

ä

l r

ä

tten som polis kan i vissa fall finnas anledning att samr

ä

da 

ä

ven med andra myndigheter eller myndighetsrepresentanter. R

ö

r f

ö

rhand­lingen brottm

ä

l b

ö

r givetvis 

ä

klagaren medverka.liksom i erforderlig utstr

ä

ckning offentlig f

ö

rsvarare. 

Ä

r den tilltalade ber

ö

vad friheten b

ö

r

ä

ven h

ä

ktesf

ö

rest

ä

ndare eller styresman vid kriminalv

ä

rdsanstalt deltaga, t ex i fr

ä

ga om transport och bevakning.

D

é

t 

ä

r i f

ö

rsta hand r

ä

ttens beslut som ligger till grund f

ö

r polisens 

ä

tg

ä

rder och befogenheter vid genomf

ö

randet av kontrollen. Fr

ä

n r

ä

ttss

ä

kerhetssynpunkt 

ä

r det h

ä

rvid av v

ä

sentlig betydelse att kontrollens omfattning klargjorts i beslutet. En f

ö

reskrift h

ä

rom finns intagen i andra stycket. Skall kontrollen avse t ex enbart 

ä

h

ö

rare skall detta framg

ä

 av beslutet liksom om s

ä

rskilda sk

ä

l f

ö

religger att underkasta 

ä

ven andra kontroll

å

tg

ä

rder. I sistn

ä

mnt fall skall av beslutet 

ä

ven framg

ä

vilka som skall undantas fr

ä

n kontroll, t ex r

ä

ttens ledam

ö

ter, 

ä

klagare, offentlig f

ö

rsvarare etc (se n

ä

rmare h

ä

rom avsnitt 13.6 och kommentaren till 2 

§

). Kontrollens omfattning tillh

ö

r en av de viktigaste fr

ä

gor som b

ö

r behandlas vid samr

ä

dsf

ö

r­farandet.

4

§

F

ö

revarande paragraf inneh

å

ller best

ä

mmelser om vilka kontroll­

å

tg

ä

rder som f

å

r f

ö

retas.

Syftet med s

ä

kerhetskontrollen

ä

r att f

ö

rhindra att vapen eller annat f

ö

remal som kan komma till anv

ä

ndning vid v

ä

ldshandlingar och andra 

ö

vergrepp medf

ö

rs till f

ö

rhandlingen. F

ö

r att efters

ö

ka s

å

dana f

ö

re­m

å

l f

ä

r kroppsvisitation 

ä

ga rum. Med kroppsvisitation f

ö

rst

å

s i f

ö

rsta hand unders

ö

kning av en persons kl

ä

der eller vad han i 

ö

vrigt b

ä

r p

ä

 sig. 

Å

tg

ä

rder som n

ä

rmast 

ä

r att betrakta som kroppsbesikt­ning 

ä

r s

ä

ledes inte till

ä

tna, t ex unders

ö

kning av h

ä

r eller kropps­h

å

ligheter. Med annat f

ö

remal avses bl a ammunition, spr

ä

ng

ä

mnen, t

ä

ndmedel eller liknande. 

Ä

ven t ex en kniv kan vara ett s

ä

dant f

ö

remal som b

ö

r efters

ö

kas.

Prop. 1980/81:114

149

Kroppsvisitationen 

ä

r en f

ö

r den kroppsliga och personliga integri­teten ingripande 

å

tg

ä

rd. Den b

ö

r d

ä

rf

ö

r inte g

ö

ras mer ing

å

ende

ä

n som 

ä

ndam

å

let med 

ä

tg

ä

rden kr

ä

ver. Hur noggrant och ing

å

ende kroppsvisitationen m

å

ste utf

ö

ras f

ä

r avg

ö

ras fr

å

n fall till fall. All den h

ä

nsyn som omst

ä

ndigheterna medger b

ö

r iakttas. En f

ö

rdel 

ä

r givetvis om s k elektrisk metalldetektor kan anv

ä

ndas. Vid en s

ä

dan unders

ö

kning f

ö

rekommer ingen kroppskontakt. Vid unders

ö

kning med s k handdetektor f

ö

res detektorn 

ö

ver kroppen vanligtvis p

ä

 ett avst

å

nd av ca 10 centimeter. Om detektorn ger utslag f

ö

r metall­f

ö

rem

å

l m

ä

ste givetvis en mera ing

ä

ende och manuell unders

ö

kning vidtas. Det b

ö

r emellertid framh

å

llas att vissa spr

ä

ngmedel och s k molotovcocktails inte torde uppt

ä

ckas med anv

ä

ndning av metall­detektor.

I paragrafen f

ö

reskrivs

ä

ven att v

ä

ska eller annat f

ö

rem

å

l som medf

ö

rs till r

ä

ttssalen eller, om innehavaren 

ä

r ok

ä

nd, p

å

tr

ä

ffas i eller i anslutning till r

ä

ttssalen f

å

r unders

ö

kas.

Unders

ö

kning av medf

ö

rt handbagage, paket eller liknande utg

ö

r ett n

ö

dv

ä

ndigt komplement till kroppsvisitationen. 

Ä

ven h

ä

r 

ä

r syftet givetvis att efters

ö

ka vapen eller annat "farligt" f

ö

rem

å

l. Unders

ö

k­ningen f

ä

r s

ä

ledes inte ske i annat ovidkommande syfte. Den som genoms

ö

ker en v

ä

ska har f

ö

ljaktligen under inga omst

ä

ndigheter r

ä

tt att ta del av handlingar, akter eller liknande som eventuellt f

ö

rvaras i v

ä

skan. (Fr

ä

gor r

ö

rande hanteringen av s k 

ö

verskottsinformation, se avsnitt 18.) 

Ä

ven l

ä

sta eller p

ä

 annat s

ä

tt tillslutna f

ö

rem

å

l f

ä

r unders

ö

kas.Den som inte medger unders

ö

kningen f

ä

r i st

ä

llet l

ä

mna v

ä

skan eller f

ö

rem

å

let till f

ö

rvaring.

Best

ä

mmelsen g

ö

r det vidare m

ö

jligt att tillf

ä

lligt omh

ä

nderta och unders

ö

ka p

å

tr

ä

ffade v

ä

skor och andra f

ö

remal vars innehavare 

ä

r ok

ä

nd. En v

ä

ska som n

å

gon st

ä

llt ifr

ä

n sig och som ingen vill k

ä

nnas vid f

ä

r s

ä

lunda unders

ö

kas. 

Ä

ven andra "herrel

ö

sa" och misst

ä

nkta f

ö

remal f

ä

r 

ö

ppnas och g

å

s igenom. 

Å

tg

ä

rder av detta slag b

ö

r i f

ö

rsta hand riktas mot misst

ä

nkta f

ö

rem

å

l i r

ä

ttssalen. Ingripande f

ä

r emellertid ske 

ä

ven i fr

å

ga om v

ä

skor, paket och annat som p

ä

tr

ä

ffas

Prop. 1980/81:114

150

i anslutning till rättssalen. I varje särskilt fall får avgöras i vilken utsträckning sädana ätgärder bör genomföras. Kontroll får företas av misstänkta föremal även utanför de utrymmen som särskilt avsatts för förhandlingen om detta är motiverat av hänsyn till sabotage­risken, t ex i en intilliggande expedition eller inskrivningsavdelning dit allmänheten har tillträde. Särskild noggrannhet i detta avseende bör t e" iakttas om förhandlingen bombhotats. Det bör här särskilt understrykas att ingripanden av detta slag endast kan legitimeras om föremålets innehavare är okänd. Kontrollen fär säledes under inga omständigheter avse väska eller dylikt som medförs av nägon som har ärenden till en sädan expedition eller avdelning. Detta följer redan av de begränsningar som gjorts i 2 § av den krets personer som över huvud taget fär omfattas av kontroll.

5§

Rättens beslut om säkerhetskontroll riktar sig inte direkt till den enskilda polismannen utan till vederbörande polismyndighet. Det ankommer sälunda i första hand pä polischefen eller den som älagts att i polischefs ställe fullgöra dessa uppgifter att ge närmare föreskrifter och anvisningar hur kontrollen skall genomföras och att tillse att polispersonal ställs till förfogande.

1 egenskap av verkställande myndighet har polisen i princip ett självständigt ansvar för det närmare genomförandet av kontrollen, t ex i fråga om sättet för kroppsvisitation, bedömningen av om ett påträffat föremål är av sädant slag som avses i 4 §, lämpliga avspärrningsanordningar, vilka bevakningsinsatser som befinns er­forderliga etc. Skulle under hand tveksamhet uppstä beträffande viss åtgärd bör polisen ha möjlighet att rådgöra med rättens ordförande härom. Mot bakgrund av. vad som anförts i den allmänna motive­ringen, avsnitt 13.6 (slutet), är det av särskild vikt att rättens ordförande informeras om sädana uppkomna problem vid kontrollens genomförande  som  sammanhänger   med att  t ex part, vittne  eller

Prop. 1980/81:114

151

annan som skall h

ö

ras eller eljest medverka vid f

ö

rhandlingen av integritetssk

ä

l eller p

å

 annan grund v

ä

grar att underkasta sig s

ä

ker­hetskontroll. I en s

å

dan situation m

å

ste det i f

ö

rsta hand ankomma p

å 

r

ä

tten att ta st

ä

llning till hur man l

ä

mpligen b

ö

r f

ö

rfara. Polisen b

ö

r s

ä

ledes inte p

ä

 eget initiativ och utan rattens k

ä

nnedom v

ä

gra en s

ä

dan person tilltr

ä

de till f

ö

rhandlingen och inte heller - med undantag f

ö

r s

ä

dant fall d

ä

konkret misstanke om brott eller brotts­planer f

ö

religger - tv

å

ngsvis underkasta honom kontroll. Flertalet fr

ä

gor kring s

å

dan och annan liknande samverkan mellan r

ä

tten och polis b

ö

r ha blivit behandlade vid samr

å

dsf

ö

rfarandet. Som fram­h

å

llits i den allm

ä

nna motiveringen f

å

r s

ä

kerhetskontroll betr

ä

ffande andra 

ä

n 

ä

h

ö

rare i vissa fall 

ä

ven genomf

ö

ras tv

ä

ngsvis om detta bed

ö

ms n

ö

dv

ä

ndigt. Polismans r

ä

tt till v

å

ldsanv

ä

ndning i detta av­seende har s

ä

rskilt behandlats i avsnitt 15.

6§

Om vapen eller annat f

ö

rem

å

l som kan komma till anv

ä

ndning vid ett 

ö

vergrepp p

å

tr

ä

ffas vid kontrollen torde det ofta finnas anledning att misst

ä

nka vederb

ö

rande f

ö

r brott eller f

ö

r att st

ä

i begrepp att beg

ä 

brott vid f

ö

rhandlingen. Polisen kan i en s

å

dan situation ingripa med straffprocessuella tv

ä

ngsmedel. Vederb

ö

rande kan gripas enligt 24 kap 7 

§

 RB och f

ö

rem

å

let tas i beslag enligt best

ä

mmelserna i 27 kap RB. Om det med h

ä

nsyn till omst

ä

ndigheterna inte finns anledning att ingripa p

ä

detta s

ä

tt, t ex om tillst

å

nd att inneha vapnet f

ö

religger eller om en fickkniv eller annat spetsigt f

ö

rem

å

l p

ä

tr

ä

ffas och det inte f

ö

religger misstanke om brott eller f

ö

rest

å

ende brott, skall vederb

ö

rande uppmanas att l

ä

mna ifr

ä

n sig f

ö

rem

å

let. F

ö

rsta stycket i f

ö

revarande paragraf upptar en best

ä

mmelse av detta Inneh

å

ll. F

ö

rem

å

let b

ö

r tas om hand av polisen och f

ö

rvaras under betryggande former. Sedan f

ö

rhandlingen avslutats 

å

terl

ä

mnas f

ö

rem

å

let till inne­havaren.

En v

ä

gran att efterkomma ett s

ä

dant arrangemang kan ge upphov till misstanke om brott och polisen kan d

ä

 ingripa p

ä

 s

ä

tt ovan angivits. Om det 

ä

r fr

ä

ga om en 

å

h

ö

rare f

å

r han i annat fall enligt andra punkten i f

ö

rsta stycket avl

ä

gsnas fr

ä

n domstolens lokaler, dvs f

ö

rpassas ur domstolsbyggnaden. 

Ä

ven den 

ä

h

ö

rare som inte godtar polisens anvisningar betr

ä

ffande f

ö

rem

å

lets f

ö

rvaring f

å

r avl

ä

gsnas. Polisen b

ö

r givetvis inte tillgripa denna befogenhet i andra fall 

ä

n d

ä 

det framst

å

r som motiverat av s

ä

kerhetssk

ä

l.

Ä

r det t ex fr

å

ga om en

Prop. 1980/81:114

152

pennkniv eller annat mindre "farligt" f

ö

rem

å

l b

ö

r 

ä

tg

ä

rden undvikas. Med h

ä

nsyn till omst

ä

ndigheterna f

ä

r det d

å

vara tillr

ä

ckligt att vederb

ö

rande v

ä

gras tilltr

ä

de till f

ö

rhandlingen. Den som skall av­l

ä

gsnas skall i f

ö

rsta hand anmanas att l

ä

mna domstolen frivilligt och l

ä

mpligen 

å

tf

ö

ljas av polis till utg

å

ngen. Den tj

ä

nste

ä

tg

ä

rd som avl

ä

gsnandet inneb

ä

r enligt denna f

ö

reskrift 

ä

r emellertid av s

å

dan art att tv

å

ng b

ö

r f

å

 tillgripas om uppgiften inte kan l

ö

sas p

å

 annat s

ä

tt (jfr avsnitt 15).

Om s

ä

kerhetskontrollen skall omfatta 

ä

ven andra 

ä

n

å

h

ö

rare och n

ä

gon ur denna personkategori v

ä

grar att l

ä

mna ifr

ä

n sig f

ö

rem

å

l enligt vad nu sagts kan motsvarande best

ä

mmelser inte g

ä

lla. Part, vittne eller annan-som skall medverka vid f

ö

rhandlingen f

ä

r inte utan vidare v

ä

gras tilltr

ä

de till f

ö

rhandlingen eller avl

ä

gsnas fr

ä

n dom­stolens lokaler. S

ä

dana 

ä

tg

ä

rder b

ö

r d

ä

rf

ö

r alltid f

ö

reg

å

s av samr

å

d med r

ä

tten. Undantagsvis m

å

ste polisman f

å

 omh

ä

nderta f

ö

rem

å

let. En f

ö

reskrift av detta inneh

å

ll finns i tredje punkten. S

ä

dant omh

ä

n­dertagande f

å

r ske 

ä

ven tv

ä

ngsvis (jfr avsnitt 15).

Till skillnad fr

ä

n RBs best

ä

mmelser om kroppsvisitation och husrann­sakan har inte upptagits n

ä

gra f

ö

reskrifter om att protokoll skall uppr

ä

ttas av polisen vid kroppsvisitation eller annan unders

ö

kning enligt denna lag. Detta f

ö

rh

ä

llande 

ä

r fr

ä

mst motiverat av praktiska sk

ä

l. D

ä

rtill kommer att n

ä

gon konkret misstanke om brott inte f

ö

religger. Om vapen eller annat f

ö

rem

å

l tas i beslag enligt RB f

ö

ljer av best

ä

mmelserna i 27 kap 13 

§

 RB att protokoll m

ä

ste uppr

ä

ttas samt bevis om beslaget utf

ä

rdas om den drabbade beg

ä

r det.

Av h

ä

nsyn till anonymitetsskyddet i fr

ä

ga om 

ä

h

ö

rare b

ö

r inte heller uppst

ä

llas krav p

ä

 att protokoll m

ä

ste f

ö

ras f

ö

r det fall att vapen eller annat "farligt" f

ö

rem

å

l p

ä

tr

ä

ffas, men inte tas i beslag. Den som innehar f

ö

rem

å

let och som blir uppmanad att l

ä

mna det ifr

ä

n sig b

ö

r emellertid ha m

ö

jlighet att f

ä

ett bevis om det intr

ä

ffade. Detsamma b

ö

r g

ä

lla om s

ä

dant f

ö

rem

å

l p

ä

tr

ä

ffas hos annan 

ä

n

ä

h

ö

rare. I andra stycket av denna paragraf f

ö

reskrivs att i en s

ä

dan situation skall polisman, om det beg

ä

rs, utf

ä

rda bevis om vad som f

ö

rekommit. Denna skyldighet f

ö

r polisman att vid beg

ä

ran utf

ä

rda

Prop. 1980/81:114

153

bevis f

ö

religger h

ä

rvid oavsett om f

ö

rem

å

let 

ö

verl

ä

mnas till f

ö

r­varing eller omh

ä

ndertas eller om dess innehavare t ex m

ä

ste avl

ä

gsnas fr

ä

n domstolens lokaler. Ett s

ä

dant bevis m

ä

ste sj

ä

lvfallet inneh

å

lla uppgift om vederb

ö

randes namn. Det b

ö

r d

ä

rj

ä

mte uppta en beskrivning av det p

å

tr

ä

ffade f

ö

rem

ä

let och orsaken till varf

ö

r f

ö

rem

å

let enligt polisens bed

ö

mning inte f

ä

r medf

ö

ras till f

ö

rhand­lingen. Den som l

ä

mnat ifr

ä

n sig f

ö

remal till f

ö

rvaring b

ö

r i 

ö

vrigt erh

å

lla n

ä

gon form av kvitto p

ä

 det avl

ä

mnade, t ex en nummer-bricka.

7

§

I denna paragraf ges vissa best

ä

mmelser om det n

ä

rmare f

ö

rfarandet vid kroppsvisitation. I huvudsak motsvarande f

ö

reskrifter finns i 5 

§

 lagen (1970:926) om s

ä

rskild kontroll p

ä

 flygplats. Den mindre in­gripande form av kroppsvisitation som sker med anv

ä

ndande av metalldetektor b

ö

r kunna genomf

ö

ras p

ä

 kvinna utan krav p

ä

 att den som verkst

ä

ller eller bevittnar 

ä

tg

ä

rden ocks

ä

m

ä

ste vara kvinna.

8

§

I paragrafen f

ö

reskrivs att talan inte f

å

r f

ö

ras mot r

ä

ttens beslut enligt denna dag. Best

ä

mmelsen inneb

ä

r att besv

ä

rsr

ä

tt inte f

ö

re­ligger mot r

ä

ttens beslut i n

ä

got avseende, t ex i fr

ä

ga om kontrol­lens omfattning eller att n

ä

gon i en uppkommen situation undantas fr

ä

n kontroll. Besv

ä

rsr

ä

tt saknas 

ä

ven f

ö

r det fall att r

ä

tten avslagit en framst

ä

lld beg

ä

ran om kontroll

å

tg

ä

rder.

19.2          F

ö

rslag till lag om 

ä

ndring i r

ä

tteg

å

ngsbalken

5 kap 9 

§

Som anf

ö

rts i de allm

ä

nna

ö

verv

ä

gandena har 

ä

tg

ä

rder f

ö

r att skydda

s

ä

kerheten vid domstolsf

ö

rhandling ett n

ä

ra samband med 

ä

tg

ä

rder f

ö

r ordningens uppr

ä

tth

å

llande 1 r

ä

ttssalen. I f

ö

revarande paragraf har d

ä

rf

ö

r intagits en h

ä

nvisning till lagen om s

ä

kerhetskontroll vid domstolsf

ö

rhandling. Genom detta till

ä

gg kommer lagen om s

ä

ker­hetskontroll att kunna till

ä

mpas, f

ö

rutom av allm

ä

n domstol, 

ä

ven av 

ö

vriga domstolar och andra myndigheter f

ö

r vilka g

ä

ller RBs best

ä

m­melser om ordning vid muntlig f

ö

rhandling. Dessa 

ä

r de allm

ä

nna f

ö

rvaltningsdomstolarna, bostadsdomstolen, f

ö

rs

ä

krings

ö

verdomsto­len, f

ö

rs

ä

kringsr

ä

tt, patentbesv

ä

rsr

ä

tten, arbetsdomstolen, mellan­kommunala skatter

ä

tten, krigsr

ä

tt samt arrende- och hyresn

ä

mnd.

Prop. 1980/81:114

154

19.3          F

ö

rslag till lag om 

ä

ndring i lagen (1970:417) om marknads-

domstol m m och i lagen (1976:839) om statens va-n

ä

mnd

16 § respektive 17 §

1 fr

ä

ga om f

ö

rfarandet vid marknadsdomstolen och statens va-n

ä

mnd saknas uttrycklig h

ä

nvisning till RBs f

ö

reskrifter om ordning vid muntlig f

ö

rhandling. Till

ä

ggen har gjorts f

ö

r att lagen om s

ä

kerhets­kontroll vid domstolsf

ö

rhandling skall kunna till

ä

mpas 

ä

ven av dessa myndigheter.

Prop. 1980/81:114

RÄTTEGÄNGSUTREDNINGEN (Ju 1977:06)

YTTRANDE 1980-03-04

155

Bilaga

Domstolsverket

Fack

551 01   JÖNKÖPING

Yttrande över domstolsverkets PM angående utredning av frågan om

kontroll- och säkerhetsåtgärder för att skydda allmän ordning och

säkerhet vid domstolsförhandling.__________________ 

Rättegångsutredningen har beretts tillfälle att redovisa sina syn­punkter på domstolsverkets rubricerade PM. Vid överläggningarna inom utredningen har mänga olika meningar framkommit. Detta gäller såväl mänga större och principiella frägor som detaljer i det av verket utarbetade preliminära förslaget. Mot denna bakgrund och dä det f n endast är fräga om elt samråd under pågående utrednings­arbete har utredningen valt att i det följande utan slällningstagande frän utredningen, redovisa nägra av de synpunkler som framförts inom utredningen.

Behove t

En grundläggande fråga är naturligtvis om det behövs någon lag­stiftning om åtgärder av det slag som redovisas i domstolsverkets PM. Inom utredningen råder enighet om att ingrepp av det slag som här diskuteras bör tillgripas bara om man kan åberopa alldeles särskilda skäl. 1 frägan huruvida sädana skäl föreligger råder delade meningar. Bl a har följande synpunkter framförts.

Prop. 1980/81:114

156

Flera inom utredningen har ifrågasatt om domstolarna verkligen intar någon utpräglad särställning i förevarande hänseende. Även andra organ i samhället är enligt lag skyldiga att hälla offentliga förhand­lingar och det finns grundlagsfästa rättigheter som förutsätter offentlighet, t ex demonstrationsrätten. - Varje form av lagstiftning till förmän för e£t intresse väcker motsvarande krav pä skydd för andra intressen. - Frågan är då också vilket intresse man vill skydda. Är det rätten eller parterna och de som medverkar i rättegängen som skall skyddas? Eller är det åhörarna som skall få en garanti för att de ulan risk kan närvara vid offentliga domstolsförhandlingar? Eller är det domstolarnas verksamhet som skall skyddas? - Om det är rätten som skall skyddas kan göras gällande att mänga andra tjänstemän, t ex i försäkringskassor eller sociala centralnämnder eller i post­verket har en mer utsatt ställning. - Det kan visserligen hävdas att parterna i en rättegång är tvingade att infinna sig i rättssalen och därmed intar en särställning, men i praktiken gäller detsamma också om bank- eller postkunder och besökare hos försäkringskassor m m. -Om det är åhörarna som skall skyddas kan nägot tvång att inställa sig inte äberopas men offentlighetsprincipen vid rättegång kräver, kan det sägas, ett skydd för åhörarna. Detsamma bör då emellertid gälla i varje fall alla offentliga tillställningar som skyddas av grundlagen.

Inom rättegångsutredningen har också pekats på att åtskilligt kan göras genom en mer ändamålsenlig utrustning av lokalerna och genom bevakningsåtgärder. Det har tom hävdats att lämpliga former av polisbevakning av rättegångar som bedöms kunna innebära risker för våldshandlingar kan vara ett tillräckligt medel i strävandena att hindra sådana handlingar.

Sammanfattningsvis kan sägas att det hos flera av utredningens ledamöter, sakkunniga och experter råder tveksamhet om behov av sädana kontrollåtgärder som domstolsverket behandlat i sin PM föreligger.

Inom utredningen finns emellertid också representanter för den åsikten att domstolsförhandlingar intar viss särställning pä grund av intresset av att skydda förhandlingarnas behöriga gäng. Enligt denna åsikt  finns  det  i  vissa  fall ett behov  av sädana särskilda skydds-

Prop. 1980/81:114

157

ätgärder, som diskuteras i domstolsverkets PM. Det har angivils vara ett särskilt rättssäkerhetsintresse alt enskilda parter och vittnen m fl skall kunna yttra sig frht utan fruktan och oro för våld under pågående förhandling.

Kretsen av dem som skall kontrolleras

I denna del har ä ena sidan gjorts gällande att alla som skall uppehålla sig i rättssalen bör behandlas lika. A andra sidan har sagts att en lagstiftning som inskränker den personliga integriteten inte bör omfatta fler personer än nödvändigt. Man borde därför utan vidare kunna genom en lagbestämmelse undanta rätten (lagfarna ledamöter och nämndemän) jämte "tillbehör". Till den senare kategorin kunde dä räknas protokollförare och tolk samt tingsvaktmästare (motsvarande). Detsamma borde gälla polispersonal och personal från häkte eller annan anstalt inom kriminalvärden som har att bevaka en tilltalad. Det borde också gälla JO, JK och annan som har att utöva tillsyn över domstolarnas rättskipning.

När det gäller parterna och deras ombud satnt vittnen m fl finns inom utredningen viss sympati för den i domstolsverkets PM valda distinktionen. Eftersom en part kan biträdas av i princip vem som helst borde en särregel möjligen begränsas att gälla endast biträden enligt rättshjälpslagen, offentliga försvarare och ledamöter av advo­katsamfundet eller hos dem anställda biträdande jurister.

Vilken form av kontroll bör fä förekomma?

Som ett komplement till ätgärder av det slag som behandlas i domstolsverkets PM har inom rättegängsutredningen framförts tanken på en identitetskontroll. Den kontrollerade skulle därvid eventuellt erbjudas att välja mellan kroppsvisitation och identitetskontroll. Eventuella listor för ähörare skulle därvid vara underkastade sekretess och förstöras efter förhandlingarnas avslutande varje rättegångsdag, förutsatt att inget allvarligt inträffat under dagen.

Prop. 1980/81:114

158

Vad skulle få kontrolleras?

Enligt den tillgängliga lagtexten fär kontrollen avse bl a "väska eller

annat föremål som--- påträffas i eller i anslutning till rättssalen".

Inom utredningen har påpekats att denna bestämmelse ger möjlighet att undersöka även väskor ed som medförs av personer med ärende till andra rättssalar eller till exempelvis inskrivningsavdelning. Det har ifrågasatts om kontrollen även bör avse föremål tillhöriga andra än dem som önskar närvara vid förhandlingen. Vidare har ifrågasatts om den som önskar närvara vid förhandlingen inte bör ha rätt att, i stället för att låta kontrollera sin väska, lämna den oöppnad och låst i förvar. Finns särskild anledning befara att en väska som lämnats oöppnad och läst i förvar innehåller en bomb eller dylikt finns möjlighet att undersöka den närmare med stöd av andra nu gällande lagrelger.

Hur skall man behandla information som erhålls vid kontrollen men

som inte äiav_direktjntresse_£ör kpnjrojjen? 

Problemet gäller vad som i andra sammanhang kallats överskotts eller sidoinformation. Vid en kontroll kan t ex påträffas ett vapen som kräver licens, en blodig kniv, narkotika, eftersökta bokförings­handlingar, egendom som kan misstänkas utgöra stöldgods etc. Äger den som utför kontrollen ta sädan egendom som nu angivits i beslag? Får kunskapen utnyttjas i polisens brottsspaning?

Den nyss beskrivna frågan har knappast alls behandlats i domstols­verkets PM. Detta är förståeligt mot bakgrund av de svära av­vägningar som här måste göras. Motsvarande frågeställningar kan uppkomma vid genomförande av olika tvångsåtgärder enligt bl a 27 och 28 kap RB och ämnet har särskilt behandlats med anknytning tili telefonavlyssning.

Rättegängsutredningen vill inte nu ta ställning i de angivna frågorna. Utredningen vill bara påpeka att man inte bör lägga fram ett lagförslag av det nu akluella slaget utan att behandla ämnet i fråga och klart redovisa sin ståndpunkt. Det kan därvid vara lämpligt att samräda med tvängsmedelsutredningen (Ju 1978:08).

Prop. 1980/81:114

159

Förslaget till lagtext

3§

1 st.

Rättegängsutredningen  anser det  självklart all beslut  om  särskild

kontroll skall fattas av rätten. Vid ett dylikt beslut bör de besluts-

förhetsregler tillämpas som gäller när beslutet meddelas. Olika regler

kommer alltså att  gälla beroende  pä om  beslutet meddelats före

huvudförhandlingen eller under förhandlingen.

Enligl utredningens mening bör äklagaren i brottmål tjänstgöra som förmedlande länk vid samrädsförfarandet mellan domstol och polis­myndighet. Har åklagaren i sin egenskap av förundersökningsledare eller eljest förstahandsinformation att lämna i säkerhetsfrågan bör han ha möjlighet och/eller skyldighet att vända sig direkt till domstolen. Direkt samråd mellan domstolen och polismyndigheten i brottmäl bör i normalfallet ske endast när det gäller den närmare utformningen av säkerhetsåtgärderna. Är fara i dröjsmål bör dock domstolens synpunkler i hithörande frågor kunna förmedlas av äklagaren. 1 tvistemål bör åklagarens roll naturligen övertas av polismyndigheten. Såväl i brottmål som i tvistemål bör erforderligt samråd även kunna ske med vederbörande försvarare eller rättegängs-biträde. Detta kan t ex vara värdefullt i de fall dennes klient eller klientens vittnen känner sig hotade.

4 §

Den som vägrar att underkasta sig särskild kontroll skall självfallet förvägras tillträde till domstolsförhandlingen. Det kan ifrågasättas om denna självklarhet icke borde komma till   uttryck i lagtexten.

6 §

1 st.

Den som ej efterkommer uppmaning att lämna ifrän sig "misstänkt"

föremål till förvaring fär enligt lagförslaget avvisas från domstolens

lokaler av polisman. Är den som vägrar efterkomma dylik uppmaning

annan än ähörare bör avvisandet alltid föregås av samråd med rätten.

Kravet pä sädant samråd borde måhända framgä av lagtexten.

Prop. 1980/81:114

160

2 st.

Har f

ö

rem

å

l l

ä

mnats till f

ö

rvar b

ö

r det vara tillfyllest med ett enkelt

bevis om vad som f

ö

rekommit. Dylikt bevis b

ö

r dock endast utf

ä

rdas

p

å

 beg

ä

ran.  Utf

ä

rdandet av bevis skall sj

ä

lvfallet omh

ä

nderhas av

polisen,   vilket   f

ö

r   undvikande   av   missf

ö

rst

å

nd   b

ö

r   fraing

ä

   av

lagtexten.

P

ä

 r

ä

tteg

ä

ngsutrednings v

ä

gnar:

Ingvar Gulln

ä

s

Tony Junestad

Prop. 1980/81:114

161

Bilaga 2

Sammanställning av remissyttranden

Remissyttranden har avgetts av justitiekanslern (JK), riksåklagaren (RÅ), rikspolisstyrelsen (RPS), Svea hovrätt, kammarrätten i Göteborg, Stock­holms tingsrätt, Göteborgs tingsrätt, länsrätten i Malmöhus län, arbetsdoms­tolen, brottsförebyggande rådet (BRÅ), rättegångsutredningen (Ju 1977:06), yttrandefrihetsutredningen (Ju 1977:10), tvångsmedelskommittén (Ju 1978:06), Sveriges domareförbund, Sveriges advokatsamfund, Förening­en Sveriges åklagare. Föreningen Sveriges länspolischefer. Föreningen Sveriges polischefer, Sveriges Radio AB och Pressens samarbelsnämnd.

RÅ har till sitt remissyttrande fogat yttrande från överåklagaren i Stockholms åklagardistrikt. Föreningen Sveriges länspolischefer och För­eningen Sveriges polischefer har avgett ett gemensamt yttrande.

1 Allmänna synpunkter

JK: Principen om domstolsförhandlings offentlighet liksom skyddet för den kroppsliga integriteten är grundlagsfästa fri- och rättigheter som inte bör begränsas med mindre starka skäl kan förebringas. Om det befinns att ett behov av generella kontrollmöjligheter föreligger, bör utgångspunkten vara största möjliga restriktivitet.

Verket föreslår att lagstiftningen om säkerhetsåtgärder skall gälla vid förhandling inte bara vid allmän domstol utan även vid övriga domstolar och andra myndigheter som har ställning som dömande organ.

Jag vill ifrågasätta om det finns något behov som motiverar att lagen får en så vidsträckt tillämpning.

Behov av generella säkerhetskontroller kan onekligen uppkomma vid enstaka förhandlingar i brottmål. Såvitt jag har mig bekant visar däremot erfarenheterna hittills knappast att det föreligger någon praktiskt beaktan­svärd risk för våld i samband med förhandlingar i andra mål. Om det förhåller sig på detta sätt - och något annat har inte visats i domstolsverkets utredning - bör mot bakgrund av vad som tidigare anförts om vikten av restriktivitet den föreslagna säkerhetskontrollen få äga rum endast vid förhandling i brottmål.

RÅ: Den utredning och det förslag till lag om säkerhetskontroll vid

domstolsförhandling som nu lagts fram av domstolsverket initierades hos

regeringen av justitieombudsmannen i samband med hans avgörande i maj

1976 av två ärenden som rörde allmänhetens tillträde till vissa angivna

domstolsförhandlingar. 

Situationen vad gäller den grövre brottslighetens art och medel framstår idag som än svårare. Bevakningen från massmedia av utredningar och

11 Riksdagen 1980/81. 1 saml. Nr 114

Prop. 1980/81:114

162

rättegångar är intensiv. Såväl de brottsliga gärningarna som gärningsman­nens person tilldrar sig stor uppmärksamhet från allmänhetens sida. Själva rättegångsförhandlingarna framstår alltjämt som den mest oskyddade delen av lagföringen och man kan numera ej bortse från faran för våldshandlingar i domstolarna. Det är därför tillfredsställande att ett lagförslag föreligger. Förslaget är enligt min mening väl ägnat att skapa en större säkerhet vid domstolsförhandlingar.

Kontrollåtgärder riktade mot åhörare och andra vid en domstolsförhand­ling innebär begränsningar i principen om sådan förhandlings offentlighet och därmed även i rätten till information enligt regeringsformen. Sådana begränsningar får göras endast genom lagstiftning. En avvägning måste ske mellan de i regeringsformen fastställda rättigheterna och intresset av att samhällsfunktioner och enskilda erhåller erforderligt skydd. Sistnämnda intresse har i tidigare lagstiftningsärenden givits företräde, såsom i lagen (1970:926) om särskild kontroll på flygplats och i lagen (1975:1360) om tvångsåtgärder i spaningssyfte i vissa fall. Det bör därför kunna godtagas att kontrollåtgärder nu medges för att så långt möjligt undanröja risken för allvarliga våldshandlingar i samband med domstolsförhandlingar.

Överåklagaren i Stockholms åklagardistrikt: Behov föreligger av en särskild lag om säkerhetskontroll vid domstolsförhandling, vilket brottsut­vecklingen särskilt i våra storstäder utvisar.

RPS: Polisens uppgift att upprätthålla allmän ordning och säkerhet innebär att polisen ibland måste ingripa mot olika former av störningar i domstolslokaler och att säkerställa de förutsättningar som är nödvändiga för att genomföra offentliga domstolsförhandlingar. Polisens ingreppsbefogen­heter skall självklart grundas på lag. Något avkall på laglighet och rättssäkerhet i polistjänsten kan icke accepteras. Oftast kan polisen använda de straffprocessuella tvångsmedlen eller lagen om tillfälligt omhändertagan­de som stöd för att ingripa mot brott och andra störningar av domstolsför­handlingar eller fara därför. Beträffande ingripande i rent förebyggande syfte för att trygga genomförande av förhandling inför domstol har polisen idag stöd för sina åtgärder i 2 § polisintruktionen jämfört med övergångs­bestämmelserna till nya regeringsformen.

Rikspolisstyrelsen delar emellertid utredningens uppfattning att polisens ingreppsbefogenhet i samband med förhandhngar inför domstol bör lagregleras.

--- Slutligen vill rikspolisstyrelsen framhålla att det i vissa undantagsfall

kan vara nödvändigt att hålla domstolsförhandlingen i polisens lokaler för att polisen skall kunna garantera säkerheten.

Svea hovrätt: Som i utredningen uttalas har frågor rörande säkerheten vid domstolsförhandlingar under senare år fått öka"d aktualitet. Exempel ges också på mål, handlagda under 1970-talet, där risken för allvarliga brott i samband med sådan förhandling bedömts vara så stor att rätten ansett sig

Prop. 1980/81:114

163

böra förordna om förebyggande kontrollåtgärder, bl.a. kroppsvisitation. I Svea hovrätt har enbart under innevarande år så skett i åtminstone två fall efter framställning av polis- och kriminalvårdsmyndighet.

Enligt hovrättens mening måste möjlighet finnas att tillgripa sådana kontrollåtgärder, som i det särskilda fallet anses nödvändiga, för att säkerställa genomförandet av en domstolsförhandling. Dessa åtgärder bör regleras genom lag. Hovrätten har ingen erinran i sak mot utformningen av säkerhetskontrollen i det framlagda förslaget och tillstyrker därför lagstift­ning i enlighet därmed.

Det kan ifrågasättas om det finns anledning att låta de väsentliga ingrepp i medborgarnas frihet, som de föreslagna säkerhetskontrollerna innebär, gälla även för andra myndigheter än allmänna domstolar och förvaltnings­domstolar, såsom marknadsdomstolen och statens va-nämnd. De flesta rättssalar är för närvarande otillfredsställande ur säkerhetssynpunkt och ofta så belägna att våldshandlingar riktade mot en förhandling kan vidtas utifrån eller från intilliggande utrymmen. För att ett fullgott skydd skall kunna uppnås skulle det i många fall bli nödvändigt med bevakningsanordningar, som skulle inkräkta på allmänhetens rörelsefrihet i och utanför domstolsbyggnaden. Det kan därför ifrågasättas om ej möjlighet borde tillskapas för domstol att av säkerhetsskäl hålla förhandling i häkte eller på kriminalvårdsanstalt med begränsad tillträdesrätt för allmänheten. Härmed sammanhängande spörsmål kan förtjäna övervägas ytterligare.

Kammarrätten i Göteborg: Till följd av genomförda grundlagändringar saknas för närvarande laglig grund för att göra rätten att såsom åhörare övervara domstolsförhandlingar beroende av att vederbörande underkastar sig kontrollåtgärder som kan betraktas som begränsningar i principen om offentlighet vid domstolsförhandlingar. Till denna grupp av kontrollåtgärder får räknas bl.a. identitetskontroll och kroppsvisitation. Det föreligger således ett juridiskt-tekniskt betingat behov av laglig reglering av kontroll­åtgärder av förevarande slag. Lagstiftning som på detta sätt begränsar grundlagskyddade rättigheter bör emellertid ej införas om icke också ett påtagligt praktiskt behov påkallar det och ej heller ges vidare tillämpnings­område än vad som betingas av sådana behov. Att åtgärder för säkerhets­kontroll även är ägnade att trygga allmänhetens faktiska möjligheter att närvara vid en i säkerhetshänseende utsatt förhandling kan ej föranleda annan bedömning.

Förhandlingar i brottmål kan typiskt sett anses vara förenade med sådana säkerhetsrisker att det framstår som motiverat att öppna möjlighet till säkerhetskontroll vid förhandlingar av detta slag. Därtill kommer att det i vårt land har förekommit fall, om än i mycket begränsad omfattning, där säkerheten vid brottmålsförhandling ansetts hotad. När det gäller förhand­lingar i andra mål vid allmän domstol än brottmål föreligger däremot icke

Prop. 1980/81:114

164

samma typiska säkerhetsrisker som i fråga om brottmålsförhandlingar, och i promemorian har icke redovisats något fall där det yppats något mera påtagligt hot mot säkerheten vid annan förhandling vid allmän domstol än brottmålsförhandling. Såvitt avser de allmänna domstolarna bör således endast förhandlingar i brottmål omfattas av lagregler om säkerhetskon­troll..

Ej heller vid förhandlingar som äger rum vid allmän förvaltningsdomstol föreligger i någon beaktansvärd omfattning förhållanden som allmänt sett är ägnade att mera väsentligt nedsätta säkerheten. För sådan domstol finns större möjligheter än för allmän domstol att i enskild parts intresse förordna om förhandling inom stängda dörrar, och dessa möjligheter begagnas i sådan omfattning atl allmänheten är förhindrad att närvara vid en betydande del av de förhandlingar som hålls vid allmän förvaltningsdomstol. Sådana förhand­lingar tilldrar sig ej heller samma intresse från allmänhetens eller massmedias sida som t.ex. vissa brottmålsförhandlingar gör, och det är ovanligt att någon åhörare inställer sig till förhandling vid allmän förvaltningsdomstol. Såvitt kammarrätten har sig bekant har det hittills ej förekommit något fall där säkerheten vid sådan förhandling varit allvarligt hotad. I den mån så skulle inträffa torde skärpt bevakning eller annan mindre ingripande åtgärd än sådan som avses med säkerhetskontroll vara tillräcklig. Vad nu sagts torde gälla även i fråga om förhandlingar vid övriga domstolar och judiciella myndigheter.

Även i fråga om andra för allmänheten tillgängliga sammankomster i den offentliga verksamheten kan det föreligga behov av bestämmelser som ger möjlighet att vidta förebyggande säkerhetsåtgärder i form av personkontroll. Detta är emellertid ingen anledning att avstå från att nu, åtminstone provisoriskt, införa bestämmelser om säkerhetskontroll som är begränsade till att gälla förhandhng i brottmål.

Stockholms tingsrätt: Domstolsverket har i sina allmänna överväganden lämnat en redovisning av brottsutvecklingen under senare tid. Denna redovisning överensstämmer väl med tingsrättens erfarenheter av målutvecklingen på brottmålssidan. Allt oftare förekommer mål vid tingsrätten som aktualiserar frågan om kontroll och säkerhetsåtgärder för att tillgodose allmän ordning och säkerhet i samband med förhandlingen.

Mot denna bakgrund har vid tingsrätten vidtagits flera av de åtgärder som redovisas i utredningen under avsnitt 8.5 för att förhindra brott och andra störningar av verksamheten vid domstolen. Dessutom har i samarbete med polis- och åklagarmyndigheten samt häktet införts särskilda rutiner för samråd i frågor som rör säkerheten i samband med förhandlingar. De åtgärder som står till buds inom ramen för gällande regler är emellertid otillräckliga. Vid tingsrätten har under senare tid förekommit förhandlingar i mål där ytterligare säkerhetsåtgärder bedömts som nödvändiga. I flera fall har, mot bakgrund av den information som lämnats av polismyndigheten om

Prop. 1980/81:114

165

säkerhetsriskerna vid respektive förhandling, beslutats om personkontroll i form av kroppsvisitation av personer som varit närvarande. I samband härmed har uppkommit en rad frågor av såväl formell som praktisk natur. Dessa frågor har i avsaknad av formellt stöd fått lösas från fall till fall. Det anförda ger vid handen att det föreligger ett behov av särskilda regler som ger möjlighet till säkerhetskontroll vid domstolsförhandling.

Tingsrätten instämmer i domstolsverkets bedömning och tillstyrker förslaget. Härtill vill tingsrätten endast anmärka följande.

Ehuru den föreslagna lagen gäller domstolsförhandling i alla slags mål och ärenden förefaller utredarna ha tänkt sig att behov av reglerna föreligger huvudsakligen vid brottmålsförhandlingar. Enligt tingsrättens erfarenhet uppkommer emellertid med jämna mellanrum behov av kontrollåtgärder även i civila mål särskilt familjemål. I något fall har t.o.m. - på grund av särskilda omständigheter - vid tingsrätten funnits anledning besluta om personkontroll vid ett lagfartssammanträde.

Göteborgs tingsrätt: Tingsrätten delar i allt väsentligt den uppfattning om behovet av säkerhetsåtgärder som domstolsverket redovisar i utredningen. Tingsrätten har i huvudsak inte något att erinra mot de föreslagna bestämmelserna.

Tingsrätten vill emellertid framhålla följande. För att kunna åstadkomma effektiva säkerhetsåtgärder är - som också påtalas i utredningen -domstolslokalernas planering ofta av väsentlig betydelse. Rättssalen bör t.ex. av säkerhetsskäl ligga avskild från annan verksamhet och ha särskilda ingångar. Göteborgs tingsrätt saknar sådan lokal och torde endast med stora svårigheter provisoriskt genom avspärrningar kunna lösa lokalfrågan. Förhållandena torde vara likartade i många av landets övriga domstolar.

För atl i möjligaste mån lillgodose säkerhetskraven har tingsrätten, liksom hovrätten för Västra Sverige, i vissa mål utnyttjat lokaler i polishuset i Göteborg. Domstolsverkets uppfattning (sid 101), att sådana lokaler bör undvikas, kan ha visst fog men fördelarna av att förlägga svårbevakade rättegångar till polishuset torde för närvarande överväga. Genom att häktes-eller arrestlokal finns i samma byggnad kan t.ex. den ur säkerhetssynpunkt vanskliga transporten av tilltalade i brottmål undvikas. Förstärkning av bevakningspersonalen kan också i ett krisläge åstadkommas snabbare. Enligt tingsrättens bedömning har allmänheten förståelse för att domstolen i speciella mål använder polismyndighetens lokaler och resurser i övrigt för att upprätthålla säkerheten vid domstolsförhandlingar.

Länsrätten i Malmöhus län: Domstolsverket har föreslagit att det införs

regler om säkerhetskontroll vid domstolsförhandling. Länsrätten ansluter sig

i princip till domstolsverkets uppfattning att det finns behov av att införa

sådana regler. 

Inledningsvis kan konstateras att problemet med säkerhet vid domstols­förhandling inte  bedöms  vara  aktuellt  för  länsrättens  vidkommande.

Prop. 1980/81:114

166

Länsrätten prövar skattemål, körkortsmål och sociala mål enligt 14 § lagen om allmänna förvaltningsdomstolar. Förfarandet är i princip skriftligt. Flertalet mål avgörs därför efter icke offentlig föredragning. Muntlig förhandling förekommer vid länsrätten i uppskattningsvis ca 275 mål per år, mer ofta i körkortsmål och i sociala mål (ca 250) än i skattemål (ca 25). Vid muntlig förhandling i länsrätten gäller enligt hänvisning i 16 § första punkten förvaltningsprocesslagen till 5 kap 1-5 §§ rättegångsbalken samma regler om offentlighet vid förhandling som för en allmän domstol. Länsrätten har emellertid därutöver enligt 16 § andra punkten förvaltningsprocesslagen rätt att förordna om stängda dörrar, "om det behövs av hänsyn till privatlivets helgd eller enskilds behöriga ekonomiska intresse." Länsrätten har alltså större möjligheter än en allmän domstol att hålla förhandling inom stängda dörrar. Enligt nämnda lagrum i förvaltningsprocesslagen torde det vara möjligt att förordna om förhandling inom stängda dörrar i flertalet sociala mål och skattemål. Åhörare förekommer nästan aldrig vid mtmtlig förhand­ling i länsrätten, men skulle sådana komma till en förhandling, torde dessa redan med stöd av nu gällande regler i flertalet fall vara utestängda från förhandlingen. Det sagda medför att i den mån man kan befara ett hot mot säkerheten vid en förhandling är det fall som är mest aktuellt för länsrätten det då man kan befara angrepp från någon agerande vid förhandlingen och inte det då man kan befara angrepp från någon åhörare. Med utgångspunkt från länsrättens erfarenhet framstår det för närvarande som inte troligt att den situationen uppstår att det vid en muntlig förhandling i länsrätten finns risk för att brott som avses i förslaget kan komma att förövas vid förhandlingen. Någon sådan situation har hittills aldrig uppstått vid länsrätten (eller tidigare länsrätten och länsskatterätten). Skulle den situationen uppstå att man kunde befara ett hot mot säkerheten vid en förhandling vid länsrätten torde det i de flesta fall vara möjligt att lokalisera detta hot som utgående från en viss person och då kan ingripande mot denne ske redan med stöd av nu gällande regler i rättegångsbalken om husrannsa-ken och kroppsvisitation m.m.

Vid de allmänna domstolarna synes emellertid läget vara ett annat. Situationer har uppstått då man kunnat befara angrepp av allvarlig art mot säkerheten vid en förhandling, och sådana angrepp har ägt rum (exempel anges i promemorian på sid 87). Länsrätten delar därför domstolsverkets uppfattning att våldsutvecklingen inom och utom landet har medfört att risken för övergrepp vid förhandling vid allmän domstol i vissa mål blivit så stor att det finns behov av att införa regler som ökar säkerheten vid domstolsförhandling. Detta bör ske genom att det införs utökade möjlighe­ter till personkontroll och inte genom att införa ökade möjligheter att hålla förhandling inom stängda dörrar. Det senare skulle alltför mycket tumma på principen om offentlighet vid domstolsförhandling. Trots att behovet av sådana regler för länsrättens vidkommande inte hittills visat sig vara stort bör

Prop. 1980/81:114

167

dock regler om säkerhetskontroll vid domstolsförhandling gälla både vid de allmänna domstolarna och vid andra domstolar, som har offentliga förhandlingar (uppräkning finns i promemorian sid 91). Det förekommer nämligen måltyper vid länsrätten, där motsättningarna mellan parterna kan bli mycket stora, och utvecklingen i samhället går mot mer och grövre våld i umgänget mellan människor. Detta medför att risken för övergrepp även vid förhandling i länsrätten i framtiden kan komma att bli större än vad den är idag.

Sammanfattningsvis får därför länsrätten tillstyrka domstolsverkets för­slag att det införs regler om säkerhetskontroll vid domstolsförhandling och att dessa skall gälla för de domstolar och myndigheter som har föresla­gits.

Arbetsdomstolen: Arbetsdomstolen har genom remiss anmodats att avge yttrande över domstolsverkets utredning med förslag till lag om säkerhets­kontroll vid domstolsförhandling. Med anledning därav får arbetsdomstolen meddela att domstolen inte har några erinringar att framställa mot det framlagda förslaget. Arbetsdomstolen finner sig dock ha skäl att förutsätta att förhandlingar av beskaffenhet att påkalla säkerhetsåtgärder av det slag utredningen förordat torde bli sällsynt förekommande vid arbetsdomsto­len.

BRÅ: BRÅ anser att utredningen innehåller en värdefull redogörelse och analys av de legala och praktiska förutsättningarna för att idag genomföra domstolsförhandlingar med förhöjd säkerhetsnivå. BRÅ delar dock uppfatt­ningen att ytterligare säkerhetsåtgärder i vissa fall kan vara påkallade och tillstyrker därför i princip förslaget om en särskild lag om säkerhetskontroll vid domstolsförhandling. BRÅ ifrågasätter dock om inte den "fara för säkerheten" som utgör förutsättning för säkerhetskontroll borde preciseras ytterligare. Vidare anför BRÅ vissa betänkligheter mot att låta den föreslagna lagen omfatta annat än förhandlingar med anknytning till brott.

Den grövre brottsligheten har ökat på ett oroväckande sätt. I allt större utsträckning har, särskilt vad gäller narkotikabrott, organiserade ligor, ofta av internationell karaktär, visat sig ligga bakom grov brottslighet. I anknytning till dessa ligors verksamhet har förekommit våldsbrott. Med våld genomförda fritagningar från fängelser och rättegångsförhandlingar har genomförts. Denna utveckling har aktualiserat behovet av att vid vissa rättegångar kunna höja säkerhetsgraden.

I detta syfte har förekommit att polis i samband med domstolsförhandling genomfört identitetskontroll och kroppsvisitation av åhörare. Vid prövning­en av två fall där sådana åtgärder förekommit har JO Thyresson framhållit att det föreligger brister beträffande den lagliga regleringen av kontrollåtgärder till förebyggande av brott och till förhindrande av att ordning och säkerhet störs i samband med domstolsförhandhng.

Prop. 1980/81:114

168

Bristerna har sin bakgrund i att principen om domstolsförhandlings offentlighet numera skrivits in i grundlagen där det även stadgas förbud mot kroppsvisitation. Avsteg från grundlagens föreskrifter kräver uttryckligt lagstöd. Något sådant som kan ge stöd för exempelvis legitimationskontroller eller kroppsvisitering i samband med domstolsförhandling finns inte.

Utredningen kan sägas bestå av två nära relaterade men oberoende delar. Vid sidan av de framlagda lagförslagen består en viktig del av en genomgång och analys av den i många hänseenden oklara och delvis oöverskådliga normgivning som kan aktualiseras när behov föreligger att vidta särskilda säkerhetsåtgärder eller ingripa i samband med konkreta störningar i anknytning till domstolsarbete. I denna del behandlas vidare praktiska förutsättningar, som lokalval, samrädsförfaranden m.m., för förhandlingar med förhöjd säkerhetsnivå.

Enligt BRÅs uppfattning är utredningen i denna del omsorgsfullt och omdömesgillt genomförd. Oberoende av om de framladga lagförslagen genomförs torde utredningen härigenom bidra till att vid behov nödvändiga säkerhetsåtgärder kan vidtas på ett lättare, säkrare och mer enhetligt sätt utan att motstående intressen obehörigen träds för när. Ett flertal oklara rättsfrågor utreds och behandlas på ett sätt som BRÅ i allt väsentligt finner övertygande. Genom sin uppläggning torde utredningen kunna vara till stor hjälp vid genomförande av säkerhetsåtgärder även i många andra samman­hang än i anslutning till domstols verksamhet.

Domstolsverket har dock funnit att i vissa fall behov kan föreligga för säkerhetsåtgärder som idag inte har lagstöd. I utredningen framläggs därför ett förslag om lag om säkerhetskontroll vid domstolsförhandling. Förslaget präglas i huvudsak av en, mot bakgrund av att fråga är om undantag från grundlagsskyddade rättigheter, tilltalande återhållsamhet. De åtgärder lagen ger stöd för inskränker sig till kroppsvisitation och kontroll av väskor och liknande. Förutsättningarna för kontrollåtgärderna är i olika hänseenden begränsade och i motiven betonas vikten av en restriktiv tillämpning. Beslutanderätten, vilket är angeläget bl.a. ur rättssäkerhetssynpunkt, lägges hos rätten.

BRÅ delar den i utredningen hävdade uppfattningen att behov av sådana säkerhetsåtgärder som avses i lagen i vissa fall kan vara påkallade. BRÅ menar vidare att svårigheter föreligger att mer preciserat än utredningen gör ange förutsättningarna för vidtagande av säkerhetsåtgärderna. Den främsta rättssäkerhetsgarantin måste vara att beslutanderätten åligger domstolen. I ett par hänseenden anser dock BRÅ att ytterligare begränsningar borde kunna övervägas.

Prop. 1980/81:114

169

Möjligheten att tillgripa säkerhetskontroll öppnas enligt förslaget för alla domstolar och myndigheter med ställning av dömande organ och för alla former av förhandlingar. Enligt BRÅs bedömning motsvaras denna vida möjlighet inte av något påtagligt praktiskt behov. Sådant torde i princip inskränka sig till förhandlingar i brottmål. Med hänsyn till att fråga är om inskränkningar i grundlagsskyddade rättigheter kunde därför övervägas att begränsa möjligheten till säkerhetskontroll till förhandlingar med anknyt­ning till brott. Särskilt som lagstöd saknas för att genomföra allmän kroppsvisitation i brottsförebyggande syfte i andra sammanhang kan det förefalla stötande att formellt öppna så vida möjligheter vid domstolsför­handlingar vars grundlagsskyddade offentlighet borde påkalla särskild försiktighet.

Frågan är dock beroende av hur regleringen av polisens rätt till tvångsåtgärder i brottsförebyggande syfte generellt kommer att lösas. Frågan behandlas i polisutredningens betänkande (SOU 1979:6) Polisen s 305 ff. Utredningen talar där för att man skulle lagfästa polisens befogenheter när det gäller att avvärja fara för liv eller hälsa eller omfattande förstörelse av egendom. Befogenheterna skulle innefatta sådana säkerhetsåtgärder som domstolsverket nu föreslår men även andra åtgärder.

Genomförs en lagstiftning av det antydda slaget skulle en generell särreglering för domstolsförhandlingar, istället för att som nu vara en utvidgning i förhållande till den allmänna regleringen, utgöra en inskränk­ning och ett skydd för offentlighetsprincipen genom att möjliga tvångsåtgär­der begränsas och att beslutanderätten läggs hos rätten. Som polisutredning­en antyder (s 309) kan sådana särskilda hänsyn vara befogade med hänsyn till offentlighetsprincipen.

Trots de betänkligheter som för närvarande kan anföras mot att ge lagen det föreslagna vida tillämpningsområdet är BRÅ med hänsyn till vad nu anförts beredd att tillstyrka att frågan om säkerhetskontroll vid domstolsför­handling redan nu ges en generell lösning.

Rättegångsutredningen: Säkerhetskontroller i samband med förhandlingar vid domstol har hittills genomförts utan uttryckligt författningsstöd. I den mån sådana kontroller bedöms nödvändiga i framtiden är del angeläget från bl.a. rättssäkerhetssynpunkt att verksamheten lagregleras.

Rättegångar är emellertid inte den enda form av offentliga sammanträden som hålls i landet. Vid en utredning av möjligheterna att lagreglera säkerhetskontrollen vid domstolsförhandlingar är det därför naturligt att fråga sig i vad mån en sådan lagstiftning bör göras generell, dvs. omfatta även andra offentliga sammankomster av skilda slag. Det ligger givetvis också nära till hands att samtidigt överväga frågan om säkerhetskontroll vid tillträde till offentlig lokal över huvud taget, alltså även utan samband med sammanträde. En sådan vidgad syn på problematiken har emellertid inte domstolsverket anlagt; för detta anförs i huvudsak tre skäl. För det första

Prop. 1980/81:114

170

sägs att en lagreglering på domstolssidan är särskilt viktig därför att rättegångsoffentligheten är grundlagsskyddad. För det andra sägs behovet av kontroll "i allmänhet vara större" vid domstol än vid andra sammanträden. För det tredje har regeringens uppdrag till verket endast omfattat säkerhets­kontroll vid rättegång.

Den omständigheten att offentligheten vid domstolsförhandling är grund­lagsfäst framstår för oss som ett ganska svagt argument för en särlagstiftning på domstolssidan. Rättegångsoffentligheten är som verket påpekar en s.k. begränsnihgsbar rättighet, som kan inskränkas genom en av riksdagen antagen lag. Det konstitutionella läget beträffande inskränkningar i allmän­hetens rätt att närvara vid domstolsförhandlingar är därför praktiskt sett i huvudsak detsamma som gäller den lagreglerande närvarorätten vid t.ex. riksdagssessioner och sammanträden med kommunala organ.

Det förhållandet att regeringens uppdrag till domstolsverket endast omfattat frågan om säkerhetskontroll vid rättegång bör givetvis inte inverka på bedömningen av spörsmålet om en särlagstiftning för säkerhetskontroll vid domstol är lämplig eller ej.

Ett motiv för en särlagstiftning föreligger däremot, om det förhåller sig så att ett behov av säkerhetskontroll föreligger vid rättegång men inte vid andra sammanträden eller annan offentlig verksamhet. När det gäller behovet på domstolssidan har vi delvis olika uppfattning. Några av oss menar att det i vissa - om än sällsynta - fall kan vara nödvändigt att tillgripa säkerhetskon­troll; andra ställer sig tvivlande till detta och menar vidare att åtgärder av de slag domstolsverket föreslår i vart fall inte kan hindra de praktiskt förekommande våldssituationerna, nämligen väpnad fritagning utanför rättssalen. I fråga om behovet av säkerhetskontroll vid andra sammanträden än rättegång har vi inga nämnvärda praktiska erfarenheter. Vi anser dock att det i en tid med generellt ökande våldstendenser kan visa sig nödvändigt med en möjlighet att tillgripa sådan kontroll även vid annat sammanträde än rättegång, t.ex. vid session med politiskt beslutande församling. Att säkerhetskontroll utan samband med sammanträde skulle kunnat förhindra övergrepp i offentlig lokal, t.ex. postlokaler, är uppenbart.

Med hänsyn till vad nu sagts menar några inom utredningen att man närmare bör undersöka behovet och möjligheterna att åstadkomma en generell lagreglering av säkerhetskontroll i samband med tillträde till offentlig lokal. En sådan reglering kan t.ex. tas in i en kommande polislag. I avvaktan på en undersökning av det slag som nu förordats vill emellertid de som har denna mening inte motsätta sig att man genomför en provisorisk lagstiftning om säkerhetskontroll vid domstol, om det anses att ett aktuellt behov av sådan kontroll föreligger. Det råder troligen enighet om att utgångspunkten för en sådan lagstiftning bör vara största möjliga restrikti­vitet; tillämpningsområdet får inte göras vidare än som är oundgängligen påkallat av ett faktiskt behov. Detta behov måste utgå från intresset att skydda domstolsförhandlingarnas behöriga gång.

Prop. 1980/81:114

171

I det följande utvecklar vi närmare vår syn på olika avgränsningsfrågor som tas upp i förslaget. De av oss som menar att lagstiftningen om säkerhetskontroll vid rättegång bör göras provisorisk utgår därvid från att så blir fallet.

Domstolsverket föreslår att säkerhetskontroll skall kunna förekomma vid alla former av sammanträden vid allmän domstol. Enligt vår mening ger detta förslag möjlighet till kontroll inom ett alltför stort område. Den målgrupp där risken för väpnat våld i rättssalen kan anses praktiskt beaktansvärd är brottmålen, något som verifieras bl.a. av verkets utredning. I linje med grundtanken om största möjliga restriktivitet anser vi att möjlighet till säkerhetskontroll vid allmän domstol bör stå öppen endast vid förhandling i brottmål, åtminstone i avvaktan på generell lagstiftning.

Domstolsverket har tänkt sig att lagstiftningen om säkerhetskontroll skall omfatta även andra domstolar och domstolsliknande organ än de allmänna domstolarna, bl.a. mellankommunala skatterätten och statens va-nämnd. Något omedelbart behov av en kontrollmöjlighet vid dessa myndigheter torde inte föreligga; en reglering av säkerhetsåtgärderna vid deras förhand­lingar kan utan olägenhet anstå tills ett generellt ställningstagande i kontroll­frågan föreligger.

Vi föreslår alltså att säkerhetskontroll enligt den särskilda lagen endast skall vara möjlig i samband med brottmålsförhandling vid allmän dom­stol.

Tvångsmedelskommittén: Tvångsmedelskommittén anser att domstolsver­ket anfört övertygande skäl för att lagstiftning behövs om kontrollåtgärder i syfte att förhindra allvarlig brottslighet i samband med domstolsförhandling. Det kan visserligen ifrågasättas om behov inte finns också av lagregler till skydd för andra offentliga förrättningar och sammankomster men tvångs­medelskommittén delar domstolsverkets mening att behovet av att genom kontrollåtgärder av skilda slag kunna förebygga allvarliga övergrepp i allmänhet torde vara större vid domstolsförhandling än vid sammanträden med t.ex. politiskt beslutande församlingar. Det räcker här att peka på risken för försök till fritagning av häktade tilltalade.

Sveriges domareförbund: Förbundet delar domstolsverkets uppfattning att det finns ett behov av en lagstiftning som gör det möjligt att öka säkerheten vid förhandlingar inför domstolar och andra dömande organ. Det är enligt förbundets mening därvid inte möjligt att begränsa den nödvändiga kontrollen till vissa förhandlingar eller till vissa domstolar. Förbundet vill dock understryka att det endast i sällsynta undantagsfall kan vara påkallat att genomföra säkerhetskontroller annat än i mål om grov brottslighet.

Skiljaktig mening av Anders Stendahl: Såsom anförs i promemorian innebär kontrollåtgärder av ifrågavarande slag inskränkningar iden enskil-

Prop. 1980/81:114

172

des grundlagsskyddade fri- och rättigheter. Sådana inskränkningar bör inte göras utan att det finns ett starkt och väl dokumenterat behov. Det bör också krävas att skäl kan anföras för att just domstolsförhandlingar till skillnad från andra offentliga förhandlingar och möten kräver ett särskilt skydd, som motiverar en speciallagstiftning.

När det gäller frågan om behovet är det överraskande att lagförslaget omfattar så många typer av domstolsförhandlingar och skall gälla vid så skilda myndigheter som exempelvis försäkringsrätt, mellankommunal skatterätt, arrendenämnd och statens va-nämnd. Som motivering för att inordna dessa och andra organ under lagen sägs (s 63) att det torde ha förekommit fall där risken för allvarliga brott i samband med förhandlingen framstått som överhängande även i mindre uppmärksammade mål och i andra mål än brottmål (jfr också s 87). I sammanfattningen (s 13) förstärks uttalandet till ett konstaterande att sådana situationer faktiskt förekommit. Något belägg för påståendet ges emellertid inte. De brott som skall förhindras genom säkerhetskontrollen är enligt promemorian i första hand brott mot människors liv, hälsa och personliga frihet såsom mord, dråp, grov misshandel, människorov, olaga frihetsberövande etc. Vidare nämns sabo­tage mot rättegången eller att någon kan befaras skola med våld eller hot om våld frita den som är berövad friheten. Enligt min mening är det ytterst osannolikt att det kommer att finnas befogad anledning att antaga att så allvarliga brott kan komma att begås under förhandlingar i civila mål och ärenden eller i mindre brottmål, även om tvisten rör frågor där det råder stora personliga eller politiska motsättningar eller där uppmärksammade och känsliga frågor av politisk eller ekonomisk natur behandlas. Emot helt irrationella beteenden torde det inte finnas någon möjlighet att skydda sig utan att säkerhetsåtgärderna blir så vittgående, att de framstår som oacceptabla. Det kan därför inte genom utredningen eller på annat sätt anses dokumenterat att det finns ett behov att generellt för civila mål och ärenden införa regler som gör det möjligt att kräva bl.a. kroppsvisitation för tillträde till förhandlingen. Däremot kan det naturligtvis undantagsvis vara påkallat att också i sådana mål tillgripa andra i promemorian berörda säkerhetsåt­gärder.

I de ärenden och framställningar som föranlett regeringen att uppdra åt domstolsverket att utreda frågan nämns heller inte några andra mål än brottmål. Såvitt man kan förstå avses blott sådana brottmål, i vilka den misstänkte eller tilltalade är berövad friheten. Jag delar på de skäl som anförs i promemorian den uppfattningen att det i dessa mål stundom krävs långtgående åtgärder för att skydda dem som är närvarande vid förhand­lingen från olagliga angrepp, samt att gällande regler i vissa fall kan vara otillräckliga. Även om faresituationerna i allmänhet infaller vid vissa typer av åtalade gärningar - grova narkotikabrott, grova våldsbrott eller grov ekonomisk brottslighet - är det inte möjligt att med ledning av brottets

Prop. 1980/81:114

173

svårhetsgrad bestämma vid vilka förhandlingar en särskild säkerhetskontroll kan vara påkallad. Enligt min mening kan emellertid en tillräcklig och lämplig begränsning göras genom att låta bestämmelserna om säkerhetskon­troll omfatta enbart sådana mål, i vilka någon som skall höras vid förhandlingen är berövad friheten. Kontrollen kan då genomföras inte bara i vissa brottmål utan även i de civila mål och ärenden, i vilka part eller vittne är frihetsberövad.

Vad härefter angår den principiellt viktiga frågan, varför domstolsför­handlingar till skillnad från andra offentliga förhandlingar skall kunna omgärdas av särskilda kontrollåtgärder, kan det såsom rättegångsutredning­en framhållit i sitt yttrande över promemorian ifrågasättas om domstolarna intar någon utpräglad särställning i förhållande till andra organ i samhället, vilka enligt lag är skyldiga att hålla offentliga förhandlingar, eller till andra myndigheter, vars tjänstemän arbetar i utsatt ställning. Enligt min uppfatt­ning kan det dock med fog hävdas, att domstolarna har en sådan särställning, i vart fall om diskussionen begränsas till de förhandlingar, vid vilka det enligt vad ovan sagts kan finnas behov av särskilda säkerhetsåtgärder utöver dem som ryms inom nuvarande lagstiftning. Dessa förhandlingar involverar människor som dömts för eller är på sannolika skäl misstänkta för att ha begått grova brott. Samhällets intresse av att lagföringen av dessa personer skall kunna fullföljas är utomordentligt starkt. Riskmomenten framstår som unika med hänsyn till förhandlingens öppenhet och den presumtiva farligheten hos dem, vilkas intressen berörs av rättegången. Härutöver kan sägas att samhällets intresse av att förhandlingarna skall kunna genomföras utan risk för allvarliga övergrepp säkerligen är starkt förankrat i det allmänna rättsmedvetandet. Detsamma gäller intresset att de som dömts till frihets­straff inte skall kunna fritas under straffets avtjänande. Det kan därför antagas att de som önskar eller är skyldiga att bevista en sådan "riskför­handling" är villiga att undergå viss kontroll.

Med hänsyn till vad nu anförts är jag beredd att tillstyrka en lagstiftning som gör det möjligt att öka säkerheten vid vissa domstolsförhandlingar. Bestämmelserna bör dock begränsas på sätt ovan förordats. I övrigt är jag ense med majoriteten.

Sveriges advokatsamfund: Det är såsom utredningen framhåller angeläget att i lag meddelas särskilda bestämmelser som gör det möjligt att i brottsförebyggande syfte företaga kontrollåtgärder för att skydda säkerheten vid domstolsförhandling. De bestämmelser som domstolsverket föreslår innebär i flera hänseenden begränsningar i den enskildes fri- och rättigheter enligt regeringsformen. Det är därför angeläget att frågan om valet av säkerhetsåtgärder inte avgörs från fall till fall genom beslut av domstolen utan att ramen för domstolens möjligheler till åtgärder regleras i lag. Samfundet tillstyrker den föreslagna lagen såsom denna utformats i utredningen. Samfundet önskar dock särskilt framhålla följande.

Prop. 1980/81:114

174

Tillämpningen av den föreslagna lagen medför ingrepp i principen om domstols offentlighet. Möjligheten för allmänheten att övervara rättegång är viktig för tilltron till rättskipningens funktioner i ett demokratiskt sam­hälle.

Enligt samfundets mening har därför frågan om säkerhetskontroll och de praktiska problemfrågeställningar som uppkommer i samband med sådan kontroll härav ett nära samband med åhörares möjligheter att på ett tillfreds­ställande sätt följa förhandlingen. De inskränkningar i offentlighetsprincipen som kan bli följden av tillämpningen av lagen om säkerhetskontroll vid domstolsförhandling bör därför kompenseras genom att sådana tekniska åtgärder vidtas att allmänheten på ett bättre sätt än nu kan följa förhandlingen. Det är sålunda viktigt att det finns en stor sessionssal för mål med många tilltalade och att denna utrustas med ventilation så att förhand­hngar kan pågå utan alltför många avbrott. Det är vidare viktigt att denna sal utrustas med olika tekniska hjälpmedel för att förhandlingen skall kunna följas (en god akustik, anordningar för bildvisning mm).

Om nämligen tillstädeskomna åhörare icke kan på ett tillfredsställande sätt följa förhandlingen på grund av trängsel och långt avstånd till de agerande i rättegången, så att vad som uttalas av parterna och rätten icke går att uppfatta, kan ju offentlighetsprincipen sägas bli än mer åsidosatt än med de föreslagna möjligheterna till säkerhetskontroll. För den åhörare som in­funnit sig men nödgas bli avvisad på grund av bristande utrymme i rättssalen blir nog tyvärr offentlighetsprincipen helt illusorisk. Det är därför viktigt att även dessa praktiska frågor uppmärksammas i sammanhanget.

Föreningen Sveriges åklagare: Kontroll- och säkerhetsåtgärder för att skydda allmän ordning och säkerhet kan behövas inte bara vid domstolsför­handlingar utan även vid andra allmänna förrättningar och allmänna sammankomster. Det hade därför enligt föreningens mening varit önskvärt att utredningsuppdraget fått en så vid ram att ett heltäckande förslag kunnat framläggas.

Mot förslaget till lag om säkerhetskontroll vid domstolsförhandling har föreningen intet att erinra. Ej heller finns någon erinran mot de för lagens tillämpning vägledande uttalanden, som upptagits i specialmotiveringen och annorstädes i promemorian.

Föreningen Sveriges länspolischefer och Föreningen Sveriges polischefer: Det har för rättsordningen avgörande betydelse att domstolsförhandlingarna kan genomföras utan att ordningen och säkerheten vid dessa sätts i fara. Detta förhållande bör enligt föreningarnas mening dock ej medföra mer ingripande lagstiftning än som kan bedömas påkallad med hänsyn till den faktiska risken för störningar. Vad beträffar sådana integritetskränkande åtgärder som kroppsvisitation synes dessa endast böra komma i fråga när faran för mycket allvarliga störningar kan bedömas överhängande och andra, mindre ingripande, åtgärder till säkerställande av ordningen bedöms otill­räckliga.

Sett från denna ståndpunkt ställer föreningarna sig tveksamma till det vida

Prop. 1980/81:114

175

tillämpningsområde lagförslaget givits. Det synes sålunda tveksamt om sädant behov av föreslagna skyddsåtgärder kan visas föreligga vid förhand­lingar inför t.ex. marknadsdomstol eller statens va-nämnd att en särreglering är påkallad.

Främst synes anledning att överväga åtgärder enligt lagförslaget föreligga i mål där fråga är om mycket grova brott och där risken för allvarliga störningar- fritagning, hot mot den tilltalades eller annans liv i det enskilda fallet måste bedömas överhängande. Även i dessa fall synes dock i första hand andra och mindre ingripande åtgärder vara att föredraga. I tanke har föreningarna särskilt de preventiva åtgärder i form av noggrann planering av förhandlingarna, bättre utformning av domstolslokalerna etc, utredningen själv pekar på.

Lagförslaget och förslagen till följdändringar har som ovan anförts enligt föreningarnas bedömning gjorts vidare än vad som kan bedömas påkallat. Kretsen av domstolsförhandlingar vid vilka lagen skulle kunna lillämpas bör kunna begränsas.

Sammanfattningsvis anför föreningarna.

Stor aktsamhet bör helt naturligt iakttagas vid införandet av integritets-kränkande åtgärder. Lagförslaget reglerar emellertid en fråga som i dag är relativt ofta förekommande och som är svårhanterad. Förslaget tillstyrkes i allt väsentligt, med hemställan dock att viss överarbetning i linje med vad som ovan diskuterats sker.

Sveriges Radio: Den lag som föreslås av domstolsverket innebär inskränk­ningar i några av de grundlagsfästa fri- och rättigheter som är av särskild vikt för fri opinionsbildning och för en fri och allsidig nyhetsförmedhng och debatt i massmedia. Det gäller här i första hand den direkta inskränkningen i regeringsformens stadgande om domstolsförhandlingars offendighet och rätten att anonymt och utan villkor få följa förhandlingarna. Men lagen innebär också i en mer principiell mening begränsningar i den grundlagsfästa informationsfriheten. Förslaget kommer därtill i ett speciellt hänseende i konflikt med ett av tryck- och yttrandefrihetens grundelement nämligen meddelarskyddet genom att det ger utvidgad rätt till kroppsvisitation av journalister och andra massmediarepresentanter.

För Sveriges Radio är den självklara utgångspunkten vid bedömningar av förslag som innebär inskränkning i yttrande- och informationsfriheten att pröva det faktiska behovet av lagändringar och vid avvägningar och intresse­kollisioner starkt hävda de grundlagsskyddade intressena. Det gör det naturligt för Sveriges Radio att ge förord för åtgärder som tillgodoser uppkomna skyddsintressen och behov utan att inskränka grundlagen även om dessa åtgärder är kostsamma och omfattande. För varje nytt område där

Prop. 1980/81:114

176

inskränkningar i grundlagen etableras avtar respekten för de intressen som lagen skall skydda. Varje alternativ till grundlagsinskränkningar måste därför övervägas noga och det kan här inte vara rimligt att låta kostnads­frågan få ett avgörande inflytande. Grundläggande fri- och rättigheter bör inte få mätas i kronor och ören.

Frågan om det faktiskt behövs ökade säkerhetsåtgärder vid domstolsför­handlingar har inte kunnat besvaras med hänvisning till statistik eller allmänna bedömningar av inträffade våldsdåd vid domstolar. Utredningen har här i stället hänvisat till iakttagelser om förändringar i brottslighetens karaktär under 1970-talet. Utredningen anför att man bakom allt fler brott anser sig kunna konstatera vittförgrenade ligor med stora ekonomiska resur­ser, att brottsligheten gäller allt större ekonomiska intressen och att de politiska inslagen har tilltagit. Detta är omständigheter som utredningen anser ger skäl för antagandet alt riskerna för våldsdåd vid domstolar ökat. Med utredningens utgångspunkt måste man då enligt SR klarlägga om de förändrade säkerhetskraven kan tillgodoses utan att några grundlagsskyd­dade intressen inskränks. Utredningen har egenthgen inte berört mer än etl reellt alternativ till personkontroll, nämligen ombyggnad av domstolsloka­lerna. Enligt utredningen tycks det i och för sig inte föreligga några praktiska hinder mot att bygga eller bygga om domstolslokaler på sådant sätt att skyddsintressena tillgodoses. Det tycks främst vara kostnaderna i samman­hanget som gjort att utredningen i stället valt att rekommendera personkon­troll som en lösning.

Av utredningen framgår att den föreslagna personkontrollen skall tillämpas med stor restriktivitet; endast då mycket välgrundade misstankar om våld föreligger. Det kan alltså även enligt utredningens bedömning inte bli fråga om att tillämpa reglerna på mer än ett fåtal rättegångar per år. Det torde därtill förhålla sig så att rätten och polisen i relativt god tid måste bedöma risksituationen för att lagen skall kunna tillämpas. Mot den bakgrunden förefaller det vara ett realistiskt alternativ till personkontroll att låta anpassa ett mindre antal rättegångslokaler runt om i landet till speciella säkerhetskrav och hålla s.k. riskförhandlingar i dessa lokaler. Det rör sig som ovan nämnts endast om ett fåtal rättegångar och hotbilden bör stå klar i så god tid före rättegången att denna utan olägenhet kan förläggas dit. Om man väljer denna lösning på säkerhetsproblemen behöver ingen inskränkning göras i de grundlagsskyddade intressena. SR menar att alternativet med ombyggnad av vissa domstolslokaler ligger närmast till hands och bör utredas ytterligare innan slutlig ställning tas till förslaget.

Beträffande utformningen av förslaget i sig finns redan nu anledning till ytterligare principiella invändningar. Det är närmast självklart att inskränk­ningar i grundlag måste göras med sådan precision att envar kan se in­skränkningens gränser. Eljest föreligger allvarliga risker för godtycke och kontinuerliga utvidgningar av tillämpningsområdet. Det förslag som nu föreligger uppfyller enligt SR inte detta krav på klarhet.

Prop. 1980/81:114

177

2 Formerna för säkerhetskontroll

JK: Jag delar helt domstolsverkets uppfattning att identitetskontroll ej bör förekomma.

RÅ: De föreslagna åtgärderna, kroppsvisitation och husrannsakan, samt förutsättningarna för och det praktiska genomförandet av dem, har utförligt motiverats av domstolsverket. Jag delar de bedömningar för vilka domstols­verket givit uttryck. De synpunkter som framförts beträffande identitetskon­troll finner jag bärande.

Överåklagaren i Stockholms åklagardistrikt: Verket föreslår beträffande kontrollformer enbart kroppsvisitation och undersökning av handbagage. Däremot avstyrks identitetskontroll. Den tekniska utvecklingen av vapen och sprängämnen gör emellertid att enbart kroppsvisitation ej utgör någon säker garanti mot sabotagehandlingar i rättssalen. En möjlighet att vidta även identitetskontroll vid särskilt riskfyllda förhandlingar måste bedömas vara ett i preventivt syfte verksamt medel att förhindra sabotagehandlingar. Kravet på legitimationshandling för den som avser bevista sådan förhandling kan i god tid kungöras via massmedia. Den inskränkning i offentligheten som identitetskontrollen innebär bör kunna accepteras vid särskilt riskfyllda förhandlingar. Den föreslagna lagen bör enligt min uppfattning medge även en sådan kontrollmöjlighet.

Rikspolisstyrelsen: De erforderliga polisiära tvångsmedlen till förebyggan­de av störningar och angrepp vid domstolsförhandling skall inte samman­blandas med de rent straffprocessuella tvångsmedlen för att ingripa mot kriminella personer, eftersöka bevismaterial och vidta andra undersöknings­åtgärder i brottmål. Syftena med dessa två tvångsmedelskomplex är ej desamma. Beslutsbehörigheterna skiljer sig såtillvida att endast polismyn­dighet - polischef eller annan polisjurist, se 3 § i föreslagen lag- kan och skall besluta om förebyggande tvångsmedel.

Med hänsyn härtill bör de i brottmålssammanhang inarbetade begreppen (kroppsvisitation, beslag etc) inte användas för att beskriva hur polisen skall förfara vid säkerhetstryggande åtgärder. I lagförslaget har utredningen använt sig av dels det straffrättsliga begreppet kroppsvisitation, dels av undersökning av påträffade väskor och andra föremål. Det reella straffpro­cessuella tvångsmedlet husrannsakan har således inte ansetts användbart. Som kroppsvisitation anser utredningen att undersökning med elektrisk metalldetektor skall ses. Delta synsätt överensstämmer knappast med lagstiftarens uppfattning om vad som ursprungligen skall läggas i begreppet kroppsvisitation (jfr också JO 1971:92). En viss begreppsförvirring uppstår således genom utredningens förslag. Detta kan styrelsen inte godta. Ej heller kan styrelsen se något bärande skäl till, varför polisman i säkerhetskontrol-lerande syfte får undersöka kläder som personer bär på sig men inte en håruppsättning, peruk eller kroppsattrapp (kroppsbesiktning).

12 Riksdagen 1980/81. 1 saml. Nr 114

Prop. 1980/81:114

178

Polisen måste givetvis ges laga rätt att utföra säkerhetskontrollerna på ett fullt tillfredsställande sätt och givetvis ha rätt att använda våld. Redan idag kan polisen granska en håruppsättning eller protes för att förvissa sig om att skjutvapen, bomb, gasanordning eller annat "farligt" föremål inte medföres in i rättegångssalen. Riskerna för angrepp mot domstolen och inblandade personer eller för fritagningsförsök har inte minskat. Det finns därför ingen anledning att inskränka polisens laga befogenheter att trygga säkerheten vid domstolsförhandlingar eller offentliga förhandlingar i annat sammanhang.

Rikspolisstyrelsen förmenar alltså att polismyndighet på begäran av domstol skall ges laga befogenhet att företa säkerhetskontroll vid domstols­förhandling för att säkerställa genomförandet av offentlig förhandling inför rätta och att polisman därvid ges rätt att, utan hinder av grundlagsskydd mot kroppsligt ingrepp (kroppsbesiktning), kroppsvisitation, husrannsakan och liknande intrång, (2 kap 6 § RF), eftersöka "farliga" föremål som en person kan tänkas bära på och med sig eller som eljest kan finnas i och i anslutning till domstolens lokaler. Denna laga befogenhet skall alltså grundas på ett själv­ständigt, politirättsligt institut. Som rekvisit för ingreppsrätten bör uppställas risk för allvarlig fara för säkerheten.

I enlighet med styrelsens förslag till säkerhetskontroll måste polisman även

ges rätt att företa kontroll av besökandenas identitet. Inte sällan ger

identitetskontrollen anledning till vidare undersökning av vederbörande per­

son. Dessutom behöver den person som befinner sig i domstolslokalen inte

vara försedd med otillåtet föremål (dvs angripbar) men likväl utgöra en fara

för genomförande av rättegången. Han kan exempelvis vara den som leder

fritagningsaktionen. 

Kammarrätten I Göteborg: Kammarrätten delar domstolsverkets uppfatt­ning att säkerhetskontrollen bör begränsas till kroppsvisitation och under­sökning av väska, paket m.m. och har icke något att erinra mot verkets närmare överväganden och förslag i fråga om dessa kontrollformer.

Rättegångsutredningen (Ju 1977:06): Vid sidan av de ordinära kontrollfor­merna kroppsvisitation och undersökning av väska m.m. diskuterar dom­stolsverket en möjlighet till identitetskontroll. Man kommer dock fram till att en sådan kontroll inte bör förekomma. De flesta av oss delar verkets uppfattning. Bland oss finns dock, som sagts i vårt tidigare yttrande, företrädare för åsikten att identitetskontroll i vissa fall bör kunna erbjudas som ett alternativ till den som inte vill underkasta sig kroppsvisitation. Identitetskontroll är enligt denna åsikt en mindre ingripande åtgärd än kroppsvisitation, och det finns situationer där den måste anses tillräcklig.

Vi anser som tidigare sagts att särskilda kontrollåtgärder av den typ som domstolsverket skisserar bör få tillgripas endast när det föreligger en påtaglig risk för våld i samband med förhandlingen. Föreligger en sådan risk, måste de av verket föreslagna åtgärderna i vissa teoretiskt tänkbara situationer framstå som otillräckliga. Det är t.ex. föga tillfredsställande att polisen vid

Prop. 1980/81:114

179

allvarlig misstanke att en okänd person skall föröva ett bombdåd mot de agerande vid en förhandling inte skall kunna kroppsvisitera alla som skall in i domstolsbyggnaden och alla som uppehåller sig strax utanför byggnaden. Om det anses att domstolarna skall skyddas mot den typen av övergrepp genom den nu aktuella lagstiftningen, måste kontrollmöjligheterna göras mer flexibla, dvs. kunna bättre anpassas efter det aktuella hotets beskaffen­het.

Mycket talar emellertid enligt vår mening för att konkreta hot utanför rättssalen får mötas med åtgärder grundade på annan och mer generell lagstiftning än den nu aktuella. Det torde vara ogörligt att i en särlagstiftning för domstolsförhandlingar ge möjlighet till åtgärder mot varje tänkbart yttre hot, t.ex. hot om bombfällning från helikopter. Det som av verket främst åberopats till stöd för en särlagstiftning - den grundlagfästa förhandlings­offentligheten vid domstol - motiverar inte heller att lagstiftningen reglerar annat än åtgärder för att motverka våld i själva rättssalen. Vi anser därför att den aktuella lagen bör begränsas till kroppsvisitation och undersökning av väskor m.m. i rättssalen, medan misstänkta föremål som påträffas utanför denna får undersökas med stöd av annan lagstiftning.

För att en väska e.d., som påträffas i rättssalen, skall få undersökas kräver den föreslagna lagtexten att innehavaren är okänd. Vi menar att det kan finnas undantagssituationer när en väska kan behöva undersökas enligt den särskilda lagstiftningen även när innehavaren är känd. Det nämnda rekvisitet bör därför utgå.

Tvångsmedelskommittén: Domstolsverket har kommit till den slutsatsen att identitetskontroll kan undvaras som särskild kontrollform. Fördelarna med att inte ha någon identitetskontroll ligger i öppen dag. Vem som så önskar kan då under full anonymitet bevista en rättsförhandling och göra sina iakttagelser och reflexioner vilka han sedan under bevarad anonymitet kan låta publicera. En identitetskontroll skulle innebära en allvarlig begränsning av den meddelarfrihet och tryckfrihet som tryckfrihetsförordningen garan­terar medborgarna. Den skulle likväl knappast kunna anses oförenlig med tryckfrihetsförordningens regler. Enligt tvångsmedelskommitténs mening bör identitetskontroll av åhörare dock inte införas utan att mycket starka skäl talar för det. Vad domstolsverket anfört talar för att behovet av sådan kontroll inte är så framträdande. Den bör därför inle införas.

Säkerhetskontroll i form av kroppsvisitation och undersökning av väska, paket m.m. kan inte anses kränka anonymitetsintresset på samma sätt som en identitetskontroll. En åhörare kan genom att inte ha några identitetshand­lingar med sig undgå att få sin identitet röjd när han kroppsvisiteras och hans portfölj e.d. undersöks och en journalist kan genom att tillse att han inte medför några handlingar som avslöjar namn på meddelare skydda dennes anonymitet. För att kunna vidta sådana försiktighetsåtgärder måste de emellertid i förväg veta att säkerhetskontroll kommer att äga rum vid domstolsförhandlingen i fråga. De kan rimligen inte förväntas utgå från att säkerhetskontroll kommer att göras, eftersom så kommer att ske endast i

Prop. 1980/81:114

180

sällsynta undantagsfall. Tvångsmedelskommittén föreslår att det tas upp till övervägande om det inte skall åligga rätten att på lämpligt sätt offentliggöra sitt beslut om säkerhetskontroll och att göra det i god tid före förhandling­en.

Säkerhetskontroll i form av kroppsvisitation och undersökning av väska m.m. innebär ingrepp i enskilds rätt till kroppslig och personlig integritet och tillika ingrepp i hans informationsfrihet och i offenllighetsgrundsalsen. Dessa fri- och rättigheter får dock enligt 2 kap. 12 § regeringsformen begränsas genom lag för att tillgodose ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle, dock inte mer än som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett begränsningen och ej heller så långt att begränsningen utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen. En säkerhetskon­troll så utformad som domstolsverket föreslår tjänar tveklöst ett godtagbart ändamål och den kan enligt tvångsmedelskommitténs mening inte anses sträcka sig längre än som är nödvändigt och inte heller så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen. Tvångsmedelskommittén tillstyrker därför att förslaget genomförs.

--- Med anledning av att domstolsverket anför att en utomstående

väldsverkare kan lyckas kringgå kontrollen genom att oriktigt påstå sig vara t.ex. målsägande eller annan medverkande vill tvångsmedelskommittén emellertid ta upp frågan om inte obligatorisk identitetskontroll av andra än åhörare bör äga rum vid en riskförhandling och en bestämmelse härom tas in i lagen. Bestämmer rätten att säkerhetskontroll skall äga rum vid en förhandling skulle detta i så fall innebära att alla åhörare blir föremål för kroppsvisitation och undersökning av handbagage medan alla övriga blir föremål för identitetskontroll dvs. åläggs att genom legitimation eller annan liknande handling styrka sin identitet. Om särskilda skäl föreligger kommer en del av de senare att dessutom bli föremål för kroppsvisitation och undersökning av handbagage.

Sveriges domareförbund: På skäl domstolsverket anfört torde identitets­

kontrollen kunna undvaras som särskild kontrollform.        

Såsom anförs i motiven bör säkerhetskontrollen syfta till att förhindra såväl övergrepp i själva rättssalen som i väntrum och andra till rättssalen hörande utrymmen till vilka allmänheten har tillträde. Det är därför av vikt att dessa utrymmen avgränsas på lämpligt sätt. Åhörare som inte vill underkasta sig kontrollen måste kunna vägras tillträde till de sålunda avgränsade lokalerna. Lagtexten ger emellertid möjlighet att vägra tillträde enbart till själva förhandlingen. Det är sålunda en brist att det inte av lagen klart framgår att beslutet om säkerhetskontroll inte bara avser rättssalen utan även vissa andra utrymmen samt att det är inom detta avspärrade område som kontrollen skall äga rum och från vilket avvisning får ske. Liksom rätten

Prop. 1980/81:114

181

ej bör meddela beslut om säkerhetskontroll utan samråd med polismyndig­het, bör denna ej ges rätt att verkställa sådan utvidgad avspärrning utan samråd med domstolens chef såsom ansvarig för domstolens totala verksam­het. Det kan emellertid ifrågasättas om det är nödvändigt att intaga föreskrifter om samråd i själva Jagtexten.

Pressens samarbelsnämnd: Samarbetsnämnden utgår ifrån att några regler om identitetskontroll inte kommer att införas i den föreslagna lagen om säkerhetskontroll vid domstolsförhandling. En identitetskontroll skulle enligt nämndens mening på ett icke godtagbart sätt begränsa den meddelar­frihet och det anonymitetsskydd som garanteras genom TF:s regler.

Nämnden förutsätter vidare att det i motiven till en kommande lag om säkerhetskontroll starkt understryks att säkerhetskontroll inte får ske i sådan ordning att överträdelse av nyssnämnda regler och regeln om efterforsk­ningsförbud äger rum. Detta innebär bl.a. att det måste noggrant undvikas att identiteten hos personer som bevistar en rättegång avslöjas genom det sätt varpå säkerhetskontrollen genomförs. Exempelvis kan en journalist som för övrigt inte är känd för de tjänstemän som genomför säkerhetskontrollen ha ett berättigat intresse av att inte få sin närvaro registrerad för den händelse dokument eller andra föremål som han medför skulle röja hans identitet. Nämnden förutsätter självfallet att det i detta fall kommer att föreligga tystnadsplikt för tjänstemännen.

3 Förutsättningar för säkerhetskontroll

JK: Enligt 1 § i den föreslagna lagen får säkerhetskontroll äga rum om det till följd av särskilda omständigheter finns risk för att brott som utgör allvarlig fara för säkerheten kan komma att förövas.

Jag kan visserligen dela domstolsverkets uppfattning att det knappast kan uppställas krav på att kvalificerad risk skall föreligga. Men med tanke på att fråga är om ett avsevärt ingrepp i den personliga integriteten bör å andra sidan säkerhetskontroll inte få företagas om risken är helt obetydlig. Till undvikande av oenhetlig och ej avsedd rättstillämpning bör detta förhållande markeras i lagtexten på lämpligt sätt.

Kammarrätten i Göteborg: Kammarrätten instämmer i de principiella överväganden och förslag som domstolsverket redovisar i detta avsnitt av promemorian.

Länsrätten i Malmöhus län: Enligt länsrättens mening hade förutsättning­arna för domstol att föranstalta om säkerhetskontroll klarare bort anges i lagförslaget än som skett. Den föreslagna lydelsen torde öppna möjligheter för oberättigade ingrepp i den personliga integriteten och offentlighetsprin­cipen. En "nervös" domare skulle vid minsta misstanke om inte alltför allvarliga brott i vilket mål som helst kunna besluta om säkerhetskontroll. En

Prop. 1980/81:114

182

precisering kunde exempelvis ske genom att det i lagtexten angavs vilka brott det skulle finnas risk för och genom att säkerhetskontroll normalt fick ske endast i samband med vissa måltyper som bl.a. terroristmål och mål som äger samband med organiserad brottslighet.

BRÅ: 11 § anges som förutsättning för säkerhetskontroll att risk finns för "brott som utgör allvarlig fara för säkerheten". Vilken säkerhet som avses anges inte närmare. Anledningen synes enligt specialmotiveringen vara att man velat ha möjlighet till säkerhetskontroll även vid andra brott än sådana som direkt riktar sig mot andras liv eller hälsa. Samtidigt är dock uppenbart att sådana föremål som kan och bör få eftersökas vid säkerhetskontrollen är sådana som kan komma till användning vid våldsdåd.

Enligt BRÅs uppfattning bör med hänsyn härtill förutsättningarna för säkerhetskontroll kunna begränsas till fall där fara föreligger för säkerheten till liv eller hälsa. Sådan föreligger självfallet när man har anledning räkna med allvarligt menat hot mot person. Även i fall där hotet direkt riktar sig mot annat än person, exempelvis själva förhandlingslokalen, torde i allvarligare fall också fara för liv eller hälsa föreligga.

Rättegångsutredningen: Det är inte så lätt att utläsa hur domstolsverket tänkt sig att avgränsa de situationer där säkerhetskontroll får företas. En grundläggande utgångspunkt för verket är att restriktivitet bör iakttas vid bedömningen av om säkerhetskontroll är befogad, med hänsyn till kontroll­åtgärdernas ingripande natur (s. 117)! Detta är ett uttalande som vi - som tidigare sagts - är beredda att ställa oss bakom. Men verket säger vidare att kontroll måste kunna tillgripas även när sannolikheten för farans förverkli­gande är låg, med hänsyn till de allvarliga brott som kan komma i fråga. Denna deklaration kan knappast sägas följa den restriktiva linjen.

För att tillrättalägga oklarheterna försöker verket precisera sig: "Vid bedömandet av sannolikhetskravet måste givetvis alla på frågan inverkande faktorer beaktas, t.ex. det sätt på vilket faran kommit till uttryck, arten av befarade våldshandlingar, vilka som kan skadas etc." (s. 117). Vi ställer oss något frågande till dessa faktorers relevans. Den sistnämnda passussen kan bl.a. ge anledning till en undran om verket anser säkerhetskontroll mer befogad t.ex. när ett attentat kan förväntas riktat mot rättens ledamöter, än när endast åklagare och advokater finns i riskzonen. Men troligen menar man endast att en lägre sannolikhetsgrad kan godtas om ett stört antal personer, oavsett befattning, finns i riskzonen. Verket vill emellertid också värna om den enskilde individen; man bör inte upprätthålla något generellt krav på att hotet måste rikta sig mot en större krets personer (s. 97).

Den form av kontroll som domstolsverket föreslår är av integritetsmässigt ingripande natur. Det är av flera skäl väsentligl att förutsättningarna för kontrollen beskrivs så att den används endast i situationer när det är befogat. Enligt vår mening har domstolsverket inte skapat en från denna utgångs­punkt godtagbar avgränsning av området för säkerhetskontroll. Inte heller

Prop. 1980/81:114

183

kan kraven på garantier för en så långt möjlig enhetlig rättstillämpning anses tillräckligt tillgodosedda.

De flesta av oss menar att intresset av en restriktiv användning av säkerhetskontrollen kräver att området för kontrollen lagtextmässigt inskränks mer än enligt förslaget. Det är enligt denna mening inte de befarade brottsarterna som är felaktigt beskrivna, medan däremot invänd­ningar kan resas mot den av verket föreslagna risknivån. Uttalandet att även en låg risknivå motiverar en säkerhetskontroll kan kanske av någon domare tas till intäkt för att använda kontrollen även i objektivt sett helt opåkallade lägen. Man bör enligt denna mening i stället markera att risknivån måste ligga betydligt högre; risken bör i lagtexten beskrivas som "påtaglig", "stor" eller liknande. Föreligger en sådan risk, är det å andra sidan mindre intressant vilken sorts väpnat våld eller vilket hot om våld som kan misstänkas; säkerhetskontroll bör då normalt äga rum.

Yttrandefrihetsutredningen: De föreslagna förutsättningarna för säkerhets­kontroll synes behöva preciseras mera. Sålunda kan kriteriet "brott som utgör allvarlig fara för säkerheten" förslagsvis bytas ut mot "brott som utgör allvarlig fara för någons liv, hälsa eller frihet eller för omfattande förstörelse av egendom". I övrigt har vi ingen invändning mot den föreslagna lagstiftningen.

Föreningen Sveriges länspolischefer och Föreningen Sveriges polischefer: Vad gäller rekvisitet "särskilda omständigheter etc" synes detta allt för vagt utformat. Specialmotiveringen lämnar föga vägledning. Föreningarna är väl medvetna om de svårigheter som föreligger att koncist avgränsa antalet fall till att avse den förmodligen mycket fåtaliga grupp mål som oundgängligen fordrar föreslagen kontroll. Icke minst rältssäkerhetshänsyn talar dock för en omarbetning av lagförslaget i denna del.

4 Vilka bör få kontrolleras?

JK: Enligt domstolsverket är det främst av åhörare som man typiskt sett kan befara våldshandlingar och andra övergrepp i samband med förhandling. Jag delar denna uppfattning.

Jag har däremot svårt att hysa förståelse för den av verket förfäktade åsikten att samtliga åhörare utan undantag bör kontrolleras (s 102). Möjlighet bör finnas att från kontroll undantaga viss åhörare eller vissa åhörare, om anledning saknas att befara övergrepp från deras sida.

Om särskilda skäl föreligger får enligt förslaget kontrollen enligt 2 § första stycket andra punkten omfatta även andra som skall närvara vid förhand­lingen. I 3 § andra stycket föreslås att beslut om säkerhetskontroll skall innehålla uppgift om kontrollens omfattning.

Bestämmelsen om kontroll av andra än åhörare är undantagslös. Enligt ordalydelsen kan säkerhetskontroll således omfatta rättens ledamöter och

Prop. 1980/81:114

184

åklagare. Detta är inte rimligt. Av motivuttalanden (s 105) framgår också att verket från kontroll vill undantaga bl.a. offentliga funktionärer och advokater. Verket är medvetet om att det vore av värde för den tillämpande myndigheten att kunna grunda sitt beslut på en uttrycklig bestämmelse men avstår från att lägga fram förslag till undantagsbestämmelse, eftersom det är förenat med vissa svårigheter att dra upp gränserna för kontrollens omfattning beträffande andra än åhörare.

Enligt min mening är det angeläget att den föreslagna lagen förses med en bestämmelse som klargör vilka personer förutom åhörare som kan under­kastas kontroll. Det torde vara tillräckligt att ange att kontrollen om särskilda skäl föreligger får avse även annan som skall närvara vid förhandlingen om närvaron inte beror på utövning av statlig tjänst eller av uppdrag som offentlig försvarare.

Kammarrätten i Göteborg: Kammarrätten anser det kunna godtas att säkerhetskontroll enligt den nu föreslagna lagen icke skall omfatta personer som uppehåller sig i domstolens lokaler utan att skola bevista riskför­handling.

Kammarrätten kan dock icke acceptera en ordning som innebär att säkerhetskontroll alltid skall omfatta samtliga åhörare. Såväl åhörare som andra som skall bevista förhandlingen bör, efter rättens prövning i varje särskilt fall, få underkastas sådan kontroll i den mån den information som föranlett kontrollen ger anledning därtill.

Enligt kammarrättens uppfattning saknas anledning att låta säkerhetskon­troll omfatta personer som bevistar förhandlingen såsom ett led i fullgöran­det av allmän tjänst eller rättens uppdrag. De bör därför generellt i lagen undantas från dess tillämpning.

Länsrätten i Malmöhus län: Länsrätten delar domstolsverkets uppfattning att kontrollåtgärder endast bör få riktas mot dem som skall deltaga i eller på annat sätt bevista riskförhandlingen.

Säkerhetskontrollen bör omfatta åhörare vid riskförhandlingen. Den åhörare som inte frivilligt underkastar sig kontrollen bör dock inte bara vägras tillträde till förhandlingen utan han eller hon bör även avlägsnas från domstolens lokaler. Att så kan ske framgår inte av lagtextförslaget. Om en avvisad åhörare, som är beväpnad med exempelvis en handgranat, tillätes bli kvar i domstolens lokaler kan han ju lätt fullfölja sitt planerade angrepp.

Fråga är sedan om andra än åhörare bör omfattas av lagstiftningen om säkerhetskontroll. I 2 § första stycket andra punkten av lagförslaget har angetts att kontrollen får omfatta andra (än åhörare) "om särskilda skäl före­ligger". Vad som menas med särskilda skäl har inte förklarats vare sig i lagtextförslaget eller i den allmänna eller i den speciella motiveringen till förslaget. Man torde dock därmed avse det fall att en agerande, exempelvis ett vittne, planerar att begå ett allvarligt brott vid förhandlingen. I sådant fall torde emellertid ingripande kunna ske med stöd av rättegångsbalkens regler

Prop. 1980/81:114

185

om husrannsakan m.m. Länsrätten är därför tveksam till om reglerna om säkerhetskontroll bör omfatta andra än åhörare vid förhandlingen. Skulle ändock kontrollen anses böra omfatta även andra än åhörare, bör i specialmotiveringen närmare anges vad om avses med uttrycket särskilda skäl.

Enligt länsrättens mening bör reglerna om säkerhetskontroll vid domstols­förhandling vara supplementära till reglerna i rättegångsbalken om husrann­sakan och kroppsvisitation m.m. I det fall att del kan misstänkas att en viss person förbereder sådant brott mot säkerheten vid en domstolsförhandling som avses i promemorian bör ingripande ske mot denne med stöd av bestämmelserna i rättegångsbalken och inte genom beslut om säkerhetskon­troll av samtliga närvarande vid förhandlingen. Reglernas supplementära karaktär bör framgå av lagtexten.

Domstolsverket har i sina överväganden funnit'att säkerhetskontrollen beträffande andra än åhörare inte bör genomdrivas i vidare omfattning äri som är motiverat av föreliggande risker. Domstolsverket menar att flertalet av dem som vid en förhandling är verksamma i det allmännas tjänst inle skall behöva underkastas kontrollen. Domstolsverket har dock stannat för att inte i någon undantagsbestämmelse ange att vissa personkategorier skall vara undantagna personkontrollen. I det fall att säkerhetskontrollen skall omfatta andra än åhörare bör det emellertid enligt länsrättens mening i en särskild lagbestämmelse anges att vissa personkategorier skall vara undantagna från säkerhetskontrollen. En sådan bestämmelse bör från kontrollen undanta rätten med tillbehör, företrädare för det allmänna såsom åklagare, taxerings­intendenter, allmänna ombud och polis- och häktespersonal samt advokater och biträdande jurister vid advokatbyrå. Inte från någon av dessa person­kategorier torde man ha att vänta angrepp av den art lagförslaget avser att förhindra.

Rättegångsutredningen: Enligt domstolsverket är det från åhörarna som man främst kan riskera väpnat våld. I den mån kontroll skall förekomma bör den enligt förslaget i första hand inriktas på dessa. Vi delar denna uppfattning. Däremot har vi svårt att förstå verkets uttalande (s. 102) att samtliga åhörare "utan undantag" bör kontrolleras i samband med en riskförhandling. Skälet sägs vara att varje åhörare kan välja mellan att under­kasta sig kontrollen och att avstå från att gå in i rättssalen. Detta är såvitt vi kan förstå inget argument mot att ge en möjlighet till differentierad kontroll, dvs, att kontroll skall kunna underlåtas beträffande viss eller vissa åhörare, från vilka man definitivt saknar anledning befara övergrepp. Intresset av att kontrollen begränsas så mycket som möjligt talar enligt vår mening starkt för att en sådan möjlighet öppnas.

När det gäller andra än åhörare - dvs. sådana personer som har en aktiv funktion i rättegången - medger verket att risken för våld är ringa. Man vill ändå har en kontrollmöjlighet, om "särskilda skäl" föreligger. Sådana

Prop. 1980/81:114

186

särskilda skäl skall alltså skiljas från de "särskilda omständigheter" som enligt samma paragraf i verkets lagtextförslag krävs för att säkerhetskontroll överhuvudtaget skall få företas. Den som skall tillämpa lagen i praktiken har enhgt vår mening befogade krav på avsevärt tydligare besked om i vilka situationer andra än åhörare skall få kontrolleras. De vägledande uttalanden som lämnas i den allmänna motiveringen (s. 104) kan inte anses tillräckli­ga-

Även i ett annat hänseende erbjuder förslaget om kontroll av andra än åhörare problem. Verkets lagtext ger formellt möjlighet att kontrollera samtliga som skall gå in i rättssalen. Det framstår för oss som en absurd tanke att t.ex. rättens ledamöter skall kunna utsättas för kroppsvisitation. Detta har verket givetvis inte heller menat, utan vill genom motivuttalanden undanta bl.a. offentliga funktionärer och advokater från kontrollen. När det gäller denna lagstiftningsmetod har vi olika meningar. Somliga av oss anser den acceptabel, medan andra menar att rättssäkerheten och intresset av att tillämpningen av den föreslagna lagen verkligen begränsas så långt det är möjligt kräver att de som alltid skall undantas från kontrollen direkt anges i lagtexten. Givetvis är vi medvetna om att en sådan uppräkning kan visa sig svår att göra. Bl.a. torde många ganska intrikata gränsdragningsproblem -delvis antydda i utredningen - uppstå. Detta är emellertid snarast ett skäl för lagstiftning.

Efter att ha påtalat dessa svagheter i utredningsförslaget vill vi emellertid ifrågasätta om det överhuvudtaget finns något praktiskt behov av säkerhets­kontroll avseende andra än åhörare. Att kontroll av åhörare stundom kan vara befogad hänger samman med att misstankarna om våldsanvändning därvidlag kan rikta sig mot en ganska diffus grupp okända människor; de vanliga reglerna om polisens rätt att ingripa i brottsförebyggande syfte gäller därför inte. I fråga om dem som skall agera i rättegången är däremot läget ett helt annat. De är i förväg kända eller i varje fall idenlifierbara för rätten och åklagaren; misstänker man bruk av våld från denna kategori är misstankarna i de allra flesta fall så starkt inriktade mot någon eller några individer att ingripande kan ske på annan grund än den nu aktuella lagstiftningen. Vi anser därför att man utan olägenhet kan avstå från att i detta sammanhang ge möjlighet till kontroll av andra än åhörare; särskilt gäller detta givetvis om lagstiftningen görs provisorisk.

Tvångsmedelskommittén: Säkerhetskontrollen skall i första hand avse

åhörare. Vad tvångsmedelskommittén i det föregående anfört har också tagit

sikte främst på åhörare. Om särskilda skäl förehgger skall kontrollen

emellertid få omfatta även andra som skall närvara vid förhandlingen, t.ex.

vittne, målsägande, icke häktad tilltalad men även parts biträde och i princip

även t.ex. rättens ledamöter. Domstolsverket har (s. 104-107) närmare

utvecklat sin syn på denna fråga. De skäl som domstolsverket anför får anses

bärande. Tvångsmedelskommittén har därför ingen invändning att

göra.-- 

Prop. 1980/81:114

187

Sveriges domareförbund: När det gäller det svåra problemet om parter, vittnen och andra som är skyldiga att inställa sig till förhandlingen skall underkastas säkerhetskontroll, synes lagtext och motiv stundom över­ensstämma mindre väl. På s 127 talas om att dessa personer "inte utan vidare ... får avlägsnas från domstolens lokaler". Lagtexten ger emellertid ej något stöd för att detta överhuvudtaget får ske. På s 126 sägs att polisen inte på eget initiativ och utan rättens kännedom bör tvångsvis underkasta part, vittne eller annan som skall medverka vid förhandlingen kontroll. Likväl är det svårt att förstå annat än att ett beslut om säkerhetskontroll enligt lagförslagets 2 § 1 st 2 p innebär just att parter, vittnen m.fl. skall kunna kroppsvisiteras, även om de motsätter sig detta. Det är emellertid riktigt, att en strikt och onyanserad tillämpning av ett sådant beslut i vissa fall kan framstå som olämplig. Avfattningen av 4 § - som inte innebär något obligatoriskt krav på kroppsvisitation - ger dock viss möjlighet för polisen att finna lämpliga lösningar. Däremot kan problem uppstå om parten eller vittnet väljer att avlägsna sig i stället för att underkasta sig säkerhetskon­trollen. Detta blir en processuell fråga som rätten torde ha att avgöra enligt rättegångsbalkens regler.

Föreningen Sveriges länspolischefer och Föreningen Sveriges polischefer: Visserligen anges närmare i specialmotiven vilka personer som ej avses omfattade av lagen men lagtexten är på denna punkt så öppet avfattad att fältet lämnas fritt för en avsevärt vidare tolkning än vad som möjligen kan ha varit avsett.

I specialmotiven saknas för övrigt anmärkning rörande agerande vis a vis utländsk diplomat som i och för sin tjänst önskar övervara domstolsförhand­ling vid vilken visitation avses förekomma.

5 Beslut och verkställighet

JK: Beslut om säkerhetskontroll bör föregås av samråd inte bara, som föreslås i utredningen, med polismyndighet utan också med åklagaren i målet. Åklagaren, förundersökningsledaren, har ofta den bästa överblicken över vad som framkommit under utredningen och kan därför bäst bedöma behovet av säkerhetskontroll och kontrollåtgärdernas närmare utformning. I 3 § bör föreskrivas att samråd skall ske jämväl med åklagaren. Lagtexten bör lämpligen utformas så att domstolen skall besluta efter hörande av åklagaren och polismyndigheten.

Innan polismyndighet utfärdar anvisningar enligt 5 § bör av nyss anförda skäl myndigheten samråda med åklagaren. Denna samrådsskyldighet bör lagfästas.

RÅ: Slutligen vill jag något kommentera den föreslagna bestämmelsen i 3 § första stycket om att beslut om säkerhetskontroll meddelas av rätten efter samråd med polismyndighet. Kontrollen skall lämpligen beslutas av rätten

Prop. 1980/81:114

188

och av naturliga skäl utföras av polis. Dess omfattning och dess genomfö­rande tidsmässigt och lokalt torde kräva det föreslagna området. När det gäller domstolsförhandlingar i brottmål, där säkerhetskontroll övervägs, torde emellertid utan undantag fråga vara om brottslighet av så allvarlig beskaffenhet, att åklagare varit undersökningsledare. De övergripande kunskaper om gärningarna och gärningsmannen som i sådant fall finns samlade hos åklagaren och som även, utan att direkt kunna utläsas av handlingarna i målet, kan ha legat till grund för åtalets utformning och innehåll synes böra komma rätten till del före ett beslut om säkerhetskon­troll. Bestämmelsen synes därför, då fråga är om förhandling i brottmål, böra kompletteras så att samråd skall äga rum jämväl med åklagaren.

Svea hovrätt: Befogenheten alt meddela beslut om säkerhetskontroll bör -närmast av praktiska skäl - även i hovrätt tillkomma rättens ordförande efter samråd med polismyndighet. Att ordföranden även skall samråda med verksledningen är naturiigt men behöver ej komma till uttryck i lagtexten.

Kammarrätten i Göteborg: När fråga om anordnande av säkerhetskontroll uppkommer i överrätt bör frågan avgöras "på avdelning" även om målet då befinner sig på beredningsstadiet. För att författningsmässig grund för en sådan handläggningsordning skall erhållas måste dock anordnande av säkerhetskontroll upptas bland de frågor som rotelinnehavaren enligt bestämmelser i bl.a. hovrättsinstruktionen icke är behörig att ensam pröva.

Göteborgs tingsrätt: De mål vid allmänna underrätter, som huvudsakligen kommer att beröras av bestämmelserna om säkerhetskontroll vid domstols­förhandhng, är med stor sannolikhet brottmål avseende brott mot rikets säkerhet, allmänfarliga brott och narkotikabrott. Eftersom de tilltalade i dessa mål nästan alltid torde vara häktade, får domstolen tillgång till handlingarna i målet först kort tid före huvudförhandlingen. För att rätt kunna bedöma behovet av säkerhetskontroll anser tingsrätten det därför fördelaktigt om - på sätt rättegångsutredningen föreslagit - det i 3 § av lagen utsädes, att åklagaren i brottmål skulle tjänstgöra som förmedlande länk mellan domstol och polismyndighet.

Rättegångsutredningen: I denna del vill vi på nytt framföra den i vårt tidigare yttrande hävdade åsikten att beslut om säkerhetskontroll i brottmål bör ske efter samråd med åklagaren; denne har i egenskap av förundersök­ningsledare ofta bättre möjligheter än polismyndigheten att bedöma såväl behovet av säkerhetskontroll som kontrollåtgärdernas närmare utformning. Även om man inför ett obUgatoriskt samråd med åklagaren, bör rättens samrådsskyldighet med polismyndighet bestå. Vidare bör i lagtexten föreskrivas en samrådsskyldighet med offentlig försvarare; denna bör dock inte göras obligatorisk utan inskränkas till sådana situationer där samråd är praktiskt möjligt utan alltför stor omgång.

Prop. 1980/81:114

189

När det gäller verkställandefunktionerna föreslår verket att kontrollen skall utföras av polisman efter anvisningar av polismyndighet. Enligt vår mening bör polismyndigheten samråda med åklagaren, innan sådana anvisningar lämnas.

Sveriges domareförbund: Beslutet om säkerhetskontroll bör på sätt

föreslagits meddelas av rätten. Av praktiska skäl är det ej möjligt att tillåta

att beslutet får överklagas.     

Förbundet vill understryka betydelsen av att ansvarsfördelningen mellan polis och domstol hålls klar. Sedan beslutet om säkerhetskontroll fattats ansvarar polisen för säkerheten vid förhandlingen. Gränserna för detta ansvar upplöses emellertid, om man såsom förordas i promemorian (s 125 f) låter rätten efter samråd bestämma hur beslutet om säkerhetskontroll skall verkställas. Om rätten i samband med förhandlingen skulle finna, att beslutet om säkerhetskontroll ej behöver verkställas beträffande viss person, bör den fatta ett formellt beslut om ändring av det tidigare beslutet.

Föreningen Sveriges länspolischefer och Föreningen Sveriges polischefer: Föreningarna har i och för sig ingen erinran mot det föreslagna samrådet men ifrågasätter om icke även åklagarmyndigheten bör inbegripas i detta i den del det avser bedömningar kring behovet av säkerhetskontrollen som sådan.

Innehållet i denna paragraf (3 §) förefaller kunna innebära att domstolen och polismyndigheten stannar i olika uppfattningar. Möjligen kan detta också vara riktigt med tanke på det exklusiva ansvar för förhandlingarnas genomförande som ligger på domstolen. Föreningarna vill - utan att dessvärre kunna anvisa en konkret lösning - peka på den möjliga fara som ligger inbyggd i paragrafens nuvarande utformning.

Med tanke på den något lösliga utformning 2 § givits är det av synnerlig vikt att de direktiv som lämnas inför en kontroll blir så klarläggande att den enskilde polismannen icke ställs inför att behöva diskutera det enskilda fallet med rätten. Det ligger i övrigt en inkonsekvens i att, som specialmotivering­en uttrycker det, det i första hand måste ankomma på rätten att ta ställning i tillämpningsfrågor i det enskilda fallet när ansvaret för genomförandet och säkerheten vid förhandlingen ligger på polismyndigheten.

Då rätten väl fattat beslut om kontroll och vilka kategorier av närvarande som skall underkastas kontroll bör verkställigheten av beslutet vara en polismyndighetens uteslutande ansvarsfråga.

6 Lagtekniskt genomförande

RÅ: Förslagel om säkerhetskontroll i nu förevarande sammanhang har givits formen av en särskild lag och inte av tillägg till rättegångsbalkens bestämmelser. Med hänsyn främst till att de föreslagna kontrollåtgärderna

Prop. 1980/81:114

190

omfattar ett flertal detaljbestämmelser med för den särskilda situationen avpassade följdverkningar torde deras inordnande i rättegångsbalken medföra att de blev svåröverskådliga. Rättegångsbalken är därjämte för närvarande föremål för en översyn av rättegångsutredningen. Genom att bestämmelserna - liksom är fallet med de tidigare nämnda särskilda tvångsmedelslagarna - återfinns i en särskild lag betonas även enligt min mening deras karaktär av speciallagstiftning.

RPS: Säkerhetskontroll vid domstolsförhandling är i likhet med särskild kontroll på flygplats och motsvarande åtgärder för att trygga den allmänna säkerheten typiska polisiära uppgifter. Bestämmelserna om sådana förebyg­gande säkerhetskontroller (befogenheter och hietoder) bör därför införas i en kommande polislag. I avvaktan på att en polislag kan träda i kraft tillstyrker rikspolisstyrelsen en särskild lag om säkerhetskontroll vid domstolsförhandling.

Kammarrätten i Göteborg: Kammarrätten kan godta förslaget att bestäm­melserna om säkerhetskontroll tas upp i en särskild lag.

Kammarrätten ställer sig däremot ytterst tveksam till den författningstek­niska metod som föreslås för att göra lagen om säkerhetskontroll tillämplig på förhandlingar i olika domstolar och judiciella myndigheter. Det kan där­vid särskilt ifrågasättas om den hänvisning till lagen som föreslås införd i 5 kap. 9 § rättegångsbalken verkligen får avsedd författningsteknisk verkan. Kammarrätten förordar att uttömmande bestämmelser om lagens tillämp­ningsområde i nu aktuellt hänseende tas in i lagen, lämpligen som en inledande paragraf.

Länsrätten i Malmöhus län: Länsrätten har inga erinringar mot att reglerna om säkerhetskontroll tills vidare tas upp i en särskild lag. På längre sikt bör dock dessa regler enligt länsrättens uppfattning inarbetas i rättegångsbalken. Reglerna om ordning och offentlighet och inskränkningar i denna vid domstolsförhandling bör vara samlade på ett ställe. Genomförandet av detta kunde vara en uppgift för rättegångsutredningen.

Tvångsmedelskommittén: Domstolsverket föreslår en särskild lag om säkerhetskontroll vid domstolsförhandling. Domstolsförhandlings offentlig­het är grundlagsstadgad. Erforderliga lagregler om domstolsförhandUngs offentlighet är intagna i 5 kap. RB, till vilka sedan hänvisas t.ex. i 16 § förvaltningsprocesslagen och 16 § lagen om marknadsdomstol. De regler som föreslås om säkerhetskontroll vid domstolsförhandling innebär begränsning­ar av förhandlingsoffentligheten och tillika begränsningar som framstår som integrerade delar av densamma. Enligt tvångsmedelskommitténs mening skulle det därför vara naturligare att reglerna tas in i 5 kap. RB i stället för att meddelas i en särskild lag till vilken sedan hänvisas i 5 kap. 9 § RB. Härigenom vinns också att en hänvisning i annan lag till 5 kap. RB kommer att omfatta även reglerna om säkerhetskontroll.

Prop. 1980/81:114

191

7 Övriga frågor

Kammarrätten i Göteborg: Vad promemorian innehåller i dessa frågor (tvångsanvändning och besvärsmöjligheter) föranleder icke någon erinran från kammarrättens sida.

Rättegångsutredningen: Domstolsverket har valt att inte gå närmare in på frågan hur man skall behandla s.k. överskottsinformation som kommer fram vid säkerhetskontroll, utan i stället hänvisat till tvångsmedelskommitténs kommande förslag i ämnet. Vi kan därför i detta sammanhang nöja oss med att hänvisa till vad vi tidigare anfört i denna del och på nytt betona att det är ett rättssäkerhetskrav att lagstiftaren klart och tydligt tar ställning till hur överskottsinformation skall behandlas. Flera av oss anser att en lagstiftning om säkerhetskontroll inte bör träda i kraft förrän denna fråga lösts.

Yttrandefrihetsutredningen: Från vår synpunkt är annars frågan om behandlingen av s.k. överskottsinformation den mest intressanta. Den behandlas bara flyktigt i promemorian under hänvisning till att frågan är föremål för mera övergripande utredning inom tvångsmedelskommittén.

Vi vill för vår del i detta sammanhang nöja oss med att understryka vikten av att säkerhetskontroller utförs på sådant sätt att t.ex. bestämmelserna i 3 kap. tryckfrihetsförordningen om anonymitetsskydd och efterforsknings-förbud inte överträds.

Tvångsmedelskommittén: Den föreslagna säkerhetskontrollen innefattar tvångsmedel som kommer att falla under de allmänna regler om tvångsme­delsanvändning som tvångsmedelskommittén är i färd med att utarbeta. Vad domstolsverket anför härom vid sin behandling av frågan om överskottsin­formation (s. 115) äger sin fulla riktighet.

Pressens samarbelsnämnd: Nämnden förutsätter slutligen att frågan om s.k. överskottsinformation kommer att behandlas på ett mer ingående sätt inom tvångsmedelskommittén än vad domstolsverket gjort i sin utredning om säkerhetskontroll.

8 Synpunkter på lagförslagen

Lag om säkerhetskontroll

1§

Rättegångsutredningen: Det bör i denna paragraf göras klart att lagen gäller endast allmän domstol och bara vid förhandling i brottmål. Vidare bör den i lagtexten omnämnda risken enligt de flestas mening beskrivas som "stor", "påtaglig" eller liknande.

Prop. 1980/81:114

192

2

§

JK: Ordet "frivilligt" i 2 § andra stycket är onödigt och missvisande. Det bör därför utgå.

Rättegångsutredningen: I första hand menar vi att andra meningen i första stycket bör utgå och andra stycket kopplas ihop med återstoden av första stycket. Ordet "frivilligt" i nuvarande andra stycket bör såsom överflödigt utgå.

Även om det anses att säkerhetskontroll beträffande andra än åhörare skall regleras genom denna lagstiftning, menar vi att andra stycket i paragrafen bör stå omedelbart efter första meningen i första stycket. Nuvarande andra meningen i första stycket bör då göras om till ett andra stycke. Orden "skall närvara" täcker inte det avsedda tillämpningsområdet; de bör bytas ut mot "är närvarande". Ett alternativ kan vara "är skyldig närvara", men då kommer inte t.ex. ombud att omfattas av kontrollmöj­ligheten.

3

§

Rättegångsutredningen: Samrådsskyldigheten bör utsträckas till åklagaren och, om det är möjligt, försvararen.

4

§

JK: Det i 4 § sista meningen angivna rekvisitet att innehavaren till påträffat föremål skall vara okänd torde kunna leda till tillämpningssvårigheter och synes vara onödigt.

Rättegångsutredning: Orden "om innehavaren är okänd" och "eller i anslutning till" bör utgå.

5§

Rättegångsutredningen: Polismyndigheten bör åläggas att samråda med åklagaren innan anvisningar utfärdas.

6§

JK: Sådant bevis om omhändertagande varom stadgas i 6 § andra stycket måste enligt motivuttalande (s 128) innehålla uppgift om vederbörandes namn. Att ta namnuppgift synes onödigt och är integritetskränkande. Beviset bör därför inte förses med namn. Det bör enbart innehålla att föremålet omhändertagits vid säkerhetskontroll som beslutats enligt lagen. Bestämmelsen i 6 § andra stycket torde kunna utformas i enlighet härmed.

Prop. 1980/81:114

193

Rättegångsutredningen: I andra stycket stadgas att polisman i visst fall skall utfärda bevis. I specialmotiveringen tili denna regel sägs att ett sådant bevis "självfallet" måste innehålla uppgift om vederbörandes namn. En sådan uppgift är enligt vår mening onödigt integritetskränkande. Motivuttalandet bör därför utgå.

Föreningen Sveriges länspolischefer och Föreningen Sveriges polischefer: I sista stycket stadgas skyldighet för envar polisman att utfärda bevis om lämnat förbud att närvara vid förhandling, avlägsnande från domstolslokal resp tillfälligt förvarstagande av föremål, som ej får medföras in i domstolslokalen.

Ur praktisk synpunkt låter detta sig ej göra. Med polisman torde lagtexten avse den polisman som genomfört åtgärden eller polisman som bevittnat denna resp annan polisman som haft att skaffa med kontrollen. Redan några få framställningar om att omgående få skriftligt besked om vidtagen åtgärd torde få till följd att kontrollarbetet fördröjs i icke oväsentlig mån.

Med hänsyn vidare till att någon skyldighet att uppge sin identitet ej föreligger för den som önskar övervara en förhandling som ej hålles inför lykta dörrar synes 6 § andra stycket böra utgå. Om så bedöms nödvändigt kan i stället införas bestämmelse om att polismyndigheten har att föra anteck­ningar om vad som förekommit vid kontroll så att vid ev prövning i efterhand tillräckliga fakta om händelsen finns hos myndigheten.

Sveriges länspolischefer och Föreningen Sveriges polischefer: Rent formellt sett torde exempelvis ett avlägsnande ur domstolsbyggnad vara att bedöma som verkställighet av ett domstolens generella beslut. I följd härav kan det ifrågasättas om det icke också i verkställighetsledet kan anses föreligga ett beslut i det enskilda fallet. Möjligen kan sålunda diskuteras att 8 § ändras till följande lydelse: Mot beslut enligt denna lag får talan ej föras.

Övriga lagförslag

Rättegångsutredningen: I förslaget till ändring av 5 kap. 9 § rättegångsbal­ken bör göras klart att hänvisningen gäller endast brottmål.

13 Riksdagen 1980/81. 1 saml. Nr 114

Prop. 1980/81:114

194

Bilaga 3 De remitterade förslagen

1 Förslag till

Lag om säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar

Härigenom föreskrivs följande.

1

§ Säkerhetskontroll enligt denna lag får äga rum, om det till följd av särskilda omständigheter finns risk för att det i samband med en domstols­förhandling kan komma att förövas brott som innebär en allvarlig fara för någons liv, hälsa eller frihet eller för omfattande förstörelse av egendom.

2

§ Beslut om säkerhetskontroll meddelas av domstolen efter samråd med polismyndigheten och, i brottmål, åklagaren.

3

§ Säkerhetskontroll omfattar åhörare och dem som har kallats att närvara vid förhandlingen. Kontrollen avser dock inte rättens ledamöter och andra som skall närvara vid förhandlingen på grund av utövning av allmän tjänst och inte heller advokater. Domstolen får, om särskilda skäl talar för det, undanta andra personer från kontrollen.

4

§ Säkerhetskontroll skall utföras av polisman efter närmare anvisningar av polismyndigheten.

5

§ Vid säkerhetskontroll skall vapen och andra föremål som är ägnade att komma till användning vid brott som avses i 1 § eftersökas. För detta ändamål får kroppsvisitation äga rum. Väskor och andra föremål som medförs till eller påträffas i rättssalen eller lokaler som hör till denna får undersökas.

6

§ Åhörare som inte underkastar sig säkerhetskontroll skall vägras tillträde till förhandlingen.

Om någon annan än en åhörare vägrar att underkasta sig säkerhetskon­troll, skall detta omedelbart anmälas till domstolen. Domstolen skall då avgöra om den som har vägrat att underkasta sig säkerhetskontrollen skall undantas.

Den som inte tillåter undersökning av väska eller annat föremål skall, om det inte kan anses olämpligt, beredas tillfälle att lämna föremålet till förvaring. Lämnas föremålet till förvaring, får tillträde inte vägras.

7        § Påträffas vid säkerhetskontroll något sådant föremål som avses i 5 § och

tas det inte i beslag enhgt bestämmelserna i rättegångsbalken, skall den hos

vilken föremålet påträffas uppmanas att lämna det ifrån sig för förvaring. Är

Prop.  1980/81:114

195

innehavaren till ett påträffat föremål okänd, får det omhändertas.

Åhörare som inte efterkommer uppmaningen får avlägsnas från domstolslokalen.

Om någon annan än en åhörare inte efterkommer en uppmaning som avses i första stycket, skall detta omedelbart anmälas till domstolen. Domstolen skall då avgöra om den som har vägrat att lämna föremålet ifrån sig skall få behålla detta och ändå få tillträde.

8

§ Föremål som har lämnats till förvaring eller omhändertagits enligt denna lag skall förvaras på betryggande sätt. Om det begärs, skall bevis om att ett föremål har lämnats till förvaring eller omhändertagits utfärdas. Föremålet skall återlämnas till den som har lämnat det till förvaring eller från vilken det omhändertagits när denne lämnar rättssalen eller lokaler som hör till denna.

9

§ Kroppsvisitation som är av mera väsentlig omfattning skall verkställas i enskilt rum och om möjligt i vittnes närvaro. Kroppsvisitation av kvinna får verkställas eller bevittnas endast av kvinna, om undersökningen inte sker genom elektrisk metalldetektor.

10      § Domstolens beslut enligt denna lag får inte överklagas.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1981.

2 Förslag till

Lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs att 5 kap. 9 § rättegångsbalken skall ha nedan angiv­na lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 kap. 

9§i

Det ankommer på rättens ordförande att upprätthålla ordningen vid rättens sammanträden och att meddela de föreskrifter som behövs. Han får utvisa den som stör förhandlingen eller på annat sätt uppträder otillbörligt. Han får också begränsa antalet åhörare i rättssalen för att undvika trängsel. Rätten får förbjuda att annan tar upp förhör på fonetisk väg, om det kan antas att upptagningen så besvärar den som hörs att det blir till men för

'Senaste lydelse 1980:262.

Prop. 1980/81:114

196

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

utredningen. Fotografi får inte tas i rättssalen.

Om någon som har utvisats tränger sig in i rättssalen eller om någon i övrigt inte lyder en tillsägelse som har meddelats för att upprätthålla ordningen får rätten förordna att han omedelbart skall tas i häkte och kvarhållas där så länge sammanträdet varar, dock inte längre än tre dagar.

Om säkerhetskontroll vid dom­stolsförhandlingar finns särskilda föreskrifter.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1981.

3 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1973:188) om arrendenämnder och hyres­nämnder

Härigenom föreskrivs att 27 § lagen (1973:188) om arrendenämnder och hyresnämnder' skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

27 §2 Bestämmelserna i 5 kap. rättegångsbalken om offentlighet och ordning vid domstol äger motsvarande tillämpning vid nämnd. Expert som avses i 5 § andra stycket denna lag får närvara vid hyresnämndens överläggning till beslut.

Bestämmelserna[REDACTED_EFTERNAMN] (1981:000) om säkerhetskontroll vid domstols­förhandlingar får tillämpas vid nämnd.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1981.

4 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1976:839) om statens va-nämnd

Härigenom föreskrivs att 17 § lagen (1976:839) om statens va-nämnd skall ha nedan angivna lydelse.

'Lagen omtryckt 1980:97. 2 Senaste lydelse 1980:215.

Prop. 1980/81:114

197

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

17 §

Vid nämndens sammanträden och vid besiktning föres protokoll.

Bestämmelserna      i      5      kap.

Bestämmelserna     i     5     kap.

rättegångsbalken om offentlighet rättegångsbalken om offentlighet

vid domstol gäller i tillämpliga vid domstol och i lagen (1981:000)

delar.

om säkerhetskontroll vid domstols-

förhandlingar  gäller   i   tillämpliga delar. Nämnden är berättigad att för sina sammanträden förfoga över behövliga lokaler i domstolsbyggnad eller annan allmän byggnad, som ej är för tillfället upptagen för sitt huvudsakliga ändamål eller utgöres av gudstjänstlokal. Uppkommer särskilda kostnader skall de ersättas.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1981.

Prop. 1980/81:114

198

Utdrag

LAGRÅDET

PROTOKOLL

vid sammanträde 1981-02-02

Närvarande: f.d. justitierådet Petrén, regeringsrådet Hilding, justitierådet Vängby.

Enligt lagrådet tillhandakommet utdrag av protokoll vid regeringssam­manträde den 15 januari 1981 har regeringen på hemställan av statsrådet och chefen för justitiedepartementet[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat inhämta lagrådets yttran­de över förslag till

1.

lag om säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar,

2.

lag om ändring i rättegångsbalken,

3.

lag om ändring i lagen (1973:188) om arrendenämnder och hyresnämn­der,

4. lag om ändring i lagen (1976:839) om statens va-nämnd.

Förslagen har inför lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Magnus

Åkerdahl. Förslagen föranleder följande yttrande:

Förslaget tili lag om säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar

1§

Lagrådet:

Säkerhetskontroll får enligt förslaget äga rum vid förhandling inte bara i samtliga mål vid tingsrätterna, såväl brottmål som tvistemål och ärenden, utan vidare i alla mål vid förvaltningsdomstolarna, inklusive taxeringsmålen, vid försäkringsdomstolarna, vid arbetsdomstolen, marknadsdomstolen, bostadsdomstolen och patentbesvärsrätten. Dessutom föreslås att även arrende- och hyresnämnderna samt statens va-nämnd skall kunna förordna om säkerhetskontroll. Otvivelaktigt är det i mål om ansvar för grövre brott som riskerna för våldshandlingar och därmed också behovet av säkerhets­kontroll är störst. Det kunde därför övervägas att begränsa möjligheterna att förordna om säkerhetskontroll till sådana mål. Även när det gäller dem kommer emellertid förordnande om säkerhetskontroll att förbli en undan­tagsföreteelse. Man kan inte bortse från att det även i andra typer av mål - om också än mer undantagsvis - kan uppstå behov av att förebygga risken för våldsdåd genom att kroppsvisitera de närvarande och undersöka väskor och andra föremål som de bär med sig. Som exempel kan nämnas vårdnadsmål i

Prop. 1980/81:114

199

tingsrätt eller mål om flyttning av barn i länsrätt. Om nu sådana mål undantas från den föreslagna lagstiftningen, kan det knappast komma i fråga att vidta motsvarande säkerhetsåtgärder med stöd av 2 § polisinstruklionen; en specialreglering av frågan får antas vara uttömmande. Straffprocessuella tvångsmedel är avsedda för utredning av brott och hör i princip inte hemma i samband med domstolsförhandlingar; skall brott utredas bör det ske på annan tid och plats. Att använda sådant tvångsmedel i de situationer varom här är fråga kan blott undantagsvis vara riktigt. Om den föreslagna lagstiftningen begränsas till brottmål, skulle den kunna få till effekt att säker­hetsåtgärder inte anses möjliga i vissa andra mål där sådana finnes önskvärda. Risken för missbruk av lagstiftningen torde vara mycket liten, även om man låter denna omfatta även andra mål än brottmål. Godtas denna ståndpunkt, är det svårt att finna en gräns som med bestämdhet kan sägas vara bättre än den föreslagna. Lagrådet finner därför att den föreslagna avgränsningen för lagens tilllämpningsområde får godtas.

Hilding är av skiljaktig mening och anför:

Som grundval för det nu remitterade lagförslaget anges de svårigheter som uppstår, när det allmänt föreligger en risk för våld vid en kommande domstolsförhandling men man inte vet från vilken persons sida våldet är att vänta. Detta gör det enligt motiven nödvändigt att i vissa speciella fall kunna förordna om en allmän säkerhetskontroll. Av det material som redovisas i remissen får anses dokumenterat att behov av en sådan allmän kontroll kan föreligga i vissa brottmål. Så som förslaget är utformat ger det emellertid möjlighet till säkerhetskontroll inte bara i samtliga mål vid allmän domstol, inklusive tvistemål och ärenden, utan vidare i alla mål vid de allmänna förvaltningsdomstolarna, vid försäkringsdomstolarna, arbetsdomstolen, marknadsdomstolen, bostadsdomstolen och patentbesvärsrätten. Dessutom föreslås att även arrende- och hyresnämnderna och statens va-nämnd skall kunna förordna om allmän säkerhetskontroll. Som skäl åberopas att vid tvistemålsförhandlingar, därvid särskilt nämns familjerättsliga och ägande­rättsliga tvister, ofta avhandlas ämnen som kan starkt engagera parter och andra inblandade. Det är då emellertid inte fråga om ett obestämt antal åhörare, där polisen inte kan avgöra varifrån våldet kan beräknas komma, utom om någon eller några särskilda personer mot vilka misstankarna kan riktas. I dessa fall torde ingripande kunna ske redan med stöd av gällande rätt, däribland bestämmelserna i polisinstruktionen. Jag kan inte dela majoritetens uppfattning att sistnämnda bestämmelser skulle sättas ur spel genom en lagstiftning som medger en allmän säkerhetskontroll.

En begränsning i de grundlagsskyddade rättigheterna får enligt 2 kap. 12 § RF aldrig gå utöver vad som är nödvändigt för det ändamål som har föranlett den. Någon sådan nödvändighet finner jag inte ha visats föreligga annat än

Prop. 1980/81:114

200

när det gäller vissa brottmål. Det kan givetvis diskuteras hur en avvägning härvidlag skall göras, men jag har stannat för att föreslå att lagens tillämpningsområde bestäms till att gälla förhandling vid allmän domstol i mål om ansvar för brott på vilket kan följa fängelse i mer än ett år. Lagtexten skulle då få följande lydelse: "Säkerhetskontroll enligt denna lag får äga rum, om det till följd av särskilda omständigheter finns risk för att det i samband med förhandling vid allmän domstol om ansvar för brott, på vilket kan följa fängelse i mer än ett år, kan komma att förövas brott som innebär allvarlig fara för någons liv, hälsa eller frihet eller för omfattande förstörelse av egendom."

Iakttages vad jag nu förordat bör i lagens rubrik efter ordet "domstols­förhandlingar" tilläggas orden "i vissa mål".

§2 Lagrådet:

Enligt bestämmelse i förevarande paragraf meddelas beslut om säkerhets­kontroll av domstolen. I den allmänna motiveringen uttalar departements­chefen att i fråga om beslutförhet de allmänna bestämmelserna om beslutförhet för domstolen i fråga bör gälla. Om beslutet meddelas på ett förberedande stadium och vid annan handläggning än förhandling är - heter det vidare i specialmotiveringen - domstolen i allmänhet beslutför med en lagfaren ledamot. Dock sägs att när det gäller hovrätt och kammarrätt beslutet bör fattas i kollegial sammansättning. Någon närmare penetrering av spörsmålet har ej skett i remissen.

Uttalandena synes bygga på uppfattningen att beslut om säkerhetskontroll är att betrakta som ett beslut av processuell och ej av administrativ natur. Denna uppfattning synes också välgrundad. Del blir då - såsom också framhållits av departementschefen - domförhetsreglerna som avgör på vilken person eller personer beslutanderätten ankommer. I det fall beslut om säkerhetskontroll träffas vid en pågående förhandling tillkommer beslutan­derätten den eller dem som vid förhandlingen ingår i domstolen. Frågan om en förhandling skall vara underkastad säkerhetskontroll torde emellertid som regel komma att prövas före förhandlingen. Fattandet av beslutet är då att anse som en åtgärd som endast gäller målets beredande. Såvitt gäller den grupp mål som i detta sammanhang främst är av intresse, nämligen brottmålen, är tingsrätt'vid handläggning av sådan fråga enligt 1 kap. 3 § rättegångsbalken domför med en lagfaren domare. Denne är enligt 17 § tingsrättsinstruktionen (1979:572) innehavaren av den rotel som målet tilldelats. Vad gäller hovrätt bestämmer enligt 2 kap. 4 § rättegångsbalken regeringen i vilken omfattning åtgärd, som avser allenast måls beredande, må vidtagas av en lagfaren domare. Av 18 och 19 §§ hovrättsinstruklionen (1979:569) framgår att innehavaren av den rotel som målet tilldelats skall

Prop. 1980/81:114

201

svara för målets beredning dock att vissa angivna åtgärder undantagils från hans behörighet. Med gällande lydelse av hovrättsinstruktionen kommer därför behörigheten att på beredningsstadiet fatta beslut om säkerhetskon­troll att tillkomma rotelinnehavaren. Huruvida uttalandet i motiven att hovrättens beslut bör fattas i kollegial sammansättning har den innebörden att avsikten är att genom ändring i hovrättsinstruktionen undantaga beslut om säkerhetskontroll från rotelinnehavarens behörighet framgår ej. Införes en regel om sådant undanlag i hovrättsinstruktionen blir hovrätten enligt 2 kap. 4 § rättegångsbalken vid avgörande av sådan fråga domför med fyra lagfarna domare. Då del gäller högsta domstolen är läget likartat det i hovrätten, dock att åtgärd för beredande där i första hand ankommer på den revisionssekreterare som målet tilldelats.

Frågan om säkerhetskontroll är till sin natur i mycket likartad med dem som gäller upprätthållandet av ordningen vid domstolens sammanträden och som enligt 5 kap. 9 § rättegångsbalken ankommer på rättens ordförande. Det framstår därför som naturligt att när fråga om säkerhetskontroll prövas före förhandlingen den som skall vara ordförande vid denna deltager i avgöran­det. Av departementschefen framhålles också att den som har att ta ställning till frågan om säkerhetskontroll men som inte kommer alt vara ordförande vid förhandlingen bör underrätta och i erforderlig utsträckning samråda med ordföranden. Med hänsyn till det nyss angivna sambandet med de frågor som avses i 5 kap. 9 § rättegångsbalken finns emellertid enligt lagrådets mening starka skäl att säkerställa att förhandlingsordföranden får ett avgörande inflytande på frågan. Att i detta syfte för beslut om säkerhetskontroll skapa en alldeles särskild beslutsform, i vilken vissa av domstolens ledamöter skall deltaga, kan inte anses lämpligt. Mera rationellt synes vara att när fråga om säkerhetskontroll skall prövas före förhandlingen tillägga ordföranden vid förhandlingen beslutanderätten. Lagrådet vill för sin del förorda en sådan ordning. Det kan ifrågasättas om därvid bör göras ett undantag för det fall att - såsom blir händelsen om genom ändring i hovrättsinstruktionen rotelinne­havaren fråntages beslutanderätten om säkerhetskontroll - frågan ankom­mer på domstolen i dess vanliga kollegiala sammansättning. Tillräckliga skäl synes dock ej föreligga härför. En annan sak är att ordföranden ofta lämpligen kan samråda med de ledamöter som skall tjänstgöra i domstolen vid förhandlingen.

Under åberopande av det anförda förordar lagrådet att i förevarande paragraf upptages en andra mening med förslagsvis följande lydelse: "När fråga om säkerhetskontroll skall prövas före förhandlingen, fattas dom­stolens beslut av den tillämnade ordföranden vid förhandlingen."

Prop. 1980/81:114

202

Lagrådet:

Andra stycket av förevarande paragraf anger ej vad som händer, om den som kallats till förhandlingen vägrar att underkasta sig säkerhetskontroll och domstolen inte medger undantag. Avsikten är emellertid att även han skall vägras tillträde till förhandlingen. Första stycket bör därför omfatta samtliga som vägrar att underkasta sig säkerhetskontroll, om inte undantag följer av andra eller tredje stycket. Första stycket kan därvid förslagsvis ges följande lydelse: "Den som inte underkastar sig föreskriven säkerhetskontroll skall vägras tillträde till förhandlingen." I ordet "föreskriven" ligger då att den som undantagits från säkerhetskontrollen enligt andra stycket inte får vägras tillträde.

Som framgår av 3 § i förslaget omfattar säkerhetskontroll också med vissa undantag dem som har kallats till förhandling. Till dem som skall undergå säkerhetskontroll hör sålunda part och hans ställföreträdare (såvida inte parten företräds av någon som i den egenskapen utövar allmän tjänst), målsägande som skall höras i anledning av åklagarens talan, vittne och sakkunnig (likaledes under förutsättning att han inte fullgör sitt sakkunnig­uppdrag som ett led i utövandet av allmän tjänst). Om någon av de angivna uteblir, drabbas han i regel av en sanktion av ett eller annat slag - mål kan avgöras utan hinder av parts utevaro eller genom tredskodom, vilen eller böter kan dömas ut, vederbörande kan hämtas till rätten. Många gånger medför dessutom den kallades utevaro att förhandlingen måste inställas.

Lagförslaget innebär att det äventyr som drabbar den som inte underkastar sig säkerhetskontroll eller inte lämnar ett påträffat farligt föremål ifrån sig är att han vägras tillträde till förhandlingen, låt vara att domstolen i fråga om annan än åhörare först skall ha tillfälle att pröva om undantag bör medges. Såvitt angår åhörare framstår den angivna sanktionen som meningsfull. När det däremot gäller den som kallats till förhandlingen ligger det ett motsatsförhållande i att han å ena sidan skall kunna vägras tillträde till förhandlingen, å andra sidan behandlas som utebliven enligt de processuella reglerna. Det kan till en början anmärkas, att det inte är helt förenligt med vanligt språkbruk att beteckna den som infunnit sig i anledning av kallelse men vägrats tillträde som utebliven eller icke tillstädes. Att så skall ske får dock anses följa av den föreslagna lagstiftningen; det kan inte rimligen krävas att man tar in en erinran om förhållandet i alla de bestämmelser som behandlar utevaro från rättegång. Inte heller kan den som vägrar underkasta sig en av domstol föreskriven säkerhetskontroll anses ha laga förfall för sin utevaro. Om den som kallats bara kan drabbas av ekonomiska sanktioner på grund av sin utevaro bör måhända godtas, alt det överlämnas åt honom själv att avgöra om han till följd av sin inställning till säkerhetskontrollen vill utebli från domstolsförhandlingen. Men när det gäller den som kan hämtas till

Prop. 1980/81:114

203

rätten, vilket såvitt angår process enligt rättegångsbalken är fallet med tilltalad i brottmål och part i indispositivt tvistemål samt målsägande som skall höras i anledning av åklagarens talan och vittne, förefaller det inte lämpligt att han tillåts välja mellan att underkasta sig säkerhetskontroll och avlägsna sig från rätten för att därefter tilläventyrs hämtas - kanske redan samma dag - och i samband därmed skyddsvisiteras. Det synes rimligare att om domstolen anser sig varken kunna undanta vederbörande från säkerhets­kontrollen eller avstå från hans hörande, säkerhetskontrollen görs tvångsvis och domstolsförhandlingen genomförs. I fråga om den som kan hämtas till rätten bör därför gälla att han skall vara skyldig att underkasta sig föreskrivna säkerhetsåtgärder, om rätten finner det erforderligt. På grund av det anförda och med vissa redaktionella ändringar i övrigt bör andra stycket av förevarande paragraf ges följande lydelse: "Om någon annan än en åhörare vägrar att underkasta sig säkerhetskontroll, skall detta omedelbart anmälas till domstolen. Domstolen skall då avgöra om den som har vägrat att underkasta sig säkerhetskontroll skall undantas från denna. Får den som vägrar att underkasta sig säkerhetskontroll hämtas till domstolen, om han utebHr, får domstolen förordna att han trots sin vägran skall undergå säkerhetskontroll."

Eftersom säkerhetskontroll omfattar även undersökning av väskor och andra föremål blir resultatet av den föreslagna ändringen i andra stycket att -om ej sådant undantag föreligger som anges i tredje stycket - väskor och andra föremål får undersökas tvångsvis, om de medförs av någon som kan hämtas till domstolen.

7§ Lagrådet:

I Hkhet med 6 § första stycket bör andra stycket i förevarande paragraf omfatta även andra än åhörare och ges följande lydelse: "Den som inte efterkommer uppmaningen får avlägsnas från domstolslokalen, om ej annat följer av tredje stycket."

I överensstämmelse med vad som anförs under 6 § bör den som medför ett farligt föremål och som kan hämtas till rätten inte tillåtas välja mellan att lämna ifrån sig föremålet och att avlägsna sig. Han bör, om rätten inte finner sig kunna medge undantag eller avstå från hans hörande, i stället fråntas föremålet. Om han därefter ändå avlägsnar sig, får rätten ta under övervägande om han skall hämtas, eventuellt till samma rättegångstillfälle. Om så inte sker, lär föremålet få lämnas tillbaka lill den som medfört det.

På grund av det anförda bör andra meningen av tredje stycket formuleras om och till stycket läggas en ny tredje mening. De angivna meningarna kan förslagsvis ges följande lydelse: "Domstolen skall då avgöra, om den som har

Prop. 1980/81:114

204

vägrat att lämna föremålet ifrån sig skall få tillträde utan att lämna det ifrån sig. Får den som vägrat att lämna ifrån sig föremålet hämtas till domstolen, om han uteblir, får domstolen förordna att föremålet trots hans vägran skall omhändertas för förvaring."

Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken

Lagrådet:

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

Hilding anför för sin del: Om vad jag förordat i fråga om tillämpnings­området för den föreslagna lagen om säkerhetskontroll vid domstolsförhand­lingar iakttages, bör det nya tredje stycket i 5 kap. 9 § rättegångsbalken erhålla följande lydelse: "Om säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar i vissa mål finns särskilda föreskrifter."

Förslaget till lag om ändring i lagen (1973:188) om arrendenämnder och hyresnämnder

Lagrådet:

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

Hilding är av skiljaktig mening och anför: Med hänvisning till vad jag anfört under 1 § förslaget till lag om säkerhetskontroll vid domstolsförhand­lingar avstyrker jag nu förevarande lagförslag.

Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:839) om statens va-nämnd

Lagrådet:

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

Hilding är av skiljaktig mening och anför: Med hänvisning till vad jag anfört under 1 § förslaget till lag om säkerhetskontroll vid domstolsförhand­lingar avstyrker jag nu förevarande lagförslag.

Prop. 1980/81:114

205

Utdrag

JUSTITIEDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssamrrranträde 1981-02-12

Närvarande: statsministern Fälidin, ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Boo,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Petri,[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar

1 Anmälan av lagrådsyttrande

Föredraganden anmäler lagrådets yttrande' över förslag till

1.

lag om säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar,

2.

lag om ändring i rättegångsbalken,

3.   lag om ändring i lagen (1973:188) om arrendenämnder och hyresnämn­

der,

4. lag om ändring i lagen (1976:839) om statens va-nämnd.

Föredraganden redogör för lagrådets yttrande och anför.

Lagrådets majoritet har godtagit det i remissen föreslagna tillämpningom­rådet för lagstiftningen om säkerhetskontroll. En av lagrådets ledamöter förordar dock att lagstiftningen begränsas till grova brottmål. Vad denna ledamot har anfört ger mig inte anledning att frångå det remitterade förslaget.

Enligt det remitterade förslaget skall beslut i fråga om säkerhetskontroll meddelas av domstolen, varvid de regler som annars gäller om beslutförhet skall tillämpas. Lagrådet förordar emellertid att, om en fråga om säkerhetskontroll skall prövas före förhandlingen, domstolens beslut skall fattas av den som skall tjänstgöra som ordförande.

På de skäl som lagrådet har anfört anser jag att lagrådets förslag i denna del bör godtas. Jag vill understryka betydelsen av att den som skall tjänstgöra som ordförande vid förhandlingen samråder med övriga ledamöter, när det kan ske. Jag godtar också lydelsen av det av lagrådet förordade tillägget till 2 J lagen om säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar.

'Beslut om lagrädsremiss fattat vid regeringssammanträde den 15 januari 1981.

Prop. 1980/81:114

206

Någon möjlighet att genomföra säkerhetskontroll tvångsvis finns inte enligt det remitterade förslaget till lag om säkerhetskontroll. Lagrådet förordar att en sådan möjUghet införs såvitt gäller den som har kallats till en förhandling. Enligt lagrådets förslag, som berör 6 § andra stycket och 7 § tredje stycket, förutsätts för en tvångsmässig kontroll att hämtning får ske.

De skäl som lagrådet har anfört anser jag övertygande. Jag ansluter mig därför till lagrådets ändringsförslag.

Jag vill tillägga att det kan tänkas att den som efter att tvångsvis ha genomgått säkerhetskontroll vägrar att inställa sig inför domstolen. Polisen har då inte någon rätt att hindra vederbörande från att avlägsna sig. I detta läge kan emellertid domstolen besluta att vederbörande skall hämtas antingen till den pågående förhandlingen eller till ett senare rättegångstill­fälle.

Lagrådet har vidare föreslagit ändringar i 6 § första stycket och i 7 § andra stycket. Även dessa förslag bör enligt min mening godtas.

2 Hemställan

Jag hemställer att regeringen föreslår riksdagen att anta de av lagrådet granskade lagförslagen med vidtagna ändringar.

3 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att anta det förslag som föredraganden har lagt fram.

Prop. 1980/81:114

207

Innehåll

Proposition ...................................................... 

1

Propositionens huvudsakliga innehåll  .................... 

1

Lagförslag........................................................ 

2

1

Lag om säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar      

2

2

Lag om ändring i rättegångsbalken................... 

3

3

Lag om ändring i lagen (1973:188) om arrendenämnder och hyresnämnder       

4

4    Lag om ändring i lagen (1976:839) om statens va-nämnd   ....

5

Utdrag av regeringsprotokollet den 15 januari 1981   

6

1

Inledning   .................................................. 

6

2

Allmän motivering ......................................... 

7

2.1

Allmänna överväganden   ........................ 

7

2.2

Lagstiftningens omfattning m.m................ 

11

2.3

Förutsättningar för säkerhetskontroll  ........ 

14

2.4

Personkretsen   .................................... 

14

2.5

Beslut och verkställighet  ........................ 

16

2.6

Ikraftträdande   .................................... 

17

3

Upprättade lagförslag.................................... 

17

4

Specialmotivering ......................................... 

18

4.1

Förslaget till lag om säkerhetskontroll vid domstolsför­handlingar             

18

4.2

Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken    

27

4.3

Förslaget till lag om ändring i lagen (1973:  188) om arrendenämnder och hyresnämnder         

.......................................................... 

27

4.4

Förslaget till lag om ändring i lagen (1976: 839) om statens va-nämnd   

27

5

Hemställan   ................................................ 

28

6

Beslut  ....................    .............................. 

... 

28

Bilagor

Bilaga 1 Domstolsverkets utredning Säkerhetskontroll vid domstols­

förhandling ............................................. 

... 

29

Bilaga 2 Sammanställning av remissyttranden   ....... 

. 

161

Bilaga 3 De remitterade förslagen   ....................... 

. 

194

Utdrag av lagrådets protokoll den 2 februari 1981 .... 

. 

198

Utdrag av protokoll  vid regeringssammanträde   den 12   februari

1981 .............................................................. 

205

1

Anmälan av lagrådsyttrande   ......................... 

205

2

Hemställan   ............................................... 

206

3

Beslut  ....................................................... 

206