Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Kungl. Majrts proposition nr 15 år 1971

Prop. 1971:15

Nr 15

Kungl. Maj:ts proposition till riksdagen med förslag till lag om förbud mot otillbörliga avtalsvillkor, m. m.; given Stockholms slott den 5 februari 1971.

Kungl. Maj:t vUl härraed, under åberopande av bilagda utdrag av statsrådsprolokollel över justitieärenden och lagrådels protokoll, föreslå riksdagen atl bifalla de förslag om vars avlåtande lill riksdagen föredra­ganden heraställt.

GUSTAF ADOLF

CARL[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåU

Propositionen innehåller förslag lill lag ora förbud raot otUlbörliga av­talsvillkor. Det väsenlliga syftet raed lagen är atl ge underlag för en bättre avvägning än hittills raellan konsuraenl- och företagarintressen vid utformningen av kontraklsformulär som används på konsumlionsraark-naden i olika branscher.

Den nya lagen gäller i fråga om försäljning från näringsidkare lUl kon­sument av vara eller tjänst för enskilt bruk, liksora också beträffande upplåtelse av nyttjanderätt till lösöre. Undanlag görs för sådan verksara­het som slår under tillsyn av bank- eUer försäkringsinspektionen. Lagens centrala bestämmelse utgörs av en generalklausul, vUken ger möjlighet alt förbjuda företagare att använda kontraktsvillkor sora raed hänsyn till vederlaget och övriga orasländigheier måste anses otUlbörligl mot konsu­menten. Förbudet skall i regel förenas med vite.

För tillämpningen av lagstiftningen svarar konsumentombudsmannen och marknadsrådel. Konsumenlorabudsraannen skall övervaka raarkna-den, la upp överläggningar med företrädare för näringsidkarna och föra det allmännas lalan inför marknadsrådel. Rådel skall vara enda instans i ärenden enligt lagen. Frågor om utdömande av vite skaU dock handläg­gas av allmän domstol.

I samband med den nya lagen föreslås vissa följdändringar i lagen om marknadsråd ra. ra.

Den nya lagstiftningen föreslås träda i kraft den 1 juli 1971.

1    Riksdagen 1971.1 saml. Nr 15

Prop. 1971:15

1    Förslag till

Lag om förbud mot otillbörliga avtalsvillkor

Härigenom förordnas sora följer.

1 § Är villkor, sora näringsidkare använder vid erbjudande av vara el­

ler tjänst lill konsument för enskUt bruk, raed hänsyn lUl vederlaget och

övriga orasländigheier all anse sora otillbörUgt mol konsuraenlen, kan

marknadsrådel, ora det är påkallat från allraän synpunkt, raeddela nä­

ringsidkaren förbud alt fraradeles i liknande fall använda sararaa eller vä­

sentligen sararaa villkor. Förbud skall förenas raed vite, ora ej delta av

särskilda skäl är obehövligt.

Första stycket äger raotsvarande lillärapning, ora näringsidkare erbju­der konsuraenl att mot vederlag förvärva nyttjanderätt lUl lösöre för en­skUt brak.

Förbud kan raeddelas även anställd hos näringsidkare och annan sora handlar på näringsidkarens vägnar.

2

§ Denna lag gäller ej i fråga ora verksarahet sora slår under tillsyn av bankinspektionen eUer försäkringsinspektionen.

3

§ Fråga ora förbud upplages efter ansökan. Sådan ansökan göres av konsuraenlorabudsraannen. Beslutar denne för visst fall atl ej göra ansö­kan, får ansökan göras av sararaanslulning av näringsidkare, konsuraen-ter eller löntagare.

4

§ Beslut i fråga ora förbud utgör ej hinder alt sararaa fråga prövas på nytt, när ändrade förhållanden eller annat särskUt skäl föranleder del.

5

§ Ora särskUda skäl föranleder del, kan förbud raeddelas även för li­den lill dess slutligt beslut föreligger.

6

§ Fråga om förbud får i fall som ej är av större vikt prövas av kon­sumenlorabudsraannen genora all den sora anlages ha använt otillbörligt avtalsvUlkor förelägges förbud lill godkännande omedelbart eller inom viss tid (förbudsföreläggande).

Har förbudsföreläggande godkänts, gäUer det sora förbud av mark­nadsrådet. Godkännande som sker sedan den i föreläggandel utsatta li­den har gått lill ända är dock ulan verkan.

Närraare bestäraraelser ora förbudsföreläggande raeddelas av Ko­nungen.

7 § Talan ora utdömande av vite föres vid aUmän doraslol av åklaga­

re. Sådan lalan får väckas endast efter anraälan av konsuraentombuds-

mannen eller av annan sora hos marknadsrådel ansökt om förbudet.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1971.

Prop. 1971:15

2    Förslag tiil

Lag om ändring i lagen (1970: 417) om marknadsråd m. m.

Härigenom förordnas, att 1, 3, 4, 9, 11, 13, 15 och 20 §§ samt rubri­ken närraast före 13 § lagen (1970: 417) ora marknadsråd m. m. skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Marknadsrådel handlägger ären­den enligt lagen (1953: 603) om motverkande i vissa fall av kon­kurrensbegränsning inom närings­livet och lagen (1970:412) om otillbörlig marknadsföring.

Marknadsrådet handlägger ären­den enligt lagen (1953: 603) om motverkande i vissa fall av kon­kurrensbegränsning inom närings­livet, lagen (1970: 412) om otiU­börlig marknadsföring och lagen (1971:00) om förbud mot otill­börliga avtalsvillkor.

Marknadsrådet beslår av ordfö­rande och vice ordförande saml åtla andra ledamöter, av vilka två är särskilda ledamöter, en för ärenden om konkurrensbegräns­ning och en för ärenden om otill­börlig marknadsföring.

Marknadsrådet beslår av ord­förande och vice ordförande saml åtta andra ledamöter, av vilka två är särskilda ledamöter, en för ärenden om konkurrensbegräns­ning och en för ärenden om otill­börlig marknadsföring och ären­den om otillbörliga avtalsvillkor.

4

§

Ordföranden och vice ordföran­den skall vara lagkunniga och er­farna i doraarvärv. Ledaraolen för ärenden ora konkurrensbegräns­ning skall ha särskUd insikt i nä­ringslivets förhållanden och leda­moten för ärenden om otillbörlig marknadsföring särskild insikt i konsumentfrågor. Ordföranden, vice ordföranden och de särskilda ledamöterna får ej utses bland personer som kan anses företräda företagarintressen eller konsu­ment- och löntagarintressen.

För vice 

Ordföranden och vice ordföran­

den skall vara lagkunniga och er­

farna i domarvärv. Ledaraolen för

ärenden om konkurrensbegräns­

ning skall ha särskild insikt i nä­

ringslivets förhållanden och leda­

moten för ärenden om otillbörlig

marknadsföring och otillbörliga

avtalsvillkor särskUd insikt i kon­

sumentfrågor. Ordföranden, vice

ordföranden och de särskilda leda­

möterna får ej utses bland per­

soner som kan anses företräda

företagarintressen eller konsu­

ment- och löntagarintressen.

----- även ersättare.

Prop. 1971:15

9 §

Nuvarande lydelse

Marknadsrådel är------------- 

Av de särskilda ledamöterna deltager vid handläggning av ären­de om konkurrensbegränsning en­dast den som utsetts för sådana ärenden och vid handläggning av ärende ora otillbörlig raarknads-föring endasl den som utsetts för sådana ärenden.

Ordföranden kan------------- 

Föreslagen lydelse

---- löntagarintressen dellaga.

Av de särskilda ledamöterna dellager vid handläggning av ären­de ora konkurrensbegränsning en­dasl den sora utsetts för sådana ärenden och vid handläggning av ärende ora otillbörlig raarknadsfö-ring eller otillbörliga avtalsvillkor endast den som utsetts för sådana ärenden.

------------ av ärende.

11 §

För konkurrensbegränsningsfrå­gor finns en näringsfrihelsombuds-raan och för frågor om otillbörlig marknadsföring en konsumenlom-budsraan.

För konkurrensbegränsningsfrå­

gor finns en näringsfrihelsorabuds-

man och för frågor om otillbörlig

marknadsföring och frågor om

otillbörliga avtalsvillkor en konsu-

raentombudsman.

Orabudsraan utses--------- -------- vara lagkunnig.

Förfarandet / ärenden Förfarandet i ärenden

om otillbörlig mark- om otillbörlig mark­

nadsföring

nad sf ö r in g  och   otillbör-

l i g a avtalsvillkor

13   §

Ansökan ora förbud enligt 1 § lagen (1970:412) ora oliUböriig raarknadsföring göres skriftligen. Av ansökningen skall fraragå de skäl på vilka ansökningen grandas och den utredning sökanden åbe­ropar.

Ansökan ora förbud enligt 1 § lagen (1970:412) ora oliUböriig marknadsföring eller 1 § lagen (1971:00) om förbud mot otill­börliga avtalsvillkor göres skriftli­gen. Av ansökningen skall framgå de skäl på vUka ansökningen grun­das och den utredning sökanden åberopar.

15 §

 Ärende får------------------- sådant samraanträde.

Fråga ora förbud enligt 8 § la­gen (1970:412) om oliUböriig marknadsföring kan prövas utan samraanträde enUgt 14 § första stycket. Sådant förbud får dock ej meddelas ulan atl den som förbu­det avser fått tillfälle atl yttra sig i frågan, såvida del icke finns anled­ning antaga att han avvikit eller el­jest håller sig undan.

Fråga ora förbud enligt 8 § la­gen (1970:412) ora oliUböriig raarknadsföring eller 5 § lagen (1971: 00) om förbud mot otillbör­liga avtalsvillkor kan prövas utan sararaanträde enligt 14 § första stycket. Sådant förbud får dock ej raeddelas utan atl den sora förbu­det avser fått tillfälle atl yttra sig i frågan, såvida det icke finns an-

Prop. 1971:15

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

ledning antaga att han avvikit eller eljest håller sig undan.

20

Skall inlaga-------------- 

Delgivning av beslut, som inne­fattar vitesföreläggande enligt la­gen (1953: 603) om motverkande i vissa fall av konkurrensbegräns­ning inora näringslivet eller lagen (1970: 412) om otillbörlig mark­nadsföring, får ej ske enligt 12 § delgivningslagen (1970: 428), raed raindre anledning förekommer alt den sökte avvikit eller eljest hål­ler sig undan.

--- genom delgivning.

Delgivning av beslut, som inne­fattar vitesföreläggande enligt la­gen (1953: 603) ora motverkande i vissa fall av konkurrensbegräns­ning inora näringslivet, lagen (1970: 412) ora otillbörlig mark­nadsföring eller lagen (1971: 00) om förbud mot otillbörliga avtals­villkor, får ej ske enligt 12 § del­givningslagen (1970:428), raed raindre anledning förekoramer atl den sökte avvikit eller eljest hål­ler sig undan.

Denna lag träder i kraft den 1 juU 1971.

Prop. 1971:15

Utdrag av protokollet över justitieärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen i statsrådet på Stockholms slott den 17 december 1970.

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN], HOLM­QVIST,[REDACTED_EFTERNAMN], SVEN-ERIC[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], LID­BOM,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Chefen för justitiedepartementet, statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], anraäler efter ge­mensara beredning raed statsrådets övriga ledaraöler fråga ora lagstift­ning angående otillbörliga avtalsvillkor och anför.

1. Inledning

På förraögenhelsrättens oraråde gäller sedan gamraall en vidsträckt avtalsfrihet. Vissa begränsningar har visserligen gjorts raen fortfarande är huvudregeln all vederbörande parter har all inom avtalsfrihetens ram tUlvaralaga sina egna intressen så långt de förmår.

När del gäller försäljning av i första hand kapitalvaror lill konsumen­ter har det blivit allt vanligare alt storförelag och organisationer en­sidigt och sålunda ulan medverkan av företrädare för konsumentintres­sena besläraraer villkoren för de enskilda avtalen på förhand genora ut­arbetande av forraulär av olika slag. Den s. k. forraulärrätl sora där­igenom uppkommer kan innefatta ell missbruk av avtalsfriheten. Säljar­sidan kan frestas all missbruka sitt överlag i förhållande lill köparsidan och begränsa konsumenternas rättigheter på ett sätt som inte är godtag­bart.

Frågan har behandlats i en inom justitiedepartementet upprättad pro­raeraoria raed förslag lill lag ora förbud mol otillbörliga avtalsvillkor (stencU Ju 1970: 3). Enligt promeraorieförslaget skall konsuraenlora­budsraannen och raarknadsrådet kunna inskrida, ora näringsidkare er­bjuder konsument att raot vederlag förvärva vara eller tjänst på villkor som måste anses otillbörligen gynna näringsidkaren. Proraeraorians för­slag tUl lag ora förbud raot otillbörliga avtalsvillkor torde få fogas lUl statsrådsprotokollet i delta ärende som bilaga 1.

Remissyttranden över promemorian har avgelts av hovrätterna, kom­merskollegium, statens jämvägar, bankinspektionen, försäkringsinspek­tionen, statens institut för konsumentfrågor, statens konsumenlråd, sta­tens pris- och kartellnämnd, ombudsmannen för näringsfrihetsfrågor.

Prop. 1971:15

7

(NO), näringsfrihetsrädet, konsuraentutredningen, köplagssakkunniga, Sveriges advokatsamfund, Sveriges lanlbruksförbund, Svenska företaga­res riksförbund. Svensk induslriförening. Motorbranschens riksförbund, Sveriges hotell- och reslaurangförbund. Svenska resebyråföreningen. Svenska bankföreningen, Svenska sparbanksföreningen. Svenska försäk­ringsbolags riksförbund. Svenska lidningsutgivareföreningen. Svenska handelsagenters förening. Kooperativa förbundet (KF), Landsorganisa­tionen i Sverige (LO), Tjänstemännens centralorganisation (TCO), Sve­riges akademikers centralorganisation (SACO), Husmodersförbundel Hem och Samhälle samt Hyresgästernas riksförbund. Dessutom har Svenska arbetsgivareföreningen, Sveriges industriförbund, Sveriges aU­männa exportförening, Sveriges grossislförbund, Sveriges köpraanna­förbund, Sveriges hantverks- och industriorganisation särat Sveriges bU-induslri- och bilgrossistförening avgivit ett geraensarat remissyttrande. Läkemedelsinduslriföreningen och handelskarararnas nämnd har anslu­tit sig lill detta yttrande.

2. Gällande ordning m. m.

2.1 Avtalsrättslig lagstiftning m. m.

Grundläggande bestämmelser ora slutande av avtal finns i 1 kap. (1 9 §§) lagen (1915: 218) ora avtal och andra rättshandlingar på förmö­genhetsrättens oraråde. Anbud ora slutande av avtal och svar på sådant anbud är bindande i enlighet raed reglerna i 29 §§. Dessa regler gäller om inle annat följer av anbudet eUer svaret eller av handelsbruk eller an­nan sedvänja. Avtal koraraer till stånd genom all ena parlen avger elt anbud och andra parten antar anbudet. Det anlagande svaret brakar ofta kallas accept. Anbudet och acceplen måste i princip ha sararaa innehåll för all avtal skall korama till stånd. Om acceplen inle stämmer överens med anbudet, s. k. oren accept, skall acceplen betraktas som avslag i förening med nytt anbud. Enligt 6 § andra stycket gäller detta inte, om den som avgav den orena acceplen anser all den överensstämmer raed anbudet och raotlagaren raåste inse detta. Mollagaren måste då utan oskäligt uppehåll underrätta motparten om han inte vUl godtaga accep­len. Underlåter raotlagaren all göra del skall avtal anses ha korarait lUl stånd i enlighet raed acceplens innehåll. Ell anbud är oåterkalleligt un­der den lid som går ål för att anbudslagaren skaU kunna pröva anbudet, den s. k. acceptfristen. Acceptfristens längd kan bestämmas i anbudet. Har så inte skett bestäms acceptfristens längd enligt vissa regler i 3 §.

Avtalslagen vUar på principen ora avtalsfrihet. I 3 kap. (2838 §§) ges eraeUertid regler ora rättshandlingars ogiltighet vid bl. a. tvång, svek och ocker. 33 § utgör en s. k. generalklausul. Enligt paragrafen får rätts-

" Yttrandet benämns i fortsättningen näringslivets remissyttrande.

Prop. 1971:15

8

handling inle göras gällande ora omständigheterna vid dess tillkorasl var sådana att det skulle strida raot tro och heder att raed vetskap ora om­ständigheterna åberopa rättshandlingen och den gentemot vilken rätts­handlingen företogs måste antas ha haft sådan vetskap. Vidare bör nära­nas all enligt 36 § avlalsvile kan järakas efter vad sora finnes skäligt, om utkrävande av del i avtalet utsatta vitet skulle vara uppenbart obUligl.

En annan generalklausul är inlagen i 8 § lagen (1936: 81) ora skulde­brev. Enligt paragrafen kan villkor sora upplagils i skuldebrev järakas eller läranas ulan avseende, ora tiUämpningen av villkoret uppenbarligen skulle vara stridande mot gott affärsskick eller eljest otillbörlig. Del av­görande är om tillärapningen av villkoret är otillbörlig i ett särskUl fö­religgande fall. Det kan tänkas att ett villkor kan vara berättigat i vissa situationer men otUlbörligl i andra. Paragrafen anses vara analogiskl till­lämplig utanför skuldebrevsrätlens område och kan i själva verket sägas ge uttryck åt en inora förmögenhetsrätten gällande allmän rältsgrand-sals.

2.2 Köprättslig lagstiftning

Regler om köp ges i lagen (1905: 38 s. 1) ora köp och byte av lös egendom. Lagreglema gäller dock bara ora inle annat avtalals eller följer av handelsbruk eller annan sedvänja. Lagen skiljer raellan köp av be­stämt gods och s. k. leveransavlal, dvs. köp av viss myckenhet av angivet slag. En annan åtskUlnad beslår i alt lagen skiljer mellan handelsköp, dvs. köp som sluts mellan köpmän i och för deras rörelse, och andra köp, s. k. civila köp. Med köpman avses var och en som är skyldig alt föra handelsböcker.

Köplagen innehåller ell orafaltande regelsystera. Här skall endasl re­dovisas vissa bestämraelser ora ansvar för fel i godset och ora ansvar för dröjsraål med leverans. Vid leveransavtal gäller enligt köplagen atl kö­paren kan häva köpet eller kräva ersältningsleverans eller fordra avdrag på köpeskilllingen om del är fel i godset. Är felet ringa får godset dock avvisas bara i vissa undantagsfall. Säljaren är dessutom i princip skade­ståndsskyldig, även ora felet inle beror på försuraraelse från hans sida. I huvudsak sarama regelsystem gäller vid köp av bestämt gods raed ell par undantag. Köparen har inle rätt alt kräva ersältningsleverans och hans rätt till skadestånd är raera begränsad. Enligt köplagen har köparen i princip ingen rätt atl påfordra all säljaren avhjälper felet. Köparen måste däreraot under vissa föru1;sällningar godta atl säljaren avhjälper felet. Föratsättningarna är följande. Rättelse skall vid civila köp som re­gel kunna ske, ora leveransen inle därraed fördröjs i någon mer bety­dande omfattning. Vidare skall det vara uppenbart atl köparen inle får någon kostnad eller olägenhet av alt låta rättelsen ske. Köplagen inne­håller inga regler om atl köparen är skyldig atl undersöka varan när det

Prop. 1971:15

9

är frågan ora civila köp. Del anses därför, alt köparen vid köp utan af­färsmässig prägel inle behöver göra någon systematisk undersökning av vad han köpt. Om köparen vill framställa anspråk med anledning av fel i godset, måste han vid civilt köp meddela säljaren detta ulan oskä­ligt uppehåll efter det att han märkt eller bort märka felet. Försummar köparen sin reklaraalionsplikt, går han i princip raiste om sin rätt att göra felet gällande. Vill han häva köpet eller kräva ersältningsleverans, måste han dessutom utan oskäligt uppehåll särskUt underrätta säljaren om det. Har ett år förflutit från det atl köparen mottog godset går han sora regel raiste om sin rätt alt påtala fel i godset.

Om varan inle avlämnas i rält tid kan köparen enligt köplagen häva köpet förutsatt atl dröjsmålet inte beror av köparen eller av händelse för vilken han slår faran. Vid civila köp föreligger dock som regel inle häv-ningsrätl om dröjsmålet hade ringa betydelse för köparen eller ora sälja­ren hade grundad anledning antaga atl så var fallet. Säljaren är raed vissa inskränkningar skyldig atl ersätta köparen skada som denne lider till följd av dröjsmålet.

2.3 Utredningar på köp- och avtalsrättens område

Under våren 1967 fick köplagssakkunniga i uppdrag all göra en be­gränsad översyn av köplagen. Enligt direktiven (1968: Ju 30) skall de sakkunniga bl. a. närmare överväga atl införa en allraän järakningsregel i köplagen efter raönster av 8 § skuldebrevslagen. De sakkunniga skall också ta upp vissa frågor rörande orafatlningen av säljarens upplysnings­plikt, köparens undersöknings- och reklaraationsskyldighet, köparens rält lill ersättning för indirekta skador och säljarens raöjligheter att be­gränsa köparens befogenheter vid fel i godset, allt i syfte alt stärka kon-suraenlens ställning gentemot den som bedriver yrkesmässig försäljning. De sakkunniga skall bedöma behovet av särskilda regler till skydd för konsumenterna mot bakgrund av de möjligheter atl skydda konsument­intressen sora i övrigl slår lill buds exempelvis genom konsumentupplys­ningsverksamhet, reklamationsnämnder och förhandlingar raeUan stat­liga eller privata organ och näringsorganisalioner. Utredningen bedrivs i nordiskt samarbete.

I juni detta år avgav sakkunniga för utredning av fråga om rält atl frånträda avtal betänkandet Hemförsäljning (SOU 1970: 35) vilket f. n. är beroende av Kungl. Maj:ls prövning.

I mars delta år beslöt Kungl. Maj:l om utredning angående general­klausulerna i den förmögenhetsrältsliga lagstiftningen. Enligt direktiven bör en reform i första hand gå ut på att ge domstolarna vidgade möj­ligheter all i del särskilda fallet ogiltigförklara eller jämka avtal eller avtalsvillkor vUkas tillämpning framstår sora otillbörlig. Utredningen be­drivs i samarbete med de övriga nordiska länderna.

Prop. 1971:15

10

2.4 Lagstiftningen om otillbörlig marknadsföring m. m.

Den nyligen antagna lagen (1970: 412) om otUlbörlig raarknadsföring innehåller dels materieUa bestämmelser om otillbörlig marknadsföring dels vissa bestämmelser om förfarandet. Dessa senare bestämmelser kompletteras av regler i lagen (1970: 417) ora raarknadsråd ra. ra. Båda de nu näranda lagarna träder i kraft den 1 januari 1971.

Lagen om otUlbörlig raarknadsföring upptar i 1 § en general­klausul. Enligt denna generalklausul är del möjUgl alt ingripa mol alla slag av otillbörliga reklam- och marknadsföringsåtgärder. I paragra­fen anges, all om näringsidkare vid raarknadsföring av vara eller tjänst företar reklaraåtgärd eller annan handling, som strider raot god affärs­sed eller annars är otUlbörlig mot konsumenter eller näringsidkare, marknadsrådet kan meddela honom förbud att fortsätta därmed eller alt företaga annan Uknande handling. Förbud skall förenas raed vite, om inte detta av särskUda skäl är obehövligt. Förbud kan meddelas även anställd hos näringsidkare och annan som handlar på näringsidkarens vägnar samt var och en som i övrigt väsentligt bidragit lill handlingen.

Bedömningen av vad sora är otillbörligt ligger enligt förarbetena (prop. 1970: 57 s. 88) på del etiska planet, varvid i första hand hänsyn las lill konsumenternas behov av skydd raot metoder som är vUseledan-de eller på annat sätt försvårar för dera att träffa ell rationellt val rael­lan olika utbjudna varor och tjänster. Utgångspunkten för tillämpningen av generalklausulen är del ulorarältsliga normsystem sora grundas på Inlernalionella handelskamraarens grundregler ora reklam. Förutsätt­ningen för att förbud skall få raeddelas är alt det vid marknadsföring av vara eller tjänst faktiskt har företagits en reklaraåtgärd eller annan handling sora strider mot god affärssed eller annars är otUlbörlig. Ge­neralklausulen kan inte tas lill intäkt för ell förbud raot försäljning av viss vara på grand av alt den är av undermålig kvalitet eller inte upp­fyller vissa säkerhetskrav eller på grund av all det över huvud tagel inle anses Önskvärt all varor av ifrågavarande slag bjuds ut på markna­den. Inte heller skall förbud kunna raeddelas mol elt beteende som strider mot vedertagna handlingsnorraer i näringslivet av del skälet alt det innebär brott raot elt ingånget avtal, exerapelvis atl en företagare bedriver viss verksarahet i strid mot en konkurrensklausul i elt kontrakt. Sådana förfaranden får beivras av den intresserade konlraktsparten i civUrättslig ordning. Del går inte heller all raed stöd av generalklausu­len ingripa mot användning av kontraktsvillkor som på grund av sitt innehåll ler sig obilliga eller på annat sätt otUlbörliga mol konsumenter eller andra köpare. Om kontraktsvillkor presenteras på ell vilseledande sätt i ett formulär, kan marknadsrådel dock på den grunden förbjuda fortsatt användning av formuläret.

Vid sidan av generalklausulen innehåller lagen ett par straffsanklione-

Prop. 1971:15

11

rade bestämmelser avseende vissa speciella marknadsföringsraetoder. Be­stämraelserna synes inte ha något större intresse i det nu aktuella sara­raanhangel.

Lagen om oliUböriig raarknadsföring innehåller en del besläramelser om förfarandet vid meddelande av förbud enligt 1 §. Fråga om förbud upplages efter ansökan som görs av konsumenlorabudsraannen. Beslutar denne för visst fall alt inte göra någon ansökan, fär ansökan gö­ras av näringsidkare som berörs av handlingen eller av sammanslutning av näringsidkare, konsuraenter eller löntagare (6 §). Beslut i fråga om förbud har inte rättskraft i vanlig raening, ulan frågan kan prövas på nytt när ändrade förhållanden eller annat särskilt skäl föranleder det (7 §). Om särskilda skäl föreligger, kan raarknadsrådet meddela interi­mistiskt beslut (8 §). Fråga om förbud kan i fall som inle är av större vikt prövas av konsumenlorabudsraannen genom förbudsföreläggande. Ett sådant föreläggande innebär, atl den som anlages ha företagit hand­ling som avses i 1 § får ett föreläggande med förbud vid vite all fort­sätta därmed eller företa annan liknande handling. Godkännes föreläg­gandet inom angiven tid, gäller del som förbud sora meddelas av mark­nadsrådet. Godkännande sora sker sedan den i föreläggandel utsatta tiden har gått lUl ända är dock ulan verkan. Närmare bestäraraelser ora förbudsföreläggande meddelas av Kungl. Maj:l (9 §). Talan ora uldö­raande av vite skall föras vid allmän domstol av åklagare efter anmälan av konsuraenlorabudsraannen eller annan sora ansökt ora förbudet (10 § första stycket).

I lagen ora raarknadsråd ra. ra. ges bestämmelser om förfarandet vid marknadsrådel. Marknadsrådet skall handlägga ärenden enhgt lagen (1953: 603) ora raolverkande i vissa fall av konkurrensbegränsning inom näringslivet och lagen ora otillbörlig marknadsföring (1 §). Marknads-rådels beslut kan inte överklagas (2 §).

För marknadsrådets sammansättning m. ra. gäller följande. Mark­nadsrådel består av ordförande, vice ordförande och åtta andra ledamö­ter av vilka två är särskUda ledamöter, en för ärenden ora konkurrensbe­gränsning och en för ärenden ora otillbörlig raarknadsföring (3 §). Ord­föranden och vice ordföranden skall vara lagkunniga och erfarna i do­raarvärv. Den särskUde ledamoten för ärenden om otillbörlig marknads­föring skall ha särskild insikt i konsumentfrågor. Ordföranden, vice ord­föranden och de särskilda ledamöterna får inte utses bland personer som kan anses vara företrädare för förelagar-, konsument- eller löntagarin­tressen. För vice ordföranden och var och en av de särskilda ledamöter­na finns en eller flera ersättare. Bestämmelserna om vice ordföranden och särskild ledamot gäller också sådan ersättare (4 §). Av de övriga le­daraötema skall tre utses bland företrädare för företagarintressen och tre bland företrädare för konsument- och löntagarintressen. För varje

Prop. 1971:15

12

sådan ledamot skall finnas en eller flera ersättare. Bestämmelserna ora ledamot gäller även ersättare (5 §). Kungl. Maj:l utser ledamöter och er­sättare i raarknadsrådet (6 §). Ledaraot och ersättare skall vara rayndig svensk medborgare. Innan ledamot eUer ersättare börjar sin tjänstgöring skall han ha avlagt doraared (7 §). Bestäramelserna i 4 kap. rättegångs­balken ora jäv raot doraare gäUer för den som tjänstgör i marknadsrådet (8 §). Marknadsrådet är beslutfört, när ordföranden och fyra andra leda­möter är närvarande. I beslut skall lika antal ledamöter som företräder företagarintressen samt konsuraenl- och löntagarintressen delta. Av de särskUda ledaraötema deltager vid handläggning av ärende om konkur­rensbegränsning endasl den som utsetts för sådana ärenden och vid handläggning av ärende ora otillbörlig marknadsföring endast den som utsetts för sådana ärenden. Ordföranden kan ensam förelaga förbere­dande åtgärder och pröva fråga om avskrivning av ärende (9 §). Som marknadsrådets beslut gäller den mening varom de flesta förenar sig el­ler, vid lika röstetal, den raening sora ordföranden biträder (10 §).

I 11 § finns bestäraraelser om näringsfrihetsombudsman och konsu­mentombudsman. För konkurrensbegränsningsfrågor skall del finnas en näringsfrihetsombudsman och för frågor om otillbörlig marknadsföring en konsuraentombudsraan. Båda utses av Kungl. Maj:l. De skaU vara lagkunniga.

Lagen om raarknadsråd innehåller vidare särskilda bestämmelser om förfarandet i ärenden om otillbörlig marknadsföring. Ansökan om för­bud enligt 1 § lagen ora otillbörlig marknadsföring skall göras skriftli­gen. Av ansökningen skall framgå de skäl på vilka ansökningen grundas och den utredning sökanden åberopar (13 §). Sökanden och hans mot­part skall beredas tillfälle all vid sammanträde inför raarknadsrådet lägga frara sina synpunkter och den utredning de vill åberopa. Till sara-raanlrädel skall konsumentombudsmannen kallas även ora han inle är sökande. Före saramanlräde kan muntlig eller skriftiig förberedelse äga rum i den utsträckning rådet bestämmer (14 §). Ärenden får avgöras utan saramanlräde om tillfredsställande utredning föreligger och part inte begär samraanträde. Ansökan som uppenbart inle förtjänar av­seende kan avslås utan sammanträde. Fråga ora interiraisliskl förbud enligt 8 § lagen ora otUlbörlig marknadsföring kan också prövas utan sammanträde. Sådant förbud får dock inte raeddelas utan atl den som förbudet avser fått tillfälle atl yttra sig i frågan, om del inle finns anled­ning all anta atl han avvikit eUer håller sig undan (15 §).

För ärenden om otillbörlig marknadsföring gäller slutiigen följande allmänna bestämmelser om förfarandet. Bestämmelserna i 5 kap. rätte­gångsbalken ora offenflighet vid domstol skall gälla vid marknadsrådel i tUlämpliga delar (16 § första styckel). Vid raarknadsrådels samraanträde skall protokoU föras (17 §). Marknadsrådet kan förelägga part eller an­nan, som kan ha upplysning av betydelse alt lämna, vid vite atl insläUa

Prop. 1971:15

13

sig personligen inför rådet. Part kan också föreläggas vid vite alt tillhan­dahålla rådet handelsböcker, korrespondens och övriga handlingar som kan ha betydelse i ärendet. Detta innebär dock inle skyldighet alt röja yrkeshemlighet av teknisk natur. Den som inte är part och som efter kal­lelse av raarknadsrådet inställt sig vid rådel har rält till ersättning, som bestäraraes av rådet. Är orabudsraan part i ärendet utgår ersättning enligt föreskrifterna i rättegångsbalken ora ersättning till vittne eller sakkunnig i raål ora allraänl åtal. I annat ärende gäller vad som i rättegångsbalken är föreskrivet om ersättning lill vittne eller sakkunnig i mål vari förlik­ning är tillåten (18 §). I raarknadsrådels beslut varigenora ärende avgörs skall anges de skäl på vilka beslutet grandas. Beslutet skall sändas tUl parterna sararaa dag sora beslutet raeddelas (19 §). SkaU inlaga, kallelse, föreläggande, beslut eller annan handling tillställas part eller annan, sker det genora delgivning. Om beslut innefattar vitesföreläggande enligt la­gen ora raolverkande i vissa fall av konkurrensbegränsning inom nä­ringslivet eller lagen ora otillbörlig marknadsföring, skall beslutet delges den som föreläggandet avser på samma sätt som stämning i tvistemål (20

§)

Den som obehörigen yppar vad som enligt marknadsrådets beslut inle får uppenbaras, dömes till böter eller fängelse i högst elt år, ora inle gär­ningen är belagd med straff i brottsbalken (21 §). Fråga ora utdömande av vite enligt 18 § prövas av marknadsrådet (22 §).

3. Genomgång av formulärvillkor m. m.

3.1 Departementspromemorian

I proraeraorian redovisas resultatet av en genomgång som gjorts av forraulär och slandardkonlrakl sora insaralats av köplagssakkunniga un­der slutet av 1960-talet. Redovisningen, som enligt proraeraorian ger en i allt väsentiigt rättvisande bUd av formulärvillkor som förekommer på marknaden, innehåller följande.

En myckel vanlig klausul på ordersedlar o. 1. rörande själva avtalsslu­tet är alt beställningen är bindande för köparen men inte för säljaren förrän denne skriftiigen godkänt beställningen. Klausulen kompletteras regelmässigt raed föreskrifter sora går ut på alt köparen inle får åberopa rauntliga utfästelser från säljarens representant med raindre dessa skrift­ligen bekräftas i kontrakt e. 1. Bestäraraelserna är enligt promemorian ett uttryck för alt säljaren inte lar något ansvar för försäljarens åtgärder. Samraa synsätt präglar den i vissa kontrakt förekoraraande bestärarael­sen att betalning skall erläggas direkt tUl säljaren och inte lUl säljarens representant, såvida denne inte företer sicrifllig fullraakl.

Det förekoraraer ibland uttryckliga bestämmelser ora att varan säljs i

Prop. 1971:15

14

befintligt skick. En sådan bestäraraelse används enligt proraeraorian inom handeln raed begagnade bilar. Därvid har uttryckligen lUlagls atl säljaren inte svarar för atl det begagnade fordonet körts längre än vad vägraätaren utvisar. I andra fall, både inora bilbranschen och i andra branscher, förekommer del också alt varor säljs med s. k. garantiiitfästel-ser. Sådana garantiutfäslelser är vanligtvis konstruerade så atl köparen får en sämre ställning än han skulle ha fått om köplagens regelsystem varit tillämpligt. Ell genomgående drag i garantiulfäslelserna är atl kö­paren belages den rätt all häva köpet som tUlkommer honom enligt köp­lagen. Ofta anges i garanliutfästelserna alt säljaren förbinder sig alt av­hjälpa fabrikations- och malerialfel sora reklameras inora viss tid efter köpet. I något fall föreskrivs all garantin inle gäller, ora varan enligt ge­neralagentens åsikt blivit skadad på grund av ovarsara behandling. Detta betyder efter orden atl generalagenten ensara besläraraer om garantin skall träda i funktion. Säljarens ansvar för fel i godset begränsas regel­mässigt tUl fabrikationsfel o. 1. Köparen frånkännes rätlen alt "kräva ersättning för skada eller fraraställa andra anspråk i anledning av fel". Del innebär bl. a., all köparen inle har den rält alt häva köpet sora till-koraraer honora enligt köplagen. Det förekoramer också, alt köparen åläggs alt efter mottagande av varan undersöka den och oraedelbart göra skriftlig reklaraation angående fel och brister. Underlåts delta skall leveransen anses vara godkänd. Del är inle säkert alt köparen får fab-rikalionsfel o. 1. avhjälpta utan kostnader. Inora bilhandeln förekoramer det all köparen åläggs en "självrisk", dvs. han får stå för viss angiven del av reparationskostnaden. Han är dessutom skyldig all på egen be­kostnad transportera bilen lill en av säljaren anvisad verkstad.

I allraänhel innehåller formulären besläramelser ora force majeure, varigenora säljaren friskrives från ansvar för försenade leveranser i be­tydligt större utsträckning än vad som gäller enligt köplagen. I bUbran-schen används t. ex. en force-raajeure-klausul enligt vilken säljaren frila­ger sig från allt ansvar i den händelse han genora orasländigheier sora ligger ulora hans kontroll blir helt eller delvis salt ur stånd atl fullfölja leveransen. Köparen har eraeUertid inte rätt att vägra alt mottaga en av sådan anledning fördröjd leverans. Han kan inte heller ulan säljarens raedgivande överlåta beställningen lill någon annan. I en del branscher ges däremot säljaren rält alt häva köpet vid force raajeure.

I en del branscher förekommer enligt proraeraorian särskilda beslära­melser om priset som innebär all som pris skall gälla det av säljaren på leveransdagen tillämpade priset. Del avtalade priset kan alltså komraa alt ändras till följd av förändringar i anskaffnings- och tillverkningskost­nader, allraän varuskatt, tullar, valutakurser ra. ra. Ibland men inga­lunda alltid ges köparen rätt alt frånträda köpet ora sådana prisänd­ringar äger rum. Det finns exempel på all säljaren förbehåller sig längre gående rättigheter. I ett formulär har sålunda följande klausul intagils

Prop. 1971:15

15

under rubriken Betalning "Vi är alltid berättigade all ändra eller åter­kalla medgivna betalningsterminer saml alt erhålla förskottsbetalning".

Del är inle ovanligt att formulären innehåller bestämmelser om på­följd ifall köparen inte fullföljer köpet. I ett fall preciseras köparens ska­deslåndsskyldighet tUl 20 procent av köpeskillingen.

Skiljemannaklausuler är förhållandevis ovanliga men förekomraer ibland, bl. a. i garantiutfäslelser. I elt fall har säljaren givils rält all av­göra ora en tvist skall avgöras av allraän domstol eller av skiljemän.

Kontrakt om avbetalningsköp innehåller inle så sällan bestämraelser ora atl köparen är skyldig all på säljarens anfordran acceptera växlar på kreditbelopp jämte kreditkoslnader. Växeln anses inte som likvid förrän den är infriad. Säljaren har rätt all överlåta sina rättigheter enligt konl-traklet till Iredje raan. Ägareförbehåll kompletteras ibland med bestäm­raelser ora all köparen skall hålla varan försäkrad lUl dess full betalning erlagts. Vid försäkringsfall får säljaren försäkringsbeloppet raed rält alt använda det för anskaffning av annan vara, reparation eller avräkning på köparens skuld. Köparen skall hålla säljaren underrättad om sin adress. Han skall på egen bekostnad hålla varan i bästa skick. Repara­tion får bara ske på verkstad som godkänts av säljaren. Köparen är skyl­dig atl på begäran låta säljaren inspektera varan. Varan får inte ulan säl­jarens medgivande föras ur landet. Åsidosätter köparen förpliktelse vars uppfyllande är av väsentlig betydelse för säljaren förfaller hela avbelal-ningsskulden omedelbart till betalning.

I några fall uppställs förbud mol alt köparen kvittar en fordran hos säljaren mot avbetalningsposter.

3.2 Reviderade formulär

Inom Motorbranschens riksförbund har sedan år 1968 pågått arbete med revision av bilhandelsformulären. Arbetet har lett lill nya anbuds-och leveransbesläraraelser som helt nyligen börjat tUlärapas. De nya be­stäraraelserna innebär bl. a. följande.

Beställningen blir bindande för köparen i och med undertecknandet av ordersedeln. Emellertid är säljarföretagel inle bundet innan raan tiU-slällt köparen en skriftlig bekräftelse. Delta skall ske inora 10 dagar efter mottagandet av beställningen. I annat fall är köparen inle längre bunden. Skulle leveransen bli försenad, är köparen likväl skyldig att ta emot for­donet, såvida förseningen beror på förhållande ulora säljarens kontroll och förseningen inle överstiger tre raånader. Om cirkapriset på fabriks-nytt fordon höjs eller sänks efter det att beställningen skett men innan leverans ägt rum, skall det avtalade priset höjas resp. sänkas i raotsvaran­de raån. Vardera parten har dock rält att i så fall frånträda köpet, såvida inle prisändringen beror på svensk eller utländsk rayndighels åtgärd. Vid köp av begagnat fordon svarar säljaren för alt fordonet vid leveran-

Prop. 1971:15

16

sen är i sådant skick som krävs för godkännande vid Irafiksäkerhelsbe-siklning hos AB Svensk Bilprovning. Detta gäUer dock inle, om fordonet betecknats såsora skrotningsobjekl. Ora köparen underlåter atl fullfölja köpet, kan säljaren antingen kräva köpets fullgörande eller också 20 procent av köpeskillingen sora ersättning. Delta gäller dock inle, ora köparen ulan egen skuld råkat i varaktiga betalningssvårigheter genom sjukdora, arbetslöshet eller annan särskild orsak och underlåtenheten är en direkt följd av detta. Ora köparen inom elt år från undertecknan­det av ordersedeln tecknar avtal angående köp av annat fordon, får han tUlgodoräkna sig sådant skadestånd som han erlagt i anledning av den första beställningen.

Under del senaste året har nya garantibevis utfärdats av Radiobran­schens samarbetsråd, Elektriska hushållsapparat leverantörer, Sveriges fotoleveranlörers förbund och Svenska båtindustriföreningen. I princip har köparen enligt dessa garantier bara en rält alt under en garantilid på ett år få konstraklions-, material- och tillverkningsfel avhjälpta. Det ålig­ger därvid som regel köparen all på egen bekostnad lillställa återförsälja­ren eller leverantören varan, men efter verkställd reparation svarar säl­jarsidan för frakten till köparens närmaste post- eller godsslation. I ra­diobranschens garantibevis anges beträffande tyngre apparater atl företa­get kan välja raellan att avhjälpa felet hos köparen eller i reparations­verkstad. I det förra fallet bekostar företaget resor och restid för företa­gets personal och i del senare fallet frakt liU och från företaget. Delta åtagande gäller dock bara för företagets eget försäljningsoraråde. Och är det frågan om en ort som inte utan svårighet kan nås med allmänna komraunikationsraedel skall resor och restid för personalen betalas av köparen.

Dessa garanlibevis ger köparen rätt atl häva köpet under följande för­utsättningar. Har företaget vid flera tillfällen vidtagit åtgärder för all avhjälpa fel och har del visat sig oraöjligt för företaget all avhjälpa felet, har köparen rätt atl få tillbaka köpeskillingen, om felet är vä­sentligt och varan återställs i väsentligen oförändrat eller oförminskat skick. Med all felet är omöjligt att avhjälpa avses all felet vid en fack-mannamässig bedöraning anses vara så allvarligt all del inle kan varak­tigt avhjälpas.

Svenska resebyråföreningen antog i december 1969 allmänna resevill­kor för sällskaps- och gruppresor. Enligt dessa vUlkor gäller bl. a. att re­searrangören kan göra sådana justeringar av priset sora föranleds av omständigheter som uppstått ulan arrangörens förvållande. Görs prisjus-leringen tidigare än 14 dagar före avresan, har resenären rätt atl avbe-slälla resan och återfå erlagd likvid. Del gäller dock inte vid prisänd­ringar som företas på grund av force raajeure. Arrangören kan senast 14 dagar före avresan inställa resan på grand av alt tillräckligt antal anraäl-ningar till resan inle kvarstår. Han skaU då återbetala erlagda avgifter.

Prop. 1971:15

17

Arrangören har obegränsade raöjUgheter att inställa resan vid force raa­jeure, och i sådant faU har han rätt att tillgodoräkna sig nedlagda kost­nader för resan. Resenären har däreraot aldrig möjlighet atl avbeställa en resa utan atl kostnader uppslår för honora. Sker avbeställning senare än 14 dagar före avresan, har arrangören rätt alt tillgodoräkna sig dels anmälningsavgiften dels ett belopp som motsvarar 50 procent av det to­tala priset för resan. Sker avbeställning på grund av sjukdora o. dyl. som drabbat resenären eller hans nära anförvanter, är resenären dock inle skyldig all betala mer än en expeditionsavgift på 50 kronor.

3.3 Statens pris- och kartellnämnds undersökning

Statens pris- och kartellnämnd insamlade under juli och augusti detta år formulär lUl ordersedlar, köpekontrakt, garantibevis o. dyl. som till-lämpas vid försäljning lill konsument av bilar, fritidsbåtar, radio- och TV-arliklar samt elektriska hushållsapparater. Formulären har insamlats från elt fyrtiotal leverantörsföretag saral drygt 140 detaljister i Göteborg, Karlstad, Linköping, Malraö, Vänersborg och Växjö.

Enligt nämnden är urvalet av förelag inle slatistiskl representativt. Trots detta anses det insamlade materialet ge en förhållandevis god fö­reställning om de forraulär som tUlämpas inom de berörda branscherna.

Del av nämnden insamlade materialet har genomgålls inom justitiede­partementet. Del har därvid visat sig alt materialet inle ger någon annan aUmän bild av förhållandena än den forraulärsaraling sora insamlades av köplagssakkunniga och som låg till grand för värderingarna i depar­temenlsproraeraorian. En del förelag har eraeUertid börjat tUlämpa de nya formulär som redovisades i föregående avsnitt. Delta gäller dock inle genoragående. Några försäljare av elektriska hushållsapparater använder fortfarande äldre garantibestämmelser sora år 1966 fastställdes av Elektriska hushållsapparat leverantörer. ÅtskiUiga bilförsäljningsförelag tillärapar ännu de äldre bilhandelsforraulären vilka i flera hänseenden är ogynnsararaare för konsumenterna än de forraulär som nyligen antagits av Motorbranschens riksförbund.

Det kan tUläggas att det nu insamlade materialet visar att en del före­tag inora radio- och TV-branschen använder garanlibesläraraelser enligt vilka köparen är skyldig all svara för fraktkostnader eller en raonlörs re­sekostnader ifall del blir frågan om atl utnyttja garantin. Några garanti-bestämmelser för bUar är utformade så att det i reaUteten läggs i säljarsi-dans hand atl avgöra om garantin skall träda i funktion. Detsamraa gäl­ler i ell par fall i fråga ora garanlibesläraraelser för fritidsbåtar och båt-raolorer. Del finns exerapel på all garantin begränsas, så atl den inle täc­ker kostnader för atl demonlera en defekt del och montera tillbaka delen efter reparation.

Slutligen kan nämnas atl ett bilförelag använder en ordersedel på vU­ken anges bl. a. all fordonet är säljarens egendom intiU dess köparen

2    Riksdagen 1971.1 saml. Nr 15

Prop. 1971:15

18

fullgjort saratliga förbindelser till säljaren. Äganderätten övergår alltså inle lill köparen förrän denne betalat alla sina skulder lill säljaren. När del gäller avbetalningsköp är klausuler av detta slag ogiltiga enligt 8 § andra stycket lagen (1915: 219) om avbelalningsköp. Även ell annat bilförelag använder formulärvillkor sora strider raot tvingande regler i näranda lag.

4. Promemorieförslaget

I promemorian framhålls att det under de senaste decennierna har skett en omfattande strukturförändring inom det ekonoraiska livet. Små­företagen undanlrängs alltmer av storföretagen. Förelagen bildar orga­nisationer som skaffar sig stort inflytande över del ekonoraiska livet. De enskilda individernas handlingsfrihet blir därraed alltraer begränsad. Det blir allt vanligare all storföretag och organisationer besläraraer villkoren för de enskilda avtalen på förhand genom utarbetande av forraulär av olika slag. Den enskilde köparen har i praktiken inga möjligheter alt få lill stånd några mer betydande ändringar i forraulärvillkoren. Hans enda alternativ är atl avslå från varan i fråga. På delta sätt blir avtalet inle, såsom rättsordningen förutsätter, uppbyggt på förhandlingar raellan de individuella avtalsparterna. De disposiliva rättsregler sora byggts upp genora lag och rättspraxis ersätts av en s. k. forraulärrätl. Det har, frarahålls del, både i den allraänna debatten och inora den juridiska doktrinen gjorts gällande att denna forraulärrätl kan innefatta ell slags raissbruk av avtalsfriheten varigenora säljarsidan skaffar sig ett otillbör­ligt överlag i förhållande lill köparen.

Det konstaleras all forraulärvillkoren ofta försätter köparen i en situa­tion där han har begränsade möjligheter att göra sig gällande mot säljaren. Det karaktäristiska för formulärvillkoren sägs vara all konsu­menten genom villkoren i större eller raindre utsträckning går miste ora de rättigheter sora tiUkoraraer honora enligt lag. Del finns följaktiigen enligt promemorian ett starkt behov av all lagstiftningsvägen inskrida mol företagare sora genora utformning av kontraklsformulär o. 1. skaffar sig en aUtför förmånlig ställning i förhållande tUl konsumenten.

Detta behov kan tillgodoses genora olika ra e t o d e r. Man kan tUl-.gripa en lagstiftning av civUrättslig natur. En annan raelod är atl genom en lagstiftning av näringsrätlslig karaktär få till stånd en kontroll från samhällets sida av atl formulär med otillbörliga avtalsvillkor över hu­vud taget inte koramer till användning. Det skulle bli fråga om en regle­ring liknande den sora finns i lagen om otillbörlig raarknadsföring. De båda metoderna anses mycket väl kunna kombineras.

En civUrättslig reform skulle enligt proraeraorian ulan tvivel utgöra elt viktigt inslruraenl för atl stärka den enskilde konsuraentens ställning. Sedd isolerad skulle dock en sådan reform få en begränsad effekt, efter-

Prop. 1971:15

19

sora inskridande med slöd av civUrällsliga regler kan ske bara i enskilda fall och i fråga ora redan träffade avtal. Reformens genomslagskraft skulle i stor utsträckning bli beroende av i vilken omfattning de enskUda konsuraenterna försöker göra sin rätt gällande. Eflersora konsumenterna oftast inte besitter några juridiska kunskaper skuUe företagarna ha goda möjligheter att åberopa även sådana formulärvUlkor som inte skulle stå sig vid en rättslig prövning. Härtill koraraer atl värdet av vad en konsu­raenl förvärvar i allraänhel inle är så stort all del kan anses lönt för ho­nom alt föra eventuella tvister lill rättslig prövning. En civUrättslig lag­stiftning kan därför inte antagas verka sanerande i den utsträckning sora är av behovet påkallat. Större effekt torde kunna nås genora nä­ringsrätlsliga åtgärder. De enskUda konsuraenterna har f. n. inle några praktiska raöjligheter att göra sina synpunkter och intressen gällande när avlalsforraulären utforraas. Det ligger då nära tUl hands att i stället det allraänna får raöjligheter alt kontrollera utforraningen av avlalsforrau­lären och atl vid behov ingripa raot sådana forraulär sora alltför ensidigt gynnar företagarsidan. Det gäller enUgt promemorian att få lill stånd en ändring av del förhållandet all en företagare genora användning av for­mulär i stor utsträckning kan ensidigt bestämraa vad avtalet mellan ho­nom och konsuraenlen skall innebära. Lagstiftningens frärasta uppgift blir all få lill stånd en sarahällelig kontroll och granskning av den rika flora av tryckta eller på annat sätt mångfaldigade formulär sora förela­garna har utformat på egen hand och använder vid försäljning lUl kon­sumenter. Skulle ett avtalsformulär ha lillkorarail efter förhandlingar raed företrädare för konsumentintressena, torde del mera sällan finnas behov av ingripande från det allmännas sida. Del anses dock inte finnas någon anledning alt från tillärapningsorarådet för en näringsrätlslig lag­stiftning utesluta formulär av det sistnäranda slaget.

I proraeraorian föreslås atl en lagstiftning utforraas på i allt väsentligt sarama sätt sora lagen om otillbörlig raarknadsföring. Lagstiftningen är av näringsrätlslig karaktär med inriktning på själva avlalsforraulären och har försetts med ett på framtiden inriktat vilesförbud som sanktion. Konsumentombudsmannen och marknadsrådel skall anförtros tillämp­ningen av den nya lagstiftningen.

I proraeraorian berörs frågan ora sarabandel mellan den civilrältsliga och den näringsrätlsliga lag­stiftningen. Förslaget inriktas inle på rättsverkningarna av indi-duella avtal. Förslagel ger alltså inte någon lösning på de civilrältsUga frågor som också kan aktualiseras i sammanhanget. Dessa frågor anses närmast beröra de förmögenhetsrältsliga generalklausulerna. De bedöms vara av sådan art alt de bör behandlas inora raraen för ell raera omfat­tande och ingående utredningsarbete. En civUrättslig reform berör elt flertal samnordiska lagar. En utredning måste därför ske i nordiskt sam­arbete. Det raåste antas alt resultatet av ett utredningsarbete av detta slag

Prop. 1971:15

20

kan föreligga först om åtskiUiga år. Behovet av omedelbara åtgärder till skydd för konsuraenterna raot obiUiga verkningar av bl. a. formulärrät­ten är emellertid enligt promemorian framträdande. En näringsrätlslig lagstiftning bör därför genomföras utan avbidan på resultatet av ett civU­rättsligt utredningsarbete.

Man lar vidare upp frågan i vad raån den föreslagna näringsrätlsliga lagstiftningen kan få betydelse för det civUrällsliga förhållandel mellan företagare och konsument. Först konstateras, alt om en företagare över­träder ell raot honora riktal förbud och därigenora får lUl stånd elt avtal i vilket det som otUlbörligl stämplade villkoret ingår, väsentligen samma situation uppslår som när ett avtal har ingåtts i strid raot legalt förbud. Avtalsvillkoret är visserligen inle stridande mot förbud i lag men det stri­der raot ell av rayndighel med stöd av lag uppställt förbud. Av allmänna rättsgrandsatser anses följa, atl ett avtal som ingås i strid mol ell legalt förbud kan vara ogiltigt i sådan del, även om del inle är fullt klart i vilka fall ogUtighet på sådan grund bör anses föreligga (jfr prop. 1969: 78 s. 38, 56, 86 och 92). Starka skäl anses tala för alt sarama betraktelsesätt bör anläggas när det gäller avtalsvillkor som strider mol raarknadsrådels förbud. Det anses i varje fall vara ställt utom tvivel, att det är uppenbart stridande mot god affärssed all tillärapa ett sådant avtalsvillkor. Enligt proraeraorian följer därmed av grunderna för 8 § skuldebrevslagen, alt en dorastol, som har atl pröva en civUrättslig process mellan företagare och konsument, skall jämka eller lämna ulan avseende avtalsvUlkor, som tillförts avtalet på initiativ av företagaren, om denne därmed överträtt ett av raarknadsrådet raeddelat förbud.

Elt förbud anses kunna få betydelse även för andra företagare som i motsvarande sararaanhang använder samraa avtalsvUlkor som den före­tagare som drabbats av förbudet. De sakliga skäl som föranlett rådet att stämpla vUlkoret sora otUlbörligl gör sig gällande raed sararaa styrka i dessa fall. Skulle gUlighelen av villkoret sättas i fråga under en civilrätts­lig process raellan en sådan företagare och en konsuraenl, ligger det nära till hands för konsuraenlen alt åberopa, att just detta villkor släraplals som OtUlbörligl av marknadsrådel och därför måste anses strida mot grundema för 8 § skuldebrevslagen. Detta lagrum är i och för sig en generalklausul, som ger domstolarna befogenhet att göra en i viss raån fri bedömning raed hänsynslagande lUl orasländigheterna i del särskilda fallet. I koramersiella sararaanhang har domstolarna visserligen hittiUs varit restriktiva med atl tillämpa grunderna för 8 § skuldebrevslagen. I viss utsträckning torde detta enligt promemorian samraanhänga med alt domstolarna inle känt sig ha tillräcklig saldcunskap för all överblicka följderna av en mer aktiv tUlämpning av grunderna för 8 § skuldebrevsla­gen. I det hänseendet inträder nu en betydelsefull förändring genora tUl-skapandet av marknadsrådet som just besitter denna särskilda sakkun­skap. Domstolarna kan inte undgå att ta intryck av rådets bedömningar.

Prop. 1971:15

21

Man kan därför utgå från att den näringsrätlsliga lagstiftningen kommer alt leda till en raer exlensiv rältstillärapning från doraslolarnas sida inora den ram som 8 § skuldebrevslagen nu ger. Det finns enligt promemorian grund för antagandet att någon mera betydande diskrepans inte skall uppkomma raellan å ena sidan raarknadsrådels tillämpning av den nya näringsrättsliga lagstiftningen och å andra sidan domstolarnas tUlämp­ning av de förmögenhetsrältsliga generalklausulerna om jämkning av otillbörliga avtalsvillkor.

I promemorian behandlas därefter frågan hur den näringsrätlsliga lag­stiftningen mot otillbörliga avtalsvUlkor skall utformas. Man kan länka sig att i detalj reglera under vilka omständigheter vissa vUlkor inte får användas. Mot en sådan metod kan emellertid anföras samraa invänd­ningar som i motsvarande fall har gjorts vid utarbetandet av lagen om otillbörlig marknadsföring. Det är mycket svårt atl i lagtext konkret ange var gränsen skall gå raellan del tillåtna och del otillåtna. Vissa vUlkor kan framstå sora olUlbörUga i ett fall eller i en bransch raen kan i andra fall eller andra branscher te sig godtagbara. En nackdel med en detalj­reglering är också all det kan befaras alt en del företagare försöker ut­nyttja luckor i lagen lill atl handla i strid mot lagens syfte. Om man i stället för en detaljreglering väljer att bygga på en generalklausul och överlämna ål de rättstillämpande myndigheterna atl konkretisera klausulens innebörd undgår raan dessa svårigheter. De rättstUlämpande organen får möjlighet att la hänsyn till omständigheterna i de särskilda fallen. RällsbUdningen på området kan smidigt utvecklas i takt med änd­rade förhållanden. Promemorieförslaget bygger därför på en general­klausul som är konstruerad på sararaa sätt sora generalklausulen i lagen ora otillbörlig raarknadsföring. Det innebär atl myndigheterna kan för­bjuda fortsatt tillämpning av vissa avtalsvillkor raen inle inskrida mot re­dan träffade avtal.

Enligt promemorieförsiaget skall den föreslagna lagstiftningen av­gränsas så all den gäller försäljningserbjudanden i fråga om va­ror från "näringsidkare" lill "konsument". Även utbud av olika tjänster skall omfattas av lagen. Detsamma skall gälla, ora del är fråga ora vill­kor för alt konsument skall förvärva nyttjanderätt tiU lösa saker. Som exempel närans villkor för hyra av bilar, TV-apparater m. ra. Däreraot skall lagen inte gäUa för köp av och upplåtelse av nyttjanderätt till fast egendora. På detta senare oraråde finns redan en orafaltande reglering som syftar till all trygga hyresgästers och arrendalorers ställning. Var­ken konsuraenlorabudsraannen eller raarknadsrådet anses besitta den sakkunskap, sora fordras för alt bedöma de särskilda problem som upp­kommer när del gäller förfoganden över fast egendom. I proraeraorian erinras vidare om att bank- och försäkringsrörelse är underkastad sär­skild tUlsyn av bank- respektive försäkringsinspektionen. Båda dessa till­synsmyndigheter är behöriga atl granska avtalsformulär som används i

Prop. 1971:15

22

verksamheten, och viss sådan granskning äger också rum. Både inom bank- och försäkringsrörelse anses sådana speciella förhållanden råda, all konsuraenlorabudsraannen och marknadsrådel måste antagas ha begrän­sade möjligheter all på egen hand inskrida mot formulärvillkor sora tiUärapas av banker och försäkringsbolag. Eflersora tiUsyn redan är anordnad på dessa oraråden anses övervägande skäl tala för alt bank-och försäkringsverksarahet inle bör orafallas av den föreslagna lagstift­ningen.

Inskridande skall enligt förslagel ske i fråga ora avtalsvillkor som otillbörligen gynnar näringsidkaren på konsumentens bekostnad. I pro­memorian framförs synpunkter på den närraare innebörden av alt ett avtalsvillkor är otillbörligt. Det framhålls, all i den raån det inle uppkoraraer några från allraän synpunkt skadliga konkurrensbegränsningar, några invändningar inte kan riktas raot standardiseringen sora sådan vilken tvärtom fyller elt praktiskt behov. De tillämpande myndigheterna skall alltså inte ingripa mol själva förfa­randet att använda standardiserade formulär. Ingripande skall ske bara i den raån forraulären innehåller gentemot konsuraenlen oliUbörliga vUl­kor. Ofta speglar forraulärvillkoren en bristande balans mellan företa­gare och konsuraenl. Ora forraulärvillkor innebär alt konsuraenlen raen inte företagaren blir bunden i skilda hänseenden eller om forraulärvillko­ren raer eller mindre ensidigt tillför företagaren olika rättigheter samti­digt som konsumenten belastas med diverse förpliktelser, måste villkoren ofta anses otillbörliga. Del otillbörliga kan emellertid också beslå i alt villkoren i formuläret inte presenteras på elt klargörande sätt för konsu­menten. Fall kan tänkas där man i och för sig inle har så mycket atl in­vända mol innehållet i avtalsformuläret raen däreraot finner det otillbör­ligt, alt konsuraenlen inte beretts vederbörlig raöjlighet att sälta sig in i vad klausulerna betyder. Som exerapel las all klausulerna tryckts med fin stil på baksidan av ett kontraklsformulär. I proraeraorian erinras dock om all marknadsrådel i betydande omfattning kan inskrida raot sådan försåtlig presentation av avtalsvillkor redan med slöd av lagen om OliUböriig raarknadsföring.

I proraeraorian sägs all det inle är ovanligt, alt ett av återförsäljare använt formulär inte upprättals av honom utan av en fabrikant. Situa­tionen kan då vara den alt återförsäljaren åtagit sig gentemot fabrikanten atl inle sälja varan på andra villkor än dera som upptagits i forrauläret. I själva verket gynnar villkoret då inte näringsidkaren utan fabrikanten. Lagstiftningen bör enligt proraeraorian utforraas så atl ingripande kan ske även i fall när ett villkor olUlbörligen gynnar någon i vars stäUe nä­ringsidkaren är.

Bedömningen av vad som är otillbörligt måste enligt promemorian ske under hänsynslagande lill orasländigheterna i det särskilda fallet. Man kan därvid tvingas att ta viss hänsyn till vilken vara det är frågan om

Prop. 1971:15

23

och vUket pris som begärs för varan. Det sagda belyses i promemorian med följande exempel. Från företagarsidan kan hävdas all garanliulfäs-telsen för den vara del är fråga om måste kraftigt begränsas för all inle priset på varan skall bli för högt. Därmed koraraer frågan ora priset och varans kvalitet, kanske också frågan om varan verkligen fyller nå­gon funktion, in i bilden. Det bör dock enligt proraeraorian självfallet inle ankoraraa på de tUlärapande organen att utöva något slags pris-kontroll. Detta markeras i den föreslagna lagtexten genom att där talas om vUlkor sora raed hänsyn lill vederlaget och övriga orasländigheier måste anses otillbörligen gynna företagaren.

Har ett ingripande skett torde man enligt proraeraorian kunna räkna raed alt förhållandena sora regel snabbt saneras. Det kan emellertid tän­kas all vissa företagare skulle vilja kringgå ett förbud alt använda ell visst formulär genom alt vid varje försäljning upprätta individuella kon­trakt innehållande just sådana klausuler sora befunnits otillbörliga mot konsumenten. För atl förebygga ett sådant kringgående av lagen har generalklausulen getts sådan utforraning all marknadsrådel kan ingripa inte bara genora all förbjuda ell visst formulär ulan också genom all för­bjuda näringsidkare all över huvud laget begära atl en viss bestämraelse skall gälla vid försäljning lill konsuraenl. De tUlärapande organens cen­trala uppgift enligt den förordade lagstiftningen blir dock enligt prorae­raorian all granska kollektivt utforraade avtalsvillkor, inle alt ingripa mol villkor sora har lillkorarail efter verkliga förhandlingar raellan en företagare och en enskild konsuraenl.

Proraeraorieförslaget innebär, alt förbud raot forlsall användning av ett avtalsvillkor är den påföljd sora kan komraa i fråga vid tillärap­ning av generalklausulen. Enligt lagen ora otillbörlig marknadsföring är det en förutsättning för alt förbud skall få meddelas att vid raark­nadsföring av vara eller tjänst har företagils reklaraåtgärd eller annan handling som genora alt strida raot god affärssed eller annars är otill­börlig mot konsumenter eller näringsidkare. Förbudet kan emellertid formuleras så atl del läcker både den konkreta handling som har under­ställts rådets prövning och andra därraed praktiskt sett likvärdiga åt­gärder. Generalklausulen i lagen ora förbud raot otillbörliga avtalsvill­kor föreslås bli utforraad på motsvarande sätt.

I fråga om påföljden förbudet uttalas all förbud bör kunna meddelas inte bara för den näringsidkare det är frågan ora ulan även för personer som är anställda hos näringsidkaren eller sora i annan egenskap handlar på dennes vägnar. Därraed blir del möjligt all rikta elt förbud raot den sora representerar företagaren vid förhandlingama raed konsu­menterna. Enligt 1 § lagen ora otillbörlig raarknadsföring skall elt för­bud av raarknadsrådet i princip förenas med vite. Rådel kan dock un­derlåta alt meddela vitesföreläggande ora detta av särskilda skäl är obe­hövligt. Sora exerapel på ett sådant fall närans i motiven bl. a. all konsu-

Prop. 1971:15

24

menlorabudsraannen fört ärendet till rådet på grund av sakens princi­piella betydelse trots all företagaren i fråga förklarat sig beredd atl upp­höra med det påtalade förfarandet. Sarama synpunkter anses göra sig gäUande när del är fråga ora alt ingripa raot otillbörliga avtalsvUlkor. Den föreslagna lagen bör därför enUgl proraeraorian på denna punkt utforraas på samma sätt sora lagen ora otillbörlig raarknadsföring.

I proraeraorian erinras om alt lagen ora otillbörlig raarknadsföring tillämpas av konsuraenlorabudsraannen och mark­nadsrådet. Båda dessa organ anses vara väl skickade alt bedöma frågor om otillbörliga avtalsvillkor eftersom de besitter särskild sakkun­skap på det aktuella orarådet. Genom alt rådets ledaraöler har förank­ring både i förelagar- och konsuraenlorganisalioner kan det förväntas all rådets avgöranden får särskUd auktoritet. Dessutora frarahålls atl frågan ora ell avtalsviUkor är otillbörligt på grund av sitt innehåll har visst saraband raed frågan ora hur företagaren driver sin marknadsföring. Go­da skäl talar därför enligt promemorian för atl tillämpningen av general­klausulen anförtros konsumenlorabudsraannen och marknadsrådet.

Den i proraeraorian föreslagna generalklausulen har i enlighet raed dessa överväganden givils del innehållet, alt om näringsidkare erbju­der konsument all mot vederlag förvärva vara eUer tjänst på villkor sora raåste anses otillbörligen gynna näringsidkaren eller någon i vars ställe han är, marknadsrådet kan raeddela honom förbud all frarade­les i raotsvarande samraanhang begära alt samraa eller liknande vUlkor skall gäUa. I anslutning härlUl föreskrivs, atl förbud skall förenas med vite om delta inte av särskilda skäl är obehövligt. Vidare las i lagen upp föreskrift av innebörd atl nyss angivna bestämraelser äger raotsvarande tillämpning om näringsidkare erbjuder konsument all raot vederlag få nyttjanderätt lUl lösöre. Lagen innehåller dessutom bestäm­melse om alt förbud kan raeddelas även anställd hos näringsidkare och annan sora handlar på näringsidkarens vägnar.

Enligt proraeraorian är ärenden ora förbud raot otUlbörliga avtals­villkor i sak likartade ärenden om otillbörlig marknadsföring. Lagen om förbud mot otUlbörliga avtalsvUlkor föreslås därför innehålla mot­svarigheter liU förfarande reglerna i 69 §§ och 10 § första stycket lagen ora otillbörlig raarknadsföring. På en punkt bör dock enligt promemorian en åtskillnad göras. Ansökan om förbud enligt la­gen om otillbörlig marknadsföring får göras bl. a. av näringsidkare som berörs av handlingen. Denna regel, som får ses mol bakgrund av all en näringsidkare kan lida skada av en marknadsföringsåtgärd som förelages av konkurrent, bör inte ha någon motsvarighet i den i pro­memorian föreslagna lagen, eflersora uppställandet av ell otillbörligt avtalsviUkor inle kan sägas leda till skada för konkurrerande närings­idkare. I 3 § föreskrivs därför endast, all frågor om förbud upptages efter ansökan, atl sådan ansökan göres av konsumentombudsmannen

Prop. 1971:15

25

och atl ansökan får göras av sammanslutning av näringsidkare, kon­sumenter eller löntagare, om konsumenlorabudsraannen för visst fall beslutat atl inte göra någon ansökan. 4 § innehåller en bestämmelse om alt 79 §§ och 10 § första styckel lagen ora otillbörlig raarknads­föring äger motsvarande lillärapning i ärenden om förbud mot otill­börliga avtalsvillkor.

I lagen om marknadsråd ra. m. föreslås bara jämförelsevis obetydliga tillägg. I 1 § anges atl raarknadsrådet också handlägger ärenden enligt lagen om förbud mot otillbörliga avtalsvillkor. Av en järakning i 3 § framgår alt en av de särskilda ledamöterna i rådel är ledamot inle bara för ärenden om otUlbörlig raarknadsföring utan också för ärenden om förbud mol otillbörliga avtalsvillkor. Motsvarande jämkning görs i 4 och 9 §§. I 11 § första stycket görs ell tillägg så all del framgår att kon­sumentombudsmannens behörighet även omfattar ärenden enligt lagen ora förbud raot otUlbörliga avtalsvUlkor. 13 § är försedd raed ett tillägg avseende lagen om förbud raot otUlbörliga avtalsvillkor. Detsamma gäl­ler 20 § andra styckel. Slutiigen har rubriken närmast före 13 § jäm­kats.

I promemorian görs en allmän värdering av lillbörlighelen av vissa förekommande avtalsvillkor. Värderingen lar sikte på om ett visst villkor genomsnittligt sett kan anses otUlbörligl eller inte. Det frarahålls att det därraed inte är givet all användningen av ell som otillbörligt värderat villkor måste anses förkastiigl i varje enskilt fall. I del individuella fallet kan det föreligga särskUda omständigheter som föranleder en annan bedömning. Detta anses emellertid väsentligen va­ra ell civUrättsligt problem. Vad det enligt promemorian frärast är frå­gan om är alt med näringsrätlsliga medel inskrida mot vUIkor som ty­piskt sett måste anses otillbörliga på grund av sill innehåll.

Värderingen i proraeraorian innehåller följande.

En ofta förekoraraande klausul rör själva avtalsslutet och går ut på alt säljaren inte påtager sig något ansvar för vad hans representanter kan ha utfäst. Om den som lämnat utfästelsen i fråga intog en sådan ställning i förhållande till säljaren, alt han måste anses ha varit behörig all lämna utfästelsen, lär säljaren visserligen trots klausulen bli bunden av utfästel­sen (jfr NJA 1965 s. 204). Men blotta förekomsten av klausulen kan leda till all konsumenten avslår från att försöka genomdriva, att säljaren uppfyller den lämnade utfästelsen. Klausulen kan alltså raedföra avse­värda skador för konsumenterna. Det anses därför inte råda tvekan om all klausulen i åtskilliga fall framstår som otillbörlig.

I avtalsformulären intages ofta en klausul om alt beställningen är bin­dande för köparen raen inte för säljaren förrän denne skriftiigen har godkänt beställningen. Del betyder att köparen ibland kan under en längre tid sväva i ovisshet om huruvida säljaren \i\l fullfölja avtalet. Samtidigt är köparen förhindrad all frånträda avtalet. Del anses emeller-

Prop. 1971:15

26

tid inte vara rimligt atl säljaren skall under obestämd lid kunna hålla öp­pet, om han vill gå raed på avtalet. Ora det avtal säljarens representant träffar raed kunden inle blir oraedelbart bindande även för säljaren, bör enligt proraeraorian antingen båda parterna få en betänketid eller en be­tänketid sora tiUkoraraer bara säljaren begränsas, så att avtalet efter viss angiven kortare lid blir bindande också för honora, ora han inle har un­derrättat köparen ora alt han inte vill vara raed på avtalet.

I proraeraorian uttalas all säljaren vid försäljning av kapitalvaror re-gelraässigl begränsar det ansvar han enligt köplagen skulle ha för fel i godset. Den mest långtgående begränsning sora förekoramer följer av klausulen, atl godset säljs "/ befintligt skick". Denna klausul anses enligt vedertagen uppfattning inte innefatta, atl säljaren friskrivil sig från allt ansvar. Klausulen "i befintligt skick" torde knappast användas i någon större utsträckning när del är fråga ora försäljning av fabriksnya varor till konsumenter. Del anses vara klart all säljaren i sådana fall bör jvara inte bara för att godset motsvarar den beteckning under vilken det sålts ulan också för varans kvalitet och funktionsduglighet. I pro­memorian anges som elt exempel på otillbörligt handlande från säl­jarens sida alt han undandrar sig ansvaret för en fabriksny televisions-apparats funktionsduglighet genom all kräva, atl avtalet tillförs en klausul om all apparaten säljs i befintligt skick. Är det däremot frågan om begagnade varor, anses klausulen "i befintligt skick" kunna ha elt större berättigande. Även i fråga ora sådana varor bör eraeUertid säl­jaren ibland la elt större ansvar än vad sora skulle följa av klausulen. Sora exempel tas handeln med begagnade bilar. Den sora säljer begag­nade bilar till allmänheten bör i princip vara ansvarig för all fordonet är i sådant skick all del får framföras i trafiken. Undanlag härifrån bör kunna göras bara i sådana undanlagsfaU som då det uttryck­ligen har förutsatts, atl köparen själv skall avhjälpa eventuella fel eller brister. Frågan i vad mån klausiUen "i befintligt skick" kan anses till­börlig måste enligt proraeraorian bedöraas efter vilken typ av försälj­ning och vilken kategori av konsumenter del är fråga ora. Vid an­vändning av klausulen i fråga i förhållande till konsuraenter måste dock under alla omständigheter krävas, atl säljaren på ett tydligt sätt gör klart för konsumenten atl han i princip inle lar något ansvar för varans kvalitet och funktionsduglighet.

I promemorian konstaleras all innebörden av de s. k. garantiutfästel­serna är att säljaren eller fabrikanten förklarar sig ha ett ansvar för vissa fel vanligtvis material- och fabrikalionsfel. Genom utfästelser­nas konstruktion begränsar säljaren emellertid i flera hänseenden del ansvar för fel i godset sora åvilar honora enligt köplagen. Särskilt vik­tig är den begränsning sora innebär atl konsumenten inte får rätt all häva köpet. Konsumenterna torde emellertid ofta uppfatta saken så att säljaren eller fabrikanten garanterar, all varan är funktionsduglig

Prop. 1971:15

27

under viss tid efter köpet, förutsatt atl varan används på normalt sätt. Skulle det visa sig att varan inle är funktionsduglig, önskar konsumen­ten som regel antingen få varan utbytt utan särskild kostnad eller ock­så få köpet all gå åter. Konsuraenlen har eraeUertid norraall bara möjlighet all få felet avhjälpt, varvid han i vissa fall kan åsamkas kost­nader. Särskilt mot bakgrund av alt marknadsföringen ofta sker med betonande av alt varan säljs på garanti framstår del som obilligt, atl konsumenten inle ens har rätt alt byta ul en defekt vara. I proraerao­rian förklaras all del måste anses vara ett rimligt krav från konsuraen­tens sida, att han har den rätt att häva köpet sora köplagen ger honom, för den händelse den av garantin omfattade varan visar sig inte hålla måttet. För säljaren kan det inte gärna framstå som något orimligt, atl varan säljs med rätt för köpare att under viss lid efter köpet få delta hävt eller varan utbytt, ora varan visar sig behäftad raed fel sora inle är obetydligt.

Så som force-majeiire-klausulerna vanligtvis konstruerats försätts kon­sumenterna enligt promemorian ofta i ett besvärligt läge. Klausulerna in­nebär nämligen ibland all konsumenten måste vänla på en försenad leve­rans utan att ha möjlighet all koraraa ifrån köpet. Atl detta kan innefatta svåra ölägenheter för konsuraenlen ligger i öppen dag. Ora det inle är fråga ora relativt betydelselösa förseningar bör konsumenten normalt ha raöjlighet atl häva köpet. Del är enligt proraeraorian i varje fall ställt ulora allt tvivel att en bindning till säljaren för en obestämd lid är obillig, särskilt om konsumenten inte får någon eUer endasl myckel begränsad ersättning för den skada han lidit genom dröjsraålet.

I vissa slandardkonlrakl förekoraraer s. k. prishöjningsklausuler dvs. bestäraraelser sora går ut på all sora pris skall gälla del av säljaren på leveransdagen tillämpade priset. Prishöjningar till följd av myndighels ingripande t. ex. höjning av allraän varuskatt eller tullar eller ändring av valutakurser kan alltså korama att påverka även avtal som slutils innan höjningen ägde rum. Detsamma gäller höjningar som föranleds av ändrade råvarupriser, höjda arbetslöner o. dyl. I promemorian bestrids inte atl säljaren har ett befogat intresse av atl förbehålla sig rält att höja priset om omständigheter av detta slag föreligger. Men del anses inle vara rimligt, alt köparen belages alla möjligheter all frånträda köpet på den grund all det avtalade priset måste höjas till följd av omständigheter ulora parternas kontroll. Det anses inte heller kunna accepteras all köpa­ren skall bli bunden av sådana prishöjningar eller föreskrifter ora änd­rade betalningsterminer eller om ställande av säkerhet sora säljaren be­släraraer helt godtyckligt.

I vissa kontrakt finns bestämraelser om påföljd, ifall köparen inte full­följer köpet. Köparens skadeslåndsskyldighet har i vissa fall bestämls lill 20 procent av köpeskillingen. I själva verket är del enligt proraeraorian här frågan om elt sådant avtalsvite som avses i 36 § avtalslagen. Om ut-

Prop. 1971:15

28

krävande av vite skulle vara uppenbart obilligl, har domstolarna raöjlig­het alt jämka vitet. Vid bedöraningen ora jämkning skall ske skall hän­syn lagas dels till den förlust säljaren kan ha lidit, dels del intresse han i övrigl kan ha haft i atl köpet fullföljdes, dels ock omständigheterna i öv­rigl. Det skydd 36 § avtalslagen ger anses emellertid ha ell begränsat värde för konsumenterna. Dels är bestäraraelserna ora järakning av av-talsvile förhållandevis restriktiva, dels är de kostnader och besvär sora det för raed sig att börja en tvist om vitet inför domstol ofta en starkt avhållande faktor. Blotta förekomsten av vilesklausulen kan därför i vissa lägen innebära en stark press på konsumenten även när förulsätl­ningar för jämkning av avtalsvilel finns. Vilesklausuler av detta slag för­sätter lätt konsumenterna i ett underläge. Del finns därför enligt prorae­raorian elt behov atl kunna ingripa mot klausuler av delta slag raed slöd av näringsrätlsliga förbudsbestämraelser.

I proraeraorian närans atl i avbetalningskontrakt ofta förekoraraer en klausul om all köparen är skyldig alt acceptera växlar på köpeskUlingen. Efter växelacceplen kan säljaren överlåta växeln och kontraktet. Enligt rättsfallet NJA 1961 s. 552 kan köparen inle genteraot den nye växelin­nehavarens krav på grund av växeln frarastäUa invändningar ora atl va­ran inle levererats. Delta innebär atl systerael med atl acceptera växlar anses kunna försätta konsumenterna i besvärliga situationer. Å andra si­dan innefattar systerael en förra av finansiering av avbelalningshandeln sora inte i och för sig kan anses förkastlig. Del utesluter inle all vUlkor av delta slag i enskilda fall framstår sora otillbörliga. Frågan måste be­dömas i belysning av vilka andra finansieringsmetoder som kan stå liU buds. Vissa andra i avbetalningskonlrakt förekommande klausuler bör enligt promemorian också uppmärksararaas. Allraänt sägs atl vissa for­raulär lill avbetalningskonlrakt försätter köparen i en mycket beroende ställning i förhållande lill säljaren. I viss utsträckning förestavas klausu­lerna otvivelaktigt av säljarens i och för sig berättigade intresse av all skaffa sig säkerhet. I proraeraorian ifrågasätts ora inle säljaren ibland går onödigt långt härvidlag.

5. Remissyttrandena

Proraeraorieförslaget har bedömts raycket olika av skilda reraissin­stanser. De som närmast kan anses företräda konsumentintressena, där­ibland de stora arbetstagarorganisationerna, har varit genomgående posi­tivt inställda. Från näringslivet framförs emellertid stark kritik och fort­satt utredning av frågan anses erforderlig. Samraa ståndpunkt intas bl. a. av elt par hovrätter och Sveriges advokalsarafund. Andra hovrätter liksora även köplagssakkunniga anser däremot all förslagel kan läggas till grund för lagstiftning.

Prop. 1971:15

29

Några reraissinstanser tiUstyrker promemorieförslaget utan någon när­mare motivering. Hil hör Göta hovrätt, statens järnvägar, Sveriges hotell- och restaurangförbund, Svenska sparbanksföreningen och Svenska handelsagenters förening.

Ingen remissinstans bestrider all det finns behov av atl lagstift­ningsvägen inskrida raot företagare sora genom formulärvUlkor skaffar sig en alltför gynnad ställning i förhållande lill konsumenterna. Hovrät­ten för Nedre Norrland framhåUer alt del på individuell avtalsförhand­ling byggda avtalet i stor utsträckning har ersatts av en formulärrätt, var­igenom en ändamålsenlig anpassning kan ske lill praktiska förhållanden och köpraannaraässiga uppfattningar inom olika branscher. Men genom formulärrätlen kan säljarsidan skaffa sig ett otillbörligt övertag i förhål­lande lUl köparen och för den enskUde avtalsparten, sora ställs inför for­mulärens av motparten eller hans branschorganisation på förhand utfor­made avtalsreglering, kan situationen bli raycket ogynnsararaare än ora han kunde falla tUlbaka på raera objektivi avvägda disposiliva lagregler. Endasl i ringa raån raotverkas ölägenheterna av forraulärrälten av att domstolarna är benägna alt låta otydligheter i formulär gå ut över den som upprättat del saral frita raedkontrahenlen från avtalsvillkor sora på grund av sin forraulering eller undanskyrada placering får antas ha und­gått hans uppraärksarahet. I viss utsträckning kan också olägenhetema raotverkas av atl doraslolama äger jämka eUer åsidosätta uppenbart obU-liga eller otUlbörliga avtalsvillkor. Doraslolama har dock visat återhåll-sarahet härvidlag. Liknande synpunkter fraraförs av Svea hovrätt, hov­rätten över Skåne och Blekinge, hovrätten för Övre Norrland, köp­lagssakkunniga, Sveriges lantbruksförbund, Svensk industriförening. Svenska lidningsutgivareföreningen, KF och SACO. LO anser alt köpa­ren alltför länge har varit hänvisad tiU säljarens godtycke vid bestäm­mandet av avtalsvUlkor. Behovet av åtgärder till skydd för konsumenten är enligt LO trängande. Konsumentutredningen anser all raan i prorae­raorian tar upp en fråga av stor ekonoraisk betydelse för konsuraenlen. Utredningen raenar atl del är raycket angelägel alt stärka konsuraentens ställning på ifrågavarande oraråde. Kommerskollegium, statens institut för konsumentfrågor, statens pris- och kartellnämnd och TCO har i hu­vudsak sararaa inställning. Statens konsumentråd framhåller atl del finns många mindre seriösa företag sora är beredda att utnyttja köparnas un­derlägsenhet. Även inora den ansvarskännande delen av näringslivet fö­rekomraer i betydande utsträckning slandardkonlrakl som inskränker kö­parens rättigheter enligt köplagen. Erfarenheterna från den av rådet upp­rättade allmänna reklamationsnämnden och de lokala konsumentkora-railtéerna har också enligt rådet dokumenterat behovet av all konsumen­ternas ställning förbättras. I samma riktning pekar en av rådel under 1968 genomförd undersökning av ell antal köpekontrakt och garantised­lar. Näringslivet gör inte gällande all lägel är sådant all man helt bör av-

Prop. 1971:15

30

slå från varje form av lagstiftning. Det ifrågasattes dock starkt om den faktiska situationen generellt sett är så mörk som anlages i promemorian. Frågan är ora behovet av oraedelbar lagstiftning är så överhängande som där hävdas. Inte minst på grund av tillskyndan av näringslivels organisa­tioner har bättre balanserade bestäraraelser tiUkorarait. För viktiga varu-grappers garanlivillkor har ett successivt utvecklingsarbete pågått under en längre tid. Under det senaste året har exerapelvis nya villkor ut­färdals för bilhandeln, för elektriska artiklar, för radio- och TV-bran­schen, för fotobranschen och för båtbranschen. Läget kan i vart fall en­ligt näringslivet inle sägas vara sådant all del raotiverar att ell långt­gående och genoragripande lagförslag framläggs i en kort och oklar de-parleraentsproraemoria. Svenska företagares riksförbund vill inle mot­sätta sig lagstiftning men anser all förbättrad konsumentupplysning är det bästa sättet alt koraraa tillrätta raed probleraen.

I allraänhel har reraissinslanserna ingenting all invända raot all pro­blemet angrips genom en näringsrätlslig lagstiftning. Näringslivet motsätter sig sålunda inle principiellt, all man genomför en näringsrätlslig lagstiftning. Förutsättningen är dock att lagstiftningen begränsas till förbud mot avtalsvillkor sora enligt civilrättens regler är ogUliga eller kan jämkas. Kommerskollegium och Svensk induslrifö­rening har en liknande inställning. Sveriges lantbruksförbund under­stryker alt man endast genora en näringsrätlslig lagstiftning kan koraraa lill rätta med problemen. Utöver de i promemorian redovisade skälen för att inle i första hand reformera de civUrällsliga reglerna påpekar hovrätten över Skåne och Blekinge all lagändringar sora lar sikte på alt möjliggöra eller stiraulera lUl elt vidgat ingripande i enskUda fall och beträffande redan träffade avtal skulle vålla andra ölägenheter. Det är i och för sig av betydelse atl träffade avtal i största utsträckning respekteras och alt den eventualiteten att avtalsvillkor underkänns av domstol kan någorlunda förutses. Även ora en raodernisering av de nuvarande civilrältsliga reglerna kan anses önskvärd, kan raan enligt hovrättens raening inte räkna raed atl denna koramer alt leda lUl en väsentligt mer vidsträckt tillämpning av de civUrällsliga jämknings-reglerna än för närvarande. Hovrätten ansluter sig därför till den i pro­memorian uttalade meningen atl lagstiftningsåtgärder bör inriktas på alt få tUl stånd en samhäUelig kontroll av avtalsformulär. LO fram­håller all del lids- och kostnadskrävande arbete sora en civilprocess medför avskräcker de flesta från alt söka hävda sin rätt vid doraslol även ora del skulle finnas stora raöjligheter atl vinna raålet. Del skydd för den svagare avtalsparten som avtals- och köplagen bygger på har alltmer urholkals. Förslagel om en näringsrätlslig reglering bör kunna medföra en betydande hjälp för konsumenten genora atl otillbörliga av­talsvillkor utraönslras ur formulären och genom atl ett sakkunnigt be­dömningsunderlag ställs till domstolarnas förfogande vid där väckta tvis-

Prop. 1971:15

31

ler. LO biträder uppfattningen atl enbart en civUrättslig reform skulle få begränsad effekt men framhåller också vikten av alt en näringsrätlslig och en civUrättslig reform kombineras. Det pågående civilrältsliga re­formarbetet får därför enligt LO inle dra ul på tiden. Statens järnvägar, konsumentrådet, pris- och kartellnämnden, NO, näringsfrihetsrådet, konsumentutredningen, köplagssakkunniga och Svenska bankföreningen godtar också uttryckligen förslagel atl nu införa en näringsrättslig lag­stiftning.

Svea hovrätt har en annan åsikt. Hovrätten menar visserligen alt en ci­vUrättslig reform med nu gällande ordning som utgångspunkt inte kan antas isolerad bjuda konsumenterna tillräckligt skydd. Bättre mojligheter lill rättslig prövning och ökad information skulle emellertid avsevärt förstärka konsumenternas ställning. Om konsuraenlorabudsraannen får la befattning även med ärenden ora otillbörliga avtalsvillkor, torde man ofta kunna komma lill rätta med otillfredsställande förhållanden på fri­villig väg. Bereddes dessutom orabudsraannen raöjlighet atl i civilrältsUg ordning få faslslälll alt visst villkor inle är gällande, skulle redan gäl­lande lag ge elt korrektiv raot villkor sora fraraslår sora särskilt förkast­liga. Blotta risken för sådana processer raed åtföljande risker för publi­citet skulle enligt hovrätten göra raånga företagare lyhörda för de in­vändningar konsuraenlombudsmannen kan ha mot visst avtalsvillkor. Hovrätten anser därför att man bör undersöka om det pågående civU­rällsliga utredningsarbetet kan ge tillräckliga raöjligheter all skydda kon­suraenterna. Även hovrätten för Övre Norrland menar all effekten av ci­vilrältsliga regler underskattats. Motorbranschens riksförbund konstate­rar atl avsikten är all på näringsrätlslig väg reglera elt av de mest cent­rala orarådena inom civilrätten. En sådan dualism i rättssystemet är långt ifrån invändningsfri vare sig från principiell eller praktisk syn­punkt. En civilrällslig lagändring anses vara det bästa medlet alt tUlgo­dose såväl konsumentens som rättssäkerhetens krav. Påpekandet i pro­memorian alt inskridande med slöd av civilrältsliga regler kan ske bara i enskilda fall och i fråga om redan träffade avtal anses i och för sig rik­ligt, raen raan får enligt förbundet å andra sidan inle underskatta den ef­fekt sora lagändringar och ändrad rättspraxis komraer att raedföra. Ell i administrativ ordning meddelat förbud mot ell visst avtalsviUkor kora­raer för övrigt endast atl bli bindande för den företagare som förbudet avser. Slutligen bör de praktiska ölägenheterna av del föreslagna dubbla sanktionssystemet inte underskattas. Förbundet kan därför, även om ett ingripande mot vissa konsekvenser av forraulärrälten kan vara raotiveral, inle acceptera förslaget till lagstiftning i föreliggande skick. En förutsätt­ning för en mer positiv syn bör enligt förbundet vara all kongruens finns raellan den civilrättsliga och näringsrätlsliga lagstiftningens innehåll bå­de beträffande lagtext och förarbeten. Sveriges advokatsamfund erinrar om att inora förmögenhetsrätten av-

Prop. 1971:15

32

lalsfriheten gäller som grundläggande princip. Denna princip måste sara­hället även i fortsättningen slå vakt ora. Avtalsfrihetens princip innebär eraeUertid atl den ena parten inle på grund av sin överlägsna förhand­lingsposition skall kunna påtvinga den andra parlen hur betungande vill­kor sora helst. Forraulärrälten har visserligen sin grundval i avtalsfrihe­ten raen del är elt faktura att ena parten, oftast näringsidkaren, i många fall har en så stark stäUning gentemot den andra parlen all han kan ensidigt diktera avtals vUlkoren. I sådana fall av raissbruk av avtals­friheten är del nödvändigt all rättsordningen kan erbjuda den svagare parlen skydd mot avtalsvillkor, som måste anses olUlbörligen gynna den starkare parten. Hittills har skyddsmekanisraen raot missbruk av avtals­friheten varit möjligheten för de aUmänna domstolarna atl med stöd av civilrättsliga specialbesläramelser eUer generalklausuler eUer raed stöd av lolkningsregler och allraänna rättsgrundsatser vid prövning i det enskilda fallet lämna i avtal intagna vUlkor ulan beaktande. En avsevärd förstärkning av skyddet för förhandlingsmässigl underlägsna parter mot otUlbörliga avtalsvUlkor kan enligt samfundets raening upp­nås genora en civilrällslig reforra. Rörande principfrågan om beho­vet av en näringsrätlslig lagstiftning på hithörande område anser sam­fundet emellertid att åtminstone inora privatkonsumtionens område elt behov av en sådan lagstiftning kan föreligga. Del lorde nämligen vara realistiskt alt räkna med all de privata konsumenterna inle i nämnvärd omfattning komraer all i det enskilda fallet föra frågan ora otiUbörlighe-ten av visst avtalsvillkor till prövning av doraslol enligt civilrältsliga grunder. En förutsättning för en näringsrättslig lagstiftning om förbud raot otillbörliga avtalsvillkor måste emellertid vara all lagstiftningen kan ges en utformning, som är förenlig raed principen om avtalsfrihet och sora på elt liUfresslällande sätt tUlgodoser kravet på rättssäkerhet. Sam­fundet anser, alt promemorian inte fyller måttet därvidlag, och raenar all frågan måste utredas ytterligare. Hovrätten för Nedre Norrland raenar atl det kan vara riktigt all en större effekt kan nås genom näringsrätls­liga åtgärder än genora en civUrättslig reform. De civilrältsliga reglernas genomslagskraft bör dock inle underskallas. Visserligen kan med slöd av sådana regler inskridande ske blott i enskilda fall. Men redan rättsreg­lernas existens och med stod därav träffade avgöranden verkar norme­rande och har betydande återverkningar på avtalsslulande parters hand­lingsmönster. Del är därför enligt hovrätten inle alldeles givet all en nä­ringsrätlslig förbudslagsliftning är all föredraga fraraför en civilrällslig reform.

Flera remissinstanser tar upp frågan ora sambandet mellan den näringsrätlsliga och den civilrältsliga lag­stiftningen. Införs en näringsrätlslig lagstiftning är det enligt nä­ringslivets mening ett oeftergivligt krav alt det inte får föreligga någon diskrepans raellan den bedömning sora skall ske från näringsrätlslig syn-

Prop. 1971:15

33

punkt och den rent civilrältsliga prövningen i del enskilda fallet av samraa eller liknande villkor. I princip måste överensstämmelse föreligga mellan vad som enligt civilrältsliga resp. näringsrätlsliga regler av­ses raed otillbörliga avtalsvillkor. Som näringsrätlsliga och civilrältsliga betecknade verkningar kan inle ses åtskilda och utredas oberoende av varandra. Näringslivet erinrar vidare om alt den sakkunnige sora har alt se över generalklausulerna i den förmögenhetsrältsliga lagstiftningen skall uppraärksararaa de civilrältsliga verkningarna av rättshandlingar sora företagits i strid raot förbud som meddelats med stöd av den före­slagna lagen. Det anses otillfredsställande alt följderna för civilrätten av den näringsrätlsliga lagstiftningen utreds efter del att denna kanske re­ dan trätt i kraft. Den civilrältsliga sidan av frågan ora konsumentens skydd raot raissbruk av avtalsfriheten berörs vidare enligt näringslivet av köplagssakkunnigas utredning. I deras uppdrag ingår alt överväga ora det kan anses erforderligt att införa särskUda köprällsliga regler till kon­suraentens skydd. Dessutora ingår del i uppdraget all överväga införan­det av en allmän regel om möjlighet all jämka avtalsregler efter mönster av 8 § skuldebrevslagen. Arbetet på proraeraorians lagförslag har bedri­vits oberoende av de civilrältsliga utredningsarbetena. Det anses anmärk­ningsvärt atl förslagel har framlagts utan atl köplagssakkunnigas belän­kande avvaktats och utan alt arbetet på den näringsrätlsliga lagstift­ningen samordnats med översynen av den förmögenhetsrältsliga lagstift­ningen om otillbörliga avtalsvUlkor. Näringslivet avstyrker bestämt att den i proraeraorian verkställda bristfälliga utredningen läggs lill grand för lagstiftning. Hovrätten för Västra Sverige, hovrätten för Övre Norr­land, Sveriges advokatsamfund, Sveriges lantbruksförbund, Svenska fö­retagares riksförbund. Svensk industriförening och Svenska lidningsutgi­vareföreningen anför liknande synpunkter. Därvid förordas på några håll att frågan överläranas antingen till köplagssakkunniga eller också lill den sakkunnige, som har tUl uppgift att se över generalklausulerna inom förmögenhetsrätten, för fortsalt utredning.

Även KF och statens institutet för konsumentfrågor raenar, alt rela­tionerna raellan den näringsrätlsliga och den civUrällsliga lagstiftningen måste övervägas ytterligare. KF ifrågasätter, ora inte arbetet kan sara­ordnas raed arbetet på en blivande konsumentköplag raen understryker att arbetet i så fall måste starkt forceras eftersom konsumenten har en så svag ställning på detta område. Kommerskollegium har sararaa uppfattning i fråga om nödvändigheten av att saraordna del civilrättsliga och det näringsrätlsliga utredningsarbetet. Under den lid utrednings­arbetet pågår bör alternativa sarahälleliga åtgärder prövas för att stärka konsumentemas ställning. Detta kan ske genom att man från sam­hällets sida i saraverkan raed näringslivets organisationer söker aktivt verka för alt vUlkor, som typiskt sett måste betraktas sora oliUbörli­ga, på frivillig väg avlägsnas från standardiserade avlalsforraulär. Med

3   Riksdagen 1971.1 saml. Nr 15

Prop. 1971:15

34

den sararaansättning marknadsrådet skall ha vid handläggning av ärenden om otUlbörlig marknadsföring bör detta organ äga goda för­utsättningar atl genomföra värderingar av avtalsvillkor på sådant sätt att värderingarna kan läggas tiU grund för principella ställningsta­ganden tUl vad slags villkor som, tillämpade inora en viss bransch, norraalt sett kan eller inle kan accepteras. Rådets raedleraraar äger vidare stor förhandlingserfarenhel. En raelod sora inle kräver genom­gripande rättsliga reformer för alt förbättrad jämvikt mellan konsu­ment- och företagarintressen skall kunna uppnås när det gäller ut­formningen av avtalsvillkor synes kollegiet vara, all rådel åläggs uppgif­ten atl granska och värdera villkor, sora ingår i kollektivt utforraade, standardiserade avlalsforraulär. Del bör vidare ankoraraa på rådel atl, på grundval av den sålunda företagna granskningen och värderingen, uppta förhandlingar raed berörda näringsorganisationer eller förelag i syfte alt åstadkoraraa sådana branschkutyraer all raissbruk av forraulär­rälten förebyggs. Vid förhandlingarna bör rådet eftersträva att få till stånd enskilda eller sarafällda åtaganden från vederbörande organisatio­ners eller företags sida, varigenora dessa förbinder sig alt verka för atl inora resp. bransch tillämpade, som typiskt sett otillbörliga bedöm­da avtalsvUlkor inle kommer till vidare användning. Näringslivet är inne på liknande tankegångar och förordar atl det snarast tillskapas ett organ som kan företräda konsumenterna vid överläggningar med nä­ringslivels organisationer om utformningen av avtalsvillkor. Eflersora av­talsvillkor fungerar sora elt konkurrensraedel, skulle dock sararådel en­ligt näringslivets uppfattning inle vara obligatoriskt. Hovrätten för Nedre Norrland raenar alt den föreslagna lagstiftningens förhållande till nu gäl­lande civilrältsliga regler inte närmare utretts och analyserats. Del skulle enligt hovrättens mening vara lyckligast ora de aktualiserade probleraen inte löstes frislående från den inora köprällen planerade reforraen utan alt hela problemkomplexet logs upp till behandling i ell sararaanhang. I proraeraorian görs emellertid gällande all behovet av omedelbara åtgär­der lUl skydd för konsumenterna raot obilliga verkningar av bl. a. for­mulärrätten är framträdande och atl en näringsrättslig lagstiftning bör genoraföras utan avbidan på resultatet av den reforraen. Ora behovet är så trängande, vilket anses vara svårt för hovrätten att yttra sig ora, vill hovrätten trots anförda betänkligheter inle raolsälla sig atl den fö­reslagna lagstiftningen genoraförs.

Flera remissinstanser lar upp frågan vilken verkan den föreslagna lagstiftningen kan länkas få för det civilrättsliga förhållandel raellan fö­retagare och konsument. LO anser del klart all en domstol måste lärana ulan avseende eller i varje fall järaka avtalsvillkor sora strider raot ett av rayndighel uppställt förbud. LO menar vidare atl ett sådant förbud måste verka prejudikalsbildande i vid bemärkelse. Hovrätten över Skåne och Blekinge finner det felaktigt atl jämställa ett av rayndighel med slöd

Prop. 1971:15

35

av lag uppställt förbud raed ell i lag raeddelat förbud. Ett adniinistralivl beslut som inle har karaktären av författning riktar sig tiU beslämd person och kan endasl indirekt, såsora uttryck för en principiell uppfatt­ning ora vad som är otillbörligt, få betydelse för andra. Den administra­tiva myndighetens uttalande kan ha bevisvärde i rättegång raen det för­pliktar inte doraslolen sora har all ta ställning oraedelbart på grund av det lagrura som är tUlämpligt. Vad i proraeraorian anförs ora ogiltighel av avtal sora ingås i strid raot legalt förbud saknar enligt hovrätten relevans. Hovrätten anser dock alt marknadsrådets avgöranden överhuvudtaget koraraer att få stor betydelse också när del gäller för doraslol alt bedöma vad som skall anses strida raot gott affärsskick eller eljest vara otillbör­ligt. På grund av sin sakkunskap komraer raarknadsrådet alt vara vägle­dande också för domstolarna, och tyngdpunkten i rättsbUdningen på om­rådet komraer därigenom atl ligga hos marknadsrådel. Det finns all an­ledning räkna med alt näringsidkare i största utsträckning kommer att rätta sig redan efter påpekande av konsuraenlorabudsraannen eller stun­dom efter beslut av marknadsrådet. Hovrätten delar den i promemorian uttalade uppfattningen alt det finns grund för antagandel atl någon rae­ra betydande diskrepans inte skall uppkomma mellan å ena sidan mark­nadsrådets tillämpning av den föreslagna nya lagstiftningen och å andra sidan domstolarnas tUlärapning av förmögenhetsrältsliga generalklausu­ler om jämkning av otUlbörliga avtalsvillkor.

Hovrätten för Västra Sverige framhåller att elt förbud rimligen måste återverka på del civilrättsliga planet i form av ogiltighel. Enligt uttalan­den i proraeraorian skulle den föreslagna lagens ord "otillbörligen gyn­na" i själva verket bli synonyrat raed villkor sora uppenbarligen strider mot gott affärsskick eller eljest är otUlbörligl. En administrativ rayndig­hels praxis skulle alltså ingjuta del reella innehållet i en förraögenhets-rätlslig grundsals, vars innebörd hittills utvecklats av affärslivet självt. Bedöraningen i raarknadsrådet sägs i proraeraorian skola ske så alt säga på ell raera abstrakt plan än bedöraningen av otillbörlighelen av elt av­talsvillkor vid ell konkret tillfälle. Ändå skall dorastolspraxis bli bunden av den från andra utgångspunkter gjorda värderingen av administrativ myndighet. Ytterligare märklig blir konstruktionen med den administra­tiva ledningen av dorastolspraxis därigenom, all beslut ora förbud enligt lagförslagels 4 § inle har rättskraft i vanlig raening, ulan frågan kan prövas på nytt när ändrade förhåUanden eller annat särskilt skäl föran­leder det. Hela frågan ora förhällandet raellan den föreslagna lagen och den allraänna förraögenhetsrälten raåste enligt hovrätten i själva verket övervägas närraare, om man skall kunna förutse verkningarna av lagstif­tarens ingrepp. Liknande uttalanden görs av hovrätten för Nedre Norr­land och kommerskoUegium. Även köplagssakkunniga påpekar atl de ci­vilrältsliga järakningsreglerna raåste tiUärapas med utgångspunkt i sin egen forraulering och sitt eget på det särskilda fallet inriktade syfte. KF

Prop. 1971:15

36

finner de i proraeraorian gjorda uttalandena ora förslagets civilrättsliga återverkningar diskutabla. Näringslivet anser del ovisst om domstol skulle förklara ett avtalsvillkor ogiltigt när företagaren överträtt elt för­bud genom att påfordra uppställande av villkoret i fråga. Den efter svensk rättsuppfattning normala följden av ogiltighel, näraligen skyldig­het för båda parter alt återbära vad de erhållit på grund av avtalet eller värdet därav, är i aUraänhet en för parterna raycket allvarlig och svår-reglerbar sak. Det raåste därför sägas föreUgga anledning atl använda ogUligheten sora påföljd endast raed försiktighet och när del verkligen påkallas av vikliga skäl. Enligt näringslivels raening bör frågan om avtals eller avtalsvillkors ogiltighel regleras i den egentliga civillagstiflningen. I motiven bör därför klart utsägas att en överträdelse av ett förbud inle i och för sig medför civilrällslig ogiltighel av avtalet. Inle heller är del möjligt alt alllid tUlämpa grunderna för 8 § skuldebrevslagen. Identitet föreligger inle alltid raellan den civUrällsliga och den näringsrätlsliga lagstiftningen raed hänsyn till all proraeraorian arbetar raed ett raycket vidsträckt näringsrätlsligt oliUbörlighetsbegrepp samtidigt sora grunder­na för 8 § skuldebrevslagen enligt dess raoliv förutses lillärapade raed ålerhållsarahel. Vad angår förbudets betydelse för andra företagare än den raot vilken förbudet riktas frarahåller näringslivet all anledningen till atl doraslolama tillärapat gmnderna för 8 § skuldebrevslagen restrik­tivt torde vara alt lagens förarbeten klart säger ifrån all lillärapningen skaU förbehållas ytterlighetsfall av avtalsraissbruk. Näringslivet raotsätter sig bestärat att innehållet skulle ändras i den civilrältsliga norraen genora att det i raotiven tUl en näringsrätlslig lagstiftning sägs, att grunderna för 8 § skuldebrevslagen skall tiUärapas raer extensivt. Sveriges advokat­samfund anser det självfallet att de allraänna dorastolarna vid prövning i civilrällslig väg skall ha frihet all raed beaktande av orasländigheterna i det särskilda fallet lärana ell av marknadsrådel raeddelat beslut utan avseende.

Flera remissinstanser anser, all utredningsunderlaget är bristfälligt och all förslagel är ägnat att sälla rättssäkerheten i fara. Näringslivet framhåUer, att man vid tiUämpningen av den föreslag­na generalklausulen inte kan falla tillbaka på ett utomrättsligl norrasy-stera. Så är däremot fallet när det gäller alt tillämpa lagen om otillbörlig marknadsföring, vilket också åberopades av departementschefen som elt skäl för att man inle behövde ha några betänkligheter från rättssäker­hetssynpunkt mot atl låta lagen ora otUlbörlig raarknadsföring bygga på en generalklausul. Enligt näringsUvels mening lämnar inte raotiven till lagförslaget någon verklig ledning för de tUlärapande rayndigheterna el­ler för näringsidkarna. Det företas visserligen elt försök till värdering av olika avtalsviUkor men denna diskussion anses vara raycket ytlig, ofuU­ständig och opreciserad och kan knappast tänkas få någon betydelse för den föreslagna lagens tUlämpning. Syftet med värderingen anges i pro-

Prop. 1971:15

37

memorian också närmast vara atl tjäna lill ledning för hur den närings­rättsliga lagstiftningen om otillbörliga avtalsvUlkor skall utformas, och resultatet blir alt det är mycket svårt alt ange gränsen raellan det tillåt­na och del olUlålna. Vissa vUlkor kan fraraslå sora otillbörliga i ett fall eller i en bransch raen kan i andra fall eller andra branscher vara god­tagbara. Den värdering av olika avtalsvillkor som sker i motiven är så­ledes mycket summarisk och utmynnar endast i ett anlagande att vissa vUlkor i fall, som raed visst undantag inte närmare anges, kan va­ra OtUlbörliga. DärlUl koraraer alt frågeställningarna förenklats lUl atl avse en diskussion av enstaka avtalsvillkor utan all dessa ses i samband med andra villkor i samma forraulär, trots all det direkt framgår av lagförslagets lydelse att vederlaget och övriga omständigheter skall med­tagas vid bedömningen av om visst villkor är otillbörligt.

Någon komraersiell sakkunskap synes enligt näringslivet inte ha anli­tats vid utredningen. Som följd härav saknas nästan varje antydan om vad en förändring av exempelvis garanlivUlkor och liknande till köpa­rens förmån skulle ha för konsekvenser i fråga om prissättningen och i fråga ora konkurrensen mellan olika leverantörer. Det saknas också en redovisning av innehållet i de allmänna leveransbeslämmelser, sora till-kora under 1960-talet efter förhandlingar raellan leverantörparlerna och företrädare för statliga verk och myndigheter. En järaförelse raellan däri förekommande klausuler av här aktuellt slag och de motsvarande vUl­kor, sora behandlas i utredningen, skulle otvivelaktigt ha varit av värde för bedöraandet ora och i vad raån dessa villkor kan antagas vara otill­börliga. Av intresse skulle även ha varit en sararaanställning raellan vis­sa typiska, på den svenska raarknaden praktiserade klausuler i köpeavtal och deras raotsvarigheter i handeln raed utlandet. Del är givet att dessa senare i skilda avseenden kan påverka utforraningen av köpevillkoren på den svenska marknaden. Den promemoria som förutsätts bli lagens för­arbeten ger intryck av alt vara resultatet av en hastig genomgång av vis­sa formulär och några funderingar kring slumpvis utvalda villkor. Utvär­deringen av materialet är av sådant bristfälligt slag alt den torde ge föga ledning för lillärapningen av generalklausulen. Vad sora egentligen kvar­står är elt lagförslag beträffande en generalklausul utan innehåll. Delta raedför atl del skall liUkoraraa den tUlärapande myndigheten, raarknads­rådet, att utbilda även grunderna för norrasystemet. Enligt näringslivels mening bör lagstiftningen utbilda normsystemets grunder. De rältstiUäm-pande organens uppgift bör vara inskränkt till alt nyansera normsyste­met och skapa förutsättningar för en fortgående rättsbUdning på områ­det. TiU dessa principiella invändningar komraer att hänsynen lill rätts­säkerheten väger särskilt tungt i delta fall dä systemet medför atl förela­garna under lagens första tid knappast har någon ledning för bedöra­ningen av vad sora är förenligt med lagen eller inle. Generalklausulen har inte genom motiven fått sådan stadga, att det är möjligt alt för när-

Prop. 1971:15

38

varande förutse dess lillärapning oeh betydelse, vilket uppenbarligen är lill hinder för en meningsfull bedömning av hela lagförslaget. Frågan ora vUka avtalsvillkor sora skall anses otillbörliga är obesvarad och därraed även frågan i vilken utsträckning ingripanden skall ske i formulärrätten. Sveriges advokatsamfund, Svenska företagares riksförbund oeh Motor­branschens riksförbund har en liknande inställning. KF anser, alt rao­tiven lill lagförslaget är för korta och ofullständiga. De är alldeles för vaga för all kunna ge en tillfredsställande ledning för de bedöraanden marknadsrådet skall göra. Tillärapningen av generalklausulen inryraraer dock raånga svårlösta civilrältsliga och raarknadsrältsliga problera. Av­saknaden av grundliga förarbeten raedför därför betydande risk för alt generalklausulen blir så svår all tillärapa atl den inle får den åsyftade be­tydelsen. KF anser del nödvändigt att raan gör en mer fullständig och kompletterande utredning, så alt klarare riktlinjer kan utarbetas beträf­fande de normer som skall gälla vid tillämpningen av generalklausulen. Hovrätten för Västra Sverige och statens institut för konsumentfrågor menar också, all förarbetena inle ger någon god vägledning för lillärap­ningen. Hovrätten anser, att lagstiftningen leder tiU ökad osäkerhet om vilka kontraktsvillkor som slår sig och vilka sora komraer all underkän­nas. Denna synpunkt bagatelliseras på elt iögonenfallande sätt i prome­morian. I själva verket är situationen enligt hovrätten den all del är mindre intressant för förelagaren var gränsen går, det vikliga är alt det finns en klar gräns som gör del raöjligt för parterna all inrätta sig efter den. Hovrätten finner en raera allsidig utredning nödvändig innan lag­stiftning kan ske. Svea hovrätt anser att del redovisade raaterialel är allt­för begränsat som underlag för lagstiftning. Hovrätten finner ytterligare utredning erforderlig. Hovrätten för Övre Norrland intar sararaa stånd­punkt. NO konstaterar all proraeraorian inle ger någon god vägledning för blivande rättstillämpning på området. Förarbetena till konkurrens­begränsningslagen innehåller en förhållandevis utförlig vägledning för NO:s och näringsfrihelsrådels bedöraning huruvida en konkurrensbe­gränsning skall anses raedföra en otillbörlig skadlig verkan. När det gäl­ler den nya lagen angående otillbörlig raarknadsföring koramer raark­nadsrådet all ha god ledning av ingående utredningsarbete och den prax­is som tidigare utvecklats inom näringslivels opinionsnämnd. Del är självklart all del skulle vara värdefullt om raarknadsrådet i förarbetena lill den föreslagna lagen angående förbud raot otillbörliga avtalsvillkor kunde stödja sig på väl utvecklade principiella riktlinjer för lagstiftning­ens tillämpning. Man kan enligt NO knappast räkna med alt företagarna anser sig ha genomfört för konsumenterna från allmän synpunkt sett otillbörliga avtalsvillkor. Förhållandel liknar den situation som uppkom vid konkurrensbegränsningslagens tillkomst, då förfaranden såsom exem­pelvis nyetableringskontroll och outsiderbekämpning, vilka inom resp. branscher tidigare ansetts stå i överensstämmelse med god affärssed, i

Prop. 1971:15

39

stället av de rättstillämpande myndigheterna ifrågasattes raedföra skad­liga verkningar från allraän synpunkt. Man lorde på forraulärrättens ora­råde få räkna med en liknande omvärdering av inora näringslivet all­mänt tillämpade och vedertagna avtalsvillkor. Marknadsrådet kommer att genom sina avgöranden från fall lill fall utveckla en rättspraxis till ledning för forraulärrättens fortsatta utveckling. Myckel talar enligt NO för all marknadsrådet kommer atl ha nytta av erfarenheterna från lill-lärapningen av konkurrensbegränsningslagen när del gäller atl fraradeles bedöraa tillbörligheten i avtalsvillkor sora tiUärapas av näringsidkare genteraot allmänheten. Konsumentutredningen uttalar att del skulle ha varit värdefullt raed en raera utförlig karlläggning av vilka forraulär sora förekoraraer.

Näringslivet påpekar i sill reraissyltrande alt proraeraorieförslaget be­rör lagar sora lillkorarail i nordiskt saraarbete. Del gäller ell centralt rältsoraråde raed utomordentlig betydelse för näringslivet där största raöjliga rättslikhet mellan de nordiska länderna bör eftersträvas. En svensk lagstiftning av näringsrättslig karaktär skuUe kunna lägga hin­der i vägen för elt nordiskt utredningsarbete på ell sätt sora kanske även­tyrar tillskapandet av nordisk enhetlighet på det civilrättsliga orarådet. Näringslivet finner det uppenbart, all det är fråga ora en lagstiftning som bör behandlas i en ingående utredning i nordiskt saraarbele. Liknan­de synpunkter fraraförs av kommerskollegium.

Förslaget att bygga lagstiftningen på en generalklausul har genoragående godtagits eller läranats ulan erinran.

Frågan om avgränsningen av den föreslagna lagstiftningen behandlas i flera remissyttranden. Näringsfrihetsrådel frarahåller att in­nebörden av termen "konsument" inle är helt klar. En företagare är i ut­övning av sin näringsverksarahel i åtskilliga fall konsument i fråga om varor som inköpts av honom. Rådel utgår emellertid från alt syftet med den föreslagna lagen endast är all möjliggöra ingripande mot otillbörliga avtalsvillkor vid försäljning till allmänheten. Om så är fallet torde enligt rådel ell förtydligande erfordras. Begreppet "näringsidkare" är inle hel­ler närmare definierat i proraeraorian. Rådel förordar, att begreppet ges sararaa innebörd sora i lagen ora otillbörlig raarknadsföring.

Näringslivet anser alt den föreslagna lagen endast bör möjliggöra in­gripande mot OtUlbörliga avtalsvillkor vid försäljning lill allmänheten. I övrigl bör begreppen "näringsidkare" och "konsument" ges sararaa innebörd som i lagen om otillbörlig marknadsföring dock alt det med hänsyn lill deras centrala betydelse bör övervägas huruvida en pre­cisering inle bör ske i själva lagtexten. KF antar, atl konsumenlbegreppet skall ges den innebörden atl därraed avses i första hand privatpersoner men även andra som skall förvärva varan eller tjänsten för slutlig kon­sumtion. En sådan avgränsning anses leda lill svårigheter vid tillärap­ningen. Hur skall man t. ex. bedöma det fallet atl en droskägare köper

Prop. 1971:15

40

en bil för sin rörelse och en annan bil för privat bruk? Även köplagssak­kunniga raenar, all lerraen konsuraenl är oklar. De sakkunniga ställer frågan, ora del skall vara raöjligl all inskrida raed förbud när villkor, som huvudsakligen används för avtal mellan företagare, undanlagsvis begagnas vid avtal raed konsuraenl sora köpare, och vilken effekten av ett förbud mot en särskild typ av villkor kan bli för avtal raellan närings­idkare och dera sora ej är konsumenter.

Sveriges advokatsamfund konstaterar atl konsumenlbegreppet är vid­sträckt. Enligt samfundets raening bör principen ora avtalsfrihet leda till atl sådana avlalsforraulär sora godkänts av starka och väl utvecklade or­ganisationer för såväl näringsidkarna sora konsuraenterna i fråga, s. k. "agreed docuraenls", bör undantas från lagens lillärapningsoraråde. Den begränsningen bör dock inle avse privatkonsurationen, där väl utveck­lade konsuraenlorganisalioner som regel saknas. Samfundet föreslår vi­dare att även för näringsidkarna ogynnsararaa avtalsvillkor i vissa fall skall kunna föranleda ingripande. I fråga om annan konsumtion än pri­vatkonsumtionen kan näraligen mycket väl det förhållandet föreligga att konsumenten är i den förhandlingssituationen att han kan diktera avtals­villkoren. Som exempel anförs fall där konsumenten intar en mer eller mindre utpräglad monopolställning, t. ex. statlig upphandling för försva­ret. I sådana fall anser samfundet upprätthållandet av avtalsfrihetens princip kräva att ingripande i näringsrätlslig väg skall kunna ske mol konsumenten till förmån för näringsidkaren under förutsättning alt frå­ga inte är om ett avtalsformulär, sora godkänts av för näringsidkaren re­presentativ organisation. Liknande synpunkter fraraförs av hovrätten för Västra Sverige. Sveriges lantbruksförbund utgår från all konsuraentbe-greppet även omfattar dera sora förvärvar en vara för förbrakning eller annan användning i förvärvsverksarahel så att t. ex. en jordbrukare, sora köper redskap eller råvara lill sitt jordbrak, är all anse sora konsuraenl med hänsyn tUl detta sitt förvärv. Även raed en så vid definition innebär promemorians ordval en begränsning, som är onödig och kan leda lill en olycklig uppspaltning av rättstillämpningen raellan olika kategorier av köpare och säljare. Med proraeraorian införs nu två nya kategorier av avtalsparter, näringsidkare (företagare) och konsuraenl, ulan någon när­mare motivering. Det förhållandel, att elt marknadsförande förelag ofta har ett övertag gentemot en privatperson som köpare och alt otillbörliga avtalsvillkor därför är särskilt vanliga vid avtal raellan dessa parter, rao­tiverar inte att möjligheten atl ingripa mol otillbörliga avtalsvillkor be­gränsas tiU de fall då dessa kategorier är parter. Det väsentliga är atl komma tUlrätla med de fall då en part utnyttjar sin starkare ställning lill att söka utverka otUlbörligl förmånliga villkor. Förbundet raenar all det kan tänkas faU då det är köparen sora har denna starka ställning.

Inte någon remissinstans motsätter sig, alt lagstiftningen avgränsas så att den avser utbud av varor och tjänster samt hyra av lösöre. Närings-

Prop. 1971:15

41

livet påpekar emellertid atl promemorian inte irmehåller något exempel på avtalsformulär sora används vid utbud av tjänster. Svenska resebyrå­föreningen frarahåller, atl de av föreningen utarbetade aUraänna rese­villkoren tar sikte på de speciella förhållanden som utmärker sällskaps­resorna. För all mycket fördelaktiga priserbjudanden skall kunna läm­nas fordras, alt vissa betingelser i samband raed inbokning, förhandsbe­talning, avbeställning, inställande av resa och ansvar för händelser utan­för arrangörens kontroll regleras i de allmänna resevillkoren. Ulan en sådan reglering skulle priset bli raindre gynnsaral för resenären. Vidare närans, alt det på initiativ av Unidroit har fraralagls en internationell konvention på detta område. Föreningen förordar, att lagen inte tilläm­pas mot sådana resebyråer och arrangörer som beaktar en eventuellt koramande internationell konvention.

Förslaget alt lagen inle skall gälla vid rättshandlingar som avser fast egendom möter inle någon kritik. Hyresgästernas riksförbund framhål­ler dock, alt förhållandena på hyresområdet inle är tillfredsställande i de hänseenden sora behandlas i proraeraorian. En lösning av frågan bör emellertid ske inom hyreslagstiftningens ram och förbundet avser atl se­nare återkomraa beträffande den lagstiftningen.

Det förordade undanlaget för bank- och försäkringsverksarahet föran­leder uttalanden från en del reraissinstanser. Bankinspektionen upplyser att den inte gjort någon systematisk genomgång av bankernas avtalsblan­ketter. Även ett översiktligt studium ger dock vid handen all de stan­dardformulär som förekoraraer på bankorarådel präglas av en viss ensi­dighet tUl bankernas förraån. Inspektionen är redan enligt gällande be­stäraraelser behörig alt granska avlalsforraulären. Inspektionen har också bedöral det såsom en i och för sig angelägen uppgift alt om raöj­ligl söka åstadkoraraa bättre balans raellan parternas intressen. På grund av begränsade resurser och brådskande åligganden av annat slag har in­spektionen emellertid hittills inle kunnat gripa sig an med denna uppgift. I samband med en föreslående omorganisation och utbyggnad av inspek­tionen finns dock skäl antaga att möjligheterna lill en insats därvidlag skall öka. Mol bakgrund härav tillstyrker inspektionen all bl. a. den verksamhet som står under tillsyn av inspektionen undantas från den nya lagstiftningens tiUärapningsoraråde. Med nuvarande utformning av lill-synskapitlen i banklagstiftningen är det dock tveksamt om inspektionen i detta sararaanhang kan förelägga vite. Denna tveksarahet anses böra undanröjas, så alt inspektionen odiskutabelt får sarama möjligheter som föreslagils gälla för raarknadsrådet all sälta kraft bakora orden. Försäk-ringsinspeklionen godtar förslagel atl försäkringsverksamhet undantas från lagens lUlämpningoraråde. De förordade undantagen tillstyrks även uttryckligen av näringsfrihetsrådet. Svenska bankföreningen. Svenska sparbanksföreningen, Svenska försäkringsbolags riksförbund och Sveriges lanlbruksförbund. NO påpekar däremot all bank- och försäkringsverk-

Prop. 1971:15

42

samhet omfattas av konkurrensbegränsningslagen och lagen om otillbör­lig raarknadsföring. Det förefaller därför inkonsekvenl alt välja en an­nan lösning på delta oraråde. Sarama synpunkter fraraförs av Husmo­dersförbundel Hem och Samhälle.

Sveriges advokatsamfund påpekar atl frågan ora lagens tUlärapning på avtal med internationell anknytning inle behandlas i proraeraorian. Sarafundet anser alt del här föreligger svårlösta problera som måste utredas närmare. Sararaa påpekande görs av hovrätten för Västra Sve­rige och näringslivet.

På flera håll behandlas frågan om den närmare innebörden av atl ett avtalsvillkor är otillbörligt. Ett par reraissin­stanser lar upp påpekandet atl del inte är fråga ora atl ingripa mol själva användningen av forraulär. Svenska bankföreningen anser alt del finns ett starkt praktiskt behov av standardiserade avlalsforraulär. Del är i realiteten många gånger ogörligt atl raed en spekulant på en vara el­ler en tjänst laga upp diskussioner ora vilka rätlsföljder som skall inträda ora affären inle utvecklar sig på del sätt raan räknai med. Om det inte fanns tillgång lill standardiserade avlalsforraulär, skulle därför följden sannolikt bli, alt vid flertalet affärer en hel del vikliga frågor läranades oreglerade och atl parterna följaktligen försattes i ett besvärande osäker-helslillslånd. Föreningen har därför raed tillfredsställelse noterat utta­landet i proraeraorian att något ingripande inte bör ske raot själva förfa­randet all använda standardiserade forraulär. Del är enligt föreningen av stor vikt alt denna grandsals upprätthålls. Statens institut för konsument­frågor berör frågan ora del är önskvärt från konsuraenlsynpunkt all raan inora handeln arbetar med bransehvis utfärdade rekommendationer till avtalsformulär. För konsumenten är från raånga synpunkter slandard-forraulär inora varje varuoraråde med angivande av försäljningsvUlkor och garanti värdefulla, då del därigenora är lättare all järaföra pris och kvalitet för olika varor. Saratidigt kan det dock ifrågasättas ora inle ibland alternativa forraulär borde tillskapas för atl raöjliggöra olika pris i förhållande lill erbjudna villkor. Del kan enligt inslilulel finnas kon­sumenter som, om de erhöll en förmånligare garanti, skulle vara villiga betala något raer medan andra föredrar en mindre förmånlig garanti och ett något lägre pris.

Näringsfrihetsrådet understryker alt otillbörlighetsbedömningen av ett konkret avlalsforraulär raåste ske under hänsynstagande lill vilken bransch del är fråga om och i belysning av övriga omständigheter. Klau­sulerna måste ses i sill ekonomiska sammanhang. Vissa avtalsvUlkor kan fungera som elt raedel i konkurrensen raellan företagarna. Det lorde så­lunda förekoraraa, alt priserna kan hållas nere genom vissa friskrivnings-klausuler, som begränsar säljarens ansvar. Å andra sidan kan, uttalar rå­del, fall förekoraraa, då företagare väljer vidgade garantiåtaganden frara­för atl vidtaga prissänkningar sora konkurrensen eljest skulle nödvändig-

Prop.1971:15

43

göra. Näringslivet understryker alt bedömningen av avtalsvillkors god-lagbarhel inle kan ses isolerat från det erbjudna priset. Det är resultatet av en samraanvägning av priset och övriga kontraktsvillkor sora i första hand är av intresse för konsumenten. Liknande synpunkter anförs av Sveriges advokatsamfund sora frarahåller alt raan inle ulan orafaltande reservationer kan generellt stUrapla vissa villkor sora otillbörliga. Köp­lagssakkunniga anser del tveksarat ora del annat än i ganska begränsad utsträckning är raöjligl alt genom inskridande mot vissa sora obehöriga ansedda forraulärrällsliga klausuler effektivt uppnå vad som eftersträvas. Stundom är del säkerligen möjligt alt ora en formulärrättslig klausul fäl­la det omdöraet, att den alltid eller så gott som alltid är otillbörlig, t. ex. när en köpares reklamalionstid inskränkes lill ett par dagar, när avgö­randet i ell omtvistat hänseende enligt klausulen hänskjules liU säljaren själv eller någon av honora beroende person eller när villkoret presente­ras på ett för köparen vilseledande eller svårförståeligt sätt. Men oftast ligger det knappast till på detta sätt. Klausulerna måste ses i sitt sam­raanhang. Forraulärrällsliga klausuler kan vara fullt försvarliga, trois atl därigenora köparens rält starkt inskränks i vissa hänseenden. Med hän­syn lill de skiftande förhållandena på olika områden kan del vara påkal­lat alt i visst eller vissa äranen träffa en från köplagen avvikande och kanske då från köparens synpunkt särare reglering. En för köparen ogynnsara bestämraelse korapenseras kanske också genora atl de forrau­lärrällsliga reglerna i andra avseenden har ett för honora fördelaktigt in­nehåll. Vad sora däremot måste möta betänkligheter är ora den forrau­lärrällsliga regleringen i sin helhet är ensidig till ena partens förraån, så att alltså hela del forraulärrällsliga regelsysterael syftar lill all kraftigt förstärka säljarens rällsslällning på bekostnad av köparens. Del är sär­skilt i sådana fall behovet av rättsskydd för köparen gentemot formulär-rättsliga raissbruk gör sig gällande. Detta utesluter ej atl raan till grund lägger en värdering av vad som genomsnittligt är otillbörligt eUer inle. Liknande tankegångar framförs av Svea hovrätt.

Statens konsumentråd anser alt konsuraentens svaga situation bör tjäna som en utgångspunkt för bedöraningen. Vid prövningen bör raan enligt rådet anlägga ett hushållsekonoraiskl betraktelsesätt, där konsu­mentens bristfälliga resurser i fråga om pengar, lid oeh kunskap tillmäts avgörande betydelse. LO uttalar att när det gäller att fastslå, ora ett visst villkor är otiUbörligt eller inte, hänsyn skall las till omständigheterna i de särskilda fallen. För att marknadsrådels avgöranden skall få den nöd­vändiga prejudikatsbildande effekten på dorastolarnas tillärapning av de förmögenhetsrättsliga generalklausulerna måste en enhetlig praxis ska­pas, vilket i sin tur innebär att vissa typer av viUkor nästan undantags­löst raåste stäraplas som otillbörliga. Grunden är av etisk karaktär, raen det finns för konsuraenlen en betydligt viktigare aspekt än den etiska, näraligen den ekonoraiska effekt som ett avtalsvillkor har. Det är den ef-

Prop. 1971:15

44

fekten som enligt LO har den största betydelsen för konsumenten och därför måste las med vid de bedömningar sora raarknadsrådet gör för alt fastställa ett avtalsvillkors karaktär. Statens institut för konsumentfrågor är inne på liknande tankegångar. Sveriges lantbruksförbund menar, att det av vissa uttalanden i promemorian framgår all ell otillbörlighels-rekvisil kan avse konsumentens förmåga eller intresse all utnyttja de ci­vilrältsliga möjligheterna. Det tycks sora ora raan avser atl skapa ett sär­skilt otiUbörlighetsrekvisil, som tar sikte på den förfördelade parlens in­tresse eUer förmåga atl hävda sin rält.

Hovrätten över Skåne och Blekinge uttalar, atl raan kan komma att ställas inför en tveksam gränsdragning mellan vad som är alt hänföra lill OliUböriig raarknadsföring och vad sora innebär otillbörliga avtalsvillkor. På gränsen mellan dessa områden ligger t. ex. garantiutfäslelser, som ger den fåkunnige intrycket av ett föj'delaktigt anbud men i verkligheten in­nebär en begränsning av de förpliktelser sora annars skulle åvila säljaren enligt köplagens regler. Del grundläggande utredningsarbete som kan korama all åvila konsumentombudsmannen lorde i raånga faU beslå i brett upplagda branschundersökningar vid vUka anledning kan finnas alt studera såväl marknadsföringsraetoder sora avtalsvillkor. Hovrätten går inle närraare in på de exerapel sora anges i proraeraorian på villkor som typiskt sett kan anses otillbörliga på grund av sill innehåll. Det är enligt hovrätten i varje fall uppenbart atl några förbud enligt den före­slagna lagen inte kan koraraa i fråga annat än i raycket graverande fall. Även hovrätten för Nedre Norrland menar alt generalklausulen bör till-lämpas bara i fall när det inte råder någon tvekan om atl ett formulär­villkor är otillbörligt raot konsuraenlen. Enligt näringslivet måste otill-börlighelsbegreppet bygga på de grundsatser som varit vägledande vid domstolarnas tillämpning av de civilrältsliga generalklausulerna. Inskri­dande bör därför kunna ske endasl om villkoret uppenbarligen är stri­dande raot gott affärsskick.

NO påpekar, alt raarknadsrådet enligt proraeraorieförslaget skall kun­na förbjuda näringsidkare atl tillärapa avtalsvUlkor sora gynnar honom eller "någon i vars ställe han är". Denna formulering täcker exerapel­vis del fall atl försäljningen lill konsument utförts av koramissionär eller agent sora därvid tillärapat av huvudraannen fastställda avtalsvillkor. Det anses tveksamt om förslaget även omfattar det fall då en närings­idkare, som köpt en vara i fast räkning, säljer varan vidare tUl kon­suraenl och därvid exerapelvis tUlhandahåller en av leverantören ut­färdad garantiulfästelse på villkor som eventuellt kan anses otillbörliga. För all läcka även denna eventualitet ifrågasätter NO, all lagtexten ges lydelsen "gynna näringsidkaren eller någon i vars stäUe han är eller näringsidkare i tidigare försäljningsled". Även näringsfrihetsrådet anser, alt del bör finnas raöjlighet alt ingripa mot näringsidkare i ti­digare  försäljningsled,  ora  denne  upprättat   del  avlalsforraulär  som

Prop. 1971:15

45

används vid försäljningen till konsumenter. Liknande synpunkter frara­förs av hovrätten för Nedre Norrland, köplagssakkunniga, näringsli­vet och Sveriges lanlbruksförbund. Beträffande partsslällningen inför marknadsrådet ifrågasätter näringslivet om inle organisation som upp­rättat avtalsformulär borde ges ställning sora part i ärenden sora rör forrauläret. Näringslivet hänvisar därvid lill all organisation sora slutit kollektivavtal enligt lagen ora arbelsdorastol har ställning sora part i tvister sora rör kollektivavtalet. TCO uttrycker sin tillfredsställelse över atl sararaanslulning av konsuraenter eller löntagare föreslås få talerätl i ärenden ora otUlbörliga avtalsvUlkor. Näringsf rihetsrådel ifrågasätter om sådan talerätl bör tUlerkännas sararaanslulning av näringsidkare.

Svea hovrätt menar, all standardavtal erbjuder sådana fördelar för nä­ringsidkarna, att man inte behöver befara, att de söker kringgå lagstift­ningen genom alt la in förbjudna vUlkor i individuella avtal. Hovrätten ifrågasätter, om det finns behov av att vidga tiUämpningsområdet för lagstiftningen utöver den egentiiga formulärrätlen.

Enligt näringslivets mening bör del vara en föratsättning för förbud atl vUlkorel är otillbörligt i det särskilda fall som föranlett lalan. Nä­ringslivet godtar förslagel, atl en näringsidkare skall kunna förbjudas att över huvud taget begära, atl en viss bestäraraelse skall gälla vid försälj­ning till konsuraenl. Del förutsätts dock all delta inle innebär alt nä­ringsidkare förbjuds atl över huvud taget använda en viss bestäraraelse, även i sådana enskUda fall där del under hänsynslagande lill de särskU­da orasländigheterna är tillbörligt. Detta raedför all allraän doraslol vid mål angående utdömande av vite måste pröva ora del förbjudna, sora typiskt sett otUlbörligl bedömda vUlkorel även är otillbörligt i det enskil­da fallet. Domstolarna kan sålunda inte som när del gäller mål angåen­de utdömande av vite enligt lagen om otUlbörlig raarknadsföring inskrän­ka sin prövning lill viss forraell kontroll av raarknadsrådels laglillärap-ning.

Ingen remissinstans har motsatt sig, atl sanktionen vid överträdelse av generalklausulen skall vara förbud raot forlsall användning av det otillbörliga vUlkorel. Remissinstanserna godtar också förslagel att förbu­det i princip skaU förenas raed vite.

Åtskilliga reraissinstanser ansluter sig uttryckligen lill förslagel alt lill-lämpningen av generalklausulen anförtros konsuraenlorabuds­raannen och raarknadsrådet. TUl dessa hör hovrätten över Skåne och Blekinge, hovrätten för Nedre Norrland, statens pris-och kartellnämnd, NO, näringsf rihetsrådel, konsumentutredningen, köp­lagssakkunniga, Sveriges advokatsamfund. Motorbranschens riksför­bund, SACO och Husmodersförbundet Hem och Samhälle. Statens kon­sumentråd har i och för sig ingen erinran raot förslaget raen frarahåller atl del för konsuraenterna vikliga mindre är alt avtalsvillkor kan bli ogU-ligförklarade vid doraslol eller att ett fortsatt användande av sådana

Prop. 1971:15

46

villkor kan bli vitesbelagl än atl avtalen redan vid sin tillkomst anpassas efter konsumenternas krav. Det är alltså erforderligt atl finna en förra där köparnas egna synpunkter kan koraraa med i avlalsulforraningen. Ett förfarande där representanter för konsuraentinlresset förhandlar med säljintressel skulle vara en lösning på denna fråga. Detta skuUe enligt konsuraentrådet kunna åsladkoramas genora atl del tänkta konsuraenl-verkel eller, om del inle kommer till stånd, konsuraentrådet får till upp­gift atl företräda konsuraenterna vid sådana förhandlingar. Sveriges lant­bruksförbund menar alt mycket talar för proraeraorieförslaget men an­ser sig inle kunna la någon definitiv ställning innan det civUrällsliga ut­redningsarbetet slutförts. Svea hovrätt uttalar däremot atl den intres-seawägning och riskfördelning som det är frågan ora på kontraktsrät­tens oraråde utgör ett norraalt led i doraslolarnas arbete. All ha ett från de allraänna doraslolama frislående organ med uppgift alt avgöra frågor sora låt vara under delvis annan aspekt kan bli föremål även för doras­tols prövning är betänkligt. Hovrätten är böjd all förorda, all rällslill-lämpningen anförtros de allraänna doraslolama. Sararaa uppfattning ut­talas av Svenska företagares riksförbund, sora även frarahåller atl del ifall proraeraorieförslaget godtas raåste finnas raöjlighet all överklaga marknadsrådels beslut lill högsta domstolen. Näringslivet anser, alt det under alla förhållanden är oundvikligt, alt del civilrältsliga norrasysleraet koraraer att påverkas av värderingarna hos den myndighet sora tillämpar den näringsrätlsliga lagstiftningen. Frågan ora avtalsvillkor är otillbörliga eller inle hör närraast under allmän domstol. Näringslivet avstyrker därför förslaget, all raarknadsrådet skall kunna utfärda förbud mot av­talsvillkor. Skall eraeUertid handläggningen av dessa ärenden ske hos raarknadsrådet, bör raan överväga alt tillskapa möjligheter att över­pröva rådels beslut. Med hänsyn till atl den civilrätlsliga norrabildningen bör vara centraliserad hos högsta doraslolen bör i så fall besvär raot rå­dets beslut enligt näringslivels raening få anföras hos högsta domstolen.

Redan de säkerligen många gånger betydande ekonomiska konsekven­ser som ett förbud kan väntas få för den drabbade näringsidkaren borde enligt Sveriges advokatsamfunds raening tillräckligt klarlägga nödvändig­heten av en rätt lill överprövning av raarknadsrådels beslut. Härtill kora­mer emellertid ytterligare att det inte kan undvikas, att den näringsrätls­liga bedömningen av vad sora är att anse såsora otillbörliga avtalsvillkor koraraer all utöva betydande inflytande på de allmänna domstolarnas ci­vilrätlsliga bedömning av i vUken utsträckning avtalsvillkor i det enskilda fallet skall kunna järakas eller ogilligförklaras. Denna synpunkt gör det ofrånkoraligl all en och sararaa instans, nämligen högsta dorastolen, skall ha den slutliga prövningsrätten då det gäUer såväl den näringsrätlsliga sora den civilrättsliga prövningen. En sådan överprövning kan ske enligt den israeliska raotsvarande lagstiftningen. Möjligheten all överklaga raarknadsrådels beslut hos högsta doraslolen anses så väsentlig, alt sam-

Prop. 1971:15

47

fundet helt tar avstånd från tanken på en lagstiftning av föreslagen art om inle delta rällssäkerhetskrav tillgodoses. Även hovrätten för Nedre Norrland anser all del bör finnas möjlighet atl föra lalan mot rådets be­slut.

Några remissinstanser framför synpunkter på förfarandet vid raarknadsrådet. Näringslivet raenar atl del i de flesta fallen torde gä alt få till stånd en frivillig uppgörelse efter förhandlingar. Det ifrågasätts ora inle förhandlingarna borde vara en så betydelsefull del av systemet att del skulle återspeglas mer direkt i procedurens konstruktion oeh att förhandlingar även skulle kunna ske i marknadsrådel. Sveriges advokat­samfund och Motorbranschens riksförbund anför liknande synpunkter. Riksförbundet förordar alt del i instruktionen för konsuraenlorabuds­raannen intas en bestäraraelse alt orabudsraannen skall hålla fortiöpande kontakt med näringslivet och dess organisationer.

Lagförslaget avser enligt näringslivet närmast frågan huruvida elt vill­kor i och för sig och under alla förhållanden i en viss lypsilualion är otillbörligt. Något juridiskt-tekniskt hinder för en fastslällelsetalan, vari­genom näringsidkaren kan få en förklaring ora huruvida villkor är otill­börliga eller inle, synes därför inle föreUgga. Näringslivet anser del an­geläget alt lagstiftningen utformas så att enskild näringsidkare kan få fastställt alt ett av honora använt avtalsvUlkor är godtagbart. Härmed sammanhänger frågan ora rättskraften i elt avgörande av marknadsrå­del. Enligt förslagel vinner elt beslut av raarknadsrådet inle rättskraft i den raeningen all rådet skulle vara förhindrat atl ompröva den fråga som har avgjorts genom beslutet. Rådel kan på begäran la upp lill för­nyad prövning frågan om förbud mol ett otillbörligt vUlkor som rådet i ell tidigare ärende inle har funnit anledning att förbjuda. Delta överens­stäraraer med regleringen i lagen om otillbörlig marknadsföring. Enligt näringslivels raening finns del anledning lill en annan bedömning av rättskraflsproblemet i den nu aktuella lagstiftningen. Redan ell förbud enligt lagen om otillbörlig raarknadsföring kan i vissa fall få allvarliga ekonomiska konsekvenser. Ett förbud alt använda ell slandardkonlrakl som tillämpas i kanske en hel bransch får däreraot redan enligt norraal-fallet mycket allvarliga konsekvenser. Ur den enskildes synvinkel är det beträffande den aktuella lagstiftningen raer angelägel alt kunna lila på raeddelat beslut och inle behöva riskera all detta rivs upp. Särskilt fram­trädande är behovet av trygghet för näringsidkarna om fastslällelsetalan medges. Med hänsyn till näringsidkarnas rättssäkerhet och tUl önsk­värdheten av en fast och snar normbildning på delta rättsområde är del enligt näringslivet angeläget all fastställelsebeslut och ogillad för-budslalan får rättskraft i den meningen att för ändring av beslutet krävs nya omständigheter.

Även hovrätten för Västra Sverige, konsumentutredningen, Sveriges advokatsamfund och Svenska bankföreningen anser att det bör finnas

Prop. 1971:15

48

möjlighet för företagare alt få förhandsbesked ora ett visst avlalsfor­raulär är tillbörligt eller inle.

Sveriges advokatsamfund raenar alt alla frågor ora otillbörliga avtals­villkor är av stor vikt, varför det inte bör koraraa i fråga all låta reglerna ora förbudsföreläggande bli tUlärapliga i dessa ärenden.

Näringslivet och Motorbranschens riksförbund förordar all jurislin-slaget i marknadsrådet förstärks. Enligt näringslivet bör del finnas en särskild ledamot för ärenden om förbud raot otUlbörliga avtalsvillkor, vUken skall vara lagkunnig och erfaren i doraarvärv. Svenska tidningsut-givareföreningen föreslår alt rådet förstärks raed särskild expertis på av­tals- och köprätt.

Näringsf rihetsrådel tar upp frågan hur konsuraenlorabudsraannen skall kunna få tillgång lill förekoraraande avlalsforraulär. Rådet menar all avtalsformulären ofta inle är öppet tillgängliga. Det bör finnas möj­lighet all tvångsvis införskaffa avtalsformulär och andra uppgifter av be­tydelse. En möjlighet är all konsumenlorabudsraannen får rätt all på­kalla biträde av pris- oeh karlellnäranden och att lagen (1956: 245) om uppgiftsskyldighel rörande pris- och konkurrensförhållanden utvidgas till atl orafatla även avtalsvillkor. Härför talar också den omständigheten atl del saraarbele branschvis, sora i viss utsträckning lorde äga rum be­träffande vissa avlalsforraulär och klausuler, företer påtagliga likheter med det samarbete i fråga ora konkurrensen som äger rum och ofta torde vara en del härav. Vidare skulle det enligt näringsfrihetsrådet kunna övervägas ora det inte är lärapligt all pris- och karlellnäranden gör regislerliknande sammanställningar för olika branscher raed sikte särskUl på forraulärvillkor. Statens pris- och kartellnämnd fraraför lik­nande synpunkter.

I åtskilliga reraissyltranden analyseras promemorians värde­ringar   av   olika   typer  av   avtalsvillkor.

Köplagssakkunniga raenar all en klausul varigenora säljaren förklarar all han inle pålar sig något ansvar för en representants ut­fästelser inle kan raera generellt bedöraas som otillbörlig. Be­döraningen beror bl. a. på vad slags representant det är fråga ora och vil­ken utfästelse det kan gäUa. Näringslivet framhåller, att det vid typise­rade massavtal finns en stark tendens inom handel oeh industri alt standardisera avlalsinnehållet, eftersom det annars skulle bli raycket svårt för den person sora skall fatta beslut ora avtal att få kännedora ora avtalsvillkoren. Vidare är del vanligt att såväl order sora order-bekräftelse sker i skriftlig förra, och avtalsrulinen är då all alla av­talsvUlkor skall fraragå av de skriftliga handlingarna. Dessutora sak­nar representanter i regel fullmakt att företräda huvudmannen och bestäraraelsen kan därför karaktäriseras som en information härom till konsumenten. Det kan inte antagas vara aktuellt att ändra full-maklsläran på sådant sätt att näringsidkare skall vara bunden av alla

Prop. 1971:15

49

uttalanden av sina anstäUda. Villkoret är således enligt näringslivet inle elt villkor som typiskt sett är otUlbörligl på grund av sitt innehåll. Liknande synpunkter framförs av Motorbranschens riksförbund. För­bundet understryker även att raan bör uppraärksararaa all de enskUda bilförsäljarna enligt rättspraxis inte innehar slällningsfullmakl. Å andra sidan måste givetvis den seriösa bilhandeln kontinuerligt verka för en sådan standard i försäljarkåren atl problem av hithörande natur inle skall behöva uppkomraa i näranvärd omfattning. Målsättningen för den tilltänkta lagstiftningen bör enligt förbundels mening inte vara att arbets­givaren skall vara bunden av alla de åtgärder en anställd vidtar. Sveriges advokatsamfund anser atl en friskrivningsklausul kan vara helt invänd­ningsfri när del är fråga om stora företag med hundratals försäljare. Vad som i konsumentens intresse bör fordras är alt det i forrauläret särskUt tydligt anges all försäljaren inte är behörig all göra utfästelser utöver vad sora upptagits i forrauläret.

Hovrätten för Västra Sverige tar upp klausulen att beställ­ningen är bindande för köparen men inle för säljaren förrän denne skriftligen godkänt avtalet. Klausulen gör det enligt hovrätten möjligt för säljaren atl använda agenter som är mera löst knutna tUl honom och raindre kostnadskrävande genora atl del inle fordras någon övervakning. Skulle agenten kunna binda säljaren oraedelbart vid avta­let, krävs en helt annan kvalitet på både agenterna och övervakningen. Säljaren raåste ra. a. o. gå över till elt helt annat distributionssätt vUket enligt hovrätten inte behöver vara någon fördel från konsumentsyn­punkt. Köplagssakkunniga påpekar att säljaren kan ha anledning alt inle omedelbart binda sig för all bU i tUlfälle all förvissa sig om sin leverans-förmåga, något som kan ligga även i köparens intresse. Vad raan i proraeraorian vänder sig raot tycks främst vara en bundenhet för kö­paren under obestämd eller längre lid framåt. Det blir enUgt de sak­kunniga en fråga av jämförelsevis ringa räckvidd. Näringslivet utgår från att innebörden av uttalandena i proraeraorian är att del generellt skulle vara otUlbörligl all köparen ensidigt är bunden genom under­tecknande av ordersedel eller kontrakt i avvaktan på säljarens accept. Del framhålls atl avtalslagen bygger på den principen atl vardera par­ten är självständigt bunden av sin förklaring och alt den som mot­tagit ett anbud har en betänketid. Avtalsralinerna inom handel och in­dustri har under senare år, både nationellt och internationelll, utveck­lats så att köpeavtal normalt koraraer tUl stånd genora alt säljaren av­ger en skriftlig orderbekräflelse och att köparen dessförinnan är bun­den genora sin order. Till stöd för dessa former av avtalsslut kan många sakliga skäl anföras, som inte närraare behöver utvecklas. Det förefaller näringslivet otänkbart att det skulle kunna anses vara en uppgift för raarknadsrådet atl ändra grunderna för vår avtalsrätt. Mo­torbranschens riksförbund upplyser atl den seriösa bilhandeln konse-

4    Riksdagen 1971.1 saml. Nr 15

Prop. 1971:15

50

kvent har arbetat med en "Irestegsuppbyggnad" av bilaffärerna där de olika raoraenlen utgörs av beställningssedel, orderbekräftelse saral sora sista led avbetalningskonlrakt resp. fakturering i saraband raed leverans. Genom den revision av anbuds- oeh leveransbestämmelserna som ägt rum under 1969 har faststäUts atl beslällningssedeln beträffande person­bilsköp är bindande för köparen under endasl tio dagar. Del är givet all man i och för sig kan tänka sig all låta den beställningssedel som varken blivit bekräftad eUer avslagen inora den stipulerade liden bli bindande för säljaren. Del är eraeUertid inte på något sätt entydigt alt en sådan be­stämmelse skulle vara till fördel för konsumenten. Detta skulle nämligen innebära all kunden blir slutgiltigt bunden av en beställning genora sälja­rens passivitet. Härigenora skulle också de grundläggande principerna i avtalsrätten sättas ur spel, vilket endast kan vara raotiveral ora mycket starka skäl talar för en dylik genomgripande och med hänsyn lill konse­kvenserna svåröverskådlig ändring av rällssyslemel. Enligt förbundels uppfattning torde raissbruk höra lUl de definitiva undantagen.

Vad gäller klausulen i befintligt skick delar hovrätten för Nedre Norrland den i proraeraorian uttalade uppfattningen, atl del raås­te anses otillbörligt all en säljare av en fabriksny vara undandrar sig an­svaret för fel i godset genom atl tillföra avtalet en klausul om alt varan säljs i befintligt skick. När del åter gäller begagnade varor ställer sig sa­ken annorlunda. I och för sig kan klausulen här inte gärna betraktas sora otillbörlig. Den behöver i del sammanhanget inte betyda annat än vad som ligger i sakens natur eller all varan säljs med de fel och brister som regelmässigt uppslår vid begagnandet. Otillbörligt blir viUkorel först då det av säljaren ges en innebörd som inte kan anses civUrättsligt godtag­bar. Huruvida så är fallet lär emellertid i allraänhel inle fraragå av del konkreta avtalsformuläret utan frågan torde aktualiseras först efter av­talsslutet då köparen framställer anspråk på grund av fel i godset. Redan av den anledningen lär det enligt hovrätten bli svårt all genora förbud av marknadsrådel skydda köparen raot otillbörliga verkningar av ifråga­varande klausul. Köplagssakkunniga raenar alt uttalandena i proraerao­rian på denna punkt frärast går ul på all vid otillbörlighetsbedömningen hänsyn skall lagas lill vilken typ av försäljning och vilken kategori av konsumenter del rör sig ora. Redan av rättspraxis rörande besläramelser av denna typ fraragår emellertid, alt en mängd andra omständigheter kan ha betydelse i sararaanhangel. Det synes inle hävdat, ens sora hu­vudregel, atl klausulen skulle vara förkastiig beträffande ej fabriksnya varor och bortsett från elt extremt exerapel ges heller ingen vägledande antydan ora hur den tillämnade lagstiftningen skulle kunna utnyttjas. Även näringslivet anser alt uttalandena i promemorian inte är särskUt preciserade.

LO karaktäriserar garantiulfäslelserna sora särskilt otill­ständiga. Det är orimligt att begära av konsumenten att han vid kon-

Prop. 1971:15

51

frontation med det positivt laddade ordet garanti skall inse atl garantin i själva verket innebär att den talerält som tillförsäkrats konsumenten genora lagstiftning ulsläcks. Även om friskrivningsklausuler allraänl sett skulle raedge elt lägre pris är del enligt LO från konsuraenlsynpunkt rik­tigare raed ell högre pris utan sådana klausuler. KF oralalar alt konsu­menten vid köp i konsuraentkooperaliva butiker och varuhus har rält all oavsett skälen återlärana den köpta varan och kontant återfå erlagd kö­peskilling. Undanlag från denna rält görs ora konsuraenlen genom för­slitning gjort varan osäljbar eller om varan inte kan alertas av hälsoskäl eller hygieniska skäl. Hittills har undantag också gjorts beträffande vissa kapitalvaror, TV, radio, kylskåp etc., för vilka gällt de bestäraraelser som utfärdas av fabrikanten och sora i allraänhel återfinns på den garantise­del som följer varan vid köpet. KF finner förhållandet beträffande kapi­talvarorna otillfredsställande och komraer därför atl utvidga bylesrälten även lill dessa och införa någon form av generellt öppet köp. TCO utta­lar att köplagen innebär att köparen inte skall åsamkas kostnad eller olä­genhet av atl elt fel rättas till. Med kostnader avses här även exempelvis resekostnader för köparen. En vanlig bestämmelse i standardformulär är atl garantin inle omfattar fraktkostnader eller resekostnader för montör. Det kan inte anses rimligt att konsumenten skall svara för dessa kostna­der. När det därför gäller att avgöra vUka kostnader som konsumenten skall ha ersättning för bör enligt TCO:s raening dorastolar oeh mark­nadsrådet la hänsyn inle bara lill direkta utlägg, såsom resekostnader och dylikt, utan även till exempelvis konsumentens tidsspillan i anledning av felet. Vid bedömande ora och i vad mån skada uppstått bör, enligt TCO:s uppfattning, hänsyn tas även till omständigheter av annan än rent eko­noraisk betydelse.

Hovrätten för Västra Sverige och Husmodersförbundet Hem och Sam­hälle menar, alt det för båda parter inte sällan är fördelaktigare att säl­jaren tiUerkänns en långtgående reparationsrätl i stället för rätlen atl häva köpet. Köplagssakkunniga framhåller all garanliutfästelserna van­ligen inte bara inskränker köparens rält utan också utvidgar denna i för­hållande lill vad sora följer av köplagen. Köparen har rätt alt fordra atl felet avhjälps, och ofta påtar sig säljaren i realiteten ell mer omfattande ansvar för fel än enligt köplagen. Frågan är enligt de sakkunniga kom­plicerad.

Näringslivet påpekar alt de komraersieUa konsuraentgarantierna har ell helt annat ansvarssyslera än köplagen. Enligt köplagens syslem har säljaren elt huvudsakligen ekonoraiskt sanktionerat ansvar för fel under vissa bestämda föratsättningar och med olika i köplagen angivna restrik­tioner. Enligt de komraersieUa garantierna har säljaren elt ansvar för fel som med vissa restriktioner betydligt mindre vittgående än köplagens är funktionellt sanktionerat, felet skall avhjälpas av säljaren. Utgångs­punkten för de komraersieUa garantierna är att säljaren och köparen har

Prop. 1971:15

52

det gemensararaa intresset att den försålda varan skall fungera tUlfreds­stäUande, och det är därför naturligt att den priraära påföljden av fel är alt säljaren skall avhjälpa felet. Del kan exerapelvis inle rekoraraenderas atl frågan om hävningsräll i visst fall föreligger överläranas till konsu­mentens bedöraning, eftersom en obefogad hävning i regel ger anledning lill kontraktsbrott från köparens sida och dessutom skapar elt tillstånd av oklarhet, där ingendera parten vet om avtalsbundenhet föreligger eller inle. Ell åtagande av säljaren all avhjälpa felet är en betydligt enklare och effektivare lösning än de felpåföljder som finns i köplagen. Det är emellertid inte därför givet att ell sådant åtagande skulle vara bUligare eller mindre viltgående än ell felansvar enligt köplagen. I många bran­scher förutsätter detta att säljaren bygger upp en omfattande serviceor­ganisation för alt kunna ulföra service och reparationer. En sådan servi­ceorganisation är givelvis till fördel för konsuraenlen under hela den tid sora varan kan användas, således även efter garantitidens utgång. Åta­gandena i konsumentgarantier innebär även alt säljaren ansvarar för att godset fungerar under hela garantitiden, bortsett från fel som uppkora­rait exerapelvis på grund av misskölsel av köparen, och därigenom und­viks tvister sora gäller ora felet varit ursprungligt. Det kan knappast vara raeningen all det enkla och effektiva system som de moderna komraer­sieUa konsuraentgarantierna erbjuder skall motverkas och atl utveck­lingen skall föras tillbaka lUl köplagen. Vad särskUl gäller hävningsräll för konsument synes sådan, näi konsuraenlgaranlier är tillämpliga, en­dast vara aktuell när säljaren inte fullgör sitt åtagande all avhjälpa fel, och då kan enligt allmänna rättsregler hävningsrält även föreligga, trots atl avtalet utesluter sådan rätt. Del synes däreraot inte raotiveral alt bry­ta de koramersiella garantiernas syslem genora all införa en enstaka på­följd enligt köplagen och då givetvis med alla de regler sora gäller den­na påföljd. Resonemangen i motiven är emellertid på denna punkt okla­ra. Vidare frarahålls all del är oraöjligt alt undvika atl vissa enstaka ex-eraplar av serietUlverkade varor blir felaktiga. Såväl televisionsapparater sora bilar är så koraplicerade produkter, atl även obetydliga fel kan för­anleda att de för tillfäUet inte fungerar, och de behöver en inlrimnings-period under vilken service bör lämnas. Produkter av denna typ kan inte aUlid vara felfria i köplagens mening, vUket är ytterligare en anledning alt anse att lagens felregler är föråldrade. Det kan knappast sägas vara ett konsumentintresse att i priset för serietUlverkade varor såsom televi­sionsapparater och bilar skall inkalkyleras de orimliga kostnader som hävningsräll vid minsta fel skulle föranleda. Sammanfattningsvis uttalas i näringslivels remissyttrande att den kritik som riktals raot de koraraer-siella konsumentgarantierna bygger på otillräckliga överväganden om de komplicerade praktiska frågeställningar sora regleras genora bestämrael­ser om ansvar för fel. Också Motorbranschens riksförbund menar alt det inle är givet atl den reglering som ges i köplagen beträffande ansvar för

Prop. 1971:15

53

fel i godset är tiU alla delar lämpUg för konsuraenterna. Förbundet fram­håller vidare att raan i promemorian inte gått in på frågan vUka prisraäs-siga effekter en utökning av nybUsgarantierna kan raedföra. För övrigt är del så alt det aktuella problerakoraplexet i aUt väsentiigt hänför sig tiU förhåUanden sora detaljislledel ensidigt torde ha ytterst små möjlig­heter alt påverka. Nybilsgarantierna fastställs av vederbörande fabrikant sora dessutom ofta är ell utländskt företag. Mot bakgrund av atl försla­gel i delta hänseende raed all sannoUkhet komraer atl raedföra orafaltan­de och svåröverskådliga effekter bl. a. i prisraekanisraen anser för­bundet stor varsamhet vara all rekommendera.

Husmodersförbundet Hem och Samhälle framhåller att garantierna ofta skall infrias av fabrikant eller generalagent och inle av återförsäl­jaren. Fabrikanten resp. generalagenten kan dock vara svåråtkomlig. Han kan t. ex. finnas i ullandel. Även ora det inle kan krävas atl säljaren påtager sig atl infria garantin, bör det fordras alt han uttryckligen anger i förhållande tUl vera garantin gäUer.

Köplagssakkunniga berör de s. k. f o r c e-ra a j e u r e-k 1 a u s u-1 e r n a. De sakkunniga anser alt formulärvillkor som begränsar köpa­rens rätt alt häva vid övergående force raajeure inle kan regelmässigt be­traktas som otiUbörliga. SärskUt vid köp av egendora sora liUverkas efter köparens speciella önskeraål kan en förlängning av leveranstiden vid force raajeure vara godtagbar. Hovrätten för Västra Sverige framhåller att del normerade skadeståndet i form av avtalsvite har åtskUliga förde­lar bl. a. från bevissynpunkl. Det utgör även en fördelaktig utgångs­punkt vid tecknande av avbrotlsförsäkring. Näringslivet raenar atl pro­raeraorian bara innehåller några allraänna uttalanden ora force majeure. Motorbranschens riksförbund påpekar atl förbundet i sina nya leverans­beslämmelser fastställt att force-majeure-regeln inte får åberopas om le­veransförseningen överstiger tre raånader.

Motorbranschens riksförbund tar upp uttalandena i proraeraorian ora prishöjningsklausulerna. Enligt förbundet har sedan gara-raalt inom bUhandeln gällt alt prishöjningar beroende på skallehöjningar och liknande offentliga, prispåverkande faktorer inte medför annulla-tionsrätl för kunderna. Elt slopande av skallehöjningsklausulen skuUe i raånga fall kunna innebära direkta förluster för bilhandlarna exempelvis med hänsyn lUl i fast order bestäUda fordon etc. Elt borttagande av pris-höjningsklausulerna skulle ulan tvekan kunna raedföra atl man från säl-jarföretagets sida måste kompensera sig genora en högre prisnivå. För­bundet erinrar vidare ora att frågan har ett intiral saraband med de pro­blera sora raervärdeskalte- resp. accishöj ningar aktualiserar. Vid skatte­höjningar av denna typ har riksdagen under senare år klart uttalat att man i fraratiden inte koramer atl kunna påräkna några speciella över-gångsbesläraraelser. Denna ståndpunkt baseras på det förhållandel att raan inora näringslivet genereUt förbehåller sig rätten att ta ut den

Prop. 1971:15

54

högre skatten från konsuraenterna. Om sålunda den inom bUhandeln tillämpade skattehöjningsklausulen skulle bedömas som otillbörlig, måste detta enligt förbundet kombineras raed särskilda övergångsbestämmelser som säkerställer säljarförelagen raot sådana helt oförutsebara koslnads-eleraent. Köplagssakkunniga raenar att avtalsvillkor ora prisjustering, föranledda av alt under tiden mellan avtalet och leveransen säljarens kostnader för köpet ökats genora höjning av skalt eller tull, ökade priser på råvaror eUer höjda arbetslöner ra. ra., i regel inte är otillbörliga. Hov­rätten för Västra Sverige påpekar all köparen belastas raed tullhöjning­ar sora inträffar efter köpslut enligt nästan alla transportklausuler i In­ternationella handelskaramarens "Incoterras 1953". Näringslivet anser, alt prishöjningsklausuler kan vara befogade i vissa branscher, exerapel­vis sora en reservation för oväntade skallehöjningar.

Motorbranschens riksförbund anser all raan raed fog kan hävda, att avsaknaden av en v i t e s k 1 a u s u 1 kan innebära klart obilliga konse­kvenser för säljarföretagen. Om någon skyldighet atl fullfölja ingångna avtal inte skulle föreligga, skulle köparen lätt kunna ingå avtal med ell stort antal sälj arf örelag. Bakgranden till den allraänna vilesklausulen har bl. a. varit atl kunden under tidigare perioder raed bilbrist har beställt bilar på flera olika håll och därigenora åsarakat bilhandlarna orällraäli-ga kostnadshöjningar. EraeUertid strävar raan från bilhandelns sida kon­sekvent efter alt entydigt klargöra för kundema att undertecknandet av en bestäUningssedel innebär ett åtagande att på vissa angivna villkor kö­pa ett fordon. I sararaanhangel understryker förbundet atl reglerna ora konlraktsvile inom bilhandeln hai- försetts raed orafaltande undanlag och förbehåll som främst har sin utgångspunkt i överväganden av social na­tur. Näringslivet anser all man raåste ha ett konkret underlag för att kunna avgöra om viss påföljd är rimlig. Sveriges advokatsamfund uttalar att elt vite av 20 "/o av köpeskillingen inte framstår som typiskt sett oskä­ligt, eftersom ränteläget f. n. är högt och säljaren i princip har rält lUl ersättning för det positiva konlraklsintresset.

Hovrätten för Nedre Norrland instämraer i och för sig i proraerao­rians uttalande att den i avbetalningskontrakt förekomman­de klausulen all köparen är skyldig alt acceptera växlar på köpeskilling­en kan försälta konsumenten i besvärliga situationer. Alt mindre för­tänksamma köpare, som lämnar växel sora likvid för varan, kan få vid­kännas ekonomisk förlusl sammanhänger emellertid i allmänhet med växelrällens regler ora växels negoliabililel. Det bör också beaktas atl växel är ett legalt betalningsmedel för raånga köpare dessutom del enda sora slår dera lill buds. OtUlbörliga verkningar av klausulen lorde därför enligt hovrätten inte kunna undanröjas genom förbud av den art sora avses med förslagel. Sveriges advokatsamfund anser, atl stor åter­hållsamhet måste iakttas när det gäller all stämpla villkor om växelac-cepl sora otillbörligt. Något sådant bör inte korama i fråga med raindre

Prop. 1971:15

55

andra finansieringsmetoder framstår sora mera näraliggande. I den raån banker och andra finansieringsinstitut går med på alt diskontera avbetal­ningskonlrakt lika gärna oeh på för näringsidkarna inle oförmånligare villkor än vad sora tiUärapas för växeldiskonlering, kan dock kravet på växelaccept enligt samfundets åsikt fraraslå som otillbörligt. Motor­branschens riksförbund upplyser alt man inom bilhandeln eftersträvar alt avveckla metoden atl vid sidan av avbetalningskonlrakt tillämpa växel- eller reverssystera.

6. Departementschefen 6.1 Allmänna överväganden

När förslag lill lag om otillbörlig raarknadsföring lades frara förra året framhöll jag, att del allraänna raåste ha det priraära ansvaret för alt näringsverksaraheten drivs i forraer sora inte strider mot kon­sumenternas intressen. Jag närande därvid flera olika faktorer som gör alt konsumenternas behov av skydd är särskilt framträdande i dag. I saraband därraed berörde jag olika åtgärder sora kan vidtagas från det allmännas sida för atl inom raraen för en aktiv och energisk konsu­mentpolitik verka för alt förelagsaraheten inte kommer i kollision raed konsuraenlernas berättigade intressen. Bland dessa åtgärder spelar lag­stiftning med syfte att stärka konsumenternas rättsliga ställning en be­tydelsefull roll.

Behovet av förstärkt rättsskydd för konsumenterna har under senare år blivit alltraer påtagligt. Statsmakterna har också tagit flera vikliga initiativ lill förbättringar. Jag vill här nämna några sådana. På köpräl-lens område pågår utredningsarbete som bedrivs av köplagssakkunniga. De sakkunniga har bl. a. i uppdrag atl undersöka behovet av särskUda köprällsliga regler för konsumenlköp. I våras tillsattes inom justitiede­partementet en utredning med uppgift att se över generalklausulerna om otillbörliga avtalsvillkor i den förmögenhelsrätlsliga lagstiftningen. I juni detta år avgav sakkunniga för utredning av frågan om rätt all från­träda avtal betänkandet Hemförsäljning (SOU 1970: 35) sora f. n. är föremål för Kungl. Maj:ls prövning. Av särskilt intresse i del nu ak­tuella sammanhanget är vidare den av riksdagen i våras beslutade, nyss nämnda lagen om otillbörlig marknadsföring, sora träder i kraft vid årsskiftet.

Lagstiftningen ora otUlbörlig raarknadsföring syftar frärast till att skydda konsumenterna mot ohederUga eller på annat sätt skadliga me­toder i reklam och annan marknadsföring. Lagens centrala besläramelse utgörs av en generalklausul vilken gör del möjligt alt meddela förbud mot reklaraåtgärd eller annan vid raarknadsföring förelagen handling sora genom att strida mol god affärssed eller på annat sätt är otUlbörlig

Prop. 1971:15

56

mol konsumenter eller näringsidkare. Förbudet skall i regel förenas med vite. TiUämpningen av lagstiftningen har anförtrotts åt särskUda in­stitutioner. Dessa utgörs av ett organ med dömande uppgifter, mark­nadsrådel, samt en sarskUd konsuraentorabudsraan. Marknadsrådel skall vara enda instans i ärenden om förbud enligt generalklausulen. Frågor ora uldöraande av vite skaU dock handläggas av allraän dorastol. I rå­del skall finnas företrädare för näringsidkar- och konsuraenlintressen. Rådet övertar de uppgifter som nu ankoraraer på näringsfrUietsrådet. Konsuraenlorabudsraannen skall övervaka raarknaden oeh föra del all-raännas lalan inför marknadsrådel. Beslutar orabudsraannen i ett visst fall att inte ansöka om förbud bos rådel kan sådan ansökan göras av näringsidkar-, konsuraenl- eller löntagarorganisation eller av enskild näringsidkare.

Lagen om otUlbörlig raarknadsföring kan bli tilläraplig om erbjudna kontraktsvUlkor presenteras på eU vilseledande sätt eller om kontrakts-formulär utformas så försåtiigt att kunden får en felaktig bild av dess innebörd. Däremot ger lagen inte möjlighet lill ingripande mol använd­ning av avtalsvillkor som på grund av sitt innehåll ter sig obUliga eller på annat sätt otillbörliga raot konsuraenterna. Jag anser del eraeUertid angeläget att man kan komraa tillrätta raed sådana situationer i betyd­ligt större utsträckning än gällande civilrällslig lagstiftning medger. In­ora justitiedeparteraentel gjordes därför under våren 1970 en under­sökning av frågan. Därvid granskades ett stort antal sådana kon-Iraktsforraulär sora används vid försäljning av kapitalvaror lill konsu­raenter. På grundval av undersökningsarbetet upprättades i raars 1970 en departeraentspromeraoria raed förslag till lag ora förbud raot otill­börliga avtalsvillkor,

Proraeraorieförslaget innebär i sina huvuddrag all raarknadsrådet får raöjlighet alt raeddela näringsidkare förbud raot forlsall användning av kontraktsvillkor som otillbörligen gynnar näringsidkaren. Den centrala bestämmelsen utgörs av en generalklausul. Lagen skall gälla vid för­säljning lill konsumenter. Ansökan om förbud skall enligt promemorian i första hand göras av konsuraenlorabudsraannen.

Remissbehandlingen av förslaget är i sig ett belägg för den intresse­konflikt som döljer sig i ämnet. Arbetstagarorganisationerna och andra sora företräder konsuraenlintressen är positivt inställda till proraerao­rian. I näringslivels reraissyltrande anförs däremot starkt kritiska syn­punkter. Man invänder från det hållet bl. a., att det inle råder överens­slämraelse raellan den föreslagna lagen och den civUrällsliga lagstift­ningen, att frågan bort utredas inom ramen för det pågående civUrälls­liga reformarbetet, att den företagna utredningen är bristfällig och att promemorian inle ger någon egentlig vägledning ora vad den föreslag­na lagen koramer att innebära.

1 Jfr not s. 2.

Prop. 1971:15

57

Jag vUl i det följande lill en början ta upp de huvudfrågor av prin­cipiell natur som berörs i promemorian och som föranlett diskussion i remissyttrandena.

I departeraentsproraeraorian behandlas först frågan om det finns b e-hov av lagstiftning. Därvid konstateras att det blir allt van­ligare, att storföretag och organisationer bestämmer vUlkoren för de enskilda avtalen på förhand genom utarbetande av formulär av olika slag. Den enskilde köparen har i praktiken små raöjUgheter atl få till stånd någon ändring i formulärvUlkoren. Detta betyder att avtalet inte, som rättsordningen förutsätter, utformas på grundval av förhandling­ar raellan de enskilda avtalsparterna. De dispositiva rättsregler som tillkommit genom lag och rättspraxis ersätts därmed av en s. k. forrau­lärrätl. Denna inrymmer möjlighet lill missbruk av avtalsfriheten ge­nom alt endera parten, oftast säljaren, skaffar sig ell otillbörligt över­lag i förhållande till motparten. När det gäller försäljning lill konsu­menter konstateras i promemorian, att det karaktäristiska för formulär-villkoren är alt konsumenten genora villkoren i större eller raindre ut­sträckning berövas de rättigheter sora eljest skulle tillkomma honom en­ligt lag. Härav dras den slutsatsen atl det finns ett starkt behov av all lagstiftningsvägen inskrida mot företagare som genom utformning av kontraklsformulär skaffar sig en alltför förmånlig ställning i förhållande till konsumenten.

Ingen remissinstans har gjort gällande, alt de i promemorian berörda förhållandena på formulärrättens oraråde är tillfredsställande. Däreraot råder delade raeningar i frågan ora vilka åtgärder som behövs för alt förbättra konsuraenlernas ställning i förevarande hänseende.

För egen del vill jag först erima ora all vår näringsrätlsliga och för-raögenhetsrällsliga lagstiftning Iradilionelll bygger på näringsfrihet, fri konkurrens och avtalsfrihet. Lagstiftaren har visat stor återhållsamhet när det gällt all ingripa raed kontroll över näringsutövningen eller göra inskränkningar i avtalsfriheten genom tvingande civUrättslig reglering. Så har skett frärast på sådana oraråden sora hyreslagstiftningen, för-säkringslagsliftningen, banklagstiftningen och i fråga om avbetalnings­handeln. På vissa håll i den förmögenhetsrältsliga lagstiftningen finns generalklausuler som ger domstolarna möjlighet all ogUtigförklara otill­börliga avtal eller järaka otillbörliga avtalsvUlkor. Dessa regler har emellertid en snäv utformning och har i överensstämmelse raed vad sora förutsatts under förarbetena i praxis tillämpats med stor restrik­tivitet. I övrigl är avtalsfriheten i stort sett orubbad sedan lång lid till­baka. Betecknande är alt de centrala lagarna på förmögenlielsrätlens oraråde, dvs. avtalslagen och köplagen, beslår i stort sett oförändrade sedan mer än ett halvt sekel tillbaka.

Vår nu gällande förmögenhetsrältsliga lagstiftning har liU största de­len kommit till i en tid präglad av en liberalistisk grundsyn på det kom-

Prop. 1971:15

58

mersiella livet. Den utgår från bilden av avtalskontrahenlerna sora två socialt och ekonoraiskt likvärdiga parter. I själva verket lorde lagarna ha skrivits främst med tanke på förhållandena näringsidkare eraellan. Den stora allmänhetens köp för privat konsumtion ägnades mindre upp­märksarahet.

De senaste decenniernas utveckUng på det kommersiella livels områ­den har radikalt förändrat bilden oeh väsentiigt rubbat förutsättningar­na för den grundsyn som bär upp vår närings- och förmögenhetsrälts­liga lagstiftning. Med ökat välstånd och teknisk utveckling har följt ett stort utbud av kapitalvaror till en bred allraänhel, något sora nästan helt saknade motsvarighet för femtio år sedan. Praktiskt taget varje medborgare blir numera flerfaldiga gånger under sill liv invecklad i olika slag av affärstransaktioner sora har stor ekonoraisk betydelse för honora. Saratidigt har det blivit allt svårare för konsuraenterna atl ori­entera sig på varumarknaden. På företagarsidan har skett en utveckling mot starkt ökad koncentration till större och ekonomiskt starkare enhe­ter samt en organisationsbildning sora raöjUggör tillvaralagande av ge­mensamraa ekonoraiska intressen för stora grupper av företagare på ett sätt och i forraer som tidigare var helt okända. På konsumenlsidan har någon motsvarande utveckling inle skett. Kooperationen har en utom­ordentligt stor betydelse för all tillvarata konsumenternas intressen men den kooperativa rörelsen har av naturliga skäl inle kunnat ta på sig upp­giften som intresseorganisation för enskilda konsumenter i deras relatio­ner till privata företag.

Denna utveckling har medfört, att det på privatkonsumtionens om­råde inle finns den balans mellan avtalsparterna sora är en förutsätt­ning för all ett systera raed fullständig näringsfrihet och oinskränkt avtalsfrihet skall kunna fungera socialt och ekonomiskt tillfredsställan­de. Den fria konkurrensen har visat sig otillräcklig som korrektiv. Den förut beskrivna utvecklingen m,ol ett standardiserat regelsystera som har ensidigt utformats av ena parlen i avtalet är i sig själv ett tecken på detta. I oeh för sig finns det ingenting atl invända mot att del sker en standardisering av avtalsvUlkoren. Ett sådant system kan närmast vara ägnat att skapa stadga och trygghet saml motverka onödiga tvis­ter. Det underlättar också för den enskilde konsumenten atl göra jäm­förelser raellan olika företagares utbud. Det betänkliga är ensidigheten, att kontrakten utformas utan någon som helst medverkan av konsu­menterna. Detta möjliggör ett raissbruk. Den utredning sora redovi­sas i departeraentsproraeraorian ger åtskilliga belägg för att ett sådant missbruk förekommer. Det är lätt att ur formulärfloran ge exempel på villkor som uppenbarligen aldrig skulle accepteras i förhandlingar rael­lan ekonoraiskt jämbördiga parter. Det tillstånd som har inträtt är ett klart bevis för att förutsättningarna för en oinskränkt närings- och av-

Prop. 1971:15

59

talsfrihet inte längre är för handen och atl balansen mellan avtalskon­trahenlerna på elt eller annat sätt måste återställas.

Frågan är alltså inte om åtgärder är påkallade utan vUka åtgärder som behövs, hur de skall genomföras och när de bör vidtas.

Från näringslivets sida har hävdals, all raan i varje fall tillsvidare kan lila till den självsanering som pågår inom näringslivet och avvakta dess resultat för atl under liden raer ingående överväga innehållet i och forraerna för en fraratida lagstiftning. Åtskilliga andra reraissinstanser har intagit den ståndpunkten atl lagstiftningsåtgärder kan och bör vidtas så snart sora raöjligt.

För egen del vill jag starkt understryka betydelsen av atl samhälls­organen pålar sig ett ansvar för atl konsuraenterna bereds elt effektivt rättsskydd. I överensslämraelse raed denna principiella uppfattning har statsraakterna nyligen ingripit raed lagstiftning till skydd för konsuraen­terna på marknadsföringens område och byggt upp särskilda institutio­ner för atl på ell så effektivt sätt som möjligt säkerställa att statsmak­ternas intentioner på detta oraråde förverkligas. Dessa åtgärder har fraraståll som nödvändiga, trots alt näringslivet på detta område sedan lång lid tUlbaka bedrivit en omfattande självsaneringsverksamhet.

Behovet av aktiva ingripanden från samhällets sida är så mycket raer framträdande när det gäller de formulärrätlsliga avtalsvillkoren som nå­gon systematisk saneringsverksarahet knappast alls har bedrivits på det orarådet i näringslivets egen regi, låt vara att på senare tid kunnat skön­jas tendenser lill ökad raedvelenhet hos åtskilliga företrädare för nä­ringslivels organisationer om behovet av större hänsyn till konsumen­ternas intressen. Hittillsvarande erfarenheter från närliggande oraråden talar emellertid för att en aldrig så intensiv frivillig självsanering erbju­der OtUlräckliga garantier för alt det mål raan ställer upp för sig verk­ligen nås över hela fältet eller att saneringen helt följer de värderingar som från allraän synpunkt bör vara vägledande. Näringslivet självt raås­te av naturliga skäl i väsentlig mån drivas av önskemålet att värna om egna ekonomiska intressen. Enligt min mening är del ett oeftergivligt krav att sanerings- och reforraarbetet i fråga ora formulärrätlen be­drivs under aktiv medverkan av samhällsorganen och raed stöd av en lagstiftning som ger dessa organ möjligheter att tillvarata konsument­intressena.

I vissa remissyttranden har framkastats tanken atl man i ett inledande skede skulle avstå från lagstiftning och i stället söka sig fram tUl lös­ningar av probleraen via förhandlingar med näringslivets organisationer. Jag delar inte den uppfattningen. Man kan inte med säkerhet förutsätta att del blir möjligt för de sarahälleliga representanterna alt genomdriva sina önskeraål vid förhandlingar raed näringslivet ora inga raaklraedel står lill buds. Och även ora de resultat sora uppnås kan väntas raedföra förbättringar slår man utan möjligheter alt kontrollera atl uppnådda

Prop. 1971:15

60

förhandlmgsresultat verkligen blir beslående. Erfarenheten från andra oraråden visar också att uppgörelser raed branschorganisationer kan ha svårt att slå igenora hos oorganiserade företagare. Del är å andra si­dan angelägel atl raan kan komma till rätta raed raissförhållandena hos sådana företagare. Den enda effektiva utvägen är att sarahällsorganen genom lagstiftning och genora övervakning stödd på lagstiftning säker­ställer alt önskvärda förändringar i forraulärrälten koraraer till stånd.

Jag har alltså komrait till slutsatsen all raan bör gå frara lagstift­ningsvägen. Det bör eraeUertid understrykas att valet av lagstift­ningsmetoden inte utesluter förhandlingar. Det är här inle fråga om två alternativ sora utesluter varandra. Det är en myckel naturlig tanke atl en lagstiftning får bilda utgångspunkten för en mera långtsyflande sane­ringsverksarahet med sikte på alt via formlösa uppgörelser raed närings­livet få till stånd en för både konsumenter och näringsidkare väl avvägd utformning av forraulärrälten. Därraed skulle man i själva verket till­godose ett från näringslivets egen sida framfört önskemål all få till stånd överläggningar raed en part sora på ett auktoritativt sätt kan före­träda konsumentintressena, något sora i avsaknad av något egentligt organisationsväsende på konsuraentsidan hittills inte varit raöjligl. Jag avser alt senare beröra hur en sådan förhandlingsverksamhel bör kom­raa till stånd.

När del härefter gäller frågan om formerna för den lagstiftning som enligt vad jag nyss har anfört under alla förhållanden bör genoraföras öppnar sig i princip tre raöjligheter. Man kan genomföra en civUrättslig reglering, dvs. i praktiken betydligt vidga nuvarande raöjligheter för dorastolarna atl åsidosätta otillbörliga avtalsvillkor. Man kan också ge­nomföra en näringsrätlslig reglering, dvs. införa bestämmelser som möj­liggör för samhällsorganen att pä förhand hindra att avtal med typiskt sett otillbörliga villkor överhuvudtagel koramer lill stånd. Slutligen kan en kombination av båda dessa metoder koraraa ifråga.

I departementspromemorian diskuteras dessa tre utvägar. En civil­rällslig lagstiftning anses visserligen vara betydelsefuU raen antas inte korama alt verka sanerande i den utsträckning sora är av behovet påkal­lad. En näringsrätlslig lagstiftning Uknande lagen ora otUlbörlig raark­nadsföring skulle däremot få sIöitc effekt när del gäller alt råda bot på raissförhållandena inom formulärrätlen. I proraeraorian stannar raan därför för denna senare lösning. Den frärasta uppgiften för en närings-rättslig lagstiftning är enligt proraeraorian atl få till stånd en samhäUelig kontroll av avtalsformulär som företagare har utformat på egen hand och använder vid försäljning lill konsumenter. De civilrältsliga proble­men föratsatts bli föreraål för siirskild utredning. Ölägenheterna av alt del under en övergångslid kan koraraa atl råda viss oöverensstämraelse mellan den näringsrättsliga och den civilrältsliga reglermgen bedöras inte bli nämnvärt besvärande i praktiken. Enligt vad som vidare uttalas

Prop. 1971:15

61

i proraeraorian är behovet av oraedelbara åtgärder till skydd för kon­suraenterna så fraraträdande all en näringsrätlslig lagstiftning bör ge­noraföras utan avvaktan på resultatet av det civUrällsliga utredningsar­betet.

Flertalet reraissinstanser godtar i och för sig all en näringsrätlslig lag­stiftning införs. 1 elt par yttranden hävdas dock att en civilrällslig lag­stiftning är att föredra. Svea hovrätt menar, att en civUrättslig reform skulle vara tillräcklig om den kompletteras med förbättrade raöjligheter lill rättslig prövning, ökad inforraation och regler ora rätt för konsu­raenlorabudsraannen att i civUrättslig ordning få faststäUt atl elt villkor inle är gällande.

En rent civilrättslig reglering har enligt min mening vissa svagheter sora ensamt instrument. Föreskrifter i den civilrältsliga lagstiftningen hindrar i och för sig inle förekomsten av otillbörliga avtalsvillkor. För alt den enskilde skall få det skydd sora en sådan lagstiftning syftar tiU måste han normalt i det särskilda fallet angripa villkoret med rättsliga raedel. Om lagstiftningen skall bli effektiv måste del sålunda föratsättas all konsumenterna i gemen verkligen är beredda alt utnyttja den genom atl fullfölja sina rättsanspråk inför domstol. Denna utväg har emellertid hittills använts bara i myckel begränsad utsträckning. Det finns inte anledning tro atl någon raera betydande ändring härvidlag skuUe in­träda, även om raan genomför ett förenklat rättegångsförfarande något sora i och för sig bör övervägas och vidgar raöjUgheterna till rättshjälp.

Till del sagda koraraer alt raan får svårt atl raed hjälp av en civilrälls­lig lagstiftning snabbi komraa frara till en auktoritativ rättsbUdning på orarådet. Tanken atl konsuraenlorabudsraannen skulle föra fastslällelse­talan inför doraslol står i strid raot nuvarande grundsatser för vår rätte­gångsordning. En sådan talan kan f. ö. inte föras in abslraclo ulan raåste anknytas tUl ett visst faU och den enskildes medverkan måste alltså påkallas. Man frågar sig hur urvalet skall ske av de konsumenter som här skall behöva ställa upp för alt raan skall få fram lämpliga prejudi­kat. Anknytningen till enskilda fall gör del också svårt alt få till stånd principiellt vägledande avgöranden, eftersom omständigheterna i del sär­skilda fallet måste spela in för dorastolarna, sora f. ö. traditionellt är obenägna all göra principuttalanden raed räckvidd utöver den aktuel­la tvisten. Härtill koraraer alt det lar avsevärd lid alt föra en tvist genora tre instanser för atl få frara ell prejudikat. Och den rättsbUdning som på så sätt komraer till stånd skulle inte raed säkerhet slå igenom hos alla berörda företagare förrän efter raånga år. I detta sammanhang förtjänar anmärkas alt det finns företagare sora än i dag använder avlalsforraulär raed villkor sora inle ens slår i överensslämraelse med sedan länge gäl­lande tvingande bestämmelser i lagen om avbetalningsköp.

Mot bakgrand av dessa omständigheter anser jag atl man inte kan nöja sig raed en rent civilrällslig reglering.

Prop. 1971:15

62

Som fraragår av det anförda är den avgörande svagheten i elt civil-rätlsligl syslem all de privaträttsliga reglerna måste ta sikte på de enskUda fallen och inte kan ulnylljas sora instrument all skydda kon­sumentkollektivet sora sådant eller i varje faU inle får en sådan skydds­verkan förrän på raycket lång sikt. En dylik verkan kan däreraot upp­näs genora en näringsrätlslig reglering som ger möjlighet till förebyg­gande ingripanden redan innan avtalen koraraer till stånd. En sådan lagstiftning kan väntas få stark effekt när det gäller alt hindra lill­korasten av vUlkor sora typiskt sett frarastår som otillbörliga.

En klar majoritet bland reraissinslanserna har som nämnts gett sin principiella anslulning till tanken på en näringsrätlslig lagstiftning av i huvudsak det slag sora departeraentsproraemorian innehåller. Också för egen del vill jag förorda en lagstiftning av denna art.

Mot elt omedelbart genomförande av proraeraorieförslaget i dess nuvarande utformning har vissa remissinstanser även sådana som gett sin principieUa anslutning lill tanken på en näringsrätlslig lagstiftning riklat två huvudinvändningar.

Den första går ul på atl en lagstiftning enligt promemorians förslag skulle medföra atl raan fick en diskrepans mellan den nä­ringsrätlsliga och den civilrättsliga regleringen som inte kan anses godtagbar och atl alltså förslaget i varje fall inte bör genomföras förrän de förmögenhetsrältsliga generalklausulerna har reviderats och anpassats till den nya syn på bedömningen av tillbörlig-hetsfrågan sora koraraer tUl ullryck i promemorian.

Det skall inle bestridas all del här finns ett saraordningsproblera. Problemet har i själva verket också redan uppraärksamraals genora alt en utredning för översyn av de förmögenhetsrältsliga generalklausu­lerna har tillsatts. Visserligen kommer efter ett genomförande av pro­raeraorieförslaget att uppkomma en viss brist på överensslämraelse mellan den näringsrätlsliga och den civilrättsliga regleringen. Verk­ningarna härav bör dock inle överdrivas. Jag vill här först erinra om vad jag nyss har sagt om alt överläggningar bör komma lill stånd raed företrädare för näringslivet i syfte att åstadkomraa en läraplig utform­ning av forraulärrälten. I den raån sådana överläggningar leder till avsett resultat, saknar en diskrepans raellan näringsrätlslig och civil­rällslig lagstiftning praktisk betydelse. Vidare bör beaktas atl de nu­varande förraögenhetsrällsliga generalklausulerna i viss utsträckning ger doraslolama raöjlighet atl föra rättsbildningen vidare. Gällande rält raedger alltså atl rältstillärapningen på förraögenhelsrättens område när­raare anpassas lill de värderingar sora bör ligga lill grund för en raodern näringsrätlslig lagstiftning. Man kan ulgå från all raotivutlalandena till en näringsrättslig lagstiftning koraraer all i avsevärd raån bli vägledande för dorastolarnas fraratida rättsbildning och alt denna också koraraer atl starkt påverkas av den rättsbildning som äger rum genom den nya

Prop. 1971:15

63

lagstiftningens lillärapning. Redan lill följd av nu angivna orasländig­heier förringas avsevärt riskerna för direkt raotstridiga avgöranden.

Man har också anledning räkna raed att näringsidkarna i geraen inte komraer att finna det förenligt raed sina intressen alt försöka frara-ivinga motstridiga avgöranden enligt de båda regelsystemen. Har ett förbud utfärdats enligt den nya lagen lär det komraa all höra lill de rena undantagen att den sora direkt drabbas av förbudet eller någon av hans konkurrenter drar frågan ora tillbörligheten av villkorels till-lärapning i ell enskUt fall inför aUraän domstol, eftersom han får räk­na med en avsevärd risk atl han förlorar sin lalan. I all synnerhet gäller del sagda i fråga om avtal som har tillkommit efter det alt för­budet har meddelats. Utsikterna till framgång inför allmän domstol kan möjligen tänkas vara större om det gäller ett äldre avtal. Också fall av det slaget måste emellertid bli ytterst fåtaliga och än mera sällsynt lär det bli all elt domstolsavgörande på ett entydigt sätt går på tvärs mot avgörandet i förbudsprocessen.

Men även om man skulle under en övergångstid få räkna med reella risker för motstridiga avgöranden i några enstaka fall lorde mot­sättningen många gånger vara raer skenbar än verklig. Prövningen i förbudsprocessen resp. civilprocessen avser nämligen två principiellt skUda frågestäUningar. Ett förbud enligt den nya lagen tar sikte på en typiserad bedömning av ora ett visst avtalsvillkor kan anses vara otill­börligt raot konsuraenterna sedda som ett kollektiv. Denna bedömning görs visserligen raot bakgranden av en konkret situation men måste likväl ske ulan hänsynstagande till speciella omständigheter i enskilda fall och i fullt medvetande ora att ell villkor som stämplas såsom otill­börligt enligt den nya lagen inle nödvändigtvis måste underkännas i varje konkret fall. Prövningen avser endast frågan ora det typiskt sett är otillbörligt att påkalla alt villkoret överhuvudtaget las in i avtalen. Den civilrättsliga prövningen däremot gäller frågan om det är otillbör­ligt alt i elt visst fall, med beaktande av alla föreliggande omständig­heter, tillämpa villkoret. Ett avgörande av den senare frågan kan endast i begränsad utsträckning verka prejudicerande för tillämpningen av en näringsrätlslig lagstiftning. Man torde också kunna ulgå från att högsta dorastolen knappast i något fall skulle vara beredd att i en civilprocess göra principiella uttalanden ora ett visst villkors tillbörlighet i allmän­het i direkt strid mol den bedömning som tidigare gjorts i förbudspro­cessen.

Mot bakgrund av det nu anförda kan jag inte finna all risken för motsättningar i rätlstiUämpning mellan den näringsrätlsliga och civU­rällsliga bedömningen utgör något bärande skäl mot att redan nu ge­nomföra en från allmänna synpunkter angelägen näringsrättslig lag­stiftning. De olägenheter som i sämsta fall skulle kunna uppstå tUl följd av diskrepansen mellan näringsrätt och civUrält är i varje fall

Prop. 1971:15

64

utomordentligt små i jämförelse raed de nackdelar det skulle innebära för konsuraenterna i geraen alt tr\ sanering av slandardkontraklen fick anstå i avbidan på ett civUrättsligt utredningsarbete som kan väntas ta avsevärd tid.

Den andra huvudinvändningen mot elt genoraförande av proraerao­rieförslaget har avseende på själva det sakliga innehåUet i proraerao­rian. Det hävdas alt utredningsunderlaget är alltför bristfälligt och alt de värderingar och bedöraningar sora görs i proraeraorian av olika villkorslyper saknar fast underlag oeh dessutora ger en alltför bristfäl­lig vägledning för den fraratida lillärapningen och att förslaget därför är ägnat att sätta rättssäkerheten i fara.

För atl kunna bedöraa behovet av fortsatt utredning raåste man först göra klart för sig hur en näringsrältslig lagstiftning lärapli-gen kan och bör byggas upp. I proraeraorian diskuteras raöjligheten alt i detalj reglera under vilka orasländigheier vissa vUlkor inle får använ­das. Del anses eraeUertid vara myckel svårt att i lagtext konkret ange var gränsen skall gå raellan det tillåtna och det otillåtna. Vissa vUlkor kan framstå som otillbörliga i ell fall eller i en bransch raen kan i andra fall eller andra branscher le sig godtagbara. En nackdel raed en detalj­reglering anses vidare vara att det kan befaras atl en del företagare för­söker utnyttja luckor i lagen tiU att handla i strid raot lagens syfte. En detaljreglering bedöms därför inte vara möjlig. I proraeraorian förordas i stället, all man efter raönster av lagen ora otillbörlig raarknadsföring bygger på en generalklausul.

Under reraissbehandlingen har rått allmän enighet om alt en närings­rättslig lagstiftning bör ha den allraänna uppbyggnad sora föreslås i de­parteraentsproraeraorian. För egen del har jag sarama uppfattning.

Själva valet av ell syslem raed en generalklausul i stället för en detalj­reglering genom specialbestäraraelser är här liksom på andra oraråden, där generalklausuler förekomraer i vår lagstiftning som exerapel kan nämnas de tidigare berörda förmögenhetsrältsliga generalklausulerna uttryck för alt lagstiftaren ansett sig varken kunna eller böra på förhand binda rättsutvecklingen ulan funnit det bäst förenligt med sina rätts-politiska syften alt överlämna huvudansvaret för rättsbildningen lill de lagtillärapande organen. Det är givet atl en lagstiftning byggd på en ge­neralklausul raåste ledsagas av vägledande raotivutlalanden sora anger de principiella riktlinjer sora bör följas i tUlärapningen för alt lagstifta­rens allraänna intentioner skall förverkligas. Men del är lika uppenbart alt dessa raotivutlalanden inte bör ges en så utförlig och preciserad ut­forraning atl lagregelns karaktär av generalklausul i själva verket urhol­kas och man i stället på en om'äg inför något av en sådan detaljregle­ring sora raan fullt avsiktligt velat undvika. Del skulle ju innebära att lagstiftaren underkände sitt eget val av lagstiflningsraetod.

Del är raot denna bakgrand sora frågan ora behovet av fortsatt ul-

Prop. 1971:15

65

redning skall bedömas. För egen del har jag den bestämda uppfatt­ningen att det utredningsmaterial sora nu finns tillgängligt utgör ett fullt tillräckligt underlag när del gäller alt utforma de allraänna och vägledande riktlinjer för laglillämpningen sora jag nyss har talat om. Delta raaterial består av ell stort antal formulär sora har saralats in av köplagssakkunniga under slutet av 1960-talet, den på detta material grundade värdering av vissa avtalsvillkor som gjorts i departemenls­proraeraorian och reraissinslansernas uttalanden raed anledning därav saral en del upplysningar om nytillkomna formulär sora korarait frara under reraissbehandlingen. Härutöver slår lill förfogande elt antal for­raulär som samlades in av statens pris- och kartellnämnd under som­maren 1970. Den forraulärsaraling sora sålunda finns lUlgänglig lorde som statens pris- och karteilnämnd har uttalat ge en förhållandevis god bild av vilka forraulärvillkor sora f. n. förekoraraer på raarknaden. Jag anser det osannolikt att den allraänna bilden av det rådande läget skulle förändras på något mera påtagligt sätt genom en mera omfattande kartiäggning.

Det ligger i sakens natur alt man vid utformningen av en lagstiftning byggd på en generalklausul måste ägna rättssäkerhetssyn­punkter särskild uppmärksamhet. Själva lagstiftningsmetoden förut­sätter sora närants atl lagstiftaren avslår från all i lagen precisera den­nas närraare innehåll och i stället i vidsträckt orafallning överlämnar rättsbildningen till de tUlärapande organen. Detta i sin tur innebär raed nödvändighet att raöjlighelema alt bedöraa lagens sakliga innebörd och all föratse dess verkningar blir raer begränsade än när raan har att göra raed en lagstiftning av traditionell typ raed detaljerade rättsregler raed entydigt angivna rekvisit. Med hänsyn härtUl koraraer det knappast heller i fråga hos oss att införa generalklausuler av det slag som det här gäller i rent straff rättslig lagstiftning, dvs. all knyta straffrättsliga sank­tioner direkt lUl överträdelser av en generalklausul. Men del är inte hel­ler innebörden av promemorieförsiaget. Den föreslagna lagstiftningen möjliggör inle ingripanden i efterhand raed någon förra av vare sig straffrättsliga eller civilrältsliga sanktioner raed anledning av redan in­gångna avtal utan syftar endast till all sarahällsorganen raed stöd av ge­neralklausulen skall kunna raeddela förbud för framtiden mot ett förfa­rande sora bedöms såsom otillbörligt. Del är sålunda sararaa konstruk­tion sora den vilken korarait till användning i raarknadsföringslagen. I detta avseende har förslaget inle väckt några erinringar från reraissin­slanserna, och jag anser detta vara en läraplig konstruktion av lagstift­ningen.

Ora förarbetena till lagstiftningen endasl innehåller allraänl hållna rao­tivutlalanden sora anger de principiella riktlinjerna för lagtillärapningen, kan det vara svårt all i förväg bedöma, huruvida elt visst avtalsvillkor skulle komma att stäraplas som otillbörligt av det dömande organet i det

5   Riksdagen 1971.1 saml. Nr 15

Prop. 1971:15

66

sararaanhang förelagaren avser att använda villkoret. Även ora den sank­tion sora kan koraraa i fråga endasl utgörs av förbud raot fortsatt an­vändning av villkoret skulle del kunna göras gällande atl ovissheten ora hur del döraande organet kommer att ställa sig trots allt kan vara be­svärande, särskilt då för näringsidkarna. När del gäller all bedöma vilken betydelse som bör tillmätas den synpunkten måste emellertid hänsyn tas till hur den föreslagna lagstiftningen bör fungera i den praktiska till-lämpningen.

Sora jag avser atl utveckla närraare i det följande, biträder jag pro­raeraorians förslag all uppgiften att övervaka raarknaden och att på del ailraännas vägnar föra talan om förbud mot otillbörliga villkor skall an­förtros konsumentombudsmannen. Mitt förslag i den delen vilar också på förutsättningen, alt konsumentombudsmannen skaU kunna inle bara tillhandagå näringsidkarna med råd utan också eventuellt i sam­arbete med företrädare för konsuraenlintressena föra brett upplagda överläggningar raed olika branschorganisationer om slandardkonlraklens utformning och innehåll.

Inom näringslivet säger raan sig vara medveten ora atl en sanering av forraulärrälten i konsuraenlvänlig riktning är av behovet påkallad. I så fall bör del också finnas goda förulsätlningar för all konsuraenl­orabudsraannen och förelagarna i stor utsträckning skall kunna bli eniga ora del standardiserade innehåUet i olika kontraklsforraulär på konsum-tionsraarknaden. Genom förhandUngar och informeUa uppgörelser kom­mer del i själva verket alt ganska snart kunna växa fram en praxis inom raånga branscher rörande tiUbörligheten av skilda avtalsvillkor. Kon­suraenlombudsmannen komraer givetvis inte atl ingripa mol villkor som står i överensstämmelse raed en sådan branschpraxis, såvida inle nya orasländigheier eller andra särskUda skäl föreligger. Konsument- och löntagarorganisationer har visserligen enligt mitt förslag raöjlighet atl föra talan vid det döraande organet raen det lorde dock bli ganska säll­synt atl sådan lalan förs i fråga ora vUlkor sora konsuraenlorabudsraan­nen bedömt vara rimliga.

Den erforderliga saneringen av forraulärvillkoren komraer alltså atl i stor utsträckning åsladkoramas genom överläggningar raellan konsu­mentombudsmannen och företagarna. Det dömande organels uppgift blir i huvudsak atl la ställning till vikliga prejudikalsfrågor och alt av­göra fall där en positiv lösning inle kunnat uppnås genora överlägg­ningar. Mol denna bakgrund är det enligt rain raening inle ägnat att väcka några betänkligheter från rättssäkerhetssynpunkt atl förarbetena inle innehåUer några raer preciserade anvisningar för liUärapningen av generalklausulen.

En annan sak är alt del vid en lagstiftning av detta slag är särskilt an­geläget all de döraande uppgifterna anförtros elt högt kvalificerat organ sora är väl skickat för de specieUa uppgifter del här gäUer och sora kan

Prop. 1971:15

67

väntas tillvinna sig auktoritet och förtroende hos alla berörda parter. Till denna fråga får jag anledning återkomraa i det följande.

En tredje invändning, som vid remissbehandlingen har framförts mot tanken atl nu genomföra en näringsrätlslig lagstiftning, går ut på alt del­ta skulle vara ägnat all försvåra gemensamraa nordiska lös­ningar i arbetet med översyn av generalklausulerna inom civilrätten. Med anledning härav vill jag först framhålla att det f. n. inte råder nor­disk rättslikhet på näringsrätlens område. Olikheter finns också på här aktuella oraråden raellan olika nordiska länders civilrätlsliga lagstiftning. Så t. ex. ger norsk rätt större raöjligheter än svensk atl järaka eller ogiltigförklara otillbörliga avtalsvillkor. Emellertid finns det enligt min raening med hänsyn till de direktiv sora har läranats för del pågående samnordiska utredningsarbetet rörande de förmögenhetsrältsliga general­klausulerna anledning räkna med alt blivande förslag lill revision av dessa klausuler i alla de nordiska länderna koraraer att gå i en riktning som harmonierar väl med de värderingar som avses ligga tUl grand för den nu aktuella svenska lagstiftningen.

6.2 Huvuddragen av lagstiftningen

I enlighet med vad jag har sagt i det föregående bör den nya lagstift­ningen byggas upp kring en generalklausul, som ger samhällsorganen raöjlighet alt ingripa med förbud mol otillbörliga avtalsvillkor. Härvid inställer sig till en början frågan hur lagens tillämpningsorarå-d e bör avgränsas.

I proraeraorian förordas att lagen tar sikte på köp av varor och tjäns­ter eller upplåtelse av nyttjanderätt till lösöre sora den stora allraän-helen, dvs. konsumenterna, ingår med näringsidkare. En sådan avgräns­ning av tillämpningsområdet har godtagils av flertalet reraissinstanser. I några yttranden hävdas emellertid att lagen i princip bör omfatta alla de fall då en avtalspart söker utverka villkor som är otUlbörliga mot den andra parten. Härvid påpekas bl. a. att raan, i varje fall utanför privatkonsuralionens oraråde, kan tänka sig situationer där det är köpa­ren och inte säljaren som är den starkare parten och sora därför kan diktera avtalets innehåU.

Den i proraeraorian föreslagna avgränsningen innebär att såväl avtal raellan privatpersoner sora avtal näringsidkare eraellan läranas utanför raen givetvis också alt privatpersoners försäljningserbjudanden lill nä­ringsidkare undantas. Som jag inledningsvis har framhållit är det i första hand behovet av ett förstärkt rättsskydd för konsuraentema sora raoti­verar en lagstiftning av den art det här gäller och sora gör det angeläget att lagstiftningsåtgärder vidtas ulan tidsutdräkt. Det är med andra ord sociala skyddssynpunkter sora frärast skaU tillgodoses. Ett skyddsbehov av social karaktär föreligger framför allt på de oraråden där forraulär-

5t    Riksdagen 1971.1 saml. Nr 15

Prop, 1971:15

68

rätlen vunnit stor utbredning och där den ena parlen i kraft av sin eko­nomiska överlägsenhet kunnat genomdriva för honom särskUl förmån­liga villkor på den andra partens bekostnad med påföljd att den balans mellan parterna som närings- och avtalsfriheten förutsätter har rubbats. En lagstiftning sora syftar lill inskränkningar i denna frihet bör inle sträcka sig längre än sora är nödvändigt för all den rubbade balan­sen skall återställas. Med den utgångspunkten anser jag att det vid sidan av korrektiv sora bl. a. förraögenhetsrällsliga generalklausuler kan erbjuda inle är behövligt alt raed stöd av en näringsrältslig för­budslagstiftning ingripa mot avtal som ingås mellan privatpersoner eller raot försäljningserbjudanden sora privatpersoner läranar näringsid­kare. När det återigen gäller köpeavtal sora ingås mellan näringsidkare skall det inle bestridas att formulärrätlen korarait all spela en viss roll och atl det kan förekoraraa missbruk av avtalsfriheten i fall då den ena partens ekonomiska underlägsenhet avsevärt försvårar för honora all hävda sina intressen. Till skUlnad från konsuraenterna varmed jag här åsyftar enskilda medborgare i deras egenskap av privatpersoner har emellertid näringsidkarna vissa möjligheter alt utan hjälp av lagstiftning komma lill rätta med probleraen. Flertalet näringsidkare är eller kan bli anslutna till organisationer raed direkt uppgift alt bevaka raedlemraar-nas intressen i bl. a. nu aktuella hänseenden. En företagare sora skall göra inköp eller ingå andra avtal i oeh för den egna rörelsen har därför i realiteten större raöjligheter än den enskUde konsuraenlen all påverka avtalsvillkoren. Detta gäller även i fall då del rör sig ora en hantver­kare, lantbrukare eller annan näringsidkare raed begränsade ekono­raiska resurser. Härtill koraraer all en företagare normalt har större förutsättningar alt överblicka innebörden och konsekvenserna av de avtal han ingår i och för sin näringsverksarahel, där han besitter yrkes­kunskap, än den enskilde konsumenten har när det gäller inköp som han gör för sin privata konsumtion. Det sagda gäller vare sig förelaga­ren uppträder sora säljare eller sora köpare.

Man bör också hålla i minnet all den tilltänkta lagstiftningen utgör en nyhet i svensk rätt och att redan detta är ett skäl för att till en början begränsa tillärapningsorarådet till de oraråden där ett klart dokuraen­teral skyddsbehov föreligger. Jag vill eraeUertid inte utesluta att det kan bli anledning ta upp frågan ora en utvidgning av tillärapningsorarådet till förnyad prövning, sedan den nya lagen varit i kraft någon tid och en bedöraning av frågan kan göras i belysning av vunna erfarenheter.

I enlighet med det anförda biträder jag i princip det i proraerao­rian fraralagda förslaget all den nya lagen görs tilläraplig endasl på sådana villkor sora ingår i näringsidkares försäljningserbjudanden till konsumenter. Till frågan hur denna avgränsning bör närraare åter­speglas i lagtexten ålerkoraraer jag i specialraotiveringen.

Enligt proraeraorian skall den nya lagen inte gälla i fråga ora köp

Prop. 1971:15

69

av fast egendora eller upplåtelse av nyttjanderätt till sådan egendora. Hyresgästernas riksförbund har hävdat, alt det på hyresorarådet finns behov av åtgärder av det slag som förordas i proraeraorian. Det synes dock vara förbundets raening atl frågan bör lösas inora raraen för hy­reslagstiftningen. Enligt rain raening bör den av förbundet väckta frå­gan inle behandlas i förevarande sararaanhang. Jag vUl sålunda godta förslagel, alt den nu aktuella lagen inle skall gälla såvitt avser fast egendora.

I proraeraorian föreslås vidare den begränsningen av lagens lill-lämpningsområde att verksamhet vUken står under tiUsyn av bank- eller försäkringsinspeklionen skall undantas. Förslaget har godtagits av de flesta av de remissinstanser sora har yttrat sig i frågan, däribland bank­inspektionen resp. försäkringsinspeklionen. I elt par reraissyltranden har emellertid hävdals att lagen bör vara tilläraplig för sådan verksarahet. Därvid har särskilt frarahållits, alt lagen ora otillbörlig raarknadsföring och konkurrensbegränsningslagen gäller också inora bank- och försäk­ringsväsendets områden.

Enligt bank- och försäkringsförfattningarna är de speciellt inrättade tillsynsmyndigheterna behöriga all granska och raeddela föreskrifter ora innehållet i avlalsforraulär som används i bankernas resp. försäk­ringsbolagens förbindelser raed allraänhelen. Sådan granskning sker också f. n. i viss utsträckning. I det avseendet råder en skillnad raot vad sora är fallet i fråga ora bankernas oeh försäkringsbolagens reklara och andra raarknadsföringsåtgärder och vad sora gäller beträffande konkur­rensbegränsning inora dessa verksarahetsoraråden. Jag anser del natur­ligt all behovet av kontroll- och övervakningsraöjligheter när det gäUer villkoren i de avtal sora banker och försäkringsbolag erbjuder allmänhe­ten också i fortsättningen anförtros de särskilda inspeklionsrayndigheler-na. Jag vill inle utesluta att den granskningsverksarahet sora nu sker kan behöva byggas ut och intensifieras. Bankinspektionen har i sill remiss­yttrande också förklarat sig ämna öka sin aktivitet på detta område, och så kan inora ramen för nuvarande lagstiftning ske också i fråga om försäkringsinspeklionens motsvarande verksamhet. Vad särskilt gäller bankverksamheten raåste också beaktas det intresse sora de penningvårdande rayndigheterna kan ha all kunna anlägga speciella penningpolitiska aspekter på villkoren för bankernas kreditgivnings-verksarahet.

En svaghet i del nuvarande systerael när det gäller villkorsövervak­ningen på bank- och försäkringsområdena är all inspektionsmyndig­heterna inle har några Ivångsraedel lUl sitt förfogande. Hittillsvaran­de erfarenheter visar eraeUertid alt banker och försäkringsbolag lojalt följer de anvisningar som läranas dem av inspektionsmyndigheterna. Skulle utvecklingen i framtiden göra det påkallat att samhället får starkare maktmedel till sitt förfogande synes del med hänsyn lill vad

Prop. 1971:15

70

jag tidigare har anfört i varje fall ligga närmast till hands atl proble­met blir löst inora ramen för del nuvarande inspeklionssysleraet.

I enlighet raed nu anförda synpunkter ansluter jag mig tUl förslaget all bank- och försäkringsverksamhet undantas från den nya lagens lill-lärapningsoraråde.

En föratsättning för alt en näringsidkare skall kunna förbjudas alt framdeles begära tillämpning av visst avtalsvUlkor skall enligt departe­raentsproraemorian vara all villkoret är otillbörligt. I själva lag­förslaget talas om "vUlkor sora med hänsyn tUl vederlaget och övriga omständigheter måste anses otillbörligen gynna näringsidkaren". I pro­raeraorian anges som karakteristiskt för vissa formulärvillkor, att de i större eller raindre utsträckning berövar konsuraenlen de rättigheter sora lillkoramer honora enligt gällande dispositiva rättsregler. Sådana viUkor raåste enligt proraeraorian ofta anses otillfaörUga, ora de innebär alt konsumenten till skillnad från näringsidkaren blir bunden i olika hän­seenden eller att näringsidkaren ensidigt tillförs vissa rättigheter sam­tidigt som konsumenten belastas med diverse förpliktelser.

I anslulning lill dessa allmänna uttalanden görs i proraeraorian en genoragång och en värdering av elt antal ofta förekoraraande forraulär-vUlkor. Fraraställningen ulraynnar i vissa bedöraningar rörande tiUbör­ligheten av dessa villkor. Jag har i det föregående utförligt redogjort för innehållet i proraeraorian i denna del och hänvisar till denna redogö­relse.

De uttalanden i promemorian som är av principiell natur och inle har anknytning lill specificerade typer av avtalsvillkor har inte rönt någon gensaga under reraissbehandlingen. Bedömningen i proraeraorian av en­skUda villkor har däreraot föranlett kritik från två delvis skUda ut­gångspunkter. Vissa reraissinstanser anser alt uttalandena i proraeraorian är alltför vaga eller allraänt hållna och därigenora inte ägnade alt ge till­räcklig vägledning för generalklausulens fraratida tillämpning. I ålskil-liga yttranden åter hävdas att de bedömningar sora görs vilar på osäker grand och därraed blivit för kategoriska. I dessa yttranden betonas att ett avtal är ägnat att inge betänkligheter fraraför allt i de fall då avtalet sora helhet ensidigt gynnar säljaren-näringsidkaren och att således värderingen av de enskilda avtalsvUlkoren raåste ske med utgångspunkt i en samlad bedöraning av partemas saratUga rättigheter och skyldighe­ter. Det framhålls särskilt att prissättningen kan spela en avgörande roll vid bedöraningen av övriga avtalsvillkor och all bedöraningen kan va­riera från en bransch till en annan och även i övrigt måste göras under hänsynslagande lill saratliga de omständigheter under vilka avtalet ingås. Synpunkter av detta slag framförs av bl. a. köplagssakkunniga, som ut­talar att det visserligen ibland kan vara raöjligt atl ora en klausul fälla det oradömet att den alllid eller så gott sora alltid är otillbörlig. I all­raänhel ligger del dock enligt de sakkunniga inle lUl på det sättet, efter-

Prop. 1971:15

71

som klausulen måste ses i sitt samraanhang och bedömas med hänsyn till de skiftande förhållandena.

För egen del kan jag till en början insläraraa i de allraänna syn­punkter sora har korarait till ullryck i promemorian och under reraiss­behandlingen. Elt avtalsvillkor får typiskt sett anses som otiUbörligt mot konsumenten, om del med avvikelse från gällande disposiliva rättsregler ger näringsidkaren en förraån eller berövar konsuraenlen en rättighet och därigenom åsladkoraraer en sådan snedbelastning i fråga ora par­ternas rättigheter och skyldigheter enligt avtalet, alt en genorasnittligl sett riralig balans raellan parterna inle längre är för handen. Del blir fråga om en tolalbedömning av avtalets verkningar för avtalsparterna, vid vilken såväl priset som övriga avtalsvillkor måste tas i betraktande. Del är härvid atl märka, all ell enskUl villkor, som sett isolerat kan sy­nas vara mycket ofördelaktigt för konsumenten, likväl kan böra godtas raed hänsyn till all denne genora övriga villkor beretts förraåner sora kan anses återställa balansen mellan parterna. I det sararaanhangel bör särskilt understrykas vad sora i proraeraorian uttalas därora att den nya lagstiftningen inle skall kunna användas som elt instrament för priskon­troll raen atl å andra sidan bedöraningen av övriga villkor raåste ske under hänsynstagande till vederlagets storlek.

De rätlslillärapande rayndigheternas bedöraning skall alltså ske raed utgångspunkt i en jämförelse raed de verkningar sora skulle följa av gäl­lande rättsregler, frärast då köplagens disposiliva bestämmelser. När del gäller alt bedöraa hur stora avvikelser från dessa regler sora skall tole­reras har raan givetvis att beakta i vad raån de aktuella rättsreglerna verkligen återspeglar det rättstillstånd sora under rådande sarahäUsför-hållanden anses önskvärt.

Den värdering av olika avtalsvillkor sora gjorts i promemorian har skett utan anknytning till konkreta försäljningserbjudanden och ulan möjlighet att la hänsyn till mångfalden av tänkbara variationer i fråga ora olika villkorskombinationer och prisnivåer eller till de omständighe­ter i övrigt under vilka erbjudandena lämnas. En sådan värdering kan enligt min mening inte tjäna syftet atl ge bestämda delaljanvisningai' för ora eller när ett visst vUlkor skaU bedöraas sora otUlbörligl. Pre­ciserade anvisningar skulle i själva verket kunna äventyra möj­ligheterna för de lagtiUämpande rayndigheterna att förverkliga lag­stiftarens intentioner. Som har påpekats i flera remissyttranden måste del ske en tolalbedömning av standardkontraktets rättsverkningar och ekonoraiska konsekvenser. Men dessa är i sin tur i avsevärd raån be­tingade av faktorer som inle kan överblickas på förhand. Förhållandena på raarknaden undergår kontinuerliga förändringar, sora kan föranleda näringsidkarna atl i sina avlalsforraulär föra in nya eller avlägsna äldre villkor, något som i sin tur kan på ett avgörande sätt rubba förutsätt­ningarna för en villkorsvärdering sora har gjorts från andra utgångs-

Prop. 1971:15

72

punkter. Bestärada och detaljerade motivutlalanden från lagstiftarens sida kan under sådana förhållanden korama all styra utvecklingen i en annan riktning än sora varit åsyftad och därigenora motverka sitt ända­mål.

Jag anser mig varken kunna eller böra här la ställning i detalj lill alla de uttalanden ora olika villkor eller villkorslyper sora har gjorts i pro­raeraorian eller tUl den kritik av dessa uttalanden sora har förts frara un­der remissbehandlingen. I allt väsentligt delar jag emellertid de allraän­na värderingar som ligger lill grund för bedömningarna i departemenls­proraeraorian. För en del uppenbara fall är del också möjligt all ulan reservationer bekräfta de slutsatser man komrait till i promemorian. Så­lunda är det t. ex. tydligt att elt vUlkor, varigenom säljaren bereds en lill liden obegränsad acceptfrisl och således köparen hålls ensidigt bunden vid sitt anbud under obegränsad tid alllid är alt anse sora otUlbörUgt. Delsamma gäller i fråga ora användandet av klausulen "i befintligt skick" vid försäljning av fabriksnya varor. S. k. garantiutfäslelser sora inle ger köparen någon sora helst rätt att häva köpet på grand av fel i godset måste också anses otUlbörliga, även ora de ger köparen en vid­sträckt rätt att få felet avhjälpt och även ora denna rält kan göras gäl­lande under en tid sora överstiger den ettåriga preskriptionslid för talan raed anledning av fel i godset som köplagen föreskriver. I än högre grad gäller delta omdöme i fråga om klausuler som innebär att det är säljaren eller eventuellt fabrikanten resp. dennes generalagent som ensi­digt avgör huruvida fel i godset föreligger eller om ett uppkomraet fel beror på försuraraelse från köparens sida. Ell "force-raajeure"-vUlkor sora ger säljaren rält att under obeslärad tid uppskjuta fullgörandet av sin leveransskyldighel på grund av omständigheter sora ligger ulora hans kontroll måste också genomgående betecknas som otillbörligt mot kon­suraenlen. Pä sarama sätt har raan otvivelaktigt all bedöma en prishöj­ningsklausul, sora innebär att säljaren kan ensidigt höja det avtalade pri­set under hänvisning till vilka sora helst orasländigheier inom eller utom hans kontroll.

Denna korta exemplifiering ger emellertid inte något besked om hur vUlkorsbedömningen skall ulfalla, när villkor av nu angivet slag un­derkastats modifikationer tiU konsumenternas förmån eller med andra ord hur långtgående modifikationer i den riktningen som bör krävas för att vUlkoren skall kunna godtas. Av skäl som jag tidigare har an­fört är del inte heller möjligt att på förhand ta ställning tUl dessa frågor. Endast raed kännedom ora raarknadsförhållandena inora vederbörande bransch och hela innehållet i aktuella kontraklsformulär är del t. ex. möjligt atl bedöma hur lång acceptfrisl som det kan anses rimligt all säljaren förbehåller sig, under vilka omständigheter köparen skall ha rätt all häva köpet på grund av fel i godset, vUka förhållanden säljaren skall kunna åberopa som grund för höjning av det avtalade priset osv. Frå-

Prop. 1971:15

73

gor av denna art måste därför överläranas ål de rätlstillärapande orga­nen all besvara ora och när avtalsformulär koraraer under deras pröv­ning.

Vad jag nu sagt innebär inle att det dömande organet skall gå in på en granskning av individuella avtal. Dess uppgift är att göra en bedöm­ning av om elt villkor typiskt sett är otillbörligt gentemot konsumenterna sedda som ell kollekliv. Del är en sådan lypbedöraning som måste ligga lill grund för varje konkret förbudsbeslul. Hur generell bedömningen kan göras beror på omständigheterna.

Den nu förda diskussionen ora innebörden av otUlbörlighetsrekvisi-let har avsett en bedömning av avtalsvUlkoren med avseende på deras sakliga innehåll och de rättsverkningar som de är avsedda atl raedföra. Del finns eraeUertid en annan betydelsefull aspekt på de viUkor sora brukar las upp i slandardkontraklen. Det är inte alldeles ovanligt alt ett villkor, raot vilket det från sakliga synpunkter kanske inte finns an­ledning till någon erinran, utformas på ett sätt sora är ägnat att vUse-leda konsuraenlen rörande villkorels faktiska innebörd utan alt det dock är fråga om något bedrägligt förfarande från näringsidkarens sida. Omständigheter av detta slag bör kunna medföra att elt avtalsvUlkor stäraplas sora otillbörligt oeh föranleda förbud enligt den nya lagen. För alt åskådliggöra det sagda vill jag sora exempel ta del faUet atl en vara säljs "i befintligt skick". Enligt gällande rält har säljaren trots klausulen ett visst ansvar för varans beskaffenhet. Den sora inle är ju­ridiskt kunnig uppfattar emellertid lätt klausulen såsom en praktiskt ta­get total friskrivning från säljarens sida, såvida inte innebörden av klau­sulen närraare preciseras i avtalet. En sådan raissuppfattning kan leda till att köparen-konsumenten avstår från att genomdriva anspråk på grund av avtalet som i och för sig är välgrundade.

Slutiigen vill jag något beröra en närliggande typ av avtalsvillkor, som visserligen inle kan sägas vara otillbörliga på grund av sitt innehåll eller på grund av all de utformats på ett sätt som vilseleder konsuraenlen i fråga om den sakUga innebörden men som genom del sätt på vilket de presenteras för konsumenten är ägnade att inge honora en felaktig före­ställning ora elt särskilt fördelaktigt erbjudande och av den anledningen framstår som otUlbörliga. Jag tänker här närmast på de s. k. garantier sora ofta utställs till köpare av vissa kapitalvaror, såsora bilar, kameror, klockor, hushållsmaskiner o. d. I vidsträckt omfattning innebär dessa garantier sådana inskränkningar i vissa av de förpliktelser som åvUar säljaren enligt köplagen, att konsumenten totalt sett i själva verket får sin ställning försämrad. Genora all vUlkor av detta slag presenteras sora förmånliga garantierbjudanden väcker de emellertid hos konsumenten föreställningen om särskilt långtgående åtaganden från säljarens sida. Även när det gäller villkor av annat slag kan det länkas att de presen­teras i former som på detta sätt vilseleder konsuraenlen i fråga om för-

Prop. 1971:15

74

säljningserbjudandels värde och på den grand bör bedöraas sora otill­börliga. Vilseledande eller oklar presentation av avtalsvUlkor orafattas i och för sig av raarknadsföringslagen. Men presentationen och det sätt på vUkel vUlkoret är ägnat att uppfattas kan öva inflytande även vid den bedömning som skall ske enligt den nu föreslagna lagen. Det får an­komma på de tUlärapande myndigheterna att i det särskUda fallet av­göra om ingripande skall ske raed stöd av raarknadsföringslagen eller den nu aktuella lagen.

Vad jag hittills har sagt angående otillbörlighelsbedöraningen har i första hand avsett sådana konsumentköp av raer alldaglig art sora sker enligt forraulärrättens standardkontrakt. Det kan eraeUertid också in­träffa att konsumenter köper kapitalvaror under mera särpräglade för­hållanden. Sådana avtal har ofta inle sarama karaktär av masstransak-tioner som normala konsumentköp, och köparna har i dessa mera speci­ella fall väsentligt större möjligheter alt inverka på avtalens utformning. Behovet av skydd för konsumenterna är därför inle lika framträdande i dessa situationer. Men även i dessa faU kan situationen vara sådan att konsuraenterna är i elt klart underläge i förhållande lill säljarna. På sätt sora har föratsatts i proraeraorian bör därför den nya lagen i princip kunna tiUärapas också i fall av denna art.

Jag vill i detta saramanhang även beröra vad sora i något remissytt­rande har betecknats som "agreed documents" dvs. avtalsformulär som har lillkorarail efter förhandlingar mellan berörda parters organisatio­ner. Eftersom det ännu inte finns något organisationsväsende i egentlig mening på konsuraentsidan, lorde sådana avtalsviUkor f. n. vara en okänd företeelse i vårt land såvitt gäller sådana avtal mellan närings­idkare och konsuraenter sora skall orafallas av den nya lagstiftningen. Men i den raån sådana "agreed docuraenls" fraradeles koraraer tiU stånd på det nu aktuella orarådet, finns det givetvis anledning räkna med atl de överenskomna avtalsviUkoren i stort sett kommer att åter­spegla en riralig avvägning raellan avtalsparternas berättigade intres­sen. Del kan dock inle uteslutas all i något fall en efterföljande ob­jektiv granskning av ell avlalsforraulär som lillkorarail efter förhand­lingar av detta slag ger vid handen all elt visst vUlkor visat sig leda lUl sådana praktiska konsekvenser atl villkoret bör stäraplas som otillbör­ligt. Det måste också beaktas alt förhållandena på raarknaden ständigt förändras och atl sådana förändringar kan föranleda att vad sora vid en viss tidpunkt bedörats representera en välbalanserad avvägning av parternas rättigheter och skyldigheter senare bör bedömas på elt an­nat sätt. Den nya lagen bör av dessa skäl ge möjlighet att ingripa också mol villkor i "agreed docuraenls".

Det nu sagda gäller i princip också vUlkor sora lillkoramit efter så­dana i det föregående berörda överläggningar ora utforraningen av slandardvUlkor sora konsumenlorabudsraannen eventuellt liUsara-

Prop. 1971:15

75

raans med särskilda företrädare för konsumentintressen kan koraraa att föra raed representanter för näringslivet. EraeUertid får raan ulgå från att konsuraenlorabudsraannen inte koraraer att genom förbudstalan ingripa raot villkor sora han själv medverkat till, såvida inte väsentligt ändrade förhållanden inträtt eller andra särskilda skäl föreligger. Ett så­dant ingripande lär under alla förhållanden koraraa all föregås av nya överläggningar av liknande art. Eflersora sådana överläggningar i flerta­let fall kan väntas leda till inforraella uppgörelser, torde möjligheterna atl ingripa i hithörande fall få begränsad praktisk betydelse.

Sora jag tidigare har närant skaU i överensstämmelse med vad sora har föreslagils i departeraentsproraeraorian en näringsidkare som lära­nar konsuraenterna försäljningserbjudande på villkor sora är atl anse som otillbörligt kunna drabbas av förbud mot fortsaltan-vändning av villkoret. Enligt promemorieförslaget skall så­dant förbud norraalt förenas raed vi t e. I dessa hänseenden överens­stäraraer förslaget i princip raed vad sora för raotsvarande fall gäller enligt raarknadsföringslagen. Del har allraänl godtagils av reraissinslan­serna och även jag biträder förslagel i denna del.

Till frågan om den närmare utforraningen av generalklausulen med avseende på den sakliga räckvidden av förbuden i de enskUda fallen återkommer jag i specialmotiveringen.

En betydelsefull fråga, sora har föranlett meningsskiljaktigheter un­der remissbehandlingen, är vilka myndigheter sora skall hand­ha tUlärapningen av den nya lagstiftningen. I departemenlsproraeraorian förordas i det avseendet sararaa lösning som i marknadsföringslagen. Förslagel innebär således, att förbud raed stöd av generalklausulen skall meddelas av marknadsrådel som första och enda instans, att kon­suraenlorabudsraannen får lill uppgift alt övervaka marknaden och att föra talan om förbud enligt generalklausulen inför raarknadsrådet, att konsumentombudsraannen i fall sora inte är av större vikt skall kunna raeddela förbudsföreläggande vars godkännande av vederbörande nä­ringsidkare förlänar föreläggandet samma verkan som ett av mark­nadsrådel raeddelat förbud, samt alt vid överträdelse av förbud eller godkänt förbudsföreläggande sora förenats med vite frågan om utdö­mande av vitet avgöres av allmän domstol på talan av allmän åklagare.

Såvitt gäller konsumentombudsmannens befattning med frågor om otillbörliga avtalsviUkor och raed raål eller ärenden enligt den nya lagen har promemorieförslaget i huvudsak vunnit remissinstansernas gillande. En remissinstans anser emeUertid, atl frågor om avtalsviUkor alltid är av stor vikt och därför inte bör kunna avgöras genom för­budsföreläggande. För rain del anser jag alt det särskilt i sådana fall när ett formulärvUlkor tidigare har stämplats som otillböriigl bör vara möjligt att använda förbudsföreläggande mot näringsidkare som inle berörs av tidigare raeddelat förbud. Jag vill även i övrigt biträda för-

Prop. 1971:15

76

slaget i vad del rör konsumentorabudsmannens befattning med de ak­tuella frågorna. Detsamma gäller förslaget alt frågor ora uldöraande av förelagt vite skall handläggas av allmän domstol.

Meningarna har varit mera delade när det gäller frågan om mark­nadsrådels befattning med den nya lagstiftningen. Majoriteten av re­missinstanserna har godtagit promeraorieförslaget. Vissa reraissinstan­ser hävdar emellertid att de dömande funktionerna bör anförtros all­män domstol raed bibehållande av den vanliga instansordningen. I and­ra hand kräver dessa remissinstanser att marknadsrådels beslut skall kunna överklagas i högsta domstolen. Kravet på elt flerinstanssyslem har motiverats främst från rättssäkerhetssynpunkt.

Med hänsyn till den stora betydelse för rättsbUdningen på föreva­rande område sora de rättstUlämpande myndigheterna koraraer atl få enligt den nya lagstiftningen är del enligt rain mening av största vikt, inle minst från rättssäkerhetssynpunkt, atl lagtillämpningen anförtros organ raed framträdande sakkunskap på ifrågavarande rältsoraråde. Del är också angelägel alt den dömande myndigheten ges en sådan sammansättning att den kan förväntas tUlvinna sig auktoritet och för­troende hos de båda huvudgrupper av intressenter som berörs av den nya lagstiftningen, dvs. konsumenter oeh näringsidkare. Dessa önske­mål tillgodoses bäst genora att företrädare för de båda intressegrupperna får säte i del döraande organet. En direkt intresserepresentation av detta slag är fräraraande för det aUraänna domstolsväsendet. Rättegångsbal­kens förfaranderegler lämpar sig inle heller väl på förevarande oraråde, där friare handläggningsformer kan väntas i avsevärd raån befräraja en allsidig prövning och en för alla parter önskvärd snabbhet i för­farandet. Dessa omständigheter talar för att lagliUärapningen bör an­förtros raarknadsrådet där konsumenter och näringsidkare redan är representerade. Förfarandereglerna enligt lagen om marknadsråd synes ge tillräckligt utrymme för önskvärd flexibilitet oeh snabbhet i hand­läggningen. Av stor betydelse är också det samband som enligt vad jag tidigare har påpekat i vissa fall råder mellan frågor om otillbörlig marknadsföring och frågor om otUlbörliga avtalsvillkor. Endasl genom atl anförtro tillämpningen av båda de aktuella lagarna ål samma rayn­dighel kan man säkerställa konsekvens och enhetiighet i rältstill-lämpningen.

På grundval av dessa överväganden har jag i likhet raed majorite­ten av remissinstanserna stannat för att den dömande funktionen en­ligt den nya lagen bör tUläggas marknadsrådet. Kvar står emeUertid frågan om rådel bör vara enda instans eller om dess avgöranden enligt generalklausulen skall kunna överklagas.

Jag har redan framhållit det angelägna i alt rättsbildningen på fö-revarande oraråde sker under direkt .raedverkan av företrädare för konsumenter och  näringsidkare.  Det  önskemålet  skulle inte bli liU-

Prop. 1971:15

77

godoselt i full utsträckning, om man ger parterna möjlighet att föra talan mot raarknadsrådels beslut i högsta doraslolen. Med den sara­raansättning raarknadsrådet har finns det anledning att ulgå från att man skall få en i del slag av ärenden det här är fråga om så kvali­ficerad och auktoritativ bedöraning sora det rimligen går att åstadkom­ma. Ell system med raarknadsrådet sora enda döraande instans gav inte upphov lill betänkligheter hos riksdagsraajorileten vid införande av raarknadsföringslagen (se prop. 1970: 57 s. 162 och 3LU 45 s. 90). Det finns enligt min mening inte anledning lill annan bedömning av rällssäkerhelsfrågan i del nu aktuella sararaanhangel. Med hänsyn till sambandet raellan lagstiftningen ora raarknadsföring och lagstiftningen om förbud mot otillbörliga avtalsvillkor är det angeläget att de båda lagarna i förevarande hänseende utforraas på sararaa sätt. Det skulle te sig egendoraligt ora raarknadsrådet fick en raindre fraraskjuten ställning enligt den nu aktuella lagen än enligt raarknadsföringslagen. Jag biträder därför förslaget alt raarknadsrådet skall vara enda instans för prövning av raål enligt generalklausulen i den nya lagen.

I fråga om förfarandet vid prövning av frågor ora förbud mot OtUlbörliga avtalsvillkor innebär proraeraorieförslaget atl i allt väsentligt sarama regler skall gälla som vid prövning av ärenden om förbud enligt generalklausulen i lagen om otillbörlig marknadsföring. Förslagel innebär i huvudsak följande. Ansökan om förbud skall i första hand göras av konsuraenlorabudsraannen. Beslutar denne i visst fall all inle ansöka om förbud, kan sådan ansökan göras av samman­slutning av näringsidkare, konsumenter eller löntagare. Beslut raed an­ledning av förbudsansökan utgör inte hinder atl frågan prövas på nytt när ändrade förhållanden eller annat särskilt skäl föranleder del. Mot­svarande skall gälla i fråga ora oraprövning av fråga sora avgjorts ge­nora alt ett av konsumentombudsmannen meddelat förbudsföreläggande har godkänts. Föreligger särskilda skäl kan raarknadsrådet meddela in­terimistiskt vitesförbud. Talan vid allmän domstol om utdömande av vite skall föras av åklagare. Sådan lalan får väckas endasl efter anraälan av konsumentombudsmannen eller av annan sora hos marknadsrådel har ansökt ora förbudet.

Under reraissbehandlingen har promeraorieförslagels regler i fråga om förfarandet i huvudsak fått ell positivt mottagande. Vissa förslag lill ändringar framförs emellertid. Från näringslivels sida ifrågasätts sålunda om inte förhandlingar för all få till stånd en frivUlig upp­görelse bör kunna ske inför raarknadsrådet. Vidare förordas att en nä­ringsidkare skall kunna föra fastsläUelsetalan om alt ett av honora använt avtalsvillkor inte är otUlbörligl. Del föreslås också att beslut med anledning av sådan talan liksora beslut, varigenom förbudstalan ogillas, skall kunna ändras bara om nya omständigheter har inträffat.

För egen del anser jag i likhet med majoriteten av remissinstanserna

Prop. 1971:15

78

alt reglerna om förfarandet i ärenden enligt raarknadsföringslagen i sina huvuddrag är väl lärapade också för ärenden enligt den nu aktuella la­gen. Beträffande de önskeraål om. avvikelser från dessa regler som har förts frara under reraissbehandlingen vill jag anföra följande.

Som jag tidigare har framhållit skall konsuraenlorabudsraannen i första hand försöka få tUl stånd rättelse på frivUlig väg. Hans verksara­het bör inle begränsas lill alt avse undanröjande av enskilda avtalsvill­kor, vilka är alt anse sora otUlbörliga. Han bör utnyttja raöjlighelema att inleda brett upplagda överläggningar raed representanter för nä­ringslivet i syfte atl genora frivilliga uppgörelser få lill stånd en utforra­ning av forraulärrälten sora innefattar en för både konsuraenter och nä­ringsidkare godtagbar avvägning av de motstående inti-essena. Bedrivs konsuraentorabudsraannens verksamhet på detta sätt synes del knappast finnas behov av särskilda regler om förhandlingar inför raarknadsrådet i syfte alt få lill stånd frivilliga uppgörelser. Några sådana regler har inle heller lagils upp i marknadsföringslagen och jag kan inle finna några bä­rande skäl alt inom ramen för elt i övrigl ensarlal syslera införa en annan ordning på det nu aktuella orarådet. I praktiken lorde f. ö. ända­målet raed sådana förhandlingar inför raarknadsrådet sora näringslivet åsyftar kunna tillgodoses utan alt man inför några särskilda regler här­ora. Jag förutsätter näraligen atl konsuraenlorabudsraannen i de undan­tagsfall, då hans motpart först under förhandlingarna i marknadsrådet förklarar sig beredd alt godta konsuraentorabudsraannens ståndpunkt, låter sig nöja därmed och återkallar sin lalan. I de fall då konsuraenl­ombudsmannen väckt en förbudsialan i direkt avsikt atl få lill stånd ell auktoritativt principavgörande bör motpartens ståndpunkt dock inle till­mätas avgörande betydelse. Motsvarande gäller i de fall där konsument­ombudsmannen anser sig inte kunna förlila sig på att hans motpart eller andra näringsidkare i sarama bransch koramer atl lojall foga sig efter en frivillig uppgörelse.

På nu anförda skäl anser jag det inte nödvändigt eller ens lämpligt att särskilda föreskrifter meddelas om förhandlingar inför marknadsrå­det raed syfte atl få lill stånd frivUliga uppgörelser.

Önskemålet från näringsidkarnas sida all kunna på förhand få elt auktoritativt besked om elt visst avtalsvillkor är otillbörligt eller inle är i och för sig förståeligt. I princip skulle detta behov kunna tUlgodoses på två sätt, näraligen genom alt näringsidkare ges möjUghet atl föra så­dan fastslällelsetalan som åsyftas i näringslivets remissyttrande eller ge­nom alt konsuraenlorabudsraannen tilläggs befogenhet atl ge bindande förhandsbesked ora alt han inle avser att föra förbudstalan med avse­ende på ell honora underställt avtalsvillkor.

Jag vill lill en början erinra om att ingen av dessa möjligheter står öppen enligt marknadsföringslagen, när det gäller planerade reklam-eller andra marknadsföringsåtgärder (frågan ora förhandsbesked av kon-

Prop. 1971:15

79

sumentombudsmannen diskuterades i prop. 1970: 58 s. 16). Detta gäl­ler trots alt kostnaderna för en brett upplagd reklamkarapanj ofta är. betydande och all ett förbud raot en redan påbörjad karapanj därför kan leda till avsevärda förluster för vederbörande näringsidkare. På det nu aktuella orarådet lorde de ekonoraiska konsekvenserna av ett förbud i regel vara mindre kännbara, och behovet av alt kunna få förhands-godkännande framträder därför mindre starkt. Redan dessa förhållanden talar mot att man här inför en ordning som saknar motsvarighet på raarknadsföringens oraråde. För denna ståndpunkt talar också det nära saraband sora enligt vad jag tidigare har påpekat i vissa fall råder rael­lan de båda lagarna och som raedför att det ibland kan bli aktuellt att bedöraa elt avtalsvillkor enligt både raarknadsföringslagen och den nya lagstiftningen. Det är elt självklart önskeraål all i sådana fall ärendena enligt de båda lagarna så långt raöjligt handläggs enUgt samma förfa­randeregler.

Nu anförda synpunkter föranleder mig atl avvisa tanken på förhands­granskning av avtalsvillkor, vare sig i förra av en prövning av raark­nadsrådet med anledning av fastställelselalan från en näringsidkares sida eller i form av bindande förhandsbesked från konsuraenlorabuds­raannen.

Mitt ställningslagande i denna fråga torde i praktiken inte få näran-värt ogynnsamma konsekvenser för näringsidkarna. Av vad jag tidigare anfört rörande konsuraentorabudsraannens verksamhet fraragår alt jag förutsätter all han skall vara beredd alt på begäran ta upp diskussioner med företrädare för näringslivet ora lUlbörlighelen av avtalsvUlkor sora näringsidkarna önskar tiUämpa. Även om de underhandsbesked sora konsumentombudsmannen därvid lämnar inte blir på något sätt bindan­de för honom, lär man kunna utgå från alt han knappast i något fall koramer alt frångå sitt besked ulan all sådana ändrade förhållanden in­trätt eller nya omständigheter lillkorarail som rubbat föratsättningama för hans tidigare ställningslagande. Genora konsultationer och överlägg­ningar med konsumenlorabudsraannen torde därför näringsidkarna i realiteten kunna nå väsentligen sararaa resultat och sararaa raått av trygghet som en lagreglerad ordning om bindande förhandsprövning av konsuraenlorabudsraannen eller raarknadsrådet skulle innebära.

Det råder enighet om alt det bör finnas möjligheter lill oraprövning av såväl raarknadsrådels beslut raed anledning av en förbudslalan vare sig beslutet innebär ett förbud eller talan har ogillats sora av­göranden vUka har forraen av godkänt förbudsföreläggande. Förutsätt­ningarna för en sådan oraprövning skall enligt promeraorieförslaget vara desamma som har föreskrivits för motsvarande fall i marknadsförings­lagen, dvs. alt ändrade förhållanden har inträtt eller att annat särsldlt skäl föranleder en omprövning. Från näringslivels sida har föreslagits att möjligheterna att ompröva raarknadsrådels beslut att ogilla en för-

Prop. 1971:15

80

budslalan inskränks till all avse endast fall då nya orasländigheier har inträffat. Enligt rain raening kan det eraeUertid inle helt uteslutas all en oraprövning av rådets beslut framstår sora påkallad även i andra situa­tioner. Jag anser därför alt raöjlighelema lill oraprövning i den nu ak­tuella lagen bör vara desararaa sorn enligt raarknadsföringslagen.

Slutligen bör här beröras elt av näringsfrihelsrådel i dess reraissyltran­de väckt förslag ora att lagen (1956: 245) ora uppgiftsskyldighel rörande pris- och konkurrensförhållanden utvidgas lill alt orafatla även sådana avtalsformulär på vilka den nya lagstiftningen blir tillämplig. Syftet raed detta förslag är att skapa garantier för att konsuraenlorabudsraannen får tillgång till de på raarknaden förekoraraande avlalsforraulären.

Det är givelvis angelägel atl inle avlalsforraulär raot vilkas innehåll del kan bli aktuellt all ingripa med slöd av den nya lagen kan undan­hållas konsumenlorabudsraannen i dennes övervakande verksarahet. En förutsättning för all ingripande mot ell avlalsforraulär överhuvudtaget skall kunna ske är eraeUertid i enlighet raed vad jag har sagt i det före­gående alt vederbörande näringsidkare faktiskt har riktat ell försälj­ningserbjudande till åtminstone någon konsument och därraed påkaUat tillärapning av forraulärvillkoren. Men det innebär all forrauläret åt­rainstone i någon utsträckning har gjorts känt. Några svårigheter för konsuraenlorabudsraannen alt i delta läge få tillgång lill forrauläret tor­de knappast uppkorama. Jag anser därför atl del f. n. inte föreligger nå­got behov av särskilda regler om. uppgiftsskyldighel i fråga ora avtals­formulär.

Som har framhåUits under reraissbehandlingen kan det vara lämpligt att konsuraenlorabudsraannen ges raöjlighet alt få biträde i sin ulred-ningsverksarahet av statens pris- och karlellnärand. Besläramelse härom lorde kunna meddelas av Kungl. Maj:t.

Den nya lagen föranleder vissa smärre ändringar av närmast teknisk natur i lagen ora raarknadsråd. Härtill ålerkoraraer jag i specialraotive­ringen, där jag också kommer att behandla vissa delaljspörsraål rörande förfarandet vid handläggning av raål och ärenden enligt den nya lagen ora förbud raot otillbörliga avtalsvillkor.

7. Upprättade lagförslag

I enlighet raed vad jag har anfört i del föregående har inom justilie­deparlemenlet upprättats förslag till

1)

lag ora förbud raot otillbörliga avtalsvillkor,

2)

lag om ändring i lagen (1970: 417) om raarknadsråd ra. ra. Förslagen torde få fogas lill statsrådsprotokollet i delta ärende som

bUaga 2.

Rörande de enskilda bestämraelserna i lagförslagen vill jag ytterligare anföra följande.

Prop. 1971:15

81

8. Specialmotivering

8.1 Förslaget till lag om förbud mot otillbörliga avtalsvillkor

1 §

Denna paragraf innehåller den i det föregående berörda general­klausulen.

Första stycket

Sora jag har anfört i den allmänna motiveringen skall den nya lagen vara tillämplig i fråga om avtal som avser näringsidkares försäljning av varor eller tillhandahållande av tjänster lill konsuraenl för privat konsuralion. I proraeraorieförslaget har denna avgränsning av lillämp-ningsorarådet laglekniskt uttryckts genom atl där talas ora erbjudande sora näringsidkare lämnar konsument atl förvärva vara eller tjänst. Un­der remissbehandlingen har förslaget inle föranlett annan erinran än alt del från vissa håll ifrågasatts om uttrycket konsument på elt tUl­räckligt lydUgl sätt anger den grupp adressater för erbjudandena sora del är fråga ora.

Jag är medveten om all termen konsument är vag. Termen lorde emel­lertid i stort sett förmedla en korrekt uppfattning om lagens innebörd och del är under alla förhåUanden svårt all finna något bättre och mera precist uttryckssätt. För alt markera alt här åsyftas en snävare begräns­ning av kretsen av adressater än sora ligger enbart i begreppet konsu­ment förordar jag emellertid atl lagtexten kompletteras med ell rekvisit sora ryraraer en karaktäristik av den typ av avtal som lagen bör ta sikte på. Lagen bör sålunda avse endast avtal om förvärv av vara eller tjänst "för privat bruk".

Generalklausulen skall som jag tidigare har nämnt medge ingripan­

de raed förbud raot otillbörliga avtalsvillkor. I promemorieförsiaget

talas om "villkor som------- måste anses otillbörligen gynna nä­

ringsidkaren ----- ". Enligt rain raening bör det komma tydligare

till uttryck all lillbörlighetsbedömningen i första hand bör ske ur kon­suraentens synvinkel och raindre utifrån synpunkten i vad raån närings­idkaren drar fördel av avtalsvillkoret. Jag förordar därför alt lagtexten järakas så att den i stället i nära överensstämmelse raed uttrycks-saltet i 1 § raarknadsföringslagen tar direkt sikte på villkor sora är otillbörligt raot konsuraenlen.

I näringslivels reraissyltrande har förordats att förutsättningarna för ingripande raot elt avtalsvillkor skärps genom alt i lagtexten anges att förbud skall kunna meddelas endast ora villkoret är "uppenbart" otill­börligt. Sora skäl för ändringen åberopas bl. a. all raan härigenora skulle uppnå överensslämraelse med vad sora f. n. gäller enligt de för­raögenhetsrällsliga generalklausulerna, enligt vUka ett avtalsvillkor kan

Prop. 1971:15

82

jämkas eller helt åsidosättas endast om dess tillämpning skulle vara uppenbart otillbörlig.

Av skäl som jag har utvecklat i det föregående anser jag det inte vara något oeftergivligt krav alt det råder full överensstämmelse mellan de berörda civUrällsliga bestämmelserna och den nu aktuella närings­rättsliga generalklausulen i fråga ora förutsättningarna för reglernas tillärapning. Sakliga skäl talar i själva verket mol alt en sådan överens­slämraelse eftersträvas. Den hittillsvarande tillärapningen av de förmö­genhetsrältsliga generalklausulerna har varit restriktiv. Syftet raed den nu ifrågavarande lagstiftningen sträcker sig längre. Avsikten är alt in­gripande skall kunna ske även i fall sora med den uttolkning domsto­larna hittUls har gett de motsvarande civilrättsliga reglema inte skulle omfattas av dessa. Del är angeläget atl denna skillnad markeras redan i utforraningen av generalklausulen i den nya lagen och jag kan där­för inte biträda näringslivels förslag. Jag vill i sammanhanget erinra om att del i direktiven för den nya utredningen för översyn av de för­mögenhetsrältsliga generalklausulerna klart utsagts att dessa bör få ett vidsträcktare tillämpningsområde än de här f. n.

Enligt promemorieförslaget skall bedömningen av ett viUkors tUlbör-lighel ske under hänsynstagande tiU "vederlaget och övriga omständig­heter". Syftet med del särskilda omnäranandet av vederlaget är att mar­kera å ena sidan alt generalklausulen inte skall kunna användas i pris-kontrollerande syfte men å andra sidan också alt priset på varan mås­te las i betraktande vid bedömningen av övriga villkor. Under reraiss­behandlingen har fraraförls önskemål om ett förtydligande av lagtex­ten på denna punkt så att del angivna syftet framträder klarare. För egen del kan jag emellertid inle finna något sådant förtydligande be­hövligt och jag anser därför all den i proraeraorian föreslagna forraule-ringen bör godtas.

Enligt vad jag har frarahållit i den allmänna raotiveringen skall den nya lagen i första hand ta sikte på vUlkor i forraulärrättens standard­avtal raen också vara tillämplig i fråga om avtal som inle har mass-karaklär ulan utformats separat för enskUda fall. Det är å andra sidan tydligt att i dessa senare situationer elt ingripande med stöd av lagen är påkallat endast under föratsättning att ett avgörande av marknadsrådet kan väntas få prejudicerande betydelse eller på annat sätt kan få verk­ningar för konsumenterna i ett stort antal fall, t. ex. när det kan antas att ett visst avtal eller ell visst vUlkor koramer alt systematiskt användas under Uknande omständigheter också mot andra konsuraenter. Atl ingri­pande inle bör ske i enstaka fall utan principiell betydelse bör enligt rain raening komma lUl uttryck i lagtexten, lämpligen genom att det där an­ges att förbud kan meddelas bara om det finnes påkallat från allmän synpunkt.

Prop. 1971:15

83

Ell förbud av marknadsrådel skall enligt promeraorieförslaget gå ut på all näringsidkaren fraradeles inle får begära all "sararaa eller lik­nande villkor" skall gälla i motsvarande sararaanhang. Tanken är att ell förbud skall anses överträtt, även ora raindre justeringar i villkorets forraulering har skett. I sak har denna ståndpunkt inte föranlett några erinringar under remissbehandlingen. Mol lagtextens formulering har eraeUertid bl. a. näringslivet invänt all uttrycket "sararaa eller liknan­de" vUlkor inle är tillräckligt preciserat. Näringslivet föreslår i stället uttrycket "sararaa eller väsentiigen samma" viUkor. Detta förmedlar också enligt rain raening på ett bättre och lydUgare sätt vad som åsyf­tas, och jag förordar därför en jämkning av lagtexten i enlighet med förslaget.

Sora fraragår av vad jag har anfört i del föregående bör på sätt som har föreslagils i proraeraorian och i överenssläraraelse med vad som gäller enligt 1 § raarknadsföringslagen ett förbud enligt den nya lagen norraall förenas med vite.

Enligt promemorieförslaget kan förbud endast riktas mot den nä­ringsidkare som har lämnat konsumenten erbjudandet i fråga. Ingri­pande skall emellertid kunna ske mol villkor som otillbörligen gynnar näringsidkaren "eller någon i vars ställe denne är". Med detta tillägg åsyftas enligt promemorian närmast sådana situationer då en närings­idkare i förhållande till fabrikanten av de varor som han saluför har förbundit sig alt tillämpa vissa villkor i sina avtal med konsumentcina. Del praktiskt mest betydelsefulla exemplet torde vara alt fabrikanten under namn av "garanti" direkt gentemot konsumenten och genom de­taljistens förmedling ikläder sig vissa ofta på skUda sätt begränsade förpliktelser raed avseende pä fel eller brister i den försålda pro­dukten. Utställandet av sådana "garantier" förknippas regelmässigt med vUlkor i detaljistens avtal med konsuraenlen enligt vilka detaljisten, inte sällan i överenssläramelse raed åtaganden som han har gjort i för­hållande till fabrikanten, helt eller delvis friskriver sig från ansvar för fel i godset.

Enligt min mening är det inte helt korrekt atl här tala om villkor som gynnar någon i vars ställe näringsidkaren är. MeUan fabrikanten och konsumenten uppkommer inte något annat avtalsförhållande än det som består i ett ensidigt åtagande från fabrikantens sida alt i viss omfattning svara för konsekvenserna av att varan är bristfällig. Även om detta åtagande har raycket begränsad räckvidd kan det, sett iso­lerat, inle i något fall betecknas sora otUlbörligl, eftersom det inle mot­svaras av några sora helst förpliktelser för konsumenten gentemot fa­brikanten. Delta hindrar inte atl situationen som helhet kan vara så­dan att konsuraenlen raåste anses behandlad på ett otillbörligt sätt. Men del otillbörliga Ugger då inte i själva "garanti"-villkoren ulan i den friskrivningsklausul som, låt vara ibland på fabrikantens tillskyn-

Prop. 1971:15

84

dan, har tagits in i konsumentens avtal med detaljisten. Det är alltså denna klausul som kan behöva föranleda ingripande med slöd av den nya lagen. Klausulen gynnar emellertid inte direkt fabrikanten ulan bereder detaljisten själv, alltså konsumentens motpart i avtalet, en för­mån på konsumentens bekostnad och kan på den grunden vara att anse som otillbörlig mot konsumenten. Skulle fabrikanten förbättra garantivillkoren kan naturligtvis situationen förändras så all friskriv-ningsklausulen inle längre bör föranleda ingripande.

Del kan möjligen ifrågasättas ora ett ingripande raot de villkor de­taljisten påkallar i förhållande till konsumenterna bereder dessa elt tiUräckligt effektivt skydd i nu åsyftade fall, eflersora dessa villkor i praktiken dikteras av fabrikanterna. Från den synpunkten kunde det vara önskvärt all kunna rikta ett förbud raot fabrikanterna all i sina avtal raed näringsidkare i senare led la in föreskrifter sora binder dessa näringsidkare att i förhållande till konsumenterna begära tillärapning av villkor sora är all anse sora otUlböriiga. Förslag i den riktningen har förts frara bl. a. i näringsfrihelsrådels reraissyltrande. Enligt rain raening är eraeUertid en sådan utvidgning av lagens lillärapningsoraråde inle på­kallad. Man lär näraligen kunna räkna raed all ett förbud sora raedde­lals raot den näringsidkare som är konsuraentens motpart i praktiken komraer atl ha en omedelbar effekt på innehållet i motsvarande hänse­ende i producentens avtal med såväl den näringsidkare sora utsatts för förbudet sora dennes konkurrenter. I stor utsträckning torde man under alla förhållanden få förlila sig på en sådan indirekt effekt, eftersom va-rasorliraentel på den svenska raarknaden lill avsevärd del utgörs av ira­porlerade produkter sora tillverkals uloralands oeh ell vitesförbud raot en utländsk lUlverkare endasl undantagsvis komraer alt bli verknings­fullt. Till det anförda koraraer att del skulle bereda vissa laglekniska svå­righeter att avgränsa de fall i vilka ingripanden undanlagsvis skall kun­na ske mol villkor i avtal raeUan näringsidkare i skilda led. Jag har där­för stannat för att en strikt begränsning av tillärapningsorarådet lill avtal sora ingås mellan näringsidkare och konsumenter bör upprällhållas-

Detla innebär inle all konsumentombudsraannen och raarknadsrå­det bör avstå från atl i ell fall sora det nyss beskrivna inhämta fabri­kantens uppfattning i fråga om villkorels tillbörlighel. Alt så sker lorde tvärtom ofta vara nära nog nödvändigt för all en tillfredsställande ut­redning skall kunna erhållas. Detsamraa gäller i fråga om branschorga­nisation eller förelag sora tillhandahållit återförsäljare avlalsforraulär sora en serviceålgärd. Frågan blir eraeUertid i vilken ordning upplys­ningar skall kunna inhäralas från näringsidkare i tidigare försäljningsled eller från branschorganisationer. Enligt näringslivets raening bör den sora författat avtalsformulär beredas ställning sora part i ärenden sora rör formuläret. Näringslivet gör därvid en jämförelse med reglerna i lagen om arbetsdomstol rörande organisations partsställning. Om lalan

Prop. 1971:15

85

förs raot raedlem i avtalsslutande organisation, skall enligt dessa regler även organisationen instäraraas, trots atl något yrkande inle fraraslälls raot organisationen. Denna jämförelse har dock enligt rain raening inle någon bärkraft, eflersora reglerna i lagen om arbetsdomstol rörande or­ganisations partsställning hänger sararaan med de särpräglade bestäm­melsema i lagen om kollektivavtal ora kollektivavtalets rättsverkningar för avtalsslulande organisation och dess raedleraraar. En järaförelse med förhållandena vid arbetsdomstolen är emellertid av intresse från en annan synpunkt. Det förekoraraer ibland raål vid arbelsdorastolen sora rör s. k. hängavtal, dvs. kollektivavtal som lånar sitt innehåll från an­nat kollektivavtal. I sådana mål har arbetsdomstolen sedan gamraall all­tid förfarit så, atl organisation sora slutit del senare avtalet bereds till­fälle alt yttra sig i raålet och närvara vid förhandlingar, även ora orga­nisationen i fråga inte är part i del kollektivavtal tvisten rör. Några speciella bestämmelser härom finns dock inle utan arbetsdomstolen för­far på detta sätt raed slöd av regeln i 21 § lagen ora arbelsdorastol ora att doraslolen självmant kan föranstalta om bevisning. Av 18 § lagen ora raarknadsråd fraragår all raarknadsrådet har raotsvarande befogen­heter. Jag anser mig kunna förutsätta, att marknadsrådet liksom även konsumenlorabudsraannen i nu åsyftade fall alllid koraraer all söka inhärala upplysningar från den som författat ett avlalsforraulär. Mark­nadsrådet bör också underrätta "avlalsförfallaren" ora när förhandling i ärendet skall äga rura. Denne koraraer därraed atl få tUlfälle alt frara-föra sina synpunkter. Mol den bakgranden har jag stannat för alt inle föreslå några särskilda bestäraraelser ora atl företagare i tidigare för­säljningsled eller branschorganisation som författat ell avtalsformulär skall beredas ställning sora part eller få tillfälle att intervenera när för­budstalan förs raot näringsidkare, som använt formuläret i förhållande lill konsument.

I enlighet med vad jag nu har anfört föreskrivs i första stycket första punkten av förevarande paragraf, att om näringsidkare erbjuder kon­sument alt mot vederlag förvärva vara eller tjänst på villkor som med hänsyn lill vederlaget och övriga omständigheter måste anses otillbör­ligt mot konsumenten, raarknadsrådet kan, ora det finnes påkallat från allmän synpunkt, meddela näringsidkaren förbud alt framdeles begära, att sararaa eller väsentligen sararaa villkor skall gälla i raotsvarande sararaanhang. Enligt andra punkten skall förbud förenas raed vite, ora inle delta av särskilda skäl är obehövligt.

I fråga ora bestämmelsens tiUärapning vUl jag anföra följande.

Terraen näringsidkare har här sararaa innebörd som i marknadsfö­ringslagen (prop. 1970:57 s. 90). Med näringsidkare avses sålunda fysisk eller juridisk person som yrkesmässigt driver verksamhet av eko­nomisk natur.

6    Riksdagen 1971.1 saml. Nr 15

Prop. 1971:15

86

Med konsument åsyftas den sora förvärvar vara eller tjänst för slul-Ug konsuration. Bestäramelsen är dock inte tilläraplig på varje försälj­ningserbjudande till konsumenter i denna mening. Det skall vara fråga om ett erbjudande sora avser förvärv för privat bruk. Avlalsforraulär som används uteslutande vid försäljning av varor som förvärvaren skall använda i sin yrkes- eller näringsverksarahel orafattas alltså inte. När det gäller forraulär till avtal ora köp av varor som används såväl för pri­vat brak som i yrkesmässig verksarahet t. ex. skrivraaskiner, bilar, verktyg osv. utgör del inget hinder mot ingripande enligt generalklau­sulen alt samraa forraulär utnyttjas vid all försäljning, alltså såväl när köparen skall använda produkten för privata ändaraål som i de fall då han avser all utnyttja den i sin yrkesverksamhet. Så snart del kan påvi­sas atl erbjudandet avser också privatkonsumtion, föreligger föratsätt­ningar för elt ingripande, överträdelse av ett raeddelat förbud föreligger å andra sidan bara ora det kan påvisas all vederbörande näringsidkare faktiskt har påkallat del förbjudna villkorels lillärapning i saraband raed försäljningserbjudanden sora avser privalkonsuralion. Förbudet hindrar honora däreraot i och för sig inle alt använda villkoret i avtal raed köpa­re sora skall använda varan i sin yrkesverksamhet.

Sora exerapel på utbud av tjänster sora omfattas av bestäraraelsen kan nämnas de erbjudanden som researrangörer läranar ora dellagande i sällskapsresor. De för sådana resor gällande avtalsvillkoren är i all­mänhet intagna i standardkontrakt som arrangören förelägger resenä­ren. Del bör i detta sararaanhang näranas, att riksdagen nyligen gett uttryck ål den uppfattningen, all en skärpning av researrangöremas an­svar gentemot deltagare i säUskapsresor till utlandet bör koraraa lill stånd (se 3LU 1970: 79, rskr 462).

Förbud enligt paragrafens första stycke kan meddelas endasl om nä­ringsidkaren faktiskt har i åtminstone något fall påkallat atl vUlkorel skall ingå i avtal raed viss konsuraenl. Själva erbjudandet är eraeUertid tiUräckligt. Det krävs inte alt avtal sora innefattar del påtalade villkoret verkligen har koramit till stånd.

Alt vid bedöraningen av ett visst vUlkors lillbörlighet hänsyn skall las till vederlaget och övriga omständigheter innebär atl varje viUkor måste prövas i sitt sararaanhang raed samtliga övriga avtalsviUkor. Man måste raed andra ord undersöka vilka effekter avtalet i sin helhet har för kon­suraenlen. Del innebär bl. a. all ell och sararaa villkor kan vara alt anse som otillbörligt i ett visst avtal men bör godtas i elt sararaanhang där de nackdelar villkoret raedför för konsuraenlen uppvägs av fördelar sora bereds honom i andra hänseenden. Här kan storleken av det pris sälja­ren betingar sig få betydelse. Ett villkor varigenora långtgående in­skränkningar görs i köparens rättigheter raed anledning av fel i godset kan således vara atl anse som godtagbart om varans pris ligger väsent­ligt lägre än det gängse marknadspriset raen däreraot böra stäraplas som

Prop. 1971:15

87

otillbörligt vid försäljning lUl gängse pris. En förutsättning för alt vill­koret i det förra fallet skaU godtas bör emellertid vara alt konsuraenlen görs tydligt uppmärksam på alt det låga priset utgör en kompensation för de försämrade viUkoren i andra hänseenden. Hänvisningen till "öv­riga omständigheter" innebär bl. a. atl också andra vUlkor än priset skall las i betraktande. Men den betyder också alt hänsyn skall las lill de för­hållanden i övrigl under vUka erbjudandet läranas. Till orasländigheier som kan influera på bedömningen hör vidare själva avlalsvUlkorets ut­formning och det sätt på vUket det presenteras för konsumenterna. 1 det hänseendet hänvisar jag till vad jag har anfört i den allraänna rao­tiveringen.

Elt förbud som raeddelas raed stöd av förevarande bestäraraelse skall gå ul på all näringsidkaren inte får framdeles använda sararaa eller vä­sentligen samma villkor i motsvarande sammanhang. Huravida väsentlig överenssläramelse föreligger raellan det förbjudna vUlkorel och ell vill­kor sora näringsidkaren tar in i senare erbjudanden till konsumenterna skall givetvis inle bedömas raed utgångspunkt i en formell järaförelse av villkorens språkliga utforraning. Del väsentliga är ora del nya vill­koret i fråga ora sina rättsliga och ekonoraiska verkningar är atl anse som identiskt eller likvärdigt med det förbjudna vUlkoret. Har förbu­det grundats på all elt villkor utformats eller presenterats på ell vilse­ledande sätt får jämförelsen gå ul på alt undersöka om det nya vUlkorel kan antas ha väsentligen sararaa vUseledande effekt på konsumenterna som det förbjudna villkoret.

Ett förbud gäller bara viUkorets användning "i motsvarande saraman­hang". Delta innebär lUl en början atl förbudet gäller bara vid försälj­ning tiU konsuraenter av varor eller tjänster för privat brak. Men också i övrigl begränsas förbudels verkan till sådana situationer som är lik­värdiga med den som underställts rådets prövning. Del innebär sålunda inte överträdelse av förbudet ora näringsidkaren använder det som otill­börligt stämplade vUlkoret vid försäljning av ell helt annat slags vara än sora avselts raed förbudet. Har rådel prövat en försäljning av en fa­briksny kapitalvara är förbudet inle utan vidare tillärapligl vid försälj­ning av begagnade varor av sarama slag. Avser förbudet användning av visst viUkor vid försäljning av en standardvara, gäller det i princip inte vid försäljning av vara som tUlverkas efter köparens speciella önskemål. All elt förbud inte kan åberopas när del förbjudna vUlkorel tagits in i ett visst avtal på köparen-konsumentens uttryckliga begäran fraragår av atl förbudet enligt lagtexten skall ta sikte på all hindra näringsidkaren att begära alt villkoret skall gälla. En annan oraständighel sora kan föran­leda att en förnyad användning av vUlkoret inle faller under förbudet är, såsom Svea hovrätt har framhåUit i sitt remissyttrande, att priset på va­ran har sänkts. Huruvida en prissänkning skall ha en sådan effekt beror dock på vad slags villkor del är fråga om och framför allt på om rådet

Prop. 1971:15

88

vid meddelande av sitt förbud har tillmätt prissättningen betydelse för otillbörlighetsbedömningen. Men även ora så varit fallet, kan naturligtvis inte en obetydlig prissänkning ulan vidare raedföra, att företagaren blir oförhindrad alt använda det förbjudna villkoret.

Under reraissbehandlingen har gjorts gällande, att det raåste bli svårt för marknadsrådel atl formulera förbuden och för de berörda näringsidkarna all bedöma vilka justeringar i avtalsvillkoren de raåste göra. Enligt rain raening har dessa svårigheter överdrivits. Rådet raåste självfallet utforraa sitt beslut så att den situation rådel haft alt pröva klart beskrivs i förbudet. Detta raåste raed andra ord konkretiseras (jfr prop. 1970: 57 s. 91). Om rådel avfattar beslutet relativt utförligt och framförallt ger en utförlig motivering för sin bedömning av ett visst villkor sora otillbörligt, lorde det inte bereda några större svårigheter i praktiken att avgöra, ora en senare användning av elt väsentligen lik­arlat villkor har skett under orasländigheier sora gör situationen lik­värdig raed den som rådet haft atl pröva. En näringsidkare som hyser tveksamhet rörande förbudets innebörd eller räckvidden av ett visst förbud kan för övrigl i allmänhet få klarhet genom atl rådföra sig med konsuraenlorabudsraannen.

Marknadsrådets förbud riktas forraelll bara mol den näringsidkare sora varit svarandepari i förfarandet inför rådel. Det ligger emellertid i sakens natur alt förbudet reellt sett får effekt också i förhållande lill andra näringsidkare, sora får kännedom ora förbudet, eftersom dessa rimligtvis norraalt raåste anse det raeningslöst att i fraratiden använda sarama villkor. Jag vill i detta samraanhang understryka del angelägna i all raarknadsrådels beslut publiceras så atl de får största möjliga sprid­ning öfr prop. 1970: 57 s. 169).

I överensslämraelse raed vad som gäller enligt 1 § marknadsförings­lagen skall förbud enligt förevarande bestämraelse förenas raed vite, ora detta inte av särskUda skäl är obehövligt. Som exempel på en situa­tion då vitesföreläggande kan underlåtas kan näranas del fallet atl kon­ sumenlorabudsraannen oeh en välrenoraraerad näringsidkare i fullt sara-förslånd och i syfte att få lill stånd ett principavgörande har enats om att frågan om elt visst villkors tiUbörUghet bör underställas marknads­rådet. Men del kan givelvis också tänkas andra fall då del är uppenbart alt rådels förbud kommer att respekteras även ulan alt vitesföreläg­gande meddelas.

Enligt NO bör domstol i mål om utdömande av vite inhämta yttrande från raarknadsrådet, ifaU del är tveksarat ora det villkor sora är aklueUl i raålet är likvärdigt med elt av rådet förbjudet villkor. Jag vill inte ute­sluta möjligheten av atl yttrande från rådel kan behöva inhämtas i verk­ligt tveksamraa fall. Jag vill dock understryka att det ankoraraer på dora­slolen alt självständigt avgöra huravida förutsättningama för uldöraan­de av vitet föreligger.

Prop.1971:15

89

I departeraentspromemorian berörs frågan vilken betydelse elt med­delat förbud skall tillmätas när det gäller alt bedöma, om ett i strid raot förbudet tillkoraraet avtalsvUlkor kan göras civUrättsligt gäUande. En­ligt promemorian får förhandenvaron av förbudet antas medföra att elt sådant villkor enligt allmänna rättsgrundsatser eller grunderna för 8 § skuldebrevslagen är ogiltigt. Under remissbehandlingen har från vissa håll uttalats tveksamhet rörande hållbarheten i denna slutsats.

Den aktuella frågeställningen rör komplicerade rättsliga sararaanhang, och det är överhuvudlaget knappast raöjligl att ge ett entydigt och för alla situationer gUtigt svar på spörsmålet. Frågan torde emellertid få ringa praktisk betydelse och är närmast av akademiskt intresse. Del är näraligen svårt atl länka sig alt en näringsidkare sora har överträtt ett av raarknadsrådet raeddelat förbud koraraer all ställa frågan om vill­korels civilrältsliga giltighet på sin spels genom atl söka genomdriva vill­koret i rättegång inför domstol. Så raycket kan dock sägas som att det endast är under mycket speciella omständigheter som en domstol i ett enskUt fall kan tänkas bedöma ett avtalsvillkor som civUrättsligt giltigt trots att marknadsrådel bedöral sarama villkor sora otillbörligt vid just den typ av kontrakt sora är aktuell i civilprocessen.

Näringslivet har i sitt reraissyltrande frarahåUit, alt departeraentspro­raeraorian inte behandlar frågan om lagens tillärapning på avtal med internationell anknytning. Jag vill med anledning härav påpeka atl den nya lagstiftningen i likhet med vad som gäller i fråga ora marknadsfö­ringslagen (prop. 1970:57 s. 92 f) inle är formellt begränsad lill vad som sker i Sverige. Avgörande för om generalklausulen skall tillämpas bör dock vara, om försäljningserbjudandet avser den svenska raarknaden. Försäljningserbjudanden som riktas lUl kunder utanför landets gränser bör däremot inle anses omfattade av lagstiftningen. Det sagda gäller oavsett ora erbjudandet läranas av svensk eller utländsk näringsidkare.

Andra stycket

I enlighet med vad jag har anfört i den allmänna motiveringen har i andra stycket av förevarande paragraf tagils upp föreskrift om all lagen är tUlämplig i fråga ora erbjudande som avser förvärv mot veder­lag av nyttjanderätt lill lösöre.

Tredje stycket

I promemorian har föreslagils att i överensstämmelse med vad som gäller enligt marknadsföringslagen förbud enligt generalklausulen skall kunna riktas inte bara raot näringsidkaren själv utan också raot den sora är anställd hos denne eUer i övrigt handlar på hans uppdrag. För­slaget har allraänt godtagits av remissinstanserna och även jag biträder förslagel. Föreskrift i ämnet har i enlighet härmed tagils upp i tredje styckel av förevarande paragraf.

Prop. 1971:15

90

Möjligheten att rikta förbud mot någon som är anställd hos en nä­ringsidkare torde uppkorama bara i undantagsfall. Som exerapel kan eraeUertid näranas del fallet alt elt utiändskt förelag bedriver försälj­ningsverksamhet här i landet genora representanter som inle driver själv­ständig rörelse utan är direkt anställda i det utländska förelaget. Det kan då vara praktiskt oeh kanskes den enda möjligheten all ge elt för­bud full effekt att rikta förbudet mol den anställde. Tänkbart är också att det kan uppkomma behov alt kunna rikta förbud mot en hos en näringsidkare anställd plalsförsäljare sora självständigt börjat använda avtalsvillkor vars lillbörlighet kan sällas i fråga.

Även bestämmelsen ora att föi-bud kan riktas mol den som handlar på näringsidkarens uppdrag lorde få ganska begränsad praktisk bety­delse. Närraast åsyftas sådana handelsresande sora inle är alt anse sora anställda. Undantagsvis kan eraeUertid en tiUärapning av bestäraraelsen aktualiseras också vid andra uppdragsförhållanden.

2  

§

Av skäl som jag har utvecklat närmare i den allmänna motiveringen skall lagen inte gälla i fråga om verksamhet som står under tillsyn av bankinspektionen eller försäkringsinspeklionen. Bestäraraelse härora har lagUs upp i förevarande paragraf.

3  

§

I departeraentsproraemorian har föreslagits alt ansökan om förbud skall göras av konsuraenlorabudsraannen och att, om denne i visst fall beslutar atl inle göra någon ansökan, rätt alt ansöka ora förbud skall liUkoraraa sararaanslulning av näringsidkare, konsumenter eller lön­tagare.

Förslagel har under remissbehandlingen inle föranlett annan erinran än all det från vissa håU har ifrågasatts om sararaanslulning av närings­idkare bör ges talerätl. För egen del anser jag atl sararaanslulning av näringsidkare kan ha sådant intresse av att otillbörliga avtalsvillkor inte tillämpas inom branschen att sammanslutningen bör ges talerält.

Bestäramelsen i förevarande paragraf av deparlementsförslaget har i enlighet härraed utforraats i full överenssläraraelse raed raotsvarande föreskrift i 3 § promeraorieförslaget.

47 §§

Enligt vad jag har anfört i den allraänna raotiveringen skall, i över­enssläraraelse raed vad sora har föreslagits i departeraentsproraeraorian, bestämraelserna i marknadsföringslagen om möjlighet för marknads­rådet att under vissa betingelser ompröva beslut i fråga om förbud (7 §), ora interiraisliskl förbud (8 §), ora befogenhet för konsuraenlorabuds­raannen alt raeddela förbudsföreläggande (9 §) och om behörighet för

Prop. 1971:15

91

domstol atl på lalan av åklagare döraa ut förelagt vite (10 § första styckel) äga motsvarande tiUämpning i fall sora avses i den nya lagen. I promemorieförslaget har detta kommit tUl uttryck genom en allmän hänvisning i 4 § lill nyssnämnda bestämmelser i marknadsföringslagen. För egen del anser jag emellertid alt lagen blir tydligare och mer lält-tillgänglig, om motsvarigheter tUl de nyss angivna bestämmelserna i marknadsföringslagen införs i den nu aktuella lagen. I enlighet härraed har deparleraentsförslaget, raed viss redaktionell avvikelse, utforraats så att 47 §§ motsvarar 79 §§ och 10 § första styckel marknadsförings­lagen.

Tillämpningen av de aktuella bestäraraelserna lorde inle ge upphov tUl några särskilda komplikationer. För fullsländighetens skull vUl jag här endast framhålla all allraän domstol vid prövning av lalan ora ul­döraande av ell av raarknadsrådet förelagt vite får förutsättas inle gå in på någon prövning av de sakliga förutsättningarna för vitesföreläggan-del. Inle heller lillkoramer det dorastolen all göra någon allmän över­prövning av föreläggandels lämplighet eller skälighet (jfr prop. 1970: 57 s. 92). En annan sak är atl dorastolen har alt noggrant pröva huruvida det påtalade förfarandet faller inora ramen för del av raarknadsrådet formulerade förbudet.

8.2 Förslaget till lag om ändring i lagen om marknadsråd

Enligt proraeraorieförslaget skall bestäraraelserna i lagen ora raark­nadsråd ulan inskränkning eller sakliga ändringar bli tillärapliga i fråga om marknadsrådels och konsumentorabudsmannens befattning med ärenden om förbud mot otillbörliga avtalsvUlkor. Härvid föratsatts i proraeraorian alt den särskUde ledaraot av rådet som enligt marknads-rådslagen skall utses för ärenden om otillbörlig raarknadsföring och sora skall ha särskUd insikt i konsuraentfrågor också skall vara särskUd ledaraot för ärenden om oliUbörliga avtalsviUkor.

Dessa förslag har i allmänhet läranats ulan eriman under reraissbe­handlingen. Elt par reraissinstanser anser dock alt del bör finnas ett starkare inslag av jurister i raarknadsrådet vid dess handläggning av ärenden enligt den nya lagen.

För egen del anser jag de nuvarande föreskrifterna i 4 § raarknads-rådslagen ora att rådels ordförande och vice ordförande skaU vara lag­kunniga och erfarna i domarvärv irmefatla tiUräckliga garantier för all den juridiska sakkunskapen blir på ett tillfredsställande sätt företrädd i raarknadsrådet vid dess handläggning av ärenden enligt den nya lagen. Jag är därför inle beredd alt lillraölesgå önskeraålen ora en förstärk­ning av juristinslaget.

I övrigt vill jag i likhet raed reraissinslanserna biträda promeraorieför­slaget i nu förevarande hänseende. Ett genoraförande av förslaget förut-

Prop. 1971:15

92

sätter inle några andra ändringar i marknadsrådslagen än all i de stad­ganden som innehåUer hänvisningar till marknadsföringslagen eller sora i övrigt hänför sig tUl ärenden om otillbörlig raarknadsföring las in hän­visningar också tiU den nya lagen om förbud mot otillbörliga avtalsvill­kor resp. ärenden om otUlbörliga avtalsvillkor. Därjämte bör i rabriken omedelbart före 13 § marknadsrådslagen ske ett oranäranande också av den nya lagen.

I enlighet härmed har i deparlementsförslaget lill lag ora ändring i marknadsrådslagen införts hänvisningar till den nya lagen ora förbud mot otillbörliga avtalsvillkor i 1 och 13 §§ saral 15 § andra stycket och 20 § andra stycket raarknadsrådslagen saral hänvisningar till ärenden om OtiUbörliga avtalsvillkor i 3, 4, 9 och 11 §§ raarknadsrådslagen, varjämte rubriken före 13 § samma lag underkastats den jämkning jag nyss angav.

8.3 Ikraftträdande

Den nya lagstiftaingen bör träda i kraft den 1 juli 1971. Några över­gångsbestämmelser torde inle vara behövliga. I likhet raed vad sora gäl­ler i fråga om marknadsföringslagen (prop. 1970: 57 s. 102) föreligger inte hinder mot att förbud enligt den nya lagen grundas på försäljnings-erbjudande som har gjorts före lagens ikraftträdande. I överensstäm­melse med vad jag uttalade vid tUlkomsten av marknadsföringslagen förutsätter jag emellertid alt möjligheten att grunda förbud på vad som har skett före ikraftträdandet kommer alt utnytjas bara i fall då det finns grundad anledning befara att vederbörande näringsidkare skall fortfara att tillämpa elt otillbörligt avtalsvillkor även därefter.

9. Hemställan

Jag hemsläller att lagrådets yttrande enligt 87 § regeringsformen ge­nora utdrag av statsrådsprotokollet inhäralas över förslagen till

1)

lag om förbud mot otillbörliga avtalsviUkor,

2)

lag om ändring i lagen (1970: 417) om marknadsråd m. m.

Vad föredraganden sålunda med instämmande av statsrådets övriga ledamöter hemstäUt bifaller Hans Maj:t Konungen.

Ur protokollet: Britta Gyllensten

Prop. 1971:15

93

Bilaga 1 Promemorie­försiaget

Förslag till

Lag om förbud mot otillbörliga avtalsvillkor

Härigenora förordnas som följer.

1    §. Erbjuder näringsidkare konsument alt mot vederlag förvärva

vara eUer tjänst på viUkor som raed hänsyn till vederlaget oeh övriga

orasländigheier raåste anses otiUbörligen gynna näringsidkaren eller nå­

gon i vars ställe han är, kan marknadsrådet meddela honom förbud atl

framdeles i motsvarande saramanhang begära, atl sararaa eUer lik­

nande viUkor skall gäUa. Förbud skall förenas med vite, om ej delta

av särskilda skäl är obehövligt.

Vad i första stycket sägs äger motsvarande tiUämpning, om närings­idkare erbjuder konsument att raot vederlag få nyttjanderätt till lösöre.

Förbud kan meddelas även anställd hos näringsidkare och annan som handlar på näringsidkarens vägnar.

2

§. Denna lag gäUer ej i fråga om verksamhet sora slår under tillsyn av bankinspektionen eller försäkringsinspeklionen.

3

§. Fråga om förbud enligt 1 § upplages efter ansökan. Sådan an­sökan göres av konsuraenlorabudsraannen. Beslutar denne för visst fall all ej göra ansökan, får ansökan göras av sammanslutning av närings­idkare, konsuraenter eUer löntagare.

4

§. I fall sora avses i denna lag äger 79 §§ saml 10 § första styc­ket lagen (1970: 00) ora otUlbörlig raarknadsföring raotsvarande lill-lämpning.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1971.

Prop. 1971:15

94

Bilaga 2 TUI lagrådet remitterade förslag

1    Förslag till

Lag om förbud mot otillbörliga avtalsvillkor

Härigenora förordnas sora följer.

1    §. Erbjuder näringsidkare konsuraenl alt raot vederlag förvärva

vara eller tjänst för privat bruk på vUlkor, sora raed hänsyn till veder­

laget och övriga orasländigheier raåste anses otillbörligt raot konsumen­

ten, kan marknadsrådel, ora så är påkallat från allraän synpunkt, raed­

dela näringsidkaren förbud att fraradeles begära, all sararaa eller väsent­

ligen sararaa vUlkor skall gälla i raotsvarande saramanhang. Förbud

skall förenas med vite, ora ej delta av särskilda skäl är obehövligt.

Vad i första stycket sägs äger raotsvarande tillärapning, ora närings­idkare erbjuder konsuraenl all mot vederlag få nyttjanderätt till lösöre för privat bruk.

Förbud kan meddelas även anställd hos näringsidkare och annan sora handlar på näringsidkarens vägnar.

2

§. Denna lag gäller ej i fråga ora verksarahet sora står under tillsyn av bankinspektionen eller försäkringsinspeklionen.

3

§. Fråga ora förbud enligt 1 § upptages efter ansökan. Sådan an­sökan göres av konsuraenlorabudsraannen. Beslutar denne för visst fall all ej göra ansökan, får ansökan göras av sararaanslulning av närings­idkare, konsuraenter eUer löntagare.

4

§. Beslut i fråga ora förbud enligt denna lag utgör ej hinder atl samma fråga prövas på nytt, när ändrade förhållanden eller annat sär­skilt skäl föranleder del.

5

§. Ora särskUda skäl föranleder del, kan förbud raeddelas även för liden lill dess slutligt beslut föreligger.

6

§. Fråga ora förbud enUgt 1 § får i fall sora ej är av större vikt prövas av konsuraenlorabudsraannen genora all den sora anlages ha företagit handling, sora avses i 1 §, förelägges förbud till godkännande omedelbart eUer inora viss tid (förbudsföreläggande).

Har föreläggande godkänts, gäller det sora förbud sora raeddelals av m.arknadsrådet. Godkännande sora sker sedan den i föreläggandet ut­satta tiden har gått till ända är dock utan verkan.

Närraare besläramelser ora förbudsföreläggande raeddelas av Ko­nungen.

7    §. Talan ora utdömande av vite föres vid allmän doraslol av åkla­

gare. Sådan lalan får väckas endast efter anraälan av konsumenlora­

budsraannen eller av annan som hos marknadsrådel ansökt om förbudet.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1971.

Prop. 1971:15

95

2    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1970: 417) om marknadsråd m. ni.

Härigenom förordnas, att 1, 3, 4, 9, 11, 13, 15 och 20 §§ samt rabri­ken närmast före 13 § lagen (1970: 417) ora marknadsråd ra. ra. skall ha nedan angivna lydelse.

(Nuvarande lydelse)

Marknadsrådet handlägger ären­den enligt lagen (1953: 603) ora motverkande i vissa fall av kon­kurrensbegränsning inora närings­livet och lagen (1970:412) om otillbörlig raarknadsföring.

(Föreslagen lydelse)

1 §

Marknadsrådet handlägger ären­den enligt lagen (1953: 603) om motverkande i vissa fall av kon­kurrensbegränsning inora närings­livet, lagen (1970: 412) om otiU­börlig marknadsföring och lagen (1971:00) om förbud mot otill­börliga avtalsvUlkor.

3

§

Marknadsrådet beslår av ordfö­rande och vice ordförande saral åtla andra ledamöter, av vilka två är särskUda ledamöter, en för ärenden om konkurrensbegräns­ning och en för ärenden om otill­börlig marknadsföring.

Marknadsrådet beslår av ord­förande och vice ordförande saml åtta andra ledamöter, av vilka två är särskilda ledamöter, en för ärenden om konkurrensbegräns­ning och en för ärenden ora otill­börlig raarknadsföring eller otUl­börliga avtalsviUkor.

4

§

Ordföranden och vice ordfö­randen skall vara lagkunniga och erfarna i domarvärv. Ledaraolen för ärenden om konkurrensbe­gränsning skall ha särskild insikt i näringslivets förhållanden och le­damoten för ärenden ora otillbör­lig raarknadsföring särskild insikt i konsumentfrågor. Ordföranden, vice ordföranden och de särskilda ledamöterna får ej utses bland personer sora kan anses företräda

Ordföranden och vice ordföran­den skall vara lagkunniga och er­farna i doraarvärv. Ledaraolen för ärenden ora konkurrensbegräns­ning skaU ha särskild insikt i nä­ringslivets förhållanden och leda­raolen för ärenden ora otillbörlig raarknadsföring eller otillbörliga avtalsvUlkor särskUd insikt i kon­sumentfrågor. Ordföranden, vice ordföranden och de särskilda leda­möterna får ej utses bland  per-

' Promemorieförslaget till lag om ändring i lagen om marknadsråd m. m. är, frånsett vissa redaktionella jämkningar, likalydande med det till lagrådet remitte­rade förslagel.

Prop. 1971:15

96

(Nuvarande lydelse)

företagarintressen    eller    konsu raenl- och löntagarintressen.

(Föreslagen lydelse)

söner   sora   kan   anses   företräda

företagarintressen     eller    konsu­

ment- och löntagarintressen.

För vice----------------------------------- även ersättare.

9 §

Marknadsrådet är------------- 

Av de särskUda ledamöterna deltager vid handläggning av ären­de om konkurrensbegränsning endast den som utsetts för sådana ärenden och vid handläggning av ärende om oliUböriig marknads­föring endast den som utsetts för sådana ärenden.

Ordföranden kan-------------- 

--------- löntagarintressen deltaga.

Av de särskUda ledamöterna deltager vid handläggning av ären­de ora konkurrensbegränsning en­dast den sora utsetts för sådana ärenden och vid handläggning av ärende om otillbörlig raarknadsfö­ring eller otillbörliga avtalsvillkor endast den sora utsetts för sådana ärenden.

---- av ärende.

11 §

För konkurrensbegränsnings-frågor finns en näringsfrihelsom-budsraan och för frågor om otill­börlig marknadsföring en konsu­raentorabudsraan.

Orabudsraan utses---------- 

För konkurrensbegränsningsfrå­

gor finns en näringsfrihetsombuds-

raan och för frågor ora otillbörlig

raarknadsföring och frågor om

otillbörliga avtalsvillkor en konsu­

raentorabudsraan.

--------- vara lagkunnig.

Förfarandet i ärenden om otillbörlig mark­nadsföring

Förfarandet i ärenden om otillbörlig mark­nadsföring eller otill­börliga  avtalsvillkor

13 §

Ansökan om förbud enligt 1 § lagen (1970:412) om olUlböriig marknadsföring göres skriftligen. Av ansökningen skall framgå de skäl på vilka ansökningen grandas och den utredning sökanden åbe­ropar.

Ansökan ora förbud enlig* 1 § lagen (1970:412) ora otUlbörlig marknadsföring eller 1 § lagen (1971:00) om förbud mol otill­börliga avtalsvillkor göres skriftli­gen. Av ansökningen skall fraragå de skäl på vilka ansökningen grun­das och den utredning sökanden åberopar.

15 §

Ärende får-------------- sådant saramanlräde.

Fråga om förbud enUgt 8 § la-

Fråga om förbud enligt 8 § la-

gen (1970:412) ora oliUböriig gen (1970: 412) ora otillbörlig marknadsföring kan prövas utan     marknadsföring eller   5   §   lagen

Prop.1971:15

97

(Nuvarande lydelse)

samraanträde enligt 14 § första stycket. Sådant förbud får dock ej meddelas utan att den som förbu­det avser fått tUlfälle atl yttra sig i frågan, såvida det icke finns anled­ning antaga all han avvikit eller el­jest håller sig undan.

(Föreslagen lydelse)

(1971: 00) om förbud mot otillbör­liga avtalsvillkor kan prövas ulan sammanträde enligt 14 § första stycket. Sådant förbud får dock ej raeddelas utan alt den sora förbu­det avser fått lUlfäUe att yttra sig i frågan, såvida del icke finns an­ledning antaga att han avvikit eller eljest håller sig undan.

20

§

Skall inlaga--------------- 

Delgivning av beslut, sora inne­fattar vitesföreläggande enligt la­gen (1953: 603) om motverkande i vissa fall av konkurrensbegräns­ning inom näringslivet eller lagen (1970:412) om otillbörlig mark­nadsföring, får ej ske enligt 12 § delgivningslagen (1970: 428), med raindre anledning förekomraer alt den sökte avvikit eller eljest hål­ler sig undan.

 genora delgivning.

Delgivning av beslut, sora inne­fattar vitesföreläggande enligt la­gen (1953: 603) ora motverkande i vissa fall av konkurrensbegräns­ning inom näringslivet, lagen (1970: 412) om olUlböriig raark­nadsföring eller lagen (1971: 00) om förbud mot otillbörliga avtals­villkor, får ej ske enligt 12 § del­givningslagen (1970:428), med raindre anledning förekoraraer att den sökte avvikit eller eljest hål­ler sig undan.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1971.

Prop. 1971:15

98

Utdrag av protokoll, hållet i lagrådet den 25 januari 1971.

Närvarande: f. d. justitierådet REGNER, regeringsrådet MARTENIUS, justitierådet BERNHARD, justitierådet HESSER.

Enligt lagrådet den 15 januari 1971 tiUhandakoraraet utdrag av proto­koll över justitieärenden, håUet inför Hans Maj:t Konungen i statsrådet den 17 deceraber 1970, hade Kungl. Maj:l förordnal, atl enligt 87 § re­geringsformen lagrådets utlåtande skulle inhämtas över upprättade för­slag lill lag om förbud mot otillbörliga avtalsvUlkor och lag om ändring i lagen (1970: 417) om marknadsråd m. m.

Förslagen, sora finns bilagda detta protokoll, hade inför lagrådet före­dragils av hovrättsassessorn Johan[REDACTED_EFTERNAMN].

Lagrådet yttrade:

Lagrådet har anselt sig icke böra ingå på något bedöraande av de i re­missprotokollel redovisade uttalandena angående föratsättningarna för alt köpevUlkor i särskilda fall skall anses otillbörliga eller de exempel sora härvid anförts. I anslulning liU departeraentschefens uttalanden härora i vissa hänseenden (t. ex. beträffande köpevillkoret "i befint­ligt skick") väl kategoriska vill lagrådet betona all, såsora departe­raentschefen anfört, det icke är raöjligt all på förhand ta ställning lill hur villkorsbedöraningen bör bliva i enskUda fall. Denna raåste bero på prövning med hänsyn till saratliga föreliggande förhållanden.

Beträffande 1 § i förslaget lUl lagen ora förbud raot otillbörliga avtals­villkor synes det vara önskvärt atl redan i inledningen anges vad sora är föreraål för förbud enligt lagen, näraligen villkor varora här är fråga. Lagrådet förordar all första stycket i paragrafen får denna lydelse:

Ora villkor, som näringsidkare använder vid erbjudande av vara eller tjänst tUl konsument för enskilt bruk, raed hänsyn till vederlaget och öv­riga orasländigheier raåste anses sora otillbörligt raot konsuraenlen, kan raarknadsrådet, såvida del är påkallat från allmän synpunkt, meddela nä­ringsidkaren förbud alt framdeles i liknande fall använda samma eller väsentligen samma villkor. Förbud skall förenas raed vite, ora ej delta av särskUda skäl är obehövligt.

Eftersom lagen enbart handlar ora ell slag av förbud, näraligen förbud enligt 1 §, bör i 3 och 6 §§ orden "enligt 1 §" ulgå.

Ur protokollet: Ingrid[REDACTED_EFTERNAMN]

Prop. 1971:15

99

Utdrag av protokollet över justitieärenden, hållet inför Hans Maj:t Ko­nungen i statsrådet på Stockholms slott den 5 februari 1971.

Närvarande: stalsrainislern[REDACTED_EFTERNAMN], rainistern för utrikes ärendena[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], ASP­LING, SVEN-ERIC[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], ODH­NOFF,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], LÖF­BERG,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Statsrådet Lidbora anmäler efter gemensara beredning raed statsrådets övriga ledaraöler lagrådets yttrande över förslagen till

1)

lag om förbud mol otillbörliga avtalsvillkor,

2)

lag om ändring i lagen (1970: 417) om marknadsråd m. m. Föredraganden redogör för lagrådels yttrande. Han förordar, all vissa

redaktionella jämkningar görs i de tUl lagrådet remitterade lagförslagen, och heraställer, all Kungl. Maj:t genom proposition föreslår riksdagen alt antaga förslagen raed sålunda vidtagna ändringar.

Med bifall till vad föredraganden sålunda raed insläraraande av statsrådets övriga ledamöter hemställt förordnar Hans Maj:t Konungen att till riksdagen skall avlålas proposition av den lydelse bilaga till detta protokoll ulvisar.

Ur protokollet: Britta Gyllensten

Prop. 1971:15

100

Innehållsförteckiung

Sid.

Propositionen

1

Propositionens huvudsakliga innehåll

1

Lagförslag

2

Utdrag av statsrådsprotokollet den 17 december 1970

6

1.

Inledning

6

2.

Gällande ordning ra. ra.

7

2.1

Avlalsrältslig lagstiftning ra. m.

7

2.2

Köprältslig lagstiftning

8

2.3

Utredningar på köp- och avtalsrättens oraråde

9

2.4

Lagstiftningen ora otillbörlig marknadsföring m. ra.

10

3. Genomgång av forraulärviUkor m. ra.

13

3.1

Departemenlsproraeraorian

13

3.2

Reviderade forraulär

15

3.3

Statens pris- och kartellnämnds undersökning

17

4.

Proraeraorieförslaget

18

5.

Reraissyttrandena

28

6.

Departeraentschefen

55

6.1

Allraänna överväganden

55

6.2

Huvuddragen av lagstiftningen

67

7.

Upprättade lagförslag

80

8.

Specialmolivering

81

8.1

Förslaget till lag ora förbud raot otillbörliga avtalsviUkor       81

8.2

Förslagel lill lag om ändring i lagen ora raarknadsråd

91

8.3

Ikraftträdande

92

9. Hemställan

92

BUaga 1: Proraeraorieförslaget

93

Bilaga 2: De lill lagrådet reraitlerade lagförslagen

94

Utdrag av lagrådets protokoll den 25 januari 1971

98

Utdrag av statsrådsprotokollet den 5 februari 1971

99

MARCUS BOKTR. STHLM 1171    700693