Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1975/76; 173 Regeringens proposition

1975/76:173

om kvinnor i statlig tjänst;

beslutad den 18 mars 1976.

Regeringen lämnar riksdagen tillfäUe att avge yttrande över vad som bar upptagits i bifogade utdrag av regeringsprotokoll.

På regeringens vägnar

OLOF[REDACTED_EFTERNAMN]

KJELL-OLOF[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen redovisas vissa åtgärder för att förbättra kvinnornas situation och skapa ökad jämställdhet mellan kvinnor och män i statlig tjänst. Redovisningen bygger på det betänkande som förra året lades fram av utredningen om kvinnornas situation inom den statligt löne­reglerade offentliga förvaltningen.

En särskild jämställdhetsförordning kommer att utfärdas. I förord­ningen kommer att föreskrivas bl. a. att statliga myndigheter inom sitt verksamhetsområde aktivt skall verka för en ökad jämställdhet mellan kvinnor och män. Myndigheternas arbete skall därvid främst inriktas på att motverka den traditionella uppdelningen i manliga och kvinnliga befattningar och underlätta för såväl kvinnor som män att kombinera förvärvsarbete med god omvårdnad om barnen. Myndighetema skall en gång per år i anslutning till anslagsframställningarna redovisa de åtgär­der som vidtagits och effektema härav. Redovisningen skall vidare om­fatta handlingsplaner för det fortsatta jämställdhetsarbetet. Dessutom bör redovisning årligen ske till företagsnämnderna.

Olika metoder för individuell personalutvecJding, såsom planerings­samtal, arbetsrotation, arbetsutvidgning, delegering av handläggarupp-gifter till befattningar i assistent- och kontorskarriären m. m. bör prövas hos myndigheterna.

Myndigheternas jämställdhetsarbete bör ske i nära kontakt med de anställdas organisationer. Företagsnämnd eller annat partssammansatt organ bör vara det forum där åtgärdema planeras, vidareutvecklas och anpassas till förhållandena inom de enskilda myndighetema.

1    Riksdagen 1975/76.1 saml. Nr 173

Prop. 1975/76:173

2

Särskilda åtgärder för att underlätta för statsanställda med ansvar för tillsynen av barn att delta i statlig personalutbildning på annan ort än hemorten redovisas. Särskild ersättning bör försöksvis utgå fr. o. m. den 1 juli 1976 för de merkostnader för barntillsyn som kursdeltagare visar sig ha haft för att kunna delta i utbildningen. Vidare kommer statens personalutbildningsnämnd (FUN) att ges i uppdrag att lämna förslag till plan för en försöksverksamhet med statlig barnUllsyn med anknytning till kursgården Sjudarhöjden.

FUN kommer vidare att få i uppdrag att i samråd med de berörda myndigheterna i kvarteret Garnisonen och med statens personalnämnd (SPN) planera och genomföra försöksverksamhet med vidareutbildning av anställda i de lägre lönegraderna.

SFN kommer få i uppdrag att i samråd med arbetsmarknadsverket snarast lämna förslag om uppläggning och omfattning av särskilda re­kryterings- och informationskampanjer i syfte att stimulera kvinnor att söka traditionellt manliga tjänster och män kvinnligt dominerade tjäns­ter. En försöksverksamhet bör startas på televerket för att med koncen­trerade insatser försöka öka andelen kvinnor inom manligt dominerade yrken.

Vidare utökas möjligheterna till ledighet vid tillsyn eller vård av barn.

Prop.1975/76:173

Utdrag

FINANSDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1976-03-18

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Bengts­son,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Hjelm-Wallén,[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om kvinnor i statlig tjänst

1    lailedning

Utredningen (Fi 1972: 09) angående kvinnornas situation i den stat­ligt lönereglerade offentliga förvaltningen har avgett betänkandet (SOU 1975: 43) Kvinnor i statlig tjänst. I en särskild skrivelse har utredningen föreslagit försöksverksamhet med vidareutbildning av anstäUda i de lägre lönegraderna vid myndigheterna i kvarteret Garnisonen i Stock­holm. Statens personalutbildningsnämnd (FUN) har efter initiativ av utredningen föreslagit försöksverksamhet med barntillsyn för kursdel­tagare vid statens kursgård Sjudarhöjden.

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts av Svea hovrätt, rikspolisstyrelsen, kriminalvårdsstyrelsen, domstolsverket, överbefälhava­ren, försvarets materielverk, försvarets forskningsanstalt, socialstyrelsen. Karolinska sjukhuset, riksförsäkringsverket, postverket, televerket, sta­tens järnvägar, statens vägverk, luftfartsverket, statskontoret, generaltull­styrelsen, byggnadsstyrelsen, statistiska centralbyrån, riksrevisionsverket, statens avtalsverk, statens personalnämnd (SPN), FUN, skolöverstyrel­sen (SÖ), universitetskanslersämbetet (UKÄ), patent- och registrerings­verket, arbetsmarknadsstyrelsen (AMS), arbetarskyddsstyrelsen, förena­de fabriksverken, domänverket, statens vattenfallsverk, länsstyrelserna i Blekinge, Hallands, Värmlands och Västernorrlands län, Svenska kom­munförbundet. Landstingsförbundet, Stockholms, Linköpings och Borås kommuner, Statsanställdas förbund (SF), Centralorganisationen SACO/ SR och Tjänstemännens centralorganisations statstjänstemannasektion (TCO-S).

Svea hovrätt har bifogat yttranden från Sveaklubben och Yngreför-eningen. UKÄ har bifogat yttranden från konsistorier, rektorsämbeten,

1   Riksdagen 1975/76. 1 saml. Nr 1 73

Prop. 1975/76:173

4

företagsnämnder, fakulteter och expertgrupper vid universiteten i Upp­sala,[REDACTED_EFTERNAMN], Göteborg, Stockholm, Umeå och Linköping, Karolinska in­stitutet. Tekniska högskolan i Stockholm, Chalmers tekniska högskola. Högskolan i Luleå och Bibliotekshögskolan. Länsstyrelsen i Hallands län har bifogat yttranden från ST-länsstyrelse 11513, SACO-för­eningen vid länsstyrelsen och kronofogde- och lokala skattemyndighe­terna i Hallands län.

Vidare har Fredrika-Bremer-Förbundet kommit in med yttrande.

Särskilda yttranden över utredningens framställning om viss försöks­verksamhet i kvarteret Garnisonen har avgetts av försvarets forsknings­anstalt, socialstyrelsen, byggnadsstyrelsen, staUstiska centralbyrån, SPN, FUN, SÖ, utredningen angående den statliga personalutbildningens fort­satta inriktning och organisation, SF, SACO/SR och TCO-S. Över PUN:s förslag till barntUlsyn har yttranden avgivits av socialstyrelsen, byggnadsstyrelsen, SPN, Sigtuna kommun, SF, SACO/SR och av TCO-S.

I det följande kommer jag att lämna en redogörelse för utredningens karUäggning, utredningsförslagens inriktning m. m. jämte remissinstan­sernas synpunkter. Därefter redovisar jag utredningens delförslag och i anslutning till varje delförslag remissinstansernas yttranden. I fråga om vissa enskildbeter i utredningsförslaget får jag hänvisa till betänkandet.

2    Utredningens kartläggning, utredningsförslagcns inriktning m. ni.

2.1 Utredningen

Utredningens uppdrag har vnrit att kartlägga situationen för kvinnor i statligt lönereglerad tjänst, bedöma vilka förhållanden som motverkar jämställdhet på detta område och föreslå åtgärder för att förbättra kvinnornas situation.

Utredningen har med utnyttjande av omfattande statistik kartlagt der» fakUska situationen för kvinnor och män inom den statligt lönereglerade offentliga förvaltningen. Mot bakgrund härav har utredningen lagt fram förslag till åtgärder av olika slag i syfte att öka jämstäUdheten mellan män och kvinnor på denna del av arbetsmarknaden. Utredningen har inte haft att behandla frågor som faller inom området för förhandlingar mellan arbetsgivar- och arbetstagarparterna. Utredningsuppdraget har inte heller innefattat frågor som förutsätter lagsUftning avseende hela arbetsmarknaden.

Flertalet kvinnor i statlig tjänst har enhgt utredningen underordnade och relativt lågavlönade befattningar. Den uppdelning på traditionellt manliga resp. kvinnliga befattningar som finns på arbetsmarknaden i stort går i hög grad igen på den statliga sektorn. TraditioneUt kvinnliga är yrken som t. ex. kontoristens, telefonistens och postkassörens. Män är traditionellt helt dominerande som t, ex. expeditionsvakter, tryckare och tekniker.

Prop. 1975/76:173

5

Männen innehar de flesta befattningar på högre tjänstenivåer. Unge­fär två tredjedelar av alla helUdsanställda tjänstemän arbetar i befatt­ningar som till minst 90 % domineras av ettdera könet.

Av den statisUk utredningen redovisar framgår vidare alt männens befordringsmöjligbeter är bättre än kvinnornas både inom samma tjänstenivå och mellan lägre och högre nivåer. Detta förhållande är sär­skilt markerat inom affärsverken. Skillnaderna i befordringsmöjligbeter kan enligt utredningen inte förklaras av olikheter i utbildningsnivå mel­lan män och kvinnor.

Utredningen har erfarit att betydligt färre kvinnor än män år 1972 deltog i statlig personalutbUdning. Dessutom var den utbildning männen gick igenom kvalitauvt högre än den kvinnorna tog del i.

Faktorer som är väsentliga för arbetstillfredsställelsen anges ofta vara känslan av att ha ett meningsfullt arbete, att röna uppskattning, att ha ett gott samarbete på arbetsplatsen, att kunna påverka den egna arbets­situationen och solidarisera sig med verksamhetens mål. De statligt an­ställda männen har enligt utredningen något mer positiv uppfattning i flertalet av dessa avseenden än de statsanställda kvinnorna.

Formell särbehandling p, g. a. kön är enligt utredningen ovanlig inom den statligt lönereglerade sektorn av arbetsmarknaden. Lagstadgad lik­ställighet finns sedan gammalt när det gäUer tjänstetUlsättningar. Utred­ningen har funnit att huvudproblemet inte är formell särbehandling utan de faktiska skillnaderna mellan mäns och kvinnors villkor.

Av den kartläggning som har skett av de förhållanden som motverkar jämstäUdhet mellan kvinnor och män inom den staUiga sektorn drar ut­redningen den slutsatsen att man måste gå in på ett mycket brett fält av åtgärder. Det går således inte att en gång för aUa genom några enkla be­slut på central nivå "genomföra" jämställdhet inom statsförvaltningen.

De förslag utredningen lägger fram står inte i motsättning till de statsanställda männens intressen. Utredningen anser tvärtom att det stora flertalet förslag kommer att leda till förbättringar i arbetssitua­tionen för såväl män som kvinnor.

Utredningen anser det också vara vikUgt att understryka att den för­ändring och förbättring av arbetsförhållanden som utredningens för­slag syftar till endast gäller anställda som har behov och intresse därav.

Uiredningen har främst inriktat sina förslag mot följande mål: att medverka Ull bättre arbetsvillkor och ökad arbetsUllfredsställelse för de stora kvinnogrupperna främst i lägre lönegrader

   att inotverka uppdelningen på tradiUonellt manliga och traditionellt

kvinnliga befattningar

att förbättra befordringsmöjligheterna för de stora kvinnogrupper som har jämförelsevis sämre befordringsmöjligbeter än flertalet man­liga anstäUda och

   att underlätta för män och kvinnor i statlig tjänst att kombinera

förvärvsarbete med en god omvårdnad om barnen.

Prop. 1975/76:173

6

Personalpolitiken har enligt utredningen en central betydelse när det gäller att förbättra arbetssituationen för kvinnor i staUig tjänst. Inom ramen för en aktiv personalpolitik kan den anställde bättre påverka sin arbetssituation. Genom främst personalpolitiska åtgärder kan uppdel­ningen kring manligt och kvinnligt dominerade befattningar brytas. En god personalpolitik kan öka befordringsmöjligheterna och stimulera till vidareutbildning.

Utredningen anser att det bör vara ett väsentligt mål i det personal­politiska arbetet att säkerställa kvinnornas reella möjlighet till beford­ran.

Vidare utgör personalutbildningen ett viktigt led i en rad personal­utvecklande åtgärder som är grunden för en förbättring av kvinnornas situaUon i statsförvaltningen. Utbildningen måste mer aktivt inriktas på att bryta den könsdelade arbetsmarknaden och bidra tUl att förbättra befordrings- och vidareutvecklingsmöjligheterna för anställda i lägre löneskikt.

För att bryta könsbundna befattningar måste åtgärder vidtas på ar­betsplatsen för att få in fler kvinnor på typiskt manliga befattningar och tvärtom. Det krävs ökade ansträngningar från såväl myndigheter som de lokala fackliga organisationerna.

För att öka möjligheter till befordran krävs enligt utredningen per­sonalutbildning och övriga personalutvecklande åtgärder, men också ett nytänkande hos många som svarar för personalfrågorna inom myn­digheterna och en översyn av krav som gäller för många tjänster.

Utredningen understryker att vidgade möjligheter tUl vidareutveck­ling och befordran inte får genomföras på ett sådant sätt att de an­ställda upplever ett tvång eller en press att utnyttja dessa möjligheter eller känner en oro inför förändringar i arbetsorganisationen. Risken för sådana situationer bör fortlöpande uppmärksammas och diskuteras. Alla förändringar bör ske i nära samråd med de anställda.

Utredningens förslag gäller dels vissa ställningstaganden från rege­ringens sida, dels ett fortlöpande arbete vid myndigheterna med dessa frågor.

Från regeringens sida behövs enligt utredningens bedömning i första hand ett klart uttalande att myndigheterna genom aktiva åtgärder skall söka bryta uppdelningen på könsbundna befattningar och medverka Ull likvärdiga arbetsförhållanden och lika utbUdnings- och befordringsmöj-ligheter för kvinnor och män.

Detta uttalande bör enligt utredningen ta formen av ett särskilt cir­kulär med vissa anvisningar till myndigheterna om hur detta arbete bör bedrivas.

Regeringen bör vidare uppdra åt SPN och PUN att vidta åtgärder för att stödja detta arbete på myndigheterna.

Tyngdpunkten i utredningens förslag ligger emellertid i åtgärder inom

Prop. 1975/76:173

7

den enskilda myndigheten. Det bör vara varje myndighets skyldighet att inom sitt område vidta åtgärder för jämställdhet meUan könen.

Myndigheten bör bl. a. med utgångspunkt i en översyn av fördel­ningen män/kvinnor på olika befattningar och olika nivåer arbeta fram mål och tidsplaner för en jämnare fördelning på olika befattningar. Särskilda rekryteringsinsatser bör göras för att få kvinnor på traditio­nellt manliga områden och omvänt. Genom en god introduktion med bl. a. cirkulationstjänstgöring på olika arbetsuppgifter kan traditionellt könsbundna yrkesval motverkas. Redan anställda bör, om de är intresse­rade, uppmuntras att pröva på andra arbetsuppgifter och erbjudas vi­dareutbildning, om det behövs, för att komma över på befattningar som traditionellt domineras av det andra könet.

En särställning har enligt utredningen det förslag om regelbundna planeringssamtal med alla anställda som läggs fram. Dessa samtal är enligt utredningens bedömning en förutsättning för en stor del av de övriga förslagen. I övrigt kan utredningens förslag närmast ses som ett åtgärdspaket som ledningen och personalorganisationerna vid varje enskild myndighet får godkänna, vidareutveckla, komplettera eller an­passa efter myndighetens egna förutsättningar. Det grundläggande är att få till stånd en forUöpande verksamhet och diskussion i syfte att förbättra kvinnornas situation inom myndigheten.

För att säkerställa en regelbunden prövning av dessa frågor bör en­ligt utredningen myndigheternas företagsnämnd eller annat partssam­mansatt organ minst en gång om året grundligt diskutera åtgärder inom myndigheten för att förbättra kvinnornas situation. Myndigheterna bör åläggas att varje år lägga fram för detta organ en utförlig redovisning av utvecklingen på detta område inom myndigheten samt vidtagna och planerade åtgärder.

Förutom detta åtgärdspaket föreslår utredningen på några punkter försöksverksamhet. Det gäller bl. a. försök med barnomsorg på statens kursgård Sjudarhöjden, en vidareutbildning för anställda i de lägre löneskikten inom Garnisonen och försök att bryta könsbundna befatt­ningar inom televerket.

2.2 Remissinstanserna

Remissinstanserna anser i allmänhet att utredningen har gjort en värdefull kartläggning av kvinnornas situaUon inom den staUiga sektorn av arbetsmarknaden. TCO-S exempelvis noterar med Ullfredsställelse den inträngande och omsorgsfulla redogörelsen för kvinnornas situaUon inom den statligt lönereglerade sektom. Av stort värde är även att redo­görelsen har tillkommit i nära kontakt med företrädare för de fackliga personalorganisationerna inom området.

Remissinstanserna är i stort positiva till de mål utredningen ställt upp

Prop. 1975/76:173

8

och man delar utredningens grundsyn om kravet på ökad jämställdhet mellan kvinnor och män i arbetslivet.

Attityderna i samhället spelar stor roll även i fråga om förhållandena inom statsförvaltningen. Men i likhet med utredningen tror man att vad som sker i arbetslivet ofta kan vara av betydelse för jämställdhet mellan könen inom samhället i stort.

Några remissinstanser har vissa aUmänna ibland kritiska syn­punkter på utredningsförslaget. Bland dessa kan nämnas socialstyrelsen som tycker att utredningens målsättning ter sig i och för sig värdefull som etapp på vägen för att allmänt förbättra situaUonen för särskilt låglönegrupper och också som ett understrykande av att barnomsorgen kräver stora förändringar i arbetslivets villkor för både män ocb kvin­nor. Styrelsen anser dock att förslagen totalt har så pass begränsad räckvidd att man inte kommer åt diskrimineringen över hela Hnjen. Liknande synpunkter har bl. a. PUN, patent- och registreringsverket och länsstyrelsen i Blekinge län.

SACO/SR delar helt utredningens synsätt att staten har ett särskilt an­svar som arbetsgivare för att verkliga förbättringar kommer till stånd. Staten har emellertid ett särskilt ansvar inte bara som arbetsgivare utan även som föregångare till övriga sektorer av arbetsmarknaden när det gäUer initiativ till och genomförande av reformer på detta liksom på andra områden.

SÖ anser att myndigheternas möjligheter att i sin egenskap av arbets­givare påverka utvecklingen är begränsade. Åtgärder som kan bedömas ha en positiv effekt på kvinnornas specieUa arbetssituation bör dock prövas i den mån de står i rimlig proportion till de effekter som kan uppnås därmed. SÖ uttalar vidare att det synes orealistiskt att ha alltför stora förväntningar beträffande möjligheterna att genom personalutveck­lande åtgärder bryta den sneda könsfördelningen. Högskoleutbildade kommer med största sannolikhet att alltjämt i regel rekryteras till hand­läggande uppgifter av kvalificerad art.

Arbetarskyddsstyrelsen framhåller att utredningen delvis har under­skattat svårigheterna i fråga om att genomföra sina förslag. Förverk­ligandet av en del av förslagen förutsätter utbildningsinsatser och till­skapande av rutiner som kommer att ställa stora anspråk på befintliga resurser.

SF understryker att det inte är möjligt att befordra bort alla anställda från ruUnbetonade, monotona och lågt värderade arbeten så länge dessa arbeten finns kvar. Det är alltså främst arbetena som bör ändras.

Bl. a. SF och TCO/S noterar liksom utredningen att flera av ut­redningens förslag i en nära framtid faller inom det kollektivavtalsbara området.

SACOISR ser det som en brist att utredningen inte bar bidragit Ull någon analys av attityderna ttU kvinnor som arbetstagare och till hur

Prop. 1975/76:173

9

stor hänsyn en arbetstagare i allmänhet bör ta Ull sitt hem och sin familj.

Bland de mål utredningsförslagen inriktats mot saknas enligt Fredrika-Bremer-Förbundets och SACOfSRfs mening att verka för jämnare för­delning emellan kvinnor och män på chefsposter. Enligt förbundet är också förutom det allmänna värde som en jämnare fördelning ända upp i de högsta löneskikten har förekomsten av riktiga rollförebilder väsentlig för utvecklingen mot ökad jämstäUdhet.

3   Utredningens delförslag och remissyttrandena

3.1 Arbetsorganisation och personalutvecklande åtgärder för att förbättra kvinnornas situation

Utredningen har funnit att brister i arbetsorganisationen och avsaknad av personalutvecklande åtgärder drabbar kvinnor hårdare än män. Kvin­nor anser oftare än män att deras förslag tUl åtgärder inom arbetsområ­det sällan blir genomförda. En av orsakerna till detta kan enligt utred­ningen vara att det oftast saknas regelbundna samtal mellan den när­maste arbetsledningen och de anställda om hur dessa ser på sitt arbete och sin egen utveckling, s. k. planeringssamtal. Bland en rad förslag till åtgärder i syfte att öka jämställdheten mellan kvinnor och män inom den statligt lönereglerade delen av arbetsmarknaden lägger utredningen därför avgörande vikt vid regelbundna planeringssamtal som ett led i en utvecklad personaladminislrativ planering. Vid sådana samtal skall behandlas den anställdes arbetsuppgifter, arbetsresultat och utvecklings­möjligheter. Flaneringssamtal föreslås bli införda vid samtliga myndig­heter successivt med början senast den 1 juli 1976.

Remissinstanserna är i stort positiva UU en utökad användning av planeringssamtal. Vissa remissinstanser, däribland siatskontoret, har med framgång prövat system med sådana samtal under kortare eller längre tid. Andra remissinstanser förklarar sig planera för att införa sådana samtal. Huvudparten av remissinstanserna såsom ex. PUN och TCO-S ställer sig däremot negativ till att myndigheterna tvingas att genomföra planeringssamtal frän en viss bestämd tidpunkt. Först sedan planerings­samtal kan ingå som ett led i ett personalpolitiskt program och myndig­heterna tillförsäkrats personeUa resurser (utbildad och lämplig persona!) bör tiden för ett obligatoriskt införande fastställas anser TCO-S.

För att tanken med planeringssamtal inte skall slå fel måste det enligt Fredrika-Bremer-Förbundet finnas motivation ocb en hög grad av social mognad hos personalansvariga chefer och övriga anställda. Dessa förut­sättningar skapas sannolikt inte genom tvång, menar förbundet.

Några remissinstanser, däribland statens vattenfallsverk, betonar att införandet av planeringssamlal är en tids- och resurskrävande procedur.

Prop. 1975/76:173

10

Åtskilliga remissinstanser, t. ex. televerket framhåller behovet av utbild­ning av den personal som skall delta i planeringssamtal. Försvarets forskningsanstalt understryker att verksamheten med planeringssamtal måste byggas upp successivt. Generaltullstyrelsen räknar med en rela­tivt lång genomförandeUd, Byggnadsstyrelsen anser att planeringssamlal måste kompletteras med sektions- eller gruppträffar.

Många remissinstanser, däribland socialstyrelsen, betonar vikten av stöd och stimulans för myndigheterna från FUN och SPN innan plane­ringssamtal införs.

Utredningens material visar att sättet att introducera personal på en arbetsplats är viktigt för det fortsatta arbetet, att de nuvarande intro­duktionsrutinerna är otUlfredsstäUande samt att den kvinnliga persona­len över lag är mer negativ till nuvarande rutiner än männen.

Utredningen föreslår därför att myndigheterna åläggs att senast den 1 juli 1976 utforma en plan för introduktionsrutuier.

Remissinstanserna delar i aUmänhet utredningens uppfattning om be­tydelsen av fastställda introduktionsruUner som ett medel att underlätta nyanställdas övergång till nya arbetsuppgifter och ny arbetsmiljö. Åt­skilliga remissinstanser, däribland postverket och televerket, uppger sig ha introduktionsrutiner som svarar mot utredningsförslaget i denna del. Inom andra remissinstanser, t. ex. socialstyrelsen och AMS, pågår arbete med att utveckla sådana rutiner. Liksom beträffande planeringssamtal är remissinstanserna i allmänhet tveksamma eller negativa UU utred­ningens förslag om att viss bestämd tidpunkt för införande av introduk­tionsrutiner hos myndigheterna skall faststäUas. Exempelvis förklarar generaltullstyrelsen, som har sådana rutiner fastställda beträffande mer­parten av nyanställd personal inom tullverket, att det skulle vara svårt att utforma rutiner för övriga områden i verket inom den av utredningen föreslagna tidsperioden. SPN betonar att nya introduktionsrutiner krä­ver omfattande förarbete i fråga om information, utbildning m. m. för att svårigheter vid genomförandet skall kunna förebyggas. Av den an­ledningen kan SPN inte förorda att ett visst datum föreskrivs fr. o. m. vilket planer för introduktionsrutiner skall vara färdiga vid alla myndig­heter. SPN är beredd att efter en försöksperiod föreslå en fastare nor-mering för statsförvaltninsen.

3.2 Arbetsutvidgning, arbetsrotation och delegering

HandläggningsruUner bör enligt utredningen ändras så att anställda i lägre löneskikt med arbetsuppgifter av utredande och beredande slag får ta över handläggningen på eget ansvar. Det är vidare angeläget att myndigheterna prövar i vilken mån arbetsuppgifter kan omfördelas och beslutsrätt delegeras från handläggande befattningar till tjänster i mel-lanlönegraderna.

Prop. 1975/76:173

11

De remissinstanser som uttalar sig om utredningens förslag om arbets-utvidgande åtgärder och arbetsrotaUon ställer sig principiellt posiUva härtill. TCO-S t. ex. anser att arbetsutvidgande åtgärder är ett viktigt medel för att förbättra kvinnornas situation. Samma uppfattning ut­trycker bl. a. postverket och SPN. Socialstyrelsen anser det viktigt att exempelvis kontorister får representera myndigheten vid konferenser och liknande. Byggnadsstyrelsen anför att arbetsrotation har visat sig resurskrävande. Generaltullstyrelsen framhåUer att individema ofta är djupt rotade på sina arbetsplatser och uppfattar påtvingade förflytt­ningar som besvärande. Liknande synpunkt redovisas av patent- och re­gistreringsverket.

De remissinstanser som har uttalat sig i frågan om delegering av beslutanderätt delar väsentligen utredningens synsätt. Bland dessa kan nämnas exempelvis postverket, televerket, SPN och statskonioret. Sist­nämnda myndighet påpekar dock att man genom att föra över arbets­uppgifter från bandläggar- till assistentnivå riskerar att befordringstjäns-ter på handläggamivå för assistent- och biträdespersonal försvinner. Domstolsverket påpekar att den byråkratiska modellen med en föredra­gande och en beslutande är ägnad att tUlgodose rättssäkerhetssynpunk­ter.

3.3 Organisation av skrivarbete

Skrivcentraler är enligt utredningen ensidigt bemannade med kvinnor och försämrar för många kvinnor möjligheten Ull vidareutveckling och befordran.

Enligt utredningen bör därför myndigheter som har skrivcentraler i samråd med de fackliga organisationema överväga en successiv avveck­ling av dessa centraler. I de fall skrivcentraler kommer att finnas kvar bör myndigheterna organisera centralerna så att dessa tillgodoser de anställdas behov av stimulans, omväxling och vidareutveckling.

Remissinstansema redovisar delade meningar i fråga om skrivcentra­ler. Postverket och SÖ är bland dem som delar utredningens uppfattning att myndighet med skrivcentraler bör pröva möjligheterna att upplösa dem. Riksrevisionsverket är däremot tveksamt till detta förslag och tele­verket anser inte att det finns tUlräcklig grund för att klart slå fast att skrivcentraler är en olämplig form av arbetsorganisation. Inte heller försvarets forskningsanstalt vUl kategoriskt döma ut systemet med skriv­centraler. Enligt forskningsanstalten kan en skrivcentral vara rekryte­ringsbas för andra tjänster.

t2   Riksdagen 1975/76. 1 saml. Nr 173

Prop. 1975/76:173

12

3.4 Åtgärder inom personalutbildningen

Deltagande i personalutbildning är en viktig förutsättning för bättre kunskaper i arbetet, möjUgheter till förändrade arbetsuppgifter och där­med vidareutveckUngs- och befordringsmöjUgheter. Att kvinnorna deltar i mindre utsträckning i statlig personalutbildning försämrar deras möj­ligheter att uppnå likvärdiga förhållanden med männen.

Utredningen föreslår att fler kurser utarbetas för anställda inom kon­tors- och assistentkarriären. Vidare föreslås att FUN får i uppdrag att bistå särskilt de mindre och medelstora myndigheterna med pedagogisk konsulthjälp för att främst de anställda inom kontorsyrkena skall få möj­lighet till ökat deltagande i utbildning. En utbUdningsplan bör utarbetas, där det klart skall framgå myndighetens utbildningssatsningar för samt­liga personalgrupper. Uttedningen anser att utbildningsutskott bör inrät­tas vid myndigheterna. I dessa bör minst en ledamot från myndigheten och en från de fackliga organisationema vara kvinna.

Remissinstanserna understryker behovet av en god personalutbildning. Av utredningens förslag är troligen de som gäller personalutbildning de mest verkningsfulla anser bl. a. riksförsäkringsverket, luftfartsverket och Fredrika-Bremer-Förbundet.

Socialstyrelsen tillstyrker inrättandet av utbildningsutskott med garan­terad kvinnlig representation. Televerket däremot anser att parterna bör såsom hilUUs fritt kunna välja sina representanter bland dem som be­döms lämpliga för uppgiften. Denna uppfattning delas av generaltuU­styrelsen, PUN och SACOISR.

Arbetarskyddsstyrelsen betonar vikten av att fortbildningskurser an­ordnas för tjänstemän på alla nivåer. Anordnande av sådana kurser är emellertid i stor utsträckning en fråga om utbildningsresurser. Det är nödvändigt att FUN får resurser dels till att anordna kurser, dels till att tillhandahålla konsulthjälp vid myndigheterna.

SACOISR anser det vara vikUgt att kursutbudet anpassas bättre till efterfrågan och att nya befordringsgrundande kurser införs för biträ­dande personal. Myndighetema bör åläggas att genom intern och extern utbildning ge icke handläggande personal det stöd som krävs för att hävda sig vid intagning till aspirantutbildning etc.

3.5 Barntillsyn vid internatkurser

Det är ett intresse för alla anställda med barn att en god barnomsorg ordnas vid kurser. Men i praktiken hindras främst kviimor av brist på sådan barnomsorg. Att många statsanställda kvinnor hindras delta i ut­bildning på grund av bristande barntillsyn motverkar jämställdheten mellan könen. Sådana liinder måste undanröjas. Olika sätt att lösa frå­gan om barnomsorg i samband med förälders deltagande i utbildning är tänkbara. Många prakUska frågor härvidlag behöver utredas.

Prop. 1975/76:173

13

Utredningen föreslog därför år 1974 att FUN skulle få i uppdrag att lägga fram alternativa förslag till försöksverksamhet med barnomsorg vid statens kursgård Sjudarhöjden i Sigtuna kommun.

FUN har föreslagit att en försöksverksamhet bedrivs under två år med dels bidrag tUl extra barntillsynskostnader på hemorten, dels kom­munal barntillsyn på kursorten, kombinerad med inkvartering av barnet hos föräldern nattetid på kursgården.

Utredningen anser att nämndens förslag om ekonomisk ersättning för extra barntUlsynskostnader på hemorten är ett gott komplement till möjligheten att ta med bam Ull kursgården.

I övrigt föreslår utredningen att myndigheter med egna kursgårdar vidtar förberedelser för att kunna ta emot barn. Vid planering av ut­byggnad eller ändring av statliga kursgårdar måste möjligheten att ta emot bam på dag- och nattid beaktas.

SF, SACOISR och TCO-S ansluter sig Ull förslaget.

Sigtuna kommun förordar bidrag till barntillsyn på barnets hemort. Det måste ankomma på bostadskommunen att svara för barnUUsyn när en kommunmedlem åker på utbildning. Sigtuna kommun har med nu­varande daghemsresurser inte möjlighet att ta emot bam från andra kommuner. Ett sådant arrangemang förefaller för bamets del mindre välbetänkt.

Socialstyrelsen anser att ekonomisk ersättning, s. k. barnUlisynsbidrag, bör prövas som ett förstahandsalternativ. Flera skäl talar emot att in­hysa kursdeltagares bam på kommunalt barndaghem i Sigtuna. Dels beslutar kommunen själv i frågor som rör utbyggnaden av förskole­verksamheten, dels skulle den grupp i vilken kursdeUagares barn skulle inlemmas aldrig koinma att fungera som en hamionisk grupp, dels talar förslaget mot alla rekommendationer om invänjningstid på daghem. Socialstyrelsen förordar i stället, i likhet med SPN, en försöksverksam­het för en begränsad barngrupp i kursgärdens egna lokaler. Byggnads­styrelsen framhåller tekniska svårigheter för ett snabbt genomförande av åtgärder för att bereda bam möjlighet tUl nattvistelse på Sjudar­höjden.

3.6 Försöksverksamhet i kvarteret Garnisonen

Utredningen anser att vidareutbildning av anställda i lägre lönegra­der bör prövas försöksvis bland myndigheterna i kvarteret Gamisonen i Stockholm, dvs. försvarets forskningsanstalt, socialstyrelsen, byggnads­styrelsen, statistiska centralbyrån och SÖ. UtbUdningens mål skall vara att skapa bättre möjligheter till genomströmning från biträdes-, assistent-och motsvarande karriärer till högre tjänster genom att avlägsna utbild­ningshinder som fiims meUan olika lönegradsskikt och tjänstenivåer och därmed bidra till att bryta den sneda könsfördelningen inom högre löne-

Prop. 1975/76:173

14

gradsskikt. I första hand bör utbUdningen vara tUlgänglig för anställda inom kontors- och assistentkarriären med minst fem års erfarenhet av statlig förvaltning. Utbildningen bör bestå av en allmän grundläggande del och ett antal speciaUserade kurser. Perioder av teoretiska studier bör varvas med praktikperioder. Den effektiva utbUdningstiden avses om­fatta 1315 veckor. Genomgången utbUdning bör betraktas som synner­ligen värdefull vid bedömning av den anstäUdes skicklighet.

De fem berörda myndigheterna har i princip inte någon erinran mot den föreslagna försöksverksamheten. TCO-S anser i fråga om kravet på fem års erfarenhet av statlig förvaltning att även erfarenhet från kom­munal förvaltning och privat verksamhet bör godtas. TCO-S förutsätter att de lokala fackliga organisationerna får möjUghet att delta i plane­rings- och uppföljningsarbetet och att uttagning tUl utbUdningen sker i partssammansatt arbetsgrupp.

I övrigt har de fem försöksmyndigheterna anlagt synpunkter på olika detaljer i förslaget.

3.7 Kvotering

Utredningen anser att anställda inom låglöneskiktet och mellanlöne-gradema bör beredas plats på myndighetsanordnad aspirantutbUdning eller liknande kompetensgmndande befattningsutbildning. Försöksvis bör under två år en viss andel, normalt inte under 15 %, av platserna i sådan utbildning avsättas för denna grupp av anställda.

Kvinnornas andel i vidareutbildning som myndighet anordnar och som ger kompetens för högre befattning, t. ex. som arbetsledare, är rätt låg. Det gäUer även vid utbildning tUl arbetsledare inom område som huvudsakligen sysselsätter kvinnor. Särbehandling vid uttagning till så­dan utbildning bör övervägas för att åstadkomma jämnare könsfördel­ning bland de uttagna. Minst 40 % av utbUdningsplatserna bc>r försöks­vis under en tvåårsperiod erbjudas det kön som är underrepresenterat på befattningar dit av myndighet anordnad befordringsgrundande utbUd­ning leder.

En av utredningens experter avvisar i ett särsldlt yttrande på prin­cipieUa grunder utredningens förslag om kvotering.

Med vissa undantag är remissanstanserna negativt inställda till de olika förslagen om kvotering. Socialstyrelsen, PUN, UKA, domänverket, länsstyrelsen i Västernorrlands län och Svenska kommunförbundet av­visar inte tanken på att viss kvotering tillämpas försöksvis. Fredrika-Bremer-Förbundet anser att en temporär kvotering till kompetens- och befordringsgrundande utbUdning på kort sikt borde kunna åstadkomma en jämnare könsfördelning på olika statliga tjänster.

TCO-S finner det angeläget att åtgärder som syftar Ull att förbättra kvinnomas situation i arbetsUvet inte gnmdas på rent könsmässiga mo-

Prop. 1975/76:173

15

Uv. Av samma skäl avvisar TCO-S förslaget om kvotering i partssam­mansatta organ. Däremot Ullstyrker TCO-S förslaget om viss kvotering vid uttagning till aspirantutbildning m. m., eftersom detta förslag enligt TCO-S inte är könsbundet. SF anser att sistnämnda kvoteringsförslag kan övervägas då det inte går att använda en gemensam måttstock vid bedömningen av kunskaper och erfarenheter hos sökande. Däremot bör inte kvotering användas då det gäller att bedöma Ukvärdiga per­soner med direkt jämförbara meriter. Kvotering skulle i en del fall enUgt SF kunna leda till direkta nackdelar för kvinnor, t. ex. i fråga om kansUstutbildning och undersköterskekurser. Få många områden finns inte heller underlag för att en kvotering skall kunna fungera. Undantagen kan förmodas bU många och på de områden där kvotering genomfördes skulle enligt förbundet uppenbara risker finnas för att resultatet skulle bli tvärt emot vad som eftersträvas. SACOISR menar med instämmande i vad som anförs i det särskilda yttrandet att lämplighet och skicklighet och inte könstillhörighet i första hand skall utgöra grunden för urval.

Svea hovrätt anser att ett system med kvotering på ett olyckligt sätt kan leda till uppfattningen att den kvinnliga arbetskraften skuUe vara mindre kvalificerad än den manliga. Det avgörande vid uttagning till utbildning bör enUgt postverket vara sökandens lämpUghet oberoende av kön. Luftfartsverket ser kvotering och särbehandUng som en diskrimine­ring med risk för orättvisa. Tvingande kvotering skulle enUgt stats­kontoret motverka sitt syfte. Läns.styrelsen i Hallands län anser det stötande från rättvisesynpunkt med ett system där en sökande enbart på grund av sitt kön kan ges företräde framför sakligt sett mer meri­terade sökande.

3.8 Tjänstledighet för studier

StatUga tjänstemän har rätt till tjänstledighet med B-avdrag för ut­bildning som är angelägen ur tjänstesynpunkt.

Utredningen föreslår att all utbildning som påtagligt ökar tillfällena till vidareutveckling och befordran för anställda med små möjligheter härvidlag eller som medför en direkt inbrytning på ett av kvinnor eller män dominerat yrkesområde bör betraktas som angelägen ur tjänstesyn­punkt.

TCO-S tillstyrker förslaget i vad avser prioritering av ansökningar om tjänsUedighet från personalgrupper med små möjUgheter till vidare­utbildning inom myndigheten. SACOISR och SF anser att möjligheterna lill tjänstledighet med B-avdrag bör öka. Däremot delar SF inte uppfatt­ningen att all utbildning som direkt leder till inbrytning på ett av ena könet dominerat yrkesområde skall medföra ledighet med B-avdrag. Samma studier skulle i en del faU leda Ull olika förmåner beroende på kursdeltagares kön.  Detta kan leda  till att personer från det under-

Prop. 1975/76:173

16

representerade könet inte anställs inom vissa områden p. g. a, att de skulle förmodas komma att i mer än normal omfattning utnyttja rätten till av myndigheten betald ledighet för studier.

Statskontoret och riksrevisionsverket är bland de myndigheter som StäUer sig positiva till förslaget i denna del.

PUN anför att det ökade utbudet av vuxenutbUdning i samhället gör att man inte längre kan särskilja fortbUdning och vidareutbildning och därigenom inte heller tillämpa studieledighetsbestämmelserna på samma enkla sätt som tidigare. Föreskrifterna bör därför ses över. Postverket anser att frågan bör avgöras vid förhandlingar.

3.9 Ytterligare åtgärder för att bryta könsbundna befattningar

Utredningen föreslår att särskilda rekryterings- och informations­insatser bör genomföras i samarbete med arbetsförmedlingen och SFN vid stort rekryteringsbehov inom områden som ensidigt domineras av ettdera könet i syfte att stimulera kvinnor att söka traditionellt manliga tjänster och män kvinnligt dominerade tjänster.

Utredningen föreslår vidare att särskilda informationsinsatser på­börjas under år 1976 för att stimulera män att söka in på kontorsom­rådet, att särskilda informationsinsatser påbörjas bland anställda inom traditionellt kvinnliga eller manliga områden för att få dem att söka befattningar inom av ettdera könet dominerade områden och att ge dem som är intresserade möjlighet att genomgå praktisk yrkesoriente­ring samt att företagsnämnden en gång om året informeras om vidtag­na åtgärder för att bryta könsbundna befattningar.

De remissinstanser som har yttrat sig över utredningens förslag om särskilda rekryterings- och informationsinsatser är i allmänhet positiva härtill. Domstolsverket betonar att sådana insatser är av vital betydelse för framgång i strävandena att minska könsbundenheten till vissa befatt­ningstyper. EnUgt riksrevisionsverket däremot förefaller effekten av de av utredningen härvidlag föreslagna åtgärderna tveksam. Statens järn­vägar anser att åtgärder för att bryta de arbetssökandes uppfattningar om kvinnliga resp. raanUga yrken främst bör vidtas av opinionsbildande organ.

AMS framhåller att huvudansvaret i fråga om åtgärder för jämställd­het mellan könen ligger hos de enskilda myndigheterna. Postverket an­för att det med hänsyn tiU verkets storlek är nödvändigt att verket självt tUlsammans med personalorganisationerna får bestämma takten och sättet för genomförandet av utredningens förslag i denna del. De före­slagna åtgärderna kräver enligt SPN betydande arbetsinsatser hos myn­digheterna för att få full effekt. Förstärkning av den personaladministra­tiva arbetskraften vid myndigheterna blir därför enligt nämnden ofrån­komlig.

Prop. 1975/76:173

17

3.10 Särskild försöksverksamhet på televerket

Erfarenhetema inom industrin visar att försök med koncentrerade in­satser för att öka andelen kvinnor inom manligt dominerade yrken har påskyndat utvecklingen mot en mindre könsbunden arbetsmarknad. Ut­redningen anser därför att en serie av de åtgärder som har föreslagits bör prövas inom en större statlig myndighet, förslagsvis televerket, vid både nyrekrytering och omplacering. Verksamheten bör börja våren 1976. Resultaten bör redovisas under år 1977.

Televerket har förklarat sig berett att inom ett teleområde genomföra den föreslagna försöksverksamheten. Den avsedda försökstiden behöver dock förlängas.

3.11 Befordringsmöjligheter i samband med omlokalisering

Utredningen anser att omlokaliseringsmyndigheterna bör uppmanas att vidta åtgärder för att i samband med omlokaliseringen förbättra be­fordringsmöjligheterna för anställda i kontors- och assistentkarriärerna. SFN bör få i uppdrag att utforma närmare anvisningar och hjälpa myn­dighetema i detta arbete.

Endast socialstyrelsen tillstyrker förslaget i denna del.

SPNfs erfarenheter i samband med omlokaliseringen visar att kvinnor i kontors- och assistentkarriären UU övervägande del väljer att stanna i Stockholm framför att flytta med tUl ny ort. Möjligheterna till beford­ran för de kvinnor som flyttat med har hittills tagits till vara av myn­digheterna. Effekterna av de föreslagna åtgärderna bedömer nämnden som obetydliga. SPN avstyrker därför förslaget i denna del. En likartad uppfattning redovisas av luftfartsverket och riksrevisionsverkel.

3.12 Tjänster inom mellanlönegraderna

Utredningen föreslär att regeringen i peUtaanvisningar anger att myn­digheten bör pröva om de personalresurser som behövs i ökad omfatt­ning kan inriktas på tjänster inom mellanlönegraderna. Svårigheterna för anställda i låglöneskiktet att befordras vidare till tjänster i F 1F 7 beror inom många myndigheter på att det finns alltför få mellanlöne-gradstjänster.

Doinstolverkei anser att en försiktig reformering av det statUga löne­systemet i sådan riktning, (viss löneutveckling i innehavd tjänst), kom­binerad med vidgade möjUgheter för de lokala parterna att bedöma den individuella löneställningen skuUe vara ägnad att tillgodose samma önskemål som utredningen har velat beakta med detta förslag.

Fler mellangradstjänster vore en möjlighet till bättre befordrings-chanser för personal i de lägsta lönegraderna men är ändå av förhål-

Prop. 1975/76:173

18

landevis ringa betydelse för en ändring av »diskrimineringsmönstret» i stort menar socialstyrelsen i sitt yttrande. Denna åtgärd skulle i sämsta fall leda till att kvinnor i ännu fler fall anses ha befordrats trots att det gäller tjänster på relativt låg nivå. Fler mellangradstjänster skulle inte underlätta för kvinnor att på lika vUlkor konkurrera med män om be­fattningar i arbetsledande ställning.

Postverket förutsätter att inrättandet av fler mellangradstjänster före­gås av överflyttning till tjänsterna av kvalificerade arbetsuppgifter och att alltså arbetets svårighetsgrad skall motivera inplaceringen i mellan­lönegraderna.

3.13 Jämställdhetscirkulär

Utredningen har föreslagit att regeringen i ett jämstäUdhetscirkulär anger sin allmänna inställning till hur arbetet skall bedrivas för att skapa mer jämlika arbetsförhåUanden mellan kvinnor och män i statsförvalt­ningen. De åtgärder av personaladminislrativ karaktär som utredningen föreslagit fordrar nya bestämmelser i aUmänna verksstadgan (1965: 600) och anvisningar för myndigheternas anslagsframställningar.

Riksrevisionsverket finner att cirkulär troligen är den bästa formen för regeringen att deklarera sin vilja på detta område. Cirkuläret bör vara klargörande i fråga om statsmaktemas mål för jämställdhet mellan män och kvinnor. Cirkuläret bör också konkret anvisa åtgärder som myndigheterna kan vidta för att uppfyUa dessa mål.

Doinänverfict Ullstyrker ulredningens förslag.

Ett jämställdhetscirkulär utfärdat enligt ulredningens förslag av rege­ringen skulle, som statskontoret ser det, vara av värde som en enhetlig bas för myndigheterna att agera utifrån. Detta cirkulär skulle tjäna som ett policydokument för de åtgärder myndigheterna skall vidta.

.4MS tillstyrker förslagen om att cirkulär utarbetas som anger rege­ringens allmänna inställning till hur arbetet för att skapa jämställdhet mellan kvinnor och män i statlig tjänst skall bedrivas samt att uppdrag ges åt SPN och FUN att vidta åtgärder för att stödja arbetet i detta avseende inom myndigheterna, AMS vill kraftigt understryka utred­ningens uppfattning att huvudansvaret i fråga om åtgärder för jäm­ställdhet mellan könen skall ligga hos de enskilda myndigheterna.

SPN anser det vara angeläget att attitydfrågorna tas upp i jämställd­hetscirkuläret.

PUN tUlstyrker ulredningens förslag men delar utredningens upp­fattning att krav på jämställdhet som endast uttrycks i cirkulär inte räcker för att lösa problem med könsdiskriminering. FUN utgår ifrån att cirkuläret åsyftar allmänna anvisningar av huvudsakligen rekommen­derande natur.

Prop. 1975/76:173

19

3.14    Särskilda åtgärder vad avser deltidsanställning m. m.

Utredningen anser att möjligheten till nedsättning av arbetstiden för vård av barn bör prövas före inrättande av deltidstjänst. Bestämmelsen att nedsättning av arbetsUden beviljas endast till barnet fyller tolv år bör slopas. Om särskUda skäl föreligger bör ledighet med C-avdrag medges längre än tUl dess att barnet har uppnått ett och ett halyt års ålder. Männen bör särskilt informeras om rätten till tjänstledighet för vård av barn. En informationsskrift om allas rätt till ledighet för vård av barn bör utformas av SFN.

TCO-S tillstyrker utredningens förslag i denna de!, i avvaktan på en allmän arbetstidsförkortning. Postverket, riksrevisionsverket och SPN är bland de myndigheter som tiUstyrker utredningsförslaget i vad det avser deltidstjänstgöring, medan Karolinska sjukhuset och statens väg­verk bland andra remissinstanser framhåller att vissa typer av arbets­uppgifter lägger binder i vägen för nedsättning av arbetstiden. Sådana förhållanden gör enligt generaltullstyrelsen att myndigheterna inte, som utredningen föreslår, främst bör beakta den anställdes behov av ned­satt arbetstid.

Så gott som samtliga remissinstanser som har yttrat sig över förslaget i vad det avser förbättrade möjligheter UU tjänstledighet för barntillsyn ställer sig positiva till detta. Postverket avstyrker dock de kategoriska formuleringarna i förslaget till ändring av bestämmelserna i fråga.

SÖ tillstyrker förslaget om en särskild informationsskrift.

3.15    Skolledare

Utredningen framhåller att andelen kvinnliga skolledare inte står i proportion till den stora andelen kvinnliga lärare. Utredningen anser att barnen måste ges rollförebUder som stämmer överens med skolans mål att verka för jämställdhet mellan könen. Andelen kvinnliga skol­ledare bör därför enligt utredningen utökas. Utredningen föreslår bl. a. att anvisningar utfärdas om att studiedagar skall anordnas om skol­ledarnas arbete och arbetsuppgifter och att anvisningar utfärdas om att alla vikariat på skoUedande befattningar meddelas på skolornas anslags­tavlor. Vidare föreslår utredningen att rektorerna skall uppmana intres­serade lärare att anmäla sig till skolledarvikariat samt att vikariaten skall cirkulera bland intresserade lärare.

TCO-S finner förslagen i denna del angelägna att pröva, SÖ anser att utredningen borde ha belyst den i sammanhanget cen­trala frågan, varför så få kvinnor söker tjänst som skolledare eller vi­kariat på sådan tjänst. Svaret på denna fråga skulle enligt SÖ kunna ge uppslag ttill realistiska insatser utöver de föreslagna. Vissa av de föreslagna åtgärderna innehåller härutöver komplicerade frågor. Bl. a.

Prop. 1975/76:173

20

är kostnaderna för informationsmaterial mycket högre än vad utred­ningen har beräknat. Förslaget innehåller i denna del enligt SÖ så många oklara punkter att det knappast kan realiseras utan ett om­fattande fortsatt utredningsarbete.

Linköpings kommun instämmer i utredningens mål men finner vissa föreslagna åtgärder något överdrivna och oreaUstiska, medan Borås kommun anser det väsentligt att föreslagna åtgärder förverkligas. Till vikarie på skoUedartjänst skall enligt SACOfSR den mest meriterade utses, oberoende av kön. Den föreslagna cirkulationen av vikareuppgifter ifrågasätts.

3.16 Lokalvårdare

Utredningen har föreslagit att FUN får i uppdrag att kartlägga be­hovet av grundläggande utbildning för anställda lokalvårdare och vidare­utbildning tUl lokalvårdsledare. Intresserade lokalvårdare bör erbjudas andra lämpliga arbetsuppgifter och utnyttjas som lokalvårdsledaré.

Socialstyrelsen, SF och TCO-S tillstyrker förslaget i denna del.

Försvarets forskningsanstalt ansluter sig till uppfattningen att insat­serna för lokalvårdarna bör ökas. Det torde däremot enligt forsknings­anstalten vara fel att föreskriva att andra arbetsuppgifter skall Ulldelas en person bara därför att hon eller han är lokalvårdare. Det är olämp­ligt att införa det formella kompetenskravet att lokalvårdsledare skall ha varit lokalvårdare vid myndigheten. PUN föreslår att frågan om att genom nämndens försorg kartlägga lokalvårdarnas utbildningsbehov får anstå, tills SÖ har utrett förutsättningarna för att inom gymnasie­skolan få till stånd en lämplig form av grundläggande utbildning av lokalvårdare.

3.17 Ekonomiska konsekvenser av förslagen m, m.

De resursUllskott hos myndigheterna som genomförande av utred­ningens förslag kan föranleda bör enUgt utredningen ses som ett medel att förbättra verksamheten. Kostnader för åtgärder i fråga om t. ex. personalutveckling, arbetsorganisaUon och personalutbildning måste vä­gas mot vinsterna i form av ökad arbetsUllfredsställelse hos de anställda, minskad frånvaro och effektivare arbetsinsatser. Det är utredningens bestämda övertygelse att en satsning i enUghet med utredningens för­slag ger intäkter i effektivitet och arbetstillfredsstäUelse som väl upp­väger kostnaderna. Den starkt könsdelade arbetsmarknaden innebär inte bara en begränsning av individens valmöjUgheter utan också ett grovt slöseri med mänskUga resurser.

Remissinstanserna framhåller genomgående värdet av många av ut-

Prop. 1975/76:173

21

redningsförslagen men betonar samtidigt att ett effekUvt genomförande förutsätter betydligt ökade ekonomiska resurser för myndigheterna.

TCO-S framhåller vikten av att ett organ inrättas med uppgift att vidareutveckla och följa utvecklingen inom stadsförvaltningen tiUs må­let, full jämställdhet uppnåtts.

4    Föredraganden

Jämställdhet mellan kvinnor och män kräver grundläggande föränd­ringar i atUtydema till de traditionella könsrollerna och i den arbets­fördelning meUan kvinnor och män som nu råder i samhället och i hemmen. Både mannen och kvinnan i familjen måste ges samma möj­ligheter och praktiska förutsättningar såväl att utöva ett aktivt föräldra-skap som att förvärvsarbeta. Arbetet med jämställdhetsfrågorna är in­timt förenat med strävan till en social utjämning i hela samhället och utgör ett väsenUigt inslag i det reformarbete som fortlöpande pågår inom bl. a. utbildnings-, arbetsmarknads-, social-, familje- och skatte­politiken.

EfterkrigsUden och speciellt de senaste tio åren har inneburit en stark ökning av kvinnornas förvärvsarbete. Statsmakternas politik för full sysselsättning har spelat en avgörande roll för denna utveckling. Den starka efterfrågan på arbetskraft och den soUdariska lönepolitiken har lett tUl att kvinnornas löner har ökat mer än männens. Man kan också peka på att barnantalet har minskat, hushållsarbetet har under­lättats och arbetstiden har förkortats. Urbaniseringen har underlättat möjligheterna att finna arbetstiUfällen på familjens bostadsort. Utveck­lingen under 1960- och 70-talen har dessutom påverkats av en rad akUva samhäUsinsatser som avsevärt har förbättrat kvinnornas situation på arbetsmarknaden. Avskaffandet av sambeskattningen för makar ge­nom 1970-års skattereform har exempelvis gjort arbete utanför hemmet mer attraktivt.

Ett led i statsmakternas strävan att förändra kvinnornas ställning och åstadkomma jämställdhet mellan kvinnor och män är den särskilda delegation som regeringen tillkallade i slutet av är 1972. Delegationens uppgift är att fördjupa och utveckla den helhetssyn som skall vara väg­ledande för regeringens politik för jämställdhet mellan kvinnor och män samt att föreslå åtgärder för att förverkliga denna poUtik.

Utbyggnaden av barnomsorgen i samhällets regi har i väsentlig ul­sträckning förbättrat kvinnornas möjligheter att förvärvsarbeta eller utbilda sig. I prop. 1975/76: 92 om utbyggnad av barnomsorgen före­slås en ytterUgare utbyggnad under de närmaste fem åren som omfattar 100 000 nya daghemsplatser, 50 000 nya platser i fritidshem och en ökning av platstillgången i familjedaghem. Vidare har förslag om en

Prop. 1975/76:173

22

kraftig ökning av utbildningen för bl. a. barnskötare och förskollärare lagts fram dels i årets budgetproposition (prop. 1975/76: 100, bil. 10), dels i prop. 1975/76: 89 om lärarutbildningens dimensionering och lo­kalisering m. m.

Inom utbildningsområdet har reformarbetet varit mycket omfattande. Samtidigt som utbildningsklyftorna har minskats har möjligheterna tUl vidareutbUdning och återkommande utbUdning ökat. Detta har kunnat ske genom reformeringen av vuxenutbUdningen, utbyggnaden av ar­betsmarknadsutbildningen, stödet tiU folkbildningen samt utbyggnaden av studiestöden. Lagen om ledighet för studier har därutöver bidragit tUl att skapa förbättrade möjligheter tiU vidareutveckling och befordran. Reformerna inom utbUdningsområdet har starkt bidragit till att kvinnor har fått förbättrade möjligheter att hävda sig på arbetsmarknaden.

Genom olika arbetsmarknadspolitiska åtgärder har en hög och jämn sysselsättning kunnat bibehållas i landet också i situaUoner då arbets­lösheten i andra länder har varit hög. Målet för sysselsättningspoliUken är inte bara att bekämpa den öppna arbetslösheten utan också att höja sysselsättningsgraden, att ge alla dem som önskar möjlighet till arbete. Sysselsättningsskapande åtgärder och utbyggnaden av arbetsmarknads-utbUdningen har, tillsammans med förnyelsen av arbetslivets villkor, medverkat till kvinnornas ökade inträde på arbetsmarknaden. Det ökade arbetstagarinflytandet och demokratiseringen av arbetslivets vill­kor är en av förutsättningarna för att stärka kvinnornas ställning på arbetsmarknaden.

Det finns emellertid fortfarande stora skillnader mellan kvinnors och mäns villkor såväl på arbetsmarknaden som i hemmen. Kvinnorna tar i stor utsträckning fortfarande huvudansvaret för hem och bam medan männen tar huvudansvaret för familjens försörjning. Även om kravet på jämställdhet mellan könen numera har bred förankring hos allmänheten, lever fortfarande en hel del föreställningar kvar om vad som är "naturliga" utbildnings- och yrkesval för män resp. kvinnor. Attityder av detta slag har starkt bidragit till en uppdelning av arbets­marknaden i tradiUonellt kvinnliga och traditioneUt manliga yrken och försvårar i hög grad strävandena att bryta könsbundenheten hos många befattningar.

På grund av de traditioneUa könsrollerna har kvinnorna som grupp också kommit att få ett i förhållande lill männen sämre utgångsläge när det gäller såväl inträde på arbetsmarknaden som möjlighet att utvecklas i arbetet och ta sig an arbetsuppgifter som i olika avseenden är mer krävande. Med hänsyn till ansvaret för omsorgen om barnen kan eller vill många kvinnor under ett antal är inte arbeta utanför hemmet. När barnen har vuxit upp eller när barnomsorgen har kunnat ordnas och det är aktuellt att söka arbete utanför hemmet är ofta dessa kvinnors yrkesutbildning och yrkeserfarenhet sådan att endast arbeten

Prop. 1975/76:173

23

som är lågt socialt värderade och dåligt betalda står tiU buds. Ansvaret för barnen tvingar oftare kvinnor att välja deltidsarbete, förskjuten arbetsUd eUer tjänsUedighet, vilket bidrar till att de betraktas som mindre användbara för ansvarsfulla uppgifter i förvärvslivet.

Genom att förhållandena inom arbetsUvet i stor utsträckning be­stämmer levnadsförhållandena i övrigt blir de av grundläggande be­tydelse också i arbetet för jämställdhet mellan könen. Förändringar cch förbättringar av gruppers situation och välfärd kräver ofta om de skall bli djupgående och bestående förändringar av arbetslivet och arbetsUvets viUkor. I arbetet med att åstadkomma jämställdhet meUan könen gäller det därför att i första hand hävda rätten Ull arbete för alla och rätten tUl goda och likvärdiga arbetsvillkor för såväl kvinnor som män.

Arbete och försörjning ger oberoende och frihet. Detta är väsentliga inslag i välfärden och av avgörande betydelse för jämställdhet mellan kvinnor och män. Att av skäl som man inte själv råder över hindras att få arbete och försörjning ger å andra sidan en känsla av maktlöshet och beroende. Därför är en ekonomisk politik, en näringspolitik och en arbetsmarknadspolitik för arbete åt alla av grundläggande betydelse för att uppnå jämställdhet meUan könen.

Men också arbetet och arbetsplatsen måste förändras. Ökat själv­bestämmande över arbetet och arbetsmiljön syftar Ull att få bort klyftor och skillnader av olika slag mellan individer och mellan oUka grupper och skapa en ordning med på likställd grund samverkande människor. En sådan utveckling bör i hög grad bidra till att förbättra kvinnornas situation eftersom kvinnorna i stor utsträckning finns i de grupper som har haft och fortfarande har små möjligheter att påverka sin egen arbets­situation och arbetsmiljö. Denna utveckling, som kan sammanfattas i målet arbetslivets förnyelse, är också viktig därför att det inte, som Statsanställdas förbund (SF) också påpekar i sitt remissvar, är möjligt att utbilda och befordra aUa anställda bort från de rutinbelonade, mo­notona och lågt värderade arbetena. Det är därför viktigt att också arbetet och arbetsplatserna förändras.

Utredningen (Fi 1972: 09) angående kvinnornas situation i den stat­ligt lönereglerade offentliga förvaltningen har i betänkandet (SOU 1975: 43) Kvinnor i staUig tjänst, kartlagt situationen för kvinnor i statligt lönereglerad tjänst. Utredningen har också föreslagit olika åt­gärder för att förbättra kvinnans situation på detta område.

Den uppdelning på manUga och kvinnUga yrken som finns inom arbetslivet återspeglas också inom den statliga förvaltningen. Utredning­en har med utnyttjande av en omfattande statistik kartlagt den faktiska situationen för kvinnor och män inom den statligt lönereglerade offent­liga sektorn. Bl. a. redovisar utredningen att ungefär två tredjedelar av samtliga heltidsanställda tjänstemän arbetar i befattningar som till minst

Prop. 1975/76:173

24

90 % domineras av ettdera könet. Flertalet kvinnor i statlig tjänst har, enligt uiredningen, underordnade befattningar, medan männen in­nehar de flesta befattningarna på högre tjänstenivåer. Kvinnorna, som utgör mer än 40 % av alla statsanställda, har också i mindre utsträck­ning än männen utnyttjat möjUgheten att delta i statlig personalutbild­ning och har genomsnittligt sett betydligt mindre möjligheter till be­fordran än männen. Förhållandena återspeglas även i kvinnornas upp­levelse av sin arbetssituation. Kvinnor känner oftare än män otillfreds­ställelse med arbetsorganisaUonen och personalpolitiken.

Utredningen har kommit till den i och för sig tillfredsställande slut­satsen att någon formell särbehandling eller diskriminering på grund av kön vid Ullsättning av tjänst eller uttagning till utbildning inte synes förekomma. De faktiska skillnaderna mellan kvinnliga och manliga statsanställdas vUlkor är dock, enligt utredningen, av sådan omfattning att aktiva åtgärder av olika slag behövs såväl centralt som ute på myn­digheterna. Att formell särbehandling av de anställda på grand av kön inte förekommer hos myndigheterna innebär inte att de skillnader i villkor som finns automatiskt försvinner.

Utredningen har lagt fram förslag Ull ett stort antal konkreta åtgär­der som syftar till att förbättra kvinnornas situation. Flertalet förslag är av sådan karaktär att de kan leda Ull förbättringar av arbetsförhål­landena för både män och kvinnor samtidigt som skillnaderna i villkor meUan män och kvinnor kan utjämnas. Utredningen understryker att förslagen avses komplettera varandra och att de måste anpassas och vidareutvecklas till förhållandena inom de enskilda myndigheterna. Före­tagsnämnderna eller andra partssammansatta organ bör enUgt utred­ningen vara det forum där förslagen diskuteras och anpassas till resp. myndighet.

Uiredningen anser det också viktigt att regeringen i ett särskilt jäm­ställdhetscirkulär anger sin allmänna inställning till hur myndigheterna skall bedriva arbetet för att skapa jämställdhet mellan kvinnor och män. Jag delar utredningens uppfattning att åtgärder behövs för att för­bättra kvinnornas situation inom den statliga arbetsmarknaden. Ut­redningen har klart visat att det formeUa förbud mot könsdiskriminering vid tillsättning av tjänst m. m. som gäller för de statliga myndigheterna inte är tillräckligt för att åstadkomma en reell jämställdhet mellan kvin­nor och män i förvaltningen. Staten har som arbetsgivare ett naturligt ansvar att ta initiativ till och genomföra reformer på detta område.

En jämnare fördelning mellan kvinnor och män på oUka befattningar är enligt min uppfattning till fördel för myndigheternas verksamhet inte minst med hänsyn till kvinnors och mäns olika erfarenheter från sam­hälle och arbetsUv. Genom att den offentUga sektorn ofta och på oUka sätt påverkar samhället i övrigt kan en ökad jämställdhet inom den statliga förvaltningen och ökad rekrytering av kvinnor tiU traditionellt

Prop. 1975/76:173

25

manliga befattningar få spridningseffekter som totalt sett förbättrar kvinnornas möjligheter att få förvärvsarbete och breddar deras valmöj­ligheter.

Det går självfaUet inte, vilket utredningen också påpekar, att en gång för alla genom enkla beslut på central nivå »genomföra» jämställdhet. I stället måste åtgärder successivt vidtas för att uppfattningar och atUty-der i dessa frågor skall ändras i den önskade riktningen samUdigt som de praktiska förutsättningarna skapas bl. a. för att bryta den könsbun­denhet som i dag trots gällande förbud mot könsdiskriminering är för­knippad med många befattningar. Det är därför enligt min mening angeläget att ett planmässigt och målinriktat utvecklingsarbete med jämställdhetsfrågor snarast kommer i gång ute på alla myndigheter och andra statiiga arbetsplatser. Det är vidare angeläget att utvecklingsar­betet noggrant följs och att effekterna av olika åtgärder fortlöpande studeras för att möjliggöra kompletteringar och anpassningar under utvecklingsarbetets gång.

Jag delar, i likhet med bl. a. statskontoret, riksrevisionsverket, statens personalnämnd (SFN) och statens personalutbUdningsnämnd (PUN) ut­redningens bedömning att det behövs en särskild förordning till vägled­ning för myndigheternas arbete med jämställdhetsfrågorna. Jag avser att föreslå regeringen att utfärda en sådan jämställdhetsförordning. I förordningen bör anges formerna för jämstäUdhetsarbetet och bl. a. regeringens principiella uppfattning om mål för och inriktning av myn­digheternas insatser för att bryta uppdelningen på könsbundna befatt­ningar och skapa likvärdiga arbetsförhållanden och lika utbildnings-och befordringsmöjligheter för kvinnor och män.

Genom det pågående reformarbetet på arbetsrättens område kommer huvudparten av de frågor utredningen diskuterar och lägger fram för­slag om att kunna regleras genom koliekUvavtal efter förhandUngar mellan staten och de statsanställdas organisationer. SF och Tjänstemän­nens centralorganisations statstjänstemannasektion (TCO-S) pekar också på detta i sina remissvar. Jag utgår ifrån att kvinnornas situation och de förslag utredningen har lagt fram särskilt uppmärksammas och be­handlas i samband med förhandlingar och överläggningar. Som exem­pel vill jag peka på att frågan om hur personalpolitiken skall utformas för att bl. a. förbättra kvinnornas situation bör utgöra en viktig del i de personalpolitiska förhandlingarna. TCO-S pekar i sitt remissvar på be­hovet av ett partssammansatt organ med uppgift att vidareutveckla och följa utvecklingen av jämstäUdhetsfrågorna inom statsförvaltningen. Det ökade arbetstagarinflytandet bidrar till ökad jämställdhet mellan olika grupper av anställda och därmed också tUl att stärka kvinnomas ställning.

Jag finner det naturligt att företagsnämnderna får den roll som ut­redningen föreslår när det gäller planering och uppföljning av konkreta

Prop. 1975/76:173

26

åtgärder som skall verka för ökad jämställdhet mellan kvinnliga och manliga anställda. Utredningen har lagt fram förslag om vissa ändringar i företagsnämndskungörelsen, som i princip innebär att exemplen ut­ökas på frågor om vilka samråd skall ske och informaUon lämnas samt att myndigheterna åläggs att minst en gång per år för nämnden redo­visa vidtagna åtgärder. Jag avser att föreslå regeringen att göra änd­ringar i företagsnämndskungörelsen med den innebörd utredningen fö­reslår. Detta torde överensstämma med personalorganisationernas upp­fattning. Både SF och TCO-S framhåller det angelägna i att flertalet av utredningens förslag förverkligas även om de i praktiken endast får karaktären av försöksverksamhet i avvaktan på avtalsreglering.

Jag avser att föreslå regeringen att uppdra åt myndigheterna att redo­visa dels de åtgärder som har vidtagits i syfte att öka jämställdheten mellan kvinnliga och manliga anställda och effekterna av dessa åtgär­der, dels handlingsplaner och beräknade effekter för det fortsatta jäm­ställdhetsarbetet inom resp. myndighet. Redovisningen bör ske en gång per år och göras i anslutning till myndigheternas anslagsframstäUningar. Jag räknar med att en första preliminär redovisning skall ske under hösten 1976.

Jag avser dessutom att efter diskussioner med de anställdas organisa­tioner föreslå regeringen att senast år 1980 låta göra en samlad bedöm­ning av de olika åtgärder som har vidtagits inom ramen för myndig­heternas jämstäUdhetsarbete.

Utredningens malerial visar bl. a. att brister i arbetsorganisation och avsaknad av personaiutvecklande åtgärder i allmänhet drabbar kvinnor hårdare än män. För kvinnor gäller mer än för männen även på samma lönenivå att möjlighetema att påverka sitt arbete och att få mer varierande och utvecklande arbetsuppgifter är små. Uiredningen föreslår därför bl, a. att rutiner för introdukUon och planeringssamlal införs på samtUga myndigheter samt att myndigheterna skall se över sina handläggningsrutiner och undersöka förutsättningarna att i ökad utsträckning överföra handläggande uppgifter till befattningar i assistent-och kontorskarriären, organisera arbete i projektgrupper, UUämpa system med självstyrande grupper, arbetsrotaUon, arbetsutvidgning m. m.

Det är angeläget att myndigheterna och de fackUga organisationerna tillsammans inom ramen för verksamheten verkar för en utveckling av arbetsorganisation och arbetsfördelning så att denna anpassas till de anställdas behov och förutsättningar. Myndigheternas planering måste ske bl. a. med utgångspunkt i de förutsättningar som finns hos enskilda anställda.

EnUgt min mening är den anställdes möjUghet att själv kunna påverka sin arbetssituation och arbetsmiljö av vital betydelse för arbetsUllfreds­ställelse och engagemang i arbetet. Det bör finnas möjUgheter för alla att utveckla sina resurser i arbetet och i ökad grad själv påverka sina

Prop. 1975/76:173

27

arbetsförhåUanden och sättet att utföra arbetsuppgifterna. Kravet på effektivitet i den statliga verksamheten och god hushållning med till­gängliga resurser innebär också att de anställdas kunskaper, ambitioner och möjligheter tUl ulveckling i arbetet så långt möjligt måste tas tUl vara.

En vikUg utgångspunkt för myndigheterna bör vara att eftersträva delegering och decentralisering av arbetet. Härigenom kan den enskilde uppnå ökad arbetstillfredsställelse samUdigt som kunskaper och erfaren­heter, ambitioner och engagemang hos anställda kan tas tillvara redan i samband med att myndighetens verksamhet planeras. Jag avser att närmare utveckla bl. a dessa synpunkter i de förslag om reformer på arbetsrättens område som inom kort kommer att föreläggas riksdagen.

Jag delar utredningens uppfattning att olika metoder för individuell personalutveckling bör prövas hos myndigheterna. Efter samverkan med de anställdas organisationer bör planer för utvecklingen av sådana me­toder snarast upprättas. Dessa bör redovisas i samband med den tidigare nämnda redovisningen av handlingsplaner för åtgärder i syfte att åstad­komma ökad jämstäUdhet mellan kvinnliga och manliga anställda. En sådan metod är s. k, planeringssamtal. Sådana bör, i enlighet med ut­redningens förslag, prövas för att ge underlag för individuell utveckling. Samtalen måste vidare följas upp genom olika åtgärder som syftar till att på bästa sätt ta tillvara personliga förutsättningar, intresseinriktning och ambitioner. Ett ökat utnyttjande av arbetsrotation, arbetsutvidgning, delegering av handläggaruppgifer tUl befattningar i assistent- och kon­torskarriären, projektarbete m. m. bör därför samtidigt prövas.

Jag vill i detta sammanhang särskilt peka på att delegering, projekt­arbete in. m. förutsätter delvis nya samarbetsformer på arbetsplatserna. Bl. a. krävs att nya former för ledarskap utvecklas och prövas. Ledar­rollens ensidigt beslutande, ordergivande och kontrollerande funktioner mäste förändras. Dess planerande, moUvationsskapande, rådgivande och samordnande funktioner måste betonas. De arbetsledande funktionerna måste med andra ord mer inriktas mot att med hänsyn till förhåUan­dena på varje enskild arbetsplats ge utrymme för den anställdes kun­skaper, ambitioner och rätt till personlig utveckling.

Det är bl. a. angeläget att åtgärder sätts in för att i möjlig mån om­organisera skrivcentraler och andra arbetsplatser med ensidiga arbets­uppgifter. Myndigheter som har arbetsplatser där starkt rutinbelonade uppgifter har samlats bör i samverkan med de anstäUdas organisationer se över alternativa möjUgheter att organisera dessa. Arbetet bör orga­niseras så att det tillgodoser de anställdas behov av stimulans i arbetet, omväxling och vidareutveckling,

Dei; bör ankomma på myndigheterna själva att, med hänsyn Ull de förhållanden som råder i fråga om t. ex. organisation, arbetsuppgifter, personalsammansättning m. m., efter samråd med de anställdas organisa-

Prop. 1975/76:173

28

tioner bestämma vUka åtgärder inom ramen för jämställdhetsarbetet som i första hand bör prövas inom resp. myndighet. Bestämda gene­rella tidsgränser bör inte ställas upp av regeringen, planerna för och effekterna av den verksamhet som här avses bör också redovisas i de handlingsplaner jag tidigare har nämnt.

När det gäUer utredningens förslag beträffande introduktion anser jag att de myndigheter som ännu inte infört sådana ruUner bör upp­rätta planer för introduktion av nyanställda. Det är enligt min mening av stor betydelse att övergången tUl nya arbetsuppgifter, nya arbets­kamrater och ny arbetsmiljö underlättas och påskyndas. Introduktions-ratiner kan med fördel utgöra ett första steg i en utbyggd individuell utvecklingsplanering. Rutinerna kan vidare i tillämpliga delar användas vid interna omplaceringar hos myndigheterna. Jag vill i detta samman­hang peka på möjligheterna att utnyttja SFN:s skrifter Introduktion och NyanstäUd. Syftet med skrifterna är att underlätta för de enskilda myndigheterna att i egen regi genomföra introduktionsrutinerna.

Jag övergår nu Ull de av utredningens förslag som gäUer området personalutbildning. Under senare Ud har personalutbildningen kommit att få en allt större betydelse i statsförvaltningen. Personalutbildningen ingår som en viktig del i begreppet personalutveckling vid sidan av arbetsrotation, arbetsutvidgning, delegering m. m. Ett dficentrali.serat genomförande av personalutbildningen får i detta sammanhang en allt större betydelse. Regeringens tidigare ställningstaganden om varvad ut­bildning och utbildning i direkt anslutning till de egna arbetsuppgif­terna och den egna arbetsplatsen .niedger att personalutbildningen i allt högre utsträckning blir en naturlig del av det vanliga arbetet. En sådan decentralisering av utbildningen är särskilt värdefull för anställda som av olika skäl, bl. a. omsorgen om barn, har svårigheter att delta i ut­bildning som är förlagd tUl annan ort.

Den statliga personalutbildningen är f. n. föremål för en särskild utredning (Fi 1974: 05). I direktiven för utredningens arbete anförde dåvarande statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] bl. a. att både omplaceringsskäl och per­sonalpolitiska skäl i övrigt talade för en rekryterings- och personalut­bildningspolitik som skapar förutsättningar för förbättrade möjligheter till internrekrytering och genomströmning från biträdes-, assistent- och motsvarande karriärer tUl högre tjänster. Detta kan också enligt direk­tiven aktivt bidra tiU att bl. a. förbättra kvinnornas arbetssituation och befordringsmöjligheter. PersonalutbUdningsutredningen skall i ett första led utreda och lämna förslag om vidareutveckling av den statliga per­sonal utbUdningens inriktning och organisation.

De nu föreliggande förslagen om åtgärder inom personalutbildningens område har således ett mycket nära samband med de frågor som per­sonalutbildningsutredningen skall se över. Utredningens förslag bör där­för beaktas i samband med de överväganden av likartad karaktär som

Prop. 1975/76:173

29

personalutbildningsutredningen gör. Jag avser att tUl personalutbild­ningsutredningen, som räknar med att slutföra sitt arbete under hösten 1976, överlämna de förslag utredningen har lämnat om personalutbild­ningsfrågor. Enligt vad jag har inhämtat kommer personalutbildnings­utredningen att behandla bl. a. frågan om vidgad utbUdning för anstäU­da i kontors- och assistentkarriären, utbildningsplanering och vissa organisatoriska frågor i samband med myndigheternas utbildningsverk­samhet. Fersonalutbildningsutredningen har vidare bl. a. kartlagt vissa förmånsfrågor av betydelse för staUig personalutbUdning.

Personalutbildning har bl. a. som en vikUg uppgift att påverka be­teenden och förändra och vidareutveckla arbetsmetoder. Chefers och arbetsledares instäUning, attityder och värderingar när det gäller köns­roller, förhåUandet mellan kvinnor och män i arbetslivet m. m. betyder mycket för hur jämställdhetsarbetet kommer att lyckas. Jag anser där­för att ett avsnitt om arbetet för jämställdhet mellan kvinnor och män bör ingå i all den chefs- och ledarutbildning som anordnas inom den statliga förvaltningen.

En del av utredningens förslag inom utbildningsområdet är av sådan karaktär att de redan nu bör genomföras. Jag avser här närmast ut­redningens förslag om försöksverksamhet med barntUlsyn vid deltagan­de i statlig personalutbildning och försöksverksamhet med vidareutbild­ning av anställda i de lägre löneskikten.

I likhet med utredningen anser jag att särskilda åtgärder bör prövas i syfte att underlätta för statsanställda med ansvar för tillsynen av barn att delta i utbUdning som PUN och andra statliga myndigheter anord­nar på platser utanför kursdeltagarnas hemorter. PUN har på uppdrag av regeringen efter förslag av utredningen föreslagit att två alternativ försöksvis prövas för att underlätta för statsanställda med barn att kunna delta i utbUdning på FUN:s kursgård Sjudarhöjden i Sigtuna.

De båda alternativen, som enligt PUN bör prövas parallellt, är dels ekonomiskt bidrag för att täcka de särskilda kostnader för barntUlsyn som uppkommer till följd av vistelsen i Sigtuna, dels anordnande av barnomsorg i Sigtuna kommuns regi för kursdeltagares barn kombi­nerat med vissa ombyggnader av sovrum m. m. vid Sjudarhöjden för att barnen nattetid skall kunna vistas hos föräldern. FUN redovisar därutöver en lösning som innebär att staten skulle svara för barntUl-synen genom att i egen regi driva ett daghem med anknytning till kurs­gården. Majoriteten av FUN:s ledamöter förordar försök med både ekonomiska bidrag och barntiUsyn i Sigtuna kommuns regi.

Sigtuna kommun förklarar sig dock sakna möjligheter att biträda med barntillsyn för de studerandes barn och förordar därför att barntUl-synen sker på barnets hemort, vUket enligt kommunen även är det mest lämpUga för barnet. Socialstyrelsen anser också att en lösning med barntillsyn i Sigtuna kommuns ordinarie barnomsorgsverksamhet är mindre lämplig för barnen.

Prop. 1975/76:173

30

Mot denna bakgrund finner jag att särskild barntillsynsersättning tiU kursdeltagare med barn bör prövas fr. o. m. den 1 juli 1976. Ersättning bör kunna utgå för vissa merkostnader för barntillsyn, som deltagare i StaUig internatutbildning visar sig ha haft för att kunna delta i utbUd­ningen. Det bör ankomma på regeringen att utfärda närmare före­skrifter.

Den planerade försöksverksamheten med ersättning för barntillsyns­kostnader bör omfatta två år. FUN bör för denna försöksverksamhet få disponera högst 1 milj. kr under vartdera året. Kostnaderna för försöks­verksamheten bör bestridas av medel inom det under sjunde huvudtiteln uppförda reservationsanslaget till viss utbildningsverksamhet. Om till följd av försöksverksamheten ytterUgare medel behövs under anslaget budgetåret 1976/77 utöver vad som har beräknats i 1976 års budget­proposition räknar jag med att återkomma härtill i annat sammanhang.

Vissa föräldrar kan, trots möjligheten att få ersättning för merkost­nader för barnUllsyn, ha svårigheter att på lämpligt sätt lösa barntill­synsfrågan på hemorten även för kortare Ud. Inom försöksverksamheten bör därför också prövas möjligheten att ta med barn Ull kursgårdar. Jag avser att föreslå regeringen att ge PUN i uppdrag att i samråd med byggnadsstyrelsen lämna förslag till plan för en försöksverksamhet med statlig barntiUsynsverksamhet med anknytning tUl kursgården Sjudar­höjden. Även denna försöksverksamhet bör bedrivas under en period av två år och starta så snart de praktiska förutsättningarna föreligger.

Det bör ankomma på FUN att på lämpUgt sätt följa upp försöks­verksamheten både vad gäller bidrag till kostnader för barntillsyn och försöksverksamhet på Sjudarhöjden och undersöka i vilken utsträckning man når målet att göra utbildningen Ullgänglig för den som annars skul­le vara förhindrad att delta.

Utredningen har även, i samråd med personalutbildningsutredningen, lagt fram förslag om försöksverksamhet med särskilda utbildnings­insatser för anställda i de lägre lönegraderna inom de fem myndigheter som har ämbetslokaler i kvarteret Garnisonen i Stockholm, näinUgen skolöverstyrelsen (SÖ), statistiska centralbyrån, försvarets forskningsan­stalt, byggnadsstyrelsen och socialstyrelsen. Syftet är att skapa bättre möjligheter tUl genomströmning från bl. a. biträdes- och assistentnivå­erna tiU högre tjänster för att därigenom bl. a. bryta den sneda könsför­delningen inom högre lönegradsskikt.

Remissinstanserna är positivt inställda till förslaget men understryker samtidigt vikten av att den föreslagna vidareutbildningen inordnas i ett större personalpoliUskt sammanhang. Det är enUgt remissinstanserna fraiTiför allt viktigt att vidareutbildningen följs upp av försöksmyndig­heterna och att kursdeltagarna efter genomgången utbildning får ta över åtminstone vissa mer kvalificerade arbetsuppgifter. I fråga om den före­slagna vidareutbildningens uppläggning, innehåll, Udsomfång m. m. har olika uppfattningar förts fram.

Prop. 1975/76:173

31

Jag delar utredningens uppfattning om vidareutbildningens roll när det gäller möjUgheter till utveckling och befordran. Vidareutbildning av anställda i de lägre löneskikten ökar möjUgheterna till genomström­ning från biträdes-, assistent- och motsvarande karriärer till högre tjänsler. Utbildningshinder som finns mellan olika tjänstenivåer kan undanröjas vilket bidrar Ull att bryta den sneda könsfördelningen inom de högre löneskikten. Utbildningen medverkar också till att anställda i de lägre löneskikten får möjUghet att överta handläggaruppgifter i större utsträckning, något som i sin tur kan göra arbetet intressantare och leda UU ökad arbetsUllfredsställelse. Jag anser vidare att det är ett rättvisekrav att kvinnorna i större utsträckning får del av den vidare­utbildning som bedrivs inom statsförvaltningen.

Jag delar vidare uppfattningen att personalutbildningsåtgärder måste följas upp av myndigheterna med andra personalutvecklande åtgärder bl. a. ökad delegering och omfördelning av arbetsuppgifter. Det är vik­tigt att den vidareutbildade personalen så långt möjUgt kan ges sådana nya arbetsuppgifter som svarar mot den genomgångna utbildningen för att denna skall kunna leda till önskat resultat och upplevas som menings­full.

Jag avser att föreslå regeringen att ge FUN i uppdrag att, i samråd med de berörda myndigheterna i kvarteret Garnisonen och med SFN, planera och genomföra försöksverksamhet med vidareutbildning av an­ställda i de lägre lönegraderna enligt den modell utredningen har före­slagit. Särskild uppmärksamhet skall därvid ägnas åt möjligheterna att inom ramen för försöksverksamheten komplettera utbUdningsinsatserna med andra personalutvecklande åtgärder av det slag jag tidigare nämnt, omfördelning av arbetsuppgifter, arbetsutvidgning, arbetsrotation etc.

Jag vill i decta sammanhang erinra om att det i allmänna verks­stadgan (1965: 600) redan nu föreskrivs att ärende inte bör handläggas av mer kvaUficerad personal än ärendets beskaffenhet kräver. Jag förut­sätter därför att även andra myndigheter än de som deltar i försöks­verksamheten i samverkan med de anställdas organisationer positivt prö­var alla möjligheter till omfördelning av arbetsuppgifter som komple­ment till den reguljära utbildningsverksamheten.

När det gäller den försöksverksamhet med kvotering som utredningen föreslår bl. a. att minst 15 % av utbildningsplatserna i aspirantut­bUdning och liknande kompetensgrundande befattningsutbildning re­serveras för anställda i de lägre löneskikten och att minst 40 % av ut­bUdningsplatserna erbjuds det kön som är underrepresenterat på befatt­ningar dit av myndigheten anordnad befordringsgrundande utbUdning leder har den helt övervägande delen av remissinstanserna stäUt sig tveksam eUer direkt avvisande. Några remissinstanser har hävdat att så­dana regler i sig skulle vara könsdiskriminerande och därigenom mot­verka sitt syfte.

Prop. 1975/76:173

32

Liksom utredningen anser jag att kvotering som ett medel för att åstadkomma en ökad jämstäUdhet mellan könen måste användas restrik­tivt. Man bör enligt min mening först pröva att öppna de utbildningsvä­gar som tidigare varit mer eller mindre stängda för vissa personalgrup­per, bl. a. kvinnorna. Genom aktiva åtgärder av det slag jag föreslår bör den eftersträvade jämnare könsfördelningen i utbildningen kunna uppnås utan att man behöver fastställa särskilda kvoter.

Jag är för min del inte beredd att nu stödja utredningens förslag om försöksverksamhet med kvotering vid urval tUl utbildning. Behovet av sådan kvotering får bedömas mot bakgrand av erfarenheterna från den samlade bedömning av myndigheternas jämstäUdhetsarbete som jag tidi­gare har nämnt.

De myndigheter som anordnar sådan utbildning som avses här bör enligt min mening positivt pröva förutsättningarna att åstadkomma jäm­nare könsfördelning i utbildningen bl. a. genom att reservera ett ökat antal platser för anstäUda i de lägre löneskikten. I anslutning tiU de handlingsplaner som jag tidigare har nämnt bör också kvinnors och mäns deltagande i olika typer av kurser m. m. redovisas.

Utredningen föreslår vidare att minst en representant från både myn­dighet och de fackUga personalorganisationerna i utbildrungsutskott eller andra partssammansatta organ skall vara kvinna. Personalens orga­nisationer avgör naturligtvis själva hur de vill vara representerade. När det gäller myndigheternas representation ansluter jag mig Ull principen i utredningens förslag att minst en representant bör vara kvinna.

Utbildningsinsatser och andra personalutvecklande insatser, t. ex. ar­betsrotation och arbetsutvidgningen kan i hög grad medverka till att bryta den könsdelade arbetsmarknaden. För att förändra de traditionella könsbundna mönstren fordras emellertid också ändrade attityder hos överordnade, arbetssökande arbetskamrater och de tjänstemän som svarar för personairekryteringen. AkUva opinionsbildande åtgärder för att få kvinnor att söka till traditionellt manliga befattningar och män att söka till traditionellt kvinnUga är enligt min uppfattning nödvändiga för att övriga åtgärder skall få UllräckUg genomslagskraft.

Utredningen har lagt fram förslag om bl. a. särskilda rekryterings-och informaUonsinsatser och viss försöksverksamhet i syfte att bryta könsbundna befattningar. Jag anser i likhet med utredningen att myn­digheterna bör vidta akUva åtgärder för att få kvinnliga sökande på arbetsuppgifter där i dag huvudsakligen män är sysselsatta. Myndig­heterna bör inledningsvis göra en undersökning av könsfördelningen på arbetsplatserna med uppdelning på befattningar m. m. och redovisa den­na för företagsnämnden eller annat partssammansatt organ. Denna un­dersökning bör påbörjas snarast och bedrivas efter anvisningar utfärdade av SPN.

Utredningen föreslår vidare att myndigheterna vid större rekryterings-

Prop. 1975/76:173

33

behov inom yrkesområden som domineras av ettdera könet i samarbete med SFN och arbetsmarknadsverket (AMS) skall genomföra särskilda rekryterings- och informationskampanjer i syfte att stimulera kvinnor att söka traditionellt manliga tjänster och män kvinnligt dominerade tjänster.

Jag delar ulredningens uppfattning i dessa delar. Jag avser att föreslå regeringen att ge SPN i uppdrag att, i samråd med AMS och de anställ­das organisationer, snarast lämna förslag om uppläggning och omfatt­ning av sådana särskilda rekryterings- och informationskampanjer som utredningen föreslår.

Kombinerat med dessa rekryteringskampanjer bör myndigheterna in­formera redan anstäUda kvinnor om behovet av personal inom manUgt dominerade områden. Om det bland kvinnorna råder tveksamhet om arbetets innehåU och krav bör myndigheterna pröva möjligheten att er­bjuda dessa att under viss tid pröva på arbetsuppgiften och att få en grundlig yrkesinformation. Självfallet bör möjligheterna för manligt an­ställda att söka sig tUl kvinnligt dominerade områden underlättas på motsvarande sätt.

Utredningen pekar vidare på att erfarenheter inom industrin har visat att försök med koncentrerade insatser för att öka andelen kvinnor inom manligt dominerade yrken har påskyndat utveckUngen mot en mindre könsbunden arbetsmarknad. Utredningen har därför med televerket dis­kuterat olika sätt att bryta den könsdelade arbetsmarknaden och därvid kommit fram till att det vore lämpligt att inom televerket pröva en del av utredningens förslag. Televerket ställer sig positivt till sådana för­sök, men anser att den av utredningen föreslagna försöksperioden, ca ett år, är för kort.

Jag anser det värdefullt med praktiska försök för att öka det erfaren­hetsunderlag som den fortsatta utveckUngen skaU bygga på. Jag avser föreslå regeringen att ge televerket i uppdrag att starta en sådan för­söksverksamhet. Jag delar utredningens uppfattning att det bl. a. kan vara lämpligt att pröva information, praktik och viss utbildning för att intressera kvinnor för manligt dominerade yrken och män för kvinnligt dominerade yrken. Försöksverksamheten bör vara liknande den som de­legationen för jämställdhet mellan män och kvinnor tagit initiativ tiU inom industrin. Jag förutsätter att såväl SFN som FUN därvid lämnar det biträde som televerket kan komma att påkaUa. Liksom televerket anser jag att den av utredningen föreslagna försöksperioden förefaller vara knappt tiUtagen. Det torde få ankomma på televerket att bestäm­ma om hur försöksverksamheten skall genomföras och följas upp. Jag räknar med att ett första resultat av försöksverksamheten kan redovisas för regeringen senast den 1 juli 1978.

Jag delar utredningens uppfattning att deltidsarbete många gånger i dagens läge är den enda praktiskt möjliga lösningen för många och

Prop. 1975/76:173

34

att det därför är angeläget att de deltidsarbetande får goda arbets­villkor och en rättvis behandhng. Nu gällande ordning lägger emellerUd inga hinder i vägen för detta.

Utredningen anser att tjänstledighet för barntiUsyn bör medges i ökad utsträckning. Enligt nuvarande regler bör tjänstledighet för spädbarns­vård i allmänhet bevUjas förälder längst tUl dess barnet uppnår ett och ett halvt års ålder och partiell tjänstledighet för barntiUsyn medges till dess barnet uppnår tolv års ålder .Jag anser i likhet med utredningen att partiell tjänstledighet for barntillsyn och tjänstledighet vid vård av barn bör kunna medges också efter det att bamet uppnått tolv resp. ett och ett halvt års ålder om särskilda skäl föreligger. Jag ämnar före­slå regeringen att vidta ändringar med denna innebörd i cirkuläret (1970: 388) om tjänstledighet med C-avdrag, m. m.

Jag ämnar vidare ge SPN i uppdrag att i samråd med delegationen för jämställdhet mellan man och kvinnor och övriga berörda myndig­heter undersöka olika möjligheter att sprida information om möjlighe­terna för både kvinnor cch män till ledighet för vård av barn. Jag an­ser det särskilt viktigt att männen uppmärksammas på att denna möj­lighet gäller även dem.

Jag delar uppfattningen som bl, a. framförs av utredningen att en flexibel arbetstid skulle förbättra många kvinnors situation. Med den rollfördelning som i dag råder i flertalet familjer innebär en flexibel arbetstid större fördelar för kvinnorna än för männen. Jag har tidigare kommit överens med de statsanställdas huvudorganisationer alt man vid statliga myndigheter, där man så önskar och möjligheter föreligger, skall få tillämpa flexibla arbetstider. Överenskommelsen får ses som ett led i regeringens allmänna strävan att anpassa arbetet till mänruskans krav.

Utredningen lägger vidare fram särskilda förslag rörande kvinnliga lärare och lokalvårdare. Förslagen som berör skolans område har be­handlats i proposiUonen om skolans inre arbete (prop. 1975/76: 39, s. 313 och 314). Regeringen har där anslutit sig till utredningens förslag om bl. a. informaUon om skoUedamas situation, arbetskrav och om de uppgifter som ingår i en skoUedartjänst. Till propositionen anmälde föredragande statsrådet Hjelm-Wallén att hon hade för avsikt att före­slå regeringen att tiUkalla en arbetsgrupp med företrädare för utbild­ningsmyndigheter, huvudmännen för grundskolan och gymnasieskolan och berörda parter som skall ha tUl uppgift att ytterligare gå igenom de frågor som sammanhänger med rekryteringen till skolledartjänster.

I fråga om gruppen lokalvårdare föreslår utredningen särskilda åt­gärder, bl. a. kartläggning av utbUdningsbehoven. Jag avser att föreslå regeringen att ge FUN i uppdrag att företa en sådan kartläggning. Här­vid bör de erfarenheter tillgodogöras som inhämtats av SFN i en särskild undersökning vid högskolorna i Stockholm. I uppdraget bör även ingå att utreda behovet av en utbildning för lokalvårdare UU lokalvårdsle­dare.

Trop. 1975/76:173

35

5    Hemställan

Jag hemställer att regeringen lämnar riksdagen tUlfälle att avge ytt­rande över vad jag har anfört om kviimor i statUg tjänst.

6    Beslut

Regeringen ansluter sig Ull föredragandens överväganden och beslutar i enlighet med hans hemstäUan.

NORSTEDTS TRYCKERI   STOCKHOLM 1976 7601

»

?