Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1976/77:141 Regeringens proposition

1976/77:141

om ändring i lagen (1974: 371) om rättegången i arbetstvister, m. m.

beslutad den 30 mars 1977.

Regeringen föreslår riksdagen att antaga de förslag som har upptagits i bifogade utdrag av regeringsprotokoll.

På regeringens vägnar

THORBJÖRN[REDACTED_EFTERNAMN]

PER[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

De senaste årens arbetsrättsliga reformarbete har medfört en markant ökning av måhillströmningen till arbetsdomstolen (AD). Trots fortlö­pande personalförstärkningar är domstolens arbetsläge f. n. ansträngt. Och domstolens arbetsbörda kan väntas öka ytterligare, bl. a. som en följd av att lagen (1976: 580) om medbestämmande i arbetslivet (MBL) trädde i kraft vid årsskiftet.

Mot denna bakgrund läggs i propositionen fram förslag som syftar till att minska AD:s arbetsbörda, förenkla domstolens arbetsformer och i övrigt underlätta domstolens verksamhet.

Det viktigaste förslaget går ut på att begränsa tillströmningen av mål till AD genom att vissa mål förs över från AD som första domstol till tingsrätt, med möjlighet för part att överklaga tingsrätts dom hos AD. Enligt de nya behörighetsregler som föreslås skall enbart arbetsgivar-och arbetstagarorganisationer och arbetsgivare som själva har slutit kol­lektivavtal få väcka talan direkt hos AD. Vidare skall gälla som fömt­sättning för AD:s behörighet att målet gäller tvist om kollektivavtal eller om tillämpningen av MBL eller att målet gäller arbetstvist i övrigt mel­lan parter, som är bundna av kollektivavtal, eller i vilken enskild icke kollektivavtalsbunden arbetstagare som berörs av tvisten sysselsätts i ar­bete på vilket arbetsgivaren tillämpar kollektivavtal. Med denna utform­ning av behörighetsreglerna får enskilda arbetsgivare som inte har slutit kollektivavtal och enskilda arbetstagare, organiserade eller oorganise­rade, vända sig till tingsrätt som första donwtol om de vill väcka talan i arbetstvist.

I anslutning tUl ändringen i behörighetsreglerna föreslås att anspråk som framställs vid tingsrätt i form av ansökan om lagsökning eller betal-

1   Riksdagen 1976/77. 1 saml. Nr 141

Prop. 1976/77:141

2

ningsföreläggande skall färdigbehandlas av tingsrätten, även om ansprå­ket visar sig vara tvistigt. Målet skall alltså inte som f. n. överlämnas till AD när tvisten rör organiserad arbetstagare.

Sammantagna beräknas de här redovisade förslagen leda till att den nuvarande måltillströmningen minskar med 3040 %.

Ett annat förslag innebär att AD skall i fortsättningen kunna avgöra mera okomplicerade mål i en mindre sammansättning, bestående av ordförande jämte en arbetsgivarledamot och en arbetstagarledamot. Yt­terUgare förslag går ut på att AD skall få möjlighet att i likhet med tingsrätterna meddela s. k. tredskodom mot part, som uteblir från sam­manträde för muntlig förberedelse eller huvudförhandling, och att dom­stolen skall få ökade möjligheter att efter skriftlig eller muntlig förbe­redelse avgöra mål på handlingarna, alltså utan att huvudförhandling hålls i målet.

Det föreslås också att AD tillförs ytterligare en s. k. ämbetsmannale-damot med särskild insikt i förhållandena på arbetsmarknaden och yt­terligare en ledamot som representerar de offentliga arbetsgivama.

De föreslagna ändringama i nu gällande regler föreslås träda i kraft den 1 juli 1977.

Prop. 1976/77:141

1    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1974: 371) om rättegången i arbetstvister

Härigenom föreskrives i fråga om lagen (1974: 371) om rättegången i arbetstvister

dels att 2 kap. 1, 2 och 57 §§, 3 kap. l-,och 69 §§, 4 kap. 5 och 911 §§ samt 5 kap. 1 § skall ha nedan angivna lydelse,

dels att i lagen skall införas en ny paragraf, 2 kap. 8 §, av nedan an­givna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 KAP.

1 §»

Arbetsdomstolen skall som för­sta domstol upptaga och avgöra tvist om kollektivavtal och annan arbetstvist, som avses i lagen (1976: 580) om medbestämmande i arbetslivet, samt arbetstvister i övrigt mellan arbetsgivare eller ar­betsgivarorganisation, å ena sidan, och arbetstagarorganisation eller medlem i sådan organisation, å andra sidan.

Att arbetsdomstolen även i an­nat fall än som avses i första styc­ket prövar arbetstvist som första domstol, därom finns särskilda be­stämmelser.

Arbetsdomstolen skall som förs­ta domstol upptaga och avgöra tvist som väckes av arbetsgivar- el­ler arbetstagarorganisation eller av arbetsgivare som själv slutit kol­lektivavtal, om målet gäller

1.

tvist om kollektivavtal eller annan arbetstvist som avses i lagen (1976: 580) om medbestämmande i arbetslivet,

2.

arbetstvist i övrigt under för­utsättning att kollektivavtal gäller mellan parterna eller att enskild arbetstagare som beröres av tvisten sysselsattes i arbete som avses med kollektivavtal vilket arbetsgivaren är bunden av.

Arbetsdomstolen är behörig domstol enligt första stycket även när kollektivavtal tillfälligt icke gäller.

Gemensamt med arbetstvist enligt första eller andra stycket får hand­läggas även annan arbetstvist mellan samma eller olika parter, om domstolen med hänsyn till utredningen och övriga omständigheter fin­ner sådan handläggning lämplig. När skäl därtill föreligger, kan domsto­len åter särskilja målen.

2 § Annan arbetstvist än som avses i 1 § skall upptagas och avgöras av tingsrätt.

Talan som avses i I § och som föres av arbetsgivare, som själv slutit   kollektivavtal,   eller  av   ar-

1 Senaste lydelse 1976: 581.

Prop. 1976/77:141

Nuvarande lydelse

I sådan tvist får arbetsgivaren sökas vid rätten i den ort där ar­betstagaren har sitt hemvist.

Föreslagen lydelse

betsgivar- eller arbetstagarorgani­sation för egen del får väckas vid tingsrätt i stället för vid arbets­domstolen. Är svaranden organi­sation, eller skulle enligt 4 kap. 5 § andra stycket organisation ha stämts in om tvisten hade väckts vid arbetsdomstolen, får det dock ske enbart med stöd av sådant av­tal som anges i 10 kap. 16 § rätte­gångsbalken.

I arbetstvist enligt första eller andra stycket får arbetsgivaren sö­kas vid rätten i den ort där arbets­tagaren har sitt hemvist.

5

§

Har mål, som enligt 1 § skall upptagas och avgöras av arbets­domstolen, väckts vid tingsrätt, skall det på yrkande av part över­lämnas till arbetsdomstolen. Har talan i sådant mål fullföljts till ar­betsdomstolen, skall målet på yrkande av part utan stämning företagas till handläggning där. Talan skall anses väckt vid arbets­domstolen, när ansökan om stäm­ning inkom till tingsrätten.

Har talan väckts vid tingsrätt av medlem i arbetsgivar- eller arbets­tagarorganisation och kan organi­sationen enligt 1 § och 4 kap. 5 § föra denna talan vid arbetsdomsto­len, skall organisationen beredas tillfälle att uppge om den vill föra talan där. Detsamma gäller när tvist om kollektivavtal väckts vid tingsrätt av den som har varit medlem i arbetsgivar- eller arbets­tagarorganisation som slutit avta­let. Förklarar därvid organisatio­nen att den vill föra talan vid ar­betsdomstolen, skall målet över­lämnas dit.

Har I annat fall än som avses i första stycket mål, som enligt 1 § skall upptagas och avgöras av ar­betsdomstolen, väckts vid tingsrätt, skall det på yrkande av part över­lämnas till arbetsdomstolen. Har målet avgjorts av tingsrätt och där­ifrån fullföljts till arbetsdomstolen, skall det på yrkande av part före­tagas till handläggning som om ta­lan hade väckts där.

/ fall som avses i första eller andra stycket skall talan anses väckt vid arbetsdomstolen, när an­sökan om stämning inkom till tingsrätten.

Prop. 1976/77: 141

5

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Finner hovrätt eller högsta domstolen att dit fullföljt mål rät­teligen skulle ha fullföljts till ar­betsdomstolen, skall målet över­lämnas till denna domstol.

Mot beslut varigenom mål överlämnats till arbetsdomstolen får talan ej föras. Har annan domstol än högsta domstolen överlämnat målet, skall arbets­domstolen, om den finner sig icke vara behörig, visa målet åter till den domstol som överlämnat det.

6 §

Finner arbetsdomstolen sig icke

Har talan väckts vid arbetsdom-

vara behörig enligt 1 § att upptaga stolen av medlem i arbetsgivar-mål som väckts där, skall dom- eller arbetstagarorganisation, eller stolen på yrkande av part hänvisa i tvist om kollektivavtal av den målet till tingsrätt som är behörig.       som  varit medlem  i organisation

som slutit avtalet, och förklarar ej organisationen att den vill föra talan där enligt 1 § och 4 kap. 5 §, skall målet på yrkande av part hänvisas till tingsrätt som är behö­rig. Detsamma gäller om arbets­domstolen i annat fall finner sig icke vara behörig enligt 1 § att pröva talan som har väckts där.

Meddelas i arbetsdomstolen beslut, varigenom viss tingsrätt förkla­ras icke vara behörig att upptaga mål som har väckts vid tingsrätten, skall arbetsdomstolen på yrkande av part hänvisa målet till annan tings­rätt som är behörig.

Har skilda domstolar genom beslut som vunnit laga kraft funnits obe­höriga, skall arbetsdomstolen, om den finner någon av dem vara behö­rig, på ansökan av part hänvisa målet till den tingsrätt, som bort upptaga målet. Sådan ansökan skall göras inom en månad från den dag då det sist meddelade beslutet vann laga kraft.

Bestämmelsema i denna paragraf gäller ej, om domstols bristande be­hörighet beror på att målet ej skall handläggas enligt denna lag.

7 

§

Finner hovrätt eller högsta dom­stolen att dit fullföljt mål rätteli­gen skulle ha fullföljts till arbets­domstolen, skall målet överlämnas till denna domstol.

Finner arbetsdomstolen att dit fullföljt mål rätteligen skulle ha full­följts till hovrätt, skall arbetsdomstolen överlämna målet till vederbö­rande hovrätt.

Prop. 1976/77:141

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 §

Mot beslut varigenom mål över­lämnats till arbetsdomstolen får ta­lan ej föras. Har annan domstol än högsta domstolen överlämnat må­let, skall arbetsdomstolen, om den finner sig icke vara behörig, visa målet åter till den domstol som överlämnat det.

3 KAP.

Arbetsdomstolen      består högst   tre   ordförande,   högst vice ordförande samt fjorton dra ledamöter.

1 §2

av

Arbetsdomstolen består av högst

tre     tre ordförande, högst tre vice ord­an-     förande samt sexton andra leda­möter.

Ledamot skall vara svensk medborgare och får ej vara omyndig eller i konkurstillstånd. Innan ledamot tar säte i arbetsdomstolen, skall han ha avlagt domared.

För annan ledamot än ordförande skall finnas högst tre ersättare. Vad i denna lag sägs om ledamot gäller även ersättare, om ej annat särskilt anges.

Ledamöter och ersättare förordnas av regeringen för tre år.

2

§

Ordförande, vice ordförande och två andra ledamöter utses bland personer som ej kan anses företräda arbetsgivar- eller arbets-tagarintressen.

Ordförande, vice ordförande och tre andra ledamöter utses bland personer som ej kan anses företräda arbetsgivar- eller arbets-tagarintressen.

Ordförande och vice ordförande skall vara lagkunniga och erfarna i domarvärv.

De två andra ledamöterna skall ha särskild insikt i förhållandena på arbetsmarknaden.

De tre andra ledamötema skall ha särskild insikt i förhållandena på arbetsmarknaden.

3 ¥

Av övriga tolv ledamöter utses

fyra efter förslag av Svenska ar­betsgivarföreningen,

en efter förslag av Svenska kommunförbundet och Lands­tingsförbundet,

en såsom representant för staten som arbetsgivare,

2          Senaste lydelse 1975: 1294.

3          Senaste lydelse 1976: 581.

Av övriga tretton ledamöter ut­ses

fyra efter förslag av Svenska ar­betsgivareföreningen ,

en efter förslag av Svenska kom­munförbundet,

en efter förslag av Landstings­förbundet,

en såsom representant för sta­ten som arbetsgivare.

Prop. 1976/77:141

7

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

fyra efter förslag av Landsorga-

fyra efter förslag av Landsorga­

nisationen i Sverige,

nisationen i Sverige,

två efter förslag av Tjänstemän-

två efter förslag av Tjänstemän­

nens centralorganisation.

nens centralorganisation.

Vad i första stycket sägs om utseende av ledamot äger motsvarande tillämpning på utseende av ersättare för sådan ledamot. Av ersättarna för de ledamöter som utses efter förslag av Tjänstemännens centralor­ganisation skall dock två utses efter förslag av Centralorganisationen SACO/SR.

Förslag till ledamöter och ersättare skall upptaga minst dubbelt så många personer som de som skall utses med ledning av förslaget. Har sådant förslag ej avgetts, förordnar regeringen ändå ledamöter och ersät­tare till föreskrivet antal.

4 

§

Är ordförande hindrad att tjänstgöra, får vice ordförande in­träda i ordförandes ställe. Ersätta­re för vice ordförande får dock inträda i ordförandes ställe endast vid handläggning som avses i 7 §.

Är annan ledamot än ordföran­de hindrad att tjänstgöra i visst mål, inträder ledamot eller ersätta­re som utsetts på motsvarande sätt. Därvid anses ledamöter som ut­setts efter förslag av Svenska kom­munförbundet och Landstingsför­bundet samt ledamot som repre­senterar staten som arbetsgivare ha utsetts på samma sätt.

Är ordförande hindrad att tjänstgöra, får vice ordförande in­träda i ordförandes ställe. Detta gäller dock ej ersättare för vice ordförande.

Är annan ledamot än ordfö­rande hindrad att tjänstgöra i visst mål, inträder ledamot eller ersät­tare som utsetts på motsvarande sätt. Därvid anses ledamot som ut­setts efter förslag av Svenska kom­munförbundet och Landstingsför­bundet samt ledamot som repre­senterar staten som arbetsgivare ha utsetts på samma sätt.

Kan ledamot eller ersättare ej tillkallas enligt andra stycket, får ord­föranden i målet kalla annan lämplig person att tjänstgöra som tillfällig ersättare.

Arbetsdomstolen sammanträder med ordförande samt högst sex och lägst fyra andra ledamöter. Av de ledamöter som avses i 2 § delta­ger högst tre och lägst en. Av de ledamöter som avses i 3 § deltager högst fyra och lägst två, lika många för vardera arbetsgivarsi­dan och arbetstagarsidan.

6 §

Arbetsdomstolen är domför med ordförande samt högst sex och lägst fyra andra ledamöter. Av de ledamöter som avses i 2 § deltager högst tre och lägst en. Av de leda­möter som avses i 3 § deltager högst fyra och lägst två, lika många för vardera arbetsgivarsi­dan och arbetstagarsidan.

Arbetsdomstolen är även dom-för med ordförande samt en leda­mot för vardera arbetsgivarsidan och arbetstagarsidan

1. vid huvudförhandling i mål som saknar betydelse för ledning

Prop. 1976/77:141

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

av  rättstillämpningen  och  även  i övrigt är av enklare beskaffenhet,

2.

vid avgörande av mål utan huvudförhandling,

3.

vid annan handläggning som ej sker vid huvudförhandling.

Vill någon ledamot vid hand­läggning enligt andra stycket att mål skall avgöras eller viss fråga prövas av domstolen i den sam­mansättning som föreskrives i förs­ta stycket, gäller hans mening som domstolens beslut.

7 

§

Arbetsdomstolen är domför med ordförande samt en ledamot för vardera arbetsgivarsidan och arbetstagarsidan

vid måls avgörande utan huvud­förhandling,

vid syn utom huvudförhandling,

vid prövning av yrkande om förordnande för tiden intill dess lagakraftägande dom eller beslut föreligger i målet,

vid meddelande av förordnande som sägs i 4 kap. 14 § tredje styc­ket denna lag eller i 50 kap. 8 § andra stycket eller 52 kap. 7 § tredje stycket rättegångsbalken,

vid behandling av fråga om prövningstillstånd som sägs i 22 § lagen (1974: 8) om rättegången i tvistemål om mindre värden.

Vill någon ledamot vid hand­läggning enligt första stycket att mål som fullföljts till arbetsdom­stolen genom vad skall avgöras ef­ter huvudförhandling eller att el­jest viss fråga skall prövas av domstolen i den sammansättning som föreskrives i 6 §, gäller hans mening som domstolens beslut.

Ordförande får ensam på ar­betsdomstolens vägnar företaga förberedande åtgärd samt meddela beslut om avskrivning av mål.

Under förberedelse som avses i 4 kap. 9 § får ordföranden även

1.

pröva yrkande om kvarstad eller skingringsförbud,

2.

meddela beslut om avvisande av mål, om det är uppenbart att rättegångshinder föreligger,

3.

meddela tredskodom,

4.

meddela dom över yrkande som har medgivits eller eftergivits,

5.

stadfästa förlikning.

8

§

Vid annan handläggning än som avses i 7 § och som ej sker vid huvudförhandling eller syn är arbetsdomstolen domför med ord­förande. Sådan handläggning kan

Handläggning som avses i 7 § första stycket kan enligt ordföran­des uppdrag också ombesörjas av annan lagfaren tjänsteman vid domstolen,      vilken      förordnats

Prop. 1976/77:141

Nuvarande lydelse

enligt ordförandes uppdrag också ombesörjas av annan lagfaren tjänsteman vid domstolen, vilken förordnats därtill av domstolen.

Föreslagen lydelse därtill av domstolen.

9 §

Finner arbetsdomstolen vid överläggning till dom eller beslut den rådande meningen avvika från rättsgmndsats eller lagtolk­ning som den senast antagit, kan domstolen i den sammansättning som föreskrives i 6 § förordna att målet eller viss i målet uppkom­men rättsfråga skall avgöras av domstolen i dess helhet.

När mål avgöres av arbets­domstolen i dess helhet, skall alla ledamöter eller ersättare för dem deltaga i avgörandet. Sådant avgö­rande kan fattas utan huvudför­handling.

Finner arbetsdomstolen vid överläggning till dom eller beslut den rådande meningen avvika från rättsgmndsats eller lagtolk­ning som den senast antagit, kan domstolen i den sammansättning som föreskrives i 6 § första stycket förordna att målet eller viss i må­let uppkommen rättsfråga skall avgöras av domstolen i dess hel­het.

När mål eller viss däri upp­kommen fråga avgöres av arbets­domstolen i dess helhet, skall alla ledamöter eller ersättare för dem deltaga i avgörandet. Av de leda­möter eller ersättare som har ut­setts efter förslag av Svenska kommunförbundet och Lands­tingsförbundet deltager dock en­dast en.

Avgörande som avses i andra stycket kan fattas utan huvudför­handling.

4 KAP.

5 §

I tvist om kollektivavtal kan or­ganisation, som slutit avtalet, väcka och utföra talan vid arbets­domstolen för den som är eller har varit medlem i organisationen. I annan arbetstvist kan arbetsgi­var- eller arbetstagarorganisation som avses i 6 § lagen (1976: 580) om medbestämmande i arbetslivet väcka och utföra talan vid arbets­domstolen för medlem i organisa­tionen. Den som är eller har varit medlem i sådan organisation har rätt att själv väcka och utföra ta­lan, om han visar att organisatio­nen undandrager sig att tala på hans vägnar. Vad som finns före-

* Senaste lydelse 1976: 581.

I tvist om kollektivavtal kan organisation, som slutit avtalet, väcka och utföra talan vid arbets­domstolen för den som är eller har varit medlem i organisationen.

1

annan  arbetstvist som  anges i

2

kap. I § kan arbetsgivar- eller arbetstagarorganisation som avses i 6 § lagen (1976: 580) om med­bestämmande i arbetslivet väcka och utföra talan vid arbetsdom­stolen för medlem i organisatio­nen. Vad som finns föreskrivet om part beträffande jävsförhållande, personlig instäUelse, hörande un­der sanningsförsäkran och andra frågor som rör bevisningen skall

Prop. 1976/77:141

10

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

även gälla den för vilken organi­sationen för talan.

skrivet om part beträffande jävs­förhållande, personlig inställelse, hörande under sanningsförsäkran -och andra frågor som rör bevis­ningen skall även gälla den för vil­ken organisationen för talan.

Vill någon föra talan vid arbetsdomstolen mot medlem eller förutva­rande medlem i organisation som avses i första stycket, skall i motsva­rande fall som anges där även organisationen instämmas. Organisatio­nen kan därvid svara på medpartens vägnar, om denne ej själv utför sin talan.

Vad som i denna paragraf sägs om organisation gäller även om sam­manslutning av flera sådana organisationer. Med medlem avses därvid såväl de anslutna organisationerna som deras medlemmar.

9 §

Utfärdas stämning, skall förberedelse i målet äga rum. Arbetsdomsto­len bestämmer efter omständigheterna i vilken mån förberedelsen skall vara muntlig eller skriftlig.

Till muntlig förberedelse skall part och ställföreträdare för part kallas att infinna sig personligen, om det kan antagas att förberedelsen därige­nom främjas. Skall personlig inställelse ske, kan domstolen förelägga vite.

Uteblir båda parterna från sam­manträde för muntlig förbere­delse, skall målet avskrivas. Ute­blir ena parten från sådant sam­manträde, skall domstolen vidtaga åtgärder för fortsatt förberedelse, om detta kan antagas vara till gagn för målets utredning. 1 annat fall skall målet utsättas till huvud­förhandling. Vad som nu sagts om utevaro från muntlig förberedelse äger motsvarande tillämpning, om svaranden vid skriftlig förberedelse underlåter att inkomma med sva­romål.

Uteblir båda parterna eller en av dem från sammanträde för muntlig förberedelse gäller vad som föreskrives i 44 kap. 1 och 2 §§ rättegångsbalken. Finner domstolen med hänsyn till tvistens art eller andra omständigheter i målet att yrkande om tredskodom ej bör bifallas, skall domstolen på den tillstädeskomne partens yr­kande i stället vidtaga åtgärder för fortsatt förberedelse, om detta kan antagas vara till gagn för utred­ningen, eller utsätta målet till hu­vudförhandling. Framställes ej så­dant yrkande av parten, skall må­let avskrivas. Erinran om att må­let kan avgöras genom tredsko­dom skall intagas i kallelsen till sammanträdet, om domstolen fin­ner att sådan påföljd för utevaro kan komma i fråga.

Underlåter svaranden vid skrift­lig förberedelse att inkomma med svaromål, utsattes målet till hu­vudförhandling, om icke fortsatt förberedelse kan antagas vara till gagn för målets utredning.

Prop. 1976/77: 141

Siivurande lydelse

Föreslagen lydelse

Sodan  törbcredelsen  avslutats, till avgörande så snart det kan ske.

Mål avgöres etter huvudför­handling. Beslut om avskrivning eller iivvisande nv mål sonit dom (iver yrkande, som medgivils eller ciwrgivin. iiir dock meddelas utan huvudförhandling. Domstolen kan också stadiästa förlikning utan att lialla huvudlörltandlnig.

10 S skall

arbetsdomstolen  företaaa  målet

Mål avgöres efter huvudför­handling. Domstolen får dock av­skriva eller avvisa mål, meddela tredskodom och dom över yr-kande, som medgivits eller eftergi­vits, samt stadfästa förlikning utan att hålla huvudförhandling.

Domstolen får även i annat fall än som avses i anj.a stycket före­taga tnid till avgörande ulan hu­vudförhandling, om part begär det och domstolen med hänsyit till tvistens art och övriga omständig­heter finner det lämpligt. Mot parts bestridande får mål dock icke utan synnerliga skäl avgöras i denna ordning.

11   S Till huvudtörhandling skall part och ställföreträdare för part kallas att  infinna sig personligen, om  hans närvaro behövs för utredningen. Skall personlig inställelse ske, kan domstolen förelägga vite.

Lie blir ena parten från sam­manträde iör liuvudförhandling, skall malel företagas till förhand­ling ocli avgörande, ont motparten yrkar det. Erinran liärom skall in-iai;as i kallelsen till sai7imanträdel. Uteblir häda partcnui eller fram­ställes ej sådant yrkande, skall mdlet avskrivas.

Uteblir blida parterna eller en av dem frän sammanträde för hii-vudför/iandling gäller vad som föreskrives i 44 kap. / § ocli 2 § första siycket rättegångsbalken. Finner domstolen med hänsyn till tvistens art eller andra omständig­heter i målet att yrkande om tredskodom ej hör bifallas, skall domstolen pä den tillstädeskomne partens yrkande i stället företaga målet till förhandling och avgö­rande. Framställes ej sådant vr-kande skall målet avskrivas.

Kallelse till huvudförhandling skall innehålla erinran ont att ntä-let utan liinder av parts utevaro kan pu yrkande av ntoiparten före­tagas till förhandling och avgöran­de. Erinran om att målet kan av­göras genom tredskodom skall in­tagas i kallelsen, om domstolen finner att sädiin påföljd lör ute­varo kan koituna i fråga.

Prop. 1976/77:141

12

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Uppskjutes påbörjad huvudförhandling, skall förhandlingen fortsättas snarast möjligt. Ny huvudförhandling behöver ej hållas i anledning av sådant uppskov.

5 KAP. 1  §

Vad som föreskrives i 4 kap. 7 § äger motsvarande tillämpning i ar­betstvist som med stöd av 2 kap. 2 § väckes vid tingsrätt.

Förekommer anledning att kollektivavtal, som slutits av andra än par­terna i målet, har betydelse för prövningen av tvisten i målet, skall de parter som slutit kollektivavtalet beredas tillfälle att yttra sig i målet.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1977. I fråga om mål som har in­kommit till tingsrätt eller arbetsdomstolen före ikraftträdandet tilläm­pas dock alltjämt 2 kap. 1, 2 och 57 §§ i sin äldre lydelse.

2    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1974: 372) om lagsökning och betalnings­

föreläggande för fordringsanspråk

i anställningsförhållanden

Härigenom föreskrives att 2 § lagen (1974: 372) om lagsökning och betalningsföreläggande för fordringsanspråk i anställningsförhållanden skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2

§

Hänskjutes mål om lagsökning

Har ansökan om lagsökning el-

eller betalningsföreläggande såsom

ler betalningsföreläggande gjorts

tvistigt till rättegång, skall det

av medlem i arbetsgivar- eller ar-

överlämnas till arbetsdomstolen,

betstagarorganisation och hän-

oin tvist om anspråket skall uppta-

skjules målet såsom tvistigt till

gas och avgöras av denna domstol.

rättegång eller göres ansökan om

Talan får ej föras mot beslut om

återvinning enligt 35 § lagsök-

överlämnande. Har annan dom-

ningslagen (1946: 808), skall orga-

stol än högsta domstolen överläm-

nisationen, om den enligt 2 kap.

nai målet, skall arbetsdomstolen,

1 § och 4 kap. 5 § lagen (1974:

om den finner sig icke vara behö-

371) om rättegången i arbetstvis-

rig att pröva tvisten, visa målet

ter kan föra borgenärens talan vid

åter till den domstol som över-

arbetsdomstolen, beredas tillfälle

lämnat det.

att uppge om den vill föra talan

Har tingsriiit meddelat utslag i

där. Detsamma gäller när ansökan

lagsökningsmål eller i mål om be-

om lagsökning eller betalningsföre-

talningsföreläggande     på     ansök-

läggande har gjorts i kollektivav-

ningen tecknat bevis att utmätning

talslvist av den som liar varit med-

får ske och   vill gäldenären söka

lem   i  arbetsgivar-  eller  arbetsta-

Prop. 1976/77:141

13

Nuvarande lydelse

återvinning, skall han, om tvist om anspråket skall upptagas och avgöras av arbetsdomstolen, inom tid som anges i 35 § första stycket lagsökningslagen göra ansökan om målets upptagande vid denna domstol. Finner arbetsdomstolen sig icke vara behörig, skall målet överlämnas till tingsrätten. An­sökan om målets upptagande vid arbetsdomstolen skall därvid anses som ansökan om återvinning.

Talan i mål som överlämnats till arbetsdomstolen enligt första stycket eller som upptagits av ar­betsdomstolen enligt andra stycket skall anses väckt där, när ansök­ningen om lagsökning eller betal­ningsföreläggande gjordes vid tingsrätten.

Föreslagen lydelse

garorganisation som har slutit av­talet. Förklarar organisationen att den vill föra talan vid arbetsdom­stolen, skall målet överlämnas dit.

Talan får ej föras mot beslut om överlämnande. Har annan domstol än högsta domstolen överlämnat målet, skall arbets­domstolen, om den finner sig icke vara behörig att pröva tvisten, visa målet åter till den domstol som överlämnat det.

Talan i mål som överlämnats till arbetsdomstolen enligt första stycket skall anses väckt där, när ansökningen om lagsökning eller betalningsföreläggande gjordes vid tingsrätten.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1977. I fråga om mål där ansökan om lagsökning eller betalningsföreläggande har gjorts före ikraftträdan­det tillämpas dock alltjämt äldre bestämmelser.

3    Förslag tUl

Lag om ändring i lagen (1976: 580) om medbestämmande i arbets­livet

Härigenom föreskrives att 21, 31, 34, 35, 37 och 70 §§ lagen (1976: 580) om medbestämmande i arbetslivet skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

21 § Part som skall lämna information har rätt till förhandling med mot­parten om tystnadsplikt rörande den information som skall lämnas. Om förhandlingen avser information enligt 19 §, äger 14 § motsvarande till-lämpning.

Uppnås icke enighet vid för­handling enligt första stycket, kan parten väcka talan vid arbets­domstolen om tystnadsplikt. Så­dan talan skall väckas inom tio dagar efter det att förhandling har avslutats. Domstolen skall för­ordna om tystnadsplikt, i den mån det kan antagas att det annars skulle föreligga risk för väsentlig skada för part eller annan.

Uppnås icke enighet vid för-handhng enligt första stycket, kan parten väcka talan vid domstol om tystnadsplikt. Sådan talan skall väckas inom tio dagar efter det att förhandling har avslutats. Domstolen skall förordna om tyst­nadsplikt, i den mån det kan anta­gas att det annars skulle föreligga risk för väsentlig skada för part eller annan.

Prop. 1976/77: 141

14

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Har part påkallat förhandling om tystnadsplikt och iakttager han föreskrifterna i första och andra styckena, gäller till dess frågan har bli­vit slutligt avgjord den tystnadsplikt som han kräver. Är kravet obefogat och har parten insett eller bort inse detta, föreligger dock ej tystnads­plikt.

31 §

Har   arbetsgivare,   arbetstagare

Har   arbetsgivare,   arbetstagare

eller organisation som är bunden eller organisation som är bunden av kollektivavtal grovt brutit mot av kollektivavtal grovt brutit mot sådant avtal eller mot denna lag sådant avtal eller mot denna lag och har förfarandet väsentlig be- och har förfarandet väsentlig be­tydelse för avtalsförhållandet i tydelse för avtalsförhållandet i dess helhet, får arbetsdomstolen dess helhet, får domstol på yrkan-på yrkande av motpart förklara de av motpart förklara att kollek­att kollektivavtal som binder par- tivavtal som binder parterna icke terna icke längre skall gälla mel- längre skall gälla mellan dem. lan dem.

Är kollektivavtal på den ena sidan eller på båda sidor slutet av flera parter och har förklaring enligt första stycket gjorts för endast vissa av dem, får annan part inom tre veckor därefter med omedelbar verkan säga upp samma avtal för egen del.

Finner arbetsdomstolen att visst

Finner domstol att visst förfa-

förfarande strider mot kollektiv-

rande strider mot kollektivavtal

avtal eller mot denna lag, får dom-

eller mot denna lag, får domstolen

stolen på yrkande befria arbets-

på yrkande befria arbetsgivare, ar-

givare, arbetstagare eller organisa-

betstagare eller organisation från

tion från förpliktelse enligt kollek-

förpliktelse enligt kollektivavtal el-

tivavtal eller enligt lagen, i den

ler enligt lagen, i den mån det

mån det med hänsyn till det otill-

med hänsyn till det otillåtna för­

låtna förfarandet icke skäligen kan

farandet icke skäligen kan krävas

krävas att förpliktelsen fullgöres.

att förpliktelsen fullgöres.

34 §

Uppkommer mellan arbetsgivare och arbetstagarorganisation, som är bundna av samma kollektivavtal, tvist om medlems arbetsskyldighet en­ligt avtal, gäller organisationens mening till dess tvisten har slutligt prövats.

Föreligger enligt arbetsgivarens uppfattning synnerliga skäl mot att omtvistat arbete uppskjutes, får han utan hinder av första stycket kräva att arbetet utföres enligt hans mening i tvisten. Arbetstagaren är då skyldig att utföra arbetet. Sådan skyldighet föreligger dock ej, om ar­betsgivarens mening i tvisten är oriktig och arbetsgivaren har insett eller bort inse detta eller om arbetet innebär fara för liv eller hälsa eller där­med jämförligt hinder möter.

Blir arbetet utfört enligt andra

Blir arbetet utfört enligt andra

stycket, skall arbetsgivaren ome- stycket, skall arbetsgivaren ome­

delbart påkalla förhandling i tvis- delbart påkalla förhandling i tvis­

ten. Kan tvisten icke lösas vid för- ten. Kan tvisten icke lösas vid för­

handling, skall han väcka talan vid handling, skall han väcka talan vid

arbetsdomstolen.

domstol.

Prop. 1976/77: 141

15

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

35 §

Uppkommer mellan arbetsgivare och arbetstagarorganisation, som är bundna av samma kollektivav­tal, rättstvist om lön eller annan ersättning till medlem i organisa­tionen, är arbetsgivaren skyldig att omedelbart påkalla förhandling i tvisten. Kan tvisten icke lösas vid förhandling, skall han väcka talan vid arbetsdomstolen. Underlåter arbetsgivaren att påkalla förhand­ling eller väcka talan, är han såvitt avser det omtvistade beloppet skyl­dig att utge ersättning enligt ar­betstagarorganisationens mening, om kravet ej är oskäligt.

Uppkommer mellan arbetsgivare och arbetstagarorganisation, som är bundna av samma kollektivav­tal, rättstvist om lön eller annan ersättning till medlem i organisa­tionen, är arbetsgivaren skyldig att omedelbart påkalla förhandling i tvisten. Kan tvisten icke lösas vid förhandling, skall han väcka talan vid domstol. Underlåter arbetsgi­varen att påkalla förhandling eller väcka talan, är han såvitt avser det omtvistade beloppet skyldig att ut­ge ersättning enligt arbetstagaror­ganisationens mening, om kravet ej är oskäligt.

37

§

Skall enligt föreskrift i kollek­tivavtal förhandling enligt 34 § tredje stycket eller 35 § äga rum både lokalt och centralt, skall cen­tral förhandling påkallas inom tio dagar efter det att den lokala för­handlingen har avslutats. Talan vid arbetsdomstolen skall väckas inom tio dagar efter det att förhandling har avslutats.

Skall enligt föreskrift i kollek­tivavtal förhandling enligt 34 § tredje stycket eller 35 § äga rum både lokalt och centralt, skall cen­tral förhandling påkallas inom tio dagar efter det att den lokala för­handlingen har avslutats. Talan vid domstol skall väckas inom tio da­gar efter det att förhandling har avslutats.

70

§

Utöver vad som i övrigt gäller kan arbetsdomstolen i mål om till-lämpningen av denna lag eller om kollektivavtal förordna att för­handling skall hållas inom stängda dörrar, i den mån det kan antagas att offentlighet skulle medföra risk för väsentlig skada för part eller annan genom yppande av affärs-, drifts- eller därmed jämförligt för­hållande hos företag eller organi­sation eller av enskilds ekono­miska eller personliga förhållan­den.

Utöver vad som i övrigt gäller kan domstol i mål om tillämp­ningen av denna lag eller om kol­lektivavtal förordna att förhand­ling skall hållas inom stängda dör­rar, i den mån det kan antagas att offentlighet skulle medföra risk för väsentlig skada för part eller annan genom yppande av affärs-, drifts- eller därmed jämförligt för­hållande hos företag eller organi­sation eller av enskilds ekono­miska eller personliga förhållan­den.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1977.

Prop. 1976/77:141

j6

4    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1976: 600) om offentlig anställning

Härigenom föreskrives att 16 kap. 1 § och 17 kap. 2 § lagen (1976: 600) om offenthg anställning skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

16 KAP,

1 §

Mål   om   skadestånd   enligt   3

I mål, vari denna lag skall till-

kap. 6 § prövas av arbetsdomsto-      lämpas,   gäller   lagen (1974: 371) len   och   handlägges   enligt   lagen      om rättegången i arbetstvister. (1974:371) om rättegången i ar­betstvister.

I fråga om rättegångskostnad i mål som rör disciplinansvar, avske­dande, avstängning eller läkarundersökning enligt denna lag äger 41 § tredje stycket lagen (1974: 12) om anställningsskydd motsvarande till-lämpning,

17 KAP.

2 §

I tvist om tillämpningen av 7

I tvist om tillämpningen av 7

kap. 3 § äger domstolen för tiden

kap. 3 § äger domstolen för tiden

intill dess lagakraftägande dom el-

intill dess lagakraftägande dom el­

ler beslut föreligger förordna, att

ler beslut föreligger förordna, att

anställningen skall upphöra när

anställningen skall upphöra när

arbetstagaren har uppnått den ål-

arbetstagaren har uppnått ålder

der då skyldighet att avgå senast

som avses i nämnda lagrum,

inträder.

Mot beslut enligt första stycket som tingsrätt har meddelat under rät­tegången skall talan föras särskilt genom besvär.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1977. Äldre bestämmelser gäller alltjämt i fråga om mål där talan har väckts före ikraftträdandet. I fråga om talan mot myndighets beslut som har meddelats före ikraftträdandet gäller fortfarande äldre bestämmelser.

Prop. 1976/77: 141

17

5    Förslag till

Lag om ändring i arbetarskyddslagen (1949:1)

Härigenom föreskrives att 44 § arbetarskyddslagen (1949: 1) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

44 §1

Mål om tillämpning av 42 § prövas av arbetsdomstolen; dock skall talan mot arbetstagare prö­vas av allmän domstol.

Utan hinder av 42 § lagen (1974:12) om anställningsskydd prövar arbetsdomstolen mål som rör uppsägning eller avskedande av arbetstagare med anledning av hans uppdrag som skyddsombud.

Mål som prövas av arbetsdom­stolen handlägges enligt lagen (1974:371) om rättegången i ar­betstvister.

För tiden intill dess lagakraft­ägande dom eller beslut föreligger kan domstolen förordna, att 42 § fjärde stycket ej skall äga tillämp­ning. Yrkande om sådant förord­nande får ej bifallas utan att mot­parten har beretts tillfälle att yttra sig över yrkandet.

Mål   om   tillämpning   av   42 §

handlägges

enligt

lagen

(1974:371) om rättegången i ar­betstvister. I fråga om talan mot arbetstagare gäller dock vad som är föreskrivet om rättegång i all­mänhet.

För tiden intill dess lagakraft­ägande dom eller beslut föreligger kan domstol förordna, att 42 § fjärde stycket ej skall äga tillämp­ning. Yrkande om sådant förord­nande får ej bifallas utan att mot­parten har beretts tillfälle att yttra sig över yrkandet.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1977. Äldre bestämmelser gäller alltjämt i' fråga om mål där talan har väckts före ikraftträdandet.

1 Senaste lydelse 1974: 379.

2   Riksdagen 1976/77. 1 saml. Nr 141

Prop. 1976/77:141

J8

Utdrag ARBETSMARK1

vid regeringssammanträde 1977-03-30

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Asling,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN], Wik­ström,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om ändring i lagen (1974: 371) om rättegången i arbets­tvister, m. m.

1    Inledning

Lagen (1974: 371) om rättegången i arbetstvister (arbetstvistlagen) innehåller regler om rättegången i tvister om kollektivavtal och andra tvister rörande förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare. 1 la­gen finns bestämmelser om domstolarna i arbetstvister, bland dem reg­ler om vilka sådana tvister som skall prövas av arbetsdomstolen (AD) som första domstol och vilka arbetstvister som skall prövas av tingsrätt i första instans och av AD i andra. Reglerna innebär att AD är ensam behörig domstol för i princip alla arbetstvister inom den organiserade sektorn av arbetsmarknaden och fullföljdsinstans till tingsrätterna i öv­riga arbetstvister. I jämförelse med äldre regler är detta en utvidgning av AD:s verksamhetsområde. I arbetstvistlagen finns vidare regler om AD:s sammansättning m. m. liksom vissa bestämmelser om rättegången i AD.

Det förutsågs vid arbetstvistlagens tillkomst att de nya reglerna i den­na om AD;s behörighet skulle komma att medföra en ökning av dom­stolens arbetsbörda. Även andra arbetsrättsliga reformer, framför allt lagen (1974: 12) om anställningsskydd, förutsågs leda till en växande arbetsbörda för domstolen. I syfte att göra det möjligt för domstolen att möta de ökade krav som ställdes förstärktes domstolens resurser genom ökning av antalet ledamöter och förstärkning av dess kansli.

Det har emellertid kunnat konstateras att tillväxten i måltillström­ningen till AD har blivit avsevärt större än beräknat. Trots en successiv utökning av dess personalorganisation kan domstolen endast med bety­dande svårigheter klara av sin nuvarande arbetsbörda. Härtill kommer att man kan räkna med en ytterligare tillväxt i måltillströmningen, inte

Prop. 1976/77: 141

19

minst sedan lagen (1976: 580) om medbestämmande i arbetslivet (MBL) har trätt i kraft vid ingången av 1977.

Inom arbetsmarknadsdepartementet har i januari 1977 utarbetats de­partementspromemorian (Ds A 1977: 3) Åtgärder för att minska ar­betsdomstolens arbetsbörda. I denna promemoria finns förslag till vissa ändringar i arbetstvistlagens behörighetsregler i syfte att Vätta AD:s ar­betsbörda. Det finns också vissa förslag till förenkling av domstolens arbetsformer och till underlättande i övrigt av dess verksamhet. Försla­gen har utarbetats efter överläggningar med en rådgivande grupp, i vil­ken har ingått ordförandena i AD justitierådet Hans Stark och hovrätts­lagmännen Jan Ljungar och Johan[REDACTED_EFTERNAMN] samt ledamöterna i domstolen direktörerna Gunnar[REDACTED_EFTERNAMN] och Eric Törngren, förbundsordföran­den Bert[REDACTED_EFTERNAMN] och förste ombudsmannen John[REDACTED_EFTERNAMN]. Promemo­rian bör fogas till regeringsprotokollet i detta ärende som bilaga.

Departementspromemorian har remissbehandlats. Därvid har yttran­den avgetts av Stockholms tingsrätt, domstolsverket, statens avtalsverk (SAV), juridiska fakulteten vid universitetet i Stockholm, AD, Svenska kommunförbundet, Landstingsförbundet, Svenska arbetsgivareföreningen (SAF), Statsföretagens förhandlingsorganisation (SFO), Landsorganisa­tionen i Sverige (LO), Tjänstemännens centralorganisation (TCO), Cen­tralorganisationen SACO/SR, Sveriges advokatsamfund och Sveriges domareförbund. Juridiska fakulteten vid universitetet i Uppsala har utan eget ställningstagande överlämnat ett av docenten Carl Hemström utarbetat förslag till yttrande.

Skrivelser med anledning av promemorian har dessutom inkommit från Försvarets civilförvaltning och Försvarets personalnämnd (FPN).

1 anledning av att vissa remissinstanser hade framfört förslag till lag­ändringar utöver dem som tagits upp i departementspromemorian hölls i arbetsmarknadsdepartementet den 14 mars 1977 en överläggning med representanter från AD, kommunförbundet. Landstingsförbundet, SAF, LO, TCO, SACO/SR och SAV.

2    Gällande ordning

Enligt arbetstvistlagen skall AD som första och enda domstol ta upp och avgöra tvist om kollektivavtal och annan arbetstvist, som avses i lagen om medbestämmande i arbetslivet, liksom arbetstvister i övrigt mellan arbetsgivare eller arbetsgivarorganisation, på ena sidan, och ar­betstagarorganisation eller medlem i sådan organisation, på andra sidan. Domstolen prövar även i vissa andra fall, enligt bestämmelser i annan lagstiftning, arbetstvister som första domstol. Annars gäller att andra arbetstvister skall tas upp och avgöras av tingsrätt innan de, efter över­klagande, kan prövas av AD. Lagen innehåller även regler om överläm­nande till AD av mål som oriktigt väckts eller fullföljts hos allmän domstol. Omvänt finns regler om hänvisning och överlämnande till all­män domstol av mål som anhängiggjorts hos AD. Enligt den särskilda

Prop. 1976/77:141

20

lagen (1974: 372) om lagsökning och betalningsföreläggande för ford­ringsanspråk i anställningsförhållanden kan lagsökning och betalnings­föreläggande utverkas vid tingsrätt även om tvist om anspråket omfat­tas av AD:s behörighet. Visar det sig i ett sådant fall att anspråket är tvistigt, skall tingsrätten emellertid överiämna målet till AD för vidare handläggning. Återvinning mot utslag i lagsökningsmål eller mot slut­bevis i mål om betalningsföreläggande får begäras genom att gäldenä­ren ansöker om målets upptagande vid AD.

AD består sedan den 1 juli 1976 av tre ordförande, tre vice ordföran­de och fjorton andra ledamöter. Ordförandena är anställda vid dom­stolen medan övriga ledamöter fullgör sina uppdrag vid sidan av sitt ordinarie arbete. För varje annan ledamot än ordförande finns tre er­sättare. Ledamöter och ersättare förordnas av regeringen för tre år. Vid förfall för både ledamot och ersättare får ordföranden i målet kalla an­nan lämplig person att tjänstgöra som tillfällig ersättare.

Ledamöterna i AD kan indelas i två grupper. Den ena gruppen ut­görs av de tre ordförandena, de tre vice ordförandena och två andra ledamöter. Dessa åtta s. k. ämbetsmannaledamöter utses bland personer som inte kan anses företräda arbetsgivar- eller arbetstagarintressen. Ord­förandena och vice ordförandena skall vara lagkunniga och erfarna i domarvärv, medan de två andra ledamöterna skall ha särskild insikt i förhållandena på arbetsmarknaden. Den andra ledamotsgmppen består av tolv ledamöter som har utsetts efter förslag av parterna på arbets­marknaden. Av ledamöterna på arbetsgivarsidan utses fyra efter förslag av SAF, en efter förslag av Svenska kommunförbundet och Landstings­förbundet och en som representant för staten som arbetsgivare. Av le­damöterna på arbetstagarsidan utses fyra efter förslag av LO och två efter förslag av TCO. Ersättarna för arbetsgivar- och arbetstagarleda-möterna utses på motsvarande sätt, dock att två av ersättarna för de båda TCO-ledamöterna utses efter förslag av SACO/SR.

Vid huvudförhandling sammanträder AD normalt med sju ledamöter, nämligen ordförande, vice ordförande och en tredje ämbetsmannaleda-mot samt två arbetsgivarledamöter och två arbetstagarledamöter. Bland arbetsgivar- och arbetstagarledamöterna växlar sammansättningen be­roende på målets beskaffenhet. Närmare bestämmelser härom finns i instruktionen (1974: 589) för arbetsdomstolen och i domstolens arbets­ordning. I mål som är av allmän betydelse för förhållandena på arbets­marknaden framför allt mål om tillämpning av arbetsrättslig lag­stiftning deltar på arbetsgivarsidan en SAF-ledamot och en ledamot som representerar offentlig arbetsgivare samt på arbetstagarsidan en LO-ledamot och en TCO-ledamot (s. k. allmän sammansättning). I mål som huvudsakligen har betydelse endast för visst förhandlingsområde, t. ex. mål om tolkning av kollektivavtal, deltar enbart ledamöter som har utsetts efter förslag av de organisationer vilkas förhandlingsområde tvisten huvudsakligen rör (s. k. särskild sammansättning).

Prop. 1976/77: 141

21

Domstolen är vid huvudförhandling domför även med fem eller sex ledamöter. Enligt uttalanden i förarbetena till arbetstvistlagen kan dom­stolen vid huvudförhandling i vissa mål, särskilt i överklagade mål som gäller rena bevisfrågor eller annars saknar intresse från arbetsrättslig synpunkt, med fördel sammanträda med tre ämbetsmannaledamöter samt en arbetsgivarledamot och en arbetstagarledamot. Vidare är dom­stolen vid avgöranden som fattas utan huvudförhandling, bl. a. vid av­görande av överklagade mål på handlingarna och vid fattande av s. k. interimistiska beslut, domför i en mindre sammansättning, bestående av ordförande samt en arbetsgivarledamot och en arbetstagarledamot. Om någon ledamot i denna mindre sammansättning vill att målet eller viss fråga i detta skall prövas av domstolen i en större sammansättning, gäl­ler emellertid hans mening som domstolens beslut. I samtliga fall när domstolen sammanträder med endast en ledamot för vardera arbetsgi­varsidan och arbetstagarsidan deltar från dessa sidor ledamöter som har utsetts efter förslag av de organisationer vilkas förhandlingsområde tvisten huvudsakligen rör.

Reglerna om rättegångsförfarandet i arbetstvistlagen bygger på rätte­gångsbalkens regler om rättegången i dispositiva tvistemål. Arbetstvist­lagens särregler hänger samman med AD:s ställning av specialdomstol med särskild sammansättning, dess karaktär av eninstansdomstol i åt­skilliga mål och slutinstans i andra mål och den särskilda arten av vissa av de mål som prövas av domstolen. I det här aktuella sammanhanget finns anledning att särskilt peka på följande. Förberedelsen av målen kan enligt domstolens bestämmande vara antingen muntlig eller skrift­lig. Om part uteblir från förhandling för förberedelse eller underlåter att komma in med skriftligt svaromål kan handläggningen ändå avslutas. Domstolen vidtar då åtgärder för fortsatt förberedelse, om den bedömer att detta är till gagn för utredningen, och sätter i annat fall ut målet till huvudförhandling. Uteblir ena parten från sammanträde för huvudför­handling, kan motparten yrka att målet företas till förhandling och av­görs i sak. Erinran om denna påföljd av utevaro skall tas in i kallelsen till huvudförhandlingen. Uteblir båda partema eller framställs inte yr­kande om avgörande utan hinder av parts utevaro, avskrivs målet. Parts utevaro vid muntlig förberedelse eller vid huvudförhandling kan där­emot inte som vid allmän underrätt föranleda tredskodom. Någon mot­svarighet finns inte heller till möjligheten enligt rättegångsbalken för utebliven part att söka återvinning mot en dom som har meddelats efter förhandling i hans utevaro.

Mål som fullföljs till AD genom vad företas till avgörande utan hu­vudförhandling, om ej muntlig bevisning skall förebringas eller eljest särskilda skäl föranleder annat. Besvärsmål avgörs utan huvudförhand­ling. Däremot gäller om mål som AD handlägger som första domstol att de skall avgöras efter huvudförhandling. Undantag från denna regel har gjorts i fråga om beslut om avskrivning eller avvisande av mål och

Prop. 1976/77:141

22

i fråga om dom över yrkande som medgivits eller eftergivits. Sådana avgöranden får meddelas utan huvudförhandling. Domstolen kan också stadfästa förUkning utan att hålla huvudförhandhng. I sådana fall är domstolen som tidigare nämnts domför med den mindre sammansätt­ningen, ordföranden och en ledamot för vardera arbetsgivarsidan och arbetstagarsidan. När AD är första domstol sker prövning av mål i sak således enbart vid huvudförhandling.

3    Departementspromemorian (Ds A 1977: 3)

I promemorian redovisas inledningsvis med vissa statistiska uppgifter hur antalet mål hos AD har vuxit under de senaste åren. Under 1976 kom 350 mål in till domstolen och 276 mål avgjordes. Detta innebär att mer än sex gånger fler mål kom in det året än årsgenomsnittet under 1960-talet. Jämför man med genomsnittet under förra delen av 1970-talet till och med första halvåret 1974 är antalet inkomna mål 1976 mer än fyra gånger så stort. Promemorian innehåller vidare vissa upp­gifter om den förstärkning av domstolens personalresurser som har ge­nomförts efterhand. Sammanfattningsvis uttalas att arbetssituationen vid domstolen för närvarande är ansträngd samtidigt som det inte finns några tecken på att måltillströmningen har nått sin kulmen. Tvärtom, konstateras det, är tendensen fortfarande starkt stigande. Härtill kom­mer att ytterligare reformer på det arbetsrättsliga fältet kan väntas med­föra en ytterligare ökning av målantalet, låt vara att det ännu inte låter sig göra att uppskatta storleken av denna ökning. I sammanhanget nämns de nya reglerna om ansvaret för funktionärer i offentlig verk­samhet och framför allt den stora arbetsrättsliga reform som företagits med MBL och lagen (1976: 600) om offentlig anställning (LOA).

Mot denna bakgrund konstateras att särskilda åtgärder måste vidtas för att ge AD möjligheter att även i fortsättningen fylla sin uppgift att snabbt slita uppkommande tvister på arbetsmarknaden. Det anges två vägar att nå detta mål. En är att begränsa måltillströmningen till dom­stolen, så att dess totala arbetsbörda minskar. Den andra är att söka ytterligare öka domstolens arbetskapacitet.

En inskränkning av arbetstvistlagens tillämpningsområde anges inte vara en metod för minskning av måltillströmningen som är sakligt mo­tiverad, i varje fall inte för närvarande. Inte heller finns enligt pro­memorian skäl att återuppta den vid arbetstvistlagens tillkomst disku­terade men avvisade tanken att föra in hovrätt som en instans mellan tingsrätt och AD. Vad som däremot bör övervägas är enligt promemo­rian en justering av kompetensreglerna, så att tingsrätt i fortsättningen blir första instans i vissa av de mål som nu tas upp av AD som första domstol.

När det gäller åtgärder för att öka domstolens arbetskapacitet erinras

Prop. 1976/77:141

23

om att det vid tillkomsten av arbetstvistlagen uttalades att man i det längsta borde undvika att ytterligare öka antalet ledamöter. På någon punkt sägs en utökning visserligen kunna ske utan att domstolens karak­tär riskerar att gå förlorad. 1 övrigt bör man enligt promemorian i första hand undersöka möjligheterna att minska arbetsbelastningen för leda­möterna genom att domstolens arbetsformer ändras. Detta sägs framför allt kunna ske genom en justering av sammansättningsreglerna och reg­lerna om rättegångsförfarandet.

I ett avsnitt om gränsdragningen mellan AD:s och tingsrätternas be­hörighet redovisas viss statistik rörande arten av de mål som kommit in till AD under de senaste åren. Enligt denna har omkring 25 % av målen varit sådana som av gammalt har hört till AD:s verksamhetsom­råde, dvs. mål om kollektivavtal samt mål om föreningsrättskränkning och om olovlig stridsåtgärd. Den största gruppen av mål utgörs av an­ställningsskyddsmålen (omkring 44 % av hela antalet). En tredje stor grupp av mål består av kravmål av skilda slag. Den omfattar omkring 24 % av hela antalet inkomna mål. Bland möjligheterna att skära bort vissa mål från den grupp av mål som skall prövas av AD som första domstol nämns som den mest radikala att man gör domstolen till ex­klusivt forum enbart för kollektivavtalsmål och mål om föreningsrätts­kränkning och olovlig stridsåtgärd. Detta alternativ avvisas emellertid på närmare angivna skäl som alltför långtgående i dagens läge. I pro­memorian avvisas också alternativet att enbart ta undan rena kravmål från AD:s prövning i första instans. Som ett tredje alternativ anges att man uppställer det kravet för arbetsdomstolens behörighet som första domstol, att anställningsförhållandet mellan de tvistande parterna skall regleras av kollektivavtal. Även detta alternativ avvisas emellertid på närmare utvecklade skäl, bland dem att regler av detta innehåll skulle slå ojämnt och vara svåra att genomföra på ett konsekvent sätt. I stället anvisas som lösning den ändringen i gällande regler, att enskild medlem i organisation som saknar stöd av denna inte skall ges rätt att väcka talan direkt hos AD. Sådan enskild organisationsmedlem skall i stället i första hand hänvisas till tingsrätt med sin tvist. Som ny huvudregel föreslås att AD ges behörighet att som första domstol pröva arbetstvis­ter där talan väcks av arbetsgivar- eller arbetstagarorganisation, antingen för egen del eller för en medlems räkning. Rätt att väcka talan vid AD sägs dessutom böra tillkomma arbetsgivare som själv har slutit kollektiv­avtal. 1 båda fallen skall det enligt förslaget vara en förutsättning att talan riktas mot annan än oorganiserad arbetstagare. 1 anslutning till detta förslag föreslås vidare den ändringen i lagen om lagsökning och betalningsföreläggande för fordringsanspråk i anställningsförhållanden, att anspråk som enskild organisationsmedlem framställer vid tingsrätt i form av ansökan om lagsökning eller betalningsföreläggande skall i sin helhet behandlas där, även om anspråket visar sig vara tvistigt.

Prop. 1976/77:141

24

I fråga om domstolens sammansättning föreslås en utökning av an­talet ledamöter på det sättet, att domstolen tillförs en ytterligare sådan ämbetsmannaledamot, som tjänstgör jämte ordföranden och vice ordfö­randen, och en ytterligare offentlig arbetsgivarledamot samt ersättare för dessa nya ordinarie ledamöter. Även på domförhetsreglernas område föreslås vissa ändringar. En av dessa är att domstolen bereds möjlighet att företa vissa enklare mål till huvudförhandling i sin mindre sam­mansättning, bestående av ordföranden jämte en ledamot från vardera arbetsgivar- och arbetstagarsidan. Vidare föreslås att ordförande i dom­stolen skall få ensam fatta beslut om avskrivning av mål liksom om avvisande av mål, när saken är uppenbar, samt meddela dom över yrkande som har medgivits eller eftergivits, stadfästa förlikning och pröva yrkande om kvarstad eller skingringsförbud.

När det gäller rättegångsförfarandet vid AD som första domstol före­slås att tredskodom införs som påföljd för parts utevaro vid förhand­ling för muntlig förberedelse eller vid huvudförhandling. Med hänsyn till den särskilda arten av vissa mål hos AD föreslås dock att hittills gäl­lande regler om förfarandet vid parts utevaro behålles vid sidan av tredskodomsinstitutet och att det läggs i domstolens hand att bedöma om tredskodom bör meddelas eller inte. Det föreslås att tredskodom skall ktmna meddelas av ordföranden vid förberedelse eller av domsto­len vid huvudförhandling. Slutligen föreslås i promemorian att AD skall även i mål som domstolen prövar som första domstol kunna företa prövning i sak på handlingarna, när domstolen med hänsyn till tvistens art och övriga omständigheter finner det lämpligt.

4    Remissyttrandena

Remissinstanserna delar allmänt den i promemorian uttryckta upp­fattningen att det är nödvändigt att nu vidta åtgärder i syfte att lätta ar-besdomstolens snabbt växande arbetsbörda. De uppgifter som redovisas i promemorian om måltillströmningen de senaste åren och den ytterli­gare ökning som är att vänta sedan MBL med tUlhörande annan lag­stiftning trätt i kraft utgör enligt många remissinstansers åsikt ett starkt skäl för att åtgärder nu vidtas utan dröjsmål. Flertalet remissinstanser ansluter sig också i huvudsak till de förslag till åtgärder som redovisas i promemorian. De remissinstanser som säger sig kunna i huvudsak ansluta sig till förslagen är domstolsverket, SAV, juridiska fakulteten i Stockholm, Svenska kommunförbundet. Landstingsförbundet, SAF, SFO, LO, TCO, SACO/SR och Sveriges advokatsamfund.

AD skildrar i ett utförligt yttrande själv det läge som domstolen be­finner sig i och de åtgärder som domstolen finner böra vidtas. Dom­stolen uttalar genomgående sin anslutning till promemorians förslag men föreslår på några punkter, främst när det gäller behörighetsreglema, att mer ingripande åtgärder skall vidtas.

Prop. 1976/77:141

25

Stockholms tingsrätt menar dock att man med hänsyn till svårigheter­na att överblicka den framtida måltillströmningen bör vara försiktig när det gäller genomförandet av så pass ingripande åtgärder som de i pro­memorian föreslagna. Innan man kan bilda sig en säker uppfattning om tillströmningen av mål till AD kan det därför enligt tingsrätten ifrågasättas om inte problemet med domstolens arbetsbörda kunde lösas genom en utökning av antalet ledamöter. Tingsrätten finner att bärande skäl inte har framförts i promemorian mot en sådan åtgärd. Med hän­syn till nuvarande arbetsläge vid AD säger sig tingsrätten emellertid inte vilja motsätta sig, att längre gående åtgärder vidtas på kort sikt i avvaktan på en mer övergripande reform av rättegångsförfarandet i ar­betstvister. Från annat håll uttalas däremot anslutning till uppfattningen att en allmän ökning av antalet ledamöter inte bör övervägas nu. LO uttalar sålunda att detta altemativ är det som sist bör tillgripas. Det är enligt LO angeläget att så länge AD arbetar under nuvarande former tillse att ledamöterna så regelbundet som möjligt deltar i domstolens dö­mande verksamhet, så att kontinuiteten i domstolens arbete upprätt­hålls. LO anser i anslutning till promemorian att en förändring av AD:s kompetensregler är en bättre metod för att komma till rätta med mål­tillströmningen. SAF uttalar att det tills vidare synes riktigt att avvakta den fortsatta utvecklingen och samla ytterligare erfarenheter innan man överväger personella förstärkningar eller andra åtgärder som på ett mer avgörande sätt kan lösa de problem som AD står inför.

Även andra remissinstanser är inne på att man åtminstone på längre sikt måste överväga mer genomgripande åtgärder för att få till stånd en lämplig ordning för prövningen av rättstvister på arbetsrättens om­råde. SFO uttalar att sannolikheten för en fortsatt kraftig tillväxt av målantalet är så stor, att det finns anledning att redan nu utreda för­utsättningama att t. ex. beträffande vissa typer av mål organisera AD regionvis. Detta kunde enligt SFO ske genom att domstolen fick avdel­ningar i vissa större orter med förebild från organisationen av kammar-rättema. SACO/SR menar att man bör överväga att för vissa kategorier av mål, framför allt anställningsskyddsmålen, inrätta ett mer utvecklat tvåinstanssystem i vilket t. ex. en tingsrätt i varje län utgjorde första instans under AD. De utsedda tingsrätterna skulle då döma i en treman-nasammansättning med en jurist som ordförande och med en företrä­dare för vardera arbetsgivar- och arbetstagarsidan som ytterligare leda­möter. Liknande synpunkter framförs av Stockholms tingsrätt.

Huvudförslaget i promemorian, överförande av mål i vilka enskild organisationsmedlem väcker talan utan stöd av sin organisation till tings­rätt som första instans och fullföljande i motsvarande lägen av hand­läggningen av mål om lagsökning och betalningsföreläggande i tingsrätt, tillstyrks av de flesta remissinstansema. I den riktningen uttalar sig så­lunda domstolsverket, SAV, juridiska fakulteten i Stockholm, Svenska

Prop. 1976/77:141

26

kommunförbundet. Landstingsförbundet, SAF, SFO, LO, TCO, SACO/ SR och Sveriges domareförbund. Stockholms tingsrätt uttalar sig där­emot kritiskt mot förslaget i denna del. Tingsrätten förklarar att sakliga grunder bör vara avgörande för den ena eller andra domstolens behö­righet. Den föreslagna regleringen lägger i en arbetsmarknadsorganisa­tions hand att bestämma forum för en medlems arbetstvist. En sådan reglering kan enligt tingsrätten ej bedömas vara sakligt grundad. Det har vid tillkomsten av arbetstvistlagen sagts att enskilda organisations­medlemmar behöver den "säkerhetsventil" som rätt att själva väcka talan vid AD innebär. Denna synpunkt bör enligt tingsrätten alltjämt beaktas. En nackdel med förslaget är enligt tingsrätten också att de all­männa underrätterna får i uppgift att bedöma även kollektivavtalstvis­ter, utan att ha AD:s på erfarenheter och sakkunskap bland ledamö­terna grundade förutsättningar härför. SACO/SR föreslår att även mål i vilka arbetsgivare som svarande saknar stöd av sin organisation skall prövas av tingsrätt i första instans.

Åtskilliga av remissinstanserna menar emellertid att man bör över­väga längre gående åtgärder än den i promemorian föreslagna för att avskilja mindre betydelsefulla mål från AD som första och enda instans. AD tillstyrker i och för sig förslaget i promemorian. Åtskilliga från ar­betsrättslig synpunkt okomplicerade mål skulle därmed bli hänvisade till tingsrätterna som första instans. Eftersom målen dessutom ofta är svårutredda och därför mindre väl lämpade för ett eninstansförfarande, kommer ett genomförande av förslaget att ha betydelse även från rätts­säkerhetssynpunkt. Enligt domstolens mening kan man dock inte räkna med att nå den effekt av förslaget som beräknas i promemorian. För det första svarar inte minskningen av målantalet mot en motsvarande minskning av AD:s arbetsbörda. Detta beror på att de berörda mål­grupperna är genomsnittligt enklare än de kvarvarande målen. Som också uttalas i promemorian har man vidare anledning att räkna med att organisationema i större utsträckning kommer att föra sina medlem­mars talan i fortsättningen, om förslagen genomförs. Därtill kommer att man måste räkna med att fullföljdsbenägenheten är särskilt stor i mål av det aktuella slaget. Förslaget är enligt domstolen emellertid lik­väl av avsevärd betydelse, eftersom behandlingen av målen väsentligt underlättas, antingen det blir så att organisationen för sin medlems ta­lan eller att målet skall prövas av AD i andra instans. Inte desto mindre måste enligt domstolens mening ytterligare mål föras bort för att dom­stolen skall kunna möta den väntade ökade måltillströmningen. Det är enligt domstolen då värt att närmare analysera ett av de altemativ som nämnts i promemorian, nämligen att överföra mål i vilka tvisten rör anställningsförhållande som inte regleras av kollektivavtal. Denna mål­kategori är så omfattande att en mycket avsevärd begränsning av dom­stolens arbetsbörda skulle uppnås. Förslaget skulle också få den effekten

Prop. 1976/77:141

27

att en betydande del av anställningsskyddsmålen skulle komma att över­föras till tingsrätterna, varigenom denna målgrupps dominans skulle minska kraftigt. Inget hindrar enligt domstolen att arbetstagarorganisa­tion även för egen del för talan vid tingsrätt om allmänt skadestånd vid arbetsgivares brott mot anställningsskyddslagen.

Det finns enligt AD ett par särskilda motiv för att välja kollektiv­avtalsbundenheten som en omständighet som avgör att ett mål skall behandlas av AD som enda domstol. När det särskilt gäller tvister om tillämpning av anställningsskyddslagen, men även exempelvis semester­lagen, finns på det kollektivavtalsreglerade området i mycket stor ut­sträckning bestämmelser i kollektivavtal som i större eller mindre ut­sträckning modifierar och kompletterar lagens regler i sådana avseen­den där detta är tillåtet. Väljer man kollektivavtalsbundenheten som kriterium, undviks de komplikationer som annars skulle följa av att ett mål om tillämpning av lag samtidigt kan innefatta tvist om tolkning eller tillämpning av bestämmelser av nyssnämnt slag i kollektivavtal. Vi­dare torde kunna antas att förhandlingssystemet regelmässigt fungerar betydligt bättre på det kollektivavtalsreglerade området än utanför detta. Tvisterna från det icke kollektivavtalsreglerade området är också erfa­renhetsmässigt sämre utredda, och därmed mindre lämpade för ett en-instanssystem, än tvister där förhandling förekommit enligt förhand­lingsordning i kollektivavtal. AD föreslår alltså en forumregel som in­nebär en kombination av promemorieförslaget och förslaget att föra mål i vilka tvisten rör anställningsförhållande som inte regleras av kol­lektivavtal till tingsrätt. Härtill bör enligt domstolen övervägas en regel som innebär att arbetsgivar- eller arbetstagarorganisation, eller arbets­givare som har slutit kollektivavtal, har rätt att väcka talan vid tings­rätt i arbetstvist som enligt huvudregeln skulle ha handlagts av AD som ensam domstol. En sådan regel skulle kunna få betydelse bland annat för vissa enklare typer av mål av indrivningskaraktär eller liknande från det kollektivavtalsreglerade området. Om organisation skulle ha intagit svarandeställning i målet om det handlagts i AD, synes enligt domstolen dock böra krävas att skriftligt avtal slutits med organisationen om tvis­tens väckande vid tingsrätt (jfr 10 kap. 16 § rättegångsbalken).

Även juridiska fakulteten vid Stockholms universitet föreslår att man skall gå längre än i promemorian för att skära ned antalet mål som skall prövas av AD som enda instans. En radikal regel skulle enligt fa­kulteten vara att man i princip lät endast sådana arbetstvister gå direkt till AD, där käranden är organisation och där svaranden är organisation eller medlem i organisation. En sådan regel skulle innebära att mål mot enskilda oorganiserade arbetsgivare inte skulle behöva belasta AD som första instans. Regeln skulle emellertid medföra betydligt ökade krav på tingsrättema. Och eftersom någon förändring av tingsrätternas orga­nisation vid handläggning av arbetstvister inte är aktuell i detta sam-

Prop. 1976/77:141

28

manhang, säger sig fakulteten inte vilja utveckla aUernativet ytterligare. En annan möjlighet är emellertid enligt fakulteten att AD:s behörighet som första domstol begränsas till, förutom mål som avses i MBL eller förtroendemannalagen, mål där anställningsförhållandet mellan de tvis­tande parterna regleras i kollektivavtal. Fakulteten utvecklar skälen för detta alternativ på i huvudsak samma sätt som AD. Även i det förslag till yttrande som överlämnats av juridiska fakulteten i Uppsala disku­teras detta altemativ. En invändning skulle dock enligt yttrandeförslaget vara den olika ställning som med en dylik lösning skulle tillkomma kol­lektivavtalsbärande och icke kollektivavtalsbärande organisationer.

TCO uttalar att den vanligaste måltypen på tjänstemannasidan utgörs av tvister med arbetsgivare som saknar kollektivavtal och som inte till­hör organisation. Dessa mål är i stor utsträckning av indrivningskaraktär och borde inte belasta AD som första instans. Det borde enligt TCO i stället övervägas att överlåta åt käranden att välja fomm i första in­stans. Finner t. ex. en arbetstagarorganisation att ett mål är av prin­cipiellt intresse, bör den kunna välja AD som första instans och i annat fall kunna stämma till tingsrätt med möjlighet att överklaga till AD. En liknande möjlighet torde redan följa av de föreslagna reglerna om förfarandet i mål om lagsökning eller betalningsföreläggande. En kom­plettering beträffande mål som anhängiggörs genom stämning skulle enligt TCO vara av värde och medföra att AD avlastades en väsentlig del av de från principiell synpunkt ointressanta mål som domstolen nu har att handlägga.

Stockholms tingsrätt påpekar att det vid ett genomförande av prome­morieförslaget är mest ändamålsenligt att kräva, att enskild organisa­tionsmedlem som väcker talan vid tingsrätt visar redan när han väcker talan att hans organisation inte vill medverka (jfr 2 kap. 5 § arbetstvist­lagen enligt förslaget). Samma lösning bör väljas i 2 § lagen om lag­sökning och betalningsföreläggande för fordringsanspråk i anställnings­förhållanden. Den i promemorian föreslagna ordningen att tingsrätten skall bereda arbetsgivar- eller arbetstagarorganisation tillfälle att ange om den vill utföra medlemmens talan är olämplig, eftersom den med­för att det i ett inledningsskede när kanske brådskande åtgärder måste vidtas kan vara oklart om tingsrätten är behörig. Vidare bör enligt Stockholms tingsrätt den föreslagna 5 kap. 1 § arbetstvistlagen ändras så att det otvetydigt framgår, att tingsrätt äger inhämta yttrande från avtalsslutande parter när tvisten rör kollektivavtal. Det kan enligt tings­rätten sättas i fråga om inte de avtalsslutande partema bör ha skyldig­het att yttra sig när domstolen så önskar. Även domstolsverket gör vissa påpekanden om den tekniska utformningen av förslagen i dessa delar. Förslaget i promemorian att domstolen skall tillföras ytterligare en s. k. ämbetsmannaledamot och ytterligare en företrädare för de offent­liga arbetsgivarna godkänns eller lämnas utan erinran av de flesta re-

Prop. 1976/77: 141

29

missinstanserna. SFO anknyter emellertid här till promemorians förslag att införa vissa möjligheter för AD att pröva vissa där väckta tvister på handlingama. Enligt SFO skulle detta innebära vissa olägenheter för den grupp av arbetsgivare som tillhör organisationen. Avtalsförhål­landena inom organisationens område är delvis speciella och avvikande från vad som gäller inom SAF:s område. Vid skriftlig handläggning kan därför uppstå en obalans till arbetsgivarsidans nackdel, eftersom arbets­tagarna men inte arbetsgivarna är representerade i domstolen. En lös­ning, som enligt SFO också ter sig motiverad mot bakgrund av organi­sationens storlek (108 medlemsföretag med sammanlagt omkring 75 000 anställda), vore att SFO fick föreslå en ledamot eller ersättare i AD. SACO/SR säger sig bestämt hävda att den föreslagna utökningen på den offentliga arbetsgivarsidan bör motsvaras av att SACO/SR får före­slå en ordinarie ledamot i AD. Med den vidgning av det förhandlings­bara området som har skett inom den offentliga sektorn och med de nya problemområden, som blir föremål för domstolens bedömning med införandet av medbestämmanderättslagstiftningen, bör alla huvudorgani­sationerna på arbetstagarsidan vara företrädda med ordinarie platser i domstolen.

Även förslagen i promemorian om vissa ändringar i fråga om AD:s arbetsformer vinner i stor utsträckning anslutning bland remissinstan­serna. På vissa punkter framförs dock från några håll anmärkningar.

Förslagen rörande domstolens sammansättning, att vissa mål skall kunna avgöras i tremannasammansättning och att AD:s ordförande skall kunna ensam fatta vissa beslut, gillas av de flesta remissinstanser som har uttalat sig i frågan. AD förklarar själv att förslaget om avgörande av vissa mål i tremannasammansättning kommer att innebära betydel­sefulla fördelar för domstolens verksamhet. Förslaget öppnar möjlig­het att hålla huvudförhandling i flera mål samtidigt utan att ytterligare ledamöter, frånsett ordföranden, behöver tas i anspråk. Domstolens ar­betskapacitet över en längre tid ökar visserligen inte härigenom, efter­som arbetsbelastningen på ordförandena inte påverkas. Däremot skapas möjlighet att för kortare tid öka kapaciteten, varigenom problem som föranleds av tillfällig målanhopning kan bemästras. Utsättandet av mål till förhandling kommer att väsentligt underlättas genom att förslaget ger ökat förhandlingsutrymme. Särskilt betydelsefullt är att förslaget kommer att öppna möjlighet till att på ett enklare sätt än hittills bereda utrymme för skyndsam handläggning av särskilt brådskande mål. Av­görande är emellertid om förslaget kan anses försvarligt från rättssäker­hetssynpunkt. Det bör emellertid ses mot bakgmnd av att domstolens ledamöter besitter en högst betydande erfarenhet av arbetsmarknadsför­hållanden och av rättstillämpning på det arbetsrättsliga området. Hän­syn bör vidare tas till att ledamot har frihet att påkalla att mål som ordföranden har satt ut till behandling i tremannasammansättning skall

Prop. 1976/77:141

30

behandlas i den större sammansättningen. Enligt AD:s mening får rätts­säkerhetsintresset anses i tillräcklig grad tillgodosett med förslaget. Från några håll görs dock påpekanden. Domstolsverket menar att det kan sättas i fråga om beslut om avvisning bör fattas av ensamdomare i en slutinstans, även om befogenheten är inskränkt till att avse fall då det är uppenbart att rättegångshinder föreligger. I vart fall bör enligt ver­ket lagtexten utformas på annat sätt än enligt promemorian, eftersom uttrycket "om saken är uppenbar" enligt gängse juridiskt språkbruk avser fall då käromålet utan tvekan är sakligt grundat. Beslut av en­samdomare om kvarstad eller skingringsförbud bör enligt verket på be­gäran av part omedelbart omprövas av domstolen i större sammansätt­ning. Enligt det förslag till yttrande som överlämnats av juridiska fakul­teten i Uppsala bör, om domstolen skall få avgöra vissa mål i mindre sammansättning, instruktionen för domstolen på denna punkt utformas så att den inte lämnar utrymme för helt skönsmässiga bedömningar. För att inte den föreslagna rätten för var och en av de tre ledamöterna i den mindre sammansättningen att hänvisa målet till större sammansättning skall kunna missbrukas, bör enligt yttrandeförslaget regeln få det inne­hållet, att envar av ledamöterna har rätt att få målet hänskjutet till stör­re sammansättning innan det gått till huvudförhandling men att därefter beslut om hänskjutande förutsätter att minst två av de tre ledamöterna är ense härom. Juridiska fakulteten i Stockholm kritiserar förslaget om avgörande av vissa mål i tremannasammansättning och menar att för­slaget är alltför vagt utformat. Det är enligt fakulteten principiellt inte lämpligt att en domstol skall på skönsmässig grund få avgöra sina egna arbetsformer. Från rättssäkerhetssynpunkt är det enligt fakulteten också tveksamt om det är tillfredsställande, att en domstol med endast en rättsbildad ledamot skall pröva tvister som på en gång första och sista instans. Möjligheten för var och en av ledamöterna att begära hänskju­tande till den större sammansättningen är inte en tillräcklig motvikt. Fakulteten avstyrker förslaget i denna del. Däremot tillstyrker fakulte­ten förslaget att vissa avgöranden skall kurma träffas av ordföranden ensam. SAF säger sig vilja ifrågasätta om det kan anses helt tillfreds­ställande att ensamdomare får befogenhet att pröva yrkande om kvar­stad eller skingringsförbud respektive meddela beslut om avvisande av mål, om saken är uppenbar.

Förslaget att AD skall kunna meddela tredskodom lämnas utan er­inran eller tillstyrks uttryckligen av flertalet remissinstanser. Några re­missinstanser ställer sig dock kritiska. Stockholms tingsrätt anser att de skäl som anförs för förslaget i promemorian inte är godtagbara. Den arbetsbesparande effekten torde vara marginell. Övervägande skäl talar enligt tingsrätten i stället mot en sådan reform. Den prövning som en­ligt förslaget skall föregå beslut huruvida tredskodom skall meddelas strider enligt tingsrätten mot tredskodomsinstitutets princip. Genom för-

Prop. 1976/77:141

31

slaget tillskapas ett nytt slags tredskodom som skiljer sig från institutets utformning och tillämpning vid tingsrätterna. Om förslaget genomförs måste man räkna med att AD:s tredskodomar, som ju föregåtts av en viss prövning, blir prejudicerande för tredskodomsinstitutets tillämpning vid tingsrätt. Ett genomförande av förslaget måste därför föranleda att även tredskodomsinstitutet vid tingsrätt omarbetas. Om en sådan för­ändring över huvud är påkallad bör den övervägas i ett annat och stör­re sammanhang. Härtill kommer att tredskodomsinstitutet inte i något annat fall förekommer vid domstol som utgör sista instans. Domstols­verket säger sig inte ha något att erinra mot att AD ges möjlighet att meddela tredskodom. Det kan enligt verket också vara lämpligt att domstolen får möjlighet att vägra meddela tredskodom i de situationer som anförts i promemorian. Däremot anser domstolsverket att tredsko­dom inte får vara av annat innehåll än vad käranden yrkat. Om dom­stolen vid meddelande av tredskodom skall få jämka yrkade skadestånd, bör detta i vart fall komma till tydligt uttryck i lagtexten. I så fall får dock domen inte karaktär av tredskodom. Juridiska fakulteten i Stock­holm förklarar sig inte ha haft tid att fördjupa sig i förslagen på denna punkt. Fakulteten inskränker sig därför till att påpeka att institutet tredskodom inte skulle behövas i AD om man valde att genomföra den ändringen av fommreglema, att alla mål mot oorganiserad arbetsgivare skall stämmas in till tingsrätt. SAF säger sig vara medveten om att vissa fördelar är att vinna om tredskodom tillätes. Det är dock inte utan vi­dare säkert att fördelarna överväger nackdelarna. Ett särskilt skäl att ställa tredskodomsförfarandet på framtiden är den väntade allmänna översynen av rättegångsbalken. Skulle likväl redan nu öppnas möjlighet till tredskodom i AD, bör enligt SAF snävare gränser gälla beträffande utdömande av yrkade skadeståndsbelopp än som anges i promemorian. Avvikelse bör inte endast ske när yrkandet är uppenbart ogrundat eller när yrkat belopp är uppenbart för högt mot bakgrund av domstolens praxis. Avvikelse bör även göras när det över huvud framgår att ett yr­kande avviker från beläst praxis i domstolen. LO pekar på att möjlig­heterna att få tredskodom verkställd i de nordiska grannländerna är begränsade.

Förslaget att bereda möjlighet för AD att avgöra även vissa där väckta tvister på handlingarna har också i allmänhet vunnit remissin­stansernas gillande. Från flera håll hävdas dock att regeln härom bör utformas så, att det inte skall vara möjligt att mot parts bestridande av­göra mål på handlingama. Till de remissinstanser som framför denna åsikt hör Stockholms tingsrätt, juridiska fakulteten i Stockholm och SACO/SR.

Även i det förslag till yttrande som har överlämnats av juridiska fa­kulteten i Uppsala uttalas att parterna bör vara ense om skriftlig hand­läggning för att sådan skall få förekomma. SFO anser som redan fram-

Prop. 1976/77:141

32

gått att förslaget är mindre tillfredsställande från organisationens och dess medlemmars synpunkt, eftersom motparterna på arbetstagarsidan är representerade i AD medan SFO inte har att föreslå någon arbets­givarledamot. Den muntliga handläggningsformen med dess större möj­ligheter för parterna att i detalj utveckla sin talan är därför särskilt vär­defull för arbetsgivarsidan på SFO:s område.

SAV tar upp vissa effekter av förslagen i promemorian på den of­fentliga sektoms förhållanden. Förslaget om överförande av vissa mål till tingsrätt medför enligt verket att förfarandet i ärenden om avske­dande blir ytterligare utdraget inom den offentliga sektorn. SAV ifrå­gasätter om detta kan vara lämpligt och om man inte i stället borde ge­nom en särskild regel i LOA tillse att nuvarande ordning för prövning av tvister om avskedande enligt 11 kap. 1 § LOA bibehålls. Genomförs en sådan tanke, bör motsvarande regler för enhetlighetens skull införas även beträffande avskedande enligt 11 kap. 2 § och beträffande avstäng­ning enligt 13 kap. 1 § LOA. Vidare bör enligt SAV bestämmelserna i 17 kap. 2 § LOA om skyldighet att avgå med pension ändras, så att in­terimistiskt beslut om anställningens upphörande enligt 7 kap. 3 § får meddelas av domstolen redan från tidpunkt innan tjänstemannen når pensionsålderns övre gräns. Försvarets civilförvaltning föreslår för sin del, mot bakgrund likaledes av problemen kring skyldighet att avgå med pension, att AD skall avgöra mål mellan arbetstagare, vars avlö­ningsförmåner fastställs under medverkan av regeringen eller myndig­het som regeringen bestämmer som kärande och staten i egenskap av arbetsgivare som svarande. Försvarets personalnämnd pekar på samma problem. Svenska kommunförbundet gör vissa anmärkningar av närmast lagteknisk natur till promemorians förslag om ändring i 16 kap. 1 § LOA.

Slutligen tar några remissinstanser upp frågan om tingsrätternas be­hov av bättre resurser och bättre möjligheter att följa AD:s praxis, om ytterligare arbetstvister förs över till dem som första domstol. Stock­holms tingsrätt betonar vikten av en snabb publicering av AD:s avgö­randen. En annan åtgärd, som borde övervägas för att ge underrätts­domare ökad kännedom om AD:s praxis, är enligt tingsrätten att ge så­dana domare som sysslar med arbetstvister möjlighet till adjungering i AD. Enligt tingsrätten bör de ifrågasatta ändringarna i arbetstvistlagen med tanke på sommaruppehåll och vikariesituation vid tingsrätterna träda i kraft först efter sommaren 1977. Sveriges domareförbund säger sig förutsätta att den arbetskraftsförstärkning, som reformen kommer att medföra behov av för åtminstone de största tingsrätterna, tillförs dessa utan dröjsmål och vidare att erforderlig information angående arbets­rättslig lagstiftning och praxis meddelas domarna i tingsrätt.

Prop. 1976/77:141

33

5    Föredraganden

Genom den reformering av rättegångsordningen på det arbetsrättsliga området, som genomfördes den 1 juli 1974, vidgades AD:s verksamhets­område avsevärt. Enligt lagen (1974: 371) om rättegången i arbetstvister (arbetstvistlagen) kan AD pröva tvister om kollektivavtal och andra tvister rörande förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare (ar­betstvister). I tvister mellan arbetsgivare eller arbetsgivarorganisation, på ena sidan, och arbetstagarorganisation eller medlem i sådan organisa­tion, på den andra, är AD första och enda domstol. I andra arbetstvister, dvs. i tvister där arbetstagaren inte är fackligt organiserad, är tingsrätt första domstol och AD fullföljdsinstans.

Utvecklingen under åren efter tillkomsten av arbetstvistlagen har visat ett mycket snabbt stegrat tillflöde av mål till AD. I departementsprome­morian (Ds A 1977: 3) Åtgärder för att minska arbetsdomstolens arbets­börda har utvecklingen belysts med statistik från domstolen. Det fram­går av denna att AD under 1976 fick in mer än sex gånger så många mål som genomsnittet under 1960-talet och mer än fyra gånger så många mål som den årliga genomsnittssiffran under 1970-talets första år fram till halvårsskiftet 1974. Antalet inkomna mål år 1976 var 350,

Av uppgiftema i promemorian, och av det remissyttrande AD själv avgivit över denna, framgår att ökningen av måltillströmningen inte kan väntas vara avslutad. Den fortgår och visar snarast en stigande tendens. Bland orsakerna till ökningen har tillkomsten av anställningsskyddsla­gen uppenbarligen varit den mest betydelsefulla. Av avsevärd betydelse för måltillströmningen har enligt AD också varit att domstolen till skill­nad mot förr som enda domstol behandlar lönetvister och dylikt även utanför det kollektivavtalsreglerade området, under fömtsättning att ar­betstagaren är fackligt organiserad. Domstolen pekar i sitt remissjrtt-rande också på att även sådana kategorier av mål som domstolen tidi­gare hade att behandla visar ökande siffror. Detta sägs sannoHkt åtmins­tone till en väsentlig del bero på en ökande benägenhet från de fackliga organisationemas och deras medlemmars sida att bringa tvister till rätts­lig prövning när organisationen eller medlemmen anser att annan till­fredsställande lösning på tvisten inte kan uppnås. AD menar däremot att det moment i rättegångsreformen som består i att domstolen har bli­vit fullföljdsinstans till tingsrättema hittills har i relativt begränsad ut­sträckning påverkat måltillströmningen.

Som redovisas i departementspromemorian har AD under de senaste åren vid flera tillfällen tillförts personalförstärkningar. En ytterligare ordförande tillträdde sin tjänst i början av år 1975 och domstolen fick en tredje ordförande den 1 juli 1976. Domstolens kansli har också för­stärkts vid skilda tillfällen. Numera kan regelbundet hållas huvudför­handling tre dagar i veckan mot tidigare högst en före den 1 juU 1974

3   Riksdagen 1976/77. 1 saml. Nr 141

Prop. 1976f77:141

34

och normalt två under tiden därefter till och med första halvåret 1976. Trots detta är det uppenbart att domstolen endast med mycket stora an­strängningar kan hålla någorlunda jämna steg med måltillströmningen. Den mycket höga arbetstakt som tillämpas för närvarande kan inte upp­rätthållas under någon längre tid. AD betonar själv i sitt yttrande att det i dagsläget finns ett uttalat behov såväl av att kunna ägna mera tid åt arbetet med målen som av att begränsa arbetsbördan. Därtill konuner att domstolen med den högt uppdrivna arbetstakten är mycket sårbar vid tillfälliga störningar i arbetet på grund av sjukdom eller Hknande.

Det är knappast möjligt att ännu med någon säkerhet säga vilken be­tydelse för den fortsatta utvecklingen av måltillströmningen som ikraft­trädandet av MBL kommer att få. Starka skäl talar dock för att målan­talet kommer att öka ytterligare och att ökningen kommer att bli bety­dande. Till en fortsatt ökning bidrar även andra omständigheter som har berörts i departementspromemorian. AD menar för egen del, med beto­nande av att man inte kan göra annat än en mycket allmän uppskatt­ning, att måltillströmningen inom den närmaste tiden kommer att öka med per år räknat åtminstone 150 mål. Risken är enligt domstolen dock stor för att detta är en kraftig underskattning.

Mot den här redovisade bakgrunden är det enhgt min mening ound­gängligt att åtgärder vidtas för att utan dröjsmål lätta AD:s arbetsbörda. Det torde praktiskt taget råda enighet om att detta inte bör ske genom att tillämpningsområdet för arbetstvistlagen begränsas. Det finns inte något som säger att sådana tvister har kommit att hänföras till den för arbetstvister speciella prövningsordningen enligt arbetstvistlagen som i stället hade bort handläggas helt inom det allmänna domstolsväsendet. AD betonar tvärtom själv att det för domstolens roll som prejudikatin­stans har varit fruktbärande att få möjlighet att verka över hela det ar-betsrättshga området. Likaledes saknas anledning att återuppta den tidi­gare diskuterade tanken att skjuta in hovrätt som andra instans mellan tingsrätt och AD.

Det är också en allmänt utbredd uppfattning att man åtminstone tills vidare inte bör välja som lösning att öka antalet ledamöter i AD. Inte minst arbetsmarknadens parter har vid skilda tillfällen givit klart ut­tryck för denna mening. Den enda återstående möjligheten att på ett ef­fektivt sätt ingripa för att lätta domstolens arbetsbörda synes, som också framgår av departementspromemorian och av den efterföljande diskus­sionen, vara att föra över mål från AD som första domstol till tingsrät­terna, med möjlighet för parterna att fullfölja talan hos AD. Det är vis­serligen inte möjligt att med särskilt stor säkerhet avgöra hur stor effekt på antalet mål hos AD som skilda tänkbara åtgärder av denna innebörd kan få. Vissa mål är betydligt svårare och kräver mer arbete än andra. Överförs mål till tingsrättema kan den positiva effekten härav för AD:s

Prop. 1976/77:141

35

del komma att åtminstone i viss mån motverkas av en ökande benägen­het hos partema att överklaga tingsrätternas domar. Även andra om­ständigheter gör det svårt att säkert överbHcka verkningarna av änd­ringar i reglerna om fördelningen av mål mellan AD och tingsrätterna.

Inte desto mindre synes det klart att man totalt sett kan nå inte ovä­sentliga effekter på den här antydda vägen. Stöd för den uppfattningen får man i vissa uppskattningar som har gjorts i departementspromemo­rian och även i andra uppgifter som har framkommit under diskussio­nen. Av de tänkbara altemativ som redovisas har man i promemorian stannat för två. Det ena innebär att medlem i arbetsgivar- eller arbetsta­garorganisationen som inte har stöd av sin organisation hänvisas att väcka talan vid tingsrätt som första instans. Det andra går ut på att an­språk som framställs vid tingsrätt i form av ansökan om lagsökning eller betalningsföreläggande skall färdigbehandlas av tingsrätten, även om an­språket visar sig vara tvistigt, i stället för att som nu i sådant fall över­lämnas till AD som arbetstagaren är organiserad i. Med dessa förslag kan man uppnå att åtskilliga från arbetsrättsliga synpunkter okompli­cerade mål flyttas över till tingsrättema som första instans. Inte minst skulle en inte obetydlig del av anställningsskyddsmålen komma att om­fattas härav. En särskild gynnsam effekt skulle ligga däri att inte så få av de aktuella målen är svåmtredda och därför inte bara arbetskrävande utan också i och för sig föga lämpade för ett eninstansförfarande.

De här nämnda förslagen har mottagits väl tmder remissbehand­lingen. De flesta remissinstanserna har funnit förslagen välfunna och väl ägnade att bidra till en inte obetydUg minskning av arbetsbelastningen i AD. Från flera håll och inte minst från AD:s egen sida har emellertid hävdats, att förslagen knappast kan beräknas få tillräcklig effekt. Ett djupare ingrepp i de nu gällande fördelningsreglerna sägs vara nödvän­digt om man vill uppnå något mer än en snabbt övergående minskning av måltiUflödet till AD.

Det ytterligare förslag som mot denna bakgmnd har förts fram går ut på att man skaU kombinera promemorians lösning med en regel, enligt vilken det i princip blir avgörande för AD:s behörighet som första domstol om tvisten rör anställningsförhållande som regleras av kollektiv­avtal eller om i varje fall kollektivavtal gäller mellan de tvistande par­terna. Till förmån för ett sådant ytterligare steg talar att det skulle med­föra att ännu fler anställningsskyddsmål förs över till tingsrättema, varigenom den målgmppens dominans hos AD skulle minska ytter­ligare. Även rent allmänt skulle förslaget kunna få en inte obetydlig effekt på antalet mål i AD som första domstol. Som särskilda skäl för förslaget har i AD:s remissyttrande också åberopats att det, särskilt när tvisten galler anställningsskyddsfrågor men även på andra områden, finns på det kollektivavtalsreglerade området i mycket stor utsträckning

Prop. 1976/77:141

36

bestämmelser i kollektivavtal som i större eller mindre utsträckning mo­difierar och kompletterar lagens regler i sådana avseenden där detta är tillåtet. Väljer man kollektivavtalsbundenheten som kriterium, undviks de komplikationer som annars skulle följa av att ett mål om tillämpning av lag samtidigt kan innefatta tvist om tolkning eller tillämpning av be­stämmelser av detta slag i kollektivavtal. Vidare kan det antas att för­handlingssystemet regelmässigt fungerar betydligt bättre på det kollek­tivavtalsreglerade området än utanför detta. Tvister från det icke kollek­tivavtalsreglerade området är också erfarenhetsmässigt sämre utredda och därmed mindre lämpade för ett eninstanssystem än tvister där för­handling förekonmiit enligt förhandlingsordning i kollektivavtal.

Mot bakgmnd bland annat av dessa synpunkter och andra förslag som framförts från remissinstansemas sida anordnades i arbetsmark­nadsdepartementet den 14 mars 1977 en överläggning tUl vilken företrä­dare för de större organisationerna på arbetsmarknaden och andra av de hithörande frågorna berörda hade inbjudits. Diskussionen vid detta till­fälle gav vid handen att man på de flesta håll hyser sympati för tanken att, tillsammans med det i promemorian föreslagna kriteriet, låta kollek­tivavtalsbundenheten vara det avgörande för fördelningen av mål mel­lan AD som första instans och tingsrättema. Den modifikationen ansågs dock böra göras, att man hänför till AD även mål rörande arbetstagare som visserligen inte själva tillhör organisation som slutit kollektivavtal men som sysselsätts i arbete på vilket arbetsgivaren tillämpar kollektiv­avtal. För den lösningen ansågs föreningsrättsliga skäl tala.

Jag har även för egen del kommit fram till att den här antydda kom­binationen av promemorians förslag och det ytterligare förslaget att an­knyta till kollektivavtalsbundenheten har starka skäl för sig. Det är vis­serligen svårt att säga något alldeles bestämt om effekten av en sådan ändring i behörighetsreglerna, räknat i antalet mål hos AD. Mycket överslagsmässigt skulle man dock kunna räkna med att de två förslagen tillsammans skulle medföra en sänkning av det nuvarande målantalet hos domstolen i storleksordningen 3040 procent.

Mot den nu angivna bakgrunden föreslår jag den ändringen av de nu gällande reglerna i 2 kap. 1 och 2 §§ arbetstvistlagen att AD får att som första domstol pröva enbart mål som stäms in av arbetsgivar- eller ar­betstagarorganisation eller av arbetsgivare, som själv har slutit kollektiv­avtal, och enbart mål som antingen gäller tvist om kollektivavtal eller tvist om tillämpningen av MBL och mål som gäller arbetstvist i övrigt, under fömtsättning att partema står i kollektivavtalsförhållande till var­andra eller att tvisten berör enskild arbetstagare som sysselsätts i arbete på vilket arbetsgivare tillämpar kollektivavtal som han är bunden av. Mål som stäms in av enskilda medlemmar i organisation, oorganiserade arbetsgivare utan kollektivavtal eller av enskilda oorganiserade arbetsta-

Prop. 1976/77:141

37

gare skulle med denna regel höra till tingsrätt. Detsamma skulle i prin­cip gälla om arbetstvister i övrigt utanför kollektivavtalsförhållanden.

Denna lösning av behörighetsfrågoma bör enligt min mening medföra ett antal följdändringar på andra håll i arbetstvistlagen, främst i syfte att säkerställa organisationernas hittillsvarande rätt att företräda sina med­lemmar i rättegång inför AD och att deltaga i rättegång tillsammans med medlem såsom svarande. Vidare bör de ändrade behörighetsregler för AD som jag föreslår kombineras med en möjlighet för part, som har rätt att vända sig till AD, att i stället välja tingsrätt som fomm. En så­dan regel kan väntas få betydelse bland annat för vissa enklare typer av mål av indrivningskaraktär eller liknande från det kollektivavtalsregle­rade området.

Vid sidan av förslaget om ändrad fördelning av mål mellan AD och tingsrättema har i departementspromemorian föreslagits ett antal var för sig mindre ingripande åtgärder i det gemensamma syftet att för­bättra arbetsläget i AD.

Ett sådant förslag ror AD:s ledamotssammansättning och går ut på en ökning av antalet ordinarie ledamöter med två. Förslaget har sin grund i att de två ämbetsmannaledamöter, som tjänstgör vid sidan av ordfö­rande och vice ordförande, och de ledamöter som representerar de of­fentliga arbetsgivama har svårt att hinna med den för deras del omfat­tande tjänstgöring som nödvändiggörs av att domstolen i det övervä­gande antalet fall sammanträder i s. k. allmän sammansättning. Jag fin­ner det lämpligt att förslaget genomförs på det sätt som har angivits i promemorian. Domstolen bör alltså tillföras en ytterligare ämbetsman­naledamot som avses i 3 kap. 2 § tredje stycket i lagen och ytterUgare en representant för de offentliga arbetsgivarna. Den senare utökningen bör genomföras på det sättet att Svenska kommunförbundet och Landstings­förbundet får föreslå varsin ledamot i domstolen i stället för som hittills en gemensam ledamot. En utöknuig av antalet ordinarie ledamöter med två medför även att tre ersättare skall utses för var och en av de nya ordinarie ledamöterna.

Den utökning av ledamotsantalet som jag nu har nämnt motiveras alltså av att vissa ledamotsgrupper om vardera två ledamöter har svårt att hinna med tjänstgöringen. Övriga gmpper har inte haft samma svå­righeter. Det föreligger därför enligt min mening inte skäl att i detta sammanhang överväga ytterligare ändringar i domstolens sammansätt­ning.

I promemorian föreslås också jämkningar i domförhetsregleraa dels på det sättet att det görs möjligt för AD att i vissa mål hålla huvudför­handling i en sammansättning bestående av ordförande jämte en före­trädare för vardera arbetsgivarsidan och arbetstagarsidan (den s. k. mindre sammansättningen), dels på det sättet att ordförande får rätt att

Prop. 1976/77:141

38

under förberedelsen fatta vissa beslut varigenom mål skiljs från domsto­len utan prövning i sak och vissa andra beslut. Båda dessa förslag är en­ligt min mening väl ägnade att underlätta arbetet i domstolen och att be­reda behövligt större utrymme för domstolens förhandlingar. Med en väl avvägd tillämpning firms det inte heller anledning till betänkligheter från rättssäkerhetssynpunkt. Även i den mindre sammansättningen represente­rar domstolen högst betydande erfarenhet av arbetsmarknadsförhållan­den och av rättstillämpningen på det arbetsrättsliga området. I mål som reser rättsfrågor av betydelse, eller som i övrigt inte framstår som jämfö­relsevis okomplicerade, bör Uksom hittills huvudförhandling hållas med domstolen i den större sammansättningen. Liksom enUgt nu gällande rätt bör lagen dessutom innehålla en möjlighet för var och en av leda­möterna i den mindre sammansättningen att utverka hänskjutande av mål till den större sammansättningen.

När det gäller ordförandes behörighet att träffa vissa avgöranden har det under remissbehandlingen inte yppats olika meningar såvitt gäller beslut av helt eller övervägande formell art. Dit räknar jag då avskriv­ning av mål, stadfästande av förlikning och meddelande av dom över yrkande som har medgivits eller eftergivits. Enighet råder om att sådana avgöranden bör få fattas av ordförande ensam. I fråga om promemo­rians förslag att tredskodom skall kunna meddelas av ordförande vid muntlig förberedelse har förekommit en del kritik i några remissinstan­sers yttranden. Denna har emellertid närmast att göra med frågan om det överhuvud är lämpligt att tredskodom förekommer hos AD. Till denna fråga återkommer jag i det följande. Slutligen har det från ett par håll satts i fråga om ordförande bör ha behörighet att avvisa mål resp. meddela beslut om kvarstad och skingringsförbud. Jag hyser för min del inte några betänkligheter mot förslaget i dessa hänseenden. Det ligger nära till att sådana beslut, som i tingsrätt kan fattas av ensamdomare, får fattas av ordföranden även i AD. Hänsyn bör självfallet även i detta sammanhang tas till att AD är slutinstans. Detta sker emellertid genom den möjHghet ordföranden har att hänskjuta mera svårbedömda beslut till domstolen i annan sammansättning. Såvitt gäller avvisning bör det markeras i lagtexten, att ordförande skall fatta beslut ensam enbart när det är uppenbart att avvisning skall ske.

I promemorian föreslås som jag nyss antydde också att AD skall bere­das möjlighet att meddela tredskodom som påföljd för parts utevaro från sammanträde för muntlig förberedelse eller huvudförhandling. För­slaget bör främst ses mot bakgrund av att det numera förekommer hos AD åtskilliga mål som inte på något väsentUgt sätt skiljer sig från mål vid de allmänna domstolarna och i vilka tredskodom framstår som ett helt naturligt alternativ när part uteblir från förhandling. Särskilt i mål vilkas utgång är beroende av en kanske omfattande utredning rörande faktiska omständigheter kan det ibland te sig ganska främmande med

Prop. 1976/77:141

39

den regel som hittills har gällt för rättegången hos AD, nämligen att av­görande sker i sak utan hinder av att part uteblir från huvudförhand­ling. Visserligen torde de av mig föreslagna ändringarna i behörighets­reglerna förändra bilden i viss mån. Inte desto mindre finner jag det väl motiverat att tredskodom införs som ett påföljdsaltemativ vid sidan av de hittills förekommande, när part uteblir från förhandling hos AD. Tredskodomsinstitutet bör tillämpas enligt de riktlinjer som dras upp i promemorian och som på det stora hela har lämnats utan erinran av re­missinstanserna. Jag ser för min del inte något oriktigt eller främmande i att AD får möjlighet att, på grundval av en bedömning av tvistens art och omständigheterna i övrigt, avgöra om tredskodom skall komma i fråga. På denna punkt delar jag inte den kritiska uppfattning som har framförts av en remissinstans. Tvärtom är det mot bakgmnd av att AD dömer både i mål av särskild kollektivavtalsrättslig och annan arbets­rättslig färgning och i mål av mindre betydelse från sådana synpunkter naturligt, att det läggs i domstolens hand att träffa ett val mellan treds­kodom och avgörande i sak. Det är enligt min mening också viktigt att domstolen får tillfälle att i sin fulla sammansättning utforma rikthnjer för bedömningen på detta område. Tydligt är att främst kollektivavtals­tvister i egentlig mening och t. ex. mål om olovlig stridsåtgärd inte skall komma i fråga för tredskodom. Denna påföljd bör reserveras för mål av den art som likaväl kan förekomma som s. k. dispositiva tvistemål vid allmän domstol. När det gäller det i promemorian behandlade proble­met med det s. k. allmänna skadeståndet finner jag det riktigt, att dom­stolen skall kunna sätta ned sådana skadestånd om uppenbart för högt belopp har yrkats. I övrigt bör huvudregeln för tredskodom gälla, dvs. att den tillstädeskomne partens yrkanden skall vinna bifall, Detma dis­tinktion låter sig inordna i de allmänna reglema för tredskodom i RB, så till vida som uppenbart för höga yrkanden om allmänt skadestånd får i den mening som åsyftas i 44 kap, 8 § RB anses sakna stöd i laga skäl (jfr 35 kap. 5 § RB). Tingsrätt som nu har att döma ut allmänna skade­stånd, t. ex. i anställningsskyddsmål, torde ha att förfara på samma sätt. Slutligen har i promemorian föreslagits att AD skall kunna företa mål till avgörande på handlingama även när det är fråga om mål som prö­vas av domstolen i första instans. Jag finner även detta förslag förtjänt av att genomföras. Som regel bör gälla att avgörande utan muntlig för­handling bör förekomma endast om parterna i målet är ense om att det är tillräckligt att deras sak läggs fram skriftUgen för domstolen, I un­dantagsfall bör dock sådan handläggning kuima tillämpas även mot parts bestridande. Vad jag då syftar på är fall där det är uppenbart att muntlig förhandling inte tjänar något rimligt ändamål och där man måste anta att part insisterar på muntlig handläggning utan att ha legi­tima skäl härför. Jag har därmed i nära anslutning till departementspromemorian gått

Prop. 1976/77:141

40

igenom de förslag i syfte att lätta arbetsdomstolens arbetsbörda som jag anser nu böra komma till genomförande. Sammantagna bör de här ak­tuella ändringarna i arbetstvistlagen kunna få en inte oväsentlig bety­delse för ansträngningama att skapa bättre förutsättningar för verksam­heten i AD, Den fortsatta utvecklingen får utvisa om det blir nödvändigt att längre fram vidta mer ingripande eller på annat sätt inriktade åtgär­der. Avslutningsvis vill jag emellertid betona, att det med hänsyn till den rådande situationen i AD är ytterst angeläget att riksdagen fattar beslut i ärendet i sådan tid att de ifrågasatta ändringama i arbetstvistlagen kan träda i kraft vid halvårsskiftet 1977. Det är min avsikt att senare under våren överväga närmare i vilken utsträckning de här framlagda förslagen bör föranleda ändring i AD:s instmktion och andra åtgärder av admi­nistrativ natur. Självfallet är det angeläget att AD:s domar publiceras snabbt och effektivt så att domstolens praxis blir känd utan dröjsmål och kan tjäna till ledning i tingsrätternas verksamhet. På det området har domstolen emellertid kommit långt i ansträngnmgarna att förbättra nu­varande förhållanden och några ytterhgare åtgärder är därför inte be­hövliga. I vad mån särskilda åtgärder blir nödvändiga för att möta den ökade tillströmningen av arbetstvister för tingsrätternas del torde få av­göras när efter hand erfarenheter samlas av den här aktuella reformens verkningar. Några omedelbara åtgärder torde inte vara påkallade.

Förslagen till ändringar i arbetstvistlagen föranleder även förslag till vissa följdändringar i annan lagstiftning. Dessa kommenteras närmare i specialmotiveringen. Med anledning av vissa förslag som har framförts under remissbehandlingen vill jag emellertid uppehålla mig något ytter­ligare vid förhållandena inom den offentliga sektorn. Den handlägg­ningsordning som jag har föreslagit i det föregående synes i huvudsak utan speciella olägenheter kunna ges tillämpning också där.

Som redan har framgått kan emellertid den nya ordningen ibland leda till förlängning av den sammantagna handläggningstiden, eftersom mål som hittills har tagits upp direkt av AD kan komma att få handläggas först av tingsrätt och därefter i andra instans av AD. Detta gäller också i mål om entlediganden av olika slag. Statens avtalsverk har i sitt remiss­yttrande tagit upp ett par speciella frågor i anslutning härtill. Det gäller främst två former av entledigande enligt lagen (1976: 600) om offentlig anställning (LOA), nämligen avskedande och åldersentledigande.

Avskedande kan enligt LOA följa på brott (11 kap, 1 §) eller på grov eller upprepad tjänsteförseelse (11 kap. 2 §). Sådant skiljande från an­ställning skall komma i fråga bara i sådana fall där arbetstagaren har vi­sat att han uppenbarligen är olämplig att inneha sin anställning. Därmed åsyftas enligt motiven fall där det skulle vara stötande, om arbetstagaren fick behålla sin tjänst (prop. 1975: 78 s. 164). Föreskrifterna, vilka trädde i kraft så sent som den 1 januari 1976, skall med andra ord tillämpas

Prop. 1976/77:141

41

bara i rena undantagsfall. Förfarandet i fråga om avskedande enligt LOA är mer formbundet och därför mer tidskrävande än motsvarande förfarande utanför LOA:s område (jfr 1820 och 35 §§ anställnings­skyddslagen).

Avtalsverket sätter i fråga, om det bör förhindras att de nya reglerna medför ännu större tidsutdräkt i fråga om avskedande enligt LOA. Detta föreslås ske genom en undantagsregel, som behåller nuvarande ordning för handläggning av tvist därom. För enhetlighetens skull borde i så fall enligt avtalsverket motsvarande gälla i fråga om avstängning enligt LOA.

Även om vissa skäl således kan tala för avtalsverkets inställning, är jag för egen del inte beredd att nu förorda någon särregel av antytt slag.

Arbetstagare är enligt LOA skyldig att avgå från anställningen vid ål­der som anges i avtal om statlig pension eller motsvarande avtal (7 kap. 3 §). Statliga pensionsbestämmelser återfinns främst i det allmänna pen­sionsavtalet för statliga och vissa andra tjänstemän. För flertalet stat­ligt reglerade anställningar gäller någon av pensioneringsperioderna 60 63 år, 6365 år eller 6566 år. Av pensionsavtalet framgår att av­gångsskyldighet normalt inträder först vid den för anställningen gäl­lande pensioneringsperiodens övre gräns. Men avgångsskyldighet kan också inträda vid periodens nedre gräns eller under perioden, nämligen bl. a. för den händelse arbetstagarens avgång är önskvärd i samband med omorganisation, som berör hans tjänsteställe, eller rationalisering av arbetsförhållandena där (jfr 4 § 1 mom. tredje och fjärde styckena statens allmänna tjänstepensionsreglemente 1959: 287). Ärende om av­gång vid nedre gränsen eller under perioden avgörs genom särskilt myn­dighetsbeslut efter handläggning i speciell ordning (2 § kungörelsen 1959: 420 med tilläggsbestämmelser till statens allmänna tjänstepensions­reglemente m. m.). I detta sammanhang kan bortses från att det för vissa anställningar i stället för pensioneringsperiod gäller en fast pen­sionsålder.

Beslut om avgångsskyldighet enligt 7 kap. 3 § LOA får i regel verk­ställas först sedan det har prövats slutligt enligt arbetstvistlagen eller rätten till talan har förlorats (17 kap. 1 §), dvs. först sedan det har vunnit laga kraft. Men i tvist om tillämpningen av 7 kap. 3 § får dom­stolen, för tiden intill dess lagakraftägande dom eller beslut föreligger (interimistiskt), förordna att anställningen skall upphöra, när arbetstaga­ren har uppnått den ålder då skyldighet att avgå senast inträder (17 kap. 2 §). Det är i allmänhet vid den övre gränsen för pensioneringsperioden. Däremot saknas möjlighet till sådant interimistiskt förordnande i fråga om avgång dessförinnan.

Med hänsyn till den förlängda handläggningstid som enligt vad jag nyss påpekat kan bli följden av den nya handläggningsordningen före-

Prop. 1976/77:141

42

slår avtalsverket att domstol nu ges möjlighet att meddela interimistiskt förordnande med verkan redan från tidpunkt före den övre gränsen. Liknande synpunkter förs fram av ett par myndigheter inom försvaret, vilka bl. a. närmare anger betydelsefulla praktiska olägenheter med pro­memorieförslaget.

Det är givetvis inte avsett att den nya ordnmgen skall få rubba vä­sentliga inslag i det system med pensioneringsperioder som kollektivav­talsparterna är ense om. Skulle en arbetstagare, som på myndighetens initiativ har entledigats med verkan från pensioneringsperiodens nedre gräns eller från tidpunkt inom perioden, föra talan mot beslutet både i tingsrätt och sedan i AD, kunde han därigenom hålla sig kvar i tjänst under så lång tid, att förfarandet med sådana entlediganden i en del fall inte längre skulle te sig ändamålsenligt. Såvitt nu kan bedömas, synes den av avtalsverket föreslagna ordningen vara tillfyllest för att undan­röja sådana olägenheter med en utökad instansordning.

Godtas mitt förslag i övrigt, bör domstolen således ges möjlighet att i tvist om tillämpningen av 7 kap. 3 § LOA interimistiskt förordna om avgång från anställningen med tidigaste verkan redan från den tidpunkt som avses i myndighetens beslut. En sådan möjlighet kan lämpligen till­skapas genom en ändring i 17 kap. 2 §.

I nyss upptagna frågor med anknytning till LOA har särskilt samråd med chefen för budgetdepartementet ägt mm.

6    Upprättade lagförslag

I enlighet med det anförda har inom arbetsmarknadsdepartementet upprättats förslag till

1.

lag om ändring i lagen (1974: 371) om rättegången i arbetstvister,

2.

lag om ändring i lagen (1974: 372) om lagsökning och betalnings­föreläggande för fordringsanspråk i anställningsförhållanden,

3.

lag om ändring i lagen (1976: 580) om medbestämmande i arbetsli­vet,

4.

lag om ändring i lagen (1976: 600) om offentlig anställning,

5.

lag om ändring i arbetarskyddslagen (1949: 1).

7   Specialmotivering

7.1 Lagen om rättegången i arbetstvister

Förslagen om ändringar i arbetstvistlagen omfattar reglerna i 2 kap. om fördelningen av mål mellan AD som första domstol och tingsrät­terna med vissa därtill anslutande regler om överlämnande och hänvis­ning av mål från en domstol till en annan, vissa av reglerna i 3 kap. om

Prop. 1976/77:141

43

domstolens sammansättning och domförhet samt några av reglerna i 4 kap. om förfarandet vid AD som första domstol. Dessutom har gjorts ett tillägg till 5 kap. 1 §. I den följande specialmotiveringen behandlas endast de ändringar som har gjorts i de äldre bestämmelserna. I fråga om paragrafer som har lämnats helt ombbade och kvarstående bestäm­melser i ändrade paragrafer hänvisas till förarbetena till arbetstvistlagen, främst SOU 1974: 8 Rättegången i arbetstvister och prop. 1974: 77 med förslag till lag om rättegången i arbetstvister, m. m. (med specialmotive­ring s. 136 ff.).

2 kap. 1 §

I denna och följande paragraf dras gränsen mellan AD och tingsrät­terna i fråga om behörigheten att som första domstol ta upp och avgöra arbetstvister. AD:s behörighet regleras i 1 § medan 2 § handlar om tingsrättemas.

Avgörande för AD:s behörighet enligt 1 § första stycket i dess nya ly­delse är till en början vem som väcker talan. Endast arbetsgivar- och ar­betstagarorganisationer och enskilda arbetsgivare, som själva har träffat kollektivavtal, får väcka talan vid AD som första domstol. Andra en­skilda arbetsgivare, vare sig de tillhör arbetsgivarorganisation och då är eller inte är bundna av kollektivavtal eller de är oorganiserade och kol-lektivavtalslösa, och enskilda arbetstagare, organiserade eller oorganise­rade, har enligt 2 § att vända sig till tingsrätt om de vill väcka talan i ar­betstvist. Vidare gäller emellertid enligt 1 § första stycket att enbart tvis­ter om tillämpning av MBL och tvister i kollektivavtalsförhållanden, och i ett därmed jämställt fall, får väckas vid AD som första domstol av dem som enligt det nyss sagda överhuvud får vända sig direkt till AD. Detta framgår av punkterna 1 och 2 i 1 § första stycket. Enligt punkt 1 tar AD upp tvister som väcks av organisationer eller enskild arbetsgi­vare som slutit kollektivavtal, om målet gäller tvist om kollektivavtal el­ler annan arbetstvist som avses i MBL. Enligt punkt 2 hör till AD som första domstol även andra arbetstvister, som väcks av de angivna par­terna, imder förutsättning att kollektivavtal gäller mellan partema i må­let eller att tvisten åtminstone rör enskild arbetstagare, som sysselsätts i arbete som avses i kollektivavtal av vilket arbetsgivaren är bunden. Med detta sistnämnda kriterium täcker behörighetsreglerna i 1 § även tvister som rör oorganiserade arbetstagare och arbetstagare tillhörande kollek-tivavtalslösa organisationer, om arbetstagaren arbetar i ett arbete beträf­fande vilket arbetsgivaren tillämpar kollektivavtal som binder honom i förhållande till andra arbetstagare och deras organisation. Liksom i öv­rigt enligt paragrafens första stycke gäller dock även i detta fall att talan får väckas hos AD endast av organisation på arbetsgivar- eller arbetsta­garsidan och av arbetsgivare som själv har slutit kollektivavtal.

Behörighetsreglema i 1 § första stycket gäller både arbetstvister mel-

Prop. 1976/77:141

44

lan organisationerna, t. ex. rörande tolkning av kollektivavtal, och tvis­ter mellan arbetsgivare och arbetstagare som tillhör organisation på ömse sidor. Liksom tidigare skall reglema ses mot bakgrund av grund­satsen att organisationema på arbetsmarknaden skall ha rätt att föra ta­lan hos AD för sina medlemmar. Fömtsättningen är dock att målet gäl­ler sådan tvist som anges i punkterna 1 och 2 i 1 § första stycket. Grundsatsen kommer till uttryck i 4 kap. 5 §, som i första stycket be­handlar organisations rätt att väcka talan för medlem och i andra styc­ket föreskriver att även organisation skall stämmas in till AD, om talan väcks mot medlem i organisationen. Dessa regler kompletteras av be­stämmelserna i 2 kap. 5 § första stycket om överlämnande av mål till AD när organisation vill föra kärandetalan med stöd av 4 kap. 5 § förs­ta stycket. Till bilden hör vidare 2 kap, 2 § andra stycket andra me­ningen, som ger organisation även på svarandesidan inflytande över frå­gan huruvida talan som berör medlem skall prövas av tingsrätt eller av AD som första domstol,

AD prövar självmant sin behörighet enligt 1 §, På samma sätt prövar tingsrätt sin behörighet enligt 2 §, En annan sak är att domstolarna i re­gel inte torde ha anledning att kräva särskild utredning om tillhörighet till organisation resp, bundenhet av kollektivavtal, när part lämnar av motparten obestridda uppgifter därom i ett mål (jfr dock vad som sägs om enskild organisationsmedlems uppgifter under 2 kap, 5 §). Begreppet tvist har samma innebörd som enligt arbetstvistlagen i dess äldre lydelse, dvs. samma innebörd som i 10 kap. RB och i andra processuella bestäm­melser. Begreppen arbetsgivar- och arbetstagarorganisation används i samma bemärkelse som i 6 § MBL. Även kollektivavtalsbegreppet är detsamma som MBL:s (jfr om rättsläget före arbetstvistlagen SOU 1974: 8 s. 162 f). Med tvist om kollektivavtal avses liksom tidigare tvist om kollektivavtals giltighet, bestånd och rätta innebörd, tvist humvida visst förfarande strider mot kollektivavtal och tvist om påföljd for så­dant förfarande. Enskild arbetsgivare får väcka talan hos AD som första domstol när målet i denna mening gäller tvist om kollektivavtal som han själv har slutit, även om situationen skulle vara den att kollektivavtalet har upphört att gälla när tvisten anhängiggörs hos domstolen. Behörig­hetsreglerna i 1 § första stycket får vidare anses täcka även det fallet att enskild oorganiserad arbetsgivare vill föra talan om att han inte är bun­den av kollektivavtal.

Tvister som avses i MBL prövas av AD som första domstol om talan väcks av arbetsgivar- eller arbetstagarorganisation eller av enskild ar­betsgivare som har slutit kollektivavtal. Innebörden av kravet på denna punkt att den enskilde arbetsgivaren skall ha slutit kollektivavtal är att arbetsgivaren skall ha för egen del träffat kollektivavtal, ett självständigt kollektivavtal, eller ett s. k. hängavtal och att han skall när talan väcks hos AD fortfarande vara bunden av avtalet (jfr dock 1 § andra stycket).

Prop. 1976/77:141

45

Det följer motsättningsvis av den här behandlade regeln och av 2 § förs­ta stycket att mål som gäller tillämpning av MBL kan i vissa fall komma att få prövas av tingsrätt, låt vara att detta torde bli förhållan­devis ovanligt med hänsyn till att MBL:s regler i stor utsträckning tar sikte på organiserade förhållanden resp. på förhållandet mellan arbetsta­garorganisationerna och arbetsgivare som är bundna av kollektivavtal. Någon gång kan det emellertid tänkas att enskild arbetstagare vill föra talan om föreningsrättskränkning utan stöd av organisation. Det skall i så fall ske vid tingsrätt. Och enskild oorganiserad och kollektivavtalslös arbetsgivare, som vill väcka talan rörande t. ex. förhandlingsrätten en­ligt 10 §, skyldighet att lämna information enligt 18 §, tystnadsplikt en­ligt 21 § eller varselskyldighet enhgt 45 § MBL, har att göra detta vid tingsrätt (jfr den i detta sammanhang ändrade lydelse av vissa paragra­fer i MBL).

Enligt 1 § första stycket 2 skaU även annan arbetstvist, som väcks av organisation eller av arbetsgivare som själv har slutit kollektivavtal, tas upp av AD som första domstol under fömtsättning att kollektivavtal gäller mellan partema i målet eller att enskild arbetstagare som berörs av tvisten sysselsätts i arbete som avses i kollektivavtal vilket arbetsgiva­ren är bunden av. Kravet att kollektivavtal skall gälla mellan parterna får i detta sammanhang anses uppfyllt även när enbart t. ex. ett kollek­tivavtal med förhandlingsordning gäller mellan organisationer på ömse sidor, till vilka enskilda arbetsgivare och arbetstagare som berörs av tvis­ten är anslutna, eUer när annars kollektivavtal gäller enbart på organisa­tionsplanet. Den ståndpunkten harmonierar bäst med gnmdsatsen om organisationernas rätt att delta i rättegångar på medlemmamas vägnar (jfr 2 kap. 5 § och 4 kap. 5 §) och med tanken att tvister mellan parter, som normalt står i ett etablerat kollektivavtalsförhållande till varandra, skall tas upp av AD som första domstol. Regeln i 1 § andra stycket om AD:s behörighet i det tillfälligt kollektivavtalslösa tillståndet verkar i samma riktning.

Den tvist som görs till föremål för rättegång hos AD som första domstol behöver sålunda inte röra någon bestämmelse i kollektivavtal eller i övrigt vara en kollektivavtalstvist i egentUg mening. Om en tvist mellan en enskild arbetsgivare och arbetstagare hos honom rör en viss aspekt av anställningsförhållandet, räcker det att kollektivavtal reglerar en annan del av detta eller att kollektivavtal gäller mellan organisationer på ömse sidor. Det har inte ansetts behövligt att kräva att kollektivavtals­regleringen gäller någon väsenthg fråga i anställningsförhållandet. Kol­lektivavtal skall enligt punkt 2 i 1 § första stycket gälla vid tiden för rät­tegången i AD. I anslutning tiU vad som har sagts skola gälla enligt den äldre lydelsen av 2 kap. 1 § om AD:s behörighet med hänsyn till organi­sationsförhållandena (se prop. 1974: 77 s. 148), bör tidpunkten för ta­lans väckande anses vara det avgörande även i fråga om kollektivavtals-

Prop. 1976/77:141

4g

bundenhet. Den praktiska betydelsen här av valet mellan den tidpunkten och tidpunkten för delgivning av stämning (jfr. 10 kap. 15 § RB) förtas dock i regel av bestämmelsen i 1 § andra stycket. Har kollektivavtal gällt vid den tidpunkt till vilken ett omtvistat anspråk hänför sig men upphört att gälla när talan skall väckas, är AD mte längre behörig som första domstol (frånsett om situationen är den som avses i 1 § andra stycket). På denna punkt torde regleringen i 1 § i dess nya lydelse skilja sig frän vad som gällde före tillkomsten av arbetstvistlagen när det i viss särskild arbetsrättslig lagstiftning, t. ex. 1963 års semesterlag, föreskrevs att AD skulle vara behörig domstol i mål beträffande arbetstagare vilkas arbetsavtal reglerades av kollektivavtal.

Enligt 1 § andra stycket är AD behörig som första domstol även när kollektivavtal tillfälligt icke gäller. Denna regel bygger på samma tanke som t. ex. 5 § andra stycket MBL, nämligen att regler i lag för parter som normalt är inbördes bundna av kollektivavtal inte skall upphöra att gälla i det tillfälligt kollektivavtalslösa tillståndet. I de allra flesta fall torde regeln inte medföra några tillämpningssvårigheter. Skulle någon gång tvistande parter ha olika mening huruvida man befinner sig i ett tillfälligt kollektivavtalslöst tillstånd torde domstolens bedömning få grunda sig, förutom på parternas skäl för sina ståndpunkter, på hur länge kollektivavtal tidigare har gällt och hur lång tid som har förflutit sedan kollektivavtal senast gällde. Någon hjälpregel om rätt att väcka talan viss tid efter det att kollektivavtal löpt ut eller liknande har inte ansetts behövas.

Med den här beskrivna fördelningen enligt 1 och 2 §§ av målen mel­lan AD och tingsrättema kommer sålunda tvister om kollektivavtal att prövas av AD som första domstol utom när talan väcks på egen hand av enskild arbetsgivare eller arbetstagare som tillhör, eller har tillhört, av­talsslutande organisation men som inte har organisationens stöd i tvis­ten. Målen rörande MBL fördelas mellan AD och tingsrättema på sätt som har beskrivits i det föregående.

Lagen (1974: 358) om facklig förtroendemans ställning på arbetsplat­sen är tillämplig enbart i kollektivavtalsreglerade och tillfäUigt kollektiv­avtalslösa förhållanden. Lagen syftar till att ge ett stöd åt den fackUga verksamheten på arbetsplatserna och tvister om lagens tillämpning torde mot den bakgrunden på arbetstagarsidan praktiskt taget undantagslöst drivas av organisation. Delta medför att mål rörande förtroendemanna­lagen kommer att med enbart enstaka undantag höra till AD som första domstol. Om någon gång en arbetsgivare som tiUhör arbetsgivarorgani­sation och därigenom är bunden av kollektivavtal skulle väcka talan utan stöd av sin organisation, skall målet dock tas upp av tingsrätt. Det­samma gäller om undantagsvis en facklig förtroendeman för talan utan stöd av sin organisation t. ex. om ogiUigförklaring av en uppsägning un­der åberopande av 8 § i lagen. I 12 § förtroendemannalagen föreskrivs

Prop. 1976/77:141

47

att mål om tillämpning av den lagen handläggs eidigt arbetstvistlagen.

Enligt 21 § lagen (1976: 351) om styrelserepresentation för de an­ställda i aktiebolag och ekonomiska föreningar skall i mål om tillämp­ning av lagen (med ett i detta sammanhang betydelselöst undantag) arbetstvistlagen gälla, i den mån tvisten avser förhållandet mellan före­taget och de anställda. Med hänsyn till styrelserepresentationslagens in­nehåll torde alla mål av hithörande slag höra till AD som första dom­stol.

Mål rörande lagen (1974:12) om anställningsskydd skall enligt 1 § första stycket arbetstvistlagen tas upp av AD som första domstol om ta­lan väcks av organisation på arbetsgivar- eller arbetstagarsidan, eller av enskild arbetsgivare som själv har slutit kollektivavtal, under förutsätt­ning att kollektivavtal gäller när talan väcks eller att enskild arbetsta­gare som berörs av tvisten sysselsätts i arbete som avses i kollektivavtal som arbetsgivaren är bunden av. AD är enligt 1 § andra stycket behörig i motsvarande mån även under tillfälligt kollektivavtalslöst tillstånd. I övrigt skall mål rörande anställningsskyddslagen prövas av tingsrätt som första domstol. Lagen innehåller i 42 § en motsvarande hänvisning till arbetstvistlagen som i 12 § förtroendemannalagen. Regleringen är den­samma i övrig anställningsskyddslagstiftning och arman lagstiftning rö­rande det enskilda arbetsavtalet, se t. ex. 7 § lagen (1939: 727) om för­bud mot uppsägning eller avskedande av arbetstagare med anledning av värnpliktstjänstgöring m. m., 9 § lagen (1972: 650) om rätt till ledighet och lön vid deltagande i svenskundervisning för invandrare, 15 § lagen (1974: 981) om arbetstagares rätt till ledighet för utbildning, 12 § lagen {1976: 280) om rätt till föräldraledighet, 9 § lagen (1970: 215) om ar­betsgivares kvittningsrätt, 23 § lagen (1963:114) om semester med mot­svarighet i 34 § i den nya semesterlag som föreslagits i prop. 1976/77: 90. Enskilda arbetsgivares och arbetstagares tvister rörande tillämpning­en av lagen (1970: 943) om arbetstid m. m. i husligt arbete handläggs på samma sätt enligt arbetstvistlagen utan särskild hänvisning till denna lag. Vid tvister i övrigt rörande anställningsvillkor, eller förhållandet i övrigt mellan enskilda arbetsgivare och arbetstagare, sker fördelningen mellan AD och tingsrätterna efter de här redovisade reglerna.

Erdigt 42 § arbetarskyddslagen (1949:1) får skyddsombud inte hind­ras att fullgöra sina uppgifter. Arbetstagare får inte heller tillskyndas försämrade arbetsförhållanden eller anställningsvillkor därför att han har utsetts till skyddsombud eller på gmnd av hans verksamhet som skyddsombud. Arbetsgivare som bryter mot dessa föreskrifter är skade­ståndsskyldig och rättshandUngar som strider mot föreskriftema är ogil­tiga. Skyddsombud, som gör gällande att han tillskyndats försämrade ar­betsförhållanden eller anställningsvillkor med anledning av uppdraget att vara skyddsombud, har enligt en avslutande bestämmelse i 42 § rätt att behålla sina tidigare arbetsförhållanden och anställningsvillkor till

Prop. 1976/77:141

48

dess frågan har slutligt prövats. Enligt 44 § arbetarskyddslagen skall mål om tillämpning av 42 § prövas av AD, dock att talan mot arbetstagare skall prövas av allmän domstol. Vidare föreskrivs att AD skall utan hin­der av 42 § anställningsskyddslagen pröva mål som rör uppsägning eller avskedande av arbetstagare med anledning av hans uppdrag som skydds­ombud. Mål som prövas av AD enligt dessa bestämmelser skall enligt 44 § tredje stycket arbetarskyddslagen handläggas enhgt arbetstvistla­gen. I en till lagrådet den 24 mars 1977 avlåten remiss med förslag till arbetsmiljölag m. m. har föreslagits en samordning med annan arbets­rättslig lagstiftning på det sättet, att mål om motsvarigheter i arbetsmil­jölagen tiU 42 § arbetarskyddslagen skall handläggas enligt arbetstvistla­gen och följa reglerna i deima om målens fördelning mellan AD och tingsrätterna. Denna samordning har ansetts böra genomföras redan i samband med de nu aktuella ändringarna i arbetstvistlagen och det före­slås därför nu ändring av 44 § arbetarskyddslagen. Samma bedömnmg har gjorts i fråga om lagen (1974:13) om vissa anställningsfrämjande åtgärder. Samordningen med de allmänna processreglema i arbetstvister behöver dock inte medföra något ingrepp i sistnämnda lag, eftersom 15 § i denna hänvisar till arbetarskyddslagen.

För den offentliga sektoms del har hittills gällt en specialreglering på det sättet, att mål rörande arbetskonflikter i strid mot de särskilda be­stämmelserna i 3 kap lagen (1976: 600) om offentlig anställning (LOA) har förbehållits AD. Detta har framgått av 16 kap. 1 § LOA i vilken har föreskrivits att mål om skadestånd enligt 3 kap. 6 § i lagen prövas av AD och handläggs enligt arbetstvistlagen. Även på denna punkt har principen för målfördelningen mellan AD och tingsrättema i 2 kap. 1 § arbetstvistlagen ansetts böra få slå igenom. Detta har skett genom änd­ring av 16 kap. 1 § LOA (se under 7.3 i det följande). Eftersom kollek­tivavtal täcker praktiskt taget hela den offentliga sektorn, och med hän­syn till andra stycket i förevarande 2 kap. 1 §, torde ändringens prak­tiska betydelse bli ringa. Med anledning av de här senast nämnda lag­ändringarna har hänvisningsregeln i 1 § andra stycket i paragrafens hittillsvarande lydelse kunnat strykas.

I 1 § tredje stycket har den kumulationsregel som hittills stått i styc­ket lämnats oförändrad.

2 kap. 2 §

Denna paragraf innehåller bestämmelser om tingsrätts behörighet att ta upp arbetstvister till prövning. Huvudregeln är oförändrat att annan arbetstvist än sådan som avses i 1 § skall tas upp och avgöras av tings­rätt. Den faktiska iimebörden av denna regel har däremot förändrats med ändringen av behörighetsreglerna i 1 §. Denna ändring har närmare beskrivits under 1 §.

I andra stycket av 2 § har tagits upp regler som gör det möjligt för

Prop. 1976/77:141

49

part som enligt 1 § får väcka talan hos AD att i stället vända sig till tingsrätt. Tanken är att mål av begränsad betydelse från allmän arbets­rättslig synpunkt och i övrigt mål av mindre principiellt intresse skall kunna tas upp av tingsrätt, trots att t. ex. organisation står som kärande i målet och trots att det rör sig om kollektivavtalsreglerade förhållan­den.

Av styckets första mening framgår att det är enskild arbetsgivare, som själv har slutit kollektivavtal, och organisation på arbetsgivar- eller arbetstagarsidan som har möjUghet att välja tingsrätt framför AD (jfr.

1 § första stycket). Organisations valmöjlighet enligt regeln gäller dock

enbart talan som organisationen för på egna vägnar. Detta hänger sam­

man med att talan för organisationsmedlems del alltid kan föras hos

tingsrätt i den formen, att medlemmen själv står som kärande i målet

och att organisationen biträder honom med stöd av rättegångsfullmakt

eller i egenskap av rättegångsbiträde. En möjlighet i nu förevarande pa­

ragraf för organisation att föra talan på medlems vägnar även vid tings­

rätt skulle få motsvaras av en vidgning av 4 kap. 5 § till att gälla även

hos tingsrätt. För en sådan ändring har inte tillräckliga skäl ansetts före­

ligga.

När organisation står som svarande i arbetstvist har organisationen an­setts också böra få inverka på valet av domstol, i den mån AD i och för sig är behörig enligt 2 kap. 1 §. När organisationer står på ömse sidor i tvister om kollektivavtal eller tvister rörande tillämpning av MBL, eller i övrigt i tvister som rör kollektivavtalsreglerade förhållanden, har valet mellan AD och tingsrätt ansetts böra få träffas av båda sidor och AD blir behörig domstol om enighet icke uppnås. Motsvarande har ansetts böra gälla när enskild kollektivavtalsbunden arbetsgivare står på käran­desidan. Mot denna bakgmnd har såsom fömtsättning för val av tings­rätt framför AD i dessa fall ställts upp att det föreligger ett sådant skriftligt prorogationsavtal som avses i 10 kap. 16 § rättegångsbalken, dvs. ett avtal som gäller antingen för en redan uppkommen tvist eller för framtida tvist. Samma regel har ställts upp för det fallet att en en­skild svarande är organiserad, eller har varit organiserad, och organisa­tionen därmed skulle ha varit berättigad att delta på svarandesidan i målet för den händelse detta hade stämts in till AD (jfr 4 kap. 5 § and­ra stycket).

I paragrafens tredje stycke finns utan saklig ändring den tidigare i andra stycket intagna regeln om rätt att i arbetstvist stämma in arbetsgi­varen till tingsrätten i den ort där arbetstagaren har sitt hemvist.

2 kap. 5 §

I denna och de två efterföljande paragraferna har i lagens hittills gäl­lande lydelse behandlats skilda frågor om vad som skall iakttas när en arbetstvist stämts in eller fullföljts till fel domstol. I 5 § har behandlats

4   Riksdagen 1976/77. 1 saml. Nr 141

Prop. 1976/77:141

50

det fallet att en arbetstvist rätteligen skulle ha tagits upp av AD som första domstol eller fullföljts till AD. I 6 § har funnits regler om förfa­randet när en arbetstvist som enligt 2 § skolat tas upp av tmgsrätt väckts vid AD eller vid en tingsrätt som förklarats obehörig enligt forumreg­lerna i 10 kap. RB eller den särskilda forumregel som funnits i 2 § and­ra stycket. Slutligen har i 7 § funnits en regel om det fallet att ett mål felaktigt fullföljts till AD i stället för till hovrätt. Alla dessa regler finns kvar i 5 § och efterföljande paragrafer. Vissa omredigeringar har dock gjorts med anledning av tillägg som gjorts till 5 och 6 §§. Det första av dessa tillägg återfinns i 5 § första stycket, som reglerar det fallet att en­skild medlem i arbetsgivar- eller arbetstagarorganisation väcker talan vid tingsrätt under sådana omständigheter att organisationen skulle ha haft rätt enligt 4 kap. 5 § att föra talan på medlems vägnar vid AD. De nya reglerna i 5 § första stycket har nödvändiggjorts av att det enligt 1 § i dess nya lydelse har blivit avgörande för AD:s behörighet som första domstol bland annat om talan väcks av organisation eller av enskild medlem eller förutvarande medlem i organisationen. Tanken med dessa nya behörighetsregler har inte varit att göra något ingrepp i den rätt or­ganisationerna hittills har haft att föra talan för sina medlemmar vid AD.

Tekniskt har frågan lösts så, att det har lagts på tingsrättema att un­dersöka om det föreligger förutsättningar för rättegång inför AD enligt 2 kap. 1 § och 4 kap. 5 §. Om enskild arbetsgivare eller arbetstagare stämmer in en arbetstvist till tingsrätt har tingsrätten att ta reda på om käranden är medlem i organisation, eller i förekommande fall om han varit medlem i organisation som slutit kollektivavtal vilket är föremål för tvist. Vidare skall undersökas om målet gäller sådan tvist som anges i 1 § första stycket 1 eller 2, dvs. om det är en kollektivavtalstvist eller en tvist som avses i MBL eller om i varje fall kollektivavtal binder par­terna i målet (eller deras organisationer) eller målet berör enskild arbets­tagare som sysselsätts i arbete på vilket arbetsgivaren tillämpar kollektiv­avtal. Vid undersökningen har tingsrätten också att beakta bestämmel­sen i 1 § andra stycket.

Om tillräckliga uppgifter inte lämnats redan i eller i anslutning till stämningsansökningen torde undersökningen få göras genom att tings­rätten förelägger käranden att komplettera ansökningen med vederbör­liga uppgifter. Eftersom det för enskilda arbetsgivare och i synnerhet enskilda arbetstagare ofta torde vara svårt att med tillförlitlighet avgöra, huruvida kollektivavtal föreligger resp. om kollektivavtal faktiskt tilläm­pas på ett visst anställningsförhållande utan att vara bindande för ar­betstagaren, torde tingsrättens frågor till den ensldlde få särskilt inriktas på organisationstillhörigheten. Uppger den enskilde att han tillhör, eller under omständigheter som kan ha betydelse i sammanhanget har tillhört organisation, kan lämpligen vederbörliga frågor om kollektivavtalsbun-

Prop. 1976/77:141

51

denheten och om föreliggande kollektivavtals betydelse för tvisten stäl­las till organisationen samtidigt som tingsrätten enligt föreskrifterna i 5 § första stycket bereder denna tillfälle att avgöra om den vill föra ta­lan med stöd av 4 kap. 5 §. Med hänsyn till betydelsen för organisatio­nerna av deras rätt enhgt 4 kap. 5 § att bevaka rättegångar rörande träf­fade kollektivavtal och även i övrigt delta i medlemmars tvister med sin motpart i anställningsförhållandet, bör tingsrätt inte annat än i helt upp­enbara fall nöja sig med uppgift av enskild kärande att han visserligen tillhör (eller har tillhört) organisation men att förutsättningarna i övrigt för talan hos AD med stöd av 2 kap. 1 § och 4 kap. 5 § inte föreligger. Reglerna i 2 kap. 1 § och 4 kap. 5 § får sammantagna uppfattas som be­hörighetsregler för AD och tingsrätt är således inte behörig att pröva tvist som organisation haft rätt att få prövad vid AD som första dom­stol.

Kommer tingsrätt till resultatet att förutsättningarna för talan hos AD är uppfyllda och förklarar vederbörande organisation att den önskar föra talan hos AD, skall enligt 5 § första stycket tredje meningen målet överlämnas till AD. Enligt paragrafens tredje stycke skall det då anses att talan har blivit väckt när den enskilde kärandens ansökan om stäm­ning kom in till tingsrätten. Detta har som framgår av förarbetena till 5 § i dess äldre lydelse (prop. 1974: 77 s. 152) betydelse för bevarande av talerätt enligt de preskriptionsbestämmelser som finns i arbetsrättslig lagstiftning och i kollektivavtal.

Under remissbehandUngen har en remissinstans begärt att reglerna i 5 § första stycket i stället skulle utformas som en skyldighet för enskild organisationsmedlem att redan vid talans väckande visa att organisatio­nen undandrar sig att tala på hans vägnar. Som skäl härför har åbero­pats dels att handläggningen blir tungrodd om det åläggs domstolen att bereda vederbörande organisation tillfälle att avgöra om den vill föra ta­lan, dels att det är otillfredsställande om frågan om tingsrättens behörig­het kan hållas öppen under mer eller mindre lång tid efter det att stäm­ningsansökningen har kommit in, i synnerhet som det inte sällan kan tänkas förekomma att brådskande åtgärder måste vidtas. Mot dessa i och för sig beaktansvärda synpunkter har emellertid ansetts böra vägas risken för rättsförlust om den enskilde ålades att vid risk att få sin talan avvisad redan i stämningsansökningen visa, att hans organisation inte är beredd att föra hans talan. Med de bestämmelser som finns i kollektiv­avtal och arbetsrättslig lagstiftning om preskription av rätt att föra ta­lan är det ofta av stor vikt för enskild medlem att kunna utan dröjsmål väcka talan vid domstol (jfr t. ex. 66 § MBL). Eftersom en medlem inte alltid kan räkna med att på kort varsel få besked av sin organisation, om den vill föra hans talan, bör medlemmen inte vara förhindrad att an-hängiggöra talan även utan att först ha inhämtat sådant besked. Väljer man emellertid att ge försteg åt den synpunkten, torde den i första styc-

Prop. 1976/77:141

52

ket av förevarande paragraf beskrivna ordningen i övrigt vara den mest ändamålsenliga. Hinder föreligger ej mot att tingsrätt fattar beslut om brådskande åtgärd, t. ex. säkerhetsåtgärd, utan att behörighetsfrågan hunnit utredas.

I andra stycket har med en omredigering utan betydelse i sak tagits upp de regler som tidigare stått i paragrafens första stycke. Regeln i det tidigare första styckets tredje mening har dock överförts till ett nytt stycke i paragrafen.

Enligt det nya andra stycket skall, i andra faU än som avses i första stycket, arbetstvist överlämnas till AD om den felaktigt stämts in till tingsrätt och om part begär sådant överlämnande. Framställs inte något sådant yrkande skall tingsrätten avvisa målet. Tingsrätten är dock skyl­dig att bereda parterna möjlighet att begära överlämnande till AD innan avvisningsbeslut meddelas. Vidare skall enligt andra stycket mål som fullföljts till AD efter det att tingsrätt avgjort målet trots att detta hade bort stämmas in direkt till AD, tas upp och avgöras av AD som om det hade väckts där. Målet skall i detta fall av AD undanröjas med stöd av 50 kap. 26 § jämförd med 59 kap. 1 § 1 RB och, om part yrkar det, företas till handläggning av AD som första domstol. I båda de här be­skrivna fallen skall talan anses väckt när ansökningen om stämning kom in till tingsrätten.

Med ändringarna i 1 och 2 §§ samt 5 § första stycket torde det nya andra stycket få begränsad betydelse i praktiken. Ett fall som täcks av andra meningen i stycket är att tingsrätt har avgjort ett mål utan att beakta reglerna i första stycket. Blir det under pågående handläggning av ett mål hos tingsrätt känt för organisation att målet finns och att för­utsättningar föreligger för talan hos AD med stöd av 2 kap. 1 § och 4 kap. 5 §, får det anses följa av första stycket i förevarande paragraf att tingsrätten då skall överlämna målet till AD om organisationen önskar det.

2 kap. 6 §

I första stycket av denna paragraf har i lagrummets hittillsvarande ly­delse föreskrivits, att AD skall, om domstolen finner sig inte vara behö­rig enligt 1 § att ta upp och pröva mål som väckts där, på yrkande av part hänvisa målet till tingsrätt som är behörig. En sådan hänvisning är bindande för tingsrätten, som har att utan stämning ta upp målet till be­handling. Talan vid tingsrätten anses väckt när ansökan som stämning kom in till AD. Käranden löper därmed inte risk att hans rätt till talan preskriberas till följd av att han förlorar tid genom att välja fel domstol. Framställs inte något yrkande om hänvisning till behörig tingsrätt, skall talan i stället avvisas av AD.

Denna bestämmelse om hänvisning till behörig tingsrätt står kvar i paragrafens första stycke. Den har emellertid byggts ut av hänsyn till

Prop. 1976/77:141

53

ändringama i behörighetsreglerna i 1 §, enligt vilka det för AD:s behö­righet som första domstol blir av betydelse om talan väcks av organisa­tion eller av medlem eller fömtvarande medlem i organisation. De ny­tillkomna bestämmelsema kan sägas motsvara de nya reglema i 5 § för­sta stycket, som reglerar det fallet att enskild medlem väckt talan vid tingsrätt när hans organisation i själva verket hade velat föra hans talan vid AD.

Enligt de nya bestämmelserna i stycket skall AD för den händelse en­skild medlem eller fömtvarande medlem i organisation har väckt talan hos domstolen och målet är av sådan beskaffenhet att det enligt 1 § skall prövas av AD om organisation för talan, tillfråga den enskildes organi­sation om den vill föra talan med stöd av 4 kap. 5 §. Framgår det inte av stämningsansökningen eller därtill fogade handlingar om den enskilde käranden är, eller i förekommande fall har varit, organiserad måste den frågan först utredas genom föreläggande om komplettering på den punkten. Liksom hos tingsrätt bör frågan humvida kollektivavtal gäller ställas till organisation snarare än till enskild medlem. Leder utred­ningen till att AD inte är behörig och yrkas inte hänvisning till tingsrätt, skall talan avvisas av AD.

Andra, tredje och fjärde styckena i paragrafen kvarstår oförändrade (se prop. 1974: 77 s. 154),

2 kap. 7 §

Till första stycket i denna paragraf har med oförändrad lydelse över­förts det tidigare andra stycket i 2 kap. 5 §. Regeln avser det fallet, att tingsrätt inte har uppmärksammat att tvist skall handläggas enligt ar­betstvistlagen eller att tingsrätt oriktigt har ansett att så inte skall ske och att detta har medfört att arbetstvist, eller del av en sådan, oriktigt har fullföljts till hovrätt och ev. därifrån till högsta domstolen. Målet skall då behandlas i hovrätt resp, i högsta domstolen på samma sätt som enligt 2 kap. 5 § andra stycket i dess äldre lydelse (se prop. 1974: 77 s. 152).

Andra stycket motsvarar första stycket i paragrafens äldre lydelse (se prop. 1974: 77 s. 155).

2 kap. 8 §

Paragrafen innehåller utan ändring bestämmelserna i 2 kap. 5 § tredje stycket i lagens äldre lydelse (se prop. 1974: 77 s. 153).

3 kap. 13 §§

I dessa paragrafer har intagits regler om utökning av ledamotsantalet med en sådan ämbetsmannaledamot med särskild insikt i förhållandena på arbetsmarknaden, som avses i 3 kap. 2 § tredje stycket, och en leda­mot som representant för de offentliga arbetsgivarna. De nya reglema härom har behandlats i den allmänna motiveringen.

Prop. 1976/77:141

54

i

3 kap. 4 §

I denna paragraf föreskrivs vad som skall ske när en ledamot är hind­rad att tjänstgöra i domstolen. I första stycket har hittills föreskrivits att vice ordförande får träda in i ordförandes ställe vid förfall för denne men att detsamma däremot inte gäller i fråga om ersättare för vice ord­förande. Med domstolens stora arbetsbelastning har det emellertid visat sig att det vore av värde om möjligheter kunde öppnas för ersättare för vice ordförande att i ordförandes ställe ombesörja förberedande åtgär­der och leda sammanträde för muntUg förberedelse. Hittills har detta behov tillgodosetts genom särskilda förordnanden för ett antal av ersät­tarna att handlägga sådana uppgifter hos AD. Genom ändring i andra meningen i 4 § första stycket uppnås emellertid att ersättarna får denna behörighet redan i sin egenskap av ersättare för vice ordföranden. Lik­som tidigare gäller emellertid att ersättare för vice ordförande inte kan inträda i ordförandes ställe vid måls avgörande i sak.

I övrigt har enbart företagits en följdändring i paragrafens andra stycke.

3 kap. 6 §

I denna och följande paragrafer har samlats regler om AD:s domför­het. Huvudregeln om domförheten vid avgörande av mål har hittills funnits intagen i 6 § med dess regler om den s. k. större sammansätt­ningen, bestående av högst sju och lägst fem ledamöter. Vid sidan härav har 7 § innehållit regler om den mindre sammansättningen (dvs. ordfö­rande jämte en ledamot för vardera arbetsgivar- och arbetstagarsidan) nch 8 § regler om behörighet för ordförande att vidta förberedande åt­gärder på domstolens vägnar. Slutligen har 9 § innehållit bestämmelser om plenum.

Huvudregeln om den större sammansättningen står kvar i 6 § första stycket med en ändring utan betydelse i sak. Detta betyder bl. a. att domstolen kan välja mellan att sammanträda med fem, sex eller sju ledamöter efter samma riktlinjer som tidigare (prop. 1974: 77 s. 161 f.). Valet mellan s. k. allman och särskild sammansättning sker också på samma sätt som tidigare.

Genom andra stycket sker den utvidgning av domstolens möjligheter att sammanträda i den mindre sammansättningen som har behandlats i den allmänna motiveringen. Reglerna i stycket täcker till en början alla de fall av handläggning i den mindre sammansättningen som har avsetts i 3 kap. 7 § i lagens äldre lydelse, dvs. avgörande av överklagande mål utan huvudförhandling och vissa andra fall av avgörande utan huvud­förhandling (jfr 4 kap. 10 § andra stycket i den äldre lydelsen), syn utom huvudförhandling, fattande av vissa beslut under rättegången och behandling av frågor om prövnmgstillstånd enligt 22 § lagen (1974: 8) om rättegången i tvistemål om mindre värden. Formellt omfattar dom-

Prop. 1976/77:141

55

förhetsregeln även förberedande handläggning av målen i allmänhet, men detta innebär inte att avsikten har varit att inskränka på utrymmet för ordförande att ensam svara för sådan handläggning. Tvärtom har detta utrymme utvidgats i påföljande paragraf. Reglerna i 6 § andra stycket medför emellertid att ordförande kan ta upp fråga som anges i 7 § i den mindre sammansättningen, på samma sätt som sådana frågor kan med stöd av 6 § första stycket hänskjutas till domstolen i den större sammansättningen.

Utvidgningen av utrymmet för avgörande av mål i den mindre sam­mansättningen sker dels genom den ändring av 4 kap. 10 § varigenom även mål som anhängiggjorts direkt hos AD kan avgöras materiellt av domstolen utan huvudförhandling, dels genom den nya regeln i 3 kap. 6 § andra stycket att den mindre sammansättningen kan hålla huvudför­handling för avgörande av mål som saknar betydelse för ledningen av rättstillämpningen på domstolens verksamhetsområde och som även i övrigt är av enklare beskaffenhet. Sammantagna är reglerna avsedda att göra det möjligt för domstolen att avlasta den större sammansättningen mål som från rättsliga och andra synpunkter framstår som förhållande­vis okomplicerade och som därför kan avgöras av domstolen i den mind­re sammansättningen utan risk för att man därigenom åsidosätter ansprå­ken på en fullödig domstolsprövning. Vid huvudförhandling inför dom­stolen i den mindre sammansättningen kan behandlas mål i vilka man inte möter några nya eller annars betydelsefulla rättsfrågor, framför allt mål i vilka domstolen kan falla tillbaka på klara lagbestämmelser eller väl utvecklad praxis, och i vilka inte heller utredningen av de faktiska omständigheterna är särskilt omfattande eller på annat sätt mera kom­plicerad. Som exempel kan nämnas mindre komplicerade anställnings­skyddsmål och andra lagtillämpningsmål av hknande natur. Ytterligare exempel är mål rörande brott mot vissa bestämmelser i kollektivavtal av enklare beskaffenhet (såsom bestämmelser om skyldighet att teckna och vidmakthålla försäkring och bestämmelser av ordningskaraktär), och mål i övrigt om kollektivavtalstillämpning där det inte tvistas om kollek­tivavtals rätta tolkning. När målen ter sig förhållandevis okomplicerade från rättslig synpunkt och inte heller beror av prövningen av muntlig bevisning, kan det vara på sin plats med avgörande i sak på handling­arna av domstolen i den mindre sammansättningen. Är målet av mer principiell betydelse från andra än rena utredningssympunkter kan domstolen välja att företa det till avgörande i den större sammansätt­ningen men utan huvudförhandling. Fortfarande bör dock huvudför­handling i den större sammansättningen vara den form som anlitas för mål som inte ter sig från de här angivna synpunkterna väl lämpade för handläggning i enklare former.

I paragrafens sista stycke återfinns den regel om rätt för ledamot av domstolen i den mindre sammansättningen att begära hänskjutande av

Prop. 1976/77:141

56

mål eller särskild fråga till den större sammansättningen, vilken hittills har funnits i 7 § andra stycket. Regeln har jämkats av hänsyn till änd­ringen av reglerna om den mindre sammansättningen men är i övrigt i sak oförändrad. Det har inte ansetts böra göras någon sådan begräns­ning i fråga om tidpunkten för ledamots begäran om hänskjutande till den större sammansättningen, som har satts i fråga på något håll i re­missyttrandena.

3 kap. 7 §

I denna paragraf har samlats reglerna om ordförandes behörighet att vidta förberedande åtgärder i mål hos AD. Behörigheten omfattar lik­som enligt 8 § i dess äldre lydelse sådana åtgärder som tillhör inledning­en av förfarandet, t. ex. utfärdande av stämning, förelägganden, kallelser m. m., och hållande av muntlig förberedelse. Behörigheten för ordfö­rande har vidare utvidgats till att omfatta vissa i paragrafen närmare angivna beslut. Skälen härför har angivits i den allmänna motiveringen. Där har också framhållits att ordföranden alltid står fri att hänskjuta beslut av hithörande slag till domstolen i annan sammansättning, när be­slutet är förenat med någon rättsfråga av svårbedömd art eller när det eljest är av särskild betydelse. I fråga om behörigheten att avvisa mål har i lagtexten särskilt angivits, att ordföranden beslutar ensam enbart i uppenbara fall. De överväganden som ordföranden har att göra i fråga om meddelande av tredskodom behandlas också närmare i den allmänna motiveringen.

3 kap. 8 §

I denna paragraf återfinns den regel, som tidigare har funnits i para­grafens andra mening, om rätt för ordförande att uppdra åt lagfaren tjänsteman vid AD, vilken förordnats därtill av domstolen, att företa förberedande åtgärder och hålla muntlig förberedelse. En utvidgning av behörigheten har gjorts på det sättet, att sådan lagfaren tjänsteman får meddela beslut om avskrivning av mål (se 7 § första stycket). Däremot omfattar hans behörighet inte sådana beslut som anges i 7 § andra styc­ket.

3 kap.9 §

Till andra stycket i denna paragraf har gjorts ett tillägg med anled­ning av den utökning av antalet ordinarie ledamöter som gjorts genom ändring i 1 och 3 §§. När AD sammanträder i plenum bör lika många ledamöter delta för vardera av arbetsgivarsidan och arbetstagarsidan. Eftersom domstolen efter ändringarna i 1 och 3 §§ kommer att ha sju arbetsgivarledamöter och sex arbetstagarledamöter, har genom tillägget bestämts att endast en av de arbetsgivarledamöter som utses på förslag av Svenska kommunförbundet resp. Landstingsförbundet får delta när domstolen sammanträder i plenum. Vid valet mellan dessa ledamöter

Prop. 1976/77:141

57

bör den som suttit längst i domstolen ha företräde och vid lika lång tid i domstolen den som är till levnadsåldern äldst. En regel härom bör skrivas in i domstolens instruktion.

I övrigt har företagits vissa ändringar i paragrafen av enbart redaktio­nell natur.

4 kap. 5 §

I denna paragraf regleras arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer­nas rätt att på medlemmarnas vägnar i arbetstvister väcka och utföra ta­lan hos AD och deras ratt att delta i rättegång inför AD tillsammans med medlem på svarandesidan. Inga andra ändringar har gjorts i para­grafen än sådana som följer av den enligt 2 kap. 1 och 2 §§ ändrade för­delningen av arbetstvisterna mellan AD och tingsrätterna.

Enligt paragrafen i dess tidigare lydelse har gällt att enskild medlem, och i kollektivavtalstvister även fömtvarande medlem i organisation som slutit avtalet, har fått på egen hand väcka talan hos AD om han kunnat visa, att hans organisation beslutat att inte tala på hans vägnar. Denna regel har utgått ur paragrafen som en följd av att de nya reglerna i 2 kap. 1 § om AD:s behörighet som första domstol hänvisar enskilda organisationsmedlemmar att väcka talan hos tingsrätt. I specialmotive­ringen till 2 kap. 1, 2 och 5 §§ har utvecklats hur AD och tingsrätterna skall förfara för att säkerställa att arbetstvister stäms in till rätt domstol och att organisationema får tillfälle att ta ställning till om de skall ut­nyttja sin rätt enligt 4 kap. 5 § att föra talan hos AD. Det har här också påpekats, att en motsvarande rätt för organisationerna inte föreligger i rättegång inför tingsrätt men att ingenting hindrar att organisation med stöd av rättegångsfullmakt eller på annat sätt biträder medlem i sådan rättegång. Skulle organisation i ett sådant fall önska föra talan även för egen del, kan detta i allmänhet enhgt 2 kap. 2 § andra stycket ske utan hinder av att organisationens talan i och för sig är av den arten, att AD vore behörig som första domstol. Målen kan enligt kumulationsreglerna i 14 kap, RB handläggas gemensamt. Vill å andra sidan organisation föra talan hos AD endast i fråga om en del av medlems anspråk mot en motpart, kan AD med utnyttjande av kumulationsregeln i 2 kap, 1 § tredje stycket ta upp även återstående del av anspråket på talan av med­lemmen för egen del.

Andra och tredje styckena i paragrafen kvarstår oförändrade,

4 kap. 9 §

I denna paragraf har tagits upp bestämmelser om förberedelsen av mål som anhängiggjorts vid AD som första domstol. Enligt paragra­fens inledande regler, som har lämnats oförändrade, skall förberedelse äga rum om AD efter prövning av inkommen ansökan utfärdar stäm­ning. AD avgör efter omständigheterna i vilken mån förberedelsen skall vara muntlig eller skriftlig.

Prop. 1976/77:141

58

Vidare finns i paragrafen regler om kallelse till sammanträde för muntlig förberedelse och om vad som skall inträffa när båda parter eller en av dem inte inställer sig till sådant sammanträde. Enligt paragrafens hittills gällande lydelse skall domstolen avskriva målet om båda parter uteblir från sammanträde för muntlig förberedelse. Uteblir ena parten skall domstolen vidta åtgärder för fortsatt förberedelse, om detta kan antagas vara till gagn för målets utredning. I annat fall skall målet sättas ut till huvudförhandling. Fömtsättningen för dessa åtgärder är i båda fallen, trots att det inte uttryckligen anges i lagtexten, att den tillstädes­komne parten inte önskar att målet i stället skall avskrivas. Enligt en av­slutande regel i paragrafen i hittillsvarande lydelse gäller motsvarande regler för det fallet att svaranden vid skriftlig förberedelse underlåter att komma in med svaromål.

I paragrafen har nu företagits de ändringar som föranleds av att tredskodom införs som ett påföljdsalternativ vid ena partens utevaro från förhandling i mål som handläggs av AD som första domstol. Skälen för införandet av detta nya altemativ har utvecklats i den allmänna motiveringen. Där framgår också att tredskodomsinstitutet i arbetstvist­lagen är detsamma som i RB (se 44 kap. 810 §§ RB). Detta innebär bl. a, att återvinning kan sökas mot tredskodom på motsvarande sätt som vid tingsrätt. Vidare har utvecklats vilka rikthnjer som bör följas vid AD:s val mellan tredskodom och andra alternativ när part uteblir från förhandling. Av 4 kap. 11 § framgår att tredskodom införs som ett påföljdsalternativ även vid parts utevaro från huvudförhandling i AD som första domstol.

Enligt de nya reglerna om tredskodom i 9 § skall domstolen när den kallar till muntlig förberedelse ta ställning till om tredskodom bör kunna komma ifråga som påföljd vid parts utevaro. Den prövningen sker på handlingarna i målet. Uteblir ena parten från sammanträde för muntlig förberedelse skall i princip reglerna i 44 kap. 2 § RB gälla. Detta innebär att den tillstädeskomne parten kan välja mellan tredsko­dom och avskrivning av målet. Tredskodom får inte meddelas om ej erinran om denna påföljd för utevaro har tagits in i kallelsen till förbe­redelsen. Yrkar han inte tredskodom skall målet avskrivas. Är det sva­randen som uteblir, får dock käranden enligt 44 kap. 2 § andra stycket RB begära fortsatt muntlig förberedelse. Kommer svaranden inte heller vid detta senare tillfälle har käranden att välja mellan tredskodom och avskrivning av målet. I detta mönster av regler tillkommer emellertid enligt paragrafens tredje stycke att AD har att pröva om framställt yr­kande om tredskodom bör föranleda att sådan dom meddelas. Finner domstolen att detta inte bör ske, skall målet antingen sättas ut till fort­satt förberedelse, om detta bedöms vara till gagn för utredningen, eller sättas ut till huvudförhandling. Även i detta fall kan dock den tillstädes­komne parten i stället välja avskrivning av målet.

Prop. 1976/77:141

59

Av det sagda framgår, att det är AD och inte den tillstädeskomne parten som har att avgöra om alternativet till avskrivning skall vara tredskodom eller fortsatt handläggning av målet i syfte att få till stånd ett avgörande i sak. Självfallet har domstolen därvid att beakta vad den tillstädeskomne parten anser, men domstolen är inte bunden därav.

Vid skriftlig förberedelse gäller liksom tidigare att svarandes underlå­tenhet att inkomma med svaromål kan föranleda antingen att målet sätts ut till muntlig förberedelse, om detta kan antas vara till gagn för utred­ningen, eller att målet sätts ut till huvudförhandling. Tredskodom kan alltså inte komma i fråga som påföljd för sådan underlåtenhet under skriftlig förberedelse.

Av 3 kap. 7 § framgår att AD är domför med ensamdomare vid för­beredelse. Tredskodom kan meddelas under förberedelsen av ordfö­rande i domstolen (eller av vice ordförande eller ersättare för denne, 3 kap. 4 § första stycket).

Med reservation för vad som sagts i det föregående rörande tredsko­dom gäller i övrigt samma regler som tidigare rörande kallelse till förbe­redelse, valet mellan olika former för förberedelse och förfarandet vid förberedelse (se prop. 1974: 77 s. 179 ff).

4 kap. 10 §

I denna paragraf finns bestämmelser om vad som skall iakttas vid måls avgörande sedan förberedelsen avslutats och om formerna för av­görande av mål i övrigt.

Enligt huvudregeln skall mål avgöras efter huvudförhandling. Dom­stolen kan dock i vissa fall skilja från sig mål även utan huvudförhand­ling. Vissa av dessa fall har redan tidigare upptagits i andra stycket av 10 §, nämligen avskrivning och avvisande av mål, meddelande av dom över yrkande som medgivits eller eftergivits och stadfästande av förlik­ning. Av 3 kap. 7 § andra stycket framgår att sådana avgöranden kan meddelas under förberedelsen av ordförande på domstolens vägnar. De kan också meddelas av domstolen i den mindre eller den större sam­mansättningen utan att målet företas till huvudförhandling.

Som ytterligare fall tillhörande den här beskrivna kategorin har i pa­ragrafens andra stycke tagits upp meddelande av tredskodom. Av 4 kap. 9 § framgår dock, att sådant avgörande kan fömtom vid huvudförhand­ling meddelas endast vid muntlig förberedelse.

1 inget av de här angivna fallen föreligger något hinder mot att avgö­randet träffas vid huvudförhandhng, om frågan kommer upp vid en så­dan. När det gäller avvisningsbeslut kan det ibland även vara lämpligt att hålla särskild huvudförhandhng för att avgöra frågan. Sådan huvud­förhandling kan hållas innan förberedelsen har avslutats (jfr prop. 1974: 77 s. 184). Hänskjuts fråga om avvisning av mål till huvudför­handling, torde frågan regelmässigt vara av den arten att domstolen

Prop. 1976/77:141

60

skall sammanträda i sin större sammansättning. Domstolen är dock i och för sig domför även med den mindre sammansättningen, om de i 3 kap. 6 § angivna fömtsättningama är uppfyllda,

I paragrafens tredje stycke har tagits upp regler om avgörande även i andra fall än de i det föregående nämnda av mål på handlingama. Skä­len för denna vidgning av möjligheterna att träffa avgöranden utan hu­vudförhandling har utvecklats i den allmänna motiveringen. Av styckets text framgår, att det är en förutsättning för avgörande i denna form att åtminstone ena parten begär prövning på handlingama och att domsto­len med hänsyn till tvistens art och övriga omständigheter finner att av­görande utan huvudförhandling lämpligen kan ske. Vidare föreskrivs att denna form för avgörande inte får anlitas mot parts bestridande med mindre det föreligger synnerliga skäl. Som har utvecklats i den allmänna motiveringen skall synnerliga skäl anses föreligga bara om det är uppen­bart, att muntlig handläggning inte fyller någon uppgift och att parts bestridande inte bygger på legitima skäl.

4 kap. 11 §

Denna paragraf innehåller vissa bestämmelser om huvudförhandling inför AD i mål som anhängiggjorts vid domstolen som första instans.

Paragrafen har i sin tidigare gällande lydelse innehållit regler om kal­lelse till huvudförhandling, om förfarandet vid parts utevaro från hu­vudförhandling och om uppskov med påbörjad huvudförhandling. I dessa regler har inte företagits andra ändringar än sådana som följer av att tredskodom införts som ett altemativ vid parts utevaro från huvud­förhandling. Ändringama på denna punkt bygger på samma grund som motsvarande ändringar i 4 kap. 9 § rörande tredskodom vid samman­träde för muntlig förberedelse.

Domstolen skall liksom tidigare i kallelse till huvudförhandling erinra om att parts utevaro kan medföra, att målet på yrkande av motparten företas till förhandling och avgörande i sak utan hinder av utevaron. Be­dömer AD att förutsättningama härför föreligger med hänsyn till tvis­tens art och övriga omständigheter, skall dessutom tas in ermran i kal­lelsen om att utevaro kan medföra att tredskodom meddelas om till-städeskommen motpart yrkar det. Regler härom har tagits in i para­grafens tredje stycke.

Uteblir båda parterna från huvudförhandling skall liksom tidigare målet avskrivas.

Vid ena partens utevaro från huvudförhandhng har motparten enligt de nya reglerna liksom vid förberedelse i princip att välja mellan av­skrivning av målet och tredskodom, i den mån målet är av sådan art att tredskodom kan komma i fråga och domstolen har erinrat om denna påföljd i kallelsen till förhandlingen. Är detta inte fallet eller finner domstolen vid förhandlingen att tredskodom inte bör komma i fråga,

Prop. 1976/77:141

6t

kan den tillstädeskomne parten i stället yrka att målet skall företas till förhandling för avgörande i sak. Framställer parten inte yrkande härom skall målet avskrivas.

Rörande förfarandet vid huvudförhandling har som nämnts inte före­tagits några ändringar i vad som tidigare gällt (se prop. 1974: 77 s. 184 ff.). Inte heller har det gjorts annan ändring i paragrafens tredje stycke, som handlar om uppskov med påbörjad huvudförhandling och om domstolens möjligheter att företa mål till fortsatt huvudförhand­ling, än att dess bestämmelser har tagits upp i fjärde stycket.

5 kap. 1 §

Enligt de nya behörighetsreglema i 2 kap. 1 och 2 §§ kan det i vissa fall förekomma att part som är förhandUngsskyldig enligt MBL eller en­ligt kollektivavtal har att väcka talan vid tingsrätt. Mot den bakgrunden har det krav att rättegång skall föregås av förhandling, som ställs upp i 4 kap. 7 § arbetstvistlagen, ansetts böra gälla även för rättegången vid tingsrätt. En regel härom har tagits in i första stycket av 5 kap. 1 §. In­nebörden av kravet på föregående förhandUngar är detsamma som vid AD (se prop. 1974: 77 s. 174 f.).

Andra stycket i paragrafen täcker även det fallet att kollektivavtal är föremål för tvist inför tingsrätt och att ena eller båda kollektivavtalspar­terna inte deltar i rättegången. Regelns syfte har ansetts kunna bli tillgo­dosett utan att det, som en remissinstans satt i fråga, har behövt före­skrivas skyldighet för kollektivavtalspart att yttra sig.

Övergångsbestämmelser

Enligt övergångsbestämmelserna skall de nya reglerna i arbetstvist­lagen träda i kraft den 1 juli 1977. I fråga om behörighetsreglerna och reglerna om överlämnande av mål till annan domstol föreskrivs dock som ett undantag att äldre regler i 2 kap. 1, 2 och 57 §§ gäller i deras äldre lydelse beträffande mål, som har kommit in till domstol före den 1 juli 1977.

7.2 Lagen om lagsökning och betalningsföreläggande för fordringsan­språk i anställningsförhållanden

Genom ändringar i 2 § i denna lag genomförs för mål om lagsökning och betalningsföreläggande inom lagens tillämpningsområde arbetstvist­lagens nya princip om överförande till tingsrättema av arbetstvister, som väcks och utförs av enskild medlem i arbetsgivar- eller arbetstagar­organisation. Enligt 2 § i dess hittills gällande lydelse har tvistigt mål om lagsökning eller betalningsföreläggande skolat överlämnas till AD, om den domstolen varit behörig att pröva tvist om anspråket. Enligt de nya reglerna skall lagsöknings- och betalningsföreläggandemål slutföras

Prop. 1976/77:141

62

vid tingsrätt, även om de är tvistiga, för den händelse vederbörande or­ganisation inte förklarar att den önskar föra talan vid AD med stöd av 4 kap. 5 § arbetstvistlagen. Detta framgår av 1 §, som kvarstår oföränd­rad, och av 2 § i den nya lydelsen. Samma regel skall gälla när ansökan om återvinning görs enligt 35 § lagsökningslagen.

Vid sidan av den här berörda ändringen i fråga om de hithörande må­lens avgörande har gjorts ändringar av enbart redaktionell natur i 2 §.

7.3 Följdändringar

Medbestämmandelagen. I 21 § har gjorts en ändring i andra stycket som en följd av att mål som avses i paragrafen rörande tystnadsplikt skall kunna prövas även av tingsrätt. Uttrycket "slutligt avgjord" i tredje stycket betyder efter ändringen i behörighetsreglerna lagakraft-vAinnet avgörande av tingsrätt eller slutligt avgörande av AD. I 70 § har gjorts en likadan ändring i syfte att markera, att mål rörande tillämp­ningen av MBL eller kollektivavtal kan även i tingsrätt i motsvarande mån som i AD handläggas inom stängda dörrar. Paragrafen komplette­rar de allmänna reglerna om inskränkning av offentligheten inför dom­stol i 5 kap. 1 § andra stycket RB och lagen (1947: 630) om inskränk­ning av offentligheten vid domstol beträffande allmänna handlingar. Möjligheterna att förordna om stängda dörrar gäller inte endast i mål om tystnadsplikt enligt 21 § MBL, utan även när det i övrigt råder tvist om tillämpningen av MBL eller om kollektivavtal och förhandlingen in­för domstol kan komma i beröring med sådana ekonomiska och person­liga förhållanden som åsyftas i 70 §. Rörande förarbetena till 70 § se prop. 1975/76: 105 Bilaga 1 s. 433 f, 519 f, 539. I 31, 34, 35 och 37 §§ har slutligen också ordet arbetsdornstolen bytts ut mot ordet dom­stol. Detta har skett som en följd av att genom ändringama i 2 kap. ar­betstvistlagen även kollektivavtalstvister och tvister rörande MBL i för­hållandet mellan kollektivavtalsbundna parter kan komma att höra till tingsrätt såsom första instans, om tvisten väcks av enskild medlem i ar­betsgivar- eller arbetstagarorganisation. Med hänsyn till karaktären av de tvister, som avses i 31 § MBL, torde det bli ytterst ovanligt, om ens över­huvud förekommande, att sådana tvister kommer att föras till tingsrätt som första instans genom att organisation avstår från sin rätt enligt 4 kap. 5 § arbetstvistlagen att föra talan på medlems vägnar. Hävning av kollektivavtal enligt 31 § första stycket MBL torde för övrigt kunna kom­ma i fråga enbart på talan av part i avtalet. I mål som avses i 34, 35 och 37 §§ MBL synes det kunna bli vanligare att tingsrätt blir behörig till följd av att organisation underlåter att föra talan. Här bör också erinras om vad som sagts i anslutning till 2 kap. 2 § andra stycket ar­betstvistlagen om möjligheterna för organisation att för egen del, och såsom biträde åt medlem, föra talan hos tingsrätt som första instans.

Prop. 1976/77:141

63

Enligt 49 § MBL har förlikningsman alt vända sig till AD med där avsedda ärenden. På denna punkt görs inte någon ändring.

Lagen om offentlig anställning. Genom ändring i 16 kap. 1 § i lagen har arbetstvistlagen gjorts generellt tillämplig på handläggningen av ar­betstvister inom LOA:s område. Ändringen har kommenterats under 2 kap. 1 § i specialmotiveringen till ändringarna i arbetstvistlagen.

Enligt den nya lydelsen av 17 kap. 2 § LOA får domstol interimistiskt förordna att arbetstagare skall avgå från anställningen vid ålder som av­ses i 7 kap. 3 § LOA, dvs. vid ålder som anges i pensionsavtal.

Som framgår av den allmänna motiveringen är de flesta arbetstagare med statligt reglerad tjänst skyldiga att avgå när de uppnår övre grän­sen av den pensioneringsperiod som gäller för tjänsten. Under vissa förutsättningar kan myndigheten emellertid enhgt det allmänna pen­sionsavtalet genom särskilt beslut förklara arbetstagaren avgångsskyldig redan vid periodens nedre gräns eller vid någon tidpunkt under perio­den. Ett sådant beslut får verkställas först sedan det har vunnit laga kraft (17 kap. 1 §), om annat inte bestäms genom interimistiskt förord­nande enligt 17 kap. 2 §.

Med hittillsvarande lydelse av paragrafen har sådant interimistiskt förordnande om avgångsskyldighet kunnat meddelas med verkan bara från pensioneringsperiodens övre gräns resp. pensionsålderns uppnående (jfr prop. 1975/76: 105 Bilaga 2 s. 252, 268). Möjligheten till interimis­tiskt förordnande vidgas nu till att kunna avse avgång redan vid pen­sioneringsperiodens nedre gräns eller vid vilken tidpunkt som helst un­der pensioneringsperioden, räknat från vad som följer av myndighetens beslut.

Arbetarskyddslagen. Ändringen i 44 § arbetarskyddslagen har kom­menterats under 2 kap. 1 § i specialmotiveringen till ändringarna i ar­betstvistlagen.

8    Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att rege­ringen föreslår riksdagen

att antaga inom arbetsmarknadsdepartementet upprättade förslag till

1.

lag om ändring i lagen (1974: 371) om rättegången i arbetstvister,

2.

lag om ändring i lagen (1974: 372) om lagsökning och betalnings-föreläggande för fordringsanspråk i anställningsförhållanden,

3.

lag om ändring i lagen (1976: 580) om medbestämmande i arbetsli­vet,

4.

lag om ändring i lagen (1976: 600) om offentlig anställning,

5.

lag om ändring i arbetarskyddslagen (1949: 1).

Prop. 1976/77:141

64

9    Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att antaga de förslag som före­draganden har lagt fram.

Arbetsmarknadsdepartementet

Bilaga

Åtgärder för att minska

arbetsdomstolens

arbetsbörda

Promemoria utarbetad inom arbetsmarknads­departementet

Ds A 1977: 3

5   Riksdagen 1976177. 1 saml. Nr 141

Prop. 1976/77:141

67

Innehåll

Sid

1

Inledning   ...................................................... 

.. 

69

2

Allmänna utgångspunkter ................................... 

.. 

69

3

Gränsdragningen mellan arbetsdomstolens och tingsrätternas be­hörighet       

75

4

Arbetsdomstolens sammansättning........................ 

. 

84

5

Rättegångsförfarandet vid arbetsdomstolen............ 

89

5.1

Irdedande synpunkter  .................................. 

89

5.2

Tredskodom som påföljd vid utevaro ................ 

91

5.3

Måls avgörande utan huvudförhandling ............. 

97

6 Sammanfattning   ............................................. 

99

Bilaga Lagförslag

Prop. 1976/77:141

69

1   Inledning

Under 1970-talet har betydande reformer genomförts på arbetsrät­tens område. Dessa reformer har medfört en markant ökning av mål-tillströmningen till arbetsdomstolen. Trots fortlöpande personalförstärk­ningar är arbetssituationen vid domstolen f. n. ansträngd. Och dom­stolens arbetsbörda kan väntas öka ytterligare, bl. a. som följd av lagen (1976: 580) om medbestämmande i arbetslivet.

Mot bakgmnd härav har inom arbetsmarknadsdepartementet upprät­tats föreliggande promemoria med förslag till åtgärder för att minska arbetsdomstolens arbetsbörda, förenkla domstolens arbetsformer och i övrigt underlätta domstolens verksamhet. Dessa förslag har diskuterats med en rådgivande gmpp, i vilken har ingått ordförandena i arbets­domstolen justitierådet Hans Stark och hovrättslagmännen Jan Ljungar och Johan[REDACTED_EFTERNAMN] samt ledamötema i domstolen direktörema Gunnar[REDACTED_EFTERNAMN] och Eric Törngren, förbundsordföranden Bert[REDACTED_EFTERNAMN] och förste ombudsmannen John östlund.

De statistiska uppgifter om arbetsdomstolens verksamhet som redo­visas i promemorian har tagits fram med hjälp av sekreterama vid ar­betsdomstolen Harald Bergendahl, Erik Lempert, Lena Svenaeus, Hans Tocklin och Håkan Torén.

2   Allmänna utgångspunkter

Tvister av arbetsrättslig natur handlades tidigare i skilda rättegångs­former. I huvudsak gällde att tvister om förhållanden som reglerades i kollektivavtal prövades av arbetsdomstolen medan andra arbetsrättsliga tvister handlades vid allmän domstol, I syfte att främja en enhetlig be­handling av arbetstvister genomfördes år 1974 en genomgripande refor­mering av domstolsorganisationen på det arbetsrättsliga området. Refor­men innebar att arbetsdomstolen blev ensam behörig domstol för i prin­cip alla arbetstvister inom den organiserade sektorn av arbetsmarkna­den och fullföljdsinstans till de allmänna underrättema beträffande öv­riga arbetstvister. De nya reglerna togs in i lagen (1974: 371) om rätte­gången i arbetstvister (arbetstvistlagen), som trädde i kraft den 1 juli 1974.

När denna reform beslutades ansågs det uppenbart att den skulle komma att medföra en väsentligt ökad tillströmning av mål till arbets­domstolen. Även andra arbetsrättsliga reformer, framför allt lagen (1974: 12) om anställningsskydd som trädde i kraft samtidigt med ar­betstvistlagen, föratsågs leda till en växande arbetsbörda för arbetsdom-

Prop. 1976/77:141

70

stolen. För att domstolen skulle kunna möta de krav som dessa refor­mer ställde på den framstod det som nödvändigt att dess resurser för­stärktes i olika avseenden, I detta syfte fördubblades antalet ledamöter i domstolen, samtidigt som dess kansU utökades i motsvarande mån. Denna förstärkning av domstolens arbetskapacitet bedömdes vara till­räcklig för att bemästra den ökade måltillströmning som kunde väntas i framtiden. Samtidigt betonades emellertid att alla sådana bedömningar måste bli mer eller mindre godtyckliga och att frågan om den lämp­ligaste ordningen för avgörande av arbetstvister fick tas upp på nytt, om utvecklingen tog en annan riktnmg än den som hade bedömts som den mest sannolika.

Numera kan konstateras att måltillströmningen till arbetsdomstolen efter den 1 juli 1974 har blivit avsevärt större än beräknat och att dom­stolen, trots en successiv utökning av dess personalorganisation, endast med betydande svårigheter klarar av sin nuvarande arbetsbörda. Denna utveckling framgår av tabell 1.

Tabell 1   Antalet inkomna och avgjorda mål vid arbetsdomstolen under 1970-talet

Inkomna

Avgjorda mål gm

Summa

av-

Balans

mål

dom

beslut

gjorda mål

1970

97

28

31

59

54

1971

51

54

34

8S

17

1972

87

33

27

60

44

1973

105

46

55

101

48

(Första halvåret

1974)

(35)

(28)

(26)

(54)

(29)

1974

135

54

63

117

66

1975

283

85

122

207

142

1976

350

137

139

276

216

Som jämförelse kan nämnas att antalet inkomna mål under 1960-talet uppgick till i genomsnitt 53 per år. Motsvarande genomsnittssiffra för tiden därefter t, o, m. första halvåret 1974 utgör 83. Under den följande perioden har denna siffra stigit till hela 293, vilket gör en ök­ning av fem och en halv gånger resp. tre och en halv gånger jämfört med de tidigare angivna perioderna. Samtidigt bör påpekas att denna ökning på intet vis är konstant utan tvärtom visar en kraftigt stigande tendens. Håller man sig enbart till det senaste året rör det sig om en ökning av mer än sex och en halv gånger resp. drygt fyra gånger.

För att klara denna ökade måltillströmning har arbetsdomstolen, som nämnts, fortlöpande tillförts ytterligare fast anställd personal. I början av år 1975 tillträdde den andre av domstolens ordförande sin tjänst, och den 1 juli 1976 erhöll domstolen en tredje ordförande. Vi­dare har antalet anställda vid domstolens kansli stigit från fem i de­cember 1974 till drygt tretton i juli 1976, då domstolen erhöll bl. a. en

Prop. 1976/77:141

71

tjänst som avdelningsdirektör. Genom dessa personalförstärkningar har domstolens arbetskapacitet givetvis ökat betydligt. Efter den 1 januari 1975 har domstolen avgjort i genomsnitt 242 mål per år. Jämfört med motsvarande genomsnittssiffra för 1960-talet och för tiden därefter t. o. m. första halvåret 1974, dvs. 53 resp. 80, rör det sig om en öknuig av fyra och en halv gånger resp. tre gånger. Ser man enbart till det senaste året har awerkningstakten ökat drygt fem gånger resp. nästan tre och en halv gånger, I sammanhanget bör påpekas att domstolen genom tillkomsten av en tredje ordförande regelbundet har kunnat hålla huvudförhandling tre dagar i veckan mot tidigare högst en före den 1 juli 1974 och normalt två under tiden därefter t, o. m. första halvåret 1976. Detta har emellertid kunnat inverka på antalet avgjorda mål först under de tre sista månadema av år 1976.

Den höga takten i målawerkningen under år 1976 har givetvis in­neburit en stor arbetsbelastning på ordförandena i domstolen. Denna awerkningstakt hade emellertid inte varit möjlig, om inte Övrig personal i domstolen framför allt biträdespersonalen på målkanslisidan och domstolens sekreterare tagit på sig en orimligt stor arbetsbörda som kunnat accepteras endast för en begränsad tidsrymd. För att domstolen skall mera stadigvarande kunna ta tillvara den kapacitetsökning som tillkomsten av en tredje ordförande innebär har det därför ansetts nöd­vändigt att dess personalorganisation i övrigt förstärks ytterligare. Så­lunda har domstolen i framställning den 16 december 1976 om över­skridande av anslag för budgetåret 1976/77 hemställt att utan dröjsmål tillföras fyra nya tjänster som sekreterare och annan biträdespersonal. Vidare har regeringen i den nyligen framlagda budgetpropositionen för budgetåret 1977/78 föreslagit att den vid ingången av budgetåret 1976/ 77 anställda kansUpersonalen ökas med drygt sju tjänster.

Sammanfattningsvis kan sägas att arbetssituationen vid arbetsdom­stolen f. n. är ansträngd. Några tecken på att måltillströmningen ännu har nått sin kulmen finns emellertid inte. Tvärtom är tendensen som fömt nämnts i starkt stigande. Dessutom finns det anledning räkna med att vissa arbetsrättsliga reformer som nyligen har genomförts kommer att ta domstolens resurser i anspråk i betydande omfattning.

Den 1 januari 1976 infördes nya bestämmelser om ansvaret för funk­tionärer i offentlig verksamhet. Genom denna reform har det tidigare straffrättsliga ansvaret för ämbetsbrott avskaffats i väsentliga avseen­den och ersatts av ett privaträttsligt ansvar av huvudsakligen samma natur som det som tillämpas på den privata arbetsmarknaden. I pro-cessuellt avseende innebär reformen att både de disciplinmål som ti­digare har prövats i administrativ ordning och de disciplinärenden som kan tillkomma som följd av den nya regleringen skall handläggas i samma ordning som andra arbetstvister. Arbetsdomstolen är således numera behörig att pröva tvister beträffande offentliga tjänstemän om

Prop. 1976/77:141

72

åläggande av disciplinpåföljd, om avskedande, om avstängning på grund av brott eller tjänsteförseelse och om förflyttning. Även tvister från den offentliga tjänstemannasektorn om avgångsskyldighet i samband med pensionering, om skyldighet att underkasta sig läkarundersökning och om avstängning på gmnd av sjukdom omfattas av arbetsdomstolens behörighet.

Dessa nya bestämmelser grundar sig på ett förslag av ämbetsansvars-kommittén. Enligt kommittén var det tydligt att denna reform skulle komma att medföra en inte obetydlig ökning av arbetsdomstolens ar­betsbörda, även om det dock måste bedömas som osäkert hur stor ökningen kunde bli. I samband härmed redovisade kommittén vissa statistiska uppgifter rörande antalet disciplinmål m. m. som handlagts vid regeringsrätten under åren 19661969. På gmndval av detta siffer­material har arbetsdomstolen i sin petitaskrivelse för budgetåret 1977/78 beräknat att reformen kommer att öka antalet mål vid domstolen med åtminstone 35 om året. Även om endast ett fåtal tvister av detta slag har förekommit vid domstolen under det år som de nya bestämmelsema nu har varit i tillämpning torde det på sikt vara realistiskt att räkna med en ökning av den omfattning som domstolen har antagit.

Ännu större betydelse för den framtida målutvecklingen vid arbets­domstolen kommer lagen (1976: 580) om medbestämmande i arbets­livet (medbestämmandelagen) att få. Denna lag, som trädde i kraft den 1 januari 1977, innebär en omfattande och genomgripande re­formering av den tidigare lagstiftningen på den kollektiva arbetsrät­tens område. Lagens främsta syfte är att främja kollektivavtal om med­bestämmanderätt för de anställda i alla frågor som rör förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare, dvs. även i frågor om företags­ledning etc. Uppkommer tvist om tillämpningen av sådant avftal eller om arbetsskyldighet, har den kollektivavslutande fackföreningen s. k. tolkningsföreträde, dvs. föreningens uppfattning gäller tills frågan har avgjorts genom förhandlingar eller i sista hand av arbetsdomstolen. Även i lönelvisler slår arbetstagarpartens uppfattning om löneavtalets rätta innebörd igenom, om inte arbetsgivaren omgående tar initiativet om arbetsskyldighet, har den kollektivavtalsslutande fackföreningen s. k. primär förhandlingsskyldighet för arbetsgivaren i vissa fall. Enligt des­sa regler måste arbetsgivaren ta initiativ till förhandlingar med de fackliga organisationema innan han fattar beslut om viktigare föränd­ring av sin verksamhet eller av arbets- eller anställningsförhållandena för arbetstagare som tillhör förhandlingsberättigad organisation. Den primära förhandlingsskyldigheten har förenats med regler om skyldig­het för arbetsgivaren att fortlöpande informera i första hand den lo­kala arbetstagarorganisationen om sin verksamhet och personalpolitik. Slutligen kan nämnas att arbetsgivaren är skyldig att på eget initiativ förhandla med kollektivavtalsbärande arbetstagarorganisation innan han

Prop. 1976/77:141

73

anlitar utomstående arbetskraft för att utföra visst arbete. Han får inte heller besluta eller verkställa sådan åtgärd, om arbetstagarorganisationen lägger in veto mot åtgärden under åberopande att den kan antas med­föra åsidosättande av lag eller kollektivavtal för arbetet eller att den annars strider mot vad som är allmänt godtaget inom branschen.

Att medbestämmandelagen på sikt kommer att påverka arbetsdom­stolens arbetsbörda i avsevärd mån kan det knappast råda någon tve­kan om. Hur snart lagen kan få denna effekt är det emellertid f. n. svårt att uttala sig om. I och för sig kan de nya reglema om primär förhandlingsskyldighet tämligen omgående ge upphov till tvister hum­vida arbetsgivaren har iakttagit denna skyldighet och om påföljd för överträdelse av dessa regler. Även informationsreglema och reglema om facklig vetorätt vid anlitande av utomstående arbetskraft kan inom en nära framtid föranleda tvister som i sista hand får avgöras av arbetsdomstolen. Däremot är det mindre sannolikt att domstolen under den närmaste tiden får anledning att pröva mål om tolkning eller till-lämpnmg av sådana medbestämmandeavtal som kan ingås enligt de nya reglerna. I vart fall under år 1978 torde dessa regler emellertid kom­ma att på ett mera påvisbart sätt ge utslag i måltillströmningen till arbetsdomstolen. I sammanhanget bör beaktas att dessa tvister kan kräva skyndsam handläggning i vissa fall. Partema kan nämligen i flertalet tvister begära s. k. interimistiskt beslut, dvs. beslut som skall gälla i avvaktan på den slutliga prövningen av tvisten.

En omständighet som också kan få betydelse för arbetsdomstolens arbetsbörda är att det tidigare lagreglerade avtalsförbudet på den offent­liga sektorn har tagits bort i den samtidigt med medbestämmandelagen antagna lagen (1976: 600) om offentlig anställning och ersatts av ett särskilt regelsystem i det på området träffade särskilda huvudavtalet. Härigenom har utrymmet för kollektivavtalsregleringen vidgats be­tydligt, och arbetsdomstolen kan därför småningom komma att till­föras fler kollektivavtalstvister från detta område än det fåtal som hit­tills har förekommit vid domstolen (i genomsnitt sex per år).

Även om det i dagens läge inte går att bilda sig någon säker upp­fattning om den framtida måltillströmningen till arbetsdomstolen ger den nu lämnade framställningen klart vid handen att särskilda åtgärder måste vidtas, om domstolen i fortsättningen skall fylla sin uppgift att snabbt slita uppkommande tvister på arbetsmarknaden. Därvid kan man gå till väga på två sätt. Dels kan man söka begränsa måltillström­ningen till domstolen, så att dess totala arbetsbörda minskar. Dels kan man inrikta sig på att ytterligare öka domstolens arbetskapacitet.

Ett sätt att begränsa måltillströmningen till arbetsdomstolen skulle i och för sig kunna vara att inskränka arbetstvistlagens tillämpningsom­råde. Lagen är f. n., med vissa undantag, tillämplig på alla tvister som rör förhållandet emellan arbetsgivare och arbetstagare. Vid lagens till-

Prop. 1976/77:141

74

komst uttrycktes farhågor för att arbetsdomstolen genom ett så vid­sträckt tillämpningsområde skulle komma att tillföras en mångfald tvister som saknade större arbetsrättsligt intresse. Dessa farhågor har emellertid hittills visat sig sakna gmnd. Vid en genomgång av de mål som efter den 1 juli 1974 har kommit in till arbetsdomstolen som första instans eller fullföljdsinstans är det svårt att finna exempel på tvister som hellre borde ha prövats inom det allmänna domstolsväsendet, dvs. i sista hand av hovrätt eller högsta domstolen. Ett snävare tillämpnings­område för arbetstvistlagen är alltså i varje fall f. n. inte sakligt moti­verat.

En annan fråga som diskuterades ingående vid arbetstvistlagens till­komst var om tingsrättemas avgöranden i arbetstvister skulle kunna överklagas direkt till arbetsdomstolen eller om hovrätt borde utgöra mellaninstans. Enligt några remissinstanser riskerade arbetsdomstolen i ett tvåinstanssystem att tillföras så många överklagade mål från tings­rättema att dess karaktär av prövningsinstans för principiellt viktiga arbetstvister gick förlorad. Departementschefen höll emellertid för tro­ligt att det tillskott av överklagade mål som kunde bU följden, om ar­betsdomstolen gjordes till andra i stället för tredje instans, inte i någon större utsträckning skulle komma att påverka dess arbetsbörda. Denna uppfattning delades av riksdagen. Hur utvecklingen i praktiken har ge­staltat sig framgår av tabell 2.

Tabell 2   Antalet överklagade mål vid arbetsdomstolen efter den 1 juli 1974

Inkomna

Avgjorda mål gm

Summa av-

Balans

mål

dom

beslut

gjorda mål

1974

(andra halvåret)

3

0

2

2

1

1975

19

3

14

17

3

1976

39

15

9

24

18

Även om antalet överklagade mål har tilltagit betydligt under det senaste året ger tabell 2, sammanställd med tabell 1, vid handen att dessa mål ännu så länge utgör ett begränsat problem i förhållande till de mål som kommer in till arbetsdomstolen som första domstol. De överklagade målen utgör nämligen bara 8,3 % av det totala antalet mål som har kommit in till arbetsdomstolen efter den 1 juli 1974. Ser man enbart till statistiken för år 1976 är andelen visserligen något högre (11,1 %), men den ligger alltjämt på en ganska blygsam nivå. I sammanhanget bör även beaktas att de överklagade målen ofta be­reder domstolen mindre arbete än de andra målen. I ett förhållandevis stort antal av de överklagade målen inskränker sig arbetsdomstolens befattning med målen till en prövning av interimistiska yrkanden, kvar-stadsyrkanden eller andra processuella yrkanden som alltså inte rör

Prop. 1976/77:141

75

själva sakfrågan. En del mål, som omfattas av lagen (1974: 8) om rätte­gången i tvistemål om mindre värden, faller vidare bort på grund av det dispensprövningssystem som gäller enligt den lagen. Och i de kvar­stående mål där arbetsdomstolen får göra en fullständig överprövning av sakfrågan är den förberedande handläggningen och domskrivningen i regel mindre arbetskrävande än i andra fall.

Slutsatsen av det anförda blir att det f. n. inte finns anledning att föra in hovrätt som en instans mellan tingsrätt och arbetsdomstolen, I stället bör undersökas om den allt kraftigare ökningen av de mål som enligt nuvarande kompetensregler får stämmas in direkt till arbetsdomstolen kan hejdas genom en justering av dessa kompetensregler, så att tings­rätt i fortsättningen blir första instans för vissa av dessa mål. Den frågan behandlas närmare i avsnitt 3.

När det gäller frågan vilka åtgärder som kan behöva sättas in för att öka arbetsdomstolens arbetskapacitet är det tydligt att det i längden inte räcker med en fortsatt utökning av kanslipersonalen. Det torde nämligen stå utom all tvekan att domstolen med oförändrade arbets­former har begränsade möjligheter att ytterligare höja sin awerknings­takt, om inte en förstärkning sker även på ledamotssidan. Som fram­hållits vid tillkomsten av arbetstvistlagen bör man emellertid i det längsta undvika att tillföra domstolen fler ledamöter än den f. n. be­står av. På någon punkt kan visserUgen en utökning ske utan att dom­stolens karaktär riskerar att gå förlorad. I övrigt bör man emellertid i första hand undersöka om det inte går att minska arbetsbelastningen för ledamöterna genom att domstolens arbetsformer ändras på olika sätt. Detta torde framför allt kunna ske genom en justering av sam-mansättningsreglema och reglema om rättegångsförfarandet. Hithö­rande frågor tas upp till närmare behandling i avsnitten 4 och 5.

Det bör framhållas att de åtgärder som föreslås i det följande inte innebär några radikala mgrepp i den nuvarande regleringen av rätte­gången i arbetstvister. Med hänsyn till osäkerheten om hur den framtida målutvecklingen kan komma att gestalta sig bör man inte nu överväga några genomgripande förändringar i arbetsdomstolens verksamhet.

3 Gränsdragningen mellan arbetsdomstolens och tingsrätternas behörighet

Ursprungligen hade arbetsdomstolen som enda uppgift att pröva mål om kollektivavtal. Efter hand utvidgades domstolens behörighet till att omfatta även mål om tillämpning av viss arbetsrättslig lagstiftning. Enligt dessa lagar t. ex. lagen (1963: 114) om semester gällde dock i regel som fömtsättning för domstolens behörighet att tvisten rörde arbetstagare vars anställningsförhållande reglerades av kollektiv­avtal.

Prop. 1976/77:141

76

I arbetstvistlagen har arbetsdomstolens behörighet utformats efter del­vis andra hnjer. Enligt denna lag skall domstolen som första och enda domstol ta upp och avgöra tvist om kollektivavtal och annan arbetstvist som avses i medbestämmandelagen samt arbetstvister i övrigt mellan arbetsgivare eller arbetsgivarorganisation, å ena sidan, och arbetstagar­organisation eller medlem i sådan organisation, å andra sidan. Annan arbetstvist skall normalt tas upp och avgöras av tingsrätt innan den, efter överklagande, kan prövas av arbetsdomstolen. Vidare kan lag­sökning eller betalningsföreläggande utverkas vid tingsrätt, även om tvist om anspråket omfattas av arbetsdomstolens behörighet. Visar det sig i ett sådant fall att anspråket är tvistigt, skall tingsrätten emel­lertid överlämna målet till arbetsdomstolen för vidare handläggning.

Arbetsdomstolen är alltså numera behörig att som första domstol pröva alla arbetstvister där en arbetstagarorganisation eller medlem i sådan organisation är part på kärande- eller svarandesidan. Genom den­na utvidgning av behörigheten har domstolen efter den 1 juli 1974 till­förts olika mål som inte tidigare kunnat prövas där. Målens huvudsak­liga karaktär framgår av tabell 3, där siffrorna inom parentes anger mål som börjat som betalningsföreläggande vid tingsrätt men därefter såsom tvistigt överlämnats till arbetsdomstolen.

Tabell 3   Den huvudsakliga karaktären av de mål som har kommit in till arbets­domstolen som första domstol under tiden den 1 juli 1974 den 30 juni 1976

1.7.1974

1.7.1975

Summa

30.6.1975

30.6.1976

Olovlig stridsåtgärd

11

18

29

Kollektivavtal

48    (6)

38    (1)

86    (7)

Föreningsrättskränkning

4

13

17

Förtroendemannalagen

4

7

11

Anställningsskydd

88    (5)

142

230    (5)

Kvittning

2

5

7

Semesterkrav

20 (12)

30 (11)

50 (23)

Lönekrav i övrigt

32 (11)

19    (8)

51  (19)

Pensionskrav

0

4

4

Återbetalning av lön

6    (4)

5    (5)

11    (9)

Övrigt

7    (1)

19    (4)

26    (5)

222 (39)

300 (29)

522 (68)

Anmärkning: I tabellen har uteslutits ett under första halvåret 1976 inkommet mål där handlingarna återsänts till tingsrätt utan åtgärd.

Tabellen visar att de mål som sedan gammalt har bildat kärnan i arbetsdomstolens verksamhet, dvs. de tre första gmppema, uppgår till 25,3 % av det totala antalet mål som arbetsdomstolen har haft att pröva som första domstol. Egentligen är denna andel något högre. I tabellen har nämligen ett femtontal kollektivavtalsmål som har gällt frågor om anställningsskydd redovisats som anställningsskyddsmål. Bland de redovisade anställningsskyddsmålen återfinns även ett tiotal mål som samtidigt har avsett påföljd för underlåtenhet att iaktta för-

Prop. 1976/77:141

77

handlingsregler i kollektivavtal. Att nu angivna kollektivavtalsmål i detta sammanhang har behandlats som anställningsskyddsmål beror på att de synes väsentligen ha föranletts av anställningsskyddslagen. Utan denna lag skulle dessa tvister sannolikt inte uppkommit, A andra sidan kan nämnas att tretton av de redovisade föreningsrättskränkningsmålen även har gällt frågan humvida saklig gnmd för uppsägningen har före­legat enligt anställningsskyddslagen. Dessa mål skulle dock förmod­ligen tmder alla förhållanden ha stämts in till arbetsdomstolen även om denna lag inte hade funnits.

Av tabellen framgår vidare att anställningsskyddsmålen utgör den största målgmppen och uppgår till nästan hälften (44,1 %) av hela an­talet redovisade mål. Av anställningsskyddsmålen hänför sig sex till tiden före anställningsskyddslagens tillkomst, varav fyra avser tillämp­ningen av lagen (1971: 199) om anställningsskydd för vissa arbetstagare (den s. k, äldrelagen). Övriga mål gäller tillämpningen av den nya an­ställningsskyddslagen eller, i ett par fall, motsvarande bestämmelser i andra lagar. Den på senare tid ökade tillströmningen av mål till arbets­domstolen beror alltså huvudsakUgen på tillkomsten av en allmän lag­stiftning om anställningsskydd. I sammanhanget kan anmärkas att dessa mål ofta är ganska besvärUga att utreda och därför inte bara genom sitt antal tar domstolens resurser i anspråk i betydande utsträckning.

Den återstående stora målgmppen utgörs av de rena kravmålen, dvs. större delen av de mål som återfiims i de fem sista grupperna i tabellen (givetvis förekommer emellertid kravyrkanden också i de andra redo­visade målen). Vissa av de mål som har betecknats som semesterkrav var arbetsdomstolen redan tidigare behörig att handlägga. Den utvidg­ning av domstolens behörighet som genomfördes den 1 juli 1974 har emellertid resulterat i ett tillskott av kravmål som efter avdrag för några mål som har avvisats eller hänvisats tiU tingsrätt därför att arbets­domstolen inte heller nu har varit behörig uppgår till ca 20 % av hela antalet mål som domstolen har haft att pröva som första domstol. Totalt utgör kravmålen 24,1 % av de redovisade målen.

Som förut nämnts kommer medbestänunandelagen med all sannolik­het att medföra en väsentlig ökning av de traditionella målen om kol­lektivavtal och förhandUngsrätt, samtidigt som lagen kan ge upphov till ett antal tvister av hittills inte förekonmiande slag. Även om dessa mål inte kommer att antalsmässigt dominera över de andra målen vid ar­betsdomstolen är det angeläget att domstolens rättsskipande verksam­het kan koncentreras till mål som avses i medbestämmandelagen, lik­som till mål om tillämpning av lagen (1974: 358) om fackUg förtroende­mans ställning på arbetsplatsen (förtroendemannalagen) vilka står dessa mål nära. Det skulle därför kunna övervägas att göra arbetsdomstolen till exklusivt fomm för de nu angivna målen och ta undan alla andra mål från domstolens behörighet som första mstans. Dessa andra mål

Prop. 1976/77:141

78

bl, a, anställningsskyddsmålen skulle alltså, i likhet med arbets­tvister som rör oorganiserade arbetstagare, i stället få börja i tingsrätt men efter överklagande kunna prövas av arbetsdomstolen som fullföljds­instans.

En sådan ändring av de nuvarande reglema om arbetsdomstolens och tingsrätternas inbördes behörighet skulle på ett radikalt sätt lösa pro­blemet hur arbetsdomstolens arbetsbörda skall kunna minskas. Sam­tidigt skulle tyngdpunkten i domstolens verksamhet åter förskjutas till de mål för vilka domstolen ursprungligen tillskapats. Dessa mål torde i regel vara av principiell karaktär och mera gå ut på att få ett väg­ledande uttalande av domstolen i en viss tolkningsfråga än att få ett visst sakförhållande utrett. De skiljer sig därigenom från bl. a. anställnings­skyddsmålen, vilka som fömt sagts ofta är utredningsmässigt ganska tungrodda.

Mot en lösning av det slag som nu har angetts kan emellertid riktas olika invändningar. Sålunda skulle det möjligen kunna ifrågasättas om det är lämpligt att helt överlåta åt tingsrättema där arbetsmarknadens organisationer inte är representerade att i första instans styra rätts­utvecklingen när det gäller en lag av så central betydelse från arbets­rättslig synpunkt som anställningsskyddslagen. A andra sidan bör fram­hållas att tingsrätterna därvid kan hämta ledning för sina avgöranden ur den rikhaltiga praxis som numera har himnit utbilda sig vid arbetsdom­stolen rörande tillämpningen av denna lag. Dessutom kan arbetsdomsto­len som fullföljdsinstans se till att rättstillämpningen i dessa mål blir så enhetlig som möjligt. För arbetsmarknadens organisationer, som i regel har sitt säte i Stockholm, skulle det emellertid kunna te sig mindre tillfredsställande att i mål som inte gäller tillämpningen av medbestäm­mandelagen eller förtroendemannalagen behöva instäUa sig vid ohka tingsrätter ute i landet. Med en sådan lösning av behörighetsfrågan upp­kommer vidare vissa komplikationer av huvudsakligen lagteknisk art. Bl. a. skymtar svårigheter att på ett tillfredsställande sätt avgränsa de egentliga kollektivavtalsmålen från mål om tillämpning av kollektivav­talsbestämmelser i ämnen som också regleras i lag, t. ex. anställnings­skyddslagen. Och utan en sådan avgränsning riskerar arbetsdomstolen att på en omväg tillföras ett flertal anställningsskyddsmål redan som första domstol.

I dagens läge är det emellertid framför allt en annan synpunkt som talar mot en ändring av behörighetsreglerna efter dessa linjer. Som för­ut nämnts bÖr man inte överväga några genomgripande förändringar i arbetsdomstolens verksamhet förrän närmare erfarenheter har wmnits om den utveckling av måltillströmningen till domstolen som man f. n. inte kan bilda sig någon säker uppfattning om. Man bör därför i detta sammanhang pröva om inte arbetsdomstolens arbetsbörda kan minskas genom andra åtgärder som inte går fullt så långt som den nu diskute-

Prop. 1976/77:141

79

rade lösningen. Den kan emellertid senare tas upp till förnyad diskus­sion, om de åtgärder som föreslås i det följande visar sig otillräckliga. Vid den framtida översynen av reglema om rättegången i arbetstvister som då skulle bh nödvändig kunde man möjligen också överväga om handläggningen av de mål som inte tas upp omedelbart av arbetsdom­stolen bör koncentreras till ett mindre antal tingsrätter, exempelvis en i varje län. Dessa tingsrätter skulle i så fall kunna ges en särskild sam­mansättning i dessa mål med representation från organisationerna på arbetsmarknaden.

En något mindre ingripande åtgärd är att enbart ta undan de rena kravmålen från arbetsdomstolens behörighet som första domstol. Ge­nom ett sådant undantag skulle domstolen avlastas en hel del mål som saknar den principiella karaktär att det är befogat med en prövning vid denna domstol redan i första instans. Inte heller deima lösning går emellertid fri från invändningar. Bl. a. kan svårigheter fömtses upp­komma vid den närmare utformningen av en undantagsregel av detta slag. Den träffar inte heller de utredningsmässigt besvärUga mål som det är särskilt angeläget att arbetsdomstolen kan bli av med. I första hand bör därför undersökas om inte domstolen på ett enklare sätt kan befrias från mål som saknar större principiellt intresse men ändå be­reder domstolen ett betydande arbete.

En sådan lösning skulle måhända kunna vara att efter förebild i de tidigare fommreglema i semesterlagen och andra lagar uppställa det kravet för arbetsdomstolens behörighet som första domstol att anställ­ningsförhållandet mellan de tvistande partema regleras av kollektivav­tal. Hur många av de nuvarande målen som uppfyller detta krav fram­går av tabell 4, där siffroma inom parentes anger mål som har över­lämnats från tingsrätt till arbetsdomstolen såsom tvistigt betalningsföre­läggande.

Tabell 4 Till arbetsdomstolen under tiden den 1 juli 1974 den 30 juni 1976 inkomna mål där anställningsförhållandet har reglerats av kollektivavtal

Kollektivavtal

Ej kollektiv-

Okänt

avtal

Olovlig stridsåtgärd

29

0

0

Kollektivavtal

86

(7)

0

0

Föreningsrättskränkning

5

12

0

Förtroendemannalagen

11

0

0

Anställningsskydd

125

(I)

61

(1)

44    (3)

Kvittning

4

3

0

Semesterkrav

13

(4)

24

(7)

13 (12)

Lönekrav i övrigt

20

(7)

18

(6)

13    (6)

Pensionskrav

1

2

1

Återbetalning av lön

9

(7)

0

2   (2)

Övrigt

7

10

(3)

9    (2)

310

(26)

130

(17)

82 (25)

Anmärkning: Se anmärkningen till tabell 3.

Prop. 1976/77:141

gO

Till tabellen kan fogas den ytterligare anmärkningen att av de mål där anställningsförhållandet inte reglerats av kollektivavtal har fem av­visats emedan de i själva verket mte utgjort någon arbetstvist samt fem­ton avsett oorganiserad arbetstagare och därför utom i ett fall där målet handlagts gemensamt med ett annat mål hänvisats till tings­rätt.

Med avdrag för dessa mål och med en försiktig uppskattning att kollektivavtal har saknats i hälften av de fall där någon uppgift inte har funnits på denna punkt kommer man fram till att anställningsför­hållandet har reglerats av kollektivavtal i 351 av de 502 mål som arbets­domstolen då bar haft att pröva som första domstol. Det innebär att kollektivavtal har saknats i 30,1 % av målen. Om de fyra första mål­grupperna som i detta sammanhang saknar intresse inte tas med i beräkningen stiger andelen till 38,7 %. Håller man sig enbart till an­ställningsskyddsmålen uppgår denna andel till 33,8 %, medan den för de rena kravmålen utgör 47,8 %.

En forumregel av detta slag diskuterades även vid tillkomsten av arbetstvistlagen men avvisades då av ohka skäl. För att regeln inte skulle leda till mindre tillfredsställande resultat i vissa fall ansågs den behöva förses med olika tilläggs- och undantagsregler, och ett sådant regel­komplex befarades bli ganska svårtillämpat. Vidare framhölls att en naturligare utgångspunkt för regleringen var att skilja mellan fall när förhandlingar kan påkallas rörande tvistefrågan och övriga fall. Efter­som förhandlingar i princip kan påkallas inom hela den organiserade sektorn av arbetsmarknaden borde alla tvister från detta område hän­föras till arbetsdomstolen som första domstol. Huruvida anställnings­förhållandet reglerades av kollektivavtal eller ej ansågs därvid sakna betydelse.

En forumregel som innebär att arbetsdomstolens behörighet som första domstol begränsas till förutom mål som avses i medbestäm­mandelagen eller förtroendemannalagen mål där anställningsförhål­landet regleras av kollektivavtal skulle skära bort ett rätt betydande antal av de nuvarande målen. Till skillnad från en fommregel som tar sikte enbart på de rena kravmålen skulle den även ta undan en del mera timgrodda mål. Den skulle emellertid slå ojämnt. Sålunda är det inte något som säger att t. ex. anställningsskyddsmål skulle inrymma mindre principiellt betydelsefulla frågor bara därför att anställnings­förhållandet inte regleras av kollektivavtal. Vad anställningsskydds­målen beträffar bör vidare beaktas att även arbetstagarorganisation som inte har träffat kollektivavtal har rätt till allmänt skadestånd, om en arbetsgivare åsidosätter anställningsskyddslagens bestämmelser gente­mot en medlem i organisationen. Att arbetstagarorganisationen bör kunna föra sin skadeståndstalan vid arbetsdomstolen, även om organi­sationen inte är bunden av kollektivavtal, har hittills inte satts i fråga.

Prop. 1976/77:141

81

Uppenbariigen skulle det emellertid inte vara någon lämplig ordning, om arbetstagarens talan i ett sådant fall måste utföras vid tingsrätt där­för att anstälhiingsfÖrhållandet inte regleras av kollektivavtal. Den fömt angivna forumregeln skulle därför behöva förses med ett undantag för detta fall. Härigenom skulle regeln emellertid genombrytas på ett av­görande sätt.

Det nu sagda talar för att man bör söka en annan lösning för att begränsa måltillströmningen till arbetsdomstolen i första instans. Det kan då finnas anledning att överväga om arbetsdomstolen i fortsätt­ningen bör vara behörig att pröva tvister där en organiserad arbets­givare eller arbetstagare själv väcker och utför talan vid domstolen därför att hans organisation undandrar sig att göra det för hans räkning. De fall där en enskild arbetsgivarmedlem väcker och utför talan vid arbetsdomstolen torde vara sparsamt förekommande. Däremot är det inte ovanligt att en enskild arbetstagarmedlem saknar stöd av sin organi­sation vid utförande av talan i domstolen. Detta framgår av tabell 5.

Tabell 5 Till arbetsdomstolen under tiden den 1 juli 1974 - den 30 juni 1976 inkomna mål där medlem av arbetstagarorganisation har väckt och utfört talan utan stöd av sin organisation

1.7.1974

1.7.1975-

Summa

30.6.1975

30.6.1976

Olovlig stridsåtgärd

0

0

0

Kollektivavtal

2

3

5

Föreningsrättskränkning

0

0

0

Förtroendemannalagen

0

0

0

Anställningsskydd

16

34

50

Kvittning

0

0

0

Semesterkrav

2

4

6

Lönekrav i övrigt

8

4

12

Pensionskrav

0

1

1

Återbetalning av lön

0

0

0

Övrigt

2

6

8

30

52

82

Anmärkning: Se anmärkningen till tabell 3.

Tabellen visar att medlem i arbetstagarorganisation har väckt och ut­fört talan vid arbetsdomstolen utan stöd av sin organisation i 15,7 % av de mål som har kommit in till domstolen som första instans. Då har inte beaktats de inte så sällan förekommande fall där en enskild med­lem har fört talan i ett från tmgsrätt överiämnat mål om betalnings­föreläggande. Räknar man bort samtliga överlämnade mål om betal­ningsföreläggande, ökar andelen mål vari enskild medlem har fört talan till 18,1 9c. Bland anställningsskyddsmålen utgör denna andel 21,7%, medan den för de rena kravmålen uppgår till 16,7 %.

Vid tillkomsten av arbetstvistlagen diskuterades ingående om en med­lem vars organisation undandrar sig att föra hans talan skulle ha rätt

6   Riksdagen 1976/77.1 saml. Nr 141

Prop. 1976/77:141

82

att själv föra sin talan vid arbetsdomstolen. Departementschefen fram­höll att det i ett sådant fall förelåg en risk för att målet inte på samma sätt som när en organisation för medlemmens talan skulle vara förberett genom förhandlingar mellan partema. Rätt att påkalla förhandling till­kommer nämligen inte enskilda medlemmar i en arbetstagarorganisa­tion. Med hänsyn härtill skulle det enligt departementschefen kunna te sig följdriktigt att enskilda medlemmar som saknar stöd av sm organi­sation inte tilläts att väcka talan vid arbetsdomstolen utan i stället fick vända sig till tingsrätt. Departementschefen ansåg emellertid inte på­kallat att då göra någon ändring i de regler om enskild medlems rätt att väcka och utföra talan i arbetsdomstolen som gällt alltsedan dom­stolens tillkomst. De fall när en medlem inte nöjer sig med organisa­tionens beslut att målet ej bör prövas i arbetsdomstolen antogs nämligen bli rätt fåtaliga. Vidare åberopades att organisationen vanligtvis har för­handlat för medlemmens räkning också när den sedermera har undan­dragit sig att föra dennes talan i arbetsdomstolen. Slutligen framhölls att det skulle vara klart olämpligt om en kollektivavtalstvist kom att prövas av annan domstol än arbetsdomstolen. Dessa uttalanden godtogs av riksdagen.

Även om de mål där en enskild medlem har fört talan i arbetsdom­stolen inte utgör någon större målkategori är det dock fråga om regel­bundet förekommande mål som erfarenhetsmässigt bereder domstolen ett väsentligt merarbete framför allt på förberedelsestadiet men även under den följande handläggningen. För domstolen skulle det därför innebära en inte obetydlig lättnad i arbetsbördan, om dessa mål i fort­sättningen fick börja i tingsrätt. I regel är målen också sådana att en behandling vid arbetsdomstolen i första instans inte ter sig motiverad.

Om mål där en medlem inte stöds av sin organisation undantas från arbetsdomstolens behörighet som första instans innebär det visserligen att även kollektivavtalstvister i vissa fall kan komma att prövas av tings­rätt. Olägenheterna härav bör dock inte överdrivas. Redan i dag kan tingsrätt få anledning att avgöra innebörden av ett kollektivavtal som indirekt bestämmer anställningsvillkoren för en oorganiserad arbetstaga­re. Det kan vidare förutsättas att en organisation inte undandrar sig att föra en medlems talan när den gäller en betydelsefull kollektivavtalstolk­ningsfråga. I sammanhanget bör även beaktas bestämmelsen i 5 kap. 1 § arbetstvistlagen, som gäller också för rättegången i tingsrätt. Om anled­ning förekommer att kollektivavtal som har slutits av andra än par­terna i målet har betydelse för tvisten, skall de avtalsslutande parterna enligt denna bestämmelse beredas tillfälle att yttra sig i målet. Därige­nom kan de lägga fram sin syn på den omtvistade tolkningsfrågan. Slut­ligen kan framhållas att ett avgörande av tingsrätt som inte överklagas till arbetsdomstolen självfallet inte har något prejudikatsvärde.

Vidare kan framhållas att det för den medlem som inte stöds av sin

Prop. 1976/77:141

83

organisation kan från kostnadssynpunkt vara en fördel att få föra talan vid en tingsrätt i hemorten. Han har sedan möjlighet att överklaga tings­rättens avgörande till arbetsdomstolen, om han inte är nöjd med ut­gången i målet. Härigenom kan målet visserligen dra ut längre på tiden än om han fick börja direkt i arbetsdomstolen. Men å andra sidan bör beaktas den tid som skulle ha förflutit för det fall att hans organisation hade fört hans talan och då först förhandlat för hans räkning innan målet stämts in till arbetsdomstolen.

Sammanfattningsvis talar övervägande skäl för att en medlem som saknar stöd av sin organisation inte ges rätt att väcka talan direkt vid arbetsdomstolen utan i första hand hänvisas till tingsrätt med sin tvist, Lagtekniskt innebär denna lösning att regleringen av behörighetsfrågan kan göras mycket enkel, EnUgt huvudregeln blir arbetsdomstolen be­hörig att som första domstol pröva arbetstvister där talan väcks av ar­betsgivar- eller arbetstagarorganisationen antingen för egen del eller för en medlems räkning. Rätt att väcka talan vid arbetsdomstolen bör vidare tillkomma arbetsgivare som har slutit kollektivavtal. En förut­sättning för domstolens behörighet bör dock i båda fallen vara att talan riktas mot annan än oorganiserad arbetstagare. Ett sådant krav gäller i princip f. n., och på denna punkt finns det inte anledning att göra någon ändring i de nuvarande reglerna. Det kan tilläggas att arbets­domstolen ändå kan pröva en talan mot oorganiserad arbetstagare, om denna talan med stöd av 2 kap. 1 § tredje stycket arbetstvistlagen hand­läggs gemensamt med en arbetstvist som omfattas av domstolens be­hörighet. Detta gäller bl. a. mål om påföljd för olovlig stridsåtgärd vari även oorganiserade arbetstagare har deltagit.

Samtidigt med att de nu angivna reglema tas in i arbetstvistlagen bör den nuvarande talerättsregeln i 4 kap. 5 § denna lag ändras så att med­lem i arbetsgivar- eller arbetstagarorganisation i fortsättningen inte får rätt att själv väcka talan vid arbetsdomstolen, om organisationen un­dandrar sig att göra det på hans vägnar. Denna regel bör vidare kom­pletteras med en föreskrift om att en sådan medlem väcker talan vid tingsrätt i en arbetstvist så skaU hans organisation beredas tillfälle att ange om den vill utföra hans talan vid arbetsdomstolen.

Den nu förordade lösningen aktuaUserar även en ändring av reglerna i lagen (1974: 372) om lagsökning och betalningsföreläggande för ford­ringsanspråk i anställningsförhållanden. Denna lag innebär, som fömt nämnts, att lagsökning eller betalningsföreläggande kan utverkas vid linasrätt utan hinder av att tvist om anspråket skall handläggas enligt arbetstvistlagen. Om anspråket visar sig vara tvistigt, blir emellertid ar­betstvistlagens fommregler åter tillämpliga. Enligt nuvarande regler skall målet alltså då överlämnas tiU arbetsdomstolen som första dom­stol, om tvisten rör en organiserad arbetstagare. Av tabell 3 framgår att 13 % av de mål som arbetsdomstolen under

Prop. 1976/77:141

84

tiden den 1 juli 1974den 30 juni 1976 haft att pröva som första dom­stol har utgjorts av överlämnade mål om betalningsföreläggande. Dessa mål, som uppgår till 44,4 % av de vid domstolen förekommande krav­målen, har sällan sådan principieU betydelse att det är befogat med en prövning i arbetsdomstolen redan som första instans. Ofta undandrar sig också organisationema att föra sina medlemmars talan i dessa mål. I regel har förhandlingar inte heller skett innan målen handläggs vid arbetsdomstolen. Domstolen får därför inte sällan lägga ned större ar­bete på dessa mål än som svarar mot deras vikt från arbetsrättslig syn­punkt.

Genomförs den ordningen att tvister där talan väcks av en enskild medlem skall tas upp och avgöras av tingsrätt innan de efter överkla­gande kan prövas av arbetsdomstolen, ter det sig följdriktigt att anspråk som en medlem framställer vid tingsrätt i form av ansökan om lagsök­ning eller betalningsföreläggande får i sin helhet behandlas där även om anspråket visar sig vara tvistigt. På samma sätt som skaU gälla, om talan i stället hade väckts genom stämningsansökan, bör dock medlemmens organisation först beredas tillfälle att uppge om den vill föra medlem­mens talan vid arbetsdomstolen. Hör organisationen inte av sig eller förklarar den att medlemmen får föra sin talan själv vid tingsrätten, bör målet handläggas färdigt där. Tingsrättens avgörande bör dock givetvis kunna överklagas till arbetsdomstolen på samma sätt som i andra arbets­tvister.

Enligt de statistiska uppgifter som har redovisats tidigare skulle de båda nu förordade reformerna leda tiU att 28,7 % av de mål som arbets­domstolen f. n. prövar som första domstol faller bort. Totalt, dvs. de överklagade målen inräknade, skulle reformerna medföra att den nu­varande måltillströmningen minskar med 26,5 %. Oavsett att det sta­tistiska materialet är aUtför bräckligt för att tillåta några långtgående slutsatser om den framtida utvecklingen är det dock antagligt att det verkliga bortfallet blir något lägre. Man får nämUgen räkna med att en del av målen i stället kommer in till arbetsdomstolen som fullföljdsin­stans. Vidare kan det tänkas att organisationema i fortsättningen inte undandrar sig att föra en medlems talan i samma utsträcknmg som hit-tiUs har skett. Men i så fall uppnår man i stället den fördelen att målen då kommer att vara förberedda på ett helt annat sätt än de nu är när de kommer in till domstolen.

4   Arbetsdomstolens sammansättning

Arbetsdomstolen består sedan den 1 juli 1976 av tre ordförande, tre vice ordförande och fjorton andra ledamöter. Endast ordförandena är anställda vid domstolen. Övriga ledamöter fullgör sitt uppdrag vid sidan av sin ordinarie gärning. För varje annan ledamot än ordförande finns

Prop. 1976/77:141

85

tre ersättare. Ledamöter och ersättare förordnas av regeringen för tre år. Vid förfall för både ledamot och ersättare får ordföranden i målet kalla annan lämplig person att tjänstgöra som tillfällig ersättare.

Ledamöterna i arbetsdomstolen kan indelas i två gmpper. Den ena gruppen utgörs av de tre ordförandena, de tre vice ordförandena och två andra ledamöter. Dessa åtta s. k. ämbetsmannaledamöter utses bland personer som inte kan anses företräda arbetsgivar- eller arbetslagar-intressen. Ordförandena och vice ordförandena skall vara lagkunniga och erfarna i domarvärv, medan de två andra ledamöterna skall ha särskild insikt i förhållandena på arbetsmarknaden. Den andra leda­motsgruppen består av tolv ledamöter som har utsetts efter förslag av parterna på arbetsmarknaden. Av ledamöterna på arbetsgivarsidan utses fyra efter förslag av SAF, en efter förslag av Svenska kommunförbundet och Landstingsförbundet samt en såsom representant för staten som arbetsgivare. Av ledamötema på arbetstagarsidan utses fyra efter för­slag av LO och två efter förslag av TCO. Ersättarna för arbetsgivar-och arbetstagarledamöterna utses på motsvarande sätt, dock att två av ersättarna för de båda TCO-ledamötema utses efter förslag av SACO/ SR.

Vid huvudförhandling sammanträder domstolen normalt med sju ledamöter, nämligen ordförande, vice ordförande och en tredje äm­betsmannaledamot samt två arbetsgivarledamöter och två arbetstagar­ledamöter. Bland arbetsgivar- och arbetstagarledamöterna växlar sam­mansättningen beroende på målets beskaffenhet. Närmare bestämmelser härom finns i instmktionen (1974: 589) för arbetsdomstolen och i dom­stolens arbetsordning. I mål som är av allmän betydelse för förhållan­dena på arbetsmarknaden framför allt mål om tillämpning av ar­betsrättslig lagstiftning, t. ex. anställningsskyddslagen deltar på ar­betsgivarsidan en SAF-ledamot och en ledamot som representerar of­fentlig arbetsgivare samt på arbetstagarsidan en LO-ledamot och en TCO-ledamot (s. k. allmän sammansättning). I mål som huvudsakligen har betydelse endast för visst förhandlingsområde t. ex. mål om tolkning av kollektivavtal deltar uteslutande ledamöter som har ut­setts efter förslag av de organisationer vars förhandlingsområde tvisten huvudsakligen rör (s. k. särskild sammansättning).

Domstolen är vid huvudförhandling domför även med fem eller sex ledamöter. Enligt uttalanden i förarbetena till arbetstvistlagen kan dom­stolen vid huvudförhandling i vissa mål särskilt i överklagade mål som gäller rena bevisfrågor eUer annars saknar intresse från arbets­rättslig synpunkt med fördel sammanträda med tre ämbetsmanna­ledamöter samt en arbetsgivarledamot och en arbetstagarledamot. Vi­dare är domstolen vid avgöranden som fattas utan huvudförhandling bl. a. vid avgörande av överklagade mål på handlingama och vid fat­tande av s. k. interimistiska beslut domför i en mindre sammansätt-

Prop. 1976/77:141

86

ning, bestående av ordförande samt en arbetsgivarledamot och en ar­betstagarledamot. Om någon ledamot i denna mindre sammansättning vill att målet eller viss fråga i målet skall prövas av domstolen i en större sammansättning, gäller emellertid hans mening som domstolens beslut. I samtliga fall när domstolen sammanträder med endast en leda­mot för vardera arbetsgivarsidan och arbetstagarsidan deltar från dessa sidor ledamöter som har utsetts efter förslag av de organisationer vars förhandlingsområde tvisten huvudsakligen rör.

Som tidigare nämnts sammanträdde arbetsdomstolen före den 1 juli 1974 högst en dag i veckan. Därvid deltog, utöver ämbetsmannaleda-mötema, i regel två SAF-ledamöter och två LO-ledamöter. Endast i vissa mål inträdde s. k. särskilda ledamöter en representerande of­fentlig arbetsgivare och en utsedd efter förslag av TCO i stället för en av SAF- resp. LO-Iedamöterna. Trots att domstolen numera sam­manträder tre dagar i veckan tjänstgör var och en av SAF- och LO-ledamöterna i stort sett i samma utsträckning som under tiden före den 1 juli 1974, dvs. inte fullt en dag i veckan. Detta hänger samman med att den allmänna sammansättningen efter hand har blivit helt domi­nerande och nu förekommer i mer än 90 % av alla huvudförhandlings­mål. Av de fyra SAF- resp. LO-ledamöterna tas därför endast tre mera regelbundet i anspråk en dag i veckan. Därmed har arbetsbelastningen i sin tur ökat för de ledamotsgmpper där enbart två ledamöter ingår. Mest utsatta är de två ämbetsmannaledamöter som tjänstgör vid sidan av ordförande och vice ordförande både i aUmän och i särskild sam­mansättning. För deras del har svårigheterna att regelbundet tjänstgöra en och en halv dag i veckan blivit så stora att domstolen ibland har fått sammanträda utan sådan ledamot därför att inte ens tiUfälUg er­sättare har kunnat anskaffas. Även för de offentliga arbetsgivarledamö-terna, som tjänstgör drygt en dag i veckan, har denna tjänstgöring kom­mit att framstå som betungande. De har därför uttryckt önskemål om representation av ytterligare någon ledamot i domstolen. Däremot har TCO-ledamöterna förklarat sig inte ha upplevt några problem att in­ställa sig i den omfattning som har varit påkaUad för deras del.

Om den redan nu höga avverkningstakten skall kunna höjas ytter­ligare måste domstolen uppenbarligen sammanträda ännu fler dagar än den gör f. n. Med nuvarande arbetsformer är en sådan utökning av antalet sammanträdesdagar emellertid knappast möjlig utan att antalet ledamöter ökas i motsvarande mån. En rekrytering av fler ledamöter än de som f. n. ingår i domstolen skulle å andra sidan vara olycklig. Domstolens karaktär riskerar då att gå förlorad, och svårigheter skulle även kunna uppstå att bevara kontmuiteten i rättstillämpningen. Dessa synpunkter underströks starkt vid tillkomsten av arbetstvistlagen, och man bör inte i detta sammanhang genomföra några åtgärder som kom-

Prop. 1976/77:141

87

mer i konflikt med detta synsätt. Det hindrar inte att de två fömt nämnda ambetsmannaledamöterna, som redan nu har vissa problem att tjänstgöra i avsedd omfattning, tillförs ytterligare en ledamot jämte ersättare för denne. Även det önskemål som har framförts från de of­fentliga arbetsgivarledamöterna om en motsvarande utökning för deras del bör tillgodoses. Därvid synes det vara naturligt att Svenska kom­munförbundet och Landstingsförbundet, som f. n. gemensamt avger förslag till en ledamot, i fortsättningen får representeras av var sin ledamot. Detta bör dock inte gälla när domstolen sammanträder i ple­num. I så fall skulle nämligen jämvikten mellan ledamötema på arbets­givar- och arbetstagarsidan rubbas. Vid avgöranden i plenum bör därför endast en av de ledamöter som representerar Svenska kommunförbundet och Landstingsförbundet delta.

Om tanken på en generell utökning av ledamöterna avvisas, upp­kommer frågan om det går att öka domstolens arbetskapacitet genom en ändring av de arbetsformer som tillämpas f. n. Ett sätt skulle exem­pelvis vara att minska antalet ledamöter i huvudförhandlingsmålen. Visserligen torde avgöranden av principiell natur alltid böra avgöras av domstolen i full sammansättning, dvs. med sju ledamöter. Men enklare mål där avgörandet kan antas sakna mera allmänt intresse borde kunna avgöras i en sammansättning med färre ledamöter. Redan enligt nuva­rande regler är domstolen vid huvudförhandling domför med en arbets­givarledamot och en arbetstagarledamot samt tre ämbetsmannaleda­möter. En sådan sammansättning har, som förut nämnts, rekommen­derats i förarbetena till arbetstvistlagen för fall där något uttalat behov av arbetsgivar- och arbetstagarledamöternas särskilda erfarenhet och sakkunskap av förhållandena på arbetsmarknaden inte föreligger. Denna sammansättning har emellertid vissa nackdelar. I en sammansättning med sju ledamöter råder i omröstningshänseende en balans på så sätt att ingen av de tre ledamotsgrupper som ingår i domstolen ambets­mannaledamöterna, arbetsgivarledamöterna och arbetstagarledamötema kan ensam överrösta de båda andra gmpperna. Denna balans mbbas i en sammansättning med fem ledamöter, där tre av dem är ämbets­mannaledamöter. Sammansättningen innebär inte heller att dessa äm­betsmannaledamöter får någon lättnad i sin arbetsbörda.

På grund av det anförda skulle det i stäUet kunna övervägas att dom­stolen i mera okomplicerade huvudförhandlingsmål fick sammanträda i den mindre sammansättning bestående av ordförande, en arbetsgivar­ledamot och en arbetstagarledamot som f. n. föreskrivs för avgöran­den vid annat sammanträde än huvudförhandling. Härigenom skulle domstolens totala arbetskapacitet givetvis öka, samtidigt som tyngdpunk­ten i den dömande verksamheten skuUe komma att ligga på de mål för vilka domstolen genom sin specieUa sakkunskap och erfarenhet är sär-

Prop. 1976/77:141

88

skilt lämpad. Något hinder från rättssäkerhetssynpunkt kan inte anses föreligga mot att mål av enklare beskaffenhet handläggs i en sådan mindre sammansättning, särskilt inte om varje ledamot i denna sam­mansättning ges samma rätt som f. n. att få målet hänskjutet till en större sammansättning.

Det finns alltså skäl att ändra de nuvarande domförhetsreglerna så att även huvudförhandlingsmål som saknar mera aUmänt intresse i fort­sättningen kan prövas av arbetsdomstolen i denna mindre sammansätt­ning. Till mål av denna beskaffenhet bör i första hand hänföras tvister som huvudsakligen gäller bevisfrågor e. d. och alltså inte inrymmer svårbedömda eller annars mera intrikata rättsfrågor. Även mål som härrör från ett genom arbetsdomstolens praxis noga belyst rättsområde synes lämpa sig väl för avgörande i denna sammansättning. Bl. a. torde en stor del av anställningsskyddsmålen numera kurma anses höra till denna kategori. Närmare riktlinjer fÖr bedömningen av vilka mål som bör kunna handläggas i den mindre sammansättningen kan ges i in­struktionen för domstolen. I sista hand bör det ankomma på domstolen själv att ta ställning till denna fråga.

Även på en annan punkt kan det finnas anledning att överväga en ändring i de nuvarande domförhetsreglerna. Till skillnad från vad som gäller för lagfaren domare i tingsrätt får en ordförande i arbetsdomsto­len f. n. inte i något fall avgöra mål på egen hand. Detta har motive­rats med att de ledamöter som representerar parterna på arbetsmark­naden bör ta del i alla slutUga avgöranden som domstolen fattar. Denna motivering har emellertid inte någon större styrka när det gäller avgö­randen av uteslutande eller övervägande formeU art. Ett visst mått av förenkling och tidsbesparing skuUe kunna uppnås, om avskrivningsbe­slut och domar över yrkanden som har medgivits eller eftergivhs fick meddelas vid den muntliga eller skriftliga förberedelsen av ordföranden i målet. Detsamma gäUer ifråga om stadsfästande av förlikning. Ett steg i denna riktning skulle även vara att ge ordföranden möjlighet att ensam avvisa mål om saken är uppenbar. Det kan vidare finnas skäl att medge ordföranden rätt att under förberedelsen pröva yrkanden om kvarstad eller skingringsförbud.

De avgöranden som nu har berörts bör alltså i fortsättningen kunna fattas av en ordförande ensam. Inget hindrar emellertid att ordföranden hänskjuter avgörandet tiU domstolen i en annan sammansättning, om han anser att det är lämpligare. Skulle avgörandet undantagsvis gälla frågor av mer principiell betydelse, bör sådant hänskjutande regelmäs­sigt ske.

Som kommer att utvecklas närmare i avsnitt 5 bör arbetsdomstolen i fortsättningen kunna meddela tredskodom, om ena parten uteblir från muntlig förberedelse eller huvudförhandling i målet. Framför allt av praktiska skäl bör tredskodom som påföljd för parts utevaro vid förbe-

Prop. 1976/77:141

89

redelsen meddelas av ordföranden i målet. Därmed markeras samtidigt att avgörandet har en annan karaktär än de domar som domstolen med­delar efter prövning av målet i sak.

5    Rättegångsförfarandet vid arbetsdomstolen

5.1 Inledande synpunkter

Reglerna om rättegångsförfarandet i 4 kap. arbetstvistlagen bygger på rättegångsbalkens regler om rättegången i dispositiva tvistemål. I mål som behandlas av arbetsdomstolen som första domstol dömer domsto­len i huvudsak efter rättegångsbalkens regler för tingsrätt, medan rätte­gången i arbetsdomstolen som fullföljdsinstans bygger på de allmänna reglerna i rättegångsbalken om hovrättsprocessen. På vissa punkter inne­håller dock arbetstvistlagen avvikelser från de allmänna rättegångsreg­lerna. Dessa avvikelser har i stor utsträckning förebilder i 1928 års lag om arbetsdomstol och hänger samman med arbetsdomstolens ställning av specialdomstol med särskild sammansättning, dess karaktär av en­instansdomstol i åtskilUga mål och slutinstans i andra mål och den sär­skilda arten av vissa av de mål som prövas av domstolen. Av särskild betydelse för utvecklandet av speciella regler om rättegången i arbets­domstolen har varit målen om tolkning och tillämpning av kollektiv­avtal. I sådana mål har tvisten ofta betydelse utanför förhållandet mel­lan de närmast inblandade partema, den enskilde arbetsgivaren och den eller de berörda enskilda arbetstagama. Detta återspeglas i rättegångs­reglerna, där flera bestämmelser har tillkommit just i syfte att tillgodose de utomstående kollektiva intressen som kan vara berörda av den en­skilda tvistens prövning.

I fråga om rättegångsförfarandet vid arbetsdomstolen som första dom­stol gäller enligt arbetstvistlagen bl. a. följande särskilda regler. För­beredelsen kan alltefter vad domstolen finner lämpligt vara muntlig eller skriftlig (4 kap. 9 §). I den praktiska tiUämpningen inleds förberedelsen i regel genom skriftväxling och fortsätter med en muntlig förhandling. Det muntliga inslaget bedöms ofta som nödvändigt för att målet skall kunna bli tillräckligt berett för huvudförhandling. Part och ställföre­trädare för part kallas personUgen tUl förberedelsen om det kan antas att denna därigenom främjas. Visar det sig vid den muntUga förhand­lingen att förberedelsen kan vinna på ytterligare skriftväxling, är dom­stolen oförhindrad att förordna därom. Om part uteblir från förhandUng eller underlåter att komma in med skriftligt svaromål kan likväl hand­läggningen avslutas. Domstolen vidtar då åtgärder för fortsatt förbere­delse av målet, om den bedömer att detta är tiU gagn för utredningen, och sätter i annat fall ut målet till huvudförhandling. Till huvudförhand­lingen kallas part att infinna sig personligen, om hans närvaro behövs

Prop. 1976/77:141

90

för utredningen (4 kap. 11 §). Uteblir ena parten från sammanträde för huvudförhandling, kan motparten yrka att målet företas tiU förhandling och avgörs i sak. Erinran om denna påföljd av utevaro skaU tas in i kal­lelsen till huvudförhandlingen. Uteblir båda partema eUer framställs inte yrkande om avgörande utan hinder av parts utevaro, avskrivs må­let. Parts utevaro vid muntlig förberedelse eller vid huvudförhandling kan däremot inte som vid allmän underrätt föranleda tredskodom. Nå­gon motsvarighet finns inte heller till möjligheten enligt rättegångsbal­ken för utebliven part att söka återvinning mot en dom som har med­delats efter förhandling i hans utevaro.

De särskilda reglerna på denna senaste punkt har praktiskt taget oför­ändrade förts över från 1928 års lag om arbetsdomstol. Vid tillkomsten av denna lag anfördes som motivering till dessa bestämmelser att arbets­domstolens avgöranden, särskilt i tolkningsfrågor, ofta har betydelse utöver det enskilda fallet. En på den närvarande partens framställning grundad tredskodom skuUe lätt kunna missuppfattas som ett auktorita­tivt besked i tvisten. Härtill har kommit att man med hänsyn tiU parts-förhållandena och till målens karaktär har bedömt att ett tredskoför-farande skulle komma att spela en jämförelsevis obetydUg roll vid ar­betsdomstolen (jfr SOU 1974: 8 s. 133). Vid tillkomsten av arbetstvist­lagen anfördes i stora drag samma skäl till förmån för att behålla dessa regler om påföljd för parts utevaro vid förhandling inför domstolen. Det betonades särskilt att avgöranden i kollektivavtalsmål ofta har be­tydelse utanför den enskilda tvisten och att man genom särskilda regler i arbetstvistlagen (t. ex. 5 kap. 1 §) har velat skapa bästa möjliga förut­sättningar för materiellt riktiga avgöranden av sådana tvister. Mot den­na bakgrund bedömdes det inte vara tillfredsställande om arbetsdom­stolen skulle vara tvungen att vid ena partens uteblivande från förhand­ling meddela tredskodom och därigenom bli förhindrad att pröva målet i sak (SOU 1974: 8 s. 133, prop. 1974: 77 s. 120, 185).

Man kan också se ett samband mellan den särskilda regleringen på denna punkt i arbetstvisdagen och de regler om arbetsdomstolens dom­förhet för vilka har redogjorts i avsnitt 4. Som anförts där har man hittills ansett sig böra hålla fast vid som en allmän princip att mål vid arbetsdomstolen inte skall avgöras av en juristdomare ensam.

I vädjade mål som AD avgör i egenskap av fullföljdsinstans sker prövningen utan huvudförhandling, om ej muntlig bevisning skall före­bringas eller eljest särskilda skäl föranleder annat (4 kap. 15 §). Be­svärsmål avgörs utan huvudförhandling. Vid huvudförhandling i mål som fullföljts till domstolen gäller följande om parts utevaro (4 kap. 16 §). Om käranden uteblir förfaller hans vadetalan. Erinran om denna påföljd skall tas in i kallelsen till huvudförhandlingen. Käranden kan ansöka om återupptagande av målet enligt de allmänna reglerna där­om i 50 kap. 20 § rättegångsbalken. Är det svaranden som uteblir före-

Prop. 1976/77:141

91

tas målet ändå till förhandling och avgörande, om svarandens närvaro inte är av betydelse för målets handläggning eller utredning. Även om denna påföljd skall kallelse till huvudförhandling innehålla erinran.

De förfaranderegler som nu redovisats har helt nyligen prövats och formulerats vid tillkomsten av arbetstvistlagen. Det torde inte finnas skäl till ändrade värderingar i fråga om deras huvudgrunder. Särarten hos många av de mål som prövas av arbetsdomstolen motiverar speciella processregler både på de här behandlade punkterna och i andra av­seenden, som inte är av omedelbart intresse i detta sammanhang. Helt allmänt torde också möjlighetema vara jämförelsevis små att nå mera betydande rationaliseringsvinster genom ändringar i förfarandereglema. Ett särskilt skäl att gå fram med försiktighet är också att man bör und­vika att föregripa resultaten av den allmänna översyn av rättegångs­balken i syfte att förenkla och förbilliga det allmänna rättegångsför­farandet som nu förestår (Ds Ju 1976: 8 Översyn av rättegångsförfa­randet vid allmän domstol). Inte desto mindre torde det finnas skäl för justeringar på några punkter.

Ett uppslag till omläggnmg av förfarandereglerna i syfte att förenkla och spara tid åt domstolen i sammansättning med flera ledamöter vore att med sikte särskilt på vissa mål utan allmänt intresse införa tredsko­dom som påföljd vid utevaro från förhandling. Genom lämplig ut­formning av reglerna skulle man kunna sörja för att det inte blir fråga om något egentligt avsteg från principen att AD:s mål skall avgöras under medverkan av företrädare för arbetsmarknadens parter. Ett för­slag till sådana regler utvecklas närmare i avsnitt 5.2.

En ytterligare möjlighet till förenkling av förfarandet skulle vara att införa vidgad rätt för arbetsdomstolen att avgöra mål på handlingarna. Den frågan behandlas i avsnitt 5.3.

5.2 Tredskodom som påföljd vid utevaro

Parts utevaro från förhandling för muntlig förberedelse eller från huvudförhandling i dispositivt tvistemål hos tingsrätt medför i normal­fallet att tredskodom meddelas mot den uteblivne. En fömtsättning är dock att den tillstädeskomne parten yrkar tredskodom (44 kap. 2 och 4 §§ rättegångsbalken). Sker inte det skall målet i princip avskrivas. Om svaranden uteblir från muntlig förberedelse kan käranden dock utverka att målet sätts ut till fortsatt muntlig förberedelse. Uteblir sva­randen då ännu en gång står valet enbart meUan tredskodom och av­skrivning. Om av något skäl ett mål sätts ut till fortsatt huvudförhand­ling får parterna föreläggas att inställa sig vid påföljd att tredskodom kan meddelas mot part som uteblir eller att målet kan avgöras utan hinder av partens utevaro (43 kap. 11 § rättegångsbalken). Vid parts utevaro i ett sådant fall kan den tillstädeskomne parten välja mellan

Prop. 1976/77:141

92

att yrka tredskodom och att begära slutförande av förhandlingen och materiellt avgörande av målet utan hinder av utevaron (44 kap. 4 § rättegångsbalken). Om ingetdera av dessa alternativ väljs avskrivs målet.

I mål som handläggs enligt lagen (1974:8) om rättegången i tviste­mål om mindre värden skall också som huvudregel part kallas till sam­manträde vid påföljd att tredskodom annars kan meddelas mot honom. I det förenklade förfarande som regleras i lagen motsvarar samman­träde, beroende på omständigheterna, såväl muntlig förberedelse som huvudförhandling enligt rättegångsbalken. Om särskilda skäl föreligger får rätten utöver påföljden tredskodom förelägga part den alternativa påföljden att målet kan komma att avgöras i sak utan hinder av hans utevaro. I förarbetena har understmkits att befogenheten att kalla part vid denna senare påföljd är avsedd att tillämpas restriktivt. Man har velat markera bestämmelsens karaktär av undantagsregel genom att ställa upp villkoret om särskilda skäl. Bestämmelsen är avsedd att till-lämpas huvudsakligen i fall där målet redan handlagts vid sammanträ­de eller där tvisten tidigare behandlats av reklamationsorgan (prop. 1973: 87 s. 190). Därmed torde undantagsregeln i det väsentliga bygga på samma tanke som de regler i 43 kap. 11 § och 44 kap. 4§ rätte­gångsbalken som ger vissa möjligheter till avgörande i sak vid parts utevaro; tillstädeskommen part skall inte behöva nöja sig med tredsko­dom i ett läge där handläggningen av målet i båda parters närvaro har framskridit så långt att förutsättningar finns för ett säkert avgörande i sak. Även i tvistemålen om mindre värden är dock tredskoförfarandet det väsentliga påtryckningsmedlet för att förmå parterna att inställa sig till förhandling inför domstolen.

Som antyddes i avsnitt 5.1 kan skäl anföras för att införa tredskodom som påföljd för utevaro även i rättegången inför arbetsdomstolen. Det väsentliga skälet är att man på den vägen skulle kunna bidra till att förenkla förfarandet i vissa mål genom att domstolen får möjlighet att skilja sig från dem utan att behöva sätta ut dem till hu\aidförhand-ling. Vidare sparar man in förhandlingstid i fall när part uteblir från ett huvudförhandlingstilltälle. Till förmån för införande av tredsko­domsinstitutet i arbetstvistlagen kan även sägas att de mål hos arbets­domstolen, där part utan laga förfall uteblir från förhandling, mera sällan torde vara av den arten att det av sådana skäl som har angetts i förarbetena till arbetstvistlagen skulle vara olämpligt med ett avgörande genom tredskodom. HärtiU kommer att det bör vara fullt möjligt att utforma tredskodomsinstitutet så att olägenheter av sådana skäl kan und­vikas. Framför allt kan detta ske genom att den tillstädeskomne parten inte som i den allmänna processen får en obetingad rätt till tredsko­dom vid motpartens utevaro.

Av de arbetstvister som kom in till arbetsdomstolen som första dom­stol under perioden den 1 juli 1974den 31 december 1975 hade vid

Prop. 1976/77:141

93

utgången av år 1976 370 mål avgjorts genom dom eller slutligt beslut. I 38 av dessa mål uteblev arbetsgivaren från förberedelsen eller huvud­förhandlingen. Av dessa 38 mål utgjorde tio hänskjutna betalningsföre­lägganden, medan två hade stämts in av enskild medlem i arbetstagar­organisation. Om man av hänsyn till de lösningar som har förordats i avsnitt 3 drar av dessa mål, utgör det återstående antalet mål där ar­betsgivaren uteblev från förberedelsen eller huvudförhandlingen 26, dvs. 7 c av hela antalet avgjorda mål. I ett fall uteblev arbetsgivaren endast vid förberedelsen medan han i övriga 25 fall uteblev helt. Dessa 25 mål avgjordes genom dom, vilket gör 14,8 % av hela antalet mål som avgjordes genom dom. Av målen rörde fem tolkning eller tillämp­ning av kollektivavtal, tio anställningsskydd och elva semesterersättning eller andra lönekrav.

I 16 av dessa mål har anställningsförhållandet reglerats av kollektiv­avtal, i nio fall har det inte reglerats av sådant avtal och i två faU har det inte funnits någon uppgift på den punkten. I samtUga faU har den uteblivne arbetsgivaren varit oorganiserad och i samtliga har han varit svarande i målet inför arbetsdomstolen.

De fall där arbetstagare har utebUvit vid förhandling inför arbets­domstolen torde genomgående ha gällt mål om olovlig stridsåtgärd, i vilka enskilda arbetstagare har varken instäUt sig personUgen eller före-trätts av organisation eller på annat sätt.

Dessa uppgifter torde visa att de mål där part uteblir från förhand­ling inför arbetsdomstolen regelmässigt är sådana, att man inte skall be-höa befara missförstånd eller andra negativa konsekvenser av att tredskodom införs som påföljd för utevaron. Utevaro från förhand­ling förekommer mest i mål som inte har principiellt intresse och som inte på något väsentligt sätt skiljer sig från mål som kan handläggas vid tingsrätt och där avgöras genom tredskodom. I de mål som i främs­ta rummet har intresse utanför den enskilda tvisten, de egentliga kol­lektivavtalsmålen, är parterna i de flesta fall organiserade på ömse sidor. I de målen torde det oavsett hur påföljderna utformas enbart i rena undantagsfall förekomma att part utebUr från förhandling.

Regler i arbetstvistlagen om tredskodom som påföljd för parts ute­varo synes lämpligen böra utformas på följande sätt.

Eftersom det kanske främsta syftet är att förenkla handläggningen och undvika att domstolen samlas till huvudförhandling med fuUt an­tal ledamöter när part inte vill medverka till en sakligt riktig dom­stolsprövning och därför inte hörsammar kaUelse tiU domstolen, bör tredskodom kunna meddelas vid parts utevaro från muntUg förbere­delse. Liksom enligt allmänna rättegångsregler bör tredskodom kunna meddelas enbart efter yrkande av tiUstädeskommen part. Däremot bör den parten inte ha rätt tiU tredskodom oavsett målets art.

Som redan har framgått meddelas enligt rättegångsbalken tredsko-

Prop. 1976/77:141

94

dom efter en summarisk prövning av den tillstädeskomne partens talan (44 kap. 8 §). När tredskodom meddelas mot käranden skall käromålet ogillas, såvitt det inte har medgivits av svaranden eller det annars up­penbart framgår att käromålet är grundat. Tredskodom mot svaranden skall grundas på kärandens uppgifter om omständigheterna i målet, så­vitt svaranden har fått del av uppgiftema och dessa inte strider mot all­mänt kända förhållanden. Om den framställning som käranden gör inte innefattar laga skäl för hans talan eller om det annars uppenbart framgår att käromålet är ogrundat, skall det ogillas. I andra fall bifal-les kärandens talan i tredskodomen.

Dessa regler torde i praktiken innebära att den tillstädeskomne par­ten regelmässigt får sin talan bifallen. När man överväger att införa tredskodom som ute varopåföljd även vid arbetsdomstolen måste man dock uppmärksamma den reservation som ligger i att kärandens talan inte skall bifallas om käranden inte har åberopat rättsUgen hållbara skäl för den. Även de övriga reservationerna kan ha sitt intresse. Inför man efter förebild av de aUmänna rättegångsreglema en obetingad rätt för tillstädeskommen part till tredskodom när motparten uteblir från förberedelsesammanträde skuUe följden, om än i undantagsfall, kunna bli att domstolens ordförande tvangs att ensam ta ställning tiU svår­bedömda rättsfrågor på det arbetsrättsliga fältet. Andra avgöranden skulle komma att få bygga på både en bedömning av de faktiska om­ständigheter som påståtts i målet och en analys av rättstillämpnings-frågor. I de fall part uteblir från förhandling i en kollektivavtalstvist skulle det även i ett tredskoförfarande kunna bli nödvändigt att göra åtminstone en allmän bedömning av framställda yrkandens förenlighet med ett åberopat kollektivavtals bestämmelser. Här kommer också in den komplikation som ligger i att en tiUämpning av 5 kap. 1 § arbets­tvistlagen, enligt vilken parterna i koUektivavtal som kan tänkas få be­tydelse i andra parters tvist skall få yttra sig innan tvisten avgörs, knap­past kan på ett naturligt sätt passas in i ett tredskoförfarande (jfr SOU 1974: 8 s. 133).

Det är mot denna bakgrund tydUgt att regler som ger den tillstädes­komne parten rätt till tredskodom när motparten uteblir kan te sig svåra att förena med synsättet bakom de regler som i övrigt gäUer om dom­stolens sammansättning vid målens avgörande. Det kan visserligen sä­gas att tredskodom i huvudsak meddelas efter en formeU prövning och att den därför inte skall tillmätas betydelse utanför det enskilda fallet. Till den del domen meddelas efter en prövning av huruvida laga skäl åberopats för framställda yrkanden, dvs. efter en rättslig prövning av den tillstädeskomne partens talan, är detta dock som nyss antytts inte helt riktigt. I tillspetsade fall är det inte uteslutet att en tredskodom skulle behöva grundas på ett ställningstagande till en svårbedömd ar­betsrättslig fråga eller till en svår fråga om innebörden av ett kollek-

Prop. 1976/77:141

95

tivavtal. I mål av den arten, och framför aUt i rena kollektivavtalstolk-ningsmål, bör därför tredskodom i princip inte förekomma. Tredsko­domsinstitutet är för arbetsdomstolens del mer lämpat för mål där den tvist som kan föreUgga mellan partema gäUer främst faktiska om­ständigheter eUer när man har skäl att antaga att det inte är fråga om en tvist i egentlig mening utan i stället t. ex. om utverkande av betalning för en i realiteten ostridig fordran. I mål om arbetstagares deltagande i olovlig stridsåtgärd finns i regel nödvändig utredning tillgänglig, även om några enskilda svarande uteblir, och ett avgörande av sådana mål i sak bör därför vara det naturliga.

Det sätt som står till buds att åstadkomma en lämplig inriktning av ett tredskodomsförfarande hos arbetsdomstolen synes mot denna bakgrund vara att det läggs i domstolens hand att med ledning av syn­punkter av det här redovisade slaget pröva om tredskodom bör komma i fråga. Blir svaret nekande bör i stället nuvarande regler i arbetstvist­lagen tillämpas.

Ett särskilt problem erbjuder de mål i vilka part yrkar s. k. allmänt skadestånd för brott mot lag eller mot kollektivavtal. Sådana yrkanden är vanliga hos arbetsdomstolen. I anställningsskyddsmål och mål mot enskilda arbetsgivare om i och för sig förhållandevis klara brott mot kollektivavtal är sådana yrkanden regel. Samtidigt torde värdet av tredskodomsinstitutet vara särskilt stort just i sådana mål. Den tillämp­ning av rättegångsbalkens regler om tredskodom som ter sig riktigast när allmänt skadestånd yrkas synes vara att framställt krav godtas om det inte är uppenbart ogrundat. En bifaUande tredskodom innebär då in­te att domstolen har tagit ställning till skäUgheten av yrkandena i vida­re mån än att domstolen har funnit, att de yrkade beloppen inte är uppenbart för höga mot bakgrunden av domstolens praxis och de fak­tiska omständigheter som har påståtts av käranden och på vilka tredsko­domen bygger. Är yrkande om allmänt skadestånd uppenbart för högt när det begärs tredskodom vid muntlig förberedelse, bör domstolens ordförande kunna antingen vägra att meddela tredskodom eller i treds­kodomen sätta ned skadeståndsbeloppet. Det senare alternativet bör kunna tillämpas t. ex. i faU där det har yrkats aUmänt skadestånd för brott mot regler i anställningsskyddslagen om förfarandet vid uppsäg­ning eller avskedande och yrkandet klart överstiger de skadeståndsbelopp som vanligen tillämpas vid arbetsdomstolen för brott mot regler av det slaget.

Uteblir ena parten från huvudförhandling i tingsrätt har enligt de allmänna reglerna i rättegångsbalken den tillstädeskomne motparten rätt till tredskodom. Det skäl som talar för införande av tredskodom även i rättegången vid arbetsdomstolen, nämligen att man därigenom skulle kunna spara huvudförhandlmgstid åt domstolen, kan inte med riktigt samma styrka åberopas till stöd för en motsvarande regel vid

Prop. 1976/77:141

96

huvudförhandling på domstolens område som när det gäller tredsko­dom vid muntlig förberedelse. Även när domstolen har samlats tiU hu­vudförhandling kan emellertid värdefull tid vinnas genom att domstolen får möjlighet att meddela tredskodom i stället för att företa målet till saklig prövning när part uteblir. Härtill kommer att det i åtskilliga mål även sakligt sett finns anledning att föredra tredskodom, med den möj­lighet som då ges den uteblivne att söka återvinning, framför en slut­lig prövning på ett ofullständigt material. En ytterUgare synpunkt till förmån för tredskodomsinstitutet även vid huvudförhandling är att man därigenom skapar möjlighet för domstolen i dess fulla sammansättning att leda utvecklandet av domstolens praxis vid tiUämpning av institutet. Domstolen kan i full sammansättning ta ställning till i vilka faU och un­der vilka omständigheter yrkanden om allmänt skadestånd skall anses vara så uppenbart för höga, att de inte bör bifaUas i tredskodom, och även i övrigt utforma riktlinjer för när tredskodom bör komma i fråga och när domstolen i stället bör vägra att meddela sådan dom.

Mot bakgmnd av det anförda föreslås att tredskodom införs som påföljd för utevaro vid förhandling för muntUg förberedelse eUer hu­vudförhandling vid arbetsdomstolen. Detta synes böra ske på det sättet att reglema om tredskodom i rättegångsbalken görs tillämpUga även i processen inför arbetsdomstolen som första domstol, med den reserva­tionen att domstolen får rätt att pröva om tredskodom bör konmia i frå­ga med hänsyn till tvistens art och övriga omständigheter i målet. Pröv­ningen bör ske redan när kaUelse till förhandling utsändes och vidare när yrkande om tredskodom framstäUs inför domstolens ordförande vid muntlig förberedelse respektive inför domstolen i dess helhet vid hu­vudförhandling. Vid prövningen i samband med förhandling bör dom­stolen kunna vägra tredskodom och då i stäUet tUlämpa nu gäUande regler i 4 kap. 9 och 11 §§ arbetstvistlagen. Men domstolen bör också kunna tillämpa tredskodomsinstitutet fuUt ut och därmed även, när det i fall som det tidigare antydda befinnes lämpUgt, meddela tredskodom som går den tillstädeskomne parten emot.

I samband med förberedelsema inför den förestående översynen av det allmänna rättegångsförfarandet har diskuterats möjUghetema att ef­fektivisera den skriftliga handläggningsformen genom att rätten får be­fogenhet att knyta tredskodomspåföljd tiU föreläggande att avge in­laga i målet (Ds Ju 1976: 8 s. 75). I diskussionen på denna punkt har särskilt framhållits behovet av en sådan reform i mål som handläggs enligt lagen om rättegången i tvistemål om mindre värden. Det synes inte lämpligt att för arbetsdomstolens del överväga denna fråga iiman den hunnit utredas i ett vidare sammanhang. Liksom hittiUs bör därför tills vidare gälla att arbetsdomstolen får sätta ut målet till muntUg för­beredelse när svaranden vid skriftligt förfarande imderlåter att komma in med svaromål, om sådan muntlig förberedelse kan antas vara till

Prop. 1976/77:141

97

gagn för utredningen, och i annat fall kalla parterna till huvudförhand­ling.

I mål som handläggs av arbetsdomstolen som fullföljdsinstans tilläm­pas enligt 4 kap. 16 § arbetstvistlagen i stora drag samma regler på på­följd för parts utevaro från huvudförhandling som i hovrättsprocessen enligt rättegångsbalken (SOU 1974: 8 s. 214, prop. 1974: 77 s. 121, 191). Detta iimebär i korthet att utebUven vadekärandes talan förfaller medan utevaro av svaranden inte hindrar att målet företas till förhand­ling och avgörande. Är vadesvarandens närvaro av betydelse för må­lets handläggning eller utredning kan det dock komma i fråga att må­let på nytt sätts ut till huvudförhandling. I dessa regler finns inte skäl att göra ändring i detta sammanhang,

5.3 Måls avgörande utan huvudförhandling

Enligt 4 kap, 10 § arbetstvistlagen skaU mål som arbetsdomstolen handlägger som första domstol avgöras efter huvudförhandling. Vid hu­vudförhandling är domstolen domför med sin större sammansättning, dvs. med fem, sex eller sju ledamöter (3 kap. 6 §). Beslut om avskriv­ning eller avvisande av mål och dom över yrkande som medgivits eller eftergivits får dock meddelas utan huvudförhandling. Domstolen kan också stadfästa förUkning utan att hålla huvudförhandling (4 kap. 10 §). I sådana fall är domstolen domför med den mindre sanunansättningen, ordföranden och en ledamot för vardera arbetsgivarsidan och arbetsta­garsidan (3 kap. 7 §). Som närmare utvecklats i avsnitt 4 kan det finnas skäl att ändra dessa regler om domstolens sammansättning på det sättet att ordföranden ges rätt att träffa vissa hithörande avgöranden under förberedelsen.

Mål som fullföljs till arbetsdomstolen genom vad företas till avgö­rande utan huvudförhandling, om ej mimtlig bevisning skall förebringas eller eljest särskilda skäl föranleder annat (4 kap. 15 § arbetstvistlagen). Besvärsmål avgörs utan huvudförhandhng. Domstolen är liksom annars när huvudförhandling inte hålles domför i den mindre sammansättning­en enligt 3 kap. 7 § arbetstvistlagen. Om någon ledamot i den mindre sammansättningen anser att huvudförhandling bör hållas i vademål skall det ske. De långtgående möjlighetema för arbetsdomstolen att såsom fullföljdsinstans avgöra mål på handlingama i en mindre sammansätt­ning hänger samman med att man har velat så långt möjUgt undvika att domstolen belastas med aUt det arbete som en fullständig överpröv­ning av alla fullföljda mål skulle kunna komma att innebära. Man har ansett sig kunna utan att sätta befogade rättssäkerhetshänsyn i fara låta domstolens prövning bli en prövning i sak men begränsad till det ma­terial som förebragts i underrätten, dvs. de skriftliga bevis och de pro­tokollförda förhör som tagits upp där. Hänskjutande till huvudförhand-

7   Riksdagen 1976/77. 1 saml. Nr 141

Prop. 1976/77:141

98

Ung har sagts böra ske om det vid arbetsdomstolens prövning av det skriftliga materialet framstår som tveksamt om den muntliga bevis­ningen har bedömts på ett riktigt sätt av underrätten eller om eljest av­görandet i arbetsdomstolen beror på vilken tilltro som bör sättas tiU viss bevisning när ändring kommer i fråga. Huvudförhandling har också sagts böra komma tiU stånd om ny muntlig bevisning åberopas i ar­betsdomstolen och domstolen finner denna bevisning kunna tiUåtas enligt vanliga regler för rättegången i högre rätt. Slutligen har hän­skjutande till huvudförhandling sagts regelmässigt böra ske i fråga om tvister som rör större värden och tvister som är kollektivavtalsrättsligt färgade eller som annars är av sådan principieU karaktär att det är be­fogat med en prövning av domstolen i den sedvanliga sammansättning­en (SOU 1974: 8 s. 94 f., 213; prop. 1974: 77 s. 97, 190). Med denna avvägning har man velat uppnå bl. a. att domstolen skall endast undan­tagsvis behöva i sin större sammansättning befatta sig med tvister av ba-gatellartad natur, samtidigt som den dock har möjlighet att pröva så­dana tvister för vilka den genom sin speciella sakkunskap och erfaren­het är särskilt lämpad.

Vissa frågor under rättegången, bl. a. frågor om interimisUskt för­ordnande, kan enligt 3 kap. 7 § arbetstvistlagen prövas av domstolen i dess mindre sammansättning.

Sakprövning av mål på handlingama förekommer sålunda för när­varande enbart i mål som fullföljts till arbetsdomstolen. Prövningen i sådana mål sker i domstolens mindre sammansättning enUgt 3 kap. 7 § i lagen. Det föreligger dock inte något hinder mot att prövningen hän­skjuts till domstolen i dess större sammansättning utan att för den skull målet företas till huvudförhandling.

Ett sätt att förenkla handläggningen och spara in förhandlingstid vore att bereda utrymme för avgörande i sak på handUngarna även av mål som behandlas av arbetsdomstolen som första domstol. Även om vissa arbetsrättsligt sett okompUcerade mål förs över till tingsrätt som första instans i enlighet med vad som har förordats i avsnitt 3 kommer det att finnas mål hos domstolen i vilka man utan egentlig olägenhet bör kunna avstå från muntlig handläggning. Hit kan höra t. ex. vissa sådana mål om disciplinpåföljd enligt 10 kap. 1 § lagen (1976: 600) om offentlig anställning som skall prövas av arbetsdomstolen. Ett annat exempel kan vara prövning av enbart preskriptionsfrågor i den mån domstolen behandlar dessa som en del av saken i målet. Även i andra fall kan det tänkas att muntlig handläggning framstår som onödig, t. ex. när de faktiska omständigheterna är ostridiga och målet rör enbart en eller flera rättsfrågor. Det kan alltså sättas i fråga om inte arbetstvist­lagen med tanke på sådana mål bör tiUföras en regel om prövning i sak utan huvudförhandling även när arbetsdomstolen är första domstol. En sådan regel skulle med de hittills gällande bestämmelserna i 3 kap.

Prop. 1976/77:141

99

7 § om domstolens sammansättning betyda, att prövningen fick göras av domstolen i dess mindre sammansättning med möjUghet att i mer komplicerade fall hänskjuta avgörandet tUl den större sammansättning­en. En sådan avvägning av domförhetsregleraa ter sig lämplig även vid ett tillägg av det här ifrågasatta slaget till reglema om handläggnings­ordningen.

Normalt bör det vara en fömtsättning för skriftUg handläggning i här åsyftade faU att båda parterna önskar sådan handläggning och dom­stolen finner den lämpUg. Med hänsyn till möjlighetema för part att missbmka en regel som obetingat kräver båda parters medgivande till skriftlig handläggning, bör det dock ligga i domstolens hand att i un­dantagsfall besluta om sådan handläggning även mot parts bestridande.

6   Sammanfattning

De senaste årens reformarbete på arbetsrättens område har medfört en markant öknmg av måltillströmningen till arbetsdomstolen. Trots fortlöpande personalförstärkningar är arbetssituationen vid domstolen f. n. ansträngd. Och domstolens arbetsbörda kan väntas öka ytterUgare, bl. a. som följd av lagen (1976: 580) om medbestämmande i arbetslivet.

Mot denna bakgmnd konstateras i promemorian att särskilda åtgär­der måste vidtas, om arbetsdomstolen i fortsättningen skall kunna fylla sin uppgift att snabbt slita uppkommande tvister på arbetsmarknaden. Promemorian innehåUer förslag till vissa åtgärder som syftar tiU att minska arbetsdomstolens arbetsbörda, förenkla domstolens arbetsformer och i övrigt underlätta domstolens verksamhet.

Ett förslag går ut på att begränsa måltillströmningen till arbetsdom­stolen, så att dess totala arbetsbörda minskar. EnUgt detta förslag skall i princip endast organisationerna på arbetsmarknaden kunna väcka talan direkt i arbetsdomstolen. Om en sådan organisation inte vUl föra talan för en medlems räkning, får medlemmen i första hand vända sig till tingsrätt med sin talan. Han kan aUtså inte som f. n. få talan prövad direkt av arbetsdomstolen. Vidare föreslås att anspråk som framställs vid tingsrätt i form av ansökan om lagsökning eller betalningsföre­läggande skall färdigbehandlas vid tingsrätten, även om anspråket visar sig vara tvistigt. Målet skaU alltså mte som f. n. överlämnas till arbets­domstolen när tvisten rör en organiserad arbetstagare. I båda fallen kan dock den som inte är nöjd med tingsrättens avgörande överklaga detta till arbetsdomstolen. Sammanlagt beräknas dessa förslag leda till att den nuvarande måltUlströmningen till arbetsdomstolen minskar med ca 25 %.

Ett annat förslag mnebär att arbetsdomstolen i fortsättningen skall kunna avgöra mera okomplicerade mål i en mindre sammansättning, bestående av ordförande, en arbetsgivarledamot och en arbetstagar-

Prop. 1976/77:141

lOO

ledamot. F. n. avgörs sådana mål normalt i en större sammansättning, i vilken bl. a, två arbetsgivarledamöter och två arbetstagarledamöter ingår. Genom att färre ledamöter behöver tas i anspråk i dessa faU kan domstolens totala arbetskapacitet öka, samtidigt som tyngdpunkten i den dömande verksamheten kommer att Ugga på de mål för vilka dom­stolen genom sin specieUa sakkunskap och erfarenhet är särskUt lämpad,

EnUgt ett tredje förslag skaU arbetsdomstolen få möjUghet att meddela s, k, tredskodom mot part som uteblir från ett sammanträde för muntUg förberedelse eUer huvudförhandling. Det innebär att domen gmndas på den närvarande partens uppgifter om omständighetema i målet utan att domstolen behöver närmare pröva riktigheten av dessa uppgifter. Om den utebUvne parten anser att domen är oriktig kan han dock inom viss tid begära att målet prövas på nytt. Domstolen föreslås vidare få ökade möjUgheter att avgöra mål på handlingama, alltså utan att någon förhandling håUs i målet.

Förslagen avses träda i kraft den 1 juli 1977,

Prop. 1976/77:141

101

Bilaga

1    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1974: 371) om rättegången i arbetstvister

Härigenom föreskrives i fråga om lagen (1974: 371) om rättegången i arbetstvister

dels att 2 kap, 1 och 57 §§, 3 kap, 14 och 69 §§ samt 4 kap. 5 och 911 §§ skaU ha nedan angivna lydelse,

dels att i lagen skall införas en ny paragraf, 2 kap. 8 §, av nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 KAP.

1 §

Arbetsdomstolen skaU som förs­ta domstol upptaga och avgöra tvist om kollektivavtal och annan arbetstvist, som avses i lagen (1976: 580) om medbestämmande i ar­betslivet, samt arbetstvister i öv­rigt mellan arbetsgivare eller ar­betsgivarorganisation, å etta sidan, och arbetstagarorganisation eller medlem i sådan organisation, å andra sidan.

Att arbetsdomstolen även i an­nat fall än som avses i första styc­ket prövar arbetstvist som första domstol, därom finns särskilda be­stämmelser.

Gemensamt med arbetstvist en­ligt första eller andra stycket får handläggas även annan arbetstvist mellan samma eller oUka parter, om domstolen med hänsyn till ut­redningen och övriga omständig­heter finner sådan handläggning lämplig. När skäl därtUl förelig­ger, kan domstolen åter särskilja målen.

Arbetsdomstolen skall som förs­ta domstol upptaga och avgöra

1. arbetstvist mellan arbetsgiva­

re som har slutit kollektivavtal

eller arbetsgivarorganisation som

kärande och arbetstagarorganisa­

tion eller den som är eller, i tvist

om kollektivavtal, har varit med­

lem i sådan organisation som sva­

rande,

2. arbetstvist mellan arbetsta­

garorganisation som kärande och

arbetsgivare eller arbetsgivarorga­

nisation som svarande.

Gemensamt med arbetstvist som avses i första stycket får hand­läggas även annan arbetstvist mel­lan samma eller olika parter, om domstolen med hänsyn tiU utred­ningen och övriga omständigheter finner sådan handläggning lämp­lig. När skäl därtill föreligger, kan domstolen åter särskilja målen.

1 Senaste lydelse 1976: 581.

Prop. 1976/77:141

102

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 

§

Har mål, som enligt 1 § skall upptagas och avgöras av arbets­domstolen, väckts vid tingsrätt, skall det på yrkande av part över­lämnas tUl arbetsdomstolen. Har talan i sådant mål fullföljts till arbetsdomstolen, skall målet på yrkande av part utan stämning företagas till handläggning där. Talan skall anses väckt vid arbets­domstolen, när ansökan om stäm­ning inkom till tingsrätten.

Finner hovrätt eller högsla dom­stolen att dit fullföljt mål rätte­ligen skulle ha fullföljts till arbets­domstolen, skall målet överlämnas till denna domstol.

Mot beslut varigenom mål över­lämnats till arbetsdomstolen får talan ej föras. Har annan domstol än högsta domstolen överlämnat målet, skall arbetsdomstolen, om den finner sig icke vara behörig, visa målet åter till den domstol som överlämnat det.

Har talan väckts vid tingsrätt av den som är eller, i tvist om kol­lektivavtal, har varit medlem i ar­betsgivar- eller arbetstagarorgani­sation, skall organisationen bere­das tillfälle att uppge om den vill föra denna talan vid arbetsdom­stolen med stöd av 4 kap. 5 §. Förklarar organisationen att den vill det, skall målet överlämnas till arbetsdomstolen.

Har mål, som enligt 1 § skall upptagas och avgöras av arbets­domstolen, väckts vid tingsrätt, skall det på yrkande av part över­lämnas till arbetsdomstolen. Har målet avgjorts av tingsrätt och därifrån fullföljts till arbetsdom­stolen, skall det på yrkande av part företagas till handläggning som om talan hade väckts där.

/ fall som avses i första eller andra stycket skall talan anses väckt vid arbetsdomstolen, när an­sökan om stämning inkom till tingsrätten.

6§ Finner arbetsdomstolen sig icke vara behörig enligt 1 § att uppta­ga mål som väckts där, skall dom­stolen på yrkande av part hänvisa målet till tingsrätt som är behörig.

Meddelas i arbetsdomstolen beslut, varigenom viss tingsrätt förklaras icke vara behörig att upptaga mål som har väckts vid tingsrätten, skall arbetsdomstolen på yrkande av part hänvisa målet till annan tingsrätt som är behörig.

Prop. 1976/77:141

103

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Har skUda domstolar genom beslut som vunnit laga kraft funnits obehöriga, skall arbetsdomstolen, om den finner någon av dem vara behörig, på ansökan av part hänvisa målet till den tingsrätt som bort upptaga målet. Sådan ansökan skaU göras inom en månad från den dag då det sist meddelade beslutet vann laga kraft.

Bestämmelsema i denna paragraf gäller ej, om domstols bristande behörighet beror på att målet ej skall handläggas enligt denna lag.

7 

§

Finner hovrätt eller högsta dom­stolen att dit fullföljt mål rätteli­gen skulle ha fullföljts till arbets­domstolen, skall målet överlämtws till denna domstol.

Finner arbetsdomstolen att dit fullföljt mål rätteligen skulle ha full­följts tUl hovrätt, skall arbetsdomstolen överlämna målet till vederbö­rande hovrätt.

8 

§

Mot beslut varigenom mål över­lämnats till arbetsdomstolen får talan ej föras. Har annan domstol än högsta domstolen överlämnat målet, skall arbetsdomstolen, om den finner sig icke vara behörig, visa målet åter till den domstol som överlämnat det.

3 KAP.

1   §2

Arbetsdomstolen består av högst

Arbetsdomstolen består av högst

tre ordförande, högst tre vice ord-

tre ordförande, högst tre vice ord­

förande samt fjorton andra leda-

förande samt sexton andra leda­

möter,

möter.

Ledamot skall vara svensk medborgare och får ej vara omyndig eller i konkurstUlstånd. Innan ledamot tar säte i arbetsdomstolen, skall han ha avlagt domared.

För annan ledamot än ordförande skall finnas högst tre ersättare. Vad i denna lag sägs om ledamot gäller även ersättare, om ej annat särskilt anges.

Ledamöter och ersättare förordnas av regeringen för tre år.

2

§

Ordförande, vice ordförande

Ordförande, vice ordförande

och två andra ledamöter utses

och tre andra ledamöter utses

bland personer som ej kan anses

bland personer som ej kan anses

företräda arbetsgivar- eller arbets-

företräda arbetsgivar- eller arbets­

tagarintressen.

tagarintressen.

2 Senaste lydelse 1975: 1294.

Prop. 1976/77:141

104

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Ordförande och vice ordförande skall vara lagkunniga och erfarna i domarvärv.

De två andra ledamöterna skall ha särskild insikt i förhållandena på arbetsmarknaden.

De tre andra ledamötema skall ha särskild insikt i förhållandena på arbetsmarknaden.

Av övriga tolv ledamöter utses

Av övriga tretton ledamöter ut-

ses

fyra   efter  förslag  av  Svenska arbetsgivareföreningen,

en efter förslag av kommunförbundet och tingsförbundet,

fyra efter förslag av Svenska arbetsgivareföreningen,

Svenska Lands-

en efter förslag av Svenska kommunförbundet,

en efter förslag av Landstings­förbundet,

en såsom representant för sta­ten som arbetsgivare,

fyra efter förslag av Landsorga­nisationen i Sverige,

två efter förslag av Tjänstemän­nens centralorganisation.

en såsom representant för sta­ten som arbetsgivare,

fyra efter förslag av Landsorga­nisationen i Sverige,

två efter förslag av Tjänstemän­nens centralorganisation.

Vad i första stycket sägs om utseende av ledamot äger motsvarande tillämpning på utseende av ersättare för sådan ledamot. Av ersättarna för de ledamöter som utses efter förslag av Tjänstemännens centralorga­nisation skall dock två utses efter förslag av Centralorganisationen SACO/SR.

Förslag till ledamöter och ersättare skaU upptaga minst dubbelt så många personer som de som skall utses med ledning av förslaget. Har sådant förslag ej avgetts, förordnar regeringen ändå ledamöter och er­sättare till föreskrivet avtal.

4

§

Är ordförande hindrad att tjänstgöra, får vice ordförande in­träda i ordförandes ställe. Detta gäller dock ej ersättare för vice ordförande.

Är annan ledamot än ordföran­de hindrad att tjänstgöra i visst mål, inträder ledamot eller ersät­tare som utsetts på motsvarande sätt. Därvid anses ledamot som ut­setts efter förslag av Svenska kom­munförbundet och Landstmgsför-bundet samt ledamot som repre­senterar staten som arbetsgivare ha utsetts på samma sätt.

3 Senaste lydelse 1976: 581.

Är ordförande hindrad att tjänstgöra, får vice ordförande in­träda i ordförandes ställe. Vid hu­vudförhandling får ersättare för vice ordförande ej inträda i ord­förandes ställe.

Är annan ledamot än ordföran­de hindrad att tjänstgöra i visst mål, inträder ledamot eller ersät­tare som utsetts på motsvarande sätt. Därvid anses ledamöter som utsetts efter förslag av Svenska kommunförbundet och Lands­tingsförbundet samt ledamot som representerar staten som arbets­givare ha utsetts på samma sätt.

Prop. 1976/77:141

105

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Kan ledamot eller ersättare ej tiUkaUas enligt andra stycket, får ord­föranden i målet kalla annan lämplig person att tjänstgöra som tillfällig ersättare.

Arbetsdomstolen sammanträder med ordförande samt högst sex och lägst fyra andra ledamöter. Av de ledamöter som avses i 2 § 

deltager högst tre och lägst en. 

Av de ledamöter som avses i 3 § deltager högst fyra och lägst två, lika många för vardera arbetsgi­varsidan och arbetstagarsidan.

6 §

Arbetsdomstolen är domför med ordförande samt högst sex och lägst fyra andra ledamöter. Av de ledamöter som avses i 2 § 

deltager högst tre och lägst en. 

Av de ledamöter som avses i 3 § deltager högst fyra och lägst två, lika många för vardera arbetsgi­varsidan och arbetstagarsidan.

Arbetsdomstolen är även dom­för med ordförande samt en leda­mot för vardera arbetsgivarsidan och arbetstagarsidan vid avgöran­de av mål som saknar mera all­mänt intresse, vid avgörande av annat mål utan huvudförhandling och vid annan handläggning som ej sker vid huvudförhandling. Det­ ta gäller dock ej, om någon av le­damöterna i denna sammansätt­ning påkallar att målet eller viss fråga i målet skall prövas av dom­stolen i den sammansättning som avses i första stycket.

7 

§

Ordförande får ensam på ar­betsdomstolens vägnar företaga förberedande åtgärd samt medde­la beslut om avskrivning av mål.

Under förberedelse som avses i 4 kap. 9 § får ordföranden även

1.

pröva yrkande om kvarstad eller skingringsförbud,

2.

meddela beslut om avvisan­de av mål, om saken är uppenbar,

3.

meddela tredskodom,

4.

meddela dom över yrkaitde som har medgivits eller eftergivits,

5.

stadfästa förlikning.

A rbetsdomstolen är domför med ordförande samt en ledamot för vardera arbetsgivarsidan och arbetstagarsidan

vid måls avgörande utan huvud­förhandling,

vid syn utom huvudförhandling,

vid prövning av yrkande om förordnande för tiden intill dess lagakraftägande dom eller beslut föreligger i målet,

vid meddelande av förordnande som sägs i 4 kap. 14 § tredje styc­ket denna lag eller i 50 kap. 8 § andra stycket eller 52 kap. 7 § tredje stycket rättegångsbalken,

vid behandling av fråga om prövningstillstånd som sägs i 22 § lagen (1974: 8) om rättegången i tvistemål om mindre värden.

Prop. 1976/77:141

106

Nuvarande lydelse

Vill någon ledamot vid hand­läggning enligt första stycket att mål som fullföljts till arbetsdom­stolen genom vad skall avgöras efter huvudförhandling eller att eljest viss fråga skall prövas av domstolen i den sammansättning som föreskrives i 6 §, gäller hans mening som domstolens beslut.

Föreslagen lydelse

8

§

Vid annan handläggning än som avses 17 § och som ej sker vid hu­vudförhandling eller syn är arbets­domstolen domför med ordföran­de. Sådan handläggning kan enligt ordförandes uppdrag också ombe­sörjas av annan lagfaren tjänste­man vid domstolen, vilken förord­nats därtill av domstolen.

Handläggning som avses i 7 § första stycket kan enligt ordfö­randes uppdrag också ombesörjas av annan lagfaren tjänsteman vid domstolen, vilken förordnats där­till av domstolen.

9 § Finner arbetsdomstolen vid överläggning till dom eller beslut den rådande meningen avvika från rättsgmndsats eller lagtolkning som den senast antagit, kan domstolen i den sammansättning som föreskrives i 6 § förordna att målet eUer viss i målet uppkommen rättsfråga skall av­göras av domstolen i dess helhet.

När mål avgöres av arbetsdom­stolen i dess helhet, skall alla leda­möter eller ersättare för dem del­taga i avgörandet. Sådant avgö­rande kan fattas utan huvudför­handling.

När mål eller viss däri uppkom­men fråga avgöres av arbetsdom­stolen i dess helhet, skall aUa leda­möter eller ersättare för dem del­taga i avgörandet. Av de ledamö­ter eller ersättare som har utsetts efter förslag av Svenska kommun­förbundet och Landstingsförbundet deltager dock endast en.

Avgörande som avses i andra stycket kan fattas utan huvudför­handling.

4 KAP.

5 §*

I tvist om kollektivavtal kan or­ganisation, som slutit avtalet, väc­ka och utföra talan vid arbets­domstolen för den som är eller har varit medlem i organisationen. I annan arbetstvist kan arbetsgi­var-   eller  arbetstagarorganisation

4 Senaste lydelse 1976: 581.

I tvist om kollektivavtal kan or­ganisation, som slutit avtalet, väc­ka och utföra talan vid arbets­domstolen för den som är eller har varit medlem i organisationen. I annan arbetstvist kan arbetsgivar-eller arbetstagarorganisation som

Prop. 1976/77:141

107

Föreslagen lydelse

avses i 6 § lagen (1976: 580) om medbestämmande i arbetslivet väc­ka och utföra talan vid arbetsdom­stolen för medlem i organisatio­nen. Vad som finns föreskrivet om part beträffande jävsförhål­lande, personlig inställelse, höran­de under sanningsförsäkran och andra frågor som rör bevisningen skall även gälla den för vilken or­ganisationen för talan.

Nuvarande lydelse

som avses i 6 § lagen (1976: 580) om medbestämmande i arbetslivet väcka och utföra talan vid arbets­domstolen för medlem i organisa­tionen. Den som är eller har varit medlem i sådan organisation har rätt att själv väcka och utföra ta­lan, om lian visar att organisatio­nen undandrager sig att tala på hans vägnar. Vad som finns före­skrivet om part beträffande jävs-förhåUande, personlig instäUelse, hörande under sanningsförsäkran och andra frågor som rör bevis­ningen skall även gäUa den för vil­ken organisationen för talan.

Vill någon föra talan vid arbetsdomstolen mot medlem eller förut­varande medlem i organisation som avses i första stycket, skall i mot­svarande fall som anges där även organisationen instämmas. Organisa­tionen kan därvid svara på medpartens vägnar, om denne ej själv utför sin talan.

Vad som i denna paragraf sägs om organisation gäller även om sam­manslutning av flera sådana organisationer. Med medlem avses därvid såväl de anslutna organisationerna som deras medlemmar.

9 § Utfärdas stämnmg, skaU förberedelse i målet äga mm. Arbetsdom­stolen bestämmer efter omständigheterna i vilken mån förberedelsen skall vara muntlig eller skriftUg.

Till muntlig förberedelse skall part och ställföreträdare för part kallas att infinna sig personligen, om det kan antagas att förberedel­sen därigenom främjas. Skall per­sonlig inställelse ske, kan dom­stolen förelägga vite.

Uteblir båda parterna från sam­manträde för muntlig förberedelse, skall målet avskrivas. Uteblir ena parten från sådant sammanträde, skall domstolen vidtaga åtgärder för fortsatt förberedelse, om detta kan antagas vara tUl gagn för må-

Vid muntlig förberedelse skall part föreläggas att komma tillstä­des vid påföljd av att tredskodom eljest kan meddelas mot honom, om domstolen med hänsyn till tvis­tens art och övriga omständigheter i målet finner att sådan påföljd för utevaro bör kunna komma i fråga. Part och ställföreträdare för part skall kallas att infinna sig personligen, om det kan antagas att förberedelsen därigenom främ­jas. SkaU personUg inställelse ske, kan domstolen förelägga vite.

Uteblir båda parterna eller en av dem från sammanträde för muntlig förberedelse gäller vad som föreskrives i 44 kap. 1 och 2 §§ rättegångsbalken. Har vid ena partens utevaro ej meddelats föreläggande om tredskodom som

Prop. 1976/77:141

108

Nuvarande lydelse

lets utredning. I annat fall skall målet utsättas till huvudförhand­ling. Vad som nu sagts om utevaro från muntlig förberedelse äger motsvarande tillämpning, om sva­randen vid skriftlig förberedelse underlåter att inkomma med svaro­mål.

Föreslagen lydelse

påföljd för utevaron eller finner domstolen med hänsyn till tvis­tens art eller andra omständighe­ter i målet att yrkande om tredsko­dom ej bör bifallas, skaU domsto­len dock i stället vidtaga åtgärder för fortsatt förberedelse, om detta kan antagas vara till gagn för ut­redningen, eller utsätta målet till huvudförhandling. Vad som nu sagts om vidtagande av åtgärder för fortsatt förberedelse och om utsättande av mål till huvudför­handling äger motsvarande till-lämpning, om svaranden vid skrift­lig förberedelse underlåter att in­komma med svaromål.

10 § Sedan förberedelsen avslutats, skall arbetsdomstolen företaga målet till avgörande så snart det kan ske.

Mål avgöres efter huvudför­handling. Beslut om avskrivning eller avvisande av mål samt dom över yrkande, som medgivits eller eftergivits, får dock meddelas utan huvudförhandling. Domstolen kan också stadfästa förlikning utan att hålla huvudförhandling.

Mål avgöres efter huvudför­handling. Domstolen får dock av­skriva eller avvisa mål, meddela dom över yrkande, som medgivits eller eftergivits, samt stadfästa för­likning utan att hålla huvudför­handling. Även i annat fall får mål företagas till avgörande utan huvudförhandling, om part begär det och domstolen med hänsyn till tvistens art och övriga omständig­heter i målet finner det lämpligt; sådan handläggning får dock inte utan synnerliga skäl tillämpas mot parts bestridande.

11 §

Vid huvudförhandling skall part kallas att komma tillstädes vid på­följd  att  tredskodom   eljest   kan

meddelas mot honom, om domsto­len med hänsyn till tvistens art 

och övriga omständigheter i målet finner att sådan påföljd för ute­varo bör kunna komma i fråga. I antmt fall skall kallelsen innehålla erinran om att målet kan företagas till förhandling och avgörande utan   hinder  av  partens   utevaro.

Prop. 

\

9

1

6lll

: 

141

109

Nuvarande lydelse

Till huvudförhandling skall part och ställföreträdare för part kaUas att infinna sig personUgen, om hans närvaro behövs för utred­ningen. Skall personlig instäUelse ske, kan domstolen förelägga vite.

Uteblir ena parten från sam­manträde för huvudförhandling, skall målet företagas till förhand­ling och avgörande, om motpar­ten yrkar det. Erinran härom skall intagas i kallelsen till sammanträ­det. Uteblir båda parterna eller framställes ej sådant yrkande, skall målet avskrivas.

Föreslagen lydelse

Utsattes mål till fortsatt huvud­förhandling får part även medde­las sådant föreläggande som anges i 43 kap. Il § tredje stycket rätte­gångsbalken.

Part och ställföreträdare för part skall kallas att infinna sig person­Ugen, om hans närvaro behövs för utredningen. Skall personlig instäl­lelse ske, kan domstolen förelägga vite.

Uteblir båda parterna eller en av dem från sammanträde för hu­vudförhandling gäller vad som föreskrives i 44 kap. 1 §, 2 § första stycket och 4 § andra stycket rätte­gångsbalken. Har vid ena partens utevaro ej meddelats föreläggande om tredskodom som påföljd för utevaron eller finner domstolen med hänsyn till tvistens art eller andra omständigheter i målet att yrkande om tredskodom ej bör bi­fallas, skall domstolen på den till­städeskomne partens yrkande i stället företaga målet till förhand­ling och avgörande. Framställes ej sådant yrkande skall målet avskri-

Uppskjutes påbörjad huvudförhandlmg, skall förhandlingen fortsät­tas snarast möjligt. Ny huvudförhandling behöver ej hållas i anledning av sådant uppskov.

Denna lag träder i kraft den 1 juU 1977. I fråga om mål som har in­kommit tiU tingsrätt eUer arbetsdomstolen före ikraftträdandet tiUämpas dock aUtjämt 2 kap. 1 och 57 §§ i sin äldre lydelse.

2   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1974: 372) om lagsökning och betalnings­föreläggande för fordringsanspråk i anställningsföifaållanden

Härigenom föreskrives att 2 § lagen (1974: 372) om lagsökning och betalningsföreläggande för fordringsanspråk i anställningsförhållanden skall ha nedan angivna lydelse.

Prop. 1976/77:141

110

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

Hänskjutes mål om lagsökning eller betalningsföreläggande såsom tvistigt till rättegång, skall det överlämnas till arbetsdomstolen, om tvist om anspråket skall upp­tagas och avgöras av denna dom­stol. Talan får ej föras mot beslut om överlämnande. Har annan domstol än högsta domstolen över­lämnat målet, skall arbetsdomsto­len, om den finner sig icke vara behörig att pröva tvisten, visa må­let åter till den domstol som över-lämrtat det.

Har tingsrätt meddelat utslag i lagsökningsmål eller i mål om be­talningsföreläggande på ansök­ningen tecknat bevis att utmät­ning får ske och vill gäldenären söka återvinning, skall han, om tvist om anspråket skall upptagas och avgöras av arbetsdomstolen, inom tid som anges i 35 § första stycket lagsökningslagen göra an­sökan om målets upptagande vid denna domstol. Finner arbetsdom­stolen sig icke vara behörig, skall målet överlämnas till tingsrätten. Ansökan om målets upptagande vid arbetsdomstolen skall därvid anses som ansökan om återvinning.

Talan i mål som överlämnats till arbetsdomstolen enligt första stycket eller som upptagits av ar­betsdomstolen enligt andra stycket skall anses väckt där, när ansök­ningen om lagsökning eller betal­ningsföreläggande gjordes vid tingsrätten.

Har ansökan om lagsökning el­ler betalningsföreläggande gjorts av den som är eller, i tvist om kol­lektivavtal, har varit medlem i arbetsgivar- eller arbetstagarorga­nisation och hänskjutes målet så­som tvistigt till rättegång eller gö­res ansökan om återvinning enligt 35 § lagsökningslagen (1946: 808), skall organisationen beredas tillfäl­le att uppge om den vill föra borge­närens talan vid arbetsdomstolen med stöd av 4 kap. 5 § lagen (1974:371) om rättegången i ar­betstvister. Förklarar organisa­tionen att den vill det, skall målet överlämnas  till  arbetsdomstolen.

Talan får ej föras mot beslut om överlämnande. Har annan domstol än högsta domstolen över­lämnat målet, skall arbetsdomsto­len, om den finner sig icke vara behörig att pröva tvisten, visa må­let åter till den domstol som över­lämnat det.

Talan i mål som överlämnats till arbetsdomstolen erdigt första stycket skaU anses väckt där, när ansökningen om lagsökning eller betalningsföreläggande gjordes vid tingsrätten.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1977.1 fråga om mål där ansökan 

om lagsökning eUer betalningsföreläggande har gjorts före ikraftträ­dandet tniämpas dock aUtjämt äldre bestämmelser.

Prop. 1976/77:141

111

3   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1976: 600) om offentlig anställning

Härigenom föreskrives att 16 kap. 1 § lagen (1976: 600) om offentlig anställning skaU ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

16 KAP.

1 §

Mål om skadestånd enligt 3 kap.        I mål, vari denna lag skall till-6 § prövas av arbetsdomstolen och     lämpas,   gäller   lagen   (1974: 371) handlägges   enligt   lagen   (1974:     om rättegången i arbetstvister. 371) om rättegången i arbetstvis­ter.

I fråga om rättegångskostnad i mål som rör disciplinansvar, avske­dande, avstängning eller läkamndersÖkning enligt denna lag äger 41 § tredje stycket lagen (1974: 12) om anstälhiingsskydd motsvarande till-lämpning.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1977. Äldre bestämmelser gäller alltjämt i fråga om mål där talan har väckts före ikraftträdandet.

NORSTEDTS TRYCKERI   STOCKHOLM 1977 770U4