Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Kungl. Majrts proposition nr 39 år 1973

Prop. 1973: 39

Nr 39

Kungl. Maj:ts proposition med förslag till lag om anställning av arbets­kraft för byggnadsarbete; given Stockholms slott den 16 februari 1973.

Kungl. Maj:t vill härmed, under åberopande av bilagda utdrag av statsrådsprotokollet över inrikesärenden, föreslå riksdagen att bifalla det förslag om vars avlåtande till riksdagen föredragande departementsche­fen hemställt,

GUSTAF ADOLF

ERIC[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen läggs fram förslag till lagstiftning som innebär att arbetsgivare som yrkesmässigt bedriver byggnadsverksamhet får anställa annan än kvalificerad arbetssökande endast efter anvisning eller god­kännande av den offentliga arbetsförmedlingen. Motsvarande skall gälla när staten och kommun bedriver byggnadsverksamhet. Lagstiftningen avser endast anställning för utförande av betong-, trä- eller mureriarbete eller annat byggnads- eUer anläggningsarbete. Med kvalificerad arbets­sökande avses den som under de senaste 24 månaderna haft anställning i sådant arbete som lagen avser under minst tolv månader eUer som har genomgått utbildning för sådant arbete. Anställer arbetsgivaren annan än kvalificerad sökande utan medgivande av arbetsförmedlingen kan arbetsmarknadsstyrelsen enligt förslaget förordna att arbetsgivaren för sådant byggnadsarbete inte får anställa annan än den som arbetsförmed­lingen anvisat eller godtagit, dvs, all anställning av byggarbetskraft för sådana arbeten skall ske genom arbetsförmedlingen. Överträdelse mot dessa bestämmelser kan föranleda bijtesstraff.

1    Riksdagen 1973.1 saml Nr 39

Prop. 1973: 39

Förslag till

Lag om anställning av arbetskraft för byggnadsarbete

Härigenom förordnas som följer,

1 § Den som yrkesmässigt bedriver byggnads- eller anläggningsverk­

samhet under sådana förhållanden att han är att anse som arbetsgivare

enligt lagen (1954: 243) om yrkesskadeförsäkring, så ock staten och

kommun, när de bedriver byggnads- eller anläggningsverksamhet under

samma förhållanden, får anställa endast kvalificerad arbetssökande för

utförande av betongarbete, träarbete, mureriarbete eller annat byggnads-

dier anläggningsarbete. Finnes icke kvalificerad arbetssökande att tillgå,

får arbetsgivaren anställa endast arbetssökande som den offentliga ar­

betsförmedlingen har anvisat eller godtagit.

Med kvalificerad arbetssökande avses

1,

den som i minst tolv månader under de senaste 24 månaderna haft anställning i byggnadsarbete av samma slag som det anställningen gäl­ler,

2,

den som fullgjort utbildning till sådant arbete inom lägst gymna­sieskola eller motsvarande skola eller inom arbetsmarknadsutbildningen eller

3,

den som genomgår utbildning i byggnadsarbete av samma slag som det anställningen avser och anställningen enligt fastställd utbild­ningsplan kan anses ingå som ett led i utbUdningen,

2 § Arbetsförmedling har rätt att hos arbetsgivaren taga del av upp­

gifter om de anställda som behövs för tillämpningen av denna lag.

För tillsyn av efterlevnaden av denna lag har arbetsförmedling till­träde till arbetsplats och får där företaga undersökning som föranledes av tillsynen.

Arbetsmarknadsstyrelsen får förelägga arbetsgivare vid vite att lämna uppgifter, som avses i första stycket, eller bereda arbetsförmedling till­träde till arbetsplats för undersökning enligt andra stycket.

3

§ Har arbetsgivaren för byggnadsarbete som avses i 1 § första styc­ket anställt annan än kvalificerad arbetssökande utan anvisning eller medgivande av den offentliga arbetsförmedlingen, får arbetsmarknads­styrelsen efter anmälan av länsarbetsnämnden förordna, att arbetsgivaren i fortsättningen icke får för sådant byggnadsarbete anställa någon som ej anvisats eller godtagits av den offentliga arbetsförmedlingen.

4

§ Arbetsgivare som anställer arbetskraft i strid mot bestämmelserna i 1 eller 3 § dömes till böter. Allmänt åtal får väckas endast efter an­mälan av arbetsmarknadsstyrelsen.

5

§ Den som fått del av uppgift som lämnats med stöd av denna lag får icke obehörigen yppa eller nyttja vad han därvid erfarit om enskilt företags eller enskild sammanslutnings affärs- eller driftförhållanden eller om enskUds personliga förhållanden. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter häremot dömes till böter eller fängelse i högst ett år.

Prop. 1973: 39

3

Allmänt åtal får väckas endast om målsägande anger brottet till åtal eller åtal är påkallat från allmän synpunkt.

6

§ Talan mot arbetsmarknadsstyrelsens beslut enligt denna lag föres hos Konungen genom besvär.

7

§ Närmare föreskrifter för tillämpningen av denna lag meddelas av Konungen eller, efter Konungens bemyndigande, av arbetsmarknads­styrelsen.

Denna lag träder i kraft dagen efter den, då lagen enligt därå med­delad uppgift utkommit från trycket i Svensk författningssamling, och gäller till utgången av juni 1974.

Utan hinder av 1 § får arbetsgivare för byggnadsarbete som avses i 1 § återanställa den som vid lagens ikraftträdande har anställning i sådant byggnadsarbete hos arbetsgivaren, om anställningen påbörjats före den 1 januari 1973,

It    Riksdagen 1973. 1 saml Nr 39

Prop. 1973: 39

Utdrag av protokollet över inrikesärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen i statsrådet på Stockholms slott den 16 februari 1973.

Närvarande: Statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ministern för utrikes ärendena[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], ODH­NOFF,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],

Chefen för inrikesdepartementet, statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], anmäler efter gemensam beredning med statsrådets övriga ledamöter fråga om anställ­ning av arbetskraft för byggnadsarbete och anför.

Inledning

I årets statsverksproposition (prop, 1973: 1 bil, 13 s, 4548) anmälde jag förslag till åtgärder för att förbättra planeringen och säsongutjäm­ningen och därmed sysselsättningen inom byggnadsverksamheten m, m. Förslagen grundades på byggnadskraftsutredningensi huvudbetänkande (Ds In 1972: 18) Arbetskraften inom byggnadsverksamheten. Jag angav också min avsikt att inom kort anmäla den återstående av utredningen upptagna frågan om reglering av arbetskraftsrekryteringen till bygg­nadsarbete genom den offentiiga arbetsförmedlingen. Jag anhåller nu att få ta upp denna fråga.

Yttranden över byggarbetskraftsutredningens betänkande har avgetts av fortifikationsförvaltningen, postverket, televerket, statens vattenfalls­verk, statens järnvägar, statens vägverk, statskontoret, byggnadsstyrel­sen, statistiska centralbyrån, konjunkturinstitutet, skolöverstyrelsen och arbetsmarknadsstyrelsen (AMS) efter hörande av länsarbetsnämnderna och byggarbetsnämnderna, bostadsstyrelsen, länsstyrelserna i Stockholms, Malmöhus, Göteborgs och Bohus, Värmlands, Västmanlands, Väster­norrlands, Västerbottens och Norrbottens län. Hyresgästernas riksför­bund. Landsorganisationen i Sverige (LO), Statsföretag AB, Svenska arbetsgivareföreningen (SAF), Svenska byggnadsarbetareförbundet, Svenska kommunförbundet, Svenska riksbyggen. Svenska väg- och vat-tenbyggamas arbetsgivareförbund. Svenska byggnadsentreprenörför­eningen. Svenska byggnadsindustriförbundet, Sveriges allmännyttiga bo-

' Direktören Bertil[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, planeringsdirektören Rune[REDACTED_EFTERNAMN], andre förbundsordföranden i Svenska byggnadsarbetareförbundet Börje[REDACTED_EFTERNAMN], direktören i Svenska byggnadsindustriförbundet Christian Sjöbeck och ekonomi­direktören Göran[REDACTED_EFTERNAMN] (t. o. m. den 31 januari 1969).

Prop. 1973: 39

5

stadsföretag (SABO), Sveriges fastighetsägareförbund, Sveriges hant­verks- och industriorganisation (SHIO), Sveriges industriförbund, TCO, Sveriges akademikers centralorganisation (SACO), Statstjänstemännens riksförbund (SR), Svenska byggnadsingenjörers riksförbund samt Sve­riges arbetares centralorganisation (SAC).

Enligt Kungl, Maj:ts bemyndigande den 17 november 1972 tillkallade jag sakkunniga med uppdrag att planera åtgärder i fråga om sysselsätt­ningen på kort sikt inom byggnadsverksamheten. De sakkunniga, som för sitt arbete har antagit benämningen byggarbetsgruppen, har avläm­nat promemorian (Ds In 1973: 2) Sjfssdsättningen på byggarbetsmark­naden 19731974. Byggarbetsgruppen föreslår en rad sysselsättnings-stimulerande åtgärder under de närmaste åren på gmnd av den akuta sysselsättningssituationen inom byggnadsbranschen. För att dessa åtgär­der skall bli meningsfulla och effektiva förordar gruppen att rekryte­ringen till byggsektorn regleras.

Byggarbetskraftsutredningen

Sysselsättningsproblemen för byggnadsarbetarna har enligt utred­ningen gjort sig starkt gällande under flera år. Även under perioder med hög efterfrågan på byggarbetskraft har arbetslösheten varit bety­dande i vissa delar av landet. Den säsongmässiga uppgången i arbets­lösheten har varit avsevärd. Utredningen räknar med att tillväxttakten inom denna investeringssektor kommer att dämpas och att sysselsätt­ningsproblemen kommer att förvärras under den närmaste tiden. Det är framför allt en nedgång i bostadsbyggandet som bedöms medföra ökade svårigheter för byggnadsarbetarna att finna sysselsättning, I en sådan situation anser utredningen att det finns särskilda skäl att värna om den arbetskraft som redan finns i branschen. Det kan ske genom att bl, a. rörligheten inom branschen ökas och att utbildningsmöjlighe­terna förbättras. Rörligheten inom byggnadsarbetarkåren begränsas emellertid enligt utredningens uppfattning av det förhållandet att över­blicken över arbetstillfällen och tillgänglig arbetskraft är bristfällig. Re­kryteringen sker av hävd i stor omfattning systematiskt vid sidan av arbetsförmedlingen. Därvid får ofta det långsiktiga branschintresset av att så effektivt som möjligt sysselsätta arbetskraften i kåren stå tillbaka för ett mera kortsiktigt intresse att få ett akut arbetskraftsbehov till­godosett.

När det gäller omfattningen inom byggnadssektorn av s, k, bakvägs­rekrytering, dvs, rekrytering av arbetskraft utan yrkesutbildning eller branschvana,  går  åsikterna  inom utredningen isär.  Arbetsgivarsidans

' Statssekreteraren G, Rune[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, överdirektören Gunnar An­dersson, byråchefen Magnus Elison, departementssekreteraren Erling[REDACTED_EFTERNAMN], andre förbundsordföranden i Svenska byggnadsarbetareförbundet Börje[REDACTED_EFTERNAMN] och direktören i Svenska byggnadsindustriförbundet Gunnar Olofgörs.

Prop. 1973:39

6

representant gör gällande att endast ett mindre antal anställningar av helt oerfaren byggarbetskraft sker. Byggnadsarbetareförbundet hävdar å andra sidan att kåren varje år tillförs ett stort antal arbetare ulan erfarenhet. Båda parter stöder sig därvid på egna undersökningar,

Byggarbetskraftsutredningen pekar på vissa särdrag som utmärker byggsektorn. Till dessa särdrag hör anställningsformen för större delen av dem som sysselsätts inom byggnadsverksamheten. Den inom byggnadsverksamheten vanligen förekommande objektanställningen in­nebär tätare anställningsbyten än s, k, företagsanställning, vilken är vanligast för andra grupper på arbetsmarknaden. Objektanställning innebär vidare alt det vid varje anslällningsbyte sker en prövning av den arbetssökandes arbetsförmåga och förutsättningar för det nya ar­betet även om detta i princip är av samma art som det han hade tidigare. Anställningsformen medför därför särskilda problem för de arbetstagare som av olika skäl, t, ex. ålder, har svårigheter att nå upp lill de höga produktivitetskrav som ställs inom byggnadsbranschen.

Utredningen anser att man inte kan acceptera en ökad arbetslöshet i branschen i den mån en sådan är betingad av överrekrytering vid sidan av ungdoms- och arbetsmarknadsutbildningen. För att reducera sådan överrekrytering bör det ske en samordning av arbelskraftsrekryte-ringen. Det förhållandet att anställningsformen objektanställning do­minerar inom branschen förstärker enligt utredningens mening be­hovet av sådan samordning. Utredningen har ansett att en lämplig re­kryteringsordning borde kunna komma till stånd genom en överens­kommelse mellan parterna på byggarbetsmarknaden. Överläggningar i denna fråga har ägt rum mellan parterna. Ett förslag till överenskom­melse om en rekryteringsordning som har lagts fram har emellertid förkastats av arbetsgivarsidan. Utredningen finner det angeläget att frågan om rekrytering av arbetskraft får en lösning som innefattar de väsentliga delarna av den föreslagna överenskommelsen och förordar därför att fortsatta förhandlingar kommer till stånd. Om emellertid över­läggningar mellan berörda parter inte leder till resultat, föreslår utred­ningen att frågan görs tili föremål för särskild lagstiftning. För statens eget byggande föreslår utredningen att en ordning med obligatorisk arbetsförmedling genomförs omgående.

Den av utredningen föreslagna ordningen går ut på att all rekrytering av arbetare för utförande av sådant byggnadsarbete, till vilket personal bmkar rekryteras genom s, k, objektanställning, skall ske genom arbets­förmedlingen. Prioritet skah därvid ges åt kvalificerade sökande i branschen. Med sådan sökande avser utredningen den som genomgår eller har genomgått utbildning i byggnadsarbete eller den som under de senaste 24 månaderna har arbetat inom byggnadsindustrin under minst tolv månader och som är lämpad att utföra arbetet. Vägrar arbetsgivare att anstäUa sökande som har anvisats av arbetsförmedlingen och kan

Prop. 1973: 39

7

annan kvalificerad sökande inte anvisas, skall enligt förslaget arbets­förmedlingen överlägga i saken med arbetsgivaren och arbetstagarorga­nisation. Kan samförstånd inte uppnås, skall anställningsfrågan hän­skjutas till byggarbetsnämnds avgörande.

Ledamoten Sjöbeck reserverar sig mot utredningens förslag i denna del. Sjöbeck anför bl, a. att personella resurser av stor omfattning skulle behöva tillföras arbetsförmedlingen om varje anställning inom byggnadsverksamheten måste ske genom arbetsförmedlingen. Det ökade personalbehovet för dessa uppgifter beräknar Sjöbeck till minst 140 hel­tidsanställda arbetsförmedlare.

Remissyttrandena

Utredningens allmänna bedömning av situationen på byggarbets marknaden vitsordas eller lämnas utan er­inran av flertalet remissinstanser,

LO framhåller att en bättre överblick över arbetstillfällena allmänt framstår som synnerligen önskvärd för att arbetsförmedlingen skall kunna spela en central roll på arbetsmarknaden. När det krävs sär­skUda arbetsmarknadspolitiska insatser i en bransch, måste dessa kana­liseras genom arbetsmarknadsorganen. Arbetsförmedlingen får därmed en central roll. Därigenom kan också avvägningen mellan hela arbets­marknadens intressen och ätgärder inom en viss sektor göras i ett sammanhang, LO anser vidare alt utredningens förslag om förtur åt kvalificerade byggnadsarbetare har principiella likheter med ett åter-anställningsskydd.

En synpunkt som ofta kommer till uttryck är att det inom byggnads­branschen råder alldeles speciella förhållanden med stor rörlighet och betydande otrygghet förorsakad framför allt av den s. k, objektanställ­ningen, AMS påpekar att den betydande nedgång i arbetskraftsbehovet som kan förutses under de närmaste åren kommer att framhäva de re­dan nu stora sysselsättningsproblemen i branschen, I ett skede av arbets­löshet och när risk för ytterligare försvagning av sysselsättningen före­ligger bör enligt AMS efterfrågan bättre inriktas på den arbetskraft som redan finns i branschen. Med anledning av utredningens bedöm­ning att den s. k, bakvägsrekryteringen bör reduceras fram­håller SAF att sådan rekrytering förekommer i endast obetydlig om­fattning. Som grund för denna bedömning åberopas undersökningar som Svenska byggnadsindiistriförbundet har gjort. Liknande synpunk­ter som SAF:s framförs av byggnadsindustrins arbetsgivarorganisatio­ner och av övriga remissinstanser på arbetsgivarsidan. Byggnadsarbeta­reförbundet hävdar däremot att rekryteringen till branschen av icke yrkesutbildad arbetskraft är omfattande. Som exempel anförs att i Göteborgsregionen 400 branschovana arbetare tillfördes kåren under

Prop. 1973: 39

8

år 1971, Denna rekrytering har enligt förbundet fortsatt under år 1972 samtidigt som arbetslösheten i branschen har varit omkring 10 % i re­gionen. För åldersgruppen 6066 år har arbetslösheten uppgått till omkring 25 %.

I flera remissyttranden efterlyses mera preciserade uppgifter om bak­vägsrekryteringens omfattning. Av några länsarbetsnämnders yttranden framgår att rekryteringen till kåren vid sidan om den som sker genom ungdoms- och arbetsmarknadsutbUdningen varierar från län till län men att problemen är koncentrerade till yrkesgrupperna betongarbe­tare och övriga byggnadsarbetare. En sådan bedömning gör även Bygg­nadsarbetareförbundet.

Majoriteten inom kommunförbundels styrelse, LO, länsstyrelserna i Stockholms, Göteborgs och Bohus, Värmlands och Norrbottens län lik­som länsarbetsnämnderna i Jönköpings, Gotlands, Kristianstads, Göte­borgs och Bohus, Örebro, Kopparbergs och Västernorrlands län samt Svenska riksbyggen och SABO tillstyrker förslaget att en reglering av rekryteringen kommer till stånd genom avtal eller, om sådant inle kan träffas,   genom   lagstiftning,

LO anför att det förslag till lagstiftning rörande anställningsskydd som väntas torde ge underlag för en bedömning om en särskUd lagstift­ning om reglering av anställning av arbetskraft inom byggnadsbranschen bör realiseras. Om lagstiftning av sistnämnt slag införs bör den utfor­mas så att den ger AMS möjlighet att komma överens med parterna om hur rekryteringen skall ske. Lagstiftningen bör enligt LO:s mening in­nefatta möjlighet till kontroll av rekryteringen genom arbetsförmed­lingen. En sådan kontrollmöjlighet bör utformas i enlighet med utred­ningens förslag, Inle minst för att hävda de äldre byggnadsarbetarnas intressen samt för att ge ökade sysselsättningsmöjligheter åt personer med arbetshinder är ett samlat grepp över rekryteringen till branschen genom arbetsförmedlingen nödvändig, LO stryker vidare under att lag­stiftningen bör göra del möjligt att tillämpa ett liknande förfarande även inom andra branscher där förhållandena motiverar att rekryte­ringen av arbetskraft regleras.

Länsstyrelsen i Stockholms län tillstyrker utredningens förslag som ett provisorium men förordar modifieringar i utformningen och gene­rös dispensgivning för glesbygdsområdena. Liknande synpunkter frain-förs av länsstyrelsen i Norrbottens län.

Inom många länsarbetsnämnder har oenighet förelegat i frågan om huruvida en lagfäst förmedling av byggarbetskraft bör införas. Att branschen har speciella förhållanden som motiverar särskilda åtgärder framhålls allmänt. De ökade problem som uppkommer genom ned­gången i bl, a, bostadsinvesteringarna påpekas av flera länsarbetsnämn­der. Många nämnder tar fasta på att utredningens huvudförslag är att fortsatta överläggningar mellan parterna bör prövas. Länsarbetsnämn-

Prop. 1973: 39

9

den i Gotlands län vill ha en tidsbegränsad försöksverksamhet med ob­ligatorisk arbetsförmedling att grunda ett slutligt ställningstagande på. Länsarbetsnämnden i Göteborgs och Bohus län förordar en försöks­verksamhet anpassad till de lokala förhållandena. Länsarbetsnämnden i Västernorrlands län föreslår en fullmaktslag som ger Kungl, Maj:t möjlighet att förordna om arbetsförmedlingsobligatorium för vissa grup­per och inom vissa områden.

Till förmån för omedelbar lagstiftning uttalar sig länsarbetsnämn­derna i Stockholms, Skaraborgs och Jämtlands län samt Byggnadsarbe­tareförbundet. Länsarbetsnämnden i Stockholms län menar att en lag­stiftning enligt förslaget bör betraktas som ett provisorium under en över­gångsperiod. Länsarbetsnämnden i Skaraborgs län betonar att lagstift­ningen endast skall gälla nyrekrytering av arbetskraft. Byggnadsarbetare­förbundet uttalar att utvecklingen inom byggnadsbranschen påkallar snara åtgärder. Förbundet betraktar inte förhandlingsvägen som fram­komlig i nuvarande situation.

Majoriteten inom AMS' styrelse, en minoritet inom kommunförbun­dets styrelse, länsstyrelserna i Malmöhus, Västmanlands, Västernorr­lands och Västerbottens län samt länsarbetsnämnderna i Uppsala, Sö­dermanlands, Östergötlands, Kronobergs, Kalmar, Blekinge, Hallands, Älvsborgs, Västmanlands, Gävleborgs och Västerbottens län tillstyrker förhandlingar om en reglerad rekryteringsordning men avstyrker ett lag­fäst arbetsförmedlingstvång. Grunden till avstyrkandet är i flera fall den allmänna och mer principiella ståndpunkten att man i svensk ar­betsmarknadspolitik varit angelägen att ge parterna på arbetsmarkna­den utrymme för egna initiativ. En sådan argumentering utvecklas i bl, a. yttranden från länsstyrelserna i Västernorrlands och Västerbottens län.

En reglering genom lagstiftning avstyrks vidare av TCO och SACO samt av SAF, Sveriges fastighetsägareförbund, SHIO och Sveriges indu­striförbund i ett gemensamt yttrande. Samma ståndpunkt intar Svenska byggnadsentreprenörföreningen. Svenska byggnadsindustriförbundet och Svenska väg- och vattenbyggarnas arbetsgivareförbund i gemensamt yttrande. Svenska byggnadsingenjörers riksförbund, statens vattenfalls­verk och statens vägverk uttalar sig också mot lagstiftning. TCO anför att både praktiska skäl och rättvisehänsyn motiverar en utbyggnad av arbetsförmedlingen för arbetstagare inom alla branscher och yrken, SACO menar att det finns mer angelägna uppgifter för arbetsförmed­lingen än obligatorisk förmedling av en viss grupp. Flera remissinstan­ser som avstyrker lagstiftning anför som skäl att kraven på särlagstift-ning kan komma att resas av flera grupper på arbetsmarknaden. Läns­arbetsnämnden i Västmanlands län samt statens vattenfallsverk anför sådana synpunkter och pekar på de speciella branschproblem som måste anses föreligga även  för anställda  inom  t. ex.  jord-  och skogsbruk.

Prop. 1973:39

10

tekoindustrin m. fl. sektorer. Förslaget motverkar en önskvärd rörlighet på arbetsmarknaden menar bl. a. SAF.

SAC motsätter sig att rekryteringen till byggnadsarbete regleras. Både partsöverenskommelsen enligt utredningsförslaget och lagstiftningsal­ternativet avvisas under hänvisning till att de skulle innebära en sträng facklig monopolism.

Flera länsarbetsnämnder uttrycker oro inför möjligheterna att klara kontrollfunktionen om obligatorisk arbetsförmedling för all byggaibetskraft genomförs. Särskilt småarbetssektom bedöms bli svår­kontrollerad. En sådan uppfattning ger även arbetsgivarorganisationerna uttryck åt. SAF hyser farhågor för att arbetsförmedlingen kan komma att uppfattas mer som ett byråkratiskt kontrollorgan än som ett service­organ med reella möjligheter att förmedla arbeten åt arbetssökande och arbetskraft åt företagen.

Nästan samtliga länsarbetsnämnder och länsstyrelser liksom AMS an­ser att betydande personella resurser behöver tillföras ar­betsförmedlingsorganisationen om en obligatorisk arbetsförmedling av all byggarbetskraft införs. Några av de länsarbetsnämnder som avstyrker lagstiftning anser att en förstärkning av arbetsförmedlingens resurser kan ge lika god effekt på byggsektorn som lagstiftning om obligatorisk ar­betsförmedling. Flera remissinstanser är kritiska mot att utredningen har underlåtit att göra några bedömningar av personalåtgången på ar­betsförmedlingarna. Kritik av det slaget framförs av bl. a. arbetsgivar­organisationerna inom byggnadsbranschen. Det behov av ytterligare 140 arbetsförmedlare som en obligatorisk arbetsförmedling skulle med­föra enUgt reservanterna i utredningen, anser organisationema vara tUl-taget i underkant. SACO anser att det betydande merarbete som ett för­medlingsobligatorium inom byggnadsbranschen skulle föra med sig, måste stå tillbaka för andra, mer angelägna uppgifter för arbetsförmed-Hngen.

Konsekvenserna för annan arbetskraft av den före­slagna rekryteringsordningen tas upp av några remissinstanser, t. ex. konjunkturinstitutet, som anser att det rekryteringssystem som utredning­en föreslår har vissa fördelar. Institutet menar dock att dessa kan tas tUl vara på annat sätt och förordar bl. a. att yrkeskunskaperna breddas ge­nom den yrkesutbildning som har föreslagits i annat sammanhang av utredningen. Institutet varnar för att införa någon slags auktorisation för byggnadsarbetare. Auktorisation kan leda till stelhet i branschen som kännetecknas av snabb utveckling på den produktionstekniska sidan. Ett sådant system kan enligt konjunkturinstitutet bidra till minskad syssel­sättning för annan arbetskraft. Länsstyrelsen i Stockholms län är inne på samma tankegång och menar att särskild hänsyn måste tas till berätti­gade krav på sysselsättning för ortsbunden arbetskraft i exempelvis Stockholms skärgård.  Liknande synpunkter framförs av länsstyrelsen

Prop. 1973:39

11

/ Norrbottens län. Statens vattenfallsverk konstaterar att man i betydan­de utsträckning har rekryterat personer utan egentlig branschtillhörighet för verkets byggnadsverksamhet i bl. a. Norrland. Många personer har rekryterats från jord- och skogsbruk. Rekryteringen har ofta skett ge­nom arbetsförmedlingen. Även i nu rådande arbetsmarknadssituation har verket svårigheter att rekrytera yrkesutbildade byggnadsarbetare i vissa delar av landet.

Flera remissinstanser som i övrigt har avvisat förslaget om arbetsför­medlingstvång instämmer i utredningens förslag att obligatorisk arbets­förmedling omgående och utan vidare förhandlingar genomförs i fråga om statens eget byggande. Från statiigt håll framförs där­emot invändningar. Så anför t. ex. byggnadsstyrelsen att ett eventuellt arbetsförmedlingsobligatorium bör sammanfalla i tiden med en allmän överenskommelse eller lagstiftning. Om statlig byggnadsverksamhet skulle komma att regleras av särbestämmelser finns risk för ökade kost­nader och högre anbud till staten. Även kontrollen av efterlevnaden an­ser byggnadsstyrelsen blir betungande. Statens vägverk anser inte försla­get vara tillämpligt för verkets del bl. a. med hänvisning till de problem som skulle uppstå i relationerna till entreprenörer. Vattenfallsverket av­styrker helt utredningens förslag orn obligatorisk arbetsförmedling och menar att redan nu tillgängliga samarbetsformer ger möjlighet att nå praktiskt taget samma resultat.

Departementschefen

Under första hälften av 1960-talet ökade byggandet i landet snabbt med en kraftig tillströmning av arbetskraft till byggnadsbranschen som följd. Efter år 1965 har en dämpning av tillväxttakten inträtt samtidigt som produktivitetsökningen fortsatt i ungefär samma takt som tidigare. Långtidsutredningen räknade i sitt betänkande (SOU 1970: 71) Svensk ekonomi 19711975 med utblick mot 1990 med en volymmässig ökning av byggandet på 3,3 % under perioden 19651970, vilket innebar drygt hälften jämfört med ökningen under närmast föregående femårsperiod. För perioden 19701975 räknade utredningen med en volymmässig tillväxt på 3 % per år. Nyproduktionen av bostäder antogs komma att minska och den offentiiga sektorns byggande förutsattes öka i be­tydligt mindre grad än tidigare. Trots en dämpad tillväxttakt i sektorns investeringar och samma kraftiga produktivitetsutveckling som under 1960-talet räknade långtidsutredningen med ungefär oförändrat antal sysselsatta inom branschen fram till år 1975, Bl. a. menade utredningen att arbetstidsförkortningen skulle komma att delvis kompensera volym­minskningens sysselsättnmgsbegränsande effekter.

Byggarbetskraftsutredningen gör i sitt betänkande delvis andra be­dömningar. Enligt dessa är det sannolikt att tillväxten blir något svagare

Prop. 1973: 39

12

än vad långtidsutredningen antog. Vidare förutses en snabbare produkti­vitetsutveckling bl. a. på gmnd av den goda tillgången på tekniker. Sys­selsättningsminskningen skulle enligt byggarbetskraftsutredningen, om hänsyn tas tUl arbetstidsförkortningen, uppgå till totalt 2 % per år med väsentliga variationer mellan olika grupper av arbetare inom branschen.

De båda utredningarna har således ungefär samma prognos i fråga om utvecklingen, även om storleken av nedgången i sysselsättningen har bedömts något olika.

Bostadsbyggandets omfattning är av väsentlig betydelse för sysselsätt­ningen inom byggsektorn. Nyproduktionen av bostäder har legat på en hög nivå i vårt land under många år och ett fortsatt högt bostadsbyg­gande är motiverat med hänsyn till att ett stort antal hushåll fortfa­rande är trångbodda. Det är emellertid uppenbart att bostadsbyggandet kommer att behöva minskas jämfört med de närmast föregående åren och en väsentiig nedgång fömtses för både år 1973 och år 1974. Sam­tidigt kan en minskning av de kommunala och statliga byggnadsinves­teringarna väntas. Effekten på sysselsättningen av båda dessa faktorer måste särskilt uppmärksammas. Bostadsbyggandet och de offentliga investeringama svarar nämligen för ungefär 60 % av den totala syssel­sättningen inom byggnadsbranschen.

Denna utveckling mot en nedgång i antalet arbetstillfällen för bygg­nadsarbetare skall ses också mot bakgrund av den redan nu relativt höga arbetslösheten inom byggnadsyrkena. Arbetslösheten inom byggnads­sektorn har sålunda under en lång följd av år varit mer än dubbelt så hög som inom den fasta industrin. Räknat i förhållande till antalet med­lemmar i resp, arbetslöshetskassor var den genomsnittliga arbetslöshe­ten under år 1972 inom byggnadskassorna 7,2 % mot 2,4 % för övriga industrikassor och 2,4 % för samtliga arbetslöshetskassor. För vissa byggnadsarbetargrupper redovisas ännu högre arbetslöshetstal. Murare och gruppen övriga byggnadsarbetare hade sålunda en arbetslöshet på drygt 10 % under år 1972 medan för träarbetare motsvarande siffra var knappt 5 %. Under perioden 19691972 har antalet medlemmar i byggnadsarbetarnas arbetslöshetskassor minskat med ca 15 000.

Som jag framhållit tidigare har den inom inrikesdepartementet tillsatta byggarbetsgruppen föreslagit att åtgärder snabbt vidtas för att stimulera byggandet under i första hand åren 1973 och 1974. Enligt gruppens me­ning kan de föreslagna sysselsättningsskapande åtgärderna få den effekt som är nödvändig i rådande läge endast om rekryteringen till byggnads­arbetarkåren regleras under samma tid.

Av vad jag nu anfört framgår att det föreligger en relativt sett hög arbetslöshet inom byggnadsarbetarkåren, trots att kåren har reducerats kraftigt under de senaste åren. Samtidigt är en avsevärd nedgång att vänta i fråga om byggnadsinvesteringama under i vart fall åren 1973 och 1974. Redan dessa förhållanden talar för att särskilda åtgärder vidtas

Prop. 1973:39

13

för att förbättra sysselsättningsförhållandena inom byggsektorn. Härtill kommer att arbetama inom denna sektor drabbas av de speciella otrygg­hetsproblem som är förenade med den särskilda anställningsform, ob­jektanställning, som är vanlig inom sektorn. Utöver de åtgärder som har vidtagits för att öka antalets arbetstillfällen anser jag därför i lik­het med byggarbetskraftsutredningen och byggarbetsgruppen att en reg­lering av byggarbetskraftsrekryteringen måste komma tUl stånd under den närmaste tiden för att det skall bli möjligt att ge sysselsättning i första hand åt den arbetskraft som redan finns i byggnadsbranschen,

Byggarbetskraftsutredningen har ansett det önskvärt att en sådan reg­lering kommer till stånd genom att all rekrytering till byggnadsarbete sker genom den offentliga arbetsförmedlingen. I första hand anser ut­redningen att detta bör åstadkommas genom avtal mellan parterna på byggarbetsmarknaden. Samtidigt framhåller utredningen att arbetsgivar­parten har förkastat ett förslag till sådant avtal. Utredningen anser dock att frågan bör bli föremål för ytterligare överläggningar mellan parterna. Om sådana överläggningar inte tas upp eller ger skäligt re­sultat föreslår utredningen att frågan om rekrytering av arbetskraft till byggnadsverksamheten görs till föremål för särskild lagstiftning.

Det har nu gått ett halvt år sedan utredningen lade fram sitt förslag utan att parterna på byggarbetsmarknaden har tagit upp fortsatta över­läggningar om en bättre rekryteringsordning. Med hänsyn härtill anser jag det vara tveksamt om ett sådant avtal kan komma till stånd inom en sådan tid att de aktuella problemen kan bemästras. För att tillräckliga garantier skall skapas för sysselsättningen av de arbetstagare som re­dan finns i byggnadsyrkena måste man därför nu enligt min mening överväga att genom lagstiftning reglera rekryteringen till byggnadsar­bete.

Flera remissinstanser har ställt sig negativa till en lagstiftning som reglerar förhållandena inom en speciell bransch. De uppfattar en sådan lagstiftning som ett avsteg från principen om parternas fria avtalsrätt på arbetsmarknaden. Jag har förståelse för denna kritik. Invändningama har emellertid inte samma styrka om lagstiftningen får en i tiden begränsad giltighet, vilket kan vara motiverat med hänsyn till att det är främst akuta svårigheter på området som måste bemästras. En lagstiftning på lång sikt kan sannolikt undvaras. I all synnerhet blir så faUet om ett av­tal framdeles kan träffas mellan parterna om en reglerad rekryterings­ordning. Mot denna bakgrund förordar jag att rekryteringen till bygg­nadsarbete regleras genom lagstiftning men att lagstiftningen blir av till­fällig natur. Den bör träda i kraft omedelbart och gälla till utgången av juni 1974. Därefter får bedömas om fortsatt lagreglering är påkallad. Härvid får beaktas bl, a, den inverkan som de nyligen avlämnade utred­ningsförslagen i betänkandet (SOU 1973: 7) Trygghet i anställningen

Prop. 1973:39

14

får, om de genomförs, på förhållandena inom byggnadsbranschen i de avseenden som här är aktuella.

Flera remissinstanser framför allt bland länsarbetsnämnderna har på­talat att en föreskrift om att all rekrytering av arbetskraft till byggnads­arbete skall ske genom den offentliga arbetsförmedlingen kommer att ställa krav på en ökning av de personella resurserna hos både länsarbets­nämnderna och arbetsförmedlingarna. En sådan obligatorisk förmed­ling medför att en mängd registreringar måste göras till föga gagn bara för att systemet som sådant skall fungera. Det är mot den bak­grunden nödvändigt att överväga en ordning som inte belastar arbetsför­medlingskontoren med onödigt arbete men ändå ger rimliga garantier för att syftet med lagstiftningen uppnås. Jag föreslår följande ordning.

Lagstiftningen bör för det första gälla endast anställning av arbetskraft för utförande av egentliga byggnadsarbeten, dvs. betongarbete, träar­bete, mureriarbete och annat byggnads- eller anläggningsarbete. Här­igenom kommer anställning av arbetskraft för måleri-, plåtslageri-, elek-triker-, ws- och glasmästeriarbeten inte att omfattas av lagen. Lagen bör vidare gälla endast för sådan arbetsgivare som driver rörelse inom byggnadsbranschen. Egnahemsägare och jordbrukare kan sålunda utan hinder av lagen själva anställa arbetskraft för utförande av byggnadsar­bete på den egna fastigheten.

För byggnadsarbete som här avses får arbetsgivare anställa kvalifice­rad arbetssökande på det sätt som han finner lämpligt. Som kvalifice­rad arbetssökande anses dels den som har haft anställning i byggnads­arbete tolv månader under de senaste 24 månaderna, dels den som full­gjort utbildning till sådant arbete inom lägst gymnasieskola eller mot­svarande skola eller inom arbetsmarknadsutbildningen. Även den som genomgått annan byggnadsteknisk utbildning än den som ges inom gymnasieskolan skall således anses kvalificerad. Slutligen bör som kva­lificerad anses den som genomgår utbildning och söker praktikanställ­ning. Om kvalificerad arbetssökande inte finns att tillgå får arbetsgiva­ren inte anställa annan än den som arbetsförmedlingen anvisar eller godkänner. För att kunna kontrollera efterlevnaden av lagen bör arbets­förmedlingen ha rätt att hos arbetsgivare ta del av de uppgifter som behövs härför och äga tillträde till arbetsplats.

Om arbetsgivare bryter mot dessa anställningsregler bör detta i förs­ta hand leda till ett föreläggande om att all anställning av arbetskraft i fortsättningen skall ske genom arbetsförmedlingen, alltså i fråga om både kvalificerad och okvalificerad arbetskraft. Sådant föreläggande bör utfärdas av AMS efter anmälan av länsarbetsnämnden. AMS bör dessutom i sådant faU kunna anmäla arbetsgivaren till åtal om över­trädelsen är att anse som grov. Underlåtenhet att iaktta föreläggande om arbetsförmedlingstvång bör likaledes kunna anmälas till åtal av .'MS.

Prop. 1973: 39

15

Länsstyrelserna i Stockholms och Norrbottens län påpekar i sina ytt­randen att en reglering av rekryteringen till byggnadsarbete måste ta hänsyn till berättigade krav på sysselsättning för ortsbunden arbetskraft. Frågan blir aktuell i de fall då arbetsgivaren inte själv kan rekrytera kva­lificerad arbetskraft. Jag vill peka på att hänsyn till den ortsbundna ar­betskraften normalt måste tas i det praktiska förmedlingsarbetet. Arbets­förmedlingens möjligheter att i det enskilda fallet underlätta för äldre, ortsbunden arbetskraft att få arbete bör inte begränsas. Även vid anvis­ning tUl beredskapsarbete måste förmedlingen ha möjlighet att anpassa åtgärderna till uttalade lokala behov. Det förhållandet, att inte bransch­vana arbetstagare under särskilda omständigheter genom arbetsförmed­lingen fått temporär sysselsättning inom byggnadsområdet, innebär inte att dessa arbetstagare tillförs den permanenta byggnadsarbetarkåren och betraktas som kvalificerade byggnadsarbetare. Frågan om vilka arbetssö­kande som arbetsförmedlingen skall anvisa får prövas från fall till fall. Jag vill i detta sammanhang erinra om vad jag har anfört i årets stats­verksproposition (prop, 1973: 1 bil. 13 s. 4647), Ökade uppgifter har tilldelats byggarbetsnämnderna under senare tid. Samarbetet och infor­mationsutbytet inom byggarbetsnämnderna är av stort värde för det pla­neringsarbete som länsarbetsnämndema har att utföra. Den betydande kännedom om byggarbetsmarknaden som finns samlad inom byggar­betsnämnderna bör enligt min mening utgöra en god grund för bedöm­ning och för rådgivning till arbetsförmedlingar och länsarbetsnämnder även i frågor som rör rekrytering av arbetskraft,

SpecialntotiverJng

1 §

Lagstiftningen avser att reglera rekryteringen av byggarbetskraft för vissa slag av byggnadsarbeten, I paragrafens första stycke avgränsas lag­stiftningen i två avseenden. Bestämmelserna gäller för det första endast arbetsgivare som bedriver yrkesmässig byggnadsverksamhet, dvs. den som driver byggnadsrörelse i någon form, Avgränsnmgen är i detta hän­seende densamma som i förordningen (1960: 77) angående byggnads­forskningsavgift. Genom avgränsningen undantas bl, a, industriföretags, jordbrukares, egnahems- och sportstuguägares byggnadsverksamhet i egen regi med avseende på den egna fastigheten, I fråga om arrendator och hyresgäst gäller undantaget den arrenderade resp, hyrda fastigheten (lägenheten). På grund av uttryckligt stadgande omfattas däremot all byggnadsverksamhet som bedrivs av staten och kommun.

För det andra gäller lagen endast anställning för utförande av be­tongarbete, träarbete, mureriarbete eller armat byggnads- eller anlägg­ningsarbete. Med annat byggnads- eller anläggningsarbete avses grov-och diversearbete samt arbete som utförs av t.ex. maskin- och trak-

Prop. 1973:39

16

torförare eller kranskötare m, fl. Utanför regleringen faller t. ex, måleri-och plåtslageriarbeten, elektriska arbeten samt ws- och glasmästeriarbe­ten. Av beskrivningen i lagtexten följer också att arbetsledare, byggnads­tekniker, ingenjörer, arkitekter och kontorspersonal m, fl. är undantagna,

Lagen omfattar alla anställningsformer, objektanställning såväl som företagsanställning.

Enligt paragrafens första stycke får arbetsgivaren anställa endast kvalificerad arbetssökande om inte arbetsförmedlingen har medgett an­nat. I andra stycket av paragrafen anges vad som menas med kvalificerad arbetssökande. Vid tillämpningen av punkt 1 skall 24-månadersperioden räknas från anställningstiUfället.

Den offentliga arbetsförmedlingen i orten bör anvisa i första hand kvalificerad arbetssökande. Finns inte kvalificerad sökande anmäld hos förmedlingen i orten men hos annan förmedling bör, såvida inte särskUda omständigheter föranleder annat, sådan kvalificerad sökande anvisas. Sådana särskilda skäl kan vara arbetslöshetens omfattning i orten och förekomsten av äldre ortsbunden arbetskraft. Några generella regler för hur dylika och andra situationer skall lösas kan givetvis inte ges. 1 före­kommande fall bör förmedling vända sig till länsarbetsnämnden för råd eller överläggningar.

3 och 4 §§

Sanktionerna mot den arbetsgivare som inte följer bestämmelserna i 1 § är av två slag. AMS kan enligt 3 §, efter anmälan från länsarbets­nämnden, förordna att arbetsgivaren inte får anställa annan än den som den offentliga arbetsförmedlingen har anvisat eller godtagit. Arbetsgiva­ren kan också ådömas böter enligt 4 §,

Genom regeln i 3 § fråntas arbetsgivaren rätten att anställa kvalifi­cerad arbetssökande för arbete som avses i 1 §. Sådant förordnande kan ges för viss tid eller tills vidare. Bötessanktionen bör tillgripas i så­dana fall då arbetsgivaren gjort sig skyldig tiU en grov överträdelse av bestämmelserna i 1 §, såsom när han har anställt ett större antal okvali­ficerade arbetssökande eller upprepade gånger anställt sådana sökande trots påpekanden från arbetsmarknadsmyndigheterna, Bötessanktionen bör tillgripas också i sådana fall då arbetsgivaren inte på länge eller inte alls kommer att fortsätta sin verksamhet. Ett förordnande enligt 3 § kan inte sträcka sig längre än lagens giltighetstid. Upptäcks först mot slutet av lagens gUtighetstid att arbetsgivare har burit mot 1 § bör bö­tessanktionen tillgripas.

Böter kan enligt 4 § tUlgripas om arbetsgivare inte iakttar förord­nande enligt 3 §.

Prop. 1973:39

17

Ikraftträdandet

Den kan inte anses rimligt att den som vid lagens ikraftträdande har varit anställd en längre tid hos en arbetsgivare i byggnadsarbete som av­ses i 1 § och som är att anse som okvalificerad i lagens mening skall be­höva godkännas av arbetsförmedling för att kunna överflyttas till annat arbetsobjekt hos samma arbetsgivare, endast därför att överflyttningen iimebär att den innehavda anställningen upphör och ersätts med ny. Därför föreskrivs i andra stycket av ikraftträdandebestämmelsen att åter­anställning utan arbetsförmedlingens medverkan får ske om den tidigare anställningen har påbörjats före den 1 januari 1973. Det skall som fram­går av lagtexten vara fråga om en sammanhängande anställningstid.

HemstäUan

Jag hemställer att Kungl. Maj:t föreslår riksdagen

att antaga förslaget till lag om anställning av arbetskraft för byggnadsarbete.

Med bifall till vad föredraganden sålunda med instämmande av statsrådets övriga ledamöter hemställt förordnar Hans Maj:t Konungen att till riksdagen skall avlåtas proposition av den lydelse bilaga till detta protokoll utvisar.

Ur protokollet: Britta Gyllensten

MARCUSBOXTR. STOCKHOLM 1973      730139