Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1978/79:113 Regeringens proposition

1978/79:113

om riktlinjer för u-Iandsinformation och  biståndets organisation ni. m.

beslutad den 1 mars 1979

Regeringen föreslår riksdagen att antaga de förslag som har upptagits i bifogade utdrag ur regeringsprotokoil.

På regeringens vägnar

OLA[REDACTED_EFTERNAMN]

HANS[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposilionens huvudsakliga innehåll

1 propositionen föreslås riktlinjer för u-landsinformation och bi­ståndets organisation.

Målet för u-landsinformation är enligt propositionen att utveckla män­niskors kunskaper om och intresse för förhållanden av betydelse för u-ländernas utveckling. Därmed kan engagemanget för Sveriges interna­tionella solidaritetspolitik fördjupas. Samtidigt betonas att frågor om det ömsesidiga beroendet mellan i- och u-länder bör få ökad betydelse i u-landsinformationen. SIDA skall liksom hittills vara det statliga organet för verksamheten. Beredningen för u-landsinformation föreslås få ställ­ning som ett av regeringen utsett rådgivande organ till SIDA.

I propositionen föreslås en viss vidgning av de s. k. generella bidrag, som f. n. utgår till löntagarorganisationer och studieförbund till att gälla även Swedish Cooperative Centre (SCC), Lantbrukarnas riksförbund (LRF), Sveriges Fiskares Riksförbund (SFR), Sveriges hantverks- och industriorganisation (SHIO), Svenska FN-förbundet och en kristen sam­arbetsorganisation. Vidare förordas ett stående årligt bidrag till Sveriges ungdomsorganisationers landsråd (SUL).

Anslaget för u-landsinformation föreslås öka med 2,6 milj. kr. Häri ingår en engångshöjning av anslaget på 2 milj. kr. för nya mottagare av generella bidrag. För budgetåret 1979/80 beräknas därmed anslaget uppgå till 19,9 milj. kr., varav 13,6 milj. kr. för bidrag till enskilda orga­nisationer och 6,3 milj. kr. för SlDA:s egen informationsverksamhet.

I fråga om biståndets organisation konstateras att en i huvudsak lämp­lig arbetsfördelning har vuxit fram mellan regeringens kansli och be-

1    Riksdagen 1978/79.1 saml. Nr 113

Prop. 1978/79: 113

2

rörda förvaitningsnrgiin. Iiiinist SIDA. Myndighetens uppgift som cent­ral förvaltningsniyiulighct för det direkta utvecklingssamarbetet med ut-vccklingslänclcrna bekräftas. Samtidigt preciseras SIDA:s medverkan i det multilaterala utvecklingssamarbetet samt i frågor rörande den svenska u-landspolitikcn.

Rörande biståndsförvaltningens organisation understryks angelägen­heten av en fortsatt fältorientering bl. a. genom förstärkning av bi-ständskontoren inom ambassaderna i programländerna och ökad delege-ling till dessa. Likaså betonas behovet av fackkunnande inom SIDA på för utvecklingssamarbetet viktiga områden.

Den s. k. utbildningsberedningen som f. n. lyder under utbildningsde­partemenlet och har i uppgift att befordra ett vidgat samarbete med u-länder på kunskapsutbytets område föreslås överföras till utrikesdepar­tementet.

En viss ökning av SlDA:s myndighetsanslag föreslås. Det avser fiänist personalförstärkningar vid såväl biståndskontoren som SIDA. Det totala medclsbehovet beräknas till ca 4,8 milj. kr. för budgetåret I979/.S0.

Beredningen för u-landsforskning (SAREC) föreslås bli en permanent myndighet. Beredningen skall arbeta i nära samarbete med SIDA.

Frågan om biståndsutbildningsnämndens (BUN:s) fortsatta ställning bör prövas i en utredning om det totala utbildningsbehovet för det fram-liila utvecklingssamarbetet.

Prop. 1978/79:113

Utdrag

UTRIKESDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1979-03-01

Närvarande: statsministem[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande och statsråden Sven[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Huss, Rodhe, Wahl­berg,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], De[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Gabriel[REDACTED_EFTERNAMN], Tham, Bondestam

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om riktlinjer för u-landsinformation och biståndets organi­sation m. m.

1   Inledning

Med stöd av Kungl. Maj:ts bemyndigande tillkallade dåvarande che­fen för utrikesdepartementet den 8 december 1972 tio sakkunniga med uppdrag att företa en utredning (UD 1972: 03) angående Sveriges ut­vecklingssamarbete med u-ländema. De sakkunniga antog benämningen biståndspolitiska utredningen (BPU). I tilläggsdirektiv (Dir 1977: 68) den 12 maj 1977 fick de sakkunniga i uppdrag att utforma riktlinjer för u-landsinformationen och de administrativa formerna för biståndsför­valtningens arbete. Utredningen som då bestod av nio ledamöter kom­pletterades med ytterligare två.

Utredningen har avlämnat huvudbetänkandet (SOU 1977: 13) Sveri­ges samarbete med u-Iänderna samt en separat bilagedel (SOU 1977:14), vilka låg till grund för prop. 1977/78: 135 om riktlinjer för internatio­nellt utvecklingssamarbete m. m. Utredningen har därutöver avlämnat dels betänkandet (SOU 1977: 73) U-landsinformation och internatio­nell solidaritet, dels betänkandet (SOU 1978: 61) Biståndets organisa­tion. Föreliggande proposition behandlar de två senare betänkandena.

Över betänkandet U-landsinformation och internationell solidaritet har efter remiss yttranden avgivits av styrelsen för internationell utveck­ling (SIDA), biståndsutbildningsnämnden (BUN), beredningen för u-landsinformation, beredningen för u-landsforskning (SAREC), svenska institutet, socialstyrelsen (nämnden för internationella hälso- och social­vårdsärenden), statskontoret, riksrevisionsverket (RRV), universitets-och högskoleämbetet (UHÄ), svenska FAO-kommittén, kommerskolle­gium (KK),  arbetsmarknadsstyrelsen (AMS),  ILO-kommittén, statens

tl   Riksdugen 1978179.1 saml. Nr 113

Prop. 1978/79:113

4

industriverk (SIND), ambassaderna i Dacca, Dar es Salaam, Gaborone,[REDACTED_EFTERNAMN],   Hanoi,   Helsingfors,   Islamabad,   Köpenhamn,   Lissabon,   New Delhi, Oslo, Tunis, ambassadkansliet i Bissau, FN-representationen i New York, OECD-delegationen i Paris, Svenska Röda Korset, Stock­holms universitet (socialantropologiska institutionen), Uppsala universi­tet, Linköpings universitet (planeringsnämnden för filosofisk utbildning och planeringsnämnden för lärarutbildning), Lunds universitet (rektors­ämbetet,  teologiska,  juridiska,  odontologiska,  humanistiska, matema­tiska-naturvetenskapliga och samhällsvetenskapliga fakulteterna), Göte­borgs universitet (fakultetsnämnden vid samhällsvetenskapliga fakulte­ten), Umeå universitet (rektorsämbetet och samhällsvetenskapliga fakul­tetsnämnden),  Nordiska  afrikainstitutet.  Svenska  Handelskammarför­bundet,  Svenska  kyrkans  mission,  Sveriges  Författarförbund,  Rädda Barnens Riksförbund, Sveriges Industriförbund (Sveriges Industriförbund har avgivit ett gemensamt remissvar tillsammans med Svenska Arbets­givareföreningen (SAF). Sveriges Grossistförbund har även deltagit i be­redningen av svaret. Även Internationella Handelskammarens Svenska Nationalkommitté ansluter sig till detta svar och svaret från Svenska Handelskammarförbundet), Sveriges hantverks- och industriorganisation (SHIO), Utrikespolitiska institutet, Tjänstemännens Centralorganisation (TCO)   (Tjänstemännens   Bildningsverksamhet   ansluter  sig  tiU   detta svar), Landsorganisationen i Sverige (LO), Svenska Journalistförbundet, Centerns    Ungdomsförbund    (CUF),    Folkpartiets    Ungdomsförbund (FPU), Svenska sparbanksföreningen, Afrikagmpperna i Sverige, Arbe­tarnas bildningsförbund  (ABF),  Centralinstitutet  för Nordisk Asien­forskning,  Chilekommittén,  De  Synskadades  Riksorganisation,  Film-Centmm, Folkparkernas Centralorganisation, Fredrika Bremer-Förbun-det. Förbundet Vi Unga, Föreningen Internationella folkhögskolan, För­eningen   Svalorna,   Gotlands   Bildningsförbund,   IGGT-NTO-rörelsen, KFUK-KFUM:s studieförbund, Lutherhjälpen, Medborgarskolan, Nyk­terhetsrörelsens Bildningsverksamhet (NBV), Studiefrämjandets Riksför­bund, Studieförbundet Folkuniversitetet, Studieförbundet Vuxenskolan, Svensk Industriförening, Svenska ekumeniska nämnden. Svenska FN-förbundet, Svenska fredskårsföreningen, Svenska Missionsrådet, Svenska UNICEF-kommittén,   Sveriges   Arbetares   Centralorganisation   (SAC), Sveriges Fiskares Riksförbund  (SFR), Sveriges frikyrkoråd/Frikyrkan Hjälper, Sveriges Kristna Ungdomsråd,  Sveriges Kyrkliga Studieför­bund, Sveriges Ungdomsorganisationers Landsråd (SUL), Swedish Co­operative Centre (SCC) (SCC har avgivit gemensamt remissvar tillsam­mans  med  Kooperativa förbundet  (KF),  Lantbmkarnas riksförbund (LRF), Folksam, OK och Kooperativa gillesförbundet), Tollare folk­högskola. Unga Örnars Riksförbund, Utbildningsradion, Utrikespolitiska Föreningen och Valla Folkhögskola. Vidare har yttranden avgivits av deltagande organisationer i SIDA:s

Prop. 1978/79:113

5

kontaktkonferens, elever, handledare och övrig personal vid BUN, Framtiden i Våra Händer, Husmodersförbundet Hem och Samhälle samt Konstfrämjandet.

Över betänkandet Biståndets organisation har efter remissyttranden avgivits av SIDA, BUN, beredningen för humanitärt bistånd, bered­ningen för u-landsinformation, SAREC, svenska institutet, socialstyrel­sen (internationella sekretariatet), statskontoret, RRV, beredningen för intemationellt utbildningssamarbete, fiskeristyrelsen, importkontoret för u-landsprodukter (IMPOD), KK, ILO-kommittén, SIND, ambassaderna i Addis Abeba, Dacca, Dar-es-Salaam, Havanna, Lissabon, Luanda, Ma-puto, Nairobi, New Delhi, Tunis, ambassadkansliet i Bissau, delegatio­nen i Geneve, FN-representationen i New York, OECD-delegationen i Paris, styrelsen för teknisk utveckling (STU), tekniska högskolan i Stockholm (sektionen för lantmäteri), Uppsala universitet (remisskom­mittén), Linköpings universitet (planeringsnämnden för lärarutbildning). Lunds universitet (matematisk-naturvetenskapliga och humanistiska fa­kulteterna), Göteborgs universitet (samhällsvetenskapliga fakultetsnämn­den), exportkreditnämnden (EKN), Svenska kyrkans mission, Sveriges Grossistförbund, Sveriges Industriförbund (SHIO ansluter sig till detta svar), TCO, Centralorganisationen SACO/SR, LO, SAF, Centralinstitu­tet för Nordisk Asienforskning, Sveriges frikyrkoråd/Frikyrkan Hjälper, Lutherhjälpen, Svenska missionsrådet, SAC, Sveriges kristna ungdoms­råd, SCC (i samråd med KF, LRF och Kooperativa Gillesförbundet).

Vidare har yttranden avgivits av elevkåren vid BUN, FPU, länsstyrel­sen i Västernorrlands län och Moderata Ungdomsförbundet (MUF).

2    U-Iandsinformation

Föredragandens överväganden

2.1 U-landsinformationen i historiskt perspektiv

Svenskt bistånd till u-ländema inleddes i början av 1950-talet. Sedan dess har upplysningsverksamhet och opinionsbildning kring biståndet och förhållandena i u-länderna spelat en viktig roll. Den kunskap om u-ländernas problem, som kontinuerligt har spritts av statliga organ, folkrörelser och riksorganisationer, ungdomsorganisationer, fackför­eningsrörelsen, arbetsgivarorganisationer, kvinnoorganisationer, koope­rationen, hjälporganisationer, missionen, solidaritetsorganisationer m. fl., har sannolikt kraftigt bidragit till att skapa förutsättningar för det svens­ka biståndets snabba tillväxt under de gångna åren. En bred svensk opinion har stått bakom denna utveckling. De i-länder, i vilka upplys-

Prop. 1978/79:113

6

ningsverksamheten om u-länderna är betydligt mer begränsad än i Sve­rige, har haft betydligt svårare att mobilisera opinionen för u-landsin-satser. I vissa i-länder har biståndet sjunkit t. o. m. i absoluta tal under de senaste åren.

Statsmakterna betonade redan på ett tidigt stadium vikten av u-lands­information för att vidmakthålla och stärka allmänhetens intresse och stöd för vårt utvecklingssamarbete med u-länderna. De för biståndet an­svariga organen från Centralkommittén för tekniskt bistånd till mindre utvecklade länder inrättad år 1952, via Nämnden för internatio­nellt bistånd inrättad år 1962 till dagens SIDA har därför sett det som en väsentlig uppgift att informera om u-länderna och att verka för ett ökat engagemang för Sveriges bilaterala och multilaterala bistånds­verksamhet. Särskilt har informationsverksamheten givits ökad betoning sedan år 1968 i samband med att riksdagen antog enprocentplanen. Fr. o. m. år 1974 har frågor, som hänger samman med u-ländernas krav på en ny ekonomisk världsordning, kommit att få ökad tyngd i opinions­bildningen. Det växande ömsesidiga beroendet mellan i- och u-länder, sådant detta tar sig uttryck i handel, investeringar, industriellt och tek­niskt samarbete m. m., har i informationsverksamheten fått komplettera den solidaritetstanke, som från början har legat till grund för svenskt bistånd och som bibehåller sin giltighet.

2.2 Målen för u-landsinformationen

Den statligt finansierade u-landsinformationen kom sålunda tidigt att spela en viktig roll i solidaritetspolitiken gentemot de fattiga länderna. Huvudmotivet för informationsverksamheten var att öka förståelsen och engagemanget för svensk biståndsverksamhet. Även u-ländernas ekono­miska och sociala förhållanden utgjorde tidigt ett huvudtema.

I samband med att riksdagen år 1968 uttalade sig för enprocentplanen angavs två mål för u-landsinformationen, ett "biståndscentrerat" och etf "u-Iandscentrerat", nämligen

att skapa större förståelse och vidgat engagemang för den offentliga biståndsverksamheten, samt

att förmedla djupare kunskaper om och väcka intresse för u-länder­nas situation.

Denna målformulering kan sägas alltjämt gälla för informationsverk­samheten.

1 september 1971 lade SIDA fram en långtidsplan för u-landsinforma­tionen, som kom att omfatta budgetåren 1971/721974/75. I planen förklarade SIDA att det var väsentligt att ge målet för u-Iandsinforma-tionen en vid, u-landscentrerad innebörd och att orientera denna mot

Prop. 1978/79:113

7

konkreta problem. För att kunna ta ställning till utvecklingssamarbetet, dess karaktär och problem krävdes förståelse för "u-ländernas situation, deras problem och utvecklingsansträngningar samt deras relationer till i-länderna". En sådan bakgrund krävdes för att biståndsinformationen skulle kunna komma in i ett realistiskt sammanhang och få rimliga pro­portioner.

En tillbakablick på u-landsinformationen visar att informationsverk­samhetens mål och syften under de gångna åren har präglats av en betydande kontinuitet. Den visar också att u-landsinformationen redan på ett tidigt stadium inriktades på u-landsfrågor och utvecklingsproblem i vid mening.

Några remissorgan bl. a. LO vill utöver de två angivna målen även ställa upp ett tredje mäl. Detta mål innebär att u-Iandsinformatio-nen också skall "belysa de ömsesidiga beroendeförhållandena mellan i-Iänder och u-länder och därmed särskilt uppmärksamma Sveriges relationer i ett vidare perspektiv". Sveriges Industriförbund, SAF och Svenska Handelskammarförbundet vill utvidga den nu gällande mål­sättningen för u-landsinformation till att den också skall inriktas på att skapa större förståelse for Sveriges samarbete med u-länderna i dess helhet. Det "biståndscentrerade" målet föreslås därför omformuleras till "att skapa större förståelse och vidgat engagemang för Sveriges samarbete med u-länderna".

BPU anser att målet för u-landsinformationen är att utveckla männis­kors kunskaper om och intresse för förhållanden av betydelse för u-län­dernas utveckling. Därmed kan engagemanget för Sveriges internatio­nella solidaritetspolitik fördjupas. BPU framhåller också att denna poli­tik, med de vä.xande biståndsanslagen som sitt främsta uttryck, förutsät­ter en fortlöpande diskussion i massmedia, i hem och skola, på arbets­platser och inom föreningslivet. En sådan diskussion kräver riklig till­gång på aktuellt och problemorienterat material om såväl u-ländernas situation i vid mening som utvecklingssamarbetets utformning och resul­tat. Genom att nya grupper i vårt samhälle engageras, förbättras Sveri­ges möjligheter att spela en aktiv och konstruktiv roll i arbetet på en ny ekonomisk världsordning.

lag noterar att remissorgan som LO och Sveriges Industriförbund m. fl. har pekat på det ökade ömsesidiga beroendet och samarbetet mel­lan Sverige och u-länderna som ett delmål för u-landsinformationen. Enligt min mening innefattas dessa ämnen i det av BPU föreslagna må­let för informationsverksamheten. Jag ansluter mig till BPU;s förslag till målformulering, scm också har en bred förankring bland remissorganen. En mindre del av de medel som ställs till förfogande för u-landsin­formation används för publikationer om Sveriges förbindelser med u-länderna som vänder sig till en utländsk publik. Sådana publikationer bör även framgent kunna bekostas från anslaget.

12   Riksdagen 1978/79. 1 saml. Nr 113

Prop. 1978/79:113

8

2.3       SIDA:s roll i u-Iandsinformationen pluralism ocb samordnings­

behov

BPU framhåller att SIDA även i fortsättningen bör vara det statliga organet för u-landsinformation. BPU anser också att den pluralistiska strategi som informationsverksamheten i synnerhet sedan år 1972 base­ras på är värdefull och riktig. Mer än två tredjedelar av anslaget utgår sålunda till studieförbunden och löntagarorganisationerna i form av generella bidrag för deras eller anslutna organisationers egen informa­tionsverksamhet på u-landsområdet, eller till andra organisationer för deras olika informationsprojekt på detta område. Detta får emellertid inte betyda att SIDA reduceras till en ren finansieringskälla.

SIDA:s egen informationsverksamhet bör vara betydande. BPU fram­håller också att SIDA spelar en viktig roll som initiativtagare och im­pulsgivare till dem som är engagerade i u-landsinformationsarbetet. Denna roll skulle knappast kunna spelas på samma vitala sätt av ett organ som inte hade erfarenheter av praktiskt utvecklingssamarbete och ständiga u-landskontakter.

I likhet med remissorganen instämmer jag i BPU:s förord för att SIDA som hittills skall vara det statliga organet för u-landsinformation.

2.4       Beredningen för u-landsinformation och en allmän informationsbe­

redning i internationeUa och utrikespolitiska frågor

Beredningen för u-landsinformation skall enligt sin instruktion "avge förslag till regeringen om användningen och fördelningen av stats­medel ... för information om u-länderna och biståndsverksamheten". Beredningen skall också "avge förslag till regeringen om fördelningen av statsmedel som enligt riksdagens beslut skall ställas till folkrörelsernas, studieförbundens och övriga enskilda organisationers förfogande för in­formation om u-ländernas situation, biståndsfrågor och internationellt utvecklingssamarbete". Beredningen har därmed enligt BPU tilldelats samma uppdrag, som redan åvilar SIDA enligt dess instruktion. Hittills har beredningen inte avgett några sådana förslag till regeringen. Där­emot har den kommit att fungera som ett värdefullt organ för behand­lingen av bidragsfrågor och för erfarenhetsutbyte mellan organisationer och SIDA.

BPU framhåller mot denna bakgrund att beredningens instruktion bör anpassas till den funktion som beredningen har kommit att få. Det sker enligt BPU bäst genom att beredningen blir ett av regeringen utsett råd­givande organ till SIDA. BPU anser också att beredningens sammansätt­ning kan kompletteras samt att folkrörelserna även i framtiden bör ut­göra en klar majoritet inom beredningen.

BPU framhåller behovet av att förstärka den allmänna informationen i internationella frägor och att samordna denna med u-landsinformatio-

Prop. 1978/79:113

9

nen. Detta bör kunna gälla frågor som u-ländernas krav på en ny eko­nomisk världsordning inkl. utveckling och handel, nedrustnings- och avspänningssträvandena, internationella miljö- och resursproblem samt FN:s roll och arbetsuppgifter. Dessa övergripande internationella pro­blem innefattar ofta väsentliga utrikespolitiska bedömningar.

Mot denna bakgrund menar BPU att det föreligger ett behov av ett forum för ett bredare, kontinuerligt samråd i internationella och utrikes­politiska frågor mellan berörda departement, SIDA och de institutioner, folkrörelser och andra organisationer, vilka bedriver informationsverk­samhet inom dessa områden. Detta behov skulle enligt BPU kunna till­godoses genom inrättande av en allmän beredning i internationella och utrikespolitiska frågor som knyts till utrikesdepartementet. Beredningen skulle tjäna som ett rådgivande organ till berörda departement och myndigheter vad gäller prioritering och inriktning av den offentliga och offentligt finansierade informationsverksamheten i internatio­nella frågor. En sådan beredning borde enligt BPU kunna bidra till större offentlighet i här berörda frågor.

BPU avstår från att framlägga ett formellt eller i detalj utformat för­slag med hänvisning till utredningen om mellanfolkligt samarbete och utrikespolitiska frågor. Denna utredning har i maj 1978 framlagt sitt be­tänkande (Information om mellanfolkligt samarbete och utrikespolitiska frågor, Ds UD 1978: 2).

I fråga om beredningen för u-landsinformation tillstyrker flertalet re­missorgan utredningens förslag om ändring av beredningens instmklion så att beredningen blir ett av regeringen utsett rådgivande organ till SIDA.

TCO framhåller att föreskriftema för beredningen inte får begränsas utan att beredningen även bör kunna anföra synpunkter på information om mellanfolkligt samarbete och utrikespolitiska frågor.

RRV föreslår att beredningen tillförs de arbetsuppgifter och befogen­heter som föreslås för den allmänna beredning som BPU förordar. Även NBV menar att syftet med den allmänna beredningen kan uppnås om den nuvarande beredningens instruktion ändras. LO föreslår att man vidgar beredningens instruktion till att gälla en bred u-landsinformation med betoning av u-landsfrågor. Beredningen för u-landsinformation anser att dess nu gällande instruktion medger ett bredare, kontinuerligt samråd i internationella och utrikespolitiska frågor mellan staten och folkrörelserna. Beredningen för u-landsinformation anser också att SCC bör vara representerat i beredningen. Sveriges Industriförbund, SAF in. fl. anser att beredningen skall förstärkas med representanter från näringslivet.

I fråga om beredningens sammansättning ansluter sig flertalet remiss­organ till BPU:s förslag att även SCC skall vara representerat i bered­ningen.

Prop. 1978/79:113

10

BPU har pekat på en rad skäl för inrättandet av en allmän informa­tionsberedning i internationella och utrikespolitiska frågor. Dessa skäl har också utvecklats av utredningen rörande information om mellanfolk­ligt samarbete och utrikespolitiska frågor. Flertalet remissorgan anslu­ter sig till förslaget om inrättandet av en sådan beredning. Frågor som har samband härmed berörs också i det utredningsarbete om folkrörel­sernas internationella samarbete som f. n. bedrivs inom kommundepar­tementet. När detta arbete har slutförts kommer regeringen att ha möj­lighet att pröva hela frågan om statens samarbete med enskilda orga­nisationer rörande information i internationella och utrikespolitiska frå­gor. Frågan kommer därför att bli föremål för samråd med berörda organisationer.

Jag har tagit fasta på såväl BPU:s som flertalet remissorgans slutsat­ser när det gäller att förändra beredningens för u-landsinformation ställ­ning. Jag förordar därför att beredningen för u-Iandsinformation ges ställning som ett av regeringen utsett rådgivande organ till SIDA. Bered­ningens sammansättning bör kompletteras med en representant från SCC. Folkrörelsernas representanter kommer liksom nu är fallet att vara i majoritet i beredningen.

2.5 Folkrörelsernas och övriga organisationers u-landsinformation

Den fyraårsplan för informationsverksamheten, som SIDA framlade hösten 1971, betonade särskilt vikten av utvidgat samarbete med lönta­garorganisationer, studieförbund och andra folkrörelser. Samtidigt före­slogs ett generellt bidragssystem till de två kategorierna löntagarorga­nisationer och studieförbund, medan övriga organisationer och folk­rörelser även fortsättningsvis hade möjlighet att efter ansökan erhålla bidrag för konkreta informationsprojekt. Vidare föreslogs ett utökat samarbete med Svenska FN-förbundet, SUL och Folkbildningsförbun­det. Organisationernas andel av det totala informationsanslaget förvän­tades växa snabbt och successivt nå ca två tredjedelar.

Riksdagen godkände på grundval av prop. 1972: 100 (bil. 5) i allt väsentligt SIDA:s förslag. Den utveckling, som därmed inleddes har se­dan löpt i väsentligen oförändrade banor. Budgetåret 1978/79 uppgår organisationernas andel av informationsanslaget till ca 64 % eller 10,7 milj. kr. Frågan om bidragssystemets utformning, särskilt i vad avser de generella bidragen, har flera gånger diskuterats, bl. a. i SIDA:s anslags­framställningar. Viss kritik mot den omfattande delegeringen av verk­samheten till organisationerna har framförts av riksdagens revisorer, som bl. a. har påtalat risken för splittring och dubbeltäckning av det informationsutbud, som erbjuds allmänheten. De har också efterlyst förbättrad utvärdering av en verksamhet som uppgår till så avsevärda belopp.

Prop. 1978/79:113

11

BPU konstaterar, att den markanta inriktningen på studieförbunden, som har ett stort antal organisationer knutna till sig, och löntagarorgani­sationerna synes ha varit riktig. Man menar, att bidrag till studieförbund och löntagarorganisationer möjliggör u-Iandsinformation med god geo­grafisk spridning, vilket också har framhållits i de senaste årens budget­propositioner. Utredningen betonar också värdet av generella bidrag. Utformningen av stödet har skapat förutsättningar för den institutionella uppbyggnad som ett kontinuerligt arbete med u-lands- och utvecklings­frågorna kräver. Utan bidragen skulle dessutom u-landsfrågorna och frågorna om internationell solidaritet knappast ha varit så väl inför­livade i organisationernas verksamhet som f. n. är fallet. Medlen används till att bekosta studieresor till u-land, produktion av informations- och studiematerial, mötes-, kurs- och konferensverksamhet samt administra­tion. Ett stort antal cirkelledare och andra informatörer har getts till­fälle till direkt kontakt med u-landsförhållanden.

Det nuvarande systemet med generella bidrag ger organisationerna frihet att utforma information utifrån sina egna värderingar och erfa­renheter. Det har också stora administrativa fördelar, både för SIDA och organisationerna. Det är vidare ett uttryck för förtroende och respekt för folkrörelserna och deras arbete i ett demokratiskt samhälle. Utredningen finner därför att den arbetsfördelning som efter hand har vuxit fram mellan SIDA och organisationerna med fördel också kan tillämpas i fortsättningen.

Alltsedan budgetåret 1972/73 har ca 16 % av det årliga totalbeloppet för bidrag till enskilda organisationer avsatts för bidrag efter ansökan. Ca 200 organisationer har hittills ofta vid upprepade tillfällen fått del av sådana bidrag. Bland dessa återfinns organisationer av många olika slag vad gäller verksamhetens inriktning och omfattning. Det mest omfattande stödet har hittills utgått till Chilekommittén, De förenade FNL-grupperna, Frivilligorganisationernas informationscentral, SCC, Ekumeniska U-veckan, FilmCentrum, Svenska FN-förbundet, Svenska kommittén för Vietnam, Laos och Kambodja, Svenska scoutrådet och Utrikespolitiska föreningarnas FN-förbund.

Remissorganen ansluter sig i allt väsentligt till utredningens förslag beträffande organisationernas ansvar för u-landsinformationen och ar­betsfördelningen mellan dessa och SIDA.

Jag delar utredningens uppfattning, att den satsning, som inleddes år 1972, på löntagarorganisationer, studieförbund och andra enskilda orga­nisationer, har varit riktig. Troligen har den avsevärt bidragit till att stärka u-landsengagemanget i Sverige. Systemet har mött positivt gen­svar hos organisationerna själva, som med avsevärda generella bidrag har kunnat bedriva u-landsinformation i mycket fria former och utifrån de olika värderingar och samhällsuppfattningar, som präglar varje en­skild  organisation.  Ansvarsfördelningen mellan  organisationerna och

Prop. 1978/79:113

12

SIDA bör fortsätta väsentligen oförändrad. I sammanhanget vill jag särskilt betona vikten av att stödet till mindre organisationer som får bidrag till enskilda informationsprojekt, fortsätter och utökas. Dessa organisationers verksamhet är av stort värde för att fördjupa engage­manget för Sveriges internationella solidaritetspolitik.

Det generella bidragssystemets vidareutveckling

BPU anser att generella bidrag även framdeles bör utgå till studieför­bund och löntagarorganisationer. Bidragen bör vara stommen i det stat­liga stödet till folkrörelsemas och övriga organisationers u-landsinfor-mationsverksamhet. Utredningen finner det riktigt att organisationer, som tillhör studieförbund, skall vända sig till dessa och inte till SIDA för bidrag. Posten "övriga organisationer" för bidrag efter ansökan bör sålunda vara reserverad för andra organisationer än de till studieförbund anslutna.

BPU aktualiserar också frågan om att det nuvarande generella bi­dragssystemet bör kompletteras för att bättre tillmötesgå vissa organisa­tioners behov av långsiktigt stöd för sin u-Iandsinformation.

Utredningen väcker sålunda frågan om inte andra fackliga organisa­tioner bör kunna komma i fråga för generella bidrag på samma villkor som löntagarorganisationerna. Den nuvarande begränsningen till lönta­garorganisationer lämnar luckor, som enligt utredningen bör fyllas genom att även sådana organisationer som LRF, SFR och SHIO er­håller bidrag på samma grunder som löntagarorganisationerna. BPU föreslår härutöver att SUL ges ett stående årligt bidrag från SIDA för att erforderlig långsiktig planeringstrygghet skall garanteras.

Utredningen framhåller vidare att SIDA har gett hög prioritet åt stöd till SCC för information om kooperationen och dess roll i utvecklings­samarbetet. SCC har till SIDA inkommit med anhållan om ett generellt bidrag och utredningen stöder denna begäran. Avgörande för bidragets storlek bör, enligt utredningen, vara informationsbehoven i anslutning till kooperationens biståndsverksamhet samt SCC:s och de anslutna kooperativa organisationernas behov av bidrag för att kunna fortsätta att bygga ut sin informationsverksamhet om u-Iandsfrågorna och de globala fördelningsfrågorna.

De kristna organisationernas behov av ökad planeringstrygghet för sin u-landsinformation uppmärksammas också av utredningen. Deras infor­mationsverksamhet har under en följd av år varit av en sådan omfattning att ett antal organisationer årligen, trots de generella bidragen till stu­dieförbunden, har vänt sig direkt till SIDA för att ansöka om bidrag. På detta sätt har dessa organisationer under senare år årligen erhållit ytterligare ca 250 000 kr. varav 100 000 kr. för den Ekumeniska U-vec­kan. Dessa Önskemål har indirekt vid sidan av andra som t. ex. SCC:s

Prop. 1978/79:113

13

och FN-förbundets lett till att utrymmet för bidrag till andra organisa­tioner har minskat.

Mot bakgrund härav finner utredningen det befogat att söka en lös­ning som bättre tillgodoser de kristna organisationernas medelsbehov. Den för såväl de kristna organisationerna som SIDA bästa lösningen skulle uppnås om ett generellt bidrag utgick till en kristen samarbetsor­ganisation med inriktning på u-landsfrågor. Denna skulle fungera som samordnings- och bidragsorgan för åtminstone det stora flertalet kristna organisationer med bistånds- och u-landsinriktning.

Jag delar utredningens uppfattning i vad avser huvudprincipen, att generella bidrag också fortsättningsvis bör utgå till studieförbund och löntagarorganisationer, medan posten "övriga organisationer" i princip bör vara reserverad för bidrag efter ansökan för andra organisationer än de till studieförbunden anslutna.

I fråga om en utvidgning av det generella bidragssystemet för att till­mötesgå även vissa andra organisationers behov av långsiktigt stöd för sin u-landsinformation går meningarna isär inom utredningen och mel­lan remissorganen. Flertalet remissorgan förordar att generella bidrag skall utgå även till SCC och en kristen samarbetsorganisation. Likaså förordas ett stående årligt bidrag från SIDA till SUL i enlighet med BPU:s förslag. Flertalet remissorgan ställer sig dock avvisande till att mottagarkretsen av generella bidrag skall utvidgas även till LRF, SFR och SHIO.

Jag delar i och för sig uppfattningen att viss försiktighet bör iakttagas i vad gäller utvidgning av det generella bidragssystemet. Likväl finner jag det motiverat att här biträda utredningens och flertalet remissorgans förord för generella bidrag till SCC och en kristen samarbetsorganisa­tion. Systemet med generella bidrag bör även utvidgas till de av utred­ningens majoritet förordade organisationerna LRF, SFR och SHIO. Därmed vidgas informationsverksamheten till fler grupper, vilket är sär­skilt naturligt i ett läge där utvecklingssamarbetet breddas till att bl. a. engagera mindre industri. Jag finner det likaledes motiverat med ett stående årligt bidrag till SUL för att garantera planeringstrygghet.

Utredningen kommenterar också bidragen till Svenska FN-förbundet. Förbundet bedriver en omfattande informationsverksamhet, som till inte ringa del bygger på samarbete med och bidrag från SIDA. Förbundets främsta inkomstkälla utgörs emellertid av anslag från utrikesdeparte­mentet över anslaget E 3. Information om mellanfolkligt samarbete och utrikespolitiska frågor. Förbundets ekonomi har under en följd av år varit ansträngd.

SIDA tillmäter samarbetet med FN-förbundet stor betydelse och prio­riterar i sin anslagsframställning för budgetåret 1978/79 liksom tidigare en utvidgning av informationen om FN:s arbete för ekonomisk och so­cial utveckling i samarbete med förbundet. SIDA har i tidigare samman-

Prop. 1978/79:113

14

häng behandlat FN-förbundets önskemål om generella bidrag och har då betonat att frågan bör prövas inom ramen för en översyn av det to­tala statliga stödet till FN-informationen i Sverige.

Stödet till det tiotal organisationer, som erhåller bidrag från utrikes­departementet för informaiion om mellanfolkligt samarbete och ut­rikespolitiska frågor, varav FN-förbundet är den näst största bidrags­mottagaren, har också behandlats av den särskilda utredning om infor­mation och mellanfolkligt samarbete och utrikespolitiska frågor som jag har berört i det föregående. Denna utredning har bl. a. haft till uppgift att "utreda frågan om ansvarsfördelningen mellan och bidragsgivningen till" berörda organisationer. Utredningen betonar i sitt betänkande (Ds UD 1978: 2) det angelägna i att en helhetslösning snarast åsladkommes, som ger FN-förbundet möjligheter till en realistisk verksamhetsplane­ring. Grunden för denna bör, vad gäller statsmedel, vara bidrag från utrikesdepartementet den av FN-förbundets styrelse förordade bi­dragsformen så att förbundet för sin normala verksamhet inte blir beroende av lillfälliga bidrag.

SIDA:s styrelse har i yttrande över ifrågavarande utredning uttalat följande: "För den betydande och växande del av FN-förbundets verk­samhet som inriktas på FN-systemets internationella utvecklingssam­arbete och frågan rörande en ny ekonomisk världsordning kan styrelsen efter de ytterligare överväganden som det nu aktuella betänkandet föranlett se skäl till att möjligheten prövas att Svenska FN-förbundet, utöver de bidrag som utgår från utrikesdepartementet, tilldelas ett gene­rellt bidrag från SIDA".

I prop. 1978/79: 100 (bil. 6) har jag föreslagit en ökning av det all­männa bidraget till Svenska FN-förbundet över utrikesdepartementets anslag E 3. Information om mellanfolkligt samarbete och utrikespoli­tiska frågor, varigenom FN-förbundet bl. a. tillförsäkras resurser för anställning av en informationssekreterare. 1 anslutning till det förslag som har framförts av SIDA:s styrelse förordar jag att FN-förbundet därtill inordnas bland de organisationer som får ett generellt bidrag.

2.6 SIDA:s egen informationsverksamhet

SIDA:s egen informationsverksamhet tar f. n. i anspråk drygt 35 pro­cent av informationsanslaget. BPU har särskilt uppmärksammat mate­rialproduktionen och samarbetet med massmedia, utbildningsväsendet och andra organisationer. Utredningen understryker betydelsen av att SIDA fortsätter och utvecklar den materialproduktion som den anser va­ra viktig för en saklig och mångsidig u-landsinformation. Möjligheterna att utveckla produktionssamarbete med regionala institut, som t. ex. Nor­diska afrikainstitutet, och distributionssamarbete med bl. a. biblioteken uppmärksammas.

Prop. 1978/79:113

15

Den del av SIDA:s informationssamarbete som avser samarbetet med massmedia fungerar enligt utredningen väl. Med hänsyn till massmedias och i synnerhet radions och TV:s stora räckvidd vill utredningen att detta samarbete skall utökas i syfte att göra u-landsinformationen till­gänglig och engagerande för fler människor.

En stor del av SIDA:s information är inriktad på skolan och i väx­ande grad den högre utbildningen. Institutionssamarbete sker med skolöverstyrelsen (SÖ), länsskolnämnderna, lärarhögskolorna och UHÄ med inriktning på främst lärarnas grund- och fortbildning. Även SIDA:s materialproduktion och upplysningstjänst har skolan som främsta av­nämare.

Skolan står t. ex. för 60 procent av materialbeställningama. Utred­ningens intryck Ur att samarbetet med SIDA är av stor betydelse för skolans och det högre utbildningsväsendets internationalisering en process som enligt utredningen bör påskyndas. Permanenta utbildnings­inslag bör finansieras över utbildningsdepartementets budget snarare än över biståndsanslaget. Möjligheterna till ett nära samarbete med Sveri­ges utbildningsradio bör undersökas.

Utredningen framhåller att en systematisk utveckling av den långsik­tiga planeringen och en tillräcldig bearbetning av vunna erfarenheter inte har förekommit. Den anser det därför angeläget att i den framtida verksamheten ägna större uppmärksamhet åt planering, målgruppsana­lyser och andra aspekter som RRV har betonat i sin analys av SIDA:s informationsverksamhet.

Flertalet remissorgan instämmer i de av utredningen framlagda för­slagen rörande SIDA:s egen informationsverksamhet.

Jag ansluter mig i allt väsentligt till BPU:s uppfattning och anser det viktigt att SIDA fortsätter att utveckla sin materialproduktion för en saklig och allsidig u-landsinformation. SIDA:s samarbete med mass­media och skolväsendet bör förstärkas. Permanenta utbildningsinslag inom skolan bör emellertid finansieras över utbildningsdepartementets huvudtitel.

2.7 Saklighet och profilering

BPU konstaterar att SIDA och de enskilda organisationerna har skil­da roller i det opinionsbildande arbetet. För organisationerna utgör rätten till profilering av verksamheten vad gäller ideologi, ämnesval och målgrupper en given utgångspunkt. Av folkrörelser och övriga organisa­tioner vore det inte rimligt att kräva allsidighet i behandlingen av en fråga. Mångsidighet är emellertid ett krav, som måste ställas på den samlade u-landsinformation, som dessa bedriver med stöd av medel från SIDA:s informationsanslag.

Jag biträder utredningens uppfattning och vill särskilt betona betydel-

t3   Riksdagen 1978/79.1 saml. Nr 113

Prop. 1978/79:113

16

sen av att bygga informationsaktiviteterna på det engagemang som utgör basen för de enskilda organisationernas verksamhet.

För SIDA:s egen verksamhet bör enligt utredningen delvis andra principer gälla. SIDA bör eftersträva allsidighet i sitt samlade informa­tionsutbud. Denna strävan bör även prägla tidskriften "Rapport från SIDA", vilken förväntas ge utrymme för en rik variation av fakta och synpunkter på utvecklingsproblem och utvecklingssamarbete. Jag anslu­ter mig till dessa synpunkter och anser att detta synsätt bör prägla verk­samheten. I sammanhanget vill jag understryka betydelsen av en engage­rad debatt om u-ländernas villkor och problem som en viktig förutsätt­ning för en aktiv, intresserad och välinformerad svensk u-landsopinion.

Utredningen konstaterar att för såväl SlDA:s egen informationsverk­samhet som den organisationerna bedriver med bidrag från SIDA bör saklighet utgöra en given strävan. Kravet på saklighet är särskilt bety­delsefullt i fråga om SIDA:s egen informationsverksamhet, då SIDA-materialet måste kunna tjäna som en faktabas för alla övriga parter. Ut­redningen konstaterar emellertid att utan analys och kommentarer är faktamaterialet av föga värde. Det måste ge bakgrund och stöd till en ständigt fördjupad diskussion om utvecklingsfrågorna och utvecklings­samarbetets fömtsättningar och resultat och till att skapa möjligheter till inlevelse i u-ländernas situation. Utrymme måste också finnas för en framställning som ger uttryck för personliga åsikter. Det är dock ange­läget att i görligaste mån markera vad som är sakligt, faktabetonat mate­rial och vad som är uttryck för en personlig uppfattning.

Jag ansluter mig i allt väsentligt till utredningens uppfattning.

2.8 Utvärdering och förnyelse

Den översyn av u-landsinformationen, som utredningen har företagit, har varit översiktlig. Den har inte avsetts vara en resultatvärdering i egentlig mening av vare sig SIDA:s eller de enskilda organisationernas arbete. Utredningen betonar att resultatvärdering av SIDArs u-lands­information i framtiden bör ägnas ökad uppmärksamhet. Detta bör gälla såväl folkrörelsernas u-landsinformation som SlDA:s egen. Kri-iska utvärderingar bör utgöra en viktig del av verksamheten och bidra till att nya former för information ständigt prövas i syfte att intressera nya grupper för u-landsfrågor.

Både TCO, LO m. fl. hävdar i sina remissvar att det bör vara organi­sationerna själva som ansvarar för bedömningen av de egna informa­tionsinsatserna i syfte att välja "rätt" projekttyp för att nå sina informa­tionsmål. Detta sker redan nu informellt för att fortlöpande kunna pröva och utnyttja vunna erfarenheter. Även Beredningen för u-landsin­formation hävdar att de organisationer, som erhåller bidrag, bör kunna genomföra egna resultatbedömningar av genomförda projekt. Ett flertal

Prop. 1978/79:113

17

remissorgan understryker det angelägna i att resultatvärdering i framti­den ägnas ökad uppmärksamhet och att vunna erfarenheter måste ut­växlas mellan SIDA, olika gmpper och organisationer som medverkar i u-landsinformationen.

Jag delar uppfattningen att resultatvärderingen av SIDA:s och de en­skilda organisationernas u-landsinformation bör ägnas ökad uppmärk­samhet i framtiden. Sådana utvärderingar bör kunna göras av både or­ganisationerna själva och SIDA. Resultaten av organisationernas utvär­deringar bör redovisas för SIDA.

2.9 Informationsanslagct i framtiden

Anslaget för u-landsinformation har ökat snabbt under 1970-talet. Budgetåret 1971/72 uppgick anslaget till 2,5 milj. kr. och har sedan suc­cessivt ökat. För innevarande budgetår har 15,7 milj. kr. anvisats för detta ändamål.

Anslagsutvecklingen var under budgetåren 1972/731975/76 mycket snabb, medan den efterföljande perioden fram t. o. m. innevarande bud­getår i stort sett har varit en konsolidering av redan uppnådd anslags­nivå.

Den snabba ökningstakten under perioden fram till budgetåret 1977/78 hänger främst samman med utbyggnaden av bidragen till en­skilda organisationer. Medelstilldelning för detta ändamål ökade så­lunda mellan budgetåren 1971/72 och 1976/77 från 0,6 milj. kr. till 8,0 milj. kr. Föredragande statsråd konstaterade i budgetpropositionen att dessa bidrag därmed hade "nått en nivå som med mindre ökningar var försvarlig också i ett längre perspektiv".

I det föregående har jag förordat att utöver de av skolöverstyrelsen godkända studieförbunden och de fyra centrala löntagarorganisatio­nerna även SCC, en kristen samarbetsorganisation, LRF, SFR, SHIO och Svenska FN-förbundet fr. o. m. budgetåret 1979/80 bör erhålla ge­nerella bidrag. Kostnaderna härför bör finansieras genom en engångs­höjning av anslaget C 3. Information. Höjningen föreslås i enlighet med förslag i SIDA:s anslagsframställning för budgetåret 1979/80 uppgå till 2,0 milj. kr. så att ökat utrymme också skapas för stöd till det stora antal organisationer, som årligen söker bidrag från SIDA för konkreta informationsprojekt.

BPU har i fråga om informationsanslagets framtida utveckling fram­hållit att det är angeläget med ökningar, som säkert bevarar anslagets realvärde på den nivå, som det uppnår genom den föreslagna engångs-höjningen. I prop. 1978/79: 100 (bil. 6) har jag förordat att anslaget C 3. Information skall öka med drygt 0,5 milj kr. till 17,3 milj. kr. bud­getåret 1979/80. Detta motsvarar en ökning på c 4 %. Jag förordar nu att detta anslag ökas med ytterligare 2,6 milj. kr. till sammanlagt 19,9

Prop. 1978/79:113

18

milj. kr. för budgetåret 1978/80. Häri ingår den nyss nämnda engångs-höjningen på 2 milj. kr. för att bestrida kostnaderna för en vidgning av mottagarkretsen för generella bidrag. Av det föreslagna anslaget beräk­nas 13,6 milj. kr. för information genom enskilda organisationer och 6,3 milj. kr. för SIDA:s egen informationsverksamhet. Den nu föreslagna ökningen av anslaget C 3. Information med 2,6 milj. kr. bör i enlighet med vad jag anförde i prop. 1978/79: 100 (bil. 6) bestridas från anslaget C 2. Bilateralt utvecklingssamarbete, posten Ofördelad reserv.

3    Biståndets organisation

Föredragandens överväganden

3.1 Biståndsprogrammets administration dess framväxt och förutsätt­ningar

Biståndspolitiska utredningen (BPU) har i sitt betänkande om bi­ståndets organisation (SOU 1978: 61) utförligt redovisat utvecklingen av den svenska biståndsadministrationen sedan slutet av 1940-talet. Som bakgrund till de förslag som lämnas i det följande sammanfattar jag in­ledningsvis denna redogörelse.

Inledningstiden

Det första särskilda organet för biståndsfrågor skapades år 1952, då den halvstatliga Centralkommittén för svenskt tekniskt bistånd (CK) in­rättades. Dess uppgifter begränsades till bilateralt tekniskt bistånd, medan bidragen till FN, som år 1949 hade fått ett utvidgat tekniskt bi­ståndsprogram (UNEF), liksom tidigare handlades inom utrikesdeparte­mentet. Svenska institutet och de speciella förbindelseorganen förblev ansvariga för rekryteringen av experter och mottagandet av stipendiater för FN:s räkning. CK:s sekretariat förlades till svenska institutet och förenades genom gemensam chef med institutets avdelning för tekniskt bistånd.

Vid slutet av 1950-talet omfattade biståndsverksamheten bl. a. bilate­rala projekt i Etiopien, Pakistan och dåvarande Ceylon. Sverige erhöll då allt fler förfrågningar om bistånd från det växande antalet självstän­diga u-Iänder. Det opinionsbildande arbetet under 1950-talet lade grunden för riksdagens beslut om den snabba ökningen av biståndsan­slagen under 1960-talet.

NIB-tiden

I prop. 1961: 174 angående organisationen för handläggning av frågor om tekniskt bistånd till underutvecklade länder föreslogs inrättandet av Nämnden för internationellt bistånd (NIB), som "centralorganet för det officiella biståndet till u-länderna". NIB:s roll i det multilaterala samar­betet skulle främst avse rekrytering av experter samt placering i Sverige av FN-stipendiater.

Prop. 1978/79:113

19

NIB inledde sin verksamhet den 1 januari 1962. Den fick en styrelse med representanter för Kungl. Maj:ts kansli, politiska partier, folkrörel­ser och näringsliv, ett sekretariat lett av en generalsekreterare, samt ett råd.

Den för det svenska utvecklingssamarbetet grundläggande prop. 1962: 100 om svenskt utvecklingsbistånd lades fram i början av NIB:s första verksamhetsår. Den innehöll allmänna riktlinjer för utvecklings­samarbetet med u-ländema, utformade på grundval av arbetet inom en beredning för internationella biståndsfrågor, som hade tillsatts år 1961 med dåvarande statsministern som ordförande.

Genom riksdagens beslut med anledning av prop. 1962: 100 om svenskt utvecklingsbistånd inleddes biståndsanslagens ökning mot 1 %-målet. Omfattningen av NIB:s verksamhet växte snabbt, men de ökande finansiella resurserna gick huvudsakligen till nya biståndsformer, som fi­nansiellt, humanitärt och nordiskt bistånd, samt till det multilaterala tekniska biståndet (EPTA, FN:s särskilda fond, UNICEF m. m.).

Utrikesdepartementet disponerade medlen för FN:s tekniska bistånds­program, nordiskt bistånd samt för katastrof- och flyktinghjälp och bi­drag till enskilda organisationers biståndsverksamhet. Det nordiska Tanganyika-projektet administrerades av en internordisk styrelse med särskilt sekretariat. Medel för NIB:s verksamhet upptogs under utrikes­departementets huvudtitel.

Det finansiella biståndet såväl det multilaterala som det bilaterala redovisades under finansdepartementets huvudtitel. För IDA-bidra-gen svarade finansdepartementet i samarbete med riksbanken. Det bila­terala finansiella biståndet administrerades av finansdepartementet.

Genom NIB:s fältverksamhet engagerades Sverige under perioden 196264 i direkt projektbistånd i ett växande antal länder. Totalt om­fattade det bilaterala samarbetet år 1965 insatser i ett 20-tal länder. An­talet befattningshavare vid NIB ökade under verksamhetsåren 196265 från ett 30-tal till över 100, inkl. expertis och tillfällig personal.

Administrativ konsolidering

På regeringens uppdrag inledde statskontoret år 1963 en utredning av NIB:s inre organisation och administration samt nämndens relation till det multilaterala och finansiella bistånd, som handlades utanför nämn­den. Bland utredningens slutsatser, vilka kom att bilda grund för rege­ringens senare förslag om SIDA, märks följande.

Förutom handläggningen av bilaterala tekniska biståndsinsatser, som redan åvilade NIB, borde enligt utredningen också handläggningen av humanitära och bilaterala finansiella biståndsärenden samt svenska bi­ståndsinsatser i anslutning till den av internationella organ bedrivna bi­ståndsverksamheten, s. k. multibi-insatser, överföras till en ny central

Prop. 1978/79:113

20

biståndsmyndighet. Det bilaterala finansiella bistånd, som föreslogs bli överfört, innefattade både kredit- och gåvohjälp, och s. k. samfinansie­ringar och andra biståndsinsatser i samarbete med IDA.

I ärenden rörande Sveriges bidrag till de internationella organens bi­ståndsverksamhet, dvs. det multilaterala biståndet i egentlig mening, borde förekommande verksfunktioner anförtros biståndsmyndigheten, i den mån de inte ålåg riksbanken.

Verket föreslogs få tre avdelningar för främst tekniskt bistånd, finan­siellt bistånd och administration inkl. informationsfrågor.

Verksledningen borde förutom generaldirektören omfatta de tre av­delningscheferna och fungera som styrelsens direktion. För bistånds-myndighetens styrelse och verksledning föreslogs ett sekretariat bli in­rättat.

NIB:s administration av fältprojekten hade varit starkt centraliserad till hemmamyndigheten. Utredningen förordade "en långt driven de­centralisering av projektadministrationen till fältet". Därmed skulle för­utsättningar skapas för att "inpassa projekt på ett organiskt sätt i motta­garlandets förvaltningsapparat". Decentralisering ställde emellertid stora krav på projektadministrationen. I de fall omfattande svensk pro­jektverksamhet förekom kunde en svensk chefsadministratör tänkas vara en god lösning. I förhållande till mottagarlandet borde denne fun­gera som chefsrådgivare. Anknytning till svensk beskickning antogs kunna öka möjligheterna för snabba och effektiva beslut.

Projektberedningen skulle ligga helt på den centrala biståndsmyndig­heten. För dess projektadministrativa enheter skulle arbetsuppgifterna i och med delegeringen till fältet förändras från handläggning och beslut i detaljärenden i riktning mot rådgivning samt kontroll av att projekten utvecklades, drevs och avvecklades planenligt och enligt sina syften.

Den centrala biståndsmyndigheten borde i stor utsträckning genom "utkontraktering" anförtro fackbetonade delar av biståndsplanering och biståndsadministration åt utomstående, dvs. åt statliga fackmyndigheter och institutioner samt åt andra organ med särskilda förutsättningar. Som exempel nämndes skolöverstyrelsen, universitetsmyndigheter och svenska institutet. För handläggning av stipendiatverksamheten före­slogs en långtgående decentralisering.

I prop. 1965: 63 om det statliga utvecklingsbiståndets administration anslöt sig föredragande statsråd till förslaget om ett självständigt cent­ralt ämbetsverk med en generaldirektör sora chef och tillika ordförande i en verksstyrelse utan departementsrepresentation. Den föreslagna ordningen förutsatte, betonade statsrådet, att ett effektivt interdeparte-mentalt sam.rådsförfarande, i vilket biståndsmyndigheten inbegreps, verkligen kom till stånd.

I propositionen konstaterades att statskontoret hade förordat att det nya verkets kompetensnivå skulle innefatta praktiskt taget allt som

Prop. 1978/79:113

21

kunde betecknas som biståndsadministration. Statsrådet anslöt sig till denna princip:

"Upprättandet av NIB var första etappen på vägen mot en total sam­ordning av den svenska biståndsadministrationen. Därigenom skapades ett centralt organ för i första hand det bilaterala tekniska biståndet. Denna samordning föreslås nu ytterligare utbyggd. Främst sker detta genom att den bilaterala finansiella biståndsgivningen överförs till bi­ståndsmyndigheten. Härtill kommer tidigare nämnda tekniska och hu­manitära biståndstyper som för närvarande administreras i annan ordning. Därmed sammanförs praktiskt taget all biståndsadministration till en enda myndighet."

Multilateralt tekniskt och finansiellt bistånd borde emellertid inte överföras till biståndsmyndigheten. Dessa biståndsformer administrera­des av vederbörande internationella biståndsorgan. Verksfunktionerna i Sverige utgjordes huvudsakligen av expertrekrytering och placering av stipendiater, uppgifter som SIDA övertog från NIB.

Verket föreslogs få den av statskontoret förordade organisationen. Stipendiatfrågorna borde dock stanna kvar inom verket och handläggas av en särskild byrå.

Det nya verket föreslogs få 147 befattningshavare, inkl. stipendiatby­rån, ett 40-tal fler än vad NIB vid den tidpunkten hade, inkl. dess extra tjänteman.

Också statskontorets förslag angående decentralisering av fältverk­samhetens administration biträddes av statsrådet, om än i försiktiga or­dalag. Det framhölls att det ofta kunde vara riktigt att chefsadministra­tören anknöts till den svenska beskickningen i mottagarlandet som bi­ståndsattaché.

Riksdagen anslöt sig i allt väsentligt till propositionens förslag. SIDA inrättades den 1 juli 1965 (SFS 1965: 666). Det innebar en koncentra­tion av "biståndsadministrationen" i vidaste mening till ett organ. Hela det direkta samarbetet kom att handhas av verket. Verkets ledning spe­lade också en viktig roll i Sveriges multilaterala bistånd, även om ansva­ret för frågorna låg kvar på utrikes- och finansdepartementen.

SIDAis organisation och arbetsformer

SIDA:s organisation och arbetsformer förändrades successivt under perioden 19651970 och i oktober 1971 beslutade SIDA:s generaldirek­tör om en omorganisation av SIDA. Den innebar en anpassning av ver­kets organisation till den nya metod för anslagsindelningen som för för­sta gången tillämpades i regleringsbrevet för budgetåret 1971/72. Gränsen mellan gåvor och krediter hade slopats och ersatts av en för­delning på länder. Försöksverksamheten med länderprogram hade sam­tidigt resulterat i en första uppsättning program, som förelades SIDA:s styrelse hösten 1971.

Prop. 1978/79:113

22

En särskild byrå länderbyrån skapades av delar av avdelningen för finansiellt bistånd och det ekonomiska sekretariatet. Avdelningarna avskaffades. Huvuddelen av avdelningen för finansiellt bistånd omvand­lades till en sektorbyrå för industrifrågor. Verket fick därmed fyra sek­torbyråer för ämnesområdena undervisning, lantbruk, hälsovård och be­folkningsfrågor resp. industri och byggnadsverksamhet. Vidare inrätta­des en utredningsbyrå med ansvar för bl. a. allmänna utredningar, resul­tatvärdering, statistikproduktion samt juridiska ärenden.

Länderbyrån skulle svara för "utarbetande av landprogram och för framtagning och analys av mottagarländernas planer och andra data". Dess uppgift skulle vidare vara att medverka till att landprogrammens allmänna anvisningar resulterade i idé- och insatsberedningar, samt att denna verksamhet bedrevs på ett sätt som kunde väntas leda till att de finansiella landramarna för olika år uppfylldes.

Biståndskontorens kapacitet att göra landinriktade analyser och be­dömningar skulle förbättras. Tillsammans med länderbyrån skulle de svara för att landprogram utarbetades.

Genom omorganisationen skulle sektorbyråerna få "större möjlighet till specialisering inom sina fack". Större delen av beredningsarbetet skulle komma att genomföras inom dessa byråer, liksom större delen av de externa kontakterna med konsulter och med myndigheter i mottagar­landet. Anpassningen av SIDA:s organisation till ett landprogrammerat bistånd hade genomförts utan att verkets sektorprägel hade försvunnit.

Är 1973 fastställde Kungl. Maj:t en ny instruktion för SIDA (SFS 1973: 687). Styrelsens uppgifter beskrivs där på ett sätt som nästan endast i språkligt hänseende skiljer sig från 1965 års instruktion. Styrel­sen förklaras vara "central förvaltningsmyndighet för det direkta utveck­lingssamarbetet som Sverige bedriver med utvecklingsländer". Ärenden som rör samarbete med mellanstatliga organisationer skall styrelsen handlägga "i den omfattning regeringen särskilt föreskriver". I den ut­sträckning verksamheten så kräver, åligger det styrelsen att "följa ut­vecklingen såväl i utvecklingsländerna som på biståndsverksamhetens område i Sverige, i andra biståndsgivande länder och hos internationella organ samt samla, ordna och tillhandahålla uppgifter härom".

I sin verksamhet bör styrelsen "samarbeta med de svenska förbindel­seorganen för FN:s fackorgan, med andra myndigheter och organisatio­ner samt med företag och enskilda personer". Även i övrigt bör styrel­sen "medverka i strävandena till samordning och enhetlighet i svensk bi­ståndsverksamhet".

Instruktionens nya inslag i förhållande till vad som hade gällt sedan år 1965 avser SIDA:s organisation. Genom den nya instruktionen be­kräftades den organisation som SIDA fick hösten 1971. Verket har inte längre några avdelningar. Avdelningscheferna ingår i en förstärkt led­ningsgrupp. Byråerna är direkt underordnade generaldirektören.

Prop. 1978/79:113

23

Frågan om inrättande av biståndskontor fördes in i instruktionen. Vid tidpunkten för tillkomsten av SIDA:s ursprungliga instruktion hade SIDA ingen fältorganisation. I den nya instruktionen sägs att "styrelsen skall, när den bedömer att omfattningen av utvecklingssamarbetet med något land påfordrar detta, hos Kungl. Maj:t göra framställning om in­rättandet av biståndskontor inom svensk utlandsmyndighet". Formule­ringen "inom svensk utlandsmyndighet" bekräftar den integration av bi­ståndskontoren i ambassaderna som beslutades år 1973.

Det svenska biståndet har ökat snabbt sedan SIDA:s tillkomst. Kra­ven på att utveckla nya biståndsformer och biståndsadministrativa me­toder har varit stora.

SlDA:s administrationskostnader har ökat påtagligt långsammare än biståndet genom SIDA, Därtill bör hållas i minnet att en del av admi­nistrationskostnaderna inte är förvaltningskostnader i egentlig mening utan snarare bistånd till mottagarländernas myndigheter inköp och rekrytering och överföring av kunnande till dessa specialistkun­nande för projektberedning m. m. Budgetåret 1970/71 motsvarade de samlade administrationskostnaderna, exkl. rekrytering och utbildning av fältpersonal, 6 % av utbetalningarna över anslaget C 2. Bilateralt ut­vecklingssamarbete. Budgetåret 1977/78 hade de sjunkit till 3 %. Sam­tidigt ökade SIDA:s kostnader för utkontraktering kraftigt.

Under 1970-talet har landprogrammeringens genomförande medfört betydande förändringar av biståndets utformning. SIDA:s arbetsformer har utvecklats och anpassats till de krav sdm den snabbt växande bi­ståndsvolymen per anställd har medfört. De första landprogrammen utarbetades av SIDA budgetåret 1971/72. De första årsavtalen slöts för budgetåret 1973/74.

Avtalsförfarandet har förenklats, vilket har verkat kapacitetsbespa-rande. Delegeringsgraden mellan regeringen och SIDA och internt inom SIDA har ökats. Ettåriga årsavtal har i ett flertal fall fr. o. m. budget­året 1977/78 ersatts av samarbetsavtal på två eller tre år.

Samtidigt har insatsernas utformning gradvis utvecklats mot en allt mindre grad av bindning på förhand till bestämda ändamål. Sektorstöd och importstöd tar sålunda i anspråk en växande andel av de finansiella resurserna. Insatsavtalen har blivit mindre detaljerade.

SIDA:s organisation är formellt sett densamma idag som år 1971. Samtidigt med den här beskrivna utvecklingen av biståndet och av SIDA:s arbetsformer har SIDA:s planering utvecklats. Landprogramme­ringen har medfört mer landinriktade arbetsformer inom ramen för SIDA:s organisation. Som ett sätt att förbättra samordningen vid hemma­myndigheten av samarbetet med programländerna har under hand in­formella landgrupper vuxit fram.

SIDA:s aktuella organisation och bemanning redovisas i följande fi­gur:

t4    Riksdagen 1978/79. 1 saml. Nr 113

Prop. 1978/79:113

24

c

II

&padding:0cm 2.0pt 0cm 2.0pt; height:17.5pt'p class=MsoNormal>

S  m

"

«

 c c

5 a

cctn

se

Q.  3 c

il 

Ii

1

m m

3    ,      ,       ,

_ 3 O i /span>

£

    5 ,

t5|

§

!i!tl

«

l|

1

Ih

1

ilh

Prop. 1978/79:113

25

Biståndskonioren och utrikesrepresentationen Biståndskonlorens framväxt.

I syfte att samordna det arbete som de svenskstödda projektens admi­nistratörer utförde och deras kontakter med mottagarlandets myndighe­ter inrättades kort efter SIDA:s tillkomst, i enlighet med statskontorets förslag, administrativa samordningskontor (Central Administrative Of­fice) med ansvar för administrativa frågor och frågor rörande fältan-ställda och lokalanställd personal.

Ur de administrativa samordningskontoren, som år 1968 var sex till antalet, och biståndsattachébefattningen, för vilken instruktion hade fastställts den 29 april 1966, ändrad den 28 juni 1968, skapades år 1968 biståndskonioren (Development Cooperation Office). Detta skedde "genom att de gamla samordningskontoren ställdes under biståndsatta-chéemas ledning och/eller i länder utan attaché genom att samordnings­kontoret frigjordes från sina bindningar till projekten och gjordes till se­parata enheter med en biståndskontorschef som löd direkt under SIDA. Kontoren skulle vara organisatoriska enheter inom SIDA samt erhålla instruktioner och uppdrag från SIDA. Gentemot värdländerna skulle de formellt utgöra en särskild enhet inom de svenska ambassaderna. På sikt borde, i mån av erforderlig personal, kontorens roll vidgas avsevärt. Ef­ter hand förordnades alla biståndskontorschefer till biståndsattachéer. Sedan budgetåret 1971/72 har biståndskontorens roll i utvecklingssamar­betet vuxit påtagligt.

Biständskonlorens kapacitetsutveckling.

Budgetåret 1971/72 fanns åtta biståndskontor Botswana, Etiopien, Indien, Kenya, Pakistan, Tanzania, Tunisien och Zambia samt en permanent representant vid FN:s livsmedelsorganisation (FAO) i Rom. Den utsända personalen uppgick till ca 50 personer. Vid SIDA uppgick personalstyrkan vid samma tidpunkt till ca 300 fast anställda, uttryckt i heltidstjänster, exkl. extra tjänster, arvodesbefattningar och annan per­sonal utanför lönestaten. Utgifterna för biståndskontoren uppgick till S,4 milj. kr. mot 20,5 milj. kr. för hemmamyndigheten. För personalen vid biståndskontoren fanns inga tjänster inrättade. De var arvodes-anställda och i normalfallet tjänstlediga från SIDA.

Vid ingången av budgetåret 1978/79 fanns biståndskontor inrättade eller under inrättande i 14 länder, särskilt SIDA-finansierade handläg­gare av biståndsärenden på en ambassad (Portugal) samt 78 över bi­ståndsanslagen finansierade tjänster vid svenska beskickningar. Bi­ståndskontoren i Guinea-Bissau, Mogambique och Botswana fullgör helt eller delvis ett biståndskontors uppgifter i Kap Verde, Swaziland resp. Lesotho.

Integration av ambassader och biståndskontor. Parallellt med biståndskontorens expansion under 1970-talet har en

Prop. 1978/79:113

26

integration av ambassad cch biståndskontor genomförts. Från utrikesde­partementels sida togs år 1972 initiativet till en för departementet och SIDA gemensam översyn av biståndskontorsorganisationen syftande till "en förstärkt integration av biståndskontoren i beskickningarna".

Översynen ledde år 1973 fram till förslag om nya riktlinjer, som god­kändes av utrikesministern. De byggde på principen att "biståndskonio­ren skulle bli enheter inom beskickningarna även gentemot svenska myndigheter" och således ställas "under beskickningschefens ledning". Deras inrättande skulle beslutas av regeringen på förslag av SIDA. Inte­greringen förutsatte "att SIDA ges rätt att parallellt med departementet inom områden för sin behörighet direkt instruera beskickningen i stället för att, som i nuläget, instruera bislåndskontoret". Instruktionsrätten skulle gälla "även gentemot beskickningen i mottagarland som saknar biståndskontor".

Genom de nya riktlinjerna skulle en långtgående administrativ inte­grering uppnås, i syfte att få till stånd ett effektivt och ändamålsenligt utnyttjande av utlandsmyndighetens totala resurser.

Rollfördelningen mellan utrikesdepartementet, SIDA och andra organ

Är 1970 samlades hela det departementala ansvaret för frågor rö­rande internationellt utvecklingssamarbete inom en ny avdelning inom utrikesdepartementet den s. k. u-avdelningen. Dess huvuduppgifter är att bereda regeringsbeslut och vara huvudansvarig för inlernationella förhandlingar rörande utvecklingssamarbete. I prop. 1970: 44 framhölls att rollfördelningen mellan departement och verk avsågs "bli principiellt densamma som tidigare". Avdelningens inrättande föranledde ingen änd­ring i SIDA:s instruktion. I praktiken ledde dock "u-avdelningens" in­rättande tiU en ny rollfördelning mellan styrelsen och departementet vad gäller de internationella organisationernas verksamhet.

De allmänna bidragen till FN-organen, de regionala utvecklingsban­kerna m. fl. internationella program bereds inom u-avdelningen, som också har burit huvudansvaret för beredningen av Sveriges agerande i biståndspolitiska frågor inom FN:s handels- och utvecklingskonferenser (UNCTAD), nord-syd-dialogen och andra fora där frågor rörande den nya ekonomiska världsordningen behandlas.

Det primära ansvaret för några av 1970-talets stora internationella konferenser, t. ex. världslivsmedelskonferensen och sysselsättningskonfe­rensen, har vilat på berörda fackdepartement. U-avdelningen och be­rörda myndigheter har medverkat inom ramen för de särskilda arbets­grupper som har tillsatts för ändamålet. De internationella valutafrå-goma, vars betydelse för u-Iändema alltmer har uppmärksammats, handläggs inom det nuvarande ekonomidepartementet.

I biståndspolitiska utredningens huvudbetänkande (SOU  1977: 13)

Prop. 1978/79:113

27

Sveriges samarbete med u-läiidcriia underströks vikten av en mera syste­matisk samordning av den svenska u-Iandspolitiken i dess helhet. Ansva­ret borde nalurligen falla på utrikesdepartementet. I prop. 1977/78: 135 om riktlinjer för intemationellt utvecklingssamarbete m. m. meddelas att regeringen i syfte alt "underlätta en mer systematisk överblick och granskning av områden där u-landspolitiska ställningstaganden blir er­forderliga" har beslutat inrätta en samrådsgrupp med representanter för berörda departement. Samrådsgruppen har inlett sin verksamhet och har hittills hållit två möten.

SlDA:s direkta medverkan i det multilaterala samarbetet består idag främst av multilateral rekrytering samt den s. k. ämnesinriktade verk­samheten. Därmed avses det finansiella stöd som Sverige, utanför de all­männa bidragen till FN-organens verksamhet, lämnar dessa för genom­förande av "insatser på ämnesområden som SIDA bedömer vara av sär­skild betydelse för u-Iändemas utveckling och där de intemationella in­satserna anses otillräckliga" (prop. 1976/77: 100, bil. 5).

Därutöver medverkar SIDA som remiss- och utredningsorgan åt utri­kesdepartementet i multilaterala frågor. Verket har också medverkat i förberedelsearbetet inför flertalet av 1970-taIets stora internationella konferenser. I styrelsens anslagsframställningar redovisas erfarenheter av den multilaterala biståndsverksamheten såväl som styrelsens syn på hur den svenska u-landspolitiken bör utformas.

SIDA:s huvudsakliga ansvarsområde utgörs av utvecklingssamarbetet med det 20-taI länder med vilka Sverige bedriver ett långsiktigt utveck­lingssamarbete samt stödet till flyktingar och befrielserörelser i södra Afrika, humanitärt bistånd till Latinamerika, katastrofbistånd, bidrag till enskilda organisaiioner och de s. k. särskilda programmen. Dessutom har SIDA myndighetsansvar för den statligt finansierade u-landsinfor­mationen.

Ansvaret för att framlägga förslag till fördelning av disponibla me­del för flyktingar och befrielserörelser i södra Afrika har hittills åvi­lat flyktingberedningen, i vilken utrikesdepartementet samt SIDA, som innehar ordförandeposten, varit representerade. Sekretariatet för flyk­tingberedningen har varit förlagt till SIDA och en tjänsteman från u-av­delningen har ingått däri. I prop. 1977/78: 100 (bil. 6) föreslogs att be­redningens mandat skulle vidgas till att omfatta humanitärt bistånd överhuvud taget, vilket också blev riksdagens beslut. Genom regerings­beslut i juni 1978 har beredningen ombildats till en beredning för hiirria-nitärt bistånd med högst 20 ledamöter. SlDA:s generaldirektör är allt­jämt ordförande. Beredningens sekretariat är liksom tidigare förlagt till SIDA och en tjänsteman från utrikesdepartementet ingår även fortsätt­ningsvis i sekretariatet.

Medel för katastrofbistånd är fr.o.m. budgetåret 1977/78 samlade under anslaget C 2. Bilateralt utvecklingssamarbete. SIDA har huvud-

Prop. 1978/79:113

28

ansvaret för såväl beredning av ärenden som verkställighet av beslut. Samråd sker i den inom utrikesdepartementet år 1972 inrättade kata-strofgriippen, vari SIDA och Röda Korset är företrädda. SIDA:s gene­raldirektör är sedan år 1977 ordförande i gruppen vars sekretariat är för­lagt till verket.

Bislåndsmedel tas sedan budgetåret 1975/76 i anspråk för försöks­verksamhet rörande utbildningssamarbete med vissa u-länder och annat s. k. bredare samarbete. Bredare samarbete handläggs i vissa fall av SIDA, i andra av den år 1975 inrättade utbildningsberedningen. I bered­ningen, som f. n. har sitt sekretariat förlagt inom utbildningsdeparte­mentets huvudtitel, ingår representanter för utrikes-, budget-, utbild­nings-, handels-, arbetsmarknads- och industridepartementen samt SIDA. Representanten från utbildningsdepartementet är ordförande i beredningen. Beredningens uppgifter vad gäller kommersiellt utbild­ningssamarbete kommer under år 1979 att övertas av det halvslatliga ut­bildningsbolaget (SWEDEC), som inrättades år 1978.

Ar 1975 inrättades importkontoret för u-landsprodukter (IMPOD), som är ett helstatligt organ under handelsdepartementet. Kontorets verksamhet syfiar till att hjälpa u-länderna att öka sin export till Sve­rige. Arbetsuppgifterna består i att till u-landsexportörer lämna infor­mation och handledning om de kommersiella avsättningsmöjligheterna och marknadsförhållandena i Sverige samt förmedla kontakter med den svenska marknaden och med svenska företag. Kostnaderna för IMPOD:s verksamhet bestrids av biståndsmedel. Medelsbehovet beräknas efter samråd med chefen för handelsdepartementet.

IMPOD:s verksamhet som inleddes på försöksbasis, har nyligen granskats av RRV. RRV:s revisionsrapport överlämnades till handels­departementet i september 1978. På grundval härav föreslås i prop. 1978/79: 100 (bil. 17) att IMPOD ges en permanent ställning. Dess rådgivande nämnd föreslås bli ersatt av en styrelse.

Ar 1975 inrättades beredningen för u-landsforskning (SAREC) be­stående av riksdagsledamöter, forskare från olika områden, företrädare för utrikes- och utbildningsdepartementen samt SIDA. Beredningen in­rättades i syfte att "... främja sådan u-landsforskning som kan under­lätta för u-Iänderna att utvecklas mot ökat självbestämmande och mot ekonomisk och social rättvisa".

1 avvaktan på att den biståndspolitiska utredningen slutförde sitt ar­bete var biståndsministern inte beredd att föreslå ett fristående organ. En beredning, vars ledamöter representerade forskningen och det all­männa, med "rådgivande och initierande ställning i förhållande till de instanser som nu beslutar i forskningsärenden, dvs. regering och riks­dag", föredrogs. Dess uppgift borde, enligt propositionen, vara att "avge rekommendationer om omfattning, inriktning och fördelning av det to­ tala svenska stödet för u-landsforskning liksom om enskilda forsknings-

Prop. 1978/79:113

29

insatser". På eget initiativ och efter egna utredningar skulle den också kunna föra fram förslag till forskningsinsatser.

"Av administrativa skäl och för att kravet om u-landscentrering av forskningen lättare skall kunna uppfyllas", föreslogs beredningens sekre­tariat föriagt till SIDA.

Riksdagen beslöt den 18 oktober 1978 att godkänna inrättandet av en fond för industriellt samarbete med u-länder (SWEDFUND) (prop. 1977/78: 135, UU 1978/79: 1, rskr 1978/79: 9). Dess huvuduppgift skall vara att främja tillkomst och utveckling av tillverkande företag i u-län­derna i enlighet med dessa länders planer och prioriteringar.

I fondens styrelse, som utses av regeringen, ingår representanter från utrikes-, handels- och industridepartementen, SIDA samt personer med erfarenhet från u-landsverksamhet, industri, bankväsende, kooperation och facklig verksamhet.

Fonden inledde sin verksamhet i december 1978. För budgetåret 1978/79 har till fondens grundkapital anslagits 35 milj. kr. och för bud­getåret 1979/80 beräknas ytterligare 35 milj.

Biståndsutbildningsnämnden (BUN) inrättades den 1 juli 1971. Verk­samheten förlades lill Sandöverken i Kramfors kommun i lokaler som förvaltas av civilförsvarsstyrelsen.

Utbildningen skall enligt prop. 1970: 162 "syfta till alt skapa en re­serv för rekrytering av svensk personal för bilateralt och multilateralt utvecklingssamarbete". Den skall vidare "syfta till att skapa möjlighe­ter att komplettera den tekniska kontingenten i beredskapsstyrkan för FN-tjänst och att sälla upp särskilda kontingenter för katastrofhjälp om sådan hjälp begärs från Sverige". Slutligen skall ulbildningen ha som mål att "skapa vidgade möjligheter för organisationer att rekrytera per­sonal för biståndsinsatser och för katastrofhjälp". Rekryteringen till ut­bildningen skall inriktas på yrkesgrupper som efterfrågades av SIDA.

För att leda och genomföra bistånds- och katastrofutbildningen och för alt besluta om antagning till utbildningen m. m. inrättades en sär­skild nämnd med ett kansli och en utbildningsorganisation till sitt förfo­gande.

Ar 1975 överfördes ansvaret för nämnden från försvarsdepartementet till utrikesdepartementet. Medel anvisas sedan budgetåret 1975/76 över biståndsanslaget C5. Biståndsutbildningsnämnden.

I nämnden har sedan inrättandet ingått representanter för SIDA (ord­förande och vice ordförande), försvarsstaben, civilförsvaret, Röda Kor­set och Rädda Barnen samt de politiska ungdomsförbunden. Internatio­nell kyrkotjänst har varit representerad sedan år 1975.

3.2 Rollfördelningen i utvecklingssamarbetet

I det föregående har jag i anslutning till BPU:s betänkande lämnat en redogörelse för hur administrationen av Sveriges utvecklingssamarbete

Prop. 1978/79:113

30

cch ansvarsfördelningen mellan olika departement och myndigheter har utvecklats. Utvecklingssamarbetet med u-länderna engagerar ett flertal departement och statliga myndigheter. Detta gäller biståndet i snäv be­märkelse. Del gäller naturligtvis i än högre grad det u-landspolitiska samarbetet i allmänhet.

I fråga om arbetsfördelningen mellan regeringens kansli och berörda förvaltningsorgan, främst SIDA, konstalerar utredningen atl en i huvud­sak lämplig rollfördelning nu har vuxit fram. På vissa punkter ser dock utredningen ett behov av preciseringar och i något fall vissa organisato-jiska förändringar. Detta gäller främst SlDA:s roll i det multilaterala samarbelel och u-landspoliliken, administrationen av det bredare samar­betet samt BUN:s och SAREC:s roll i utvecklingssamarbetet. Jag åter­kommer senare lill ulredningens förslag i dessa frågor.

Ulredningens synpunkter på frågan om integration av ambassad och biståndskonlor avser jag inte behandla nu. Frågan behandlas f. n. av den utredning om utrikesrepresentationen (UD 1978: 02) som regering­en tillsatte år 1978. Statsmakternas ställningstagande bör därför anstå lill dess förslag i denna fråga föreligger från utredningen.

BPU beionar vikten av att samordningsproblemen mellan organen med inriktning pä utvecklingssamarbete ständigt uppmärksammas. Vi­dare underslryker ulredningen att nya organ bör inrättas endast om starka skäl talar därför. En uppsplittring på alltför många organ kan leda till kompetenstvisler och samordningsproblem samt komplikationer i förhållande till u-ländema.

Utredningens bedömning delas i stort sett av remissorganen. Några av dem bl. a. LO, TCO och Sveriges Industriförbund efterlyser dock en mer inträngande analys av arbetsfördelningen mellan berörda organ för att på den grundvalen nå fram till en så effektiv samordning av den svenska biståndspolitiken som möjligt.

SIDA tar i sitt remissyttrande upp samordningen mellan departement, verk och andra myndigheter på biståndsområdet. Verket konstaterar att flera nya institutioner nyligen har inlett sitt arbete och menar att hittillsvarande erfarenheter pekar på brister i samordningen. Enligt SIDA behövs analyser av det nya lägets organisatoriska och institutio­nella krav och förslag om hur samordningen skall ske. De närmaste åren bör därför betraktas som en försöksperiod. Om ett eller ett par år bör det ske en allsidig utvärdering av uppgifterna för de inom utvecklings­samarbetet verksamma institutionerna.

Jag delar utredningens bedömning alt det nu, på det hela taget, existe­rar en lämplig rollfördelning mellan de i utvecklingssamarbetet medver­kande departementen och myndigheterna. Samtidigt delar jag uppfatt­ningen att arbetsfördelningen och samordningen mellan berörda organ bör göras till föremål för en fortlöpande diskussion och översyn. Inte minst angeläget är detta i fråga om nya institutionella arrangemang och nya arbetsuppgifter.

Prop. 1978/79:113

31

Tillkomsten av nya organ under de senaste åren SAREC för forsk­ning, IMPOD för u-landsimporl, SWEDFUND för industrisamarbete samt organ för tjänsteförsäljning och bredare samarbete har förbätt­rat våra möjligheler lill samarbete med u-Iänderna. Jag finner det san­nolikt att det under de närmaste åren inte skall behöva inrättas några nya institutioner. Det gäller nu i första hand att utveckla och förstärka dem vi har så att de i samverkan kan genomföra den u-landspolitik som statsmakterna fastställer.

Förutsättningarna för en samordnad biståndspolitik förbättrades, som ulredningen konstaterar, genom alt det departementala ansvaret för bi­ståndsanslagen år 1970 samlades i utrikesdepartementet. Det ökade be­hovet av interdepartemental samordning för att utveckla en sammanhål­len u-landspolitik tillgodoses genom den av regeringen år 1978 inrät­tade u-landspolitiska samrådsgruppen med representanter för olika de­partement. Denna samrådsgrupp, vars uppgifter redovisas i prop. 1977/ 78: 135 om riktlinjer för internationellt utvecklingssamarbete m. m., ul­gör ett komplement till de traditionella formerna inom kanslihuset för samråd. Den påverkar inle ärendefördelningen mellan departementen. Däremot är den ett uitryck för regeringens avsikt att låta ett u-landspo-litiskl synsätt påverka regeringsbeslut som bereds inom ett flertal depar­tement.

Utredningen har noterat att SIDA inte är representerad i samråds­gruppen. Med lanke på den särställning SIDA intar när det gäller våra förbindelser med u-Iänderna anser jag att SIDA bör vara representerad i den u-landspolitiska samrådsgruppen. Samtidigt finns givelvis möjlig­heler att adjungera andra berörda myndigheter till samrådsgruppen. SlDA:s utredningskapacitet bör kunna utnyttjas även för frågor inom u-landspolitiken. Slutligen har SIDA en viktig roll att spela i fråga om information och opinionsbildning i u-landspolitiska frågor som jag fram­höll i avsnittet om u-landsinformationen.

3.3 SIDArs och biståndsambassadernas roll i fräga om det multilaterala utvecklingssamarbetet

I instruktionen för SIDA (SFS 1973: 687) sägs alt styrelsen skall handlägga ärenden som rör samarbele med mellanstatliga organisationer "i den omfattning regeringen särskilt föreskriver". Instruktionen ålägger vidare styrelsen alt "följa utvecklingen såväl i utvecklingsländerna som på biståndsverksamhetens område i Sverige, i andra biståndsgivande länder och hos internationella organ samt samla, ordna Och tillhanda­hålla uppgifier härom."

SIDA:s direkia medverkan i det multilaterala samarbetet består främst av rekrytering för multilaterala biståndsorgan samt den s. k. äm­nesinriktade  verksamheten.  Därutöver medverkar SIDA som remiss-

Prop. 1978/79:113

32

och utredningsorgan åt utrikesdepartementet i multilaterala frågor. Ver­ket har också medverkal i förberedelsearbetet inför flertalet av 1970-ta­lels stora internationella konferenser och genom alt SIDA-tjänstemän-nen kan ingå i svenska delegationer i möten i inlernationella organisatio­ner. 1 styrelsens anslagsframslällning redovisas erfarenheter av den mul­tilaterala biståndsverksamheten liksom styrelsens syn på hur den svenska u-Iandspoliliken bör utformas. En informell samrådsgrupp i multilaterala frågor mellan u-avdelningens multilaterala enhet och SIDA möts regelbundet.

Utredningen konstaterar alt det har vuxit fram en väl fungerande ar­betsfördelning mellan SIDA och utrikesdepartementet. Remissvaren ger överlag också stöd för denna uppfattning. Flertalet remissorgan instäm­mer i utredningens uppfattning alt SIDA:s omfattande direkta erfaren­heter av utvecklingssamarbetet och kunskaper om de internationella or­ganisationernas biståndsverksamhet bör utnyttjas för Sveriges agerande i de multilaterala biståndsorgan och andra internationella fora där ut­vecklingsfrågor behandlas.

Jag ser ingen anledning föreslå någon omprövning av den nuvarande arbetsfördelningen mellan utrikesdepartementet och SIDA. Liksom ut­redningen vill jag understryka vikten av att det mellan SIDA och rege­ringens kansli existerar ett väl fungerande samråd och samarbete om de multilaterala utvecklingsfrågorna. Jag räknar med att SIDA:s utred­ningskapacitet även för framtiden skall utnyttjas i samband med bered­ningen av Sveriges agerande inom internationella organisationer samt att SlDA:s sakkunskap utnyttjas även för övrigt i samband med det in­lernationella förhandlingsarbelel.

Ulredningen liksom ett stort antal remissorgan har betonat vikten av att de svenska ambassaderna och biståndskonioren effektivt utnyttjas när det gäller att följa de internationella organisationernas verksamhet och lämna bidrag till underlag för svenskt agerande i dessa organ. Jag delar denna uppfattning. Det är angeläget att utlandsmyndigheternas sakkunskap utnyttjas till fullo. Våra ambassader i u-länderna har van­ligen lätt tillgång till resp. regerings syn på de mellanstatliga organens verksamhet och goda möjligheter att få inblick i det multilaterala ut­vecklingssamarbetet på fältet. De har därför värdefulla bidrag att lämna tili vårt arbete inom de mellanstatliga biståndsorganen,

3.4 Administrationen av bredare samarbete

Genom beslut den 15 maj 1975 inrättade regeringen en kommitté, se­dermera kallad beredningen för internationellt utbildningssamarbete, ut-biidningsberedningen, med uppgift att "planera, samordna och successivt utvärdera en försöksverksamhet rörande utbildningssamarbete med vissa utvecklingsländer". Avsiklen var att verksamheten skulle genomfö-

Prop. 1978/79:113

33

ras på kostnadstäckningsbas. Beredningen sorterar under utbildningsde­partementet. Verksamheten avsåg inledningsvis alt tillgodose den efter­frågan på utbildningsinsatser, främst i anslutning till industriprojekt, som aktualiserades inom ramen för de samarbetsavtal som Sverige har ingått med Algeriet, Libyen, Egypten, Iran och Irak. Utbildningsbered­ningens uppdrag har efter hand vidgats till att omfatia även vissa andra länder, främst Nigeria, Kuwait, Tunisien och Jamaica.

Biståndsmedel har disponerats för viss del av verksamheien. Inom an­slagsposten för bredare samarbete under anslaget C 2. Bilateralt utveck­lingssamarbete disponerar beredningen innevarande budgetår 28 milj. kr. Medlen är avsedda för projektsamarbete med bl. a. Algeriet, Egyp­ten, Jamaica och Tunisien. Högst 2 000 000 kr. får användas för förbe­redelse av kurser som anordnas genom beredningens försorg.

På gmndval av en utredning inom handelsdepartementet begärde re­geringen i prop. 1976/77: 83 om exportfrämjande ålgärder avseende u-länder i februari 1977 riksdagens bemyndigande att få teckna aktier i ett halvstatligt bolag inriktat på försäljning av utbildnings- och förvalt­ningskunnande i vid mening. Detta bolag, som nu har kommit till stånd under namnet SWEDEC INTERNATIONAL AB, förutses försälja ut­bildningstjänster och därvid kunna överta beredningens funktion vad avser försäljning av sådana tjänster.

Genom en skrivelse den 11 maj 1978 till regeringen har ulbildningsbe-redningen fäst regeringens uppmärksamhet på att beredningens verk­samhet har kommit att vidgas till områden som inte kan överföras till bolaget. Beredningen anför bl. a. att den har fått vissa myndighetsfunk­tioner och menar att dessa har motsvarat "det aktiva engagemang från den svenska statens sida som har efterlysts från olika u-Iänder". Den har t. ex. uppträtt som representant för regeringen i bilaterala diskussioner om bl. a. utbildningssamarbete. Vidare har den fått ett växande bered­nings-, förvaltnings- och uppföljningsansvar för biståndsmedel.

Beredningen gör bedömningen att den har fyllt ett reellt behov, som kan antas komma att förslärkas med ökande intresse för u-landssamar-bete.

Skrivelsen har remitterats av utbildningsdepartementet. Flertalet re­missorgan, som har yttrat sig över beredningens skrivelse, har tillstyrkt att beredningen bibehålls och att dess funktion som samråds- och be­redningsorgan permanentas. Detsamma gäller de remisser över BPU:s betänkande om biståndets organisation som berör beredningens verk­samhet. SIDA förordar att beredningens verksfunktion handläggs som en del av eller i nära samordning med SIDA.

BPU behandlar frågan om hur det s. k. bredare samarbetet skall ad­ministreras och berör samtidigt utbildningsberedningen. BPU framhål­ler därvid att den bästa lösningen tills vidare torde vara att överföra be­redningen till utrikesdepartementet samtidigt som den omvandlas till

Prop. 1978/79:113

34

en beredning för bredare samarbele. BPU anser också att SIDA, liksom hittills, borde kunna svara för handläggningen av delar av det bredare samarbetet. I vissa fall torde det också kunna visa sig lämpligt att anlita något konsultbolag såsom det nya utbildningsbolaget SWEDEC INTER­NATIONAL AB, SWEDTEL, SWEDPOWER, Statskonsult Internatio­nal AB m. fl. eller låta det egna sekretariatet ansvara för insatsens hand­läggning. BPU framhåller vidare att SIDA i sina årliga anslagsframställ­ningar bör framföra förslag och synpunkter i vad avser den del av be­redningens verksamhet som finansieras med bislåndsmedel. Därigenom underlättas en offentlig diskussion om det bredare samarbetet.

Utbildningsministern anmälde efter samråd med mig i prop. 1978/79: 100 (bil. 12) regeringens avsikt att låta omvandla beredningen till ett varaktigt organ. Samtidigt anfördes att förslag om slutlig lokalise­ring, omfattning och uppgifter skulle anmälas för riksdagen i denna pro­position.

Det bör bli möjligt för beredningen att till SWEDEC INTERNATIO­NAL AB successivt överlämna det administrativa ansvaret för kommer­siell försäljning av utbildningstjänster. Kvar står då, som jag tidigare har framhållit i anslutning till redovisningen av beredningens skrivelse, vissa administrativa samt biståndsanknulna uppgifter för beredningen. Att fullfölja dessa bör ligga i beredningens fortsatta mandal.

Mot den bakgrunden bör enligt min uppfattning beredningens fram­tida uppgifter kunna sammanfattas i följande tre punkler:

att stå till regeringens förfogande för förmedlings- och kontaktupp­gifter som syftar till att stärka Sveriges förbindelser med enskilda u-länder;

atl, vid behov, bereda och genomföra insatser som bestrids helt eller delvis med medel för bredare samarbete;

att övergångsvis förmedla vissa utbildningstjänster på kommersiella villkor men utan krav på vinst.

Huvuddelen av beredningens insatser torde komma att bestridas med medel för bredare samarbete. Beredningen bör dock sträva efter att så­väl intressenter i u-länder som andra svenska intressenter, exempelvis förelag, bidrar med resurser till de insatser som görs. Rörande riktlinjer för bredare samarbete får jag hänvisa lill prop. 1978/79: 100 (bil. 6, s. ] 09 f.). 1 dagens läge ansvarar såväl beredningen som SIDA och svenska institutet för insatser bekostade med medel för detta ändamål. Även för framtiden bör det bli fråga om en bedömning från fall till fall om vilken myndighet som skall svara för verksamhet som bekostas med medel ur posten Bredare samarbete. Ett nära samarbete i hithörande frågor mellan beredningen och SIDA är angeläget. Det bör ske på såväl sekretariats­planet som genom SIDA:s fortsatta deltagande i beredningen. Såsom ulredningen framhåller bör SIDA i sin årliga anslagsframställning kunna framföra förslag och synpunkter på den del av beredningens

Prop. 1978/79:113

35

verksamhet som finansieras med bislåndsmedel. Jag förutsätter också ett nära samarbete mellan beredningen och svenska institutet.

Beredningen är knuten till utbildningsdepartementet. I och med att dess ansvarsområde efter hand har vidgats från utbildning till tjänster och kunskapsöverföring i allmänhet försvagas skälen för en anknytning till detta departement. Med tanke på innehållet i uppgiftema har en an­knytning till flera departement diskuterats. Enligt min mening bör emel­lertid i första hand fästas avseende vid beredningens roll som ett instru­ment för Sveriges u-landspolitiska agerande gentemot enskilda u-länder. Denna övergripande uppgift talar för dess anknytning till utrikesdepar­tementet. Rent allmänt gäller att samordning av Sveriges politik gent­emot enskilda länder ankommer på utrikesdepartementet. Jag ansluter mig därför till den av utredningen framförda tanken att beredningen överförs till utrikesdepartementet. I sin skrivelse till regeringen den 11 maj 1978 underströk beredningen det kontinuerliga behovet av samråd inom regeringens kansli i de frågor som handläggs av beredningen. Be­redningens nuvarande sammansättning har säkerställt detta. Enligt min mening bör beredningen därför i framtiden ha i huvudsak den samman­sättning som den har idag. Av hänsyn till den vikt kunskapsöverföring skall ges i beredningens arbete ser jag emellertid ingen anledning att ändra beredningens namn enligt utredningens förslag till beredning för bredare samarbete. Däremot bör den officiellt heta utbildningsbered­ningen som den f. n. kallas.

Kostnaderna för beredningens sekreteriatsfunktion har hittills be­stritts med medel från utbildningsdepartementets kommittéanslag. När beredningen nu överförs till utrikesdepartementets huvudtitel kommer nuvarande arvodestjänster som omfattar tre handläggartjänster och en och en halv assistent/biträdestjänst att omvandlas till extra ordinarie tjänster vid beredningen. Medelsbehovet härför bedömer jag till högst 600 000 kr. för budgetåret 1979/80. Dessa kostnader bör bestridas från anslaget C 2. Bilateralt utvecklingssamarbete, posten Ofördelad reserv. Övriga kostnader för beredningen bör belasta posten Bredare samarbete under samma anslag.

3.5 Biståndsförvaltningens organisation

3.5.1 SIDAis huvuduppgifter

SIDA är enligt sin instruktion "central förvaltningsmyndighet för det direkta utvecklingssamarbete som Sverige bedriver med utvecklingslän­der". I prop. 1977/78: 135 om riktlinjer för internationellt utvecklings­samarbete m. m. underströk biståndsministern att det direkta samarbetet med särskilda länder till sin helt dominerande del bör inriktas på pro­gramländerna och att samarbetet med dessa länder därmed blir SlDA:s centrala arbetsuppgift. Utöver utvecklingssamarbetet med enskilda län-

Prop. 1978/79:113

36

der svarar SIDA för planering och administration av ämnesinriktad verksamhet, biträdande experter, katastrofbistånd, stöd till flyktingar och befrielserörelser, stöd för enskilda organisationers biståndsverksam­het saml u-landsinformation. Biståndsministern framhöll också att den ändamålsbestämda biståndsgivningen till FN-organen utgör "ett väsent­ligt inslag i biståndsarbetet". SIDA:s roll i det multilaterala samarbetet och u-landspolitiken har jag tidigare behandlat i anslutning till utred­ningens betänkande.

Jag förordar ingen ändring av SIDA:s nuvarande ansvarsområden. Ifråga om SIDA:s organisaiion utgår jag liksom utredningen från de ar­betsuppgifter som redan åvilar SIDA och som på vissa punkter har pre­ciserats i det föregående. En mer fullständig behandling av SIDA:s olika arbetsuppgifter anser jag inte behövlig i delta sammanhang. Jag be­gränsar mig därför till vissa aspekter av samarbetet med programlän­derna och dess förutsättningar. Jag kommer t. ex. inte att beröra det omfattande arbele som uiförs av SIDA:s administrativa enheter och in­formationsbyrån.

Med lanke på den centrala plals som samarbetet med programlän­derna intar i SIDA:s verksamhet har utredningen särskilt uppehållit sig vid de krav som detta samarbete ställer. Utredningen betonar den osäk­ra miljö i vilken utvecklingssamarbetet bedrivs. Regimer och utveck­lingspolitik förändras. Kulturella, sociala, ekonomiska och politiska fak­torer varierar. Därtill kommer, som utrikesutskottet uttrycker det, "den konflikt som under stundom kan uppstå mellan de svenska bislåndspoli­tiska målen och ett moltagariands utvecklingspolitik" (UU 1978/79: 1). Dessa och andra faktorer försvårar planeringen och genomföran­det av utvecklingssamarbetet.

Utvecklingen i vart och ett av länderna behöver följas noga. Aktuell landkunskap är, som utredningen betonar, av stor betydelse för SIDA:s möjligheter att genomföra ett utvecklingssamarbete i enlighet med de bi­ståndspolitiska målen. Behovet av land- och sektoranalyser understryks av utredningen, som särskilt framhåller värdet av problemorienierade analyser mot bakgrund av de bislåndspolitiska målen. Sådan dokumen­tation bör rimligen kunna öka vår förståelse av samarbetsländernas problem och vår förmåga att lämna meningsfulla bidrag till de berörda u-ländernas utvecklingsansträngningar.

Av avgörande betydelse för SIDA:s möjligheter att lämna ett effek­tivt bistånd är också verkets kunskap om och förmåga att samarbeta med den svenska resursbasen. Detta samarbete är av mycket omfattande slag. Det sträcker sig från rekrytering och utbildning av experter och upp­handling av varor till SIDA:s numera omfattande utnyttjande av kon­sulter.

Till SIDA:s ansvarsområde hör också en utveckling av kunnande och intressen hos de människor, myndigheter, institutioner och företag som

Prop. 1978/79:113

37

skall engageras i utvecklingssamarbetet. SlDA:s förmåga att utveckla och förmedla kunskap samt tillhandahålla varor är avgörande för kva­liteten på svenskt bistånd. SlDA:s perspektiv kan naturligtvis inte be­gränsas endast till den svenska marknaden. Svenskt bistånd av hög kva­litet förutsätter också god överblick av den forskning och det utveck­lingsarbete som sker internationellt. Inte minst behöver SIDA för det di­rekta utvecklingssamarbetet nära kontakt och tillfälle till erfarenhetsut­byte med de internationella biståndsorganen. Bl. a. ger det ämnesinrik­tade biståndet tillfälle därtill samtidigt som det ger Sverige möjlighet att påverka del internationella utvecklingsarbetet på betydelsefulla ämnes­områden.

De förutsättningar, som jag här har nämnl, är vikliga för vad utred­ningen kallar SlDA:s två huvuduppgifter i samarbetet med programlän­derna. Den ena av dessa är alt vara den svenska parten i utformingen av samarbetsprogrammen. Detta arbete kräver goda kunskaper om vart och ett av mottagarländerna. Det förutsätter också god kännedom om SIDA:s och den svenska resursbasens kapacitet inom olika ämnesområ­den. Den andra huvuduppgiften gäller resursöverföringar inom samar-belsprogrammen. Den uppgifien släller stora krav på fackkunskap, överblick över resurser och förmåga att upphandla och ställa till förfo­gande vad programlandet ifråga behöver. Detta är två likvärdiga delar av vårt samarbete med programländerna.

3.5.1.1 Utgångspunkter

Den snabba ökningen av det svenska biståndet under de senasle tio åren och de betydande förändringar i utvecklingssamarbetets utform­ning som har skett bl. a. införandet av landprogrammering har ställt kravet på flexibilitet i SIDA:s arbetsformer.

SIDA har därtill att verka i en svår och varierande arbetsmiljö. Det är angeläget att förändringar ifråga om de krav som SIDA ställs inför möts med beredskap till anpassning inom verket. En förutsättning för att organisatoriska förändringar smidigt skall kunna vidtas är att SIDA, som hittills, lämnas stor frihet alt själv besluta i fråga om de administra­tiva formema för arbetet. Mina överväganden i det följande görs mot bakgrunden av detta synsätt.

På många områden har verksamheten funnit effektiva former som inte påkallar någon omprövning under de närmaste åren. Delta gäller inte minst landprogrammeringen. De riktlinjer för biståndspolitiken som riksdagen fastställde på grundval av prop. 1977/78: 135 (UU 1978/79: 1, rskr 1978/79: 9) föranleder heller ingen genomgripande omprövning av det direkta utvecklingssamarbetets praktiska utformning.

Mot denna bakgrund förutsätter jag, liksom utredningen, att det di­rekta utvecklingssamarbetet under de närmaste åren kan väntas ske hu­vudsakligen i de former som nu tillämpas. Jag ansluter mig till utred-

Prop. 1978/79:113

38

ningens bedömning att någon förutsättningslös och genomgripande omprövning av SIDA:s organisation inte är påkallad. Vad som nu be­hövs är att i första hand befästa och på vissa punkter fullfölja den ut­veckling som har skett. Därmed har jag angett denna propositions be­gränsade målsättning när det gäller SIDA:s organisation.

SIDA har under de senasle åren utvecklats til! en mer fältorienterad organisation med allt vad delta innebär av anpassning till arbetsupp­gifter som främst går ut på stöd till utvecklingsarbete i en rad enskilda u-länder.

De viktigaste inslagen i denna utveckling är biståndskontorens ut­byggnad och ökade befogenheter samt den stegvisa förstärkning av den enhet inom hemmamyndigheten som svarar för samordningen av samar­betet med programländerna, nämligen länderbyrån.

Som utgångspunkt för överväganden om SlDA:s organisation vill jag ta fasta på förslag som utredningen har hämtat ur en konsultrapport som har utarbetats av Scandinavian Inslilute for Administrative Re­search (SIAR) och som utredningen ansluter sig till. En förstärkning föreslås av tre funktioner inom SIDA: ledningskapacitet, dialogkapacitet och resurskapacitet.

Med ledningskapacitet avses inte enbart administrativ ledning, utan också förmåga att ge många av verkets ledande befattningshavare förut­sättning att på egen hand göra de uttolkningar och bedömningar som är nödvändiga för verksamheten. Frågan om ledningskapacileten rör också verksamhetens planering och organisaiion i stort samt frågor om ansvarsfördelning och beslutsdelegering.

Förstärkt dialogkapacitet varmed avses förmågan att i samarbetet med programländerna rätt förstå deras utvecklingssituation och utveck­lingspolitik samt möjligheten för Sverige att positivt bidraga till denna kräver främst följande: förstärkning av biståndskontoren, fördjupat kunnande om de enskilda länderna, förbättrad fackkunskap och bättre kunskap om det svenska resursutbudet. Sådana förstärkningar kan göra den svenska biståndsorganisationen till en än mer värdefull samtalspart­ner för de länder som vi samarbetar med.

"Resurskapacitet" innebär enligt SlAR-rapporten följande: "att öka dess SlDA:s kunskaper och förmåga att mobilisera erforderliga resurser från hela det omgivande samhället. Vidare måste biståndsorga­nisationen utveckla och utbilda sin 'resursbas' för att den bättre skall stämma överens med de krav och förutsättningar som den ställs inför i samband med engagemang i u-länderna. Biståndsorganisationen måste också utveckla sina egna metoder och insikter om hur man kan utnyttja resursbasen i samtliga förekommande faser i u-landsengagemang från idégivning t. o. m. genomförande och utvärdering".

Med utgångspunkt i dessa principiella överväganden och de resone­mang som har förts i det föregående rörande SIDA:s roll och arbetsupp-

Prop. 1978/79:113

39

gifter vill jag framföra följande rörande vissa delar av SIDA:s organisa­tion.

3.5.1.2 Biståndskontoren

Först behandlar jag frågan om biståndskontorens plats och funktion. I likhet med BPU finner jag det därvid angeläget med en fortsatt de­centralisering av arbetsuppgifter och ansvar till biståndskontoren. Ka­paciteten på biståndskonioren behöver därför förstärkas både kvalitativt och kvantitativt.

Utredningen och ett flertal remissorgan har vidare understrukit beho­vet av en klar arbetsfördelning mellan huvudkontor och biståndskontor. Ansvaret för programförberedelser, insatsberedning och programgenom­förande bör normalt åvila biståndskontoren. Undantag kan naturligtvis behöva göras t. ex. för insatser som är av principiell betydelse eller av stor omfattning. Den föreslagna ordningen tillämpas redan i stor ut­sträckning; den bör genomföras så snart biståndskontorens kapacitet tillåter detta.

Jag ansluter mig således till den ståndpunkt som SIDA:s personalor­ganisationer enligt utredningen intar: "Personalorganisationerna anser att biståndskontoren i normalfallet bör svara för insatsberedningarna och för det löpande samarbetet samt beredning av samarbetsavtal. De framhåller att detla innebär krav på ökad decentralisering ull bistånds­kontoren som behöver kapacitetstillskott för de utvidgade uppgifterna" (SOU 1978: 61, s. 91).

Biståndskontorens största problem synes under senare år ha varit de­ras begränsade tillgång på kvalificerad och fackkunnig personal. En suc­cessiv förstärkning krävs i detta hänseende. Bl. a. bör den i ett par fall prövade metod, som ger fackkunniga vid biståndskontor ansvar för verksamhet i mer än ett land, kunna lillämpas i ökad utsträckning. Även för framtiden kommer dock fackkunskapen endast delvis att kunna finnas inom biståndskonioren. Den får oftast ställas till förfogande genom förmedling av sektorenheterna inom hemmamyndigheten, eller som korttidsförstärkningar från dessa.

3.5.1.3 Seklorenhelerna

SIDA har sektorbyräer för hälsovård och familjeplanering, industri, lantbruk och undervisning. Det resonemang som har förts i det före­gående och förslaget rörande biståndskontorens ökade ansvar ger kraf­tigt stöd åt en utveckling inom SIDA som stegvis har kommit att med­föra en förnyelse av sektorbyråernas funktion. Tidigare har sektorby­råernas huvuduppgift varit alt ansvara för beredning och genomförande av biståndsinsatser. Allteftersom biståndskontoren har övertagit denna funktion har sektorbyråerna i ökad utsträckning haft möjlighet att ägna

Prop. 1978/79:113

40

sig åt sina övriga uppgifter. För framliden bör dessa kunna dominera. De vikligaste uppgiftema kan sammanfattas på följande sätt:

att svara för samarbetet med resursbasen samt anskaffning och överförande av resurser;

att nära samarbeta med biståndskontoren och förslärka dessa med egen eller externt rekryterad sakkunskap främst i samband med in­satsberedningar, sektorgenomgångar, analyser och utvärderingar. En vikiig funklion i sammanhanget är att medverka i dialogen med mot­tagarlandet om verksamhetens uppläggning och inriktning;

all som utredningen har uttryckt det, aktivt verka för att nya lös­ningar på u-ländernas problem inom olika ämnesområden utvecklas. Det kan ske bl. a. genom den ämnesinriktade verksamheten i samarbete med FN:s fackorgan eller fristående institutioner;

att medverka i utformningen av Sveriges politik inom FN:s fackor­gan.

De arbetsuppgifter som jag har angivit är av sådan art att de kräver stor fackkunskap. En betydande del av det fackkunnande som behövs inom utvecklingssamarbetet måste finnas utanför SIDA inom myn­digheter, institutioner, företag och folkrörelser. Men som utredningen understryker och som biståndsministern också betonade i prop. 1977/78: 135 om riktlinjer för intemationellt utvecklingssamarbete m. m. behövs det också personal med grundliga fackkunskaper inom myndigheten. Den är nödvändig både för upphandling och styrning av konsulter och för de övriga arbetsuppgifter, som jag har nämnt: dialogen med motta­garen och medverkan i utvecklingsarbete och policy-formulering inom resp. ämnesområde. Det behövliga fackkunnandet kan naturligtvis upp­nås genom specialisering inom organisationen. I de flesta fall behöver sådan specialisering baseras på eller kompletteras med fackutbildning.

För att tillfredsställa dessa synpunkter förutsätter jag att SIDA skapar möjlighet för ökad specialisering och fackutbildning samt beaktar beho­vet av faekkompetens vid nyrekrytering till de berörda enheterna.

3.5.1.4 Avdelningsorganisation

I fråga om länderbyrån har jag redan konstaterat att den efter hand har förstärkts i samband med organisationens anpassning till landpro­grammeringen. Liksom utredningen och flertalet remissorgan anser jag att denna utveckling nu bör fullföljas. Enheten bör få ett visst kapa­citetstillskott. Dess samordnande funktion för beredning och genom­förande av samarbetsprogrammen bör stärkas. Utredningen förordar att landenheten omvandlas till en avdelning, landavdelningen.

Samtidigt som utredningen förordar upprättandet av en landavdel­ning förordar den inrättandet av ytterligare två avdelningar. I en avdel­ning vill utredningen sammanföra sektorbyråerna samt personalbi­ståndsbyrån och inköpssektionen, som samtidigt på grund av inköpsverk-

Prop. 1978/79:113

41

samhetens omfattning skulle omvandlas till en byrå. Sammanförandet av dessa enheter motiveras av att de samtliga har till uppgift att anskaffa och överföra resurser för utvecklingssamarbetet. I den tredje avdelningen skulle ingå de enheter som handlägger ekonomi- och personaladministra­tiva frägor.

Som motiv för avdelningsorganisationen anför utredningen följande: "Med dessa avdelningar synes oss flera syften kunna uppnås:

likvärdig organisatorisk ställning för SIDA:s två huvuduppgifter, och därmed förstärkt landorientering,

ett  sammanförande av  besläktad  verksamhet  och  därigenom   en bättre samordning mellan berörda enheier,

en förstärkt ledningsfunktion,

en säkrare förankring av den operativa verksamheten i verksled­ningen,

  en fastare ram för beslut och för delegering av uppgifter och ansvar.

Flertalet remissorgan tillstyrker utredningens förslag. SIDA, beskick­

ningen i Dar-es-Salaam, liksom de berörda personalgrupperna som ytt­

rar sig genom remissyttrandena från LO, TCO och SACO/SR, ifrågasät­

ter emellertid avdelningsorganisationen. Som motiv anför SIDA bl. a.

att den skulle "innebära en alltför långtgående specialisering av verks­

ledningsgruppens olika medlemmar varigenom utbytbarheten dem emel­

lan skulle ävenlyras". I slället önskar SIDA bevara den nuvarande orga­

nisationsformens flexibilitet, där avdelningscheferna ingår i verksled­

ningen och inte har administrativt ansvar för några enheter. Jag konsta­

terar emellertid att SIDA:s avdelningschefer i dagens läge har en arbets­

fördelning, som i realiteten ger dem beslutsansvar för ungefär samma

grupper av enheier som föreslås ingå i avdelningarna.

I likhet med utredningen kan jag se fördelar med att införa avdel­ningar. Steget mellan den fördelning av arbetsuppgifter som idag råder i verksledningen och den föreslagna avdelningsorganisationen är emeller­tid inte långt. Jag ser inte tillräcklig anledning för regeringen att nu ändra SIDA:s instmklion genom att fastställa en avdelningsorganisation som verkets styrelse och personalorganisationer avstyrker.

3.5.2 Verkets ledning

I det föregående har jag i anslutning till utredningens rekommenda­tioner framlagt förslag som bör kunna medföra en förstärkning av ver­kets ledningskapacitet. Ökad decentralisering till biståndskontoren och klar ansvarsfördelning mellan biståndskontoren och hemmamyndig­heten är ett exempel. Ett annat är den tidigare beskrivna utvecklingen av sektorenheternas funktioner. Ett tredje är betoningen av den samord­nande funktion som landenheten bör ha för samarbetsprogrammen.

I syfte att stärka ledningskapaciteten föreslår utredningen därtill yt-

Prop. 1978/79:113

42

lerligare tre ätgärder: inrättande av ett sekretariat för långsiktsplanering i anslutning till verksledningen, försiärkning av den ekonomiska ulred-ningskapacitelen genom inrällande av en tjänst på avdelningschefsnivå med hög ekonomisk kompetens samt omvandling av den personliga överdirektörstjänst som finns sedan 1 april 1978 till en permanent tjänst. Förslaget rörande inrättandet av ett sekretariat för långsiktsplanering in­nebär närmast att en planeringsenhet med ansvar bl. a. för budgeten, som nu finns inom ekonomibyrån, skulle föras över till verksledningen och samtidigt få ökad kapacitet för långsiktigare planeringsuppgifter.

Flertalet remissorgan, däribland statskontoret och RRV har tillstyrkt dessa förslag. SIDA avstyrker förslaget om ett sekretariat för långsikts­planering i anslutning till verksledningen och tjänsten för en utred­ningschef. SIDA anför: "Den mer långsiktiga planeringen sker genom samverkan mellan verksledningen och biståndsambassaderna/länder-byrån i fråga om det landinriktade biståndet och mellan verksledningen och seklorbyråerna när det gäller det ämnesinriktade biståndet inom de särskilda programmen. Verksledningen kan härvid stödja sig på eko­nomisk och annan expertis, som finns eller bör finnas inom utrednings­byrån eller ekonomibyråns planeringsseklion. Behovet av kapacitet för långsiktig planering är på delta sätt enligt styrelsens mening täckt. Emellerlid förutsattes att statsmakterna inrättar en ekonomljänst vid utredningsbyrån, som har föreslagits i SIDA:s anslagsframställning för budgetåret 1979/80.

"Styrelsen finner sig med andra ord inte för närvarande ha tillräck­liga skäl att bilräda ulredningens förslag om en särskild avdelnings­chef för ekonomiskt utredningsarbete."

När det gäller placeringen inom organisationen av funktionen för långsiktsplanering finner jag här ingen anledning till ställningstagande. Frågan får avgöras inom verket. SIDA behöver en förstärkning av sin ekonomisk/samhällsvetenskapliga utredningskapacitet. Detla gäller i första hand för SIDA:s egen verksamhei. Tidigare har jag bl. a. pekat på behovet av ekonomiska och sociala analyser av programländerna. Om SIDA därtill skall kunna medverka lill att få fram underlag för Sveriges agerande i olika internationella organ och effektivt bidra till utform­ningen av en svensk u-landspolitik anser jag, liksom utredningen, att en förstärkning av utredningskapacitelen vore önskvärd.

Utredningens förslag om inrättande av en överdirektörstjänst till­styrks av de remissorgan som har yttrat sig i frågan. Man anför att verksledningens omfattande arbetsuppgifter såväl i fråga om den interna ledningen av en vittförgrenad organisation och verksamhet som verkets representation i internationella och svenska organ med anknyining till utvecklingssamarbetet gör det angeläget att förslärka verksledningen med en överdirektörstjänst.

I fråga om SlDA:s ledning förordar jag ingen ändring av den orga-

Prop. 1978/79:113

43

nisation som nu gäller. I ett senare avsnitt om SAREC kommer jag dock alt förorda att SAREC:s forskningschef deltar i verksledningens handläggning av forskningsärenden.

3.6 SlDA:s kapacitet

SIDA framhåller att kapacitetsbristen inom verket f. n. är akut trots att verket fortlöpande aktivt arbetar med administrativ rationalisering. Biståndets innehåll och utformning kommer därigenom i oroande stor omfattning att avgöras av tillgången på administrativa resurser. Där­med tenderar biståndspolitikens mål enligt SIDA:s uppfattning att ur­holkas på det praktiska planet. Den typ av administrativt mera krä­vande insatser, som skulle ha bäst möjlighet att stödja åtgärder för fat­tiga befolkningsgrupper hindras t. ex. ibland av resursknapphet. Över huvudtaget har SIDA tvingats till större återhållsamhet med projektstöd än som har svarat mot mottagarländernas önskemål. I stället har man valt mera lättadministrerat imporlslöd. De administrativa resurserna är också ibland otillräckliga för den aktiva medverkan "concerned par­ticipation" som programländerna ofta begär.

I sin anslagsframslällning för budgetåret 1979/80 har SIDA föreslagit en utökning av personalen vid hemmamyndigheten med 22 kapacitetsö­kande tjänster och vid biståndskontoren med 5 nya tjänster. Utöver dessa tjänster har SIDA föreslagit att en ny revisorstjänst inrättas för bi­ståndskonioren i östra och södra Afrika. I sitt remissutlåtande över be­tänkandet (SOU 1978: 61) "Biståndets organisation" framhåller SIDA att utredningens förslag och uttalanden föranleder önskemål om ytterli­gare 14 nya tjänster varav 9 vid hemmamyndigheten och 5 vid bistånds­kontoren.

SIDA:s förslag till personalökningar har tillkommit innan statsmak­terna, på grundval av denna proposition, har tagit ställning till BPU:s förslag om biståndets organisation. Vad som här sägs om SIDA:s upp­gifter och organisation kommer verket rimligen att behöva lägga till grund för sin bedömning av del framtida personalbehovet. På vissa punkter är det ännu så länge oklart hur omfattande SIDA:s arbetsupp­gifter kommer att bli. Erfarenheter under de närmaste åren kommer t. ex. att visa omfattningen av SlDA:s befattning med bredare samar­bete. Likaså får utvecklingen visa om den förstärkning med tre tjänster som SIDA genom riksdagens bifall till prop. 1977/78: 135 om riktlinjer för internationellt utvecklingssamarbete m. m. har fått på industriområ­det är tillräcklig. Arbetsfördelningen med SWEDFUND och samarbetet med denna kan bli avgörande härvidlag.

I fråga om SlDA:s behov av resursförstärkningar drar jag följande slutsatser. Jag behandlar därvid biståndskontoren först och därefter SIDA:s organisation i Stockholm.

Prop. 1978/79:113

44

BPU betonar vikten av en fortsatt utveckling av SIDA som en fält-orienterad organisation. Jag har lidigare tillstyrkt denna utveckling. De ökade befogenheter som kontoren får genom den fortgående decentrali­seringen är en vikiig förutsättning för förskjutningen av SIDA:s arbete närmare programländerna.

En växande del av SlDA:s arbete med beredning och genomförande av insatser har redan decentraliserats till biståndskonioren. Den fortsätt­ning på denna utveckling som jag i anslutning till utredningens förslag har förordat i det föregående blir bl. a. beroende på om kontoren fåt behövlig kvalitativ och kvantitativ förstärkning. Mer omfattande kvali­ficerad medverkan från SIDA i programländernas utvecklingsarbete kräver också ökade fackkunskaper på biståndskontoren.

SIDA har också under en följd av år fört fram kravet att extra ordi­narie Ijänsler bör inrättas för all utsänd personal vid biståndskontoren. Antalet utsända vid biståndskontoren uppgår f. n. till 76 personer varav 40 personer innehar extra ordinarie tjänster, medan resterande 36 per­soner innehar arvodestjänster. SIDA förutser också ett växande behov av att förstärka biståndskontoren genom korttidsförordnanden vid till­fällig hög arbetsbelastning och hemsläller att få disponera medel mot­svarande 60 personmånader för korttidstjänstgöring vid biståndskonto­ren.

Jag anser att det finns starka skäl för en viss förstärkning av bistånds­kontorens kapacitet. Jag förordar därför att SIDA budgetåret 1979/80 tillförs sju nya tjänster med placering vid biståndskonlor varav 5 hand-läggar- och två biträdestjänster. Jag beräknar också att 16 extra ordi­narie tjänster inrättas för arvodesanställd personal vid biståndskontoren. Inrällande! av extra ordinarie tjänster vid biståndskontoren är väl moti­verat med lanke på den framtida inriktningen av SIDA:s organisation, som jag har förordat i det föregående. En fördjupad fältorientering med systematisk personalcirkulation mellan hemmamyndigheten och bistånds­kontoren är av stor betydelse. Jag vill också i likhet med BPU betona alt tjänstgöringen vid biståndskontoren skall ses som en normal och meriterande del av arbetet inom SIDA.

Mitt förslag innebär att ramen för antalet anställda vid biståndskonto­ren därmed uppgår till 83 för budgetåret 1979/80. Av dessa beräknar jag 63 extra ordinarie tjänster vid SIDA. I princip bör antalet extra ordinarie tjänster vid biståndskontoren motsvara det antal personer som rekryteras från SIDA. I övrigt har jag berälcnat medel under anslaget C 2. Bilateralt utvecklingssamarbete för 20 befattningar vid bistånds­kontoren. Dessa är främst avsedda för personal som rekryteras utanför SIDA. Detta är enligt min mening motiverat för att möjliggöra rekryte­ring av fackkunnig personal från andra myndigheter, institutioner, före­lag och folkrörelser för utvecklingssamarbetet. Jag beräknar härutöver medel om 300 000 kr. för korttidsförstärkningar vid biståndskontoren.

Prop. 1978/79:113

45

Medelsbehovet för de föreslagna personalförstärkningarna inkl. kort­tidstjänstgöring beräknas till sammanlagt 1 700 000 kr. för budgetåret 1979/80.

SIDA har under en följd av år begärt att få avgöra hur SIDA:s perso­nal skall fördelas mellan hemmamyndigheten och biståndskontoren. BPU har framfört samma förslag. Jag är inte beredd att tillstyrka en så­dan ordning, då den kunde motverka en angelägen långsiktig planering av biståndskontorens kapacitet och personalbesättning. Korttidsförstärk­ningar av biståndskontoren är dessutom möjliga med utnyttjande av de särskilda medel som ställs till förfogande för ändamålet eller genom att personal från hemmamyndigheten periodvis medverkar i bislåndskon-torens arbete.

Jag övergår nu lill att behandla förstärkningar vid SIDA:s orga­nisation i Stockholm för budgetåret 1979/80. Det bör därvid under­strykas att det i anvisningarna för myndigheiernas anslagsframställ­ningar framhålls viklen av att i ett statsfinansiellt stramt läge visa åter­hållsamhet med nya utgiftsanspråk. Möjligheten att omdisponera befinl­liga resurser måsle också nogsamt uppmärksammas. Dessa krav bör självfallet också gälla SIDA:s myndighetsanslag.

SIDA föreslår alt totalt 31 kapacitetsökande tjänster inrättas vid hem­mamyndigheten budgetåret 1979/80. Härutöver har SIDA föreslagit alt 9 ej kapacitetsökande tjänster, som avser 5 fasta tjänster för arkivarbe­tare och 4 ersättningstjänster, inrättas vid hemmamyndigheten.

Jag förordar att en tjänst som chef för inköpsbyrån och en tjänst som ekonom vid utredningsbyrån inrättas. Vidare förordar jag alt två hand-läggar- och två biträdestjänster inrättas vid SIDA. Härutöver har jag beräknat medel för ett tidsbegränsat göromålsförordnande avseende göromål som ankommer på innehavare av tjänst som överdirektör.

Jag biträder slutligen SIDA:s förslag i fråga om icke kapaciletsökan-de tjänster i vad avser inrättande av fyra ersältningstjänster.

Medelsbehovet för de föreslagna personalförstärkningarna vid hem­mamyndigheten bedömer jag till sammanlagt högst 1 700 000 kr.

I avvaktan på denna proposition har jag i prop. 1978/79: 100 (bil. 6) förordat en ökning av anslaget C 4. Styrelsen för internationell utveck­ling till ett belopp som överstiger det s. k. besparingsalternalivet med 500 000 kr. Jag framhöll därvid att frågan om en ytterligare ölaiing av detta anslag fick prövas i samband med regeringens ställningstagande till biståndsförvaltningens organisation. Jag förordar nu att ytterligare medel anvisas till vissa särskilda poster under SIDA:s myndighetsanslag. Det gäller postema Resekostnader, Expenser, Intern utbildning, Rekry­tering och utbildning av fältpersonal samt ökade medel för expertis un­der posten Lönekostnader.

BPU har pekat på att det i reala termer minskade utrymmet för resor har inneburit betydande olägenheter för SIDA:s arbete. Angelägna resor

Prop, 1978/79:113

46

har inte kommit till stånd på grund av medelsbristen. Utredningen be­tonar att resor för SIDA är en betydligt viktigare del av arbetet än för många andra myndigheter.

F. n. uppgår SIDA:s resekostnadsanslag till 2 924 000 kr. I sin anslags­framställning har SIDA begärt ökade medel om 576 000 kr. varav en ökning på 200 000 kr. har förordats i prop. 1978/79: 100 (bil. 6). Jag förordar nu att posten Resekostnader tillförs ytterligare 300 000 kr. SIDA:s resekostnadsanslag föreslås därmed öka med 500 000 kr. eller med 17 % budgetåret 1979/80 i förhållande till innevarande budgetårs anslag.

Posterna Expenser, Intern utbildning, Rekrytering och utbildning av fältpersonal under SIDA:s myndighetsanslag föreslås, i förhållande till vad jag har föreslagit i prop. 1978/79: 100 (bil. 6), öka med ytterligare 250 000 kr., 16 000 kr. resp. 500 000 kr.

SIDA anlitar också experter för avgränsade uppdrag och utredningar av olika slag. Dessa hänför sig till myndighetens funktion och belastar

1978/79

Beräknad ändring i prop. 1978/

Förslag utöver

79:100 (bil. 6)

beräknad änd-

ring 1979/80

SIDA

Föredraganden

Föredraganden

Personal

Handläggande personal

177

-f

19

of

+               5

Övrig personal

161

+

9

of

+              2

Ersättningstjänster

+

4

of

+              4

Biståndskontor

40

+

41')

of

+            23=)

Personal vid kursgårdarna

8

of

of

of

Handläggartjänster för industri-

bistånd

3

of

of

of

389

+

73

of

+            34

Anslag

Lönekostnader

37 692 000

+

7 515 000

+2 064 000

+ 1 800 000

Sjukvård

130 000

of

of

of

Resekostnader

2 924 000

-f

576 000

+   200 000

+   300 000

Lokalkostnader

6 640 000

+

710 000

+   600 000

of

Expenser

2 132 000

-t-

1 201 000

+   200 000

+   250 000

Intern information

100 000

4-

10 000

+       8 000

of

Intern utbildning

574 000

-1-

95 000

+     30 000

+     16 000

Rekrytering och utbildning av

fältpersonal

16 585 000

+

3 300 000

+1 000 000

+   500 000

Biståndskontor

5 121 000

+

3 679 000

+   500 000

+ 1 700 000

Övrigt

920 000

of

of

+   280 000

Summa

72 818 000

+ 17 086 000

+ 4 602 000

+ 4 846 000

1   Medel under denna post avser förstärkning av SlDA:s kapacitet att lämna

bistånd på industriområdet. Under innevarande budgetår har för delta ända­

mål 920 000 kr anvisats, varav 120 000 kr har avsett kostnader för projektför­

beredelser och resullatvärdering som redovisas under anslaget C 2. Bilateralt

utvecklingssamarbete, posten Särskilda program.

2   Av dessa tjänster avser 5 kapacitetshöjande tjänster medan resterande 36

avser tjänster till personer som f. n. är arvodesansiällda vid biståndskontor.

3   Av dessa tjänster avser 7 kapacitetshöjande tjänster medan resterande 16

avser tjänster till personer som f. n. är arvodesansiällda vid biståndskontor.

Prop. 1978/79:113

47

SIDA:s lönekostnadsanslag. För detta ändamål beräknar jag ett extra medelsbehov av 100 000 kr.

Medelsbehovel för posterna Resekostnader, Expenser, Intern utbild­ning, Rekrytering och utbildning av fältpersonal samt under posten Lö­nekostnader expertis beräknas sålunda till sammanlagt 1 166 000 kr.

Regeringen beslöt vidare i november 1978 att förstärka SIDA:s kapa­citet att lämna bistånd på industriområdet. För detta ändamål anvisades 920 000 kr. som bl. a. avsåg inrättande av tre nya tjänster. För budget­året 1979/80 beräknar jag ett medelsbehov av 1 200 000 kr. för detta än­damål.

Med hänvisning till sammanställningen beräknar jag sålunda att an­slaget C 4. Slyrelsen för internationell utveckling (SIDA) utöver vad jag har förordat i prop. 1978/79: 100 (bil. 6) ökas med ytterligare 4 846 000 kr. Dessa kostnader bör bestridas av medel under anslaget C 2. Bilateralt utvecklingssamarbete, posten Ofördelad reserv.

3.7 Beredningen för u-landsforskning (SAREC)

Sveriges stöd till forskning rörande u-ländernas problem ökade kraf­tigt i slutet av 1960-talet. Huvuddelen kanaliserades till internationella organisationer. Stöd lämnades bl. a. till WHO:s fortplantningsprogram, konsultativa gruppen för internationell jordbruksforskning, ILO:s världssysselsättningsprogram samt UNRISD och UNITAR. Inom ramen för det direkta biståndet till enskilda länder var forskningsandelen av blygsam storlek. I flertalet programländer hade forskningen inte nått en sådan ställning att den kunde hävda sig i konkurrensen med andra ända­mål för biståndsfinansieringen. Ar 1971 tillsattes en statlig utredning med uppdrag att "utreda frågor rörande inriktning och organisation av forskning med anknytning till u-landsproblem". Utredningen hade bl. a. till uppgift att föreslå organisation för svensk u-landsforskning. Det gällde därvid frågor som ansvarsfördelning och samordning av denna forskning såväl inom Sverige som internationellt. I fråga om forskning inom Sverige skulle utredningen vidare ta ställning till denna sam­ordning på såväl myndighetsnivå som på forskningsutförandenivå.

Utredningen förordade inrättandet av en nämnd för utvecklingsfcrsk-ning "med uppgift att ge rekommendationer eller besluta beträffande anslagsfördelningen till forskning", samt en till nämnden knuten refe­rensgrupp beslående av förelrädare för u-länder och internationell ut­vecklingsforskning.

I avvaktan på att biståndspolitiska utredningen slutförde sitt arbete var dåvarande biståndsministern inte beredd att föreslå ett fristående organ. En beredning med "rådgivande och initierande ställning" före­drogs. "Av administrativa skäl och för att kravet om u-landscentrering

Prop. 1978/79:113

48

av forskningen lättare skall kunna uppfyllas" föreslogs att "beredning­ens sekretariat skulle förläggas till SIDA".

Riksdagen beslöt år 1975 alt inrätta beredningen för u-landsforskning, Swedish Agency for Research Cooperation wilh Developing Counlries (SAREC). Dess styrelse kom att bestå av riksdagsledamöter, forskare från olika områden, företrädare för utrikes- och utbildningsdepartemen­ten samt SIDA. SAREC har nu varit verksam i tre år.

För budgetåret 1978/79 har 100 milj. kr. anvisats för slöd till u-lands­forskning genom SAREC. Verksamheten är indelad i fem program:

forskningssamarbete med enskilda u-länder, i första hand program­länderna för svenskt bistånd,

forskningssamarbete mellan u-länder samt särskilda forskningspro­jekt,

internationella forskningsprogram (motsvarande ca 75 % av anslaget till u-landsforskning),

  u-landsforskning i Sverige bl. a. i form av forskningsstipendier samt

 planering och administration.

Hittills har endast en mindre del av forskningsstödet avsett direkt forskningssamarbete med u-ländema.

Ell tvärvetenskapligt sekretariat, förlagt till SIDA, på 19 personer motsvarande 17 heltidsanställda har byggts upp för att planera och sam­ordna verksamheten. Av dessa tjänster är fyra fasta och redovisas under SIDA:s personalstat. Tolv arvodestjänster inkl. beredningens huvud­sekreterare bestrids med medel som SAREC disponerar för administra­tion m. m. En tjänst avlönas av arbetsmarknadsstyrelsen. Sekretariatet har etablerat ett nära samarbete med SIDA. Verkets s. k. "serviceby­råer" personalbyrån, ekonomibyrån, m. m. betjänar också SAREC. SIDA-tjänstemän deltar i insalsgrupper som bereder forskningsinsatser. SAREC:s samarbete med programländerna bedrivs i nära samarbete med biståndskonioren och SAREC är representerat i SIDA:s direktion. För att på ett informellt sätt avgöra frågor om arbetsfördelning samt för diskussion om tillsättning av vetenskapliga arbetsgrupper, prioriteringar och andra frågor av gemensamt intresse finns sedan våren 1977 en sär­skild samrådsgrupp med företrädare för SIDA:s verksledning och SAREC.

Vetenskaplig kompetens tillförsäkrar sig SAREC genom forskarrepre-senlation i styrelsen, medarbetare med erfarenhet av och kännedom om u-landsinriktad forskning, kontakter med forskningsråden samt genom fem tUl beredningen knuina referensgrupper, i vilka även företrädare för SIDA ingår. Referensgrupperna är inriktade på ämnesområdena ut­vecklingsteori och samhällsvetenskap, jordbruk och landsbygdsutveck­ling, teknologi och industrialisering, hälso- och näringsfrågor samt ut­bildning och kommunikation.

Inom givna ekonomiska ramar beslutar SAREC själv om bl. a. admi-

Prop. 1978/79:113

49

nistration, utredningar och insatsförberedelser. För budgetåret 1978/79 har 2 milj. kr. anvisats för planering och administration av forsknings­stödet inkl. koslnader för resor, expenser, informaiion m. m. och 1,5 milj. kr. för mindre forskningsinsatser, insatsförberedelser, utredningar, vetenskapliga arbetsgrupper m. m.

Fr. o. m. budgetåret 1977/78 beslutar SAREC själv om slöd till u-landsforskning i Sverige. I övrigt verkar SAREC genom rekommenda­tioner till regeringen och SIDA.

I anslagsframställningen för budgetåret 1978/79 framhöll SAREC att del var nalurligt om biståndspolitiska utredningen prövade förutsätt­ningarna för alt ge beredningen större formellt beslutsansvar.

SIDA betonade i sin anslagsframställning för budgetåret 1978/79 att en klar gränsdragning ofta inte är möjlig att göra mellan forskningsin­satser i internationell regi som stöds genom SAREC och den ämnesin­riktade verksamhet som SIDA stöder inom ramen för särskilda pro­gram. Delta har enligt SIDA vållat problem liksom de dubbla kontak­terna från både SIDA och SAREC med svenska institutioner och internationella organisationer. Vikten för SIDA att kunna tillgodogöra sig SAREC:s forskningskompetens har betonats.

Enligt utredningen synes SAREC:s verksamhet ta form på ett sätt som väl motsvarar statsmakternas intentioner. Konkreta uttryck här­för är såväl den kritiska prövningen av värdet för u-länderna av de in­ternationella organisationemas forskningsverksamhet som betoningen av sådana uppgifter som leder till atl u-ländernas egen forskningskapacitet och förmåga atl utnyttja forskningsresultat förstärks. Grunden har lagts för ett direkt svenskt forskningssamarbete med u-länderna, i synnerhet med några av programländerna. Ökade resurser har satsats på svensk u-landsforskning. Genom det direkta samarbetet med u-länderna och det stöd till svensk forskning som har inletts bör ett långsiktigt engagemang från det svenska forskarsamhällets sida kunna växa fram, menar utred­ningen.

Utredningen föreslår inte några mera omfatlande förändringar av de former i vilka SAREC hittills har bedrivit sin verksamhet.

Utredningen understryker vikten av att u-landsforskningen även fort­sättningsvis ges en betydande självständighet. En organisation av unge­fär det slag som hiltills provisoriskt har prövats med särskild styrelse för SAREC och ett sammanhållet sekretariat synes enligt utred­ningen såväl tillgodose kravet på självständighet för forskningen som främja en aktiv medverkan av det svenska forskarsamhället. Samtidigt visar erfarenhelen att det inte går att göra någon klar gränsdragning gentemot det övriga biståndet, eftersom u-landsforskningen utgör en in­tegrerad del av utvecklingsansträngningarna. En nära anknytning till SIDA är därför angelägen.

I syfte alt få klarare ansvarsförhållanden och förenkla samordningen

Prop. 1978/79:113

50

av forskarverksamhelen med det övriga biståndet anser utredningen alt vissa mindre ändringar av SAREC:s organisation och beslutsbefogenhe­ter är påkallade.

Enligt utredningen skulle samordningen mellan SIDA och SAREC kunna förbättras genom en närmare integration av SAREC:s sekretariat i SIDA och genom att göra SIDA:s generaldirektör till ordförande i SAREC:s styrelse. SAREC:s forskningschef skulle tillhöra SIDA:s verks­ledning. Samråd och samordning skulle naturligen ske bl. a. genom att denne liksom andra ledamöter föredrar sina ärenden i verksledningen. Beslut om insatser som bekostas med medel inom anslaget för u-lands­forskning skulle inte längre fattas av SIDA, utan av SAREC i den mån beslut inte ankommer på regeringen. SAREC:s beslutsbefogenheter om­fattar nu administration, utredningar, insatsförberedelser och mindre forskningsinsatser samt stöd till svensk forskning. Beslutsbefogenheterna skulle kunna omfatta hela forskningsanslaget med de begränsningar i fråga om insatsslorlek m. m. som regeringen föreskriver i regleringsbre­vet. SAREC:s anslagsframställning skulle liksom idag överlämnas direkt till regeringen. Beredningens sekretariat skulle kunna hållas samman inom SIDA som en enhet sekretariatet för forskningssamarbete och ges en så självständig ställning inom verket som bedöms erforderlig med hänsyn lill forskningsverksamhetens speciella karaktär och viklen av tvärvetenskaplighet. En på della sätt förstärkt samordning mellan SAREC och SIDA skulle inte innebära att beredningens administrativa flexibilitet vad gäller anslällning av forslcningssekreterare, insatsbered­ningar, resor, samarbete med forskarsamhället m. m. begränsas.

Genom de förändringar som nu har skisserats menar utredningen att SAREC skulle ges en mera klart utformad ställning i det svenska ut­vecklingssamarbetet, vilken enligt utredningen bör bekräftas i en in­struktion. Otillfredsställande beslutsförhållanden skulle elimineras genom utökade beslutsbefogenheter för beredningen och samordningen med SIDA förbättras vad gäller såväl bidragen till de internationella forskningsprogram.men och de ändamålsbestämda insatserna genom de mellanstatliga organisationerna som programlandssamarbetet och re­sursbasutvecklingen.

De remissorgan, som har yttrat sig om SAREC: s organisation, har främst kommenterat utredningens förslag om förstärkt samordning mel­lan SIDA och SAREC. Med undantag av SIDA, ambassaderna i Tunis och New Delhi samt Lutherhjälpen, är samtliga som har yttrat sig (SAREC, statskontoret, RRV, STU, Göteborgs och Uppsala universitet, SACO/SR, TCO och LO) negaliva till en förstärkt formell samordning mellan SAREC och SIDA. Den ökade samordning som eventuellt skulle kunna vara befogad menar man kunde tillgodoses genom ökade infor­mella kontakter.

Utredningens förslag att SIDA:s generaldirektör skulle bli ordförande

Prop. 1978/79:113

51

i SAREC:s styrelse avvisas av flertalet remissorgan som SAREC, stats­kontoret, RRV, STU, Uppsala universitet, Göteborgs universitet, SACO/SR, TCO och LO.

Utredningens förslag, att SAREC:s forskningschef skulle tillhöra SlDA:s verksledning avvisas av SAREC, statskontoret, RRV, STU, Uppsala universitet, Göteborgs universiiet, SACO/SR, TCO och LO. SIDA anför att "SAREC:s forskningschef har möjlighet att delta i SIDA:s verksledning för samråd och samordning av forskningsärenden. Detta bör ske utan att denna behöver ägna för stor del av sin tid åt all­männa bislåndsfrågor och SIDA:s dagliga problem till förfång för forsk­ningssamarbetet".

I övrigt noterar samtliga remissorgan behovet av att SAREC även framgent ges en betydande självständighet och en markerad forsknings­identitet.

SAREC, TCO och SACO/SR biträder ulredningens förslag att SAREC:s ställning i det svenska utvecklingssamarbetet bor bekräftas i en instruktion. Likaså biträder SAREC utredningens förslag att SAREC:s beslutsbefogenheter skulle omfatta hela forskningsanslaget med de be­gränsningar i fråga om insatsstorlek m. m. som regeringen föreskriver i regleringsbrev.

Slutligen framför SAREC, TCO och SACO/SR önskemål om att i samband med att beredningen fär en egen instruktion fasta tjänster in­rättas för all den personal som f. n. är arvodesanslälld.

Jag finner ingen anledning att ifrågasätta behovet av en särskild orga­nisation med ansvar för u-landsforskning. SAREC bör därför i enlighet med utredningens förslag bli ett varaktigt organ med särskild instruk­tion. De gångna tre årens erfarenhet visar värdet av SAREC:s för­ankring i forskningsvärlden. Det är av vikt att delta förhållande vid­makthålls.

SAREC bör även framgent vara ett särskilt forskningsstödjan-de organ och inte identifieras med biståndsmyndigheten. Mot denna bakgrund anser jag det inte motiverat att biträda utredningens förslag om gemensam ordförande för SIDA och SAREC. Jag ser heller ingen anledning att föreskriva särskilda regler för att utse styrelsens ordfö­rande. Styrelsens sammansättning bör bibehållas i sitt nuvarande skick, vilket innebär en nära kontakt med forskarsamhället. Likaså bör SAREC som nu är fallet ha ett sammanhållet sekretariat.

SAREC:s sekretariat har alt bevaka forskningsfrågor inom ett stort område. För della krävs inte bara kunnande och erfarenhet från olika forskningsområden utan också möjligheter att aktivt följa forskning inom resp. område genom egen forskningsaktivitet. Jag finner det därför värdefullt cm sekretariatets arbete kan organiseras sä alt forsknings­sekreterarna ges möjlighet att periodvis ägna sig åt egen forskning och eventuell fältverksamhet.

Prop. 1978/79:113

52

Den klart markerade forskningsidentiteten minskar inte behovet av nära samverkan med SIDA. Att, som ulredningen föreslår, låla SAREC:s forskningschef ingå i SIDA:s verksledning finner jag inle be­hövligt. Däremot bör forskningschefen delta i verksledningens handlägg­ning av ärenden, som berör forskning. I SAREC:s instruktion bör vidare föreskrivas att det åvilar SAREC:s forskningschef att informera SIDA:s ledning pä ett tidigt stadium om initiativ till nya insaiser. Likaså bör SlDA:s ledning orienteras om de ärenden som skall underställas SAREC:s styrelse.

En del av beslutsbefogenheterna ifråga om anslaget u-landsforskning åvilar idag SIDA. I enlighel med utredningens förslag bör SAREC:s be­slutsbefogenheter utvidgas till att omfatta hela anslaget för u-landsforsk­ning med de begränsningar som regeringen föreskriver i regleringsbre­vet. SAREC bör fortsätta att som hittills dela administrativa funktioner med SIDA.

SAREC disponerar f. n. 16 tjänster i sin verksamhet. Fyra av dessa är fasta Ijänsler som upptas under SIDA:s personalstat medan resterande tolv är arvodestjänster som upptas under SAREC:s egen personalstat. Under våren kommer frågan om inrättande av extra ordinarie tjänster för SAREC:s personal att beredas inom regeringskansliet.

SAREC föreslår härutöver i sin anslagsframställning för budgetåret 1979/80 att beredningen tilldelas fyra extra ordinarie tjänster för tre handläggare och en assistent. Jag beräknar medel för inrättande av en tjänst för informations- och dokumentationsfrågor.

3.8 Biståndsutbildningsnämnden    och    utvecklingssamarbetets    utbild­ningsbehov

Biståndsutbildningsnämnden (BUN) inrättades den 1 juli 1971 för att leda och genomföra bistånds- och katastrofutbildning. Verksamheten förlades till Sandö i Kramfors kommun i lokaler som förvaltades av ci­vilförsvarsstyrelsen. Utgifterna för verksamheten bestreds t. o. m. bud­getåret 1974/75 från anslag under försvarsdepartementets huvudlitel. Ansvaret för nämndens verksamhet överfördes den 1 juli 1975 till utri­kesdepartementet, där verksamheten finansieras över biståndsanslaget C 5. Bislåndsutbildningsnämnden.

Mälen för utbildningen, såsom de formulerades i prop. 1970: 162, är

alt skapa en "reservkår" för rekrytering av svensk personal för bila­teralt och multilateralt utvecklingssamarbete,

att skapa möjligheter för att komplettera den tekniska kontingenten i beredskapsstyrkan för FN-tjänst,

att skapa möjligheter för att upprätta särskilda kontingenter för ka­tastrofhjälp, samt

Prop. 1978/79:113

53

att skapa vidgade möjligheler för enskilda organisationer att rekry­tera personal för biståndsinsatser och katastrofhjälp. Utbildningstiden omfattar f. n. 306 dagar varav 50 dagar utgör kata-slrofulbildning. Mer teoretiskt inriktade studier, som avser språk och u-landskunskap, bedrivs idag parallellt med praktiskt inriktad utbildning. Undervisningens tyngdpunkt ligger enligt 1976 års utbildningsplan på alt förstärka och utveckla de attityder, kunskaper och färdigheter, som underlättar genomförandet av en biståndsarbetares uppgifter. Stor vikt har lagts vid samarbetsträning.

Under de fyra första utbildningsåren, som omfattar perioden 1972/731975/76, inriktades rekryteringen på 100 elever per år. För ut­bildningsåret 1976/77 angav regeringen i enlighet med BUN:s förslag att elevantalet skulle ökas till 125 elever. Därefter skulle antalet uppgå till 150 under vart och ett av budgetåren 1977/78 t. o. m. 1979/80. Rekryte­ringen inriktas dock alltjämt på 125 elever. En eventuell ökning av elev­antalet till 150 borde, framhöll BUN i sin anslagsframställning för bud­getåret 1978/79, inle övervägas förrän budgetåret 1980/81. Enligt BUN torde det vid denna tidpunkt vara möjligt att bedöma i vilken utsträck­ning eleverna har engagerats i internationellt utvecklingssamarbete.

Ulbildningen är f. n. öppen för värnpliktiga, vapenfria tjänstepliktiga och frivilliga personer inom åldersgränserna 1926 år. För de båda förstnämnda kategorierna ersätter utbildningen den allmänna värnplik­ten inkl. vapenfri tjänst. Antalet sökande har sedan utbildningens till­komst år 1972 fördubblats och uppgick år 1978 till ca 1 000 personer. Under innevarande utbildningsår genomgår 101 elever utbildningen. Av dessa uppgår gruppen "frivilliga" till 56 medan grupperna "värnplik­tiga" och "vapenfria tjänstepliktiga" uppgår till 38 resp. 7. Av de fri­villiga eleverna är 38 kvinnor.

Hittills har ca 90 av 560 elever ur de sex första årskullarna, som om­fattar utbildningsåren 1972/731977/78, erhållit u-landsuppdrag. Fler­talet av dessa 90 personer har engagerats av enskilda organisaiioner. Ett mindre antal har rekryterats av SIDA medan endast ett par elever har fått tjänst inom fredskåren.

Biståndsutbildningsnämnden har i en nyligen genomförd översyn av sin verksamhet pekat på tre faktorer, som har medverkat till att så få BUN-elever har erhållit u-landsuppdrag: åldersgränserna kraven för att erhålla uppdrag

bristfälligt samarbete med organisationer som efterfrågar biståndsar­betare

En stor del av eleverna har vid intagningen till Sandöskolan inte haft någon yrkesutbildning klar. De som har avslutat sina studier har i många fall inte heller haft någon yrkeserfarenhet. Detla förhällande be­ror i huvudsak på den övre åldersgränsen 26 år som har fastställts

Prop. 1978/79:113

54

för intagning till utbildningen. Medelåldem för av SIDA rekryterade biträdande experter beräknas till 32 år. BUN konstaterar därför i sin översyn atl BUN-eleverna inte kan räkna med att komma ifråga för så­dana uppdrag förrän 56 år efter avslutad utbildning. Nämnden har dock idag möjlighet att bevilja åldersdispens för 15 elever. Denna möj­lighet har utnyttjats i betydande omfattning.

BPU konstaterar att utvecklingen sedan nämndens tillkomst blivit en annan än vad statsmakterna räknade med både vad gäller den utbild­ning som Sandöskolan erbjuder och ifråga om efterfrågan pä BUN-ut-bildade elever. Huvuddelen av elevema ulgörs idag av frivilliga snarare än värnpliktiga och vapenfria tjänstepliktiga för vilka ulbildningen skulle utgöra ett alternativ. Efterfrågan på personal för bistånds- och katastrofarbete har också blivit väsentligt mindre än vad som förutsågs år 1970.

BPU finner det mot denna bakgmnd oundvikligt att ställa frågan om det är rimligt att för biståndsmedel av storleksordningen 10 milj. kr. per år bedriva utbildning vid Sandöskolan i de former och av det slag som f. n. sker. Ett av de ursprungliga motiven för att inrätta Sandöskolan var att erbjuda ett alternativ för vapenfria tjänstepliktiga. Denna inriktning kvarstår som framgår av prop. 1977/78: 159 om ändring av lagen om vapenfri tjänst och försvarsutskottels betänkande med anledning av denna (FoU 1977/78: 28). BPU pekar emellertid på att BUN:s anknyt­ning till värnplikten, med åtföljande krav på utbildningslängd och ål­dersgräns, har försvårat ett effektivt utnyttjande av skolan i utvecklings­samarbetet.

BPU som har haft till uppgift att bedöma det framtida utveck­lingssamarbetets krav anser det naturligt att betrakta BUN som ett av flera instrument för utveckling och anpassning av den svenska resurs­basen efter utvecklingssamarbetets faktiska behov. BPU konstaterar därvid atl SIDA f. n. bedriver språk- och allmän u-landsförberedande utbildning i egen regi för olika kaiegorier utresande vid kursgårdarna i Västerås och Uppsala. Dessa utnyttjas också för SIDA:s internutbild­ning. Vidare konstaterar BPU att SIDA har uppdragit ät vissa institutio­nella konsulter, som t. ex. Lantbruksuniversitetet och SCC, att svara för kompletterande fackutbildning och annan utbildning i anslutning till ut­reser samt rekryteringsfrämjande utbildning. Totalt finns f. n. ca 200 elevplatser i Västerås, Uppsala och Sandö. Personalen exkl. tjänstemän­nen vid SIDA:s personalbiståndsbyräs utbildningssektion, uppgår f. n. till ett 60-tal personer.

BPU pekar på behovet av en samordnad utbildningsverksamhet inrik­tad på utvecklingssamarbetets omedelbara såväl som mer långsiktiga be­hov. Behoven bör bedömas och utbildningsinsatserna utformas i ett sammanhang.

BPU hänvisar ocksä till prop. 1977/78: 135 och utrikesutskottets utlå-

Prop. 1978/79:113

55

tände däröver (UU 1978/79: 1) vari framhålls att SlDA:s utbildnings­ansvar inte endasl bör omfatta kontraktsanslälld personal och fredskårs-deltagare utan även om än i mindre grad avse de korilidsanställda och personalen vid de konsultföretag som ges biståndsfinansierade upp­drag. Utrikesutskottet betonar också "vikten av en ändamålsenlig förbe­redelse inkl. språk- och annan kompletterande utbildning för sådan per­sonal, antingen del är fråga om kontraktsanslälld personal eller konsul­ter. En allmän förståelse av och inlevelse i u-landsförhållanden samt god anpassningsförmåga är viktiga egenskaper som bör förutsätlas i detla sammanhang och som otvivelaktigt kan fördjupas genom lämplig förbe­redande utbildning. Gedigna fackkunskaper och yrkeserfarenhet måste i vilket fall som helst förutsättas föreligga vid rekryteringstillfället".

De enskilda organisationemas växande antal volontärer utgör en an­nan vikiig kalegori, som har intresse av utbildningen.

BPU pekar på två alternativa organisatoriska lösningar för den fram­tida biständsutbildningen.

Ett alternativ vore alt SIDA gavs ansvaret för all utbildning i anslut­ning till utvecklingssamarbetet som inte sker inom det reguljära utbild­ningsväsendet. Redan år 1970 diskuterades en sådan lösning. I prop. 1970: 162 om bistånds- och katastrofutbildning av värnpliktiga m. fl. framhölls att ett överförande av biståndsutbildningsnämnden och dess verksamhet till SIDA borde övervägas senare.

BPU framhåller att skälen för ett sådant överförande måste anses ha förslärkts genom att nämndens verksamhet sedan budgetåret 1975/76 fi­nansieras över biståndsanslagen. BUN skulle kunna omvandlas till en beredning med rådgivande ställning i förhållande till SIDA. Missionen, fackföreningsrörelsen, kooperationen m. fl., som bedriver biståndsverk­samhet, och som nu har möjlighet att uinyttja den utbildning som BUN anordnar skulle, genom representation i beredningen beredas tillfälle att medverka i behovsbedömning och utbildningsplanering. Om ansvaret för hela utbildningsverksamheten lades på SIDA borde verket få viss er­sättning från utomstående som utnyttjade utbildningen.

Ett annat alternativ vore enligt BPU att lägga ansvaret för hela ut­bildningen för utvecklingssamarbete på en fristående institution motsva­rande den nuvarande nämnden. SIDA, de enskilda organisationerna m. fl. skulle vara företrädda i detta organ och mot ersättning kunna er­hålla utbildningstjänster.

BPU anser att konsekvenserna av dessa förslag vad avser lokalerna i Sandö, Uppsala och Västerås f. n. inte kan bedömas. I vad mån behov av de betydande utbildningsresursema, som nu finns, kommer att före­ligga beror bl. a. på resultatet av den utredning om fredskårens framtid som SIDA f. n. företar. Om utredningen resulterar i "en fredskår som tillåts inta en särställning inom biståndet" skulle utbildningsbehoven bli betydligt större än om statsmakterna beslutar sig för en "fullständig in­tegrering av fredskårspersonalen i det svenska personalbiståndet".

Prop. 1978/79:113

56

BPU drar slutsatsen att SIDA bör ges i uppdrag att utreda det fram­tida utvecklingssamarbetets utbildningsbehov och framlägga förslag om sådan utbildning som bör bedrivas i den statliga biståndsverksamhetens egen regi. Representanter för enskilda organisationer bör få tillfälle att medverka i arbetet. Möjligheterna att erbjuda biståndsutbildning åt värnpliktiga och vapenfria tjänstepliktiga bör beaktas med hänsynsta­gande till utvecklingssamarbetets behov i vid mening. Härutöver anser BPU att förutsättningarna för nordiskt utbildningssamarbete bör under­sökas. Vid bedömning av behovet av utbildningsplatser bör hänsyn ocksä tas till de behov som en utbyggnad av SlDA:s internutbildning och utbildning för personal som skall tjänstgöra vid "biståndsambassa­derna" för med sig.

Jag noterar att flertalet remissorgan ansluter sig till utredningens för­slag om behovet av en uiredning rörande utvecklingssamarbetets fram­tida utbildningsbehov. Endast rektorsämbetet vid universitetet i Göte­borg har redovisat en avvikande mening. Rektorsämbetet framhåller att de bedömningsgrunder som redovisas i utredningen inte motiverar en omläggning av biständsutbildningen. Inte heller finner universitetet att behovet av alternativa utbildningsprogram har motiverats.

Jag avser inom kort föreslå regeringen att tillsätta en utredning om det totala utbildningsbehovet för utvecklingssamarbetet. Till utredning­ens uppdrag skall höra att framlägga förslag om BUN:s framtida ställ­ning och uppgifter. Utredningsuppdraget kommer att utformas med ledning av BPU:s förslag.

I avvaktan på att denna utredning slutförs förordar jag i enlighet med BUN:s förslag att elevantalet vid skolan liksom nu är fallet bör inriktas pä 125 för budgetåret 1979/80.

I avvaktan på denna proposition har jag i prop. 1978/79: 100 (bU. 6) för budgetåret 1979/80 förordat en ökning av anslaget C 5. Biståndsut­bildningsnämnden till ett belopp som överstiger det s. k. besparingsalter­nativet med 6 000 kr. Jag framhöll därvid att frågan om en ytterligare ökning av detta anslag fick prövas i samband med regeringens ställ­ningstagande till biståndets organisation.

Jag förordar nu att delta anslag ökas med ytterligare 200 000 kr. för budgetåret 1979/80. Av dessa medel bör 100 000 kr. användas for att bestrida kostnaderna för administration av beredskapskåren för bi­ståndsinsatser. Resterande medel om 100 000 kr. beräknas för kostnader i samband med repetitionsutbildning, som nämnden är ålagd att genom­föra. Kostnaderna för dessa ändamål bör bestridas från anslaget C 2. Bilateralt utvecklingssamarbete, posten Ofördelad reserv.

Prop. 1978/79:113

57

4    Hemställan

Med hänvisning till vad jag har anfört om u-Iandsinformation och bi­ståndets organisation hemställer jag att regeringen föreslår riksdagen

1.                                                    att godkänna de principer för och den inriktning av svensk u-

landsinformalion och biståndets organisation som jag har före­

slagit i det föregående,

I

2.      att av medel under reservationsanslaget C 2. Bilateralt ut­

vecklingssamarbete, posten Ofördelad reserv för budgetåret

1979/80 ta i anspråk högst 2 600 000 kr. för Information, högst

4 846 000 kr. för Styrelsen för internationell utveckling (SIDA)

och högst 200 000 kr. för Bislåndsutbildningsnämnden (BUN).

5    Beslut

Regeringen ansluler sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att antaga de förslag som före­draganden har lagt fram.