Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Regeringens proposition

1982/83:98

om statsmyndigheternas inlåning av konstverk;

beslutad den 23 febmari 1983.

Regeringen föreslår riksdagen att anta det förslag som har tagits upp i bifogade utdrag av regeringsprotokoll ovannämnda dag.

På regeringens vägnar INGVAR[REDACTED_EFTERNAMN]

BO[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen behandlas de statliga myndigheternas rätt att från utom­stående låna konstföremål för lokalutsmyckning och att i samband därmed gentemot ägaren ikläda sig ansvar för de inlånade föremålen, m. m.

Det föreslås att de statliga myndigheterna i fortsättningen skall få låna konstföremål enligt riktlinjer som framgår av propositionen.

1    Riksdagen 1982/83. I samt. Nr 98

Prop. 1982/83:98

Prop, 1982/83:98

2

Utdrag

CIVILDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1983-02-23

Närvarande: statsrådet I.[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Hjelm-Wallén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], R.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Thunborg

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om statsmyndigheternas inlåning av konstverk

1    Inledning

I en skrivelse den 25 februari 1976 hemställde domstolsverket atl finans­departementet skulle meddela föreskrifter om statens inlåning av konst från icke-statliga institutioner, avseende bl. a. statens ansvar för den inlå­nade konsten.

Domstolsverkets skrivelse remissbehandlades.

Efter ytterligare utredning gav budgetdepartementet i december 1981 ut rapporten (Ds B 1981:18) Konst i statliga verk. Rapporten, som bör bifogas protokollet i detta ärende som proposUionsbilaga 1, innehåller bl, a, en redogörelse för gällande rätt och mynnar ut i ett förslag fill reglering av de statliga myndigheternas lån av konstverk från utomstående för lokalutsmyckning, m, m.

Även över rapporten har ett antal remissinstanser yttrat sig, TiU proto­kollet bör fogas en SammanstäUning av dessa remissyttranden, proposi­tionsbilaga 2.

2   Allmänna synpunkter

Det har visat sig att det under senare år har blivit alU vanUgare atl statliga myndigheter för lokalutsmyckning lånar in konstföremål som inte är i statens ägo. I departementsrapporten läggs fram ett förslag fill regle­ring av sådana lån. Med lån avses därvid också deposition och hyra. Enligl förslaget skall i fortsättningen bara vissa långivare få komma i fråga. Vidare föreslås en reglering av frågan vilket ansvar myndigheterna får ikläda sig vid lånen, m. m.

Rapportförslaget grundas på en enkät bland ett stort anlal myndigheter. Enkäten belyser lånens omfattning och vilket ansvar som myndigheterna

Prop, 1982/83:98

3

har iklätt sig i samband därmed. Myndigheterna har också redovisat sin syn på en framtida lösning av hithörande frågor.

De flesta av de instanser som har yttrat sig över rapporten är posifivl inställda till de framlagda förslagen. Många uttrycker sin tillfredsställelse över klarläggandena i rapporten och ser det som angeläget att statens ansvar för inlånade konstföremål regleras. Tanken på att begränsa kretsen av långivare accepteras av flertalet instanser. Att det är en fördel både för långivare och för låntagare att veta vad som gäller vid lånen framhålls på åtskilliga håll, I stort sett är det bara ett par remissinstanser som är negativa: de anser att det över huvud taget inte behövs någon reglering av frågorna. Men också bland de övriga höjs krifiska röster vad gäller enskild­heter i förslaget.

Min aUmänna inställning är i huvudsak densamma som den i rapporten.

Jag går därför över till att behandla de olika delfrågorna i anslutning till förslaget, främst frågor om tillämpningsområdet för en reglering och om långivare, myndigheternas ansvar, försäkringar, avtalsform, värdering, medgivande att låna särskilt värdefull konst och inventarieförteckningar m,m.

Jag tar därvid för sammanhangets skull upp åtskilUga förslag som kan genomföras utan riksdagens medverkan.

3   Tillämpningsområdet för en reglering

Mitt förslag: Den nya regleringen bör omfatta statsmyndigheternas inlå­ning av konstföremål från utomstående för att smycka sina lokaler, både om lånet är fiUfälligt eller mer varaktigt. Den bör inte gälla sådana myndig­heter, avdelningar inom myndigheter eller institutioner som själva bedriver musei- eller ulslällningsverksamhet.

Rapportens förslag: Överensstämmer i stort sett med mitt förslag -utom så till vida att i rapporten inget sägs om inlåning för tillfälliga ut­smyckningar (s. 26),

Remissinstanserna: Flertalet av dem tillstyrker rapportförslaget. Några vill emellertid ha ett klargörande humvida tillfälliga utställningar omfattas av förslaget. Andra instanser fömtsätter alt i begreppet konstföremål ock­så inbegrips konsthantverk, kulturhistoriskt värdefulla bruksföremål m. m.

Skäl för mUt förslag: En reglering av de statliga myndigheternas inlåning av konstföremål från någon annan än staten behövs.

Med konstföremål avser jag här dels alster av bildkonst - främst måleri, teckning, grafik och skulptur och dels fotografier. Däremot avses inte bmkskonst, dvs. främst konsthantverk och konstindustri.

De myndigheter som omfattas av milt förslag är statliga myndigheter verksamma utanför museisektorn m.m. Däremot omfattas inte sådana myndigheter - främst museer, bibliotek, vetenskapliga institutioner och

Prop, 1982/83:98

4

Uknande som har till uppgift att främja kulturhistoria eller alt förvärva, vårda, förteckna, vetenskapligt bearbeta eller ställa ut konstverk eller andra föremål av konstnärligt, vetenskapligt eller liknande allmänt intres­se. Denna verksamhet regleras i annan ordning. Som framgår avses bara rent statliga myndigheter och inte t. ex. kommunala, landstingskommunala eller kyrkokommunala inrättningar, försäkringskassor, statsägda bolag e.d.

Den blivande regleringen bör vara enhetlig och omfatta konstverk som under en längre eller kortare tid inlånas för utsmyckning av myndigheter­nas lokaler. Jag avser också lån för tillfälliga eller mer permanenta utställ­ningar hos myndigheten, t, ex, i samband med jubileer e. d.

4    Långivare

MUt förslag: Statsmyndigheterna bör som långivare godta uteslutande kommuner, landstingskommuner och kyrkliga kommuner m, fl, samt vissa stiftelser och föreningar.

Rapportens förslag: Överensstämmer i princip med mitt förslag (s, 27-29).

Remissinstanserna; De allra flesta tillstyrker rapportförslaget. Från elt håll sägs att även ekonomiska föreningar bör tillåtas som långivare, efter­som länsmuseerna bör täckas in. Etl par instanser anser emellertid att ingen begränsning av kretsen av långivare bör göras.

Skäl för mitt förslag: För tydlighetens skull vill jag först betona att en statlig myndighets konstlån från någon annan statlig myndighet inle berörs av mitt förslag. I första hand bör naturligtvis myndigheterna också vända sig till statens konstråd och statens konstmuseer för ätt få tillgång till konst. Dessa myndigheter besitter också lämplig sakkunskap på detta område.

Genona den enkät som redovisas i rapporten har kartlagts att ett slort anlal myndigheter även från icke-statliga långivare har lånat konstföremål till betydande värden, sammanlagt kanske fiotals milj. kr. Långivarna är i många fall privatpersoner, men även kommuner, länsmuseer m.fl.

Det är emellerfid angeläget att allmänhetens förtroende för en myndighet inte rubbas, liksom att beroende- eller jävssituationer inte uppstår till följd av myndighetens konstlån från någon privat ägare. Myndigheterna bör därför inte få låna konstverk från sådana ägare. Detta bör gälla även om det vid lånelillfället inte finns anledning att befara att lånet skulle vara ägnat alt rubba förtroendet för myndigheten. Ändrade förutsättningar kan inträffa och en beroendesituation sedermera uppstå.

En begränsning i fråga om långivare kan visserligen leda lill att myndig­heterna kan få svårigheter att få tiUgång lill konst i den omfattning som kan vara önskvärd. Men en begränsning av längivarnas krets framstår ändå som nödvändig.

Prop, 1982/83:98

5

De utomstående långivare som sålunda bör få förekomma är främst kommuner, landstingskommuner, kommunalförbund, kyrkliga kommuner m.fl. Dessutom bör även vissa stiftelser saml vissa ekonomiska och ideella föreningar tiUåtas som långivare. Jag syftar på sådana stiftelser och för­eningar som har till ändamål att främja kulturhistoria eller konst genom att förvärva, vårda, förteckna, bevara, vetenskapligt bearbeta eller ställa ut konstverk eller andra konstföremål.

Däri ingår bl. a. länsmuseer, som kan vara stiftelser eller ekonomiska föreningar. Möjligheten att låna från konstnärer m.fl. - som har rätt till utställningsersättning enligl ett huvudavtal den 8 juni 1978 mellan staten och Konstnärernas riksorganisation (KRO) m.fl. - bör av naturliga skäl inte heller inskränkas. Undantag för dessa kategorier bör därför införas.

5   Myndigheternas ansvar

Mitt förslag: Myndighetema bör vid inlåning av konstföremål bara fa ikläda sig ett s. k, presumfionsansvar för de inlånade föremålens yärde.

Rapportens förslag: Överensstämmer med mitt förslag (s, 29, 30),

Remissinstanserna: Flertalet av dem tillstyrker rapportförslaget. Några anser emellertid att staten bör ikläda sig fullt ansvar, dvs, ett ansvar oberoende av fel eller försummelse. En del anser att ett sådant s. k. strikt ansvar endast bör gälla vid lån från stiftelser och föreningar.

Skäl för mUt förslag: Om inte något annat, har avtalats, är en låntagare enligt gällande rätt visserligen inte ersättningsskyldig för skador som in­träffat av våda utan bara för skador som han genom oaktsamhet har orsakat på det lånade godset. Men för att gå fri från ansvar måste lånta­garen enligt praxis bevisa att skadan har uppkommit utan hans vållande. Detta bmkar uttryckas så, att han har ett presumfionsansvar. Detta ansvar kan i en del situationer omfatta även brand, stöld m. m. Slarvigt fillslutna eller helt öppna fönster, klart bristfälliga låsanordningar eller olämplig placering av ett konstföremål kan exempelvis vara en indirekt orsak tiU en skada. Även i sådana fall har låntagaren bevisbördan för att någon oakt­samhet inte kan läggas honom till last.

Det är inte motiverat att staten i låneavtalen regelmässigt skall skriva sig helt fri från ansvar. Det skulle f. ö, säkerligen ofta göra ett lån ogenomför­bart.

Myndighetema bör som andra låntagare i regel ha ett presumfionsan­svar. Det är ett i praktiken ganska strängt ansvar och det finns knappast anledning att låta myndigheterna ikläda sig ett längre gående, s, k, strikt ansvar. Möjligheterna att få låna konstföremål torde f, ö, inte bli större bara för att staten tar på sig ett sådant ansvar. Inte heller andra skäl torde kunna åberopas för att långivaren skall hållas skadeslös i alla situafioner, dvs, även när myndigheten kan visa att del inte föreligger någon försum­melse på myndighetens sida.

Prop, 1982/83:98

6

Därför bör föreskrivas att myndigheterna inte far ikläda sig mer vitt­gående ansvar än ett presumtionsansvar. Det bör gälla också vid lån från stiftelser, föreningar o. d. Det bör likaså gälla även vid inlåning för utstäU-ningar etc. I enstaka fall kan t.o.m. en friskrivning från allt ansvar bli aktuellt.

Den ägare som viU skydda sig för t, ex, brand, stöld, vattenskada m. m. kan på egen bekostnad själv försäkra det utlånade föremålet.

Med anledning av vad en remissinstans anför vill jag stryka under att en konstförening, som får disponera en lokal av myndigheten och som där anordnar en konstutställning, torde få anses själv ha besittningen och ansvaret för de utställda verken.

6    Försäkringar m, m.

Mitt förslag: Ingen särskild föreskrift om försäkring av konstföremål bör införas. Inte heUer bör staten vid konsfiån ställa någon ekonomisk garanti som omfattar värdet på inlånade föremål.

Rapportens förslag: Överensstämmer med mitt förslag (s. 31).

Remissinstanserna: Flertalet instanser tillstyrker rapportförslaget. Men några anser att staten bör teckna en försäkring för värdet av inlånade konstföremål. Andra menar att detta bara bör ske för lån som har mottagits i annat syfte än att förbättra arbetsmiljön, t. ex. lån vid tiUfäUiga utställ­ningar o. d. Någon instans menar att myndigheterna bör teckna en försäk­ring vid lån från stiftelser. Tanken att staten vid lån skaU ställa en ekono­misk garanti som omfattar värdet på inlånade föremål förs också fram.

Skäl för mitt förslag: De statliga myndigheterna får inte - fömtom. i vissa undantagsfall teckna eUer låta teckna några försäkringar för att skydda sig eller sin personal mot ansvarighet. Del framgår av cirkuläret (1954:325) fiU samtliga statsmyndigheter med föreskrifter rörande försäk­ring av staten tillhörig egendom, m. m. (ändrat senast 1976:473). Staten är - som man har uttryckt det - sin egen assuradör (försäkringsgivare).

Anledning saknas enligt min mening att gå ifrån eller mjuka upp detta allmänna försäkringsförbud, när det gäller konsUånen. Jag utgår här från det ställningstagande i ansvarsfrågan som jag nyss redovisat, dvs. att myndigheterna har ett presumtionsansvar för konstverken.

Det sagda bör gäUa också vid lån för tillfälliga utställningar, och på andra lån som har mottagits i annat syfte än att mer permanent förbättra arbets­miljön. Det bör likaså gäUa vid lån från stiftelser.

Jag ser heller ingen anledning att förorda någon föreskrift om att staten skall stäUa en ekonomisk garanfi vid konsfiån. Den frågan kan när det behövs lösas genom särskilda riksdagsbeslut.

Prop, 1982/83:98

7

7   Avtalsform

Mitt förslag: Vid vaije låneuppgörelse bör upprättas ett skriftligt avtal, där samfiiga villkor för lånet anges.

Rapportens förslag: Överensstämmer med mitt förslag (s. 31),

Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser - utom en som är kritisk till rapportförslaget i dess helhet - tiUstyrker förslaget i denna del. Från ett par håll anförs att enhetliga låneavtal bör utarbetas, lämpligen av någon stafiig myndighet.

50/ för mUt förslag; Det är viktigt att klarhet och ordning vid varje låneuppgörelse skapas i framtiden. Därför bör alltid skriftliga avtal upprät­tas.

Vad gäller utformningen av låneavtalen kan införas en möjlighet för myndigheterna tiU samråd med t.ex. statens arbetsgivarverk (jfr även avsnitt 11). Pä så sätt främjas också upprättandet av enhetliga avtalsformu­lär.

8   Värdering

MUt förslag: Närdet på varje konstföremål bör - åtminstone inom vissa gränser - anges i avtalet. Om parterna inte kan enas om värdet, kan den låntagande myndigheten själv låta värdera föremålet. Kostnaderna för värderingen kan därvid om de inte betalas av långivaren eller någon annan i sista hand komma alt behöva betalas av låntagaren.

Uppkommer efter en viss tid skäl att anta att värdet väsentligt har ändrats, bör en ny värdering av konstföremålet ske på motsvarande sätt.

Rapportens förslag: Överensstämmer i princip med mitt förslag utom så till vida att enligl rapportförslaget värdering skall ske när tveksamhet om värdet råder. Rapporten nämner dock ingenting om behovet av omvärde­ ringar (s. 31, 52).

Remissinstanserna: Flertalet tillstyrker rapportförslaget. Någon instans menar att det bör räcka med att värdering sker, ifall parterna inle kan enas om värdet. En annan instans framhåUer svårigheten att få fram hållbara värderingar.

Skäl för mitt förslag: Också i fråga om ett konstföremåls värde är det viktigt att så långt möjligt klarhet och ordning skapas. Till förebyggande av tvister vid en eventuell framtida skada bör därför värdet anges i avtalet. Även bedömningen av vilka olika säkerhetsåtgärder som kan behöva vid­tas är naturiigtvis beroende av hur värdefullt ett inlånat föremål är. För att inte krångla tiU förfarandet i onödan bör en skyldighet att låta en utomstå­ende värdera ett föremål föreligga bara ifall parterna inte kan enas om värdet.

Eventuella kostnader för värderingen bör i regel långivaren stå för.

Prop. 1982/83:98

8

eftersom en värdering får anses ligga främst i hans intresse. I sista hand bör finnas möjlighet för den lånlagande myndigheten all betala kostnaden av medel till förvaltningskostnader eller andra medel som myndigheten dispo­nerar för motsvarande ändamål.

9   Medgivande att låna särskilt värdefull konst

Mitt förslag: För min del vill jag inte förorda någon central prövning av lånen ens i sådana fall där det är fråga om särskilt dyrbara verk.

Rapportens förslag: Enligt förslaget bör myndigheterna åläggas att in­hämta statens konstråds medgivande lill inlåning av konstföremål som är värda mer än 25000 kr. (s. 53).

Remissinstanserna: Övervägande antalet remissinstanser har inte något att erinra mot att en särskild kontroll införs genom att ett speciellt medgi­vande krävs vid lån av ett verk vars värde överstiger det angivna. Några anser att det bör vara statens konstmuseer och inte statens konstråd som skall pröva frågan orh sådant medgivande. Men en myndighet sätter för sin del i fråga, om det är praktiskt motiverat att kräva tillstånd tiU lånen, och även andra instanser ställer sig från olika utgångspunkter kritiska eller tveksamma till rapportförslaget i denna del.

Skäl för mitt förslag: När det gäller inlåning av ett konstföremål av större värde, är det naturiigtvis bra om myndigheterna har möjlighet att utnyttja särskild sakkunskap för att kunna bedöma lämpligheten av inlå­ningen m. m. Råd om säkerheten (ändamålsenligt skydd mot stöld, skade­görelse, slitage, brand, vattenskador etc.) och förvaringsmiljön (lämpligas­te temperatur, ljus, fuktighet etc.) kan också ibland behövas. - Enligt min mening bör myndigheterna därvid kunna vända sig till statens konstmu­seer, som sedan länge har tillsynsansvaret för alla lösa konstverk i de statliga myndigheternas egen ägo. På så sätt kan myndighetema få tillgång till det kunnande och den erfarenhet som samlats hos konstmuseerna. Men avgörandet i frågan bör således ligga på myndigheterna själva, också när det gäller konst Ull större värden.

10   Inventarieförteckningar m, m.

MUt förslag: En skyldighet att registrera och inventera inlånade konst­föremål bör införas.

Rapportens förslag: Dessa frågor omfattas inte av rapportförslaget.

Remissinstanserna: Bl.a. RRV har föreslagit att en skyldighet att regi­strera och inventera konstföremål bör införas.

Skäl för mUt förslag: Av rapporten framgår att flera myndigheter som har lånat konstföremål i en del fall inte känner till vem som är ägare lill föremålen. Detta talar för att i fortsättningen en registrering bör ske.

Prop, 1982/83:98

9

Myndigheterna bör därför åläggas atl föra register över inlånade konst­föremål. I registret bör finnas samtliga i låneavtalet angivna uppgifter. Registret bör så långt möjligt hållas aktuellt och i övrigt föras med tillämp­ning av RRV:s cirkulär (1978:1340) om registrering av inventarier.

Det kan naturligtvis vara av allmänt intresse att ha kännedom om speci­ellt värdefulla konstverk som finns inlånade hos olika statliga myndigheter. Det kan därför finnas skäl för regeringen alt överväga elt åläggande för myndigheterna att underrätta exempelvis statens konstmuseer om lån av sädana konstverk.

Frågan om en inventeringsskyldighet dämtöver kan enligl min uppfatt­ning lämpligen som föreslagits lösas genom att en regel om detta eventuellt införs i förordningen (1979:1212) med föreskrifter om stadiga myndig­heters bokföring.

Också andra regeringsförfatlningar kan behöva ändras i sammanhanget.

II    

Verkställighetsföreskrifter m. m.

Mitt förslag: Något bemyndigande att utfärda verkställighelsföreskrifter bör inte meddelas.

Rapportens förslag: Enligt rapportförslaget bör statens arbetsgivarverk bemyndigas att - lämpligen efter samråd med statens konstråd - utfärda de verkställighelsföreskrifter som kan behövas till en blivande förordning i frågan (s. 53).

Remissinstanserna: De flesta har inte haft något att erinra mot förslaget om verkställighetsföreskrifter. Men någon instans anser alt arbetsgivarver­ket därvid bör samråda med statens konstmuseer i stället för med statens konstråd och en instans anser att det bör vara konstrådet och inte arbetsgi­varverket som utfärdar verkställighetsföreskrifterna.

Skäl för mUt förslag: För egen del anser jag det onödigt med särskilda verkställighetsföreskrifter. I stället bör myndigheterna mera formlöst kun­na inhämta råd i lånefrågorna från statens konstmuseer, statens arbetsgi­varverk m.fl.

12   Övergångsfrågor

MUt förslag; Det ligger enligt min mening närmast till hands att en ny reglering sätts i kraft fidigast den 1 januari 1984.

I den mån som låneavtal har slutits med sådana långivare som inte längre skall tillåtas, bör de sägas upp. Andra äldre lån bör antingen ändras så, att de stämmer överens med den nya regleringen, eller också sägas upp. Dessa åtgärder bör genomföras inom ett års tid efter ikraftträdandet.

Regeringen bör emellertid kunna medge myndigheterna att som låntaga-

Prop, 1982/83:98

10

re i sin besittning tills vidare få behålla t.ex. konstföremål, vars ägare är okänd eller svår att nå.

Rapportförslaget: Överensstämmer i sak med mitt förslag (s. 31, 32).

Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har tillstyrkt förslagel också i denna del. Från något håll har emellertid framförts att äldre lån bör få bestå utan inskränkning. Andra förslag går ut på alt konstföremål med okända eller svåranträffbara ägare bör deponeras hos statens konstmu­seer.

Skäl för mUt förslag: Det saknas enligt min uppfattning anledning atl gå ifrån rapportförslaget i denna del. Det kan bli anledning att återkomma i övergångsfrågorna, t.ex. om man på annat sätt än genom dispenser behö­ver lösa frågor om konstverk med okänd ägare.

13    Genomförande

Det krävs enligt gmndlagen etl bemyndigande av riksdagen för alt rege­ringen eller de myndigheter som lyder under regeringen skall ha rätt att låna konst som ägs av någon annan än slaten (jfr s. 17).

Myndigheterna anses nämligen genom lån av konstföremål - med hän­syn till skyldigheten att ersätta ägaren för den skada som under lånefiden kan uppstå på föremålet - "ikläda slaten ekonomisk förpliktelse". Och det får inte ske utan riksdagens medgivande (9 kap. 10 § regeringsformen).

I linje med den inställning somjag fömt har redovisat förordarjag därför att ett sådant generellt medgivande inhämtas.

14    Hemställan

Med hänvisning lill vad jag nu har anfört hemställer jag atl regeringen föreslår riksdagen

att medge att statliga myndigheter får låna konstföremål enligt de rikt­linjer somjag har angett i det föregående.

15   Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att anta det förslag som föredra­ganden har lagt fram.

ProposUionsbilaga I

BUDGET­DEPARTEMENTET

KONST I STATLIGA VERK

Ansvarsfrågor m. m.

vid inlåning av konst i annans ägo

för utsmyckning av myndigheters lokaler

En rapport från budgetdepartementets rättssekretariat

DsB 1981:18

Prop, 1982/83:98

12

INNEHALL Presentation 1  Bakgrund

2  Allm

ä

nna synpunkter

2.1

Utsmyckning av statliga myndigheters lokaler med konstf

ö

rem

å

l som finns i statens 

ä

go

2.2

De statliga myndigheternas befogenhet att l

å

na in konstf

ö

rem

å

l som inte tillh

ö

r staten

2.3

Deposition, hyra eller l

å

na

2.4    L

å

neansvaret

2.5

F

ö

rs

ä

kringsf

ö

rbudet i statsf

ö

rvalt­ningen

2.6

Statliga garantier vid konstutst

ä

ll­ningar

2.7

Utst

ä

llningsers

ä

ttning

3  

ö

verv

ä

ganden

3.1

L

å

n

3.2

Ansvar

3.3

F

ö

rs

ä

kringar m.m.

3.4    Skriftliga avtal

3.5

ö

verg

å

ngsfr

å

gor

3.6

F

ö

rslag

Bilaga 1       En sammanst

ä

llning av remiss­yttrandena

Bilaga 2       En enk

ä

t

Bilaga 3       Ett utkast till f

ö

rordning

Prop. 1982/83:98

13

BUDGETDEPARTEMENTET

RAPPORT

Ds B 1981:18

Personalenheterna

December 1981

KONST I STATLIGA VERK

Ansvarsfr

å

gor m.m. vid inl

å

ning av konst i annans 

ä

go f

ö

r utsmyckning av myndigheters lokaler

Denna rapport tar upp en del av de fr

å

gor som uppst

å

r, n

ä

r statsmyndigheter f

ö

r att pryda sina lokaler l

å

nar konst­f

ö

rem

å

l fr

å

n utomst

å

ende 

ä

gare.

I rapporten redovisas fr

ä

mst problemen kring till

ä

mpningen av g

ä

llande l

å

ne- och ansvarsbest

ä

mmelser. Den mynnar ut i ett f

ö

rslag till en ny f

ö

rordning, d

ä

r myndigheternas r

ä

tt att f

å

 l

å

na konstf

ö

rem

å

l regleras.

Enligt f

ö

rslaget skall i forts

ä

ttningen .bara vissa l

å

n­givare f

å

 komma i fr

å

ga, n

ä

mligen kommuner och landsting samt vissa stiftelser, f

ö

reningar, m.fl. Vidare skall staten bara kunna ikl

ä

da sig ett begr

ä

nsat ansvar f

ö

r de inl

å

nade f

ö

rem

å

len. Det f

ö

resl

å

s ocks

å

 att skriftliga avtal skall upp­r

ä

ttas vid s

å

dana l

å

n.

S

ä

rskilda

ö

verg

å

ngsanordningar f

ö

resl

å

s dock.

Den nya f

ö

rordningen avser bara s

å

dana konstl

å

n som syftar till att f

ö

rb

ä

ttra arbetsmilj

ö

n i myndigheterna. Den ber

ö

r s

å

lunda inte den verksamhet som bedrivs av museer och andra myndigheter med uppgift att fr

ä

mja kulturhistoria eller att f

ö

rv

ä

rva, v

å

rda, bevara, vetenskapligt bearbeta eller st

ä

lla ut konstf

ö

rem

å

l, t.ex. utst

ä

llningsverksamhet av tillf

ä

llig eller mer permanent natur.

Prop. 1982/83:98

14

Innan de f

ö

reslagna regeringsf

ö

reskrifterna utf

ä

rdas, b

ö

r enligt rapporten ett bemyndigande av riksdagen inh

ä

mtas f

ö

r att ge myndigheterna r

ä

tt att 

ö

ver huvud taget f

å

 l

å

na konst­f

ö

rem

å

l, och d

ä

rvid ikl

ä

da sig ansvar gentemot utomst

å

ende 

ä

gare.

Rapporten, som har uppr

ä

ttats med anledning av en framst

ä

llning fr

å

n domstolsverket, grundar sig p

å

 vad som har kommit fram vid kontakter med ett stort urval myndigheter. Den har utarbetats inom r

ä

ttssekretariatet vid budgetdepartementets personalenheter (B/P). Samr

å

d har skett med andra delar av regeringskansliet, fr

ä

mst statsr

å

dsberedningen samt justitie- och utbildnings­departementen.

Prop. 1982/83:98

15

1     BAKGRUND

I en skrivelse den 25 februari 1976 har domstolsverket hemst

ä

llt att d

å

varande finansdepartementet skulle meddela f

ö

reskrifter f

ö

r statens inl

å

ning av konst fr

å

n icke­statliga institutioner och d

ä

rvid uttala sig om statens ansvar f

ö

r den inl

å

nade konsten.

Av skrivelsen framg

å

r vidare att fr

å

gan dragits upp av en tingsr

ä

tt, som hos domstolsverket efterlyst besked om statens ansvar f

ö

r konstverk som tingsr

ä

tten l

å

nat fr

å

n utomst

å

ende. Domstolsverket fr

å

gade d

ä

rp

å

 154 av de myndigheter, som verket 

ä

r central f

ö

rvaltningsmyndighet f

ö

r, ang

å

erKie omfattningen av s

å

dana konstl

å

n, m.m. Svar kom in fr

å

n 149 myndigheter.

Svaren utvisar att av de tillfr

å

gade myndigheterna n

ä

ra h

ä

lften (omkring 70) innehar konstverk l

å

nade fr

å

n andra 

ä

n statliga institutioner. Av dessa myndigheter anger 40 ett l

ä

gsta ber

ä

knat v

ä

rde 

å

r 1976 till l

å

gt r

ä

knat ca 1,7 milj. kr. Depositions­avtal med l

å

ngivarna har ing

å

tts av 24 myndigheter. Ett dussin­tal myndigheter har skriftligen utf

ä

st sig att ansvsra f

ö

r konst­verken. Tio myndigheter uppger att konstverken 

ä

r f

ö

rs

ä

krade. Fyra av dessa myndigheter betalar f

ö

rs

ä

kringspremierna sj

ä

lva.

Efter remiss fr

å

n finansdepartementet 

ä

r 1976 har yttranden 

ö

ver domstolsverkets framst

ä

llning avgetts av justitiekanslem (JK), riksrevisionsverket (RRV), statens kulturr

å

d, statens konstr

å

d (SK), statens konstmuseer (SKM) och l

ä

nsstyrelsen i Kristianstads l

ä

n. En sammanst

ä

llning av dessa sex remissyttranden finns i bilaga 1.

F

ö

r att ytterligare belysa den aktuella omfattningen av den statliga inl

å

ningen fr

å

n privata 

ä

gare m.fl. av konstverk eller andra v

ä

rdef

ö

rem

å

l, t.ex. b

ö

cker, m

ö

bler och hantverksalster, har budgetdepartementet under 

å

r 1980 genomf

ö

rt en enk

ä

t hos ett antal -statsmyndigheter. Genom enk

ä

ten har departementet ocks

å

 l

ä

mnat de tillfr

å

gade myndigheterna tillf

ä

lle att anf

ö

ra synpunkter p

ä 

vilken ordning som b

ö

r g

ä

lla i forts

ä

ttningen och hur ansvaret b

ö

r vara reglerat. Svar har l

ä

mnats av 71 myndigheter. En n

ä

rmare redog

ö

relse f

ö

r resultatet av enk

ä

ten l

ä

mnas i bilaga 2.

Prop. 1982/83:98

16

2    allmXnna synpunkter

Innan rapporten g

å

r in p

å

 huvudfr

å

gan - statsmyndigheternas inl

å

ning av konst fr

ä

n andra 

ä

gare 

ä

n staten - b

ö

r n

ä

mnas att de myndigheter som vill pryda sina lokaler med konst har vissa m

ö

jligheter att f

å

 disponera stats

ä

gda konstf

ö

rem

å

l f

ö

r 

ä

ndam

å

let.

2,1    Utsmyckning av statliga myndigheters lokaler med konstf

ö

rem

å

l som finns i statens 

ä

go

Statens egna konstsamlingar kan s

å

lunda delvis utnyttjas av de statliga myndigheterna. Detta sker mestadels antingen via statens konstr

å

d eller via statens konstmuseer.

2.1.1  .5t

£

t

£

n

£

 i

Varje myndighet kan i viss utstr

ä

ckning p

å

 s

ä

rskild hemst

ä

llan f

å

 sig tilldelad s

å

dan konst som k

ö

ps in av statens konstr

å

d (SK). Konstr

å

det har enligt sin instruktion (1965:746, omtryckt 1976:502) till uppgift att genom f

ö

rv

ä

rv av konstn

ä

rliga arbeten till statens byggnader och andra lokaler f

ö

r statliga myndigheter verka f

ö

r att konstn

ä

rliga v

ä

rden inf

ö

rlivas med samh

ä

llsmilj

ö

n. R

å

det skall vidare enligt instruktionen l

ä

mna bl,a. statliga myndigheter information om f

ö

rv

ä

rv av konstn

ä

rliga arbeten, som 

ä

r av betydelse f

ö

r samh

ä

llsmilj

ö

n, samt i 

ö

vrigt l

ä

mna information om konsten i samh

ä

llsmilj

ö

n.

F

ö

r att k

ö

pa in konst avsedd att pryda statliga byggnader tilldelas konstr

å

det 

å

rligen ett anslag. F

ö

r budget

å

ret 1980/81 uppgick det till drygt 13 milj. kr. Innan konstr

å

det beslutar om f

ö

rdelningen av de medel som s

å

lunda finns tillg

ä

ngliga f

ö

r f

ö

rv

ä

rv av konst­n

ä

rliga arbeten, skall r

å

det enligt sin instruktion samr

å

da med b

å

de byggnadsstyrelsen och statens konstmuseer. F.

ö

, kan anm

ä

rkas att ocks

å

 de ber

ö

rda myndigheterna sj

ä

lva skall beredas tillf

ä

lle att yttra sig, innan r

å

det best

ä

mmer sig f

ö

r att f

ö

rv

ä

rva ett konstn

ä

rligt arbete.

Prop. 1982/83:98

17

2.1.2  t

£

t

£

n

£

 ]

£

e

£

Myndigheterna kan ocks

å

 f

ä

 l

å

na konst som f

ö

rvaras i statliga museer. D

ä

rvid spelar statens konstmuseer (SKM) en viktig roll. Enligt sin instruktion (1976:439) har statens konstmuseer -som omfattar nationalmuseet, moderna museet och 

ö

stasiatiska museet - till uppgift att fr

ä

mja konsten, konstintresset och konstvetenskapen. Konstmuseerna skall dessutom v

å

rda, f

ö

rteckna och vetenskapligt bearbeta s

å

dana samlingar av konst och konst­hantverk som staten 

ä

ger eller underst

ö

djer. Det sistn

ä

mnda g

ä

ller dock inte, om samlingarna st

å

r under tillsyn eller v

å

rd av n

å

gon annan myndighet, som enligt s

ä

rskilda best

ä

mmelser besitter betryggande sakkunskaper.

Statsmyndigheterna torde i ganska stor omfattning utnyttja m

ö

jligheten att v

ä

nda sig till statens konstmuseer f

ö

r att f

å

 l

å

na konst i statlig 

ä

go.

2.2    De statliga myndigheternas befogenhet att l

å

na in konstf

ö

rem

å

l som inte tillh

ö

r staten

N

ä

r det sedan g

ä

ller de statliga myndigheternas inl

å

ning av konstf

ö

rem

å

l som inte tillh

ö

r staten, b

ö

r man f

ö

rst uppm

ä

rk­samma att det kan s

ä

ttas i fr

å

ga, om myndigheterna 

ö

ver huvud taget f

å

r lov att f

ö

r att pryda sina lokaler l

å

na in konst fr

å

n utomst

å

ende 

ä

gare utan att i varje s

å

dant fall skriva sig fria Fr

å

n allt ansvar.

Av regeringsformen framg

å

r n

ä

mligen att regeringen inte utan riksdagens bemyndigande f

å

r "taga upp l

å

n eller i 

ö

vrigt ikl

ä

da staten ekonomisk f

ö

rpliktelse" (9 kap. 10 f

ö

rsta stycket). Och enligt grundlagsmotiven (prop. 1973:90 s. 350) f

å

r denna restrik­tion anses g

ä

lla inte bara f

ö

r regeringen utan ocks

å

 f

ö

r alla andra statliga myndigheter.

Fr

å

gan blir d

å

: N

ä

r en statlig myndighet l

å

nar in t.ex. ett konstf

ö

rem

å

l utan att skriva sig fri fr

å

n allt ansvar, inneb

ä

r d

é

t - med h

ä

nsyn till skyldigheten att ers

ä

tta 

ä

garen f

ö

r den skada som under l

å

netiden kan uppst

å

 p

å

 f

ö

rem

å

let - att myndig­heten d

ä

rmed skall anses "ikl

ä

da staten ekonomisk f

ö

rpliktelse"?

2 

Riksdagen 1982183. I saml. Nr 98

Prop. 1982/83:98

18

Visserligen kan s

ä

gas att denna skyldighet bara 

ä

r latent, eftersom det inte nlls 

ä

r s

ä

kert att myndigheten i det kon­kreta fallet blir tvungen att ers

ä

tta n

å

gon skada. Men det hindrar inte att uttrycket "ekonomisk f

ö

rpliktelse" i grund­lagen blir till

ä

mpligt p

å

 l

å

n av konst. Som exempel p

å

 andra latenta skyldigheter - vilka anses kr

ä

va riksdagens medgivande - kan n

ä

mnas statliga myndigheters borgensf

ö

rbindelser.

Det anf

ö

rda lagbudets till

ä

mplighet p

å

 konstlAn utesluts inte heller av det f

ö

rh

å

llandet att riksdagens medgivande inte anses beh

ö

vas f

ö

r s

å

dana 

å

tg

ä

rder som ing

å

r som ett led i en myndig­hets normala verksamhet, t.ex. att hyra lokaler f

ö

r l

ä

ngre eller kortare tid eller liknande. S

å

dana l

å

n av konstf

ö

rem

å

l som avses i denna rapport kan ju inte anses j

ä

mf

ö

rbara med s

å

dana 

å

tg

ä

rder, eftersom l

å

nen inte utg

ö

r n

å

gon f

ö

ruts

ä

ttning f

ö

r att verksamheten vid myndigheten skall kunna bedrivas.

Slutsatsen m

ä

ste allts

å

 bli att det 

ä

r n

ö

dv

ä

ndigt att inh

ä

mta ett bemyndigande av riksdagen f

ö

r att regeringen eller de myn­digheter som lyder, under regeringen skall ha r

ä

tt att l

å

na konst, som finns i n

å

gon annans 

ä

go 

ä

n statens.

Att m

ä

rka 

ä

r dock att f

ö

reskriften i 9 kap. 10 

§

 regerings­formen uteslutande utg

ö

r en intern kompetensregel f

ö

r statens del. Den 

ä

r med andra ord inte avg

ö

rande f

ö

r fr

å

gan vilket ansvar som staten r

ä

ttsligen 

å

drar sig mot 

ä

garen, n

ä

r en statlig myndig­het - med eller utan riksdagens medgivande - de facto l

å

nar konst utifr

å

n. Detta civilr

ä

ttsliga ansvar diskuteras i det f

ö

ljande.

2.3    Deposition, hyra eller l

ä

n

Som framg

å

tt, f

ö

rekommer det i ganska stor utstr

ä

ckning att myndigheterna - f

ö

r att pryda sina lokaler till gl

ä

dje f

ö

r bl.a. anst

ä

llda och be.'>okande - l

å

nar konst av andra 

ä

n statliga 

ä

gare. Det kan finnas skiftande f

ö

rklaringar till att myndigheterna s

å­

lunda ofta g

å

r vid sidan av de tidigare redovisade system, som ger dem m

ö

jlighet att f

å

 bli tilldelade eller f

å

 l

å

na konst i statlig 

iiqn  

genom statens konstr

å

d eller statens konstmuseer. En f

ö

rklaring kan vara att stats

ä

gd konst inte funnits att tillg

å

 vid tillf

ä

llet, cn annan att myndigheten f

å

tt s

ä

rskilda kontakter med en eller flera konst

ä

gare. En del myndigheter kanske bedriver s,k, artotek-verksnmhet f

ö

r t,ex, intagna.

Prop, 1982/83:98

19

Teoretiskt kan myrKligheternas inf

ö

rskaffande av konst fr

å

n utomst

å

ende 

ä

gare enligt allm

ä

nna civilr

ä

ttsliga regler vara att bed

ö

ma antingen som deposition eller som hyra eller ocks

å

som lan. Som nedan skall visas, torde det i allm

ä

nhet vara fr

å

gan om l

å

n.

2.3.1    

££°å

it.i

£

"_

Man kan i dagligt tal s

ä

ga att det finns konstverk som 

ä

r "deponerade" hos en myndighet. Oftast st

ä

mmer ett s

å

dant uttryckss

ä

tt dock inte med strikt juridisk terminologi.

Det civilr

ä

ttsliga institutet deposition - 

ä

ven ben

ä

mnt f

ö

rvaring - avser n

ä

mligen ett avtal, varigenom en person (deponenten) l

ä

mnar 

ö

ver en l

ö

s sak till en annan person (depositarien) i syfte att depositarien under 

ö

verenskommen tid skall beh

å

lla f

ö

rem

å

let i sin besittning och d

ä

rvid s

ö

rja f

ö

r dess v

å

rd. Regler om deposition finns i 12 kap. handelsbalken. I de typiska fallen f

å

r depositarien inte nyttja saken under depositionstiden. Deposition skiljer sig h

ä

rigenom fr

å

n l

å

n och hyra. Omh

ä

ndertagandet sker s

å

lunda enbart i deponentens intresse. Den f

ö

rdel som depositarien kan ha av avtalet best

å

r i den avgift som han normalt tar ut f

ö

r v

å

rden av f

ö

rem

å

let. Men en deposition kan i en del fall ocks

å

 ha en mer eller mindre benefik (ers

ä

ttningsfri) karakt

ä

r, d

å

 depositarien inte tar betalt f

ö

r v

å

rden av godset. Vanligen f

å

r depositarien dock inte heller i s

å

dana fall sj

ä

lv nyttja godset.

Det 

ä

r allts

å

 normalt sett inte fr

å

ga om deposition i egentlig mening, n

ä

r en person l

ä

mnar 

ö

ver ett konstverk till en myndig­het, eftersom omh

ä

ndertagandet regelm

ä

ssigt sker i myndighetens intresse och konstverket nyttjas av myndigheten.

Undantagsvis kan en myndighets inl

å

ning av ett konstverk m

ö

jligen anses utg

ö

ra en form av deposition. Det g

ä

ller fr

ä

mst oner

ö

sa avtal, d

ä

r den l

å

ntagande myndigheten s

å

ledes tar ut en avgift f

ö

r att ta hand om konstverken och i princip inte f

å

r "skylta med" eller p

å

 annat s

ä

tt anv

ä

nda konstverken. Dessa fall torde dock vara t

ä

mligen s

ä

llsynta.

I fr

å

ga om v

å

rdansvaret finns emellertid ingen st

ö

rre skillnad mellan deposition och l

å

n.

Prop, 1982/83:98

20

2.3.2  Hy

£

a_

Kan d

å

 reglerna om hyra bli till

ä

mpliga n

ä

r myndigheterna inf

ö

rskaffar konstf

ö

rem

å

l fr

å

n privata 

ä

gare?

Enligt allm

ä

nna civilr

ä

ttsliga regler menas med hyra (lega) ett avtal, d

ä

r uthyraren (legogivaren) uppl

å

ter en l

ö

s sak till hyresmannen (legotagaren) att anv

ä

ndas (nyttjas) mot erl

ä

ggande - oftast periodiskt - av ers

ä

ttning, hyra. Lego-givarens och legotagarens inb

ö

rdes r

ä

ttigheter och skyldig­heter regleras i f

ö

rsta hand genom avtalet. En del 

å

lder­domliga och knapph

ä

ndiga lagregler finns ocks

å

 i 13 kap, handelsbalken.

Det torde inte vara vanligt att en myndighet hyr konstf

ö

rem

å

l och s

å

ledes betalar en avgift till 

ä

garen f

ö

r att f

å

 anv

ä

nda dem.

Visserligen f

ö

rekommer det numera att privata s.k. leasingbolag hyr ut konstverk till f

ö

retag och enskilda eller f

ö

rmedlar s

å

dan uthyrning. S

å

vitt k

ä

nt, har emellertid statliga myndigheter inte utnyttjat s

å

dana erbjudanden f

ö

r att f

å

 tillg

å

ng till konst att pryda lokalerna med.

Inte heller mellan hyra och l

å

n finns f.

ö

. n

å

gon betydande skillnad i fr

å

ga om v

å

rdansvaret.

2.3.3  L,

å

n

Det 

ä

r institutet l

å

n som fr

ä

mst 

ä

r av intresse i sammanhanget.

I juridisk mening 

ä

r l

å

n ett avtal d

ä

r en person (l

å

ngivaren) utan ers

ä

ttning uppl

å

ter en best

ä

md sak 

å

t en annan person (l

å

ntagaren). Den sistn

ä

mnde f

å

r anv

ä

nda (nyttja) saken, men 

ä

r skyldig att i sinom tid 

å

terst

ä

lla den till l

å

ngivaren. L

å

n 

ä

r s

å

lunda en benefik motsvarighet till deposition och hyra, d

ä

r ju som framg

å

tt ers

ä

ttning skall betalas av resp. till 

ä

garen. Regler om l

å

n finns i 11 kap. handelsbalken. 

Ä

ven dessa regler 

ä

r 

å

lderdomligt utformade. (F

ö

r tydlighets skull kan anm

ä

rkas att ett vanligt "penningl

å

n" d

ä

remot i r

ä

ttsliga sammanhang inte kallas l

å

n utan f

ö

rstr

ä

ckning.)

Skaffar myndigheten ett konstf

ö

rem

å

l p

å

 eget initiativ och i eget intresse, tyder detta p

å

 att det snarare 

ä

r fr

å

ga om l

å

n 

ä

n om deposition.

Prop. 1982/83:98

21

Vidare brukar f

ö

rem

å

len oftast placeras s

å

, att de kan besk

å

das av myndighetens personal och bes

ö

kande. Myndigheten f

ö

rfogar d

ä

rvid 

ö

ver f

ö

rem

å

len och har nytta och gl

ä

dje av dem. Det 

ä

r ocks

å

 en omst

ä

ndighet som pekar mera p

å

 l

å

n 

ä

n p

å

 deposition. Och att myndigheten i allm

ä

nhet inte betalar n

å

gon ers

ä

ttning till 

ä

garen visar att det inte heller 

ä

r fr

å

ga om hyra.

Det f

ö

refaller d

ä

rf

ö

r som om de avtal snm fr

ä

mst avses i denna rapport r

ä

ttsligen i regel b

ö

r bed

ö

mas som l

å

n.

2.4    L

å

neansvaret

Vid l

å

n best

ä

ms - liksom vid deposition och hyra - parternas inb

ö

rdes f

ö

rh

å

llanden r

ä

ttsligen fr

ä

mst av vad de har kommit 

ö

verens om eller av vad de annars m

å

ste antas ha avsett. Dess­utom finns de ovann

ä

mnda reglerna i handelsbalken, vilka 

ä

r dispositiva, d.v.s. g

ä

ller n

ä

r annat inte har avtalats mellan l

å

ngivaren (

ä

garen) och l

å

ntagaren.

Enligt dessa lagregler har l

å

ntagaren inte bara en r

ä

tt att nyttja de omh

ä

ndertagna f

ö

rem

å

len. Han har ocks

å

 en plikt att v

å

rda dem med omsorg. V

å

rdplikten inneb

ä

r skyldighet att l

ö

pande underh

å

lla det l

å

nade. Hur betungande detta underh

å

ll blir beror bl.a. p

å 

f

ö

rem

å

lens beskaffenhet; 

ö

mt

å

liga saker kan naturligtvis fordra s

ä

rskild tillsyn. Men om l

å

ntagaren inte v

å

rdar en sak med omsorg, har l

å

ngivaren r

ä

tt att ta tillbaka den; han f

å

r d

å

 ett slags h

ä

vningsr

ä

tt p

å

 grund av kontraktsbrott. Och om bristande omsorg fr

å

n l

å

ntagarens sida medf

ö

r skada p

å

 det utl

å

nade blir denne skadest

å

ndsskyldig gentemot l

å

ngivaren.

L

å

ntagarens ansvar f

ö

r godset behandlas n

ä

rmare i 11 kap. 1 

§

 handelsbalken. Lagrummet.lyder:

"L

å

nar man n

å

got av annan, d

ö

tt eller kvickt; give det 

å

ter s

å

 gott, som han det tog. Ej m

å

 l

å

n missfaras."

Den citerade paragrafens ordalag tyder visserligen n

ä

rmast p

å

 ett strikt ansvar vid l

å

n. Men i praxis anses 

ä

ven 12 kap. 2 

§

 handelsbalken vara analogt till

ä

mplig vid l

å

n, trots att sistn

ä

mnda lagregel n

ä

rmast syftar p

å

 pants

ä

ttning och deposition.

Prop. 1982/83:98

22

Den lyder p

å

 f

ö

ljande s

ä

tt:

"Inlagsf

ä

, och f

ö

rtrott gods, b

ö

r man v

å

rda som sitt eget. Missfares, eller f

ö

rkommer det, av hans vang

ö

mmo, eller v

å

llande; g

ä

lde fullt 

å

ter. Sker det av v

å

da; vare sakl

ö

s."

Enligt denna best

ä

mmelse 

ä

r den som har hand om godset s

å

lunda skyldig att ers

ä

tta skador som uppst

å

r genom hans v

å

llande (oaktsamhet). Men han undg

å

r ansvar f

ö

r skador som har upp­st

å

tt av v

å

da, d.v.s. genom olycksh

ä

ndelse e.d.

Best

ä

mmelserna i 11 kap. 1 

§

 j

ä

mf

ö

rda med 12 kap. 2 

§

 skall med andra ord tolkas s

å

, att l

å

ntagare 

ä

r skyldiga att ers

ä

tta skador som de genom oaktsamhet har orsakat p

å

 det l

å

nade godset. Detta ansvar blir s

ä

rskilt markerat genom att l

å

ntagaren i r

ä

tts­praxis anses skyldig att, som det heter, exculpera sig (Nytt juridiskt arkiv 1953 s. 409). Det inneb

ä

r att han m

å

ste bevisa att skadan har uppkommit utan hans v

å

llande. Han har allts

å

 ett s.k. presumtionsansvar. Men i princip svarar han som nyss n

ä

mnts inte f

ö

r s

ä

dana skador som har orsakats av v

å

da. Skadas ett f

ö

re­m

å

l vid avtalsstridigt nyttjande, har l

å

ntagaren dock ansetts ansvara ocks

å

 f

ö

r v

å

da, om inte skadan bevisligen hade intr

ä

ffat ocks

å

 vid ett kontraktsenligt nyttjande (jfr Nytt juridiskt arkiv 1878 A 368, Svensk juristtidning 1937 ref.s, 35).

A andra sidan l

ä

r en l

å

ngivare, som kr

ä

ver ers

ä

ttning, ha bevis­b

ö

rdan f

ö

r att f

ö

rem

å

len l

å

nats ut fria fr

å

n den skada som kravet

Sammanfattningsvis g

ä

ller allts

å

 enligt g

ä

llande r

ä

tt - om inget annat har avtalats - att l

å

ntagaren har ett presumtions­ansvar f

ö

r skador som han kan ha v

å

llat.

Enligt allm

ä

nna kontraktsr

ä

ttsliga regler blir l

å

ntagaren ocks

å 

ansvarig f

ö

r skador som hans anst

ä

llda i tj

ä

nsten genom oaktsam­het v

å

llar p

å

 f

ö

rem

å

len.

Mera tveksamt 

ä

r det om l

å

ntagaren svarar 

ä

ven f

ö

r de anst

ä

lldas upps

å

tliga skador. M

ö

jligen kr

ä

vs f

ö

r att ansvar skall f

ö

religga att skadorna st

å

r i n

ä

ra samband med tj

ä

nsten. R

ä

ttsl

ä

get anses emeller­tid oklart p

å

 den punkten.

Prop, 1982/83:98

23

2.5        F

ö

rs

ä

kringsf

ö

rbudet i statsf

ö

rvaltningen

Som framg

å

r av det f

ö

reg

å

ende, st

å

r en 

ä

gare till utl

å

nade konstf

ö

rem

å

l sj

ä

lv en viss risk f

ö

r skador som kan in­tr

ä

ffa vid utl

å

ningen. Det 

ä

r, givetvis 

ä

garens sak att av­g

ö

ra i vad m

å

n han vill t

ä

cka den risken genom en f

ö

rs

ä

kring.

Men ett icke obetydligt ansvar vilar ocks

å

 p

å

 l

å

ntagaren, d.v.s. i de h

ä

r fallen p

å

 staten. D

ä

rvid kan erinras om att statliga myndigheter inte f

å

r teckna eller l

å

ta teckna f

ö

r­s

ä

kring vare sig f

ö

r egendom som tillh

ö

r staten eller f

ö

r att skydda staten eller i dess tj

ä

nst anst

ä

lld personal mot ansvarighet. Det framg

å

r av cirkul

ä

ret (1954:325) med f

ö

re­skrifter r

ö

rande f

ö

rs

ä

kring av staten tillh

ö

rig egendom,m.m. (

ä

ndrat senast 1976:473). Staten 

ä

r s

å

lunda, som man har ut­tryckt det, sin egen assurad

ö

r.

Vid inl

å

ning av olika slags v

ä

rdef

ö

rem

å

l f

å

r myndigheterna allts

å

 inte skaffa sig n

å

got f

ö

rs

ä

kringsskydd f

ö

r t.ex. s

å

dana skador p

å

 v

ä

rdef

ö

rem

å

len som de kan bli tvungna att ers

ä

tta p

å 

grund av skador som uppst

å

tt p

å

 f

ö

rem

å

len genom ett upps

å

tligt eller oaktsamt handlande fr

å

n en arbetstagare vid myndigheten.

Detta g

ä

ller b

å

de f

ö

r det allm

ä

nna presumtionsansvaret som l

å

n­tagaren har enligt handelsbalken och f

ö

r det eventuellt mer vittg

å

ende ansvar som kan f

ö

lja av l

å

neavtalet i det s

ä

rskilda fallet.

2.6        Statliga garantier vid konstutst

ä

llningar

Trots att rapporten inte g

å

r in p

å

 fr

å

gan om de statliga museernas l

å

nem

ö

jligheter, kan det bidra till att belysa statsmyndigheternas ansvar f

ö

r inl

å

nade konstf

ö

rem

å

l att h

ä

r i korthet redovisa n

å

gra fall, d

ä

r riksdagen under senare 

å

r har behandlat fr

å

gan huruvida staten skulle st

ä

lla en garanti f

ö

r v

ä

rdet av inl

å

nade konstf

ö

rem

å

l. Det r

ö

r sig om tre fall, d

ä

r statliga museer 

ö

nskat l

å

na v

ä

rdefulla f

ö

remal i jutl

ä

ndsk 

ä

go f

ö

r att st

ä

lla ut och visa dem i Sverige.

Prop. 1982/83:98

24

Det f

ö

rsta tillf

ä

llet avs

å

g en utst

ä

llning, "Arkeologiska fynd fr

å

n Folkrepubliken Kina", som 

ö

stasiatiska museet hade blivit erbjudet att visa. V

ä

rdet p

å

f

ö

rem

å

len var ca 215 milj. kr. Fr

å

n kinesisk sida kr

ä

vdes att vederb

ö

rande land ansvarade f

ö

r f

ö

rem

å

len i enlighet med en s

ä

rskild f

ö

rteckning 

ö

ver f

ö

rem

å

len och deras v

ä

rde. F

ö

rs

ä

kringspremien skulle komma att uppg

å

 till 0,5 milj.kr.

Chefen f

ö

r utbildningsdepartementet framh

ö

ll i prop. 1973:170 (s. 26) att Sverige - f

ö

r att kunna visa utst

ä

llningen - borde st

ä

lla en statlig garanti, vilken kr

ä

vde riksdagens bemyndigande eftersom det var fr

å

ga om en 

ö

verenskommelse med fr

ä

mmande makt som innefattade ett eventuellt ekonomiskt 

å

tagande. Han f

ö

reslog d

ä

rf

ö

r regeringen att utverka riksdagens godk

ä

nnande till att det tr

ä

ffades en 

ö

verenskommelse med Kina om att svenska staten skulle st

ä

lla en garanti F

ö

r v

ä

rdet av de f

ö

rem

å

l som ingick i utst

ä

ll­ningen.

Riksdagen godk

ä

nde vad som f

ö

reslogs i propositionen (KrU 1973: 44, rskr 348).

Det andra tillf

ä

llet avs

å

g dels en utst

ä

llning om Vasadynastin i Polen, dels en vandringsutst

ä

llning med arkeologiska f

ö

rem

å

l fr

ä

n museet i Bagdad. V

ä

rdet p

å

 f

ö

rem

å

len var ca 25 milj. kr. f

ö

r vardera utst

ä

llningen och eventuella f

ö

rs

ä

kringspremier skulle bli h

ö

ga.

Departementschefen framh

ö

ll liksom i det f

ö

rstn

ä

mnda riksdags-

ä

rendet att Sverige borde st

ä

lla en statsgaranti f

ö

r ers

ä

ttning vid skada p

å

 eller f

ö

rlust av de f

ö

rem

å

l som ingick i utst

ä

ll­ningarna samt att l

ä

mnandet av en s

å

dan garanti kr

ä

vde riksdagens medgivande (prop. 1975/76:125 s, 24), Hah f

ö

reslog att regeringen skulle g

ö

ra en hemst

ä

llan till riksdagen i enlighet d

ä

rmed. Vidare f

ö

reslog han att regeringen skulle inh

ä

mta ett allm

ä

nt bemyndigande av riksdagen att vid behov p

ä

 liknande s

ä

tt f

å

 st

ä

lla garanti f

ö

r att g

ö

ra det m

ö

jligt f

ö

r de statliga museerna att anordna utst

ä

ll­ningar av v

ä

rdefulla f

ö

rem

å

l i utl

ä

ndsk

ä

go.

Riksdagen godk

ä

nde vad som f

ö

reslogs i propositionen (KrU 1975/76: 39, rskr 305).

Vid det tredje tillf

ä

llet godk

ä

nde riksdagen att en enstaka depo­sition hos nationalmuseet av en tavla, som 

ä

gdes av Rijksmuseum i Amsterdam, skulle omfattas av en statlig garanti innefattande ers

ä

ttning vid skada p

å

 eller f

ö

rlust av tavlan (prop. 1977/78:125, KrU 26, rskr 322).

I detta 

ä

rende godk

ä

nde riksdagen dessutom att det allm

ä

nna bemyn­digandet som riksdagen vid 1975/76 

å

rs riksm

ö

te hade beviljat regeringen - d.v.s. bemyndigande att vid behov f

å

 st

ä

lla garanti f

ö

r att g

ö

ra det m

ö

jligt f

ö

r de statliga museerna att anordna ut­st

ä

llningar av v

ä

rdefull konst i utl

ä

ndsk 

ä

go - skulle avse s

å

dana enstaka depositioner som det var fr

å

ga om i 1977/78 

ä

rs fall.

F

ö

r att skydda en l

å

ngivare f

ö

r all skada som kan intr

ä

ffa p

å

 ut­l

å

nade konstf

ö

rem

å

l kan staten allts

å

 st

ä

lla en ekonomisk garanti, som omfattar v

ä

rdet p

å

 f

ö

rem

å

len.

Prop. 1982/83:98

25

2.7    Utst

ä

llningsers

ä

ttning

Cn annan sak som b

ö

r n

ä

mnas i sammanhanget 

ä

r konstn

ä

rernas r

ä

tt till s.k. utst

ä

llningsers

ä

ttning. Det 

ä

r en ers

ä

ttning som utg

å

r till konstn

ä

rerna f

ö

r att deras verk st

ä

lls ut p

å 

s

å

 s

ä

tt, att allm

ä

nheten kan ta del av dem.

Enligt beslut av riksdagen skall utst

ä

llningsers

ä

ttning utg

å 

i samband med alla utst

ä

llningar av konst eller konsthantverk aom distribueras eller arrangeras av statliga myndigheter, d

ä

r man utnyttjar verk som 

ä

gs av upphovsmannen eller hans eller hennes n

ä

rmaste efterlevande (prop. 1975/76:135 s. 228, KrU 35, rskr 355).

1 linje d

ä

rmed har staten i ett huvudavtal den B juni 1978 med Konstn

ä

rernas riksorganisation (KRO) m.fl. f

ö

rbundit sig att betala utst

ä

llningsers

ä

ttning till konstn

ä

rer f

ö

r utst

ä

llningar som anordnas av n

å

got statligt organ. Avtalet, som har godk

ä

nts av regeringen, avser bara utst

ä

llningar av konstverk som 

ä

gs av upphovsmannen (eller i vissa fall av hans eller hennes d

ö

dsbodel

ä

gare).

Prop. 1982/83:98

26

3      

Ö

VERV

Ä

GANDEN

I det f

ö

ljande 

ö

verv

ä

gs var f

ö

r sig fr

å

gorna om l

å

n, ansvar och f

ö

rs

ä

kring, n

ä

r det g

ä

ller statsmyndigheternas inl

å

ning av konst­f

ö

rem

å

l f

ö

r att smycka 

ä

mbetslokalerna.

F

ö

rst skall emellertid anges n

å

gra fr

å

gor som b

ö

r falla utanf

ö

r 

ä

mnet.

Den statliga ink

ö

ps- och l

å

neverksamhet via statens konstr

å

d och statens konstmuseer till andra statliga myndigheter (avsnitt 2.1 ovan) ber

ö

rs s

å

lunda inte i rapporten. - Men det h

ö

r till bilden att det allm

ä

nt sett m

å

ste anses 

ö

nskv

ä

rt att myndigheterna i f

ö

rsta hand v

ä

nder sig till statens konstr

å

d eller till statens konstmuseer och andra statliga museer f

ö

r att f

å

 tillg

å

ng till konstf

ö

rem

å

l. D

ä

r finns ett relativt stort utbud av konstverk som kan tillhandah

å

llas 

å

t myndigheterna. Konstr

å

det och museerna har dessutom s

ä

rskilt goda m

ö

jligheter att g

ö

ra en vederh

ä

ftig bed

ö

mning av vilka konstverk som fr

å

n olika synpunkter 

ä

r b

ä

st l

ä

mpade f

ö

r utsmyckning av statliga myndighetslokaler. Det 

ä

r naturligtvis mest 

ä

ndam

å

lsenligt att s

å

 l

å

ngt m

ö

jligt ta till vara denna sak­kunskap.

Rapporten tar inte heller upp regleringen av l

å

n fr

å

n utomst

å

ende till s

å

dana myndigheter eller vetenskapliga institutioner som sj

ä

lva helt eller delvis bedriver musei- eller utst

ä

llningsverksamhet. Denna l

å

neverksamhet b

ö

r av naturliga sk

ä

l inte omfattas av 

ö

verv

ä

gandena i denna rapport.

Lika litet l

ä

ggs i rapporten fram n

å

got f

ö

rslag om reglering av s

å

dan l

ä

neverksamhet, d

ä

r myndigheterna f

ö

r utst

ä

llnings

ä

ndam

å

l l

å

nar konst­produkter av konstn

ä

rerna sj

ä

lva eller deras efterlevande. I dessa fall f

ö

religger som n

ä

mnts r

ä

tt till utst

ä

llningsers

ä

ttning (avsnitt 2.7) och det 

ä

r angel

ä

get att inte f

ö

rsv

å

ra m

ö

jligheterna att st

ä

lla ut konst mot erh

å

llande av s

å

dan ers

ä

ttning.

Fr

å

gor om s

ä

dana privata konstverk som statsanst

ä

llda av eget intresse och p

å

 egen risk placerar i sina tj

ä

nsterum e,d, utan myndigheternas medverkan eller k

ä

nnedom behandlas inte heller h

ä

r.

Prop. 1982/83:98

27

3.1    L

å

n

Vad sedan r

ö

r s

å

dan inl

å

ning av konst f

ö

r lokalutsmyckning som 

ä

r f

ö

rem

å

l f

ö

r diskussion i denna rapport b

ö

r utg

å

ngspunkten vara att den skall f

å

ä

ga rum ocks

å

 i framtiden.

Men som framg

å

tt 

ä

r myndigheternas konstl

å

n fr

å

n icke-statliga 

ä

gare och deras ansvars

å

taganden i samband d

ä

rmed en sak som enligt regeringsformen m

å

ste underst

ä

llas riksdagen.

Samtidigt kan man emellertid konstatera att det i praktiken har visat sig vara ganska vanligt med konstl

ä

n, som uppenbar­ligen har skett utan riksdagens bemyndigande. Genom budget­departementets enk

ä

t har n

ä

mligen kommit fram att n

ä

ra nog h

ä

lften av alla de d

ä

rvid tillfr

å

gade myndigheterna hade l

å

nat konstf

ö

rem

å

l fr

å

n icke-statliga 

ä

gare. En del av dessa l

å

n har tagits f

ö

r mycket l

ä

nge sedan, andra 

ä

r av f

ä

rskare datum.

Det har ocks

å

 visat sig att det i m

å

nga fall r

ö

r sig om l

å

n f

ö

r betydande v

ä

rden. Som exempel kan n

ä

mnas att ett polis­distrikt har l

å

nat bildkonst f

ö

r flera milj. kr., d

ä

ribland arbeten av k

ä

nda m

ä

stare, s

å

som Picasso, Chagall m.fl. Vidare kan n

ä

mnas att det finns andra myndigheter som innehar enstaka l

å

nade tavlor med ett uppskattat v

ä

rde av flera hundratusen kr. styck.

Ä

ven om det i 

å

tskilliga fall 

ä

r sv

å

rt att ange n

ä

got best

ä

mt v

ä

rde, kan man s

å

lunda utg

å

 fr

å

n att de till staten inl

å

nade konstverkens v

ä

rde i dag sammanlagt torde vara mycket h

ö

gt, troligen tiotals milj. kr.

De tillfr

å

gade myndigheterna uppger att l

å

ngivarna i m

ä

nga fall 

ä

r privatpersoner. Men det framh

å

lls fr

ä

n m

å

nga h

å

ll att kommuner, l

ä

nsmuseer, privata museer, stiftelser, konst­f

ö

reningar m,fl. ocks

å

 l

å

nar ut konstverk till staten.

I enk

ä

ten l

ä

gger myndigheterna ocks

å

 fram synpunkter p

å

 den fortsatta inl

å

ningen av konstverk.

Prop, 1982/83:98

28

Vissa myndigheter h

ä

vdar att man b

ö

r vara 

å

terh

å

llsam med l

å

n som inte motiveras av myndighetens intressen. Fr

å

n andra h

å

ll h

ä

vdas att s

ä

dana l

å

n 

ö

ver huvud taget inte b

ö

r f

ö

rekomma. Den uppfattningen f

ö

rs ocks

å

 fram att det inte kan vara en upp­gift f

ö

r de statliga myndigheterna att - om 

ä

n eventuellt mot avgift - st

å

 till tj

ä

nst med s

å

dan f

ö

rvaring och v

å

rd av v

ä

rde­saker som huvudsakligen ligger exempelvis i en privatpersons intresse. Men s

å

dana fall synes vara s

ä

llsynta i praktiken. Av enk

ä

ten framg

å

r att l

å

n som ligger i myndighetens eget intresse 

ä

r mycket vanligare.

Det 

ö

verv

ä

gande antalet tillfr

å

gade myndigheter 

ä

r positivt inst

ä

llda till l

å

n i eget intresse av konst fr

å

n annat 

ä

n statligt h

å

ll. En tingsr

ä

tt t.ex. h

ä

vdar s

å

lunda som sk

ä

l f

ö

r l

å

n fr

ä

n privata 

ä

gare m.fl. att den skulle ha varit i stort sett utan konstverk, om inte de privat

ä

gda konstverken funnits. 

Å

tskilliga andra myndigheter delar denna inst

ä

llning. I n

ä

got fall betonas att ett st

ö

rre och mera variationsrikt utbud av konst kan st

ä

llas till myndigheternas f

ö

rfogande. Socialstyrelsen t.ex. anser detta v

ä

rdefullt fr

ä

n arbetsmilj

ö­

synpunkt. Fr

ä

n m

å

nga h

å

ll framh

å

lls som sk

ä

l f

ö

r l

å

n utifr

å

n den begr

ä

nsade m

ö

jlighet som st

å

r myndigheterna till buds att f

å

 l

å

na konst fr

å

n statens konstmuseer och f

å

 tilldelning av konst fr

å

n statens konstr

å

d. Andra myndigheter d

ä

remot menar att kostnaderna f

ö

r privata l

å

n blir f

ö

r stora, att det admi­nistrativa f

ö

rfarandet blir f

ö

r omfattande samt att det 

ä

r sv

å

rt att ha fullst

ä

ndig kontroll 

ö

ver konstverken. En l

ä

ns­styrelse pekar p

å

 att l

ä

n fr

å

n privatpersoner kan uppfattas som muta och d

ä

rf

ö

r b

ö

r undvikas.

Sairanantaget leder enk

ä

tsvaren till bed

ö

mningen att 

ö

verv

ä

gande sk

ä

l talar f

ö

r att myndigheterna ocks

å

 i forts

ä

ttningen till

å

ts l

å

na konst fr

ä

n icke-statliga 

ä

gare. De nackdelar som kan 

å

beropas mot privata l

å

n torde mer 

ä

n v

ä

l uppv

ä

gas av f

ö

rdelarna.

I 

å

tskilliga enk

ä

tsvar f

ö

resl

å

s emellertid att bara l

å

n fr

å

n vissa kategorier av l

ä

ngivare skall till

å

tas.

Flera myndigheter anser s

å

lunda att l

å

n bara b

ö

r f

å

 f

ö

rekomma fr

å

n kommuner, kommunala museer, privatmuseer och konstf

ö

reningar. En myndighet menar att myndigheterna b

ö

r f

å

 l

å

na konstf

ö

rem

å

l bara fr

å

n konstn

ä

rer p

å

 orten. L

å

n b

ö

r bara f

å

 f

ö

rekomma fr

å

n allm

ä

nna organ s

å

som kommuner och landsting, menar en annan myndighet. Ett polisdistrikt t.ex. framh

å

ller att med h

ä

nsyn till skaderiskerna b

ö

r l

ä

n till

å

tas bara fr

ä

n kommuner men inte fr

å

n privatpersoner. En l

ä

nsstyrelse betonar ocks

å

 att det endast b

ö

r vara m

ö

jligt att f

å

 l

å

na konstverk fr

å

n kommunala museer, konst-stiftelser m.fl., d

ä

r n

å

gon beroende- eller j

ä

vssituation inte beh

ö

ver befaras. Fr

ä

n andra h

å

ll stryks s

ä

rskilt under att ingen grund f

å

r finnas f

ö

r misstankar om att myndigheterna tar ovid­kommande h

ä

nsyn till n

ä

gon l

ä

ngivare. D

ä

rf

ö

r b

ö

r enligt dessa instanser endast s

ä

dana l

å

n till

å

tas som inte kan grunda n

å

gon beroendesituation.

Prop, 1982/83:98

29

S

å

som allts

å

 uttalas i 

å

tskilliga av enk

ä

tsvaren b

ö

r bara vissa kategorier av l

å

ngivare komma i 

å

tanke. D

ä

rmed undviks b

ä

st att beroende- och j

ä

vssituationer uppst

å

r. Det framst

å

r d

ä

rf

ö

r som l

ä

mpligast att i f

ö

rsta hand bara l

å

ngivare som kommuner och landsting kommer i fr

å

ga. D

ä

rmed b

ö

r likst

ä

llas kommunalf

ö

rbund, f

ö

rsamlingar, kyrkliga samf

ä

lligheter och f

ö

rs

ä

kringskassor. I andra hand b

ö

r man som l

å

ngivare kunna godta s

å

dana stiftelser och ideella f

ö

reningar som har till 

ä

ndam

å

l att fr

ä

mja konst eller kulturhistoria. Med en s

å

dan ordning torde det knappast uppkomma n

å

gon risk f

ö

r att all­m

ä

nhetens f

ö

rtroende f

ö

r en myndighet eller dess tj

ä

nstem

ä

n skadas till f

ö

ljd av myndighetens konstl

å

n.

En del myndigheter anser att l

å

n till alltf

ö

r betydande v

ä

rden inte b

ö

r till

å

tas. N

ä

gon s

ä

dan begr

ä

nsning f

ö

resl

å

s inte h

ä

r. Men man b

ö

r inf

ö

ra en viss restriktivitet och kontroll i fr

å

ga om l

å

n av konstf

ö

rem

å

l till stora v

ä

rden. Som RRV har f

ö

rt fram i sitt remissyttrande, b

ö

r d

ä

rf

ö

r statens konstr

å

ds med­givande kr

ä

vas, n

ä

r det g

ä

ller att l

å

na in ett konstf

ö

rem

å

l till ett mera betydande v

ä

rde. H

ä

r f

ö

resl

å

s en v

ä

rdegr

ä

ns p

å 

25.000 kr.

3.2    Ansvar

Fr

å

gan om statens ansvar f

ö

r inl

å

nade konstf

ö

rem

å

l 

ä

r av s

ä

r­skilt intresse. Fr

å

n m

å

nga h

ä

ll har framh

å

llits att det m

ä

ste g

ö

ras klart hur vittg

å

ende statens ansvar 

ä

r och vad som skall iakttas vid en l

å

neuppg

ö

relse.

N

å

gra av de h

ö

rda myndigheterna f

ö

r fram tanken att staten i forts

ä

ttningen b

ö

r skriva sig helt fri fr

å

n ansvar f

ö

r inl

å

nings-konsten. En s

ä

dan ordning ter sig dock mindre l

ä

mplig. Som stryks under av andra myndigheter skulle det troligen bli sv

å

rt f

ö

r myndigheterna att f

ä

 l

å

na in konst,om de skulle bli tvungna att alltid skriva sig fria fr

å

n ansvar vid inl

å

ningen. Vidare kan det, som ocks

å

framh

å

lla i enk

ä

ten, fr

å

n allm

ä

n synpunkt f

ö

re­falla s

ä

reget att myndigheterna inte skulle f

å

 ta p

å

 sig n

å

got som helst ansvar f

ö

r det inl

å

nade. Ingen av de i enk

ä

ten ing

å

ende myndigheterna som f.n. har l

å

nat konstf

ö

rem

å

l-har heller skrivit sig helt fri fr

å

n ansvar gentemot 

ä

garen.

Prop, 1982/83:98

30

En viss form av ansvar f

ö

r konstverket b

ö

r d

ä

rf

ö

r regelm

ä

ssigt vila p

å

 myndigheterna ocks

å

 i forts

ä

ttningen.

Hur l

å

ngt b

ö

r d

å

 detta ansvar str

ä

cka sig?

Om en myndighet inte tr

ä

ffar n

å

gon s

ä

rskild 

ö

verenskommelse med l

å

ngivaren om p

å

 vilket s

ä

tt ansvaret under l

å

netiden skall vara reglerat, f

å

r myndigheten som n

ä

mnts ett s,k, presumtionsansvar f

ö

r konstverket. Myndigheten svarar allts

å

 i s

å

dana fall regelm

ä

ssigt f

ö

r skador som uppst

å

r p

å

 f

ö

rem

å

let genom oaktsamhet t.ex. fr

å

n n

å

gon anst

ä

llds sida. Enda m

ö

jligheten f

ö

r myndigheten att komma ifr

å

n detta ansvar 

ä

r att visa att skadan har uppst

å

tt utan myn­dighetens v

å

llande. De flesta av de myndigheter som har l

å

nat konstverk torde i dag st

å

 ett s

å

dant presumtions­ansvar. Huvuddelen av myndigheterna har n

ä

mligen f

ö

rklarat att de inte har tr

ä

ffat n

å

gon s

ä

rskild 

ö

verenskommelse med l

å

ngivaren i fr

å

ga om ansvar.

Som de flesta enk

ä

trayndigheterna - d

ä

ribland h

ö

gsta domstolen -p

å

pekar, b

ö

r det r

ä

cka med att staten har det presumtions­ansvar som f

ö

ljer enligt g

ä

llande r

ä

tt.

Mot ett mer utvidgat ansvars

å

tagande talar bl.a, den avsev

ä

rda och omfattande ers

ä

ttningsskyldighet som i s

å

 fall skulle kunna bli aktuell. Det g

ö

rs visserligen fr

å

n n

å

got h

å

ll g

ä

llande att myndigheterna inte skulle f

å

 l

å

na n

å

gra konstverk, om de inte ikl

ä

der sig ett strikt ansvar. Dessa farh

å

gor torde dock vara 

ö

verdrivna. Skulle det i n

å

gra fall visa sig vara motiverat att en myndighet tar p

å

 sig ett mer l

å

ngtg

å

ende ansvar 

ä

n det nuvarande presumtionsansvaret, b

ö

r fr

å

gan p

å

 myndighetens initiativ kunna tas upp av regeringen. Det g

ä

ller t.ex. s

å

dana situationer d

ä

r det 

ä

r av allm

ä

nt intresse att v

ä

rdefull konst l

å

nas in.

Den konst

ä

gare som vill vara helt skyddad f

ö

r all skada som kan uppst

å

 vid en utl

å

ning till staten b

ö

r allts

å

 sj

ä

lv ha att f

ö

rs

ä

kra sina f

ö

rem

å

l, fr

ä

mst mot st

ö

ld, brand och andra of

ö

rutsedda h

ä

n­delser som l

å

ntagaren i vissa situationer inte skulle svara f

ö

r. Tecknar 

ä

garen ingen f

ö

rs

ä

kring, b

ö

r han p

å

 vanligt s

ä

tt sj

ä

lv f

å

 st

å

 risken.

Prop. 1982/83:98

31

3.3       F

ö

rs

ä

kringar m.m.

Under remissbehandlingen har v

ä

ckts tanken att statliga myndigheter skulle f

å

 m

ö

jlighet att teckna en f

ö

rs

ä

kring som innefattar ett mer eller mindre vittg

å

ende ansvars­

å

tagande, t.ex. en utst

ä

llningsf

ö

rs

ä

kring av allrisktyp. Det har 

ä

ven visat sig att n

å

gra tillfr

å

gade myndigheter har haft inl

å

nade konstf

ö

rem

å

l f

ö

rs

ä

krade, trots att det f.n. inte 

ä

r till

ä

tet.

Men med det presumtionsansvar som f

ö

rordas i denna rapport finns det inte tillr

ä

ckliga sk

ä

l att i detta sammanhang f

ö

resl

å

 ett avsteg fr

å

n den allm

ä

nna principen att staten inte tecknar f

ö

rs

ä

kringar.

Inte heller f

ö

resl

å

s n

ä

gon regel om att staten i princip skall st

ä

lla en garanti f

ö

r v

ä

rdet av inl

å

nade konstf

ö

rem

å

l. Denna fr

å

ga b

ö

r liksom hittills avg

ö

ras av riksdagen fr

ä

n fall till fall.

3.4       Skriftliga avtal

I linje med flera enk

ä

tsvar f

ö

resl

ä

s att uppg

ö

relserna alltid sker i skriftlig form. En s

å

dan regel bidrar till att skapa klarhet och ordning vid l

ä

neuppg

ö

relserna.

Det f

ö

resl

å

s att avtalen skall utformas s

ä

, att d

ä

rav framg

å

r samtliga villkor som g

ä

ller f

ö

r l

å

net. 

Ä

ven v

ä

rdet p

ä

 varje konstf

ö

rem

å

l skall anges.

3.5    

ö

verg

å

ngsfr

å

gor

Vad som har f

ö

rordats i det f

ö

reg

å

ende b

ö

r s

ä

ttas i till

ä

mpning s

ä

 snart som m

ö

jligt.

Men vad b

ö

r g

ä

lla f

ö

r s

ä

dana 

ä

ldre l

ä

n som inte uppfyller de nya kraven?

Prop. 1982/83:98

32

Genom enk

ä

tsvaren har det t.ex. kommit fram att 

å

tskilliga myndigheter har l

å

nat konst av privata l

å

ngivare - kanske f

ö

r l

ä

nge sedan - och att myndigheterna i en del fall inte vet var 

ä

garen kan n

å

s. I n

å

gra fall 

ä

r myndigheten inte ens s

ä

ker p

å

 vem som f.n. 

ä

ger f

ö

rem

å

len. Oklarhet om r

ä

tta f

ö

rh

å

llandena r

å

der t.ex. hos m

å

nga myndigheter som har l

å

nat konstverk fr

å

n bolag, stiftelser eller f

ö

reningar, som har . uppl

ö

sts eller i varje fall upph

ö

rt med sin verksamhet. En del av dessa juridiska personer kan vara s

å

dana som av olika an­ledningar har bildats i samband med att myndigheterna har f

ö

rstatligats.

Skulle regeringen f

ö

reskriva att de nya best

ä

mmelserna inte skall till

ä

mpas p

å

 tidigare ing

å

ngna l

å

n, skulle n

å

gra efter­forskningar om de r

ä

tta f

ö

rh

å

llandena troligtvis inte initieras och os

ä

kerhet forts

ä

tta att r

å

da f

ö

r kanske l

å

ng tid fram

ö

ver. En s

å

dan f

ö

reskrift f

ö

refaller d

ä

rf

ö

r mindre tillfredsst

ä

llande.

I st

ä

llet f

ö

resl

å

s att myndigheterna 

å

l

ä

ggs att s

ä

ga upp de l

å

ne­avtal som har slutits med s

å

dana l

ä

ngivare som inte blir till

å

tna i forts

ä

ttningen. Konstf

ö

rem

å

len skall d

ä

rvid l

ä

mnas tillbaka.

Men med h

ä

nsyn till att m

å

nga 

ä

gare kan vara ok

ä

nda eller sv

å

ra att f

å

 tag i b

ö

r myndigheterna - sedan alla f

ö

rs

ö

k att f

å

 tag i 

ä

garen misslyckats - i undantagsfall av regeringen medges att l

å

ta s

ä

dana 

ä

ldre l

å

n forts

ä

tta att l

ö

pa och s

å

ledes t.v. beh

å

lla konst­f

ö

rem

å

len i sin besittning.

N

ä

r det sedan g

ä

ller sndra avtal som inte uppfyller alla de nya kraven, b

ö

r f

ö

reskrivas att avtalen s

å

 l

å

ngt m

ö

jligt skall 

ä

ndras s

ä

, att de st

ä

mmer 

ö

verens med de nya f

ö

reskrifterna, eller ocks

å

 s

ä 

l

ä

ngt m

ö

jligt s

ä

gas upp, varvid 

å

terst

ä

llande av konstf

ö

rem

å

len skall ske.

F

ö

r att f

ä

 en viss samordning av hur 

ö

verg

å

ngsbest

ä

mmelserna till

ä

mpas b

ö

r myndigheterna 

å

l

ä

ggas att efter n

å

gon tid redovisa s

ä

dana 

ä

ldre 

ä

renden d

ä

r h

ä

r avsedda 

å

tg

ä

rder inte har kommit till st

å

nd.

Prop. 1982/83:98

33

3.6

Förslag

Det f

ö

resl

å

s att regeringen inh

ä

mtar riksdagens bemyndigande att utf

ä

rda f

ö

reskrifter av det angivna inneh

å

llet genom en proposition d

ä

rom.

D

ä

refter kan den i rapporten f

ö

reslagna ordningen komma till uttryck i en ny f

ö

rordning.

Ett utkast till en s

ä

dan f

ö

rordning bifogas, bilaga 3.

3 

Riksdagen 1982183. 1 saml. Nr 98

Prop. 1982/83:98

34

Bilaga 1

EN SAMMANST

Ä

LLNING AV REMISSYTTRANDENA

Samtliga sex myndigheter som efter remiss har yttrat sig om domstolsverkets framst

ä

llning - JK, RRV, statens kulturr

å

d, statens konstr

å

d, statens konstmuseer och l

ä

nsstyrelsen i Kristianstads l

ä

n - synes vara av den uppfattningen att statens ansvar f

ö

r l

å

nad konst kr

ä

ver ett klarl

ä

ggande f

ö

r att ge de myndigheter som l

å

nar konst b

ä

ttre m

ö

jligheter att bed

ö

ma vilka f

ö

rpliktelser de ikl

ä

der sig vid en inl

å

ning av konstverk.

1          L

å

n

Ingen av remissinstanserna kommer n

ä

rmare in p

å

 fr

å

gan i vad m

å

n de statliga myndigheterna f

å

r eller b

ö

r f

å

 l

å

na in konst­verk. Men RRV pekar p

å

 att inl

å

ning av konst fr

å

n privat h

å

ll till statliga myndigheter aktualiserar fr

å

gan i vad m

å

n myn­digheterna p

å

 detta s

ä

tt skall f

å

 dra p

å

 staten f

ö

rpliktelser. Enligt RRV b

ö

r statens konstr

å

d ges i uppdrag att fr

å

n fall till fall avg

ö

ra l

ä

mpligheten av s

å

dana inl

å

ningar 

ö

ver en viss v

ä

rdegr

ä

ns.

Statens konstmuseer anf

ö

r att man - utan k

ä

nnedom om den faktiska omfattningen av de depositioner som l

ä

mnats fr

å

n kommunalt och enskilt h

ä

ll - inte kan ha n

å

gon uppfattning om l

ä

mpligheten av s

å

dan inl

å

ning. Inte heller kan det ekono­miska v

ä

rdet av s

å

dan inl

å

ning bed

ö

mas.

2          Myndighetens ansvar

I fr

å

ga om vilket ansvar en statlig myndighet b

ö

r ikl

ä

da sig, n

ä

r den l

å

nar in konst etc. fr

å

n annan 

ä

n staten, anser RRV att fr

å

gan om statsverkets ansvar b

ö

r regleras p

å

 ett enhetligt s

ä

tt, men har inte n

å

got eget f

ö

rslag till s

å

dan reglering. Statens konstmuseer pekar p

ä

 att vid utl

å

ning av konstverk fr

å

n statens konstmuseer till statliga myndigheter den mottagande myndigheten ansvarar f

ö

r de kostnader som kan vara f

ö

renade med konstverkens v

å

rd. Samma princip b

ö

r enligt konstmuseernas

Prop. 1982/83:98

35

mening g

ä

lla vid inl

å

ning fr

å

n kommunala enheter eller enskild till statliga myndigheter. Myndigheten b

ö

r allts

å 

svara f

ö

r de kostnader som kan uppkomma i samband med v

å

rden. Statens kulturr

å

d stryker under att statens konstmuseer vid utl

å

ning till offentliga icke-statliga organ har kr

ä

vt att depositionsavtal ing

å

s samt att det i vissa s

å

dana fall 

ä

ven har st

ä

llts som villkor att f

ö

rem

å

len skall vara f

ö

r­s

ä

krade. Staten b

ö

r enligt kulturr

å

det sj

ä

lvfallet ikl

ä

da sig samma ansvar som staten kr

ä

ver vid utl

å

ning till andra 

ä

n statliga myndigheter.

Liknande synpunkter anf

ö

rs av JK. Han menar s

å

lunda att staten skall st

å

 samma ansvar aom privata l

å

ntagare, n

ä

r dessa l

å

nar fr

å

n statens konstsamlingar. Statens ansvar b

ö

r t

ä

cka alla typer av risker. F

ö

r att s

å

dan skadereglering skall kunna fungera kr

ä

vs enligt JK att all konst som 

ä

r inl

å

nad till statliga myndigheter blir f

ö

rem

å

l f

ö

r v

ä

rdering. Vidare b

ö

r parterna enligt JK alltid uppr

ä

tta ett skriftligt depositions­avtal d

ä

r villkoren f

ö

r depositionen och egendomens v

ä

rde anges.

3     F

ö

rs

ä

kring

Betr

ä

ffande fr

å

gan huruvida staten, ifall den skall ikl

ä

da sig ansvar f

ö

r inl

å

nade konstf

ö

rem

å

l, b

ö

r teckna f

ö

rs

ä

kring eller inte anser RRV stt sk

ä

l inte f

ö

religger att fr

å

ng

å

 principen att staten inte tar f

ö

rs

ä

kringar. Statens konstmuseer 

ä

r av samma uppfattning.

L

ä

nsstyrelsen i Kristianstads l

ä

n anser d

ä

remot att myndig­heterna b

ö

r teckna f

ö

rs

ä

kring vid nu aktuell inl

å

ning.

JK tar inte n

å

gon slutgiltig st

ä

llning till fr

å

gan. Han betonar emellertid att staten sj

ä

lv st

ä

ller som villkor f

ö

r utl

å

ning fr

ä

n sina konstsamlingar att l

å

ntagaren h

å

ller f

ö

rem

å

len f

ö

r­s

ä

krade. JK uppger att f

ö

rs

ä

kringsbranschen tillhandah

å

ller speciella utst

ä

llningsf

ö

rs

ä

kringar av all-risk-typ. Staten kan s

å

lunda antingen teckna f

ö

rs

ä

kring eller som sj

ä

lvf

ö

rs

ä

krare b

ä

ra riskerna. Men i b

å

da fallen b

ö

r skaderegleringen f

ö

lja samma principer som g

ä

ller vid allriskf

ö

rs

ä

kring, menar JK.

Prop. 1982/83:98

36

Bilaga 2

EN ENK

Ä

T

Mot bakgrunden av domstolsverkets framst

ä

llning har genom en enk

ä

t st

ä

llts vissa fr

å

gor till 75 statliga myndigheter. Avsikten med enk

ä

ten har varit att inte bara belysa i hur stor omfattning statliga myndigheter l

å

nar in konstverk eller andra v

ä

rdef

ö

rem

å

l fr

å

n kommunala, privata eller andra 

ä

gare. Genom enk

ä

ten har ocks

å

 inh

ä

mtats ett stort antal myn­digheters uppfattning om vilken ordning som b

ö

r till

ä

mpas i forts

ä

ttningen i fr

å

ga om s

å

dana l

å

n.

F

ö

ljande fr

å

gor har st

ä

llts, i en del fall skriftligen, i andra fall per telefon.

Nuvarande f

ö

rh

å

llanden

1.1

Har myndigheten konstverk, t.ex. tavlor eller andra v

ä

rdef

ö

rem

å

l inl

å

nade (deponerade) eller f

ö

rhyrda fr

å

n andra 

ä

n statliga institutioner, t.ex. fr

å

n anst

ä

llda, privatpersoner, f

ö

reningar (t.ex. konstf

ö

reningar), kommuner eller privat-moseer?

1.2

Ange i s

å

 fall vad det 

ä

r f

ö

r f

ö

rem

å

l samt antal och l

å

ngivare. Vet myndigheten i samtliga fall exakt vem som i dag 

ä

ger f

ö

rem

å

len?

1.3        Ange ett sammanlagt, uppskattat v

ä

rde p

å

 f

ö

rem

å

len.

1.4        Har n

å

gon viss tid f

ö

r l

å

net 

ö

verenskommits?

1.5        Betalar myndigheten n

å

gon ers

ä

ttning till 

ä

garen?

1.6        Betalar

ä

garen n

å

gon ers

ä

ttning till myndigheten?

2.1

Har myndigheten (staten) ikl

ä

tt sig n

å

gra garantier eller annat ansvar f

ö

r v

ä

rdet av f

ö

rem

å

len?

2.2

Hur har myndigheten uppfyllt sin skyldighet att v

ä

rda f

ö

rem

å

len? Kostnader f

ö

r v

å

rden?

Anm

ä

rkning: Av handelsbalkens 11 och 12 kap. f

ö

ljer att en l

å

ntagare (depositarie) endast svarar f

ö

r saker som han genom oaktsamhet f

ö

rst

ö

r. Blir sakerna t.ex. stulna eller f

ö

rst

ö

rda genom brand e.d. ansvarar han icke f

ö

r skadan, s

å

vida inte n

å

gon oaktsamhet ligger honom till last. Myndigheten svarar i s

å

 fall - om inte annat har avtalats - f

ö

r oaktsamhet som har v

å

llats av arbetstagare vid myndigheten (3 kap. 1 

§

 skadest

å

ndslagen).

Prop, 1982/83:98

37

3.1

Har myndigheten (staten) tecknat n

å

gon f

ö

rs

ä

kring f

ö

r f

ö

rem

å

len? L

ä

mna i s

å

 fall uppgifter om bolag, premie, v

ä

rde m.m.

3.2

Vet myndigheten i vad m

ä

n 

ä

garen sj

ä

lv har tecknat f

ö

rs

ä

kring?

4     Andra omst

ä

ndigheter av intresse i sammanhanget?

Framtida ordning  (ange g

ä

rna synpunkter 

ä

ven om myndigheten inte har n

å

gon konst eller andra v

ä

rdef

ö

rem

å

l)

B

ö

r de statliga myndigheterna f

å

 l

å

na eller hyra konst­verk eller andra v

ä

rdef

ö

rem

å

l fr

å

n andra 

ä

n statliga institutioner (t.ex. fr

å

n anst

ä

llda, privatpersoner, f

ö

reningar, kommuner, privatmuseer) eller b

ö

r de enbart v

ä

nda sig till statens konstr

å

d och statens konstmuseer (n

ä

rmast nstionalmuaeet) f

ö

r att f

å

 konstverk etc. tilldelade respektive inl

å

nade?

2.1

B

ö

r en l

ä

ntagande myndighet helt friskriva sig fr

å

n ansvar gentemot 

ä

garen?

2.2

B

ö

r en l

ä

ntagande myndighet bara f

å

 ikl

ä

da sig det begr

ä

nsade ansvar som f

ö

ljer av reglerna i handelsbalken (d.v.s. myndigheten ansvarar bara f

ö

r skada som orsakats av oakt­samhet)?

2.3

B

ö

r myndigheten gentemot 

ä

garen ikl

ä

da sig fullt ansvar f

ö

r de f

ö

rem

å

l som myndigheten l

å

nar fr

ä

n annan 

ä

n statlig institution?

3.1

I vad m

ä

n b

ö

r en l

å

ntagande myndighet i fallen 2.2 eller 2.3 f

ö

rs

ä

kra konstf

ö

rem

å

len?

3.2

B

ö

r en l

å

ntagande myndighet st

ä

lla som villkor att 

ä

garen sj

ä

lv har tecknat f

ö

rs

ä

kring?

Har myndigheten n

ä

gra andra synpunkter?

Prop. 1982/83:98

38

Enk

ä

ten har besvarats av f

ö

ljande 71 myndigheter:

h

ö

gsta domstolen, riks

å

klagaren (RA), Svea hovr

ä

tt, G

ö

ta hovr

ä

tt, Uppsala,[REDACTED_EFTERNAMN], Kristinehamns och J

ä

mtbygdens tingsr

ä

tter, rikspolisstyrelsen, Danderyds, Solna, Enk

ö

pings, Eskilstuna och Landskrona polisdistrikt, f

ö

rsvarets civil­f

ö

rvaltning, f

ö

rsvarets forskningsanstalt (FOA), f

ö

rsvars­h

ö

gskolan, socialstyrelsen, statens bakteriologiska labora­torium, f

ö

rs

ä

krings

ö

verdomstolen, postverket, statens j

ä

rn­v

ä

gar (SJ), luftfartsverket, transportr

å

det, statens geotek-niska institut, Sveriges meteorologiska och hydrologiska institut (SMHI), statistiska centralbyr

å

n, kammarkollegiet, statens arbetsgivarverk (SAV), kungliga biblioteket (KB), riksantikvarie

ä

mbetet och statens historiska museer, statens konstmuseer, livrustkammaren, Skoklosters slott och Hallwyllska museet, naturhistoriska riksmuseet, etnografiska museet, statens sj

ö

historiska museum, statens institut f

ö

r l

ä

romedels­information, universitets- och h

ö

gskole

ä

mbetet (UH

Ä

), centrala studiest

ö

dsn

ä

mnden, lantbruksstyrelsen, kommerskollegium, patent- och registreringsverket, marknadsdomstolen, konsument­verket, styrelsen f

ö

r arbetarskyddsfonden, statens f

ö

rliknings-mannaexpedition, statens invandrarverk, statens vattenfallsverk, statens brandn

ä

mnd, l

ä

nsstyrelserns i Stockholms, Uppsala, S

ö

dermanlands, 

Ö

sterg

ö

tlands, J

ö

nk

ö

pings, Gotlands, Blekinge, Kristianstads,[REDACTED_EFTERNAMN]

ö

hus, V

ä

stmanlands och V

ä

sterbottens l

ä

n, l

ä

nsstyrelsernas organisationsn

ä

mnd, lokala skattemyndigheterna i Helsingborg, Landskrona,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

ö

 och Trelleborg samt krono­fogdemyndigheterna i Esl

ö

v, Helsingborg,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

ö

 och Trelleborg.

Samtliga myndigheter har redovisat sin uppfattning i fr

å

gorna huruvida l

å

n b

ö

r f

ö

rekomma i framtiden och p

å

 vilket s

ä

tt ansvaret i s

ä

 fall b

ö

r vara reglerat.

Att m

ä

rka 

ä

r att svaren,som har avgetts ganska informellt, delvis per telefon, inte utg

ö

r remissyttranden i egentlig mening.

Prop. 1982/83:98

39

1       NUVARANDE F

Ö

RHALLANDEN

1.1     L

ä

n

Enk

ä

ten visar att omkring h

ä

lften av de 71 statsmyndigheterna sj

ä

lva har l

å

nat konst och andra v

ä

rdef

ö

rem

å

l fr

ä

n privata 

ä

gare eller fr

å

n institutioner etc. som inte 

ä

r statliga. Den andra h

ä

lften av myndigheterna uppger att n

å

gra s

å

dana l

ä

n inte har f

ö

rekommit hos dem.

I de fall d

ä

r l

å

n har skett g

ä

ller det ofta f

ö

rem

å

l f

ö

r icke obetydliga v

ä

rden. I regel har ingen ers

ä

ttning fr

å

n myndigheten betalats till 

ä

garen. Inte heller har 

ä

garen betalat n

å

gon er­s

ä

ttning till myndigheten f

ö

r att f

ö

rem

å

len har f

ö

rvarats d

ä

r. Bara i n

å

gra f

ä

 fall har l

å

nen varit tidsbegr

ä

nsade. Ibland har 

ö

verenskommits att de l

å

nade f

ö

rem

å

len skall 

å

terst

ä

llas vid anfordran.

H

ö

gsta domstolen och Svea hovr

ä

tt samt Uppsala,[REDACTED_EFTERNAMN], Kristine­hamns och J

ä

mtbyqdens tingsr

ä

tter h

ö

r till de domstolar sora har l

å

nat konst f

ö

r icke obetydliga v

ä

rden. Svea hovr

ä

tt t.ex. upp­skattar v

ä

rdet p

å

 "sina" l

å

nef

ö

rem

å

l till 100 000 kr, s

å

ä

ven Uppsala tingsr

ä

tt f

ö

r sin del. I en del fall har domstolarna l

å

nat fr

ä

n privatpersoner, men l

ä

n har skett 

ä

ven fr

å

n l

ä

nsmuseer m.fl. Uppsala tingsr

ä

tt uppger att i samband med domstolsv

ä

sendets f

ö

r­statligande 

ä

r 1971 l

ä

t Uppsala kommun de kommunalt 

ä

gda konst­f

ö

rem

å

l som fanns i domstolsbyggnaden bli kvar hos den nye st

å

tlige 

ä

garen. Enligt tingsr

ä

tten kommer kommunen troligtvis inte att 

å

terkr

ä

va f

ö

rem

å

len och n

å

gon uppfattning om omfattningen av och v

ä

rdet p

ä

 f

ö

rem

å

len torde kommunen inte heller ha. 

Ä

ven[REDACTED_EFTERNAMN] tingsr

ä

tt har konstf

ö

rem

å

l som h

ä

rstammar fr

å

n tiden f

ö

re det att domstolen f

ö

rstatligades. M

ö

bler, mattor m.m. till ett v

ä

rde av minst 150 000kr., som tidigare var kommunalt 

ä

gda, 

ä

r nu inl

å

nade fr

ä

n Sunnebo h

ä

rads kulturf

ö

rening. Denna f

ö

rening bildades av tingshusbyggnadsskyldige i samband med f

ö

rstatligandet. Tingshusbyggnsdsskyldige har upph

ö

rt att existera som s

ä

rskild kommun. Till vem F

ö

rem

å

len i f

ö

rekommande fall skall 

å

terl

ä

mnas 

ä

r d

ä

rf

ö

r enligt tingsr

ä

tten oklart. Tingsr

ä

tten har 

ä

ven l

å

nat sex tavlor v

ä

rda ca 15 000 kr. fr

å

n[REDACTED_EFTERNAMN] konstf

ö

rening.

Prop. 1982/83:98

40

Bland de f

ö

rvaltningsmyndigheter som har l

å

nat in konst fr

å

n kommunala museer kan n

ä

mnas Eskilstuna polisdistrik', f

ö

rsvarets civilf

ö

rvaltning, l

ä

nsstyrelserna i Stockholms, 

Ö

sterg

ö

tlands, J

ö

nk

ö

pings och V

ä

stmanlands l

ä

n, lokala skattemyndigheterna i Helsingborg,[REDACTED_EFTERNAMN]

ö

 och Trelleborg samt kronofogdemyndigheterna i[REDACTED_EFTERNAMN]

ö

 och Trelleborg. Lokala skattemyndigheten i Helsingborg f

ö

rklarar s

å

lunda att Hel­singborgs museum p

å

 1950-talet l

å

nade ut konstf

ö

rem

å

l till uppb

ö

rdsverket i Helsingborg, som d

å

 var en kommunal in­r

ä

ttning. Det tedde sig d

å

 naturligt med en kommunal inl

å

ning. N

ä

r uppb

ö

rdsverket f

ö

rstatligades tog lokala skattemyndigheten 

ö

ver l

å

nen. Om kommunen skulle inr

ä

tta ett nytt st

ö

rre museum, s

å

 kommer f

ö

rem

å

len att 

ä

tertas. Tv

å

 s

ä

rskilt v

ä

rdefulla tavlor kan v

ä

rderas till 200 000 kr. resp. 100 000 kr. Men 

ä

ven i 

ö

vriga fall 

ä

r antalet konstf

ö

rem

å

l och v

ä

rdet p

å 

f

ö

rem

å

len icke obetydliga.

Solna polisdistrikt och statens bakteriologiska laboratorium har l

å

nat tavlor fr

å

n resp. myndighets konstf

ö

rening.

L

ä

nsstyrelserna i Gotlands och Kristianstads l

ä

n har l

å

nat konstf

ö

rem

å

l fr

ä

n stiftelser f

ö

r 60 000 kr. resp, 40 000 kr. Det 

ä

r obekant om stiftelserna alltj

ä

mt best

å

r. Fr

å

n en privat minneskonstsamling har l

ä

nsstyrelsen i V

ä

sterbottens l

ä

n l

å

nat en tavla,

Landskrona polisdistrikt f

ö

rklarar att en privatperson har l

å

nat polismyndigheten ca 300 tavlor, v

ä

rda flera miljoner kronor. Det r

ö

r sig om bl,a. verk av Picasso, Chagall och andra betydande konstn

ä

rer. Tavlorna har h

ä

ngts upp i myndighetens lokaler, men ocks

å

 i ett s

ä

rskilt f

ö

rvaringsrum. F

ö

rh

ä

llandet anm

ä

ldes efter viss tid till justitieombudsmannen, som endast betonade att en myndighets f

ö

rm

å

n i nu n

ä

mnda avseende inte p

å 

n

å

got s

ä

tt f

å

r rubba allm

ä

nhetens f

ö

rtroende f

ö

r att myndigheten - utan att ta ovidkommande h

ä

nsyn till l

å

ngivaren - fullg

ö

r sina arbetsuppgifter med ov

ä

ld och nit.

Ä

ven lokala skattemyndigheterna i Landskrona och[REDACTED_EFTERNAMN] har l

å

nat 16 respektive 31 tavlor fr

ä

n privatpersoner.

Prop. 1982/83:98

41

Kronofogdemyndigheten i[REDACTED_EFTERNAMN] har l

å

nat tv

å

 tavlor fr

å

n konst­n

ä

rerna sj

ä

lva. Myndigheten k

ä

nner i dag inte till var konst­n

ä

rerna vistas.

Fr

å

n bibliotek och museer rapporteras f

ö

ljande.

KB uppger att man l

å

nat ett tiotal Prins Eugen-tavlor av konstn

ä

ren. Ingen har gjort anspr

å

k p

å

 att f

å

 igen tavlorna, som f.n. torde vara v

ä

rda omkring 500 000 kr. 

Ä

ven privata brevsamlingar av fr

ä

mst vetenskapligt v

ä

rde har KB l

å

nat av privatpersoner. Riksantikvarie

ä

mbetet och statens historiska museer har arkivalier (handskrifts- och handteckningssamlingar) som Vitterhetsakademien f

ö

r framtiden har l

å

nat ut. Dessa 

ä

r mycket v

ä

rdefulla p

å

 antikvitetsmarknaden. Myndigheten l

å

nar emellertid ofta in konstf

ö

rem

å

l och andra objekt som 

ä

r i privat 

ä

go f

ö

r tillf

ä

lliga utst

ä

llningar, som anordnas i museet. Etnografiska museet har l

å

n fr

å

n Svenska missionsf

ö

rbundet. Det 

ä

r samlingar fr

å

n "folk i tredje v

ä

rlden". Samlingarna 

ä

r mycket gamla och betingar nu ett icke obetydligt v

ä

rde p

ä

 grund av intresset f

ö

r s.k. exotisk konst. Statens sj

ö

historiska museum har l

å

nat tavlor och f

ö

rem

å

l fr

å

n privat h

å

ll f

ö

r ca 650 000 kr. En tavla v

ä

rd 500 000 kr. har ett privat

ä

gt rederi l

å

nat ut. Det 

ä

r 

ä

ven ovisst vem som 

ä

ger flera av tavlorna. En tavla har, fram­lidne Prins Wilhelm 

ä

gt. En annan tavla har ett numera nedlagt privat

ä

gt rederi varit 

ä

gare till. Postmuseum, som ing

å

r i Post­verket, har l

å

nat 141 f

ö

rem

å

l fr

å

n 15 olika l

å

ngivare. F

ö

rem

å

len 

ä

r bl.a. portr

ä

tt, pokaler, medaljer, foton, frim

ä

rkssamlingar m.m. L

å

ngivarna 

ä

r privatpersoner, f

ö

reningar, bolag, Sveriges filatelist f

ö

rbund m.fl. V

ä

rdet uppg

å

r till ca 150 000 kr. I flera fall torde l

å

ngivaren ha avlidit eller upph

ö

rt att existera. Postmuseum l

å

nar ocks

å

 i 

ö

vrigt in f

ö

rem

å

l och frim

ä

rkssamlingar f

ö

r tillf

ä

lliga utst

ä

llningar.

I 

ö

vrigt uppger statliga museer att de bara f

ö

r tillf

ä

lliga utst

ä

llningar har l

å

nat och brukar l

å

na in konstf

ö

rem

å

l fr

å

n fr

ä

mst privatpersoner.

Prop. 1982/83:98

42

1.2

Ansvar

1.2.1       £ri_s]

S

å

vitt framg

å

r av enk

ä

tsvaren, har ingen myndighet skrivit sig helt fri fr

å

n ansvar gentemot 

ä

garen f

ö

r inl

å

nade konstf

ö

rem

å

l e.d.

1.2.2       £r£sumti£n£a risa£

ö

verv

ä

gande antalet myndigheter f

ö

rklarar att de vid l

ä

nets ing

å

ende inte har tr

ä

ffat n

ä

gon s

ä

rskild 

ö

verenskommelse med l

ä

ngivarna i fr

å

ga om ansvar. Dessa myndigheter svarar s

å

lunda f

ö

r uppkomna skador enligt reglerna i handelsbalken. De har allts

å

 ett presumtionsansvar.

S

å

vitt framg

å

r, har inte n

ä

gon av de tillfr

å

gade myndigheterna haft n

ä

gra kostnader f

ö

r v

å

rden av inl

å

nade konstf

ö

rem

å

l.

1.2.3      Fullt ansvar

Å

tta myndigheter uppger att de har tecknat ett depositionsavtal med l

å

ngivaren. I samband med detta avtal har samtliga inl

å

nade konst­f

ö

rem

å

l f

ö

rtecknats och v

ä

rderats och myndigheterna ikl

ä

tt sig ansvar f

ö

r f

ö

rem

å

lens v

ä

rde intill det 

ä

satta beloppet. S

å

dant ansvar har i regel omfattat egendomens totalf

ö

rst

ö

relse genom bl.a. st

ö

ld, brand eller vattenskada. I andra fall har den l

å

ntagande myndigheten 

å

tagit sig att i h

ä

ndelse av skada eller f

ö

rlust svara f

ö

r det 

å

s

ä

tta v

ä

rdet.

Det har vid avtal med museer ocks

ä

 f

ö

rekommit att den l

å

ntagande myndigheten har 

å

tagit sig att svara T

ö

r uppkommen skada efter museiintendentens bed

ö

mande.

Ett mindre antal l

ä

ntagande myndigheter, d

ä

ribland de som bedriver museiverksamhet, har i depositionsavtalet begr

ä

nsat sig till att f

ö

rklara att de skall v

ä

l v

ä

rda de l

å

nade f

ö

rem

å

len. N

ä

gra ut­f

ä

stelser i 

ö

vrigt har inte gjorts. Om skada uppst

å

r p

ä

 f

ö

rem

å

len torde i 

å

tskilliga fall ett fullt ansvar kunna utkr

ä

vas.

Prop. 1982/83:98

43

1.3    F

ö

rs

ä

kring

Svaren fr

ä

n de myndigheter som har tecknat depositionsavtal visar att myndigheterna i n

å

gra fall har 

å

tagit sig att svara f

ö

r den l

å

nade egendomens fulla v

ä

rde genom att teckna en f

ö

rs

ä

kring. F

ö

rem

å

len har i dessa fall f

ö

rs

ä

krats intill egen­domens angivna v

ä

rde enligt en f

ö

retagen v

ä

rdering.

I andra fall har l

ä

ntagande myndigheter tecknat f

ö

rs

ä

kring f

ö

r skada genom st

ö

ld, brand etc. utan att det framkommer att n

å

got skriftligt avtal om detta har ing

å

tts.

Tv

ä

domstolar f

ö

rklarar att de tidigare hade h

å

llit inl

å

nade konstf

ö

rem

å

l f

ö

rs

ä

krade. Efter det att domstolsverkets revisorer hade p

å

talat ol

ä

mpligheten i detta hade domstolarna emellertid sagt upp f

ö

rs

ä

kringen.

De myndigheter som bedriver museiverksamhet f

ö

rklarar att de i samband med inl

å

ningen f

ö

r tillf

ä

lliga utst

ä

llningar alltid tecknar en f

ö

rs

ä

kring f

ö

r f

ö

rem

å

lens v

ä

rde.

Prop, 1982/83:98

44

2                FRAMTIDA ORDNING

2.1             L

ä

n

2.1.1   My nd i_gl2e te

£

£

0

£

£

n

£

e

£

£

tjt 

£

V

£

n_i

£

k

£

-

£

t

£

t_l i

£

a_l

£

n_ 

b

£å

_f

£

r

£

k

£

mma_

I n

å

got mer 

ä

n h

ä

lften av enk

ä

tsvaren anges att statliga myndigheter i framtiden b

ö

r f

å

 l

å

na konstverk och andra v

ä

rdef

ö

rem

å

l fr

å

n andra 

ä

gare 

ä

n statliga institutioner. Inst

ä

llningen motiveras fr

ä

mst med sv

å

righeten att f

å

 l

å

na fr

ä

n de statliga institutionerna.

En del av myndigheterna anser emellertid att bara vissa s

ä

rskilda l

å

ngivare b

ö

r accepteras, n

ä

rmast kommuner, lands­ting, kommunala museer, privata museer, konstf

ö

reningar, konststiftelser och andra r

ä

ttssubjekt d

ä

r n

å

gon beroende-eller j

ä

vssituation inte beh

ö

ver befaras eller ocks

å

 konst­n

ä

rer p

å

 orten.

De myndigheter som 

ä

r positiva till fortsatt l

å

neverksamhet 

ä

r, grovt sett, j

ä

mnt f

ö

rdelade p

å

 de som sj

ä

lva har l

å

nat konstverk och de som inte har gjort det.

Bland de l

å

ntagande myndigheterna framh

å

ller s

å

lunda exempelvis[REDACTED_EFTERNAMN] tingsr

ä

tt att det 

ä

r ytterst sv

å

rt att f

å

 l

å

na konst­f

ö

rem

å

l fr

å

n staten eller fr

å

n kommunerna och att tingsr

ä

tten skulle ha varit s

å

 gott som utan konstverk om inte de privat­

ä

gda konstverken funnits. L

ä

n b

ö

r d

ä

rf

ö

r till

å

tas utan inskr

ä

nk­ning fr

ä

n alla t

ä

nkbara l

å

ngivare. Liknande synpunkter f

ö

rs fram av bl.a. J

ä

mtbyqdens tingsr

ä

tt, Landskrona polisdistrikt och l

ä

ns­styrelsen i J

ö

nk

ö

pings l

ä

n. Statens bakteriologiska laboratorium betonar f

ö

r sin del v

ä

rdet i att ett st

ö

rre och mer variations­rikt utbud av konst kan st

ä

llas till myndigheternas f

ö

rfogande.

Ett begr

ä

nsat antal av de l

å

ntagande myndigheterna - ett tiotal -ansef att l

å

n b

ö

r f

å

 ske men endast fr

å

n vissa l

å

ngivare. S

å­

lunda anser Eskilstuna polisdistrikt att l

å

n b

ö

r f

å

 ske fr

å

n

Prop. 1982/83:98

45

kommuner men att l

å

n fr

å

n privatpersoner b

ö

r undvikas med h

ä

nsyn till skaderiskerna. Det b

ö

r enligt l

ä

nsstyrelsen i Gotlands l

ä

n endast vara m

ö

jligt att l

å

na konstf

ö

rem

å

l m.m. fr

ä

n kommunala museer, konststiftelser samt juridiska personer, d

ä

r n

å

gon beroende- och j

ä

vssituation inte beh

ö

ver befaras. Vidare b

ö

r v

ä

rdet p

å

 f

ö

rem

å

len inte vara s

å

 h

ö

gt. Att l

å

n bara b

ö

r f

å

 f

ö

rekomma fr

ä

n kommuner, kommunala museer, privatmuseer, konstf

ö

reningar o.d. anser 

ä

ven l

ä

nsstyrelsen i 

Ö

sterg

ö

tlands l

ä

n, lokala skattemyndigheterna i Helsingborg och Trelleborg samt kronofogdemyndigheten i[REDACTED_EFTERNAMN].

De myndigheter som bedriver olika former av museiverksamhet -d

ä

ribland KB, riksantikvarie

ä

mbetet och statens historiska museer, livrustkatmnaren. Skoklosters slott och Hallwyllska museet, etnografiska museet samt statens sj

ö

historiska museum -betonar vikten av att de inom ramen f

ö

r sin verksamhet f

å

r l

å

na konst- och v

ä

rdef

ö

rem

å

l f

ö

r tillf

ä

lliga utst

ä

llningar.

Bland de hittills icke l

å

ntagande men till l

å

n positivt in­st

ä

llda myndigheterna finns t.ex. socialstyrelsen, som framh

å

ller att det fr

å

n arbetsmilj

ö

synpunkter 

ä

r v

ä

rdefullt, om en myndighet i sina lokaler kan ha konstverk och andra v

ä

rdef

ö

rem

å

l. Eftersom statens konstr

å

ds och statens konstmuseers m

ö

jlighet till till­delning och utl

å

ning 

ä

r begr

ä

nsad, 

ä

r det enligt socialstyrelsen bra om myndigheterna kan f

å

 l

å

na konstverk eller v

ä

rdef

ö

rem

å

l fr

å

n annat h

ä

ll. Liknande synpunkter f

ö

rs fram av l

ä

nsstyrelsen i[REDACTED_EFTERNAMN]

ö

hus l

ä

n, som h

ä

rut

ö

ver framh

å

ller att det fr

å

n allm

ä

n trivsel­synpunkt 

ä

r bra om myndigheter kan f

å

 tillg

å

ng till provinsiella eller lokalt betonade konstverk. Inom detta omr

å

de har kommunala institutioner oftast ett st

ö

rre utbud 

ä

n statliga s

å

dana, heter det. Statens brandn

ä

mnd stryker under att l

å

n av konstf

ö

rem

å

l sannolikt skulle 

ö

ka m

ö

jligheterna till utsmyckning av offentliga lokaler. En rad andra myndigheter - bl.a. Danderyds och Enk

ö

pings polisdistrikt, f

ö

rsvarsh

ö

gskolan, transportr

å

det, statens institut f

ö

r l

ä

romedelsinformation, centrala studiest

ö

dsn

ä

mnden, konsument­verket, statens vattenfallsverk samt l

ä

nsstyrelserna i Uppsala och Blekinge l

ä

n - anser ocks

å

 att l

å

n fr

å

n privata l

å

ngivare b

ö

r till­l

å

tas utan begr

ä

nsning, men l

ä

mnar inte n

å

gon n

ä

rmare motivering till sitt st

ä

llningstagande.

Prop. 1982/83:98

46

Ocks

å

bland de myndigheter som sj

ä

lva hittills inte l

å

nat n

å

gra konstverk e.d. finns en del som anser att l

å

n fr

å

n privata intressenter b

ö

r f

å

 ske men bara med vissa begr

ä

ns­ningar. S

å

lunda menar rikspolisstyrelsen att myndigheterna b

ö

r f

å

 l

å

na konstf

ö

rem

å

l fr

å

n konstn

ä

rer p

å

 orten och att f

ö

rem

å

len inte b

ö

r representera n

å

got st

ö

rre ekonomiskt v

ä

rde. Att l

å

n b

ö

r till

å

tas uteslutande fr

å

n kommuner och kommunala museer anser marknadsdomstolen och kronofogde­myndigheten i Esl

ö

v. Av samma mening 

ä

r l

ä

nsstyrelsen i S

ö

dermanlands l

ä

n som anser att l

å

n bara b

ö

r f

å

 ske fr

å

n allm

ä

nna organ, s

å

som kommuner och landsting. L

ä

nsstyrel­sernas orqanisationsn

ä

mnd anf

ö

r att l

å

n bara b

ö

r f

ä

 f

ö

re­komma fr

å

n kommuner och fr

å

n museer.

En mellaninst

ä

llning representeras av kammarkollegiet, som anf

ö

r att myndigheterna endast ytterst restriktivt och av speciella sk

ä

l b

ö

r f

å

 l

å

na konstverk fr

å

n andra 

ä

gare 

ä

n statliga institutioner. Ett s

ä

dan sk

ä

l kan enligt kollegiet vara en utst

ä

llning. Och enligt lantbruksstyrelsen b

ö

r s

å

dana l

å

n till

å

tas bara om s

ä

rskilda sk

ä

l, t.ex. anknytning till myndighetens verksamhet eller milj

ö

sk

ä

l, motiverar s

ä

dan in­l

å

ning. Varje s

å

dan inl

å

ning utifr

å

n b

ö

r enligt lantbruks­styrelsen pr

ö

vas noga.

2.1.2   

MyrviiijheteT £

oni 

£

nse

£

£

t iltZiiliQ iH 

°L 

undv_ika8_

Som n

ä

mnts finns ocks

å

bland de myndigheter som sj

ä

lva har l

å

nat konst- och andra v

ä

rdef

ö

rem

å

l s

ä

dsna som anser att l

å

n fr

å

n privata 

ä

gare inte b

ö

r till

å

tas, exempelvis Svea hovr

ä

tt, Solna polisdistrikt, l

ä

nsstyrelserna i Stockholms, Kristianstads och V

ä

sterbottens l

ä

n, lokala skattemyndigheten i[REDACTED_EFTERNAMN] samt kronofogdemyndigheten i Helsingborg. Myndigheterna b

ö

r enligt deras mening s

å

lunda enbart f

ä

 v

ä

nda sig till statliga institu­tioner f

ö

r stt f

å

 tillg

å

ng till konstf

ö

rem

å

l. Som sk

ä

l f

ö

r sin inst

ä

llning anf

ö

r t.ex. Solna polisdistrikt att konstf

ö

rem

å

l l

ä

tt kan komma bort och att det 

ä

r sv

å

rt att alltid ha kontroll 

ö

ver dem. Och l

ä

nsstyrelsen i Kristianstads l

ä

n pekar p

å

 att l

ä

n fr

ä

n privatpersoner kan uppfattas som muta och d

ä

rf

ö

r b

ö

r undvikas.

Prop. 1982/83:98

47

En grupp p

å

 16 myndigheter utg

ö

rs av s

å

dana som inte sj

ä

lva har n

å

gra konstf

ö

rem

å

l inl

å

nade fr

å

n privata intressenter och som ocks

å

ä

r negativt inst

ä

llda till s

å

dan inl

å

ning i fort­s

ä

ttningen. Till denna grupp h

ö

r bl.a. G

ö

ta hovr

ä

tt, luftfarts­verket, SJ, statens geotekniska institut, statistiska central­byr

å

n, SAV, kommerskollegium, patent- och registreringsverket, styrelsen f

ö

r arbetarskyddsfonden och statens invandrarverk. De pl

ä

derar allts

å

 f

ö

r att statliga myndigheter b

ö

r l

å

na konst­f

ö

rem

å

l o.d. fr

å

n uteslutande statliga institutioner. Till samma grupp h

ö

r RA, FOA och UH

Ä

. Som sk

ä

l f

ö

r att l

å

n fr

ä

n privata h

å

ll inte b

ö

r till

å

tas h

ä

nvisar RA till att s

å

dana l

å

n leder till f

ö

r stora omkostnader och f

ö

r mycken administration f

ö

r myndigheterna. FOA uppger att den inte har velat ta ansvar f

ö

r annan utsmyckning 

ä

n statlig inl

å

ning och eget 

ä

gande. Vidare framg

å

r att FOA har 

ö

ver 300 konstverk. Ett stort antal har er­h

å

llits genom statens konstr

å

d eller g

ä

vor fr

å

n bes

ö

kare. Andra verk har ink

ö

pts genom FOA:s konstf

ö

rening. Det finns 

ä

ven enligt FOA m

å

nga andra statliga institutioner, t.ex. marinmuseum och arm

é

museum som st

ä

ller konst till f

ö

rfogande. UH

Ä

 f

ö

rklarar sig ha sv

å

rt att se n

ä

r det skulle finnas anledning att ta emot och ansvara f

ö

r icke-statliga depositioner.

2.2    Ansvar

I det f

ö

ljande redovisas l

ä

mnade synpunkter p

å

 fr

å

gan vilket ansvar som myndigheterna i forts

ä

ttningen b

ö

r ikl

ä

da sig f

ö

r v

ä

rdet av inl

å

nade konstf

ö

rem

å

l.

2.2.1   

£

risl

£

i rig_

Endast ett begr

ä

nsat antal myndigheter anser att en myndighet b

ö

r helt friskriva sig fr

å

n allt ansvar vid l

å

n av konst­f

ö

rem

å

l till myndigheterna.

Bland de myndigheter som sj

ä

lva har l

å

nat konstf

ö

rem

å

l 

ä

r det Svea hovr

ä

tt, Solna polisdistrikt samt lokala skattemyndigheterna i[REDACTED_EFTERNAMN] och[REDACTED_EFTERNAMN]

ö

 som 

ä

r av den uppfattningen. Av de myndigheter

Prop. 1982/83:98

48

som inte har l

å

nat n

å

gra konstf

ö

rem

å

l 

ä

r det RA, Danderyds polisdistrikt, luftfartsverket. statens geotekniska institut, kammarkollegiet, SAV. UH

Ä

 och centrala studiest

ö

dsn

ä

mnden som f

ö

rordar friskrivning.

N

å

gra n

ä

rmare sk

ä

l f

ö

r st

ä

llningstagandet har inte redovisats.

2.2.2    Pr

£

S

£

mti

£

n

£

arisa

£

De flesta myndigheter, d

ä

ribland h

ö

gsta domstolen, J

ä

mtbyqdens tingsr

ä

tt, rikspolisstyrelsen, Landskrona polisdistrikt, f

ö

r­svarets civilf

ö

rvaltning, socialstyrelsen, FOA, transportr

å

det, kommerskollegium, marknadsdomstolen, konsumentverket, styrelsen f

ö

r arbetarskyddsfonden, l

ä

nsstyrelserna i Stockholms, Uppsala, S

ö

dermanlands, 

Ö

sterg

ö

tlands och V

ä

stmanlands l

ä

n samt lokala skattemyndigheterna i Helsingborg och[REDACTED_EFTERNAMN]

ö

, 

ä

r av den uppfatt­ningen att myndigheterna vid l

å

n av konstf

ö

rem

å

l e.d. i fram­tiden b

ö

r ikl

ä

da sig ett s

å

dant presumtionsansvar f

ö

r oaktsamhet som stadgas i handelsbalkens 11 och 12 kap. Denna 

å

sikt 

ä

r lika utbredd bland de myndigheter som f.n. sj

ä

lva har l

å

nat konst­f

ö

rem

å

l som bland dem som hittills inte har gjort det. S

å

lunda menar J

ä

mtbyqdens tinqsr

ä

tt att det oftast 

ä

r myndigheten som ligger i underl

ä

ge vid l

å

nef

ö

rhandlingarna och att den d

ä

rf

ö

r m

å

ste acceptera ett visst ansvar. Men det 

ä

r enligt tingsr

ä

tten i varje fall naturligast att myndigheten tar p

å

 sig ansvar bara f

ö

r skada v

å

llad upps

å

tligen eller genom v

å

rdl

ö

shet av myndigheten.

SMHI anser ocks

å

 att ansvarsbest

ä

mmelserna i handelsbalken i regel b

ö

r vara avg

ö

rande. Men i de fall d

ä

r 

ä

garen till konstf

ö

rem

å

let sj

ä

lv tar initiativet till l

ä

net och i stor utstr

ä

ckning f

å

r myndigheten att l

å

na konstverk utan att myndigheten har n

å

got intresse alls utav detta, b

ö

r i st

ä

llet en friskrivning fr

å

n ansvar ske.

Prop. 1982/83:98

49

2.2.3    

£

"11 1 a.n

£

V

£

r_

En del myndigheter anser att om de statliga myndigheterna l

å

nar kortstf

ö

rem

å

l e.d. fr

ä

n privat eller kommunalt h

ä

ll, s

å

 b

ö

r de forts

ä

ttningsvis svara f

ö

r all uppkommen skada p

å

 f

ö

rem

å

len. Som sk

ä

l f

ö

r detta har framh

å

llits att det 

ä

r sv

å

rt f

ö

r en myndighet, som har tagit initiativ till inl

å

ningen, att endast ikl

ä

da sig ett begr

ä

nsat ansvar. Vidare har betonats att enda m

ö

jligheten f

ö

r myndigheterna att f

å

 l

å

na konstf

ö

rem

å

l o.d. fr

å

n privat h

ä

ll 

ä

r att de tar p

ä

 sig fullt ansvar f

ö

r v

ä

rdet av f

ö

rem

å

len.

Denna inst

ä

llning har f

ö

respr

å

kare inte bara bland s

ä

dana myn­digheter som sj

ä

lva har l

å

nat in konstverk o.d., exempelvis Uppsala och[REDACTED_EFTERNAMN] tingsr

ä

tter, Eskilstuna polisdistrikt, statens bakteriologiska laboratorium, postverket, statens f

ö

rlikninqsmannaexpedition samt l

ä

nastyrelserna i J

ö

nk

ö

pings, Gotlands och Kristianstads l

ä

n.

Inst

ä

llningen delas ocks

å

 av 

é

n del mynd.'.oheter, som hittills inte har l

å

nat n

å

gra konstf

ö

rem

å

l e.d., r.

ä

rmast Enk

ö

pings polisdistrikt, f

ö

rsvarsh

ö

gskolan, postvei'!;et, patent- och registreringsverket, statens invandrarverk, statens vatten­fallsverk, statens brandn

ä

mnd och l

ä

nsstyrelsernas orqanisa­tionsn

ä

mnd. Enk

ö

pings polisdistrikt betonar s

å

lunda att om konstf

ö

rem

å

l skaffas in av myndigheten p

ä

 dennas initiativ, b

ö

r myndigheten ikl

ä

da sig fullt ansvar f

ö

r v

ä

rdet av f

ö

re­m

å

len. Och enligt postverkets uppfattning 

ä

r det sv

å

rt f

ö

r myndigheterna att f

å

 l

å

na privat

ä

gda konstf

ö

rem

å

l utan att ta fullt ansvar f

ö

r dem.

De myndigheter som bedriver museiverksamhet framh

å

ller att det m

å

ste vara deras sak att svara f

ö

r f

ö

rem

å

lens fulla v

ä

rde med h

ä

nsyn till att det ligger i deras eget intresse att f

å

 l

å

na konstverk och v

ä

rdef

ö

rem

å

l, fr

ä

mst f

ö

r tillf

ä

lliga utst

ä

llrungar.

4 

Riksdagen 1982/83. 1 saml. Nr 98

Prop. 1982/83:98

50

Har l

å

net skett i myndighetens intresse f

ö

r en tillf

ä

llig utst

ä

llning eller liknande, 

ä

r det rimligt att myndigheten ikl

ä

der sig fullt ansvar f

ö

r de inl

å

nade f

ö

rem

å

len. Det anser ocks

å

 kammarkollegiet, som dock h

ä

vdar att myndigheterna i alla andra fall b

ö

r undvika att 

å

ta sig n

å

got ansvar. En liknande uppfattning f

ö

retr

ä

ds av SMHI,- som anser att en myndighet bara i extrema fall b

ö

r ikl

ä

da sig fullt ansvar, t.ex. vid inl

å

ning under en kortare tidsperiod f

ö

r n

ä

got s

ä

rskilt evenemang, s

å

som jubileum eller liknade vid myndigheten.

2.3     F

ö

rs

ä

kring

Flertalet av dem som anser att de ststliga myndigheterna vid konstl

å

n b

ö

r ikl

ä

da sig fullt ansvar f

ö

r f

ö

rem

å

lens v

ä

rde menar att detta l

ä

mpligen kan ske i den formen att den l

ä

ntagande myndigheten tecknar en f

ö

rs

ä

kring.

Det g

ä

ller fr

ä

mst de myndigheter som redan sj

ä

lva har l

å

nat konstf

ö

rem

å

l o.d., s

ä

rskilt s

å

dana som bedriver museiverksamhet.

Ett mindre antal myndigheter anser att statsmyndigheterna i forts

ä

ttningen b

ö

r st

ä

lla som villkor f

ö

r att ta emot l

å

n att 

ä

garna sj

ä

lva h

å

ller sakerna f

ö

rs

ä

krade. Andra myndigheter ser detta som 

ö

nskv

ä

rt, men betonar att n

å

gra m

ö

jligheter f

ö

r myn­digheterna att f

å

 l

å

na konstverk e.d. i s

ä

 fall inte torde finnas.

Det 

ä

r fr

ä

mst myndigheter, som sj

ä

lva inte har l

å

nat n

å

gra konst­f

ö

rem

å

l, som framh

å

ller dessa synpunkter.

Prop. 1982/83:98

51

Bilaga 3

ytkast_till F

ö

rordning_om_3tatliga_myndigheters_l

å

nay_kon3tyerj

f9?!_lQ!S

§

4yt

§

5S!5QiD9

»

utf

ä

rdad den

1982.

Regeringen f

ö

reskriver f

ö

ljande.

Till

ä

mpningsomr

å

de

1 

§

     I denna f

ö

rordning finns f

ö

reskrifter om r

ä

tten f

ö

r

myndigheter under regeringen att fr

ä

n n

ä

gon annan 

ä

n staten

l

å

na konstf

ö

rem

å

l f

ö

r utsmyckning av sina lokaler.

Med l

å

n avses 

ä

ven deposition och hyra.

2 

§

     F

ö

rordningen g

ä

ller inte den verksamhet som bedrivs av

1.   statens konstr

å

d,

2.   museer,

3.

bibliotek,

4.

vetenskapliga institutioner,

5.

andra myndigheter med uppgift att fr

ä

mja kulturhistoris eller att f

ö

rv

ä

rva, v

å

rda, bevara, vetenskapligt bearbeta eller st

ä

lla ut konstverk eller andra f

ö

rem

å

l av konstn

ä

rligt, veten­skapligt eller liknande allm

ä

nt intresse.

F

ö

rordningen skall inte heller till

ä

mpas p

å

 fall d

ä

r utst

ä

llningsers

ä

ttning betalas eller skall betalas enligt huvudavtalet den 8 juni 1978 mellan staten och Konstn

ä

rernas riksorganisation m.fl.

L

å

n

3 

§

           Myndigheterna  f

å

r som l

å

ngivare anlita endast

1.    kommuner,  landstingskommuner, kommunalf

ö

rbund,   f

ö

rsam­lingar, kyrkliga samf

ä

lligheter eller allm

ä

nna  f

ö

rs

ä

kringskassor.

Prop, 1982/83:98

52

2,  s

å

dana stiftelser eller ideella f

ö

reningar som har till 

ä

ndam

å

l att fr

ä

mja kulturhistoria eller konst genom att f

ö

rv

ä

rva, v

å

rda, be­vara, vetenskapligt bearbeta eller st

ä

lla ut konstverk eller andra konstf

ö

rem

å

l.

Avtal

4 

§

     Vid varje l

å

neuppg

ö

relse skall myndigheten tr

ä

ffa ett

skriftligt avtal med l

å

ngivaren.

Avtalet skall ange samtliga villkor som g

ä

ller f

ö

r l

å

net.

Ansvar

5 

§

     I l

å

neavtal som avses i denna f

ö

rordning skall anges att

staten svarar f

ö

r skador som tillfogas l

ä

ngivaren i de fall d

ä

r

myndigheten brister i sitt 

å

liggande att visa att skadorna

inte beror p

å

 f

ö

rsummelse av myndigheten eller av n

å

gon anst

ä

lld hos myndigheten.

Myndigheten f

å

r inte ikl

ä

da staten mer vittg

å

ende skadest

å

nds­ansvar 

ä

n som f

ö

ljer av f

ö

rsta stycket.

6 

§

    Av cirkul

ä

ret (1954:325) med f

ö

reskrifter r

ö

rande f

ö

r­

s

ä

kring av staten tillh

ö

rig egendom, m.m, framg

å

r att staten inte

f

å

r teckna f

ö

rs

ä

kring f

ö

r att skydda staten eller i dess tj

ä

nst .

anst

ä

lld personal mot ansvarighet.

V

ä

rdering m,m.

§

 7     V

ä

rdet p

å

 varje konstf

ö

rem

å

l skall anges i avtalet.

R

å

der tveksamhet om v

ä

rdet, skall den l

å

ntagande myndigheten l

å

ta v

ä

rdera f

ö

rem

å

let.

Om kostnaden f

ö

r v

ä

rderingen inte betalas av f

ö

rem

å

lets 

ä

gare eller n

ä

gon annan 

ä

n myndigheten, f

å

r den betalas av medel till f

ö

rvaltningskostnader eller andra medel som den l

å

ntagande myndig­heten disponerar.

Prop. 1982/83:98

53

8 

§

ö

nskar en myndighet l

å

na ett konstf

ö

rem

å

l som bed

ö

ms

vara v

ä

rt mer 

ä

n 25 000 kronor, skall statens konstr

å

ds medgivande

till inl

å

ningen inh

ä

mtas, innan l

å

neavtalet tr

ä

ffas.

Avslutande best

ä

mmelse

9 

§

     De f

ö

reskrifter som kan beh

ö

vas f

ö

r verkst

ä

lligheten

av denna f

ö

rordning meddelas av statens arbetsgivarverk efter

samr

å

d med statens konstr

å

d.

1.

Denna f

ö

rordning tr

ä

der i kraft den 1 juli 1982.

2.

Myndigheter, som tidigare har slutit avtal med andre l

å

ngivare 

ä

n som avses i 3 

§

, skall

s

å

Idngt m

ö

jligt s

ä

ga upp dessa avtal. Andra 

ä

ldre l

å

neavtal skall s

å

 Ifingt m

ö

jligt antingen 

ä

ndras s

å

, att de st

ä

mmer 

ö

verens med de nya f

ö

re­skrifterna, eller ocks

å

 s

ä

gas upp. Dessa 

å

tg

ä

rder - och 1 f

ö

rekommande fall 

å

terst

ä

llandet av konstf

ä

rem

å

len - skall vidtas senast den 1 juli 1983.

3.

Myndigtieterna skall senast den 30 december 1984 till budgetdepartementet komma ln med en redovisning 

ö

ver sfidana 

ä

ldre 

ä

renden, d

ä

r myndigheten inte har lyckats vidta i 2 n

ä

mnda 

å

tg

ä

rder med angivande av sk

ä

len till detta.

Prop. 1982/83:98

54

Propositionsbilaga 2

En sammanställning av remissyttrandena över rapporten (Ds B 1981:18) Konst i statliga verk

1    Remissinstanserna

Efter remiss har yttranden över departementsrapporten Konst i stadiga verk avgetts av justitiekanslem (JK), Svea hovrätt, Stockholms och Ljung­by tingsrätter, domstolsverket, rikspolisstyrelsen, Landskrona polisdi­strikt, kriminalvårdsstyrelsen, försvarets forskningsanstalt (FOA), social­styrelsen, akademiska sjukhuset i Uppsala, riksförsäkringsverket (RFV), postverket, kammarkollegiet (efter hörande av Lunds domkapitel), stats­kontoret, byggnadsstyrelsen, riksrevisionsverket (RRV), statens arbetsgi­varverk (SAV), statens institut för personaladministration och personalut­bildning (SIPU), statens arbetsmarknadsnämnd (SAMN), statens kultur­råd, statens konstråd, statens konstmuseer, etnografiska museet, statens sjöhistoriska museum, universitets- och högskoleämbetet (UHÄ), kom­merskollegium, generaltullstyrelsen, konsumentverket/KO, statens in­vandrarverk, jämställdhetsombudsmannen, bostadsstyrelsen, länsstyrel­serna i Uppsala, Gotlands, Hallands, Malmöhus, Kopparbergs och Väster­norrlands län, lokala skattemyndigheten i Helsingborg, kronofogdemyn­digheten i Trelleborg, riksdagens ombudsmän (JO), Stockholms kommun. Svenska kommunförbundet, Landstingsförbundet, Statsanställdas för­bund. Centralorganisationen SACO/SR, Föreningen Sveriges konsthant­verkare och industriformgivare. Konstfrämjandet samt Sveriges konstför­eningars riksförbund.

Därjämte har genom rikspolisstyrelsen kommit in ett yttrande från Landskrona polisdistrikt och genom UHÄ ett från Uppsala universitet.

Stockholms kommun har som sitt yttrande lämnat över ett yttrande från kulturnämnden i kommunen; SACO/SR har i sitt yttrande hänvisat till ett yttrande från Sveriges museimannaförbund.

TCO:s statstjänstemannasektion (TCO-S) har avstått från att yttra sig.

2   Allmänna synpunkter

Huvudfrågorna i rapporten gäller om de statliga myndigheterna i fort­sättningen skall fa låna konstföremål bara från vissa långivare samt om staten därvid skall ikläda sig endast ett begränsat ansvar för de inlånade föremålen.

Förslagen i rapporten har fått ett positivt mottagande. De allra flesta remissinstanserna uttrycker sin tillfredsställelse över de klarlägganden som görs i rapporten, framhåller det angelägna i att statens ansvar för

Prop. 1982/83:98

55

inlånade konstföremål regleras och tillstyrker förslagen. Från olika håll framhålls att förslagen skulle skapa ordning i låneförhållandena och klara och enhetliga regler för en viss del av samhällets konstinnehav.

Bland de remissinstanser som i alh väsenUigt finner sig kunna lämna rapportens förslag utan erinran är JK, Svea hovrätt, Stockholms tingsrätt, rikspolisstyrelsen, kriminalvårdsstyrelsen, FOA, socialstyrelsen, akade­miska sjukhuset i Uppsala, RFV, byggnadsstyrelsen, SAV, SAMN, UHÅ, generaltullstyrelsen, statens invandrarverk, bostadsstyrelsen, länsstyrel­serna i Malmöhus och Kopparbergs län, JO, Landstingsförbundet, Stats­anställdas förbund samt Föreningen Sveriges konsthantverkare och indu­striformgivare.

Några av dem utvecklar skälen för sitt ställningstagande.

Länsstyrelsen i Kopparbergs län, t. ex., menar att förslaget skulle främja en ökad inlåning av konst för utsmyckning av myndigheternas lokaler. Statskontoret ansluter sig också till förslaget att föreskrifter meddelas för de statliga myndigheternas inlåning av konstföremål för att smycka myn­digheternas lokaler, men har vissa avvikande synpunkter på förordningens tillämpningsområde m. m. Genom enhetliga regler för statliga myndighe­ters inlåning av konstföremål skulle myndigheterna enligt statskontorets mening få bättre möjligheter att bedöma vilka förpliktelser de ikläder sig i samband med lånen. Flera myndigheter har i olika sammanhang framfört önskemål om sådana bestämmelser, sägs det. Byggnadsstyrelsen erinrar om att i den mån lån av konstföremål kräver byggnadsåtgärder skall samråd med byggnadsstyrelsen ske, innan beslut om lån fattas.

Även en del andra remissinstanser ställer sig i stort sett positiva till rapporten, men anför särskilda synpunkter på de olika frågorna.

Exempelvis länsstyrelsen i Uppsala län motsätter sig visserligen inte förslaget, men anser att frågan bör lösas genom att statliga myndigheter i första hand åläggs att vända sig till statens egna organ som har ansvar för stadiga inköp av konst och förvaltning av konst i statlig ägo.

Två myndigheter ställer sig närmast avvisande till förslaget om en för­fattningsreglering. Domstolsverket anser sålunda att redan departements­rapporten klarlägger myndigheternas ansvar för inlånad konst. Den oviss­het som tidigare rått i detta hänseende har alltså undanröjts. Därmed har syftet med verkets framställning år 1976 till finansdepartementet blivit tillgodosett, heter det. En författningsreglering av statliga myndigheters lån av konstföremål för lokalutsmyckning kan väl sägas vara ägnad att åstadkomma ordning och reda på området, anför domstolsverket, som emellertid för sin del vill sätta i fråga, om någon reglering verkligen behövs. För det område som verket företräder kan behovet i vart fall inte sägas vara framträdande. Om en författningsreglering anses erforderlig, bör den enligt verkets uppfattning i vaije fall inte omfatta institutioner som har till huvudsaklig sysselsättning att låna konst för utställningsverksam­het. Även konsumentverket/KO är kritiskt till förslaget. Verket håller

Prop. 1982/83:98

56

visseriigen med om att det - för att man skall undvika oklarheter om innebörden av rättsförhållandet mellan långivare och låntagare - kan vara en fördel, om det upprättas ett skriftligt avtal om lånet. Men man sätter i fråga, om det finns anledning att av detta skäl införa detaljerade bestäm­melser om låneverksamheten.

3   Tillämpningsområdet för en reglering

De flesta remissinstanser har tillstyrkt förslaget i denna del. Några remissinstanser har emellertid fört fram en del särskilda syn­punkter, främst av förtydligande karaktär, däribland följande.

Statens kulturråd:

Kulturrådet förutsätter att i begreppet "konst" inbegripes även kultur­historiskt värdefulla bruksföremål, möbler etc. Detta bör klart framgå i en kommande förordning liknande den som redovisas i bilaga 3 i rapporten och må gälla i detta sammanhang.

Föreningen Sveriges konsthantverkare och industriformgivare:

Vi förutsätter att i begreppet "konst" också inbegripes konsthantverk, bruksföremål som möbler o. d.

Statskontoret:

Det synes lämpligare att 2 § i den föreslagna förordningen utformas på följande sätt:

"Förordningen gäller inte den verksamhet som bedrivs av

1.

statens konstråd,

2.

statliga myndigheter, främst museer, bibliotek och vetenskapliga in­stitutioner, med uppgift att främja kulturhistoria------------------------------ riksorganisation

m.fl."

Denna formulering täcker enligt statskontorets mening de fall där undan­

tag från huvudregeln framstår som befogade och - i praktisk tillämpning -

nödvändiga. Det saknas däremot anledning att generellt meddela undan­

tagsföreskrifter för olika slag av museer, bibliotek och vetenskapliga insti­

tutioner vid statliga myndigheter som har andra uppgifter än "att främja

kulturhistoria-- ".

Generaltullstyrelsen:

I 2 § torde en precisering av vad som avses med museer och bibliotek (statliga, kommunala, enskilda) vara önskvärd.

Postverket:

Med utgångspunkt i att den planerade förordningen skall avse endast lån

av konstverk som syftar till att förbättra arbetsmiljön hos stadiga myndig­

heter finns från postverkets sida intet att erinra mot utkastet till förord­

ning. --- I vad gäller lån av konstverk m.m., som mottagits i annat

syfte än nyss sagts, såsom lån för tillfälliga utställningar exempelvis i samband med jubileer eller för utställning i av myndighet anordnat mu­seum, exempelvis postmuseum, faller sådana lån såvitt postverket kan bedöma inte under den avsedda förordningen.

Prop. 1982/83:98

,

57

Kammarkollegiet:

Som svar på den i rapporten redovisade enkäten uttalade kollegiet att ett skäl att frångå den restriktiva inställningen till inlåning av konst skulle vara ett tillfälligt lån t. ex. i samband med en utställning. Man kan hävda att detta krav har tillgodosetts därigenom att förordningen är avsedd att gälla lån av konstverk/ör utsmyckning. A andra sidan gör förordningen i 2 § undantag för sådana statliga organ som förmodas ha intresse av konstver­ken av andra skäl än utsmyckning av sina lokaler. Denna i någon mån bristande överensstämmelse föreslås bli löst på så sätt att orden "för utsmyckning av sina lokaler" utgår. Vid de rätt fåtaliga fillfällen då en myndighet har intresse av att låna konst m.m. fill en fillfällig utställning eller dylikt torde det finnas möjlighet att få särskilt tillstånd till detta av regeringen, dispens, såvida inte beslutanderätten i sådana frågor skall delegeras till statens arbetsgivarverk.

4   Långivare

De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget att bara vissa långivare skall få komma i fråga och anser även att den begränsning av långivarna som föreslås är väl vald. Som skäl härför framhålls bl.a. vikten av att allmänhetens förtroende för en myndighet inte får rubbas till följd av myndighetens konstlån.

Från flera håll pekas på att det är lämpligast att myndigheternas konstlån i första hand sker från statens konstråd eller statens konstmuseer. Dessa myndigheter bör tillförsäkras sådana resurser och arbetsformer att erfor­derliga miljöförbättringar i form av konst i myndighetslokaler kan genom­föras med hjälp av medel därifrån, sägs från något håll.

En remissinstans anser att det bör klargöras i förordningen att de statliga myndigheterna även fortsättningsvis har rätt att låna konst från andra statliga myndigheter.

En hel del instanser ställer sig emellertid avvisande till en begränsning av långivarna, föreslår vissa ändringar eller anför andra synpunkter i denna del. En myndighet, Landskrona polisdistrikt, ställer sig starkt kritisk till rapportförslaget om en begränsning av lånemöjligheterna.

Bland de remissyttranden där förslaget inte utan vidare tillstyrks märks följande.

Domstolsverket:

Enligt domstolsverkets mening fmns det inte fog för att generellt förbju­da lån från privata långivare. Domstolsverket vill därför förorda att 3 § förordningen ges sådant innehåll att en myndighet får låna konst såvida det är uppenbart att lånet inte är ägnat att rubba förtroendet för myndigheten.

---- Prövningen av frågan om en myndighets lån är av sådan natur att

dess oväld kan komma att ifrågasättas på grund av konstlånen bör lämpli­gen ankomma på myndigheten själv eller respektive centralmyndighet.

5  Riksdagen 1982/83. 1 saml. Nr 98

Prop. 1982/83:98

58

Landskrona polisdistrikt:

Polisstyrelsen anser, att lån i fortsättningen också skall tillåtas från icke­statliga ägare. Dock bör begränsning därvid icke ske på sätt som anges under p. 3.1 (sid. 29) i rapporten. Liksom styrelsen tidigare angivit, bör lån framdeles tillåtas även från privata personer. Att såsom framhålls under nyssnämnda punkt införa en begränsning av kretsen av långivarna för risken av att "allmänhetens förtroende för en myndighet eller dess tjänste­män skadas till följd av myndighetens konstlån" synes vara ett överdrivet betraktelsesätt. Kan.det måhända påvisas att opartiskhet icke iakttagits? Finns det överhuvudtaget skäl att i sammanhanget ifrågasätta myndighe­ternas oväld? Det förefaller vara ett utomordentligt långsökt argument för att i framtiden förhindra inlåning av konstverk. Att enbart "offentliga" långivare skall förekomma innebär, att myndigheters lokaler till stor del kommer att vara utan konstföremål. Tilltron till statens konstråds eller fill statens konstmuseers och andra statliga museers förmåga att kunna tillhan­dahålla myndighetema konstverk torde enligt polisstyrelsens bedömning delvis sakna förankring i verkligheten. Vår uppfattning är, att nyssnämnda insututioner inte alls motsvarar vad som påstås i rapporten under p. 3 (sid. 26). Det utbud som hitfills funnits har - såvitt är känt - definifivt inte alls motsvarat efterfrågan vad gäller utsmyckning i åtminstone nya polishus. Ett genomförande av de intentioner som finns avseende långivarna kom­mer att medföra, att konstverk kommer att få återlämnas utan att egendig grund därfill föreligger. Konsekvensen blir en utomordentligt tråkig miljö ull nackdel för både offentligt anställda och besökande allmänhet. Det synes vara en reglering av ett förhållande, som icke gagnar någon eller något. Rapporten leder till ingrepp i mellanhavanden, som pågått under många år utan någons fördel eller förfång. Nuvarande långivning/deposi­tion bör få fortsätta med de tillstånd, som härför fordras jämlikt regerings­formen.

Statskontoret:

Förslagets 3 § andra stycket bör kompletteras på förslagsvis följande sätt:

"2. sådana stiftelser, ekonomiska eller ideella föreningar - -".

I annat fall utesluts möjligheten att låna in konstverk från ett flertal länsmuseer.

RRV:

Vad gäller kretsen av "tillåtna" långivare i 3 § författningsförslaget vill RRV framhålla att det kan finnas anledning överväga om det inte i undan­tagsfall bör finnas möjlighet för myndigheterna att låna in konstföremål även från andra kategorier av långivare, i första hand privatpersoner. Det kan exempelvis röra sig om konstföremål med nära anknytning till den aktuella myndigheten och dess verksamhet. Det kan också tänkas fall då en utlåning för långivaren framstår som ett första steg på väg mot en slutgiltig donation. Självfallet måste dock omständigheterna i det enskilda fallet vara sådana att risk för förtroendeskada inte föreligger.

SIPU:

Strävandena att åstadkomma en trivsam och stimulerande arbetsmiljö har föranlett många statliga myndigheter att intressera sig för inlåning av konstföremål. Härvid har man naturiigtvis i så stor utsträckning som möjligt anlitat statens konstmuseer och statens konstråd.

Prop. 1982/83:98

59

Många myndigheter har dock - liksom SIPU - gjort den erfarenheten att intresset för konst och att med konstföremål åstadkomma en rikare utsmyckning av många ganska sterila arbetsmiljöer är mycket stort och att det därför inte alltid räckt till med inlåning av konst som finns i statens ägo.

SIPU har full förståelse för de strävanden som redovisas från många myndigheter och som inneburit att man även utnyttjat andra långivare än staten. Detta har också varit möjligt därigenom att det funnits ett allmänt konstfrämjande intresse och ett intresse av att göra redan befintliga konst­samlingar tillgängliga för fler människor.

SIPU anser att de långivare rapporten vill godta och föreslår i och för sig är lämpliga och i första hand bör komma i fråga. Deras lämplighet är i och för sig självklar och den beror inte enbart på att man med dessa föreslagna långivare undviker beroende- och jävssituationer utan även på att de representerar ett organiserat konstkunnande, manifesterat i disponibla konstsamlingar, ofta anskaffade med stöd av allmänna medel.

SIPU anser i motsats till rapporten att det bör vara möjligt för myndighe­ter att efter eget bedömande även vända sig till andra långivare än dem som ingår i den nu föreslagna kretsen. Många myndigheter har redan funnit sig kunna acceptera privata långivare. Myndigheter är redan nu skyldiga att se fill att i de sin myndighetsutövning inte hamnar i beroende- och jävssitua-fioner. Vid beslut om inlåning ankommer det på myndighet att bedöma om det föreligger eller kan komma att föreligga någon sådan risk eller om allmänhetens fiUtro till myndigheten skulle kunna skadas. Myndigheterna har redan ett sådant ansvar och de bör vara bäst skickade att göra erforder­liga bedömningar. Det bör vara helt tillräckligt att i den förordning som föreslås i rapporten erinra om nu berört ansvar.

Statens kulturråd:

Kulturrådet anser att det finns kulturpolitiska motiv som gör att stadiga myndigheter i första hand bör vända sig fill statens konstråd när det gäller utsmyckning av de egna arbetslokalerna. Det är beklagligt att konstrådet ej fått resurser nog att kunna svara mot de behov som finns, speciellt som dess verksamhet kommer idag verksamma konstt-ärer till del. Statens konstmuser kan också deponera konstverk till statliga myndigheter. Det är å andra sidan både naturligt och posifivt att personalen vänder sig till kommuner och andra parter för att förbättra sin arbetsmiljö om den tvingas vänta för länge på utsmyckning genom konstrådets och konstmuseemas försorg.

Statens konstråd:

Konstrådet vill understryka vad som sägs i rapporten om intresset av att rådet och museerna i första hand anlitas för att få tillgång till konstföremål. Om sakkunniga institufioner på detta sätt medverkar vid utsmyckningen ökar nämligen möjligheterna avsevärt att skapa en enhetlig och därmed också mera harmonisk samlad arbetsmiljö.

Det är emellertid att hänge sig åt illusioner att tro att det hos konstrådet och museerna skulle finnas ett förhållandevis stort utbud av konstverk. Härför är de tillgängliga resurserna helt otillräckliga i förhållande till beho­vet. Trots att konstrådet med fiänsyn till resursknappheten inte har gått ut med någon samlad information till de statliga myndigheterna om möjlighe­tema att erhålla konst från rådet, är väntetiden för närvarande åtminstone fyra år för de ansökningar som ändå har getts in. Med nuvarande tillström-

Prop. 1982/83:98

60

ning av ansökningar bedöms väntetiden öka ett till två år för varje budgetår som går utan att rådets resurser förstärks. Om resurserna i stället - så som nu är fallet - urholkas blir läget aUtmer ohållbart.

Det kan tilläggas att rådet, i syfte att kartlägga de faktiska behoven, avser att lämna myndigheterna sådan information som har omtalats i det föregående. Därmed kommer väntetiden att på en gång kraftigt förlängas och trycket på rådet att ytterligare öka.

Enligt vad konstrådet har erfarit är läget hos statens konstmuseer i vart fall inte bättre än för rådets del.

v En förutsättning för inskränkningar av den omfattning som föreslås i rapporten bör därför enligt konstrådets uppfattning vara att anslaget till rådet uppräknas i betydande mån.

När det gäller den nuvarande ordningen är det naturiigtvis ett absolut villkor att inlån från enskilda inte sker ifall fiUtron till myndighetens objek­tivitet kan rubbas. En föreskrift om att inlåning inte får ske i sådana fall bör därför under alla omständigheter meddelas. Det finns emellertid många situationer då en inlåning inte behöver inge några farhågor av den art som har sagts nu men då regleringen i 3 § i förslaget till förordning om statliga myndigheters lån av konstverk för lokalutsmyckning ändå skulle hindra en inlåning. Detta kan knappast anses sakligt motiverat. Som exempel kan nämnas lån från fonder eller stiftelser som har inrättats i syfte bl.a. att möjliggöra prydande av aktuella myndighetslokaler.

Statens konstmuseer:

I rapporten hänvisas (s. 16, 17) till den verksamhet som bedrivs av statens konstmuseer och statens konstråd. Beträffande statens konstmu­seers roll i detta sammanhang uppges att "statsmyndigheter torde i ganska stor omfattning utnyttja möjlighetema att vända sig till statens konstmu­seer för att få låna konst i statlig ägo". Statens konstmuseer finner det angeläget att understryka att denna verksamhet, som omfattar ca 10000 konstverk, icke är av den storleksordningen att den i framtiden kan tillgo­dose behoven hos ett ständigt ökande antal statliga förvaltningar. De konstverk som uUånas tillhör museernas egna samlingar vilket förutsätter vittgående administrativa rutiner och höga krav på säkerhet. Samlingarna ökas ej genom speciella inköp för utlån och accessionen är ringa. Utlånen regleras alltid genom låneavtal. För icke-statliga låntagare utgör försäk­ringsvillkoret ett krav. I denna grupp ingår bl.a. de regionala och lokala museer genom vilka statens konstmuseer som centralmuseum söker driva regional verksamhet. Vårdansvaret för konstverken åvilar låntagaren i enlighet med de principer som redovisas i rapporten (s. 21).

Som fillsynsmyndighet över statligt ägd konst, som ej står under tillsyn av annan myndighet med konstvetenskaplig sakkunskap, vill statens konstmuseer även fästa uppmärksamheten på möjligheten av lån från en statlig myndighet till en annan.

Med kännedom om det stora behovet och värdet av konstverk för utsmyckningsändamål och de begränsade resurser statens konstmuseer har för detta ändamål anser statens konstmuseer att möjligheter ull inlån från även icke statliga instanser bör eftersträvas.

Om kommuner, landsting, sfiftelser och ideella föreningar som har till ändamål att främja konstintresset i enlighet med rapportens förslag vill medverka till utsmyckningen av statliga myndigheters tjänstelokaler bör detta välkomnas.

Prop. 1982/83:98

61

Kommerskollegium:

Enligt kollegiets mening bör undantag från förbudet mot inlåning av privatägd konst kunna medges efter särskild framställning, om det är fråga om inlåning av konst för speciella ändamål, exempelvis jubileer.

Jämställdhetsombudsmannen:

En statlig myndighet bör kunna få låna in konstverk också från enskilda konstnärer. Inlåning får självfallet inte ske på sådant sätt att myndighetens ojävighet skulle kunna ifrågasättas.

Länsstyrelsen i Hallands län:

Länsstyrelsen anser att långivarkretsen bör vidgas till att även omfatta enskilda personer (konstnärer och deras anhöriga). För länsstyrelsens vidkommande har det, då det gällt att låna konst från enskilda personer, hittills uteslutande varit fråga om att låna konst till residensets representa­tionsdel. För landshövdingen får det anses vara mycket önskvärt och angeläget att i representationsvåningen kunna visa konst av seriösa och framstående konstnärer, som har sin verksamhet i länet. Även om lånen sker frän privatpersoner (konstnärer) torde några beroendesituationer inte behöva befaras. Som exempel kan nämnas att på Halmstads slott enligt konstnärernas egen önskan och med landshövdingens positiva medgivande finns inlånat ett antal konstverk av konstnärer ur Halmstadgruppen. Lån­givare är konstnärer i grappen eller deras anhöriga. Dessa konstverk representerar ett betydande värde.

5   Myndigheternas ansvar

Från flera håll framhålls det värdefulla i att det nu belyses vilket ansvar som åvilar en myndighet vid konstlån. Det anses viktigt att långivare och låntagare har full klarhet i vilka regler som gäller.

De remissinstanser som har yttrat sig särskilt om vilket ansvar myndig­heterna i fortsättningen bör ikläda sig vid konstlån är i allmänhet positiva fill förslaget i den delen.

En grupp remissinstanser har emellertid avvikande uppfattning och an­ser att staten bör ikläda sig ett mer vittgående ansvar än det föreslagna. De menar att inlåningsmöjligheterna annars försvåras eller försvinner. Någon instans uppger sig vara tveksam till lösningen i ansvarsfrågan utan att ange något närmare skäl för sin inställning.

Till denna avvikande grupp hör följande instanser.
[REDACTED_EFTERNAMN] tingsrätt:

Tingsrätten har ingen erinran mot en begränsning av statens ansvar såvitt avser kommun och andra långivare som uppräknas i förslagets 3 § I

P-

Däremot anser tingsrätten att staten vid inlåning från föreningar och stiftelser som avses i 3 § 2 p. i förslaget bör ansvara för inlånad' konst motsvarande det skydd som ges genom försäkring mot stöld och brand m.m. Den inlånande myndigheten är den part i låneförhållandet som normalt sett har fördel av låneavtalet och staten kan genom detta besparas

Prop. 1982/83:98

62

kostnader för prydande av myndighetens lokaler. Utlånare som avses i 3 § 2 p. i förslaget torde regelmässigt ha små ekonomiska resurser och det framstår därför som föga fillfredsställande att myndigheten-staten skall dra all fördel av lånet och samfidigt låta utlånaren svara för kostnaden för försäkring av föremålen.

Kammarkollegiet:

Ansvarsfrågan beträffande de lån som regleras av den föreslagna förord­ningen finner kollegiet löst på ett tillfredsställande sätt i rapportförslaget. Ansvaret för de föremål - det kan komma att gälla inte enbart konst -som lånas vid speciella tillfällen däremot bör vara mer omfattande. Kolle­giet finner det i dessa fall naturligt att staten ikläder sig samma ansvar som staten kräver vid utlåning till andra än statliga myndigheter.

Statens kulturråd:

Kulturrådet har ingenting att invända mot de resonemang och slutsatser som framförs i rapporten. Däremot finner rådet att rapporten inte uttryck­ligen behandlar ansvarsfrågan i händelse av stöld. Kulturrådet tolkar detta som att långivaren är oskyddad om ett konstverk förkommer. Detta be­traktar kulturrådet som oskäligt. Det bör vidare framgå klart i förordningen vad som gäller i händelse av stöld.

Statens konstmuseer:

Rapporten avfärdar utan mofivering tanken att staten genom en sådan förordning skulle försvåra lånemöjligheterna. Statens konstmuseer finner det för sin del troligt att de stiftelser och föreningar, bl. a. länsmuseer, som f. n. bidrar till utsmyckning av statliga myndigheters lokaler icke torde vilja fortsätta denna verksamhet, om staten avsvär sig allt ansvar i händelse av stöld eller brand.

Statens sjöhistoriska museum:

1 förordningen har staten begränsat sitt ansvar att gälla skador som tillfogas långivaren p.g.a. försummelse av myndigheten eller någon där anställd. Detta medför att lån till stafiig myndighet kan komma att innebära ett avsevärt ekonomiskt risktagande för ägaren, som uppenbariigen har att svara för skada eller förlust som kan uppkomma genom våda. Eftersom lånet ligger i myndighetens intresse och ej i ägarens, synes det icke skäligt att låta ägaren stå för en avsevärd del av risken. I synnerhet är detta fallet när ägaren är en stiftelse eller en ideell förening.

Statens invandrarverk:

Enligt cirkuläret (1973:643) till statsmyndigheterna om föreningsverk­samhet i myndighetslokåler m. m. skall myndigheterna på olika sätt stödja den föreningsverksamhet som förekommer vid myndighetema. Detta kan ske genom att myndighetema upplåter lokaler.

Invandrarverket upplåter sina lokaler bl.a. till en konstförening, vars medlemmar är anställda vid myndigheten. Konstföreningen anordnar re­gelbundet utställningar i verkpts foajé av inlånade konstverk. Om och i så fall vilka ansvarsfrågor som därvid kan uppkomma har inte belysts i promemorian, vilket hade varit värdefullt.

Prop. 1982/83:98

63

Bostadsstyrelsen:

Styrelsen har ingen erinran mot de förslag som framförs i rapporten. Styrelsen vill dock föreslå att generell överenskommelse i ansvarsfrågan träffas med länsmuseer och andra vanligen förekommande långivare.

Länsstyrelsen i Gotlands län:

Länsstyrelsen tillstyrker föreliggande förslag till förordning förutom 5 §. Enligt länsstyrelsens mening sker inlåning regelmässigt på initiativ av låntagaren och i dennes intresse. Det kan då inte anses rimligt att långi­varen ställer sin egendom till förfogande utan att låntagaren ikläder sig fullt ansvar för egendomen, särskilt som det förutsätts att någon ersättning för lånet som sådant inle utgår. Länsstyrelsen anser sålunda att låntagaren skall ha strikt ansvar för inlånad konst.

Stockholms kommun:

Kulturförvaltningen får bestämt avstyrka utformningen av ansvarsbe­

stämmelserna. Dessa måste i stället utformas så att mottagaren ikläder sig

fullt ansvar. Om förordningen stadfästes i föreslagen form, nödgas stads­

museet återkalla samtliga sina deposifioner hos statliga myndigheter.     

- De i rapporten föreslagna ansvarsbestämmelserna har fått en olycklig utformning. Enligt dessa skulle de stadiga myndighetema endast ta ett s. k. presumtionsansvar, dels för skada uppkommen genom försumlighet från myndigheten eller dess anställda, men ej ansvar för skada i samband med bl. a. stöld, brand eller vattenskada.

På sådana villkor kan kommunen inte ställa värdefulla konstverk till statens förfogande. Om inte låntagaren tar sitt fulla ansvar för föremålen, nödgas kommunen återkalla de konstverk som idag är utdeponerade. Ris­ken är i så fall uppenbar att man i framtiden helt måste avstå från att låna ut värdefull konst för utsmyckning av de stadiga myndigheternas lokaler.

Svenska kommunförbundet:

Någon anledning att söka vidga inlånarens ansvar utöver det presum­tionsansvar, som följer av gällande räU, finner styrelsen ej heller skäl att här förorda. Styrelsen vill dock påpeka att konsekvenserna av att t.ex. kommunal långivare sålunda får stå viss risk vid en utlåning, som i och för sig kan täckas genom försäkring, inte är ägnade att stimulera fill utlåning, om ej i låneavtalet överenskommes om avgift för aU täcka kostnader av detta slag.

SACOISR:

Långivarens situation är enligt vår uppfattning inte tillfredsställande beaktad. Inlån från icke statliga insfitulioner kommer atl omöjliggöras. Staten bör ikläda sig samma ansvar som staten kräver vid utlåning fill andra än statliga myndigheter, svara för kostnader som kan uppkomma i samband med konstverkens vård samt teckna försäkring för de inlånade konstverken.

Prop. 1982/83:98

64

6   Försäkringar m. m.

De flesta remissinstansema lämnar utan erinran förslaget om att också i detta sammanhang tillämpa det allmänna förbudet för de statliga myndig­heterna att teckna försäkring för att skydda staten eller i dess tjänst anställd personal mot ansvarighet.

Men ett antal instanser - bl. a. de som nämns nedan - anser tvärtom atl de stadiga myndigheterna bör tillålas att teckna försäkringar vid konstlån, åtminstone i en del fall.
[REDACTED_EFTERNAMN] tingsrätt:

Tingsrätten anser att förslaget bör ändras på det sätt att staten beträffan­de, lån från stiftelser m.fl. enligt 3§ 2 p. i förslaget åtar sig ansvar som motsvarar normalt försäkringsansvar.

Postverket:

Eftersom även lån av konstverk m. m. som mottagits i annat syfte än för alt förbättra arbetsmiljön - såsom lån för tillfälliga utställningar i samband med jubileer eller för utställning i av myndighet anordnat museum -berörs i rapporten vill vi meddela vår uppfattning att sådana lån bör undantas från förbudet mot försäkring, antingen på så sätt att myndigheten får möjlighet att teckna sådan utställningsförsäkring av allrisktyp som nämns under 3.3 i första stycket i rapporten eller, där så befinns lämpliga­re, bestrida långivarens särskilda kostnader för försäkring av det utlånade föremålet under den tid det är utlånat. Utan sådant undantag från förbudet mot försäkring torde möjligheterna att låna utställningsobjekt få bedömas som ringa.

RRV:

RRV delar uppfattningen att det inte finns skäl att i förevarande fall gå ifrån principen om staten som självförsäkrare. Eftersom erfarenheten har gett vid handen att del är möjligt all kringgå försäkringsförbudet i 1954 års cirkulär genom alt teckna hyresavtal med i hyresbeloppet inkluderade försäkringspremier, tillstyrker RRV förslaget om att deposition och hyra skall jämställas med lån (1 § andra stycket i författningsförslaget).

Statens kulturråd:

Kulturrådet anser att det kan finnas fillfällen och omständigheter som gör att båda parter skulle vara betjänta av att försäkring tecknas på lånta­garens bekostnad. Det bör i så fall vara möjligt för låntagaren att betala kostnaden för försäkringspremien, om längivaren tecknar försäkringen. 1 rapporten diskuteras inte om en sådan lösning är förenlig med gällande lag. Kulturrådet anser atl berörda verk bör informeras på denna punkt, via förordningen eller på annat sätt.

Statens konstmuseer:

Statens konstmuseer önskar i detta sammanhang belysa några av de problem som gäller försäkringsansvar för konstföremål i offentliga samlingar och för prydande av arbetslokaler.

Prop. 1982/83:98

65

När statens konstmuseer utlånar konstverk till icke-statliga institutioner kräver museerna att mottagaren låter försäkra verken genom s. k. allrisk­försäkring. Denna regel gäller vare sig konsten används som utsmyckning av tjänstelokaler eller utlånas för att ingå i offentliga samlingar, t.ex. länsmuseer och kommunala konstmuseer. Statens konstmuseers strävan att bedriva regional verksamhet hämmas ofta av de omfattande försäk­rings- och vårdkostnader som länsmuseer och andra museer har att erlägga i samband med lån ur statens konstsamlingar. Det förtjänar påpekas att dessa insfitulioner ur säkerhetssynpunkt torde vara vida överiägsna de lokaler i vilka staten förväntar sig få möjlighet att exponera inlånad icke-slatlig konst utan att teckna försäkring eller ställa garanti för värdet.

Inlån fill statens konstmuseer vid tillfälliga utställningar och under korta­re perioder berörs inte av försäkringsförbudet inom statsförvaltningen och har heller inte behandlats i föreliggande rapport. Däremot refereras tre exempel pä hur staten genom riksdagsbeslut har ställt garanti för värdet av dyrbarare konstföremål som inlånats till statliga museer för tillfälliga ut­ställningar.

Som stöd för den regionala konstverksamheten för vilken statens konst­museer som centralmuseum har ett landsomfattande ansvar skulle även de av statens konstverk som utlånas till de statsunderstödda regionala mu­seerna omfattas av den statliga värdegarantin under förutsättning att upp­ställda säkerhetsföreskrifter är uppfyllda.

Statens sjöhistoriska museum:

Statens sjöhistoriska museum anser att i förordningen bör lämnas utrym­me för statlig myndighet att åtaga sig ansvaret för det inlånades fulla värde genom att teckna försäkring. Ett sådant förfarande är museerna ofta tving­ade att tillgripa för att kunna få låna konst och föremål avsedda för fillfälliga utställningar, trots att detta står i strid med cirkuläret 1954:325. En revision av cirkuläret synes därför enbart av denna anledning av behovet påkallad.

Jämställdhetsombudsmannen:

Enligt ombudsmannens uppfattning är det rimligt att myndigheter får möjlighet att genom försäkring säkerställa sig mot ersättningsanspråk t. ex. på grund av stöld eller vandalisering. Detta torde i många fall vara en fömtsättning för atl lån överhuvud skall komma till stånd.

Länsstyrelsen i Hallands län:

Länsstyrelsen anser - särskilt dä det gäller lån från enskilda - att konstverken på ett eller annat sätt bör hållas helt försäkrade. Eftersom principen att staten inte får teckna försäkring inte kan frångås, synes det rimligt att lånande myndighet - förslagsvis efter hörande av statens konst­råd - kan erhålla statsgaranti för ersättning vid skada eller förlust av ufiånat föremål. Därvid vore det värdefullt om regeringen av riksdagen skulle kunna inhämta ett allmänt bemyndigande att vid behov i sådana här fall få ställa garanti som omfattar värdet på föremålen.

Lokala skattemyndigheten i Helsingborg:

Ansvarsfrågan är väsentlig i sammanhanget och av avgörande betydelse för fortsatta lån från "gamla" tillåtna långivare. För vår myndighet och

Prop. 1982/83:98

66

säkert många andra lokalmyndigheter är lånen baserade på avtal från den tid då myndigheterna var kommunala organ. Det var då naturligt att konstverk lånades från kommunala museer till egna myndigheter. Om försäkringsförbudet blir absolut, kan det resultera i att konstverken i lokalerna får lämnas fillbaka. Vi har f. n. en årlig kostnad för del i tavelför-säkring på 57 kr. Det är en mycket blygsam utgift, som borde kunna accepteras som en förvaltningskostnad även i fortsättningen. Presumtions­ansvar för låntagare skall gälla i framtiden, men förlust genom stöld skulle bäras av långivaren-ägaren. Det är inte rimligt, eftersom det är låntagaren­myndigheten, som har glädje av länet, inte kommunen. Försäkringsförbu­det borde inte vara så kategoriskt.

7   Avtalsform

I princip samUiga remissinstanser fillstyrker förslaget i denna del. Ett par instanser anser därutöver - som framgår av följande citat - att enhefiiga låneavtal bör utarbetas.

Länsstyrelsen i Hallands län:

Det vore lämpligt att formulär ull sådant avtal centralt utarbetas så att behandlingen olika myndigheter emellan i dessa avseenden blir likformig.

Länsstyrelsen i Väslernorrlands län:

Förslag till låneavtal i någol slags katalog vore lämpligt. En sädan kanske kan framställas av någon av statsverkets myndigheter.

8   Värdering

Övervägande antalet remissinstanser har utan motivering tillstyrkt för­slaget i denna del.

Strängt taget är det bara en remissinstans som är kritiskt inställd i denna del. Från något håll pekas dock på problemet att få hållbara värderingar.

Här skall följande särskilda synpunkter antecknas.

Socialstyrelsen:

Beträffande bilaga 3 till rapporten, utkast till Förordning om statliga myndigheters lån av konstverk för lokalulsmyckning, föreslås att mening­en i 7 § 2 st. ändras till

"Om partema inte kan enas om konstföremålels värde, skall låntagande myndighet låta värdera föremålet".

RRV:

Beträffande 7§ sista stycket i förfatlningsförslaget föreslår RRV att orden "för motsvarande ändamål" tiUägges efter "disponerar". Del kan visserligen sägas atl värderingskoslnader i normalfallet torde uppgå tiU

Prop. 1982/83:98

67

relativt obetydUga belopp, men det framstår ändå som angeläget att de hänförs fill förvaltningskostnader, oavsett hur dessa än redovisas i myn­dighetens bokföring.

Konsumentverket:

Enligl verkels mening kan det knappast vara nödvändigt att man så snart del "råder Iveksamhet om värdet" skall låta värdera föremålet. Ett så kategoriskt krav innebär en överdriven administration och ger upphov till onödiga kostnader. I många fall lär man ungefärligen kunna bedöma vilka värdegränserna uppåt och nedåt kan vara, och det bör kunna räcka att dessa anges i avtalet.

Länsstyrelsen i Västernorrlands län:

Del torde i en del fall ställa sig svårt att få hållbara värderingar, varför kraven på angivande av värde i avtalen bör utformas så, att inlåning ej försvåras. Det reella penningvärdet på ett konstverk är ofta ej idenfiskt med det inköpspris ägaren betalt, ej heller med hänsyn fill penningvärdets förändring.

9   Medgivande att låna särskilt värdefull konst

De flesta remissinslanserna har inte haft något att erinra mot förslaget om krav på medgivande från statens konstråd.

Men kritiska röster har också höjts. Från några håll menar man t. ex. att del bör vara statens konstmuseer och inte konstrådet som skall pröva frågan om medgivande fill lån av föremål med visst värde. Tillsynsansvaret för lösa konstverk i statens, ägo ligger nämligen sedan länge hos statens konstmuseer, framhåUs det. Men statens konstmuseer själva anser sig inte vara lämpade att åta sig uppgiften på gmnd av den ekonomiska värderings­aspekt som förutsätts åligga kontrollmyndigheten. Konstmuseema beteck­nar f. ö. förslaget om restrikfivitet och kontroll vid lån till stora värden som "helt meningslöst" i ljuset av slulförslaget. Och statens konstråd uppger för sin del alt syftet med dess liHståndsprövning bör analyseras och närma­re rikfiinjer för rådet därefter anges. Om fillståndsuppgiften läggs på rådet, måste det när det behövs kunna tillföras juridisk sakkunskap och expertis på äldre konst. Även ersättning för arbetet måste tillföras rädet i nägon form, anser rådet, som också för fram tankar på att inrätta en särskild nämnd för fillståndsprövningen.

I yttrandena anförs i denna fråga vidare följande.

Socialstyrelsen:

Förslagets 8§ bör ändras så, att ett konstföremål, som jämlikt den värdering som skett med stöd av 7 § är värt mer än 25 000 kr, får lånas först sedan "statens konstråds medgivande till inlåningen inhämtats". En sådan ändring gör det klarare i vilka sammanhang en myndighet måste göra framställning fill konstrådet.

Prop. 1982/83:98

68

Statskontoret:

Förslagets 8 § bör ändras så, att det fordras medgivande från statens konstmuseer till inlåning av "ett konstföremål som bedöms vara värt mer än 25000 kronor". En föreskrift om medgivande från statens konstråd framstår som mindre lämplig. Tillsynsansvaret för staten tillhöriga lösa konstverk ligger nämligen sedan länge hos statens konstmuseer.

Statens kulturråd:

För kontrollens skull men även med tanke på stöldriskerna anser kultur­rådet det vara värdefullt att en övre gräns införs för det tillåtna värdet på inlånade konstverk såsom föreslås i rapporten. Statens konstråd skulle enligt detta förslag kunna ge tillstånd för inlån av verk överstigande ett värde av 25000 kr. Kulturrådet anser att konstrådet, under förutsättning att antalet uppdrag inte blir för omfattande, i samband med och som underlag för beviljande av tillstånd skaffar sig en bild av de säkerhetsför­hållanden som råder i lokalerna hos det verk som ska hysa konstverket.

Statens konstråd:

En fömtsättning för tillståndsprövning av detta slag måste vara att syftet analyseras och att närmare riktlinjer ges på gmndval av analysen.

Rådet finner naturligt att det engageras när det gäller rådgivning och annat bistånd i fråga om utsmyckning av lokaler som används av statliga organ. Myndigheten är emellerfid inte enligt sin instmktion så sammansatt atl expertis på äldre konst är garanterad inom densamma. I vart fall om lån från enskilda tillåts även i framtiden bör prövningen bl. a. avse lämplighe­ten av inlåning från objektivitets- och tilltrossynpunkt. Konstrådet är inte utformat så att heller juridisk expertis är garanterad även om för ögonblic­ket jurister ingår i detta. Om den aktuella uppgiften skulle läggas på rådet måste det därför i tUlståndsärendena vid behov tillföras juridisk sakkun­skap likaväl som expertis på äldre konst. Ett alternativ är att tUlstånds-prövningen anförtros åt en särskild nämnd med företrädare för både juri­disk och konstnärlig sakkunskap. Härvid ter det sig naturligt och önskvärt atl den senare rekryteras så att en anknytning kommer att finnas till rådet och konstmuseerna.

Om tillståndsprövningen läggs på rådet måste detta tillföras ersättning i form av avgifter på Ullståndsärendena eller på annat sätt så att full kost­nadstäckning erhåUs för rådets del.

Jämställdhetsombudsmannen:

För värdering av konstverken bör statens konstråd anlitas redan så snart värdet av ett konstverk kan beräknas uppgå fill 15 000 kr.

Konsumentverket:

Verket vill ifrågasätta om det är praktiskt motiverat att kräva att statens konstråd skall ge tillstånd till lån i vissa fall.

Statens konstmuseer:

Statens konstmuseer finner det förslag som framläggs i rapporten (s. 29) om restriktivitet och kontroll i fråga om lån till stora värden vara helt meningslöst i beaktande av rapportens slutförslag. Det synes vara långiva­rens ensak om denne önskar bekosta försäkring för ett dyrbart konstföre-

Prop. 1982/83:98

69

mål för att sedan utlåna det till statlig myndighets prydande. Förslaget om att statens konstråd skulle fungera som kontrollmyndighet äger tillämpning endast i samband med pågående utsmyckningsuppdrag då konstrådet kan fungera som rådgivande instans. Enligt nuvarande ordning övertar statens konstmuseer tillsynsansvaret i samband med att utsmyckningsuppdraget avslutas och föremålen övergår i den utsmyckade myndighetens ägo. På gmnd av den ekonomiska värderingsaspekt som förutsätts åligga kontroll­myndigheten är statens konstmuseer emellerfid inte lämpade att åta sig denna uppgift.

Länsstyrelsen i Gotlands län:

Utformningen av 8 § kan ge anledning till tveksamhet, om inlåning avser flera konstföremål som vart och ett inte är värt mer än 25000 kr men tillsammans är värda betydligt mer. Möjligen bör ett totalt maximibelopp också bestämmas.

SACOISR:  .

Slutligen vUl vi framhålla stor Iveksamhet till förslagets 8 § där statens konstråds medgivande krävs vid inlåning av konstverk värda mer än 25 000 kr. Skall en sådan bedömning ske, bör den göras av statens konstmuseer.

10   Inventarieförteckningar m. m.

Här skall redogöras för några förslag som remissinstanserna lämnar och som inte har tagits upp i rapporten. Bl.a. föreslås att konstföremål som inlånas av myndigheterna bör registreras med uppgift om ägare etc. -Samhällsägda institutioners ufiåning av konstföremål bör lämpligen ske på artoteksviUkor, heter det från annat håll.

Följande uttalanden kan därvid noteras.

Statskontoret:

Statskontoret vill även fästa uppmärksamheten på vad utbildningsminis­tern i årets budgetproposition (1981/82: 100, bilaga 12, s. 104 f) har anfört om behovet av nya bestämmelser avseende tillsynsansvaret för staten tillhöriga fasta och lösa konstverk. Det kan enligt statskontorets mening fmnas anledning att samla de nu aktuella och de inom utbildningsdeparte­mentet förberedda bestämmelserna om konstverk för lokalutsmyckning i en och samma förordning.

RRV:

Konstföremål av nu ifrågavarande beskaffenhet utgör ofta stöldbegärligt gods. De bör därför registreras med motsvarande tillämpning av RRVs cirkulär 1979-02-26 om registrering av inventarier. I registret bör finnas en beskrivning av föremålet. Här bör vidare anges ägarens namn och adress samt finnas en hänvisning till skriftligt avtal om låneuppgörelsen. Även bestämmelser rörande inventering av inlånade inventarier bör införas. Härvid synes också en komplettering av bestämmelsen i 20§ 2 bokförings­förordningen (1979:1212) önskvärd förslagsvis genom att orden "vare sig

Prop. 1982/83:98

70

myndigheten äger tillgångarna eller disponerar över dem på annan gmnd" Ullägges efter "erforderligt". RRV kommer därefter att göra motsvarande följdändringar i punkt 8.5 av verkets föreskrifter 1981-05-27 för redovis­ningsverksamheten inom redovisningsgrupp. I den föreslagna författning­en bör en hänvisning lämpligen ske till de allmänna bestämmelserna röran­de registrering och inventering av inventarier, förslagsvis: "Beträffande registrering och inventering av inventarier gäller vad därom är särskilt stadgal".

Länsstyrelsen i Uppsala län:

I den föreslagna förordningen bör enligt länsstyrelsen även stadgas skyldighet för låntagare alt föra förteckning över konstverket med uppgift om långivare, låneavtal, konstnär, konstverkets namn och tillkomsttid, lokalmässiga placering hos myndigheten, övriga tekniska uppgifter samt fotografiska avbildningar. Vidare bör myndigheten årligen inventera be­ståndet av konstverk, såväl egna som deponerade verk.

Bostadsstyrelsen:

Styrelsen föreslår, att statens konstråd och statens konstmuseer anmo­das att informera myndigheterna (centrala myndigheterna) om möjligheter­na att låna in konst för att förbättra arbetsmiljön i myndigheterna.

Länsstyrelsen i Västernorrlands län:

Elt "artotek" som bank och central för en del av upplåningen, byten osv. vore lämpligt alt inrätta.

Konstfrämjandet:

När samhällsägda institutioner lånar ul konst till andra, bör del ske på "artoteksvillkor", vilket förutsätter särskilda överenskommelser med konstnärerna. Artoteksutlåning - långtidsutlåning till institutioner, för­eningar och förelag m.m. är av stort kulturpolitiskt intresse. Därigenom erbjuds stora möjligheter att bredda kontaktytan mellan allmänheten och bildkonsten, samfidigt som bildkonstnärernas ersättningskrav kan beak­tas.

11   Verkställighetsföreskrifter

Övervägande antalet remissinstanser har utan motivering tillstyrkt för­slaget i fråga om föreskrifter för verkställigheten av en förordning.

Någon anser atl verkslällighetsföreskriftema bör utfärdas av statens konstråd och inle av statens arbetsgivarverk. Några instanser menar att samråd därvid bör ske snarare med statens konstmuseer än med statens konstråd.

Vidare anförs i denna del följande.

Statens konstmuseer (uttalandet återgivet redan i föregående avsnitt):

Förslaget att statens konstråd skulle fungera som kontrollmyndighet äger tillämpning endast i samband med pågående utsmyckningsuppdrag då

Prop. 1982/83:98

71

konstrådet kan fungera som rådgivande instans. Enligt nuvarande ordning övertar statens konstmuseer tillsynsansvaret i samband med att utsmyck­ningsuppdraget avslutas och föremålen övergår i den utsmyckade myndig­hetens ägo.

Statskontoret:

Tillsynsansvaret för staten tillhöriga lösa konstverk ligger sedan länge hos statens konstmuseer. Av denna anledning bör även eventuella verk-slällighetsföreskrifter (9§) meddelas efter samråd med statens konstmu­seer.

RRV:

RRV har framhållit att frågan om den konstnärliga utsmyckningen av myndighetslokaler inte uteslutande bör ses som en arbetsmiljöfråga. Härav följer all statens konstråd bör vara en lämpligare instans än statens arbets­givarverk, när det gäller alt utfärda verkställighelsföreskrifter i ämnel.

12   Övergångsfrågor

De flesta remissinstanserna har tillstyrkt förslaget i denna del.

Postverket har emellertid avvikande uppfattning och anser alt s. k. äldre lån från nu föreslagna inle tillåtna långivare under vissa förulsättningar bör få bestå även i fortsättningen. Statens konstråd menar att det i fråga om konstföremål med okända eller sväridentifierbara ägare bör vara tillräck­ligt för att myndigheten tills vidare skall få behålla konstföremålet att rimliga försök att få tag på ägaren har misslyckats. Förslag förs även fram från statskontoret alt sådana konstföremål bör deponeras hos statens konstmuseer, som i sin lur kan låna ut föremålet ldl en myndighet.

Vidare anförs av

Landskrona polisdistrikt:

Därest rapporten skuUe leda till en förändring på säll som anges i dess bilaga 3, bör övergångstiden i p. 2 (s. 53) åtminstone föriängas tiU den 1 juli 1984. Det är rimligt alt myndigheterna ges erforderligt lidsutrymme atl reglera sina förhållanden härvidlag med konstföremålens ägare.

Prop: 1982/83:98

72

InnehåU

Propositionens huvudsakliga innehåll.....       ............ 

1

Utdrag av protokoll vid regeringssammanträde

den 23 februari 1983............................................ 

2

1

Inledning ..................................    ................. 

... 

2

2

Allmänna synpunkter   ...................................... 

... 

2

3

Tillämpningsområdet för en reglering.................... 

... 

3

4

Långivare....................................................... 

... 

4

5

Myndigheternas ansvar...... ............................. 

... 

5

6

Försäkringar m. m............................................. 

... 

6

7

Avtalsform...................................................... 

... 

7

8

Värdering................    ................................... 

7

9

Medgivande att låna särskilt värdefull konst.......... 

... 

8

10

Inventarieförteckningar m. m.............................. 

... 

8

11

Verkställighelsföreskrifter m.m............................. 

... 

9

12

Övergångsfrågor..............    ............................ 

9

13

Genomförande  ...............    ............................ 

10

14

Hemställan  .................................................... 

. 

10

15

Beslul............................................................. 

10

Propositionsbilaga I Rapporten (Ds B 1981: 18) Konst i statliga verk

11

Propositionsbilaga 2 En sammanställning av remissyttrandena över

rapporten.........    .............................................. 

. 

54

Norstedts Trvckeri, Stockholm 1983