Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Kungl. Maj:ts proposition nr 129 år 1973

Prop. 1973:129

Nr 129

Kungl. Maj:ts proposition med förslag till lag om anställningsskydd, m. m.; given Stockholms slott den 25 maj 1973.

Kungl. Maj:t viU härmed, under åberopande av bilagda utdrag av statsrådsprotokollet för inrikesärenden, föreslå riksdagen att bifaUa de förslag om vars avlåtande till riksdagen föredragande departements­chefen hemstäUt.

GUSTAF ADOLF

ERIC[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås dels en lag om anställningsskydd, dels en lag om vissa anställningsfrämjande åtgärder. Genom lagförslagen fuUföljs det lagstiftningsarbete på arbetsmarknadens område som inleddes ge­nom de s. k. äldrelagama år 1971.

Förslaget till lag om anstäUningsskydd gäUer i princip aUa arbetsta­gare i allmän och enskild tjänst. Undantag gäller dock bl. a. för före­tagsledare och medleramar av arbetsgivarens farailj. Vidare kan avvi­kande bestämraelser meddelas för i första hand offentliga tjänstemän. På vissa punkter i lagförslaget har arbetsraarknadens parter getts möj­lighet att ersätta eller komplettera lagen med egna branschanpassade föreskrifier. I väsentliga frågor har eraeUertid lagen getts en tvingande karaktär.

Förslaget innehåller den grundläggande bestämmelsen att uppsägning från arbetsgivarens sida skall vara sakligt grundad. Uppkommer tvist om uppsägningens giltighet, kan frågan underkastas domstols prövning. Arbetstagaren har i allraänhet rätt att gå kvar i arbetet till dess tvisten slutligt avgjorts. Förslaget innebär att den hittiUs gällande principen ora arbetsgivarens fria uppsägningsrätt upphävs.

Enligt förslaget gäller en ömsesidig uppsägningstid för arbetsgivare och arbetstagare av minst en månad. Arbetstagare som har varit an­ställd viss minsta tid hos arbetsgivaren har rätt till längre upps'ägnings-tid, om han har fyllt 25 år. Uppsägningstiden förlängs successivt med stigande levnadsålder från två till sex månader. Den längsta tiden gäl-

1    Riksdagen 1973.1 saml Nr 129

Prop. 1973:129

2

ler, ora arbetstagaren har fyllt 45 år. Under uppsägningstiden har ar­betstagaren i princip rätt till full lön. Arbetsgivaren får dock göra av­drag på uppsägningslönen för vad arbetstagaren under uppsägnings­tiden har förtjänat eller uppenbarligen kunde ha förtjänat på annat håll.

Vid permittering utgår enligt förslaget full lön, i den mån permitte­ringen har varat mer än två veckor i följd eller saramanlagt mer än trettio dagar under samraa kalenderår.

Av stor betydelse är lagförslagets regler om turordning, när arbets­givaren vill säga upp arbetstagare på grund av arbetsbrist eller verk­ställa permittering. Turordningen skall i princip avgöras på grundval av arbetstagarnas anställningstid i företaget. Arbetstagare som har blivit uppsagd på grund av arbetsbrist har till dess ett år förflutit från an­ställningens upphörande företrädesrätt tiU ny anställning hos arbets­givaren.

Genom regler om varsel och överläggning får arbetstagarorganisatio­nerna insyn i företagens personalpolitik och möjlighet att påverka ar­betsgivaren. Varsel skall ske bl. a. om arbetsgivaren avser att vidta upp­sägning eUer permittering eher om han vill träffa avtal om nyanstäU-ning när någon tidigare anstäUd har företrädesrätt.

Bryter arbetsgivaren mot lagens föreskrifter, blir han enligt förslaget skadeståndsskyldig. Vid bedöraningen av ora och i vilken raån skada har uppstått skall hänsyn las även till s. k. ideell skada. För det fall att arbetsgivaren har åsidosatt domstols ogilligförklaring av uppsägning, skall skadeståndet raotsvara 124 raånadslöner, beroende på hur länge arbetstagaren har varit anställd hos arbetsgivaren.

Enhgt förslaget tiU lag om vissa anstäUningsfrämjande åtgärder är en arbetsgivare skyldig att lämna varsel tiU länsarbetsnämnd viss tid innan han genomför en driftsinskränkning. Kan driftsinskränkningen medföra uppsägning, är varseltiden tvåsex månader beroende på hur många arbetstagare som berörs.

Lagförslaget innehåller vidare vissa regler som syftar till att åstad­komma bättre möjligheter för äldre arbetstagare och arbetstagare raed nedsatt arbetsförmåga att behålla eller erhålla anställning på den öppna arbetsraarknaden. Dessa regler bygger på tanken att arbetsraarknads­rayndigheterna vid överläggningar med arbetsgivare och berörda orga­nisationer skall diskutera vilka åtgärder sora kan behöva vidtas för detta ändaraål. Reglerna ger stöd åt den verksamhet med s. k. anpass­ningsgrupper som på senare tid börjat bedrivas inom förelagen. Uppnås inte lösningar i samförstånd vid överläggningarna, kan arbetsraarknads­rayndigheterna meddela arbetsgivaren anvisningar ora vilka åtgärder denne bör vidta. Följs inte anvisningar som arbetsraarknadsstyrelsen raeddelar och får det anses uppenbart att rättelse inte kan åstadkommas på annat sätt, kan styrelsen som en yttersta åtgärd förordna att arbets-

Prop. 1973:129

3

givaren får anställa endast sådan arbetstagare sora den offentliga arbets­förraedUngen har anvisat eller godtagit. Bryter arbetsgivaren raot för­ordnandet kan han straffas.

Lagförslagen föreslås träda i kraft den 1 juli 1974.

Prop. 1973:129

1    Förslag till

Lag

om anställningsskydd

Härigenom förordnas som följer.

Inledande bestämmelser

1 § Denna lag äger tiUämpning på arbetstagare i allmän eller enskild

tjänst.

Lagen gäUer ej

1.

arbetstagare med företagsledande eUer därraed jämförlig stäUning,

2.

arbetstagare sora är medlem av arbetsgivarens familj,

3.

arbetstagare som är anställd för arbete i arbetsgivarens hushåll,

4.

arbetstagare som av arbetsmarknadsmyndighet meddelats arbets­löshetshjälp i form av beredskapsarbete, arkivarbete eUer musikerhjälp eller som anvisats arbete i verkstad inom arbetsvården.

2

§ Har i lag meddelats bestäraraelse som avviker från denna lag, gäl­ler den bestämmelsen. Även avvikande bestämmelse i annan författning än lag gäller, om den rör arbetstagare vars avlöningsförmåner fastsläUes under medverkan av Konungen eUer myndighet sora Konungen be­stäraraer.

3

§ Avtal som innebär att arbetstagares rättigheter enligt denna lag inskränkes är ogiltigt i den delen.

Utan hinder av första stycket får avvikelse från 5 § andra stycket, 11, 15, 22 och 24 §§, 25 § andra stycket särat 26 och 2833 §§ göras raed stöd av kollektivavtal som på arbetstagarsidan slutits eUer god­känts av organisation som är att anse som huvudorganisation enligt la­gen (1936: 506) om förenings- och förhandlingsrätt.

Arbetsgivare, sora är bunden av kollektivavtal sora avses i andra stycket, får tiUämpa avtalet även på arbetstagare som ej är medlem av den avtalsslutande organisationen på arbetstagarsidan, under förutsätt­ning att arbetstagaren sysselsattes i arbete som avses med avtalet och ej omfattas av annat tillämpligt kollektivavtal.

4 § Vid bestämmande av anställningstid enligt denna lag skall raed­

räknas tid under vilken arbetstagaren har varit anställd hos annat företag

inora koncern som arbetsgivaren tiUhör. Har företag eller del av företag

övergått till ny arbetsgivare, skall vid bestämraande av anställningstid

hos den nye arbetsgivaren medräknas tid under vUken arbetstagaren har

varit anställd hos förutvarande arbetsgivaren eller hos företag inom kon­

cern som förutvarande arbetsgivaren tUUiörde.

Anställningen

5 §   Anställning gäller tills vidare, om ej annat har avtalats.

Avtal om att anställning skaU avse viss tid, viss säsong eUer visst ar­bete får träffas endast ora det föranledes av arbetsuppgifternas särskilda

Prop. 1973:129

5

beskaffenhet. Avtal om anställning för viss tid får dock träffas, öm av­talet gäller praktikarbete eUer vikariat.

6 § AnstäUning som gäUer tills vidare kan genom uppsägning bringas att upphöra vid utgången av viss uppsägningstid.

Anställning som avser viss tid, viss säsong eller visst arbete upphör utan föregående uppsägning vid anställningstidens utgång eUer då arbe­tet blivit slutfört, om ej annat har avtalats.

Arbetstagare får med omedelbar verkan frånträda anställning som avses i första eUer andra stycket, om arbetsgivaren i väsentiig grad har åsidosatt sma åligganden eiUigt anstäUningsavtalet. I fall som avses i 18 § kan arbetsgivaren genom avskedande bringa anställningen att ome­delbart upphöra.

Grund för uppsägning

7 §   Uppsägning från arbetsgivarens sida skall vara sakligt grundad.

Saklig grund för uppsägning föreligger ej, om det skäligen kan krävas att arbetsgivaren bereder arbetstagaren annat arbete hos sig.

Beror uppsägning på förhållande som hänför sig tUl arbetstagaren personligen, får uppsägningen icke grundas enbart på omständighet som arbetsgivaren har känt tUl mer än en månad innan varsel eller under­rättelse enligt 31 § andra stycket läranades ora uppsägningen.

Förfarandet vid uppsägning

8     §   Uppsägning från arbetsgivarens sida skall ske skriftligen.

Arbetsgivaren är skyldig att på arbetstagarens begäran uppge de om-,

ständigheter som åberopas som grund för uppsägningen. Uppgiften skall vara skriftlig, om arbetstagaren begär det.

9 § I besked ora uppsägning skall arbetsgivaren ange vad arbetstaga­

ren har att iakttaga, om han vill göra gällande att uppsägningen är

ogiltig.

Har arbetstagaren företrädesrätt till ny anstäUning enligt 25 §, skall det anges i uppsägningsbeskedet. Beskedet skall i sådant faU även inne­hålla uppgift om vad arbetstagaren har att iakttaga, ora han viU utnyttja företrädesrätten.

10 § Uppsägningsbeskedet skall läranas tiU arbetstagaren personligen

eller, om det ej skäUgen kan fordras, sändas tUl honom i rekommende­

rat brev under hans vanliga adress.

Uppsägning från arbetsgivarens sida sker när arbetstagaren får del av uppsägningen. Kan arbetstagaren icke anträffas, anses uppsägning ha skett en vecka efter det att besked om uppsägningen var tillgängligt för honom på poslanstalt. Har arbetstagaren semester, anses uppsägning dock ha skett tidigast dagen efter den då semestern upphörde.

Uppsägningstid

11 §   För såväl arbetsgivare sora arbetstagare gäller en uppsägningstid av minst en månad. Arbetstagare som vid uppsägningen har varit anställd hos arbetsgi-

Prop. 1973:129

6

våren de senaste sex månaderna eUer sammanlagt minst tolv månader

under de senaste två åren har rätt till en uppsägningstid av

två månader, om han har fyllt 25 år,

tre månader, om han har fyllt 30 år,

fyra månader, om han har fyllt 35 år,

fera månader, ora han har fyllt 40 år,

sex månader, om han har fyllt 45 år.

Lön och andra förmåner under uppsägningstid

12 § Arbetstagare har rätt tiU lön och andra anställningsförmåner un­

der uppsägningstiden även om arbetsgivaren icke erbjuder honom ar­

bete. Sådana förmåner får ej understiga vad som normalt skulle ha ut­

gått till arbetstagaren, om han hade fått behåUa sina arbetsuppgifter.

Den närmare beräkningen av förmånerna får grundas på koUeklivavlal

som på arbetstagarsidan slutits eller godkänts av organisation sora är

att anse som huvudorganisation enligt lagen (1936: 506) om förenings-

och förhandlingsrätt. Därvid äger 3 § tredje stycket motsvarande tUl-

lärapning.

Om anställningsförmån enligt lag utgår endast för arbetad tid, skall med sådan tid likställas tid under vilken arbetstagaren enligt första stycket är berättigad till lön och andra anställningsförmåner.

13

§ Från lön som utgår på grund av 12 § första stycket får arbets­givaren avräkna inkomst som arbetstagaren under den tid lönen avser har förvärvat i annan anställnmg. Rätt till avräkning föreligger också beträffande inkomst som arbetstagaren under nämnda tid uppenbarligen kunde ha förvärvat i annan anställning som han skäligen bort godtaga. UtbUdningsbidrag som utgår av statsmedel vid arbetsmarknadsutbild­ning får avräknas, i den mån bidraget avser samma tid som lönen och arbetstagaren har blivit berättigad till bidraget efter uppsägningen.

14

§ Arbetsgivaren får icke under uppsägningstiden utnyttja den rätt att förflytta arbetstagaren tiU annan ort som annars kan tillkomma ho­nom, om arbetstagarens möjligheter att söka ny anstäUning därigenom försämras ej obetydligt.

Under uppsägningstiden har arbetstagaren rätt riU ledighet med bibe-håUna anstäUningsförmåner i den utsträckning som skäUgen fordras för att han skall kunna besöka arbetsförmedlingen eller annars söka arbete.

Underrättelse om att anstäUning för begränsad tid icke kommer att förnyas

15 § Har arbetstagare varit anstäUd hos arbetsgivaren för viss tid

eUer visst arbete sammanlagt minst tolv månader under de senaste två

åren och komraer fortsatt anställning icke att erbjudas honora i sam­

band med eller i nära anslutning tUl ansläUningens upphörande, skall

arbetsgivaren underrätta honom härom minst en månad innan anställ­

ningen upphör.

Har arbetstagare varit anställd hos arbetsgivaren för viss säsong sam­manlagt minst sex månader under de senaste två åren och kommer fortsatt anställning icke att erbjudas honom i saraband med eUer i nära anslutning tiU den nya säsongens början, skaU arbetsgivaren underrätta honora härom minst en månad innan säsongen börjar.

Prop. 1973:129

7

16 §   Underrättelse enligt 15 § skall ske skriftiigen.

Har arbetstagaren företrädesrätt tUl ny anställning enligt 25 §, skall det anges i underrättelsen. Denna skaU i sådant faU även innehålla uppgift ora vad arbetstagaren har att iakttaga, ora han vill utnyttja företrädesrätten.

Underrättelsen skall läranas till arbetstagaren personligen eller, om det ej skäligen kan fordras, sändas tUl honom i rekommenderat brev under hans vanliga adress.

17 § Är arbetstagare anställd för viss tid eller visst arbete och har

han erhållit underrättelse enligt 15 §, har han rätt tiU ledighet med bibe­

hållna anställningsförmåner-i den utsträckning som skäligen fordras för

all han skall kunna besöka arbetsförmedlingen eller annars söka arbete.

Avskedande

18 § Avskedande får äga rum, om arbetstagaren grovt har åsidosatt

sina åligganden mot arbetsgivaren.

Avskedande får icke grundas enbart på omständighet som arbetsgi­varen har känt till mer än en månad före avskedandet.

19 §   Avskedande skall ske skriftligen.

Arbetsgivaren är skyldig att på arbetstagarens begäran uppge de om­ständigheter som åberopas som grund för avskedandet. Uppgiften skall vara skriftiig, om arbetstagaren begär det.

I besked om avskedande skall arbetsgivaren ange vad arbetstagaren har att iakttaga, om han viU göra gäUande att avskedandet är ogiltigt.

20 § Besked om avskedande skall läranas till arbetslagaren personligen

eller, om det ej skäligen kan fordras, sändas till honom i rekoraraende­

rat brev under hans vanliga adress.

Avskedande sker när arbetslagaren får del av det. Kan arbetslagaren icke anträffas, anses avskedande ha skett en vecka efter det att besked härora var tillgängUgt för honora på postanstalt. Har arbetstagaren se­mester, anses avskedande dock ha skett tidigast dagen efter den då se­mestern upphörde.

Lön och andra förmåner under permittering

21 § Arbetstagare, sora under anställningstiden har varit permilterad

mer än två veckor i följd eller sammanlagt mer än trettio dagar under

samma kalenderår, har rätt till lön och andra anställningsförmåner för

överskjutande permitteringstid, såvida ej permitteringen är en följd av

att arbetet är säsongbetonat eller annars till sin natur icke samman­

hängande.

Förmåner som avses i första stycket får ej understiga vad som nor­malt skulle ha utgått till arbetstagaren, om han hade fått behålla sina arbetsuppgifter. Den närraare beräkningen av förmånerna får grundas på kollektivavtal som på arbetstagarsidan slutils eUer godkänts av or­ganisation som är att anse som huvudorganisation enligt lagen (1936: 506) om förenings- och förhandlingsrätt. Därvid äger 3 § tredje stycket motsvarande tillärapning.

Ora anslällningsförraån enligt lag utgår endast för arbetad lid, skaU raed sådan tid likstäUas tid under vilken arbetstagaren enligt första stycket är berättigad till lön och andra anställningsförmåner.

Prop. 1973:129

8

Turordning vid uppsägning och permittering

22 § Vid uppsägning på grund av arbetsbrist och vid perraittering

skall arbetsgivaren iakttaga följande turordningsregler.

Arbetstagares plats i turordning bestämraes med utgångspunkt från hans sammanlagda anställningstid hos arbetsgivaren. Arbetstagare med längre anställningstid har företräde framför arbetstagare med kortare anställningstid. Vid lika anställningstid ger högre levnadsålder före­träde. Kan arbetstagare endast efter omplacering beredas fortsatt arbete hos arbetsgivaren, gäller som förutsättning för att han skall ges före­träde alt han har tUlräckliga kvalifikationer för det fortsatta arbetet.

Vid beräkning av anställningstid skall arbetstagare tillgodoräknas en extra anslällningsraånad för varje anställningsraånad som han har på­börjat efter det att han har fyllt 45 år. Sammanlagt får arbetstagare tUl­godoräknas högst 60 sådana extra anställningsmånader.

Har arbetsgivaren flera driftsenheter, fastställes turordning för varje driftsenhet för sig. Om arbetsgivaren är eller brukar vara bunden av kollektivavtal, fastställes särskUd turordning för varje avtalsområde. Finns i sådant fall flera driftsenheter på sararaa ort skall, om arbetsta­garorganisation begär det senast vid överläggning ora turordningen, inom organisationens avtalsområde fastställas gemensam turordning för samtUga driftsenheter på orten.

23

§ Utan hinder av 22 § skall, om ej särskilda skäl föranleder annat, företräde till fortsatt arbete ges åt arbetstagare sora har nedsatt arbets­förraåga och som med stöd av lagen (1973: 000) om vissa anställnings-främjande åtgärder eller eljest har beretts särskild sysselsättning hos arbetsgivaren.

24

§ Arbetstagare som har blivit permilterad har företrädesrätt till arbete inom den verksamhet där han har varit sysselsatt förut. Vid återintagning av arbetstagare efter permittering äger bestämmelserna i 22 § andra och tredje styckena samt 23 § motsvarande tUlärapning.

Företrädesrätt till ny anställning

25 § Arbetstagare som har bhvit uppsagd på grund av arbetsbrist har

till dess ett år förflutit från anställningens upphörande företrädesrätt

till ny anställning inom den verksamhet där han har varit sysselsatt

förut. Vad som nu sagts gäller även arbetstagare som har anställts för

viss lid, viss säsong eUer visst arbete och som på grund av arbetsbrist

icke fått fortsatt anställning.

Företrädesrätt lill ny anställning enligt första stycket tillkoraraer en­dast arbetstagare som har varit anställd hos arbetsgivaren sararaanlagt minst tolv eller, vid säsonganställning, sex månader under de två se­naste åren och som har tillräckliga kvalifikationer för den nya anställ­ningen.

26 § Har flera arbetstagare företrädesrätt till ny anstäUning, skall fö­

reträde ges åt den arbetstagare som har den längsta anställningstiden

hos arbetsgivaren. Vid lika ansläUningstid ger högre levnadsålder före­

träde.

Vid beräkning av anställningstid enligt första stycket skaU arbetsta­gare tillgodoräknas en extra anställningsmånad för varje anställnings-månad som han har påbörjat efter det alt han har fyllt 45 år. Samman­lagt får arbetstagare tUlgodoräknas högst 60 sådana extra anstäUnings-raånader.

Prop. 1973:129

9

27 § Arbetstagare har ej företrädesrätt tiU ny anstäUning innan han

tiU arbetsgivaren anmält anspråk på sådan företrädesrätt. Antager ar­

betstagaren erbjudande om ny anställning, är han skyldig att tillträda

anställningen först efter skäligt rådrum.

Avvisar arbetstagaren erbjudande om ny anställning som han skäli­gen bort godtaga, är företrädesrätten förfallen.

28 § Arbetstagare sora har fått ny anställning enligt besläraraelserna

ora företrädesrätt skall anses ha uppnått den anställningstid sora fordras

enligt denna lag för rätt till längre uppsägningstid än en raånad, rätt till

underrättelse om att anställning för begränsad tid icke kommer att för­

nyas saml företrädesrätt till ny anställning.

Varsel och överläggning

29 § Arbetsgivaren skall varsla arbetstagarorganisation ora tUllänkt åt­

gärd enligt vad sora anges i följande uppställning.

Fråga uppkommer om

Varseltid

1.   Uppsägning på grund av ar-

Minst två veckor före uppsäg-

betstagares   personliga   förhållan-     ningen.

den.

2.

Avskedande.

Så snart det kan ske.

3.

Uppsägning på grund av ar-

Minst en månad före uppsäg-belsbrist.

ningen.

4.

Underrättelse om att anstäU-

Minst två veckor innan under-ning för begränsad tid icke kora-

rättelsen läranas.

mer att förnyas.

5.   Permittering sora ej är av

Minst en månad före permit-

enslaka och kortvarig natur och     teringen.

ej heller beror på att arbetet är säsongbetonat eller annars till sin natur icke sammanhängande.

6.

Återintagning av arbetstaga- Minst två veckor före återin-re i arbete efter permittering.

tagningen.

7.

Ny anställning när arbelsla-

Minst två veckor före erbjudan-gare har företrädesrätt därtill.           det om anställning.

30 § Föreligger hinder i fall som avses i 29 § 37 att varsla inom

föreskriven lid, skall varsel i stället lämnas så snart det kan ske.

Om arbetsgivaren på grund av lagen (1973:000) om vissa anstäU­ningsfrämjande åtgärder varslar länsarbetsnämnd om sådan driftsin­skränkning som kan medföra uppsägning innan motsvarande varsel­skyldighet har inträtt enligt 29 § 3, skall samma varsel lämnas samtidigt till arbetstagarorganisation.

31 § Varsel lämnas tiU lokal arbetstagarorganisation i förhållande lill

vUken arbetsgivaren är eller brukar vara bunden av kollektivavtal, såvitt

gäller berörd arbetstagarkategori.

Uppkoraraer fråga om åtgärd sora avses i 29 § 1 eller 2 och finns ej arbetstagarorganisation till vilken varsel enligt första stycket skall läm­nas, skall arbetsgivaren i stället underrätta den berörde arbetslagaren om den tilltänkta åtgärden inom tid som anges i 29 §.

Prop. 1973:129

10

32 § Den sora har rätt till varsel eller till underrättelse enligt 31 § and­

ra stycket har även rätt till överläggning raed arbetsgivaren om den till­

tänkta åtgärden. Sådan överläggning skall påkallas senast en vecka efter

det att varsel eller underrättelse läranades.

Har överläggning påkallats, får arbetsgivaren icke vidtaga den åtgärd varslet eller underrättelsen gäller förrän tillfälle till överläggning har lämnats.

Avgång med pension m. m.

33 § Vill arbetsgivaren att arbetstagare skaU lärana anställningen när

han uppnår den gräns vid vilken han är skyldig att avgå raed ålders­

pension eller, ora sådan gräns icke finns, i saraband med att arbetsta­

garen fyUer 67 år, skall han underrätta arbetstagaren rainst en raånad i

förväg. Detsararaa gäller, ora arbetsgivaren vill att arbetstagare skall

lämna anställningen när han får rätt till hel förtidspension eller helt sjuk­

bidrag enligt lagen (1962: 381) om allraän försäkring.

Underrättelse enligt första stycket skall ske skriftligen.

Arbetstagare som har uppnått den gräns vid vilken han är skyldig att avgå med ålderspension eller, ora sådan gräns icke finns, sora har fyllt 67 år har icke rätt till längre uppsägningstid än en månad. Han har icke heller företrädesrätt, när turordning skaU bestämmas vid uppsäg­ning eller permittering, när återintagning i arbete skall ske efter permit­tering eller när nyanställning skall äga rura.

Tvist om giltigheten av uppsägning eller avskedande

34 § Är uppsägning ej sakligt grundad, skall den på yrkande av arbets­

tagaren förklaras ogiltig. Detta gäUer dock ej ora uppsägningen angri-

pes enbart på den grund att den strider raot bestäraraelse ora turordning.

Uppkommer tvist om giltigheten av uppsägning, upphör ej anställ­ningen till följd av uppsägningen förrän tvisten slutligt prövats. Arbets­givaren får ej på grund av den omständighet som föranlett uppsäg­ningen avstänga arbetslagaren från arbete annat än om särskilda skäl föreligger. Arbetstagaren har rätt till lön och andra anställningsförmåner enligt 1214 §§ för den tid anställningen består.

För tiden intill dess lagakraftägande dom eller beslut föreligger kan rätten förordna att anställningen skaU upphöra vid uppsägningstidens utgång eller den senare tidpunkt som rätten bestämraer eller att pågåen­de avstängning från arbelet skall upphöra.

35 § Har avskedande skett under sådana oraständigheter att ej ens

saklig grund för uppsägning skulle ha förelegat, skall avskedandet på

yrkande av arbetstagaren förklaras ogiltigt.

För tiden intiU dess lagakraftägande dom eller beslut föreligger kan rätten förordna att anställningen skall bestå ulan hinder av avskedandet. Har sådant förordnande meddelats, får arbetsgivaren ej på grund av den orasländighet sora föranlett avskedandet avstänga arbetstagaren från arbete. Arbetstagaren har rätt till lön och andra anställningsförmåner enligt 1214 §§ för den lid förordnandet gäller.

36 § Har genora dom som vunnit laga kraft uppsägnmg eller avske­

dande förklarats ogUtigt, får arbetsgivaren ej på grund av den omstän­

dighet som föranlett uppsägningen eller avskedandet avstänga arbets­

tagaren från arbete.

Prop. 1973:129

11

37 § Vill arbetstagare göra gällande att uppsägning eller avskedande är ogiltigt, skall arbetsgivaren underrättas härora inom två veckor efter det att uppsägningen eller avskedandet skedde. Har arbetstagaren ej er­hållit skriftligt besked om uppsägningen eller avskedandet med uppgift ora vad han skall iakttaga, om han vUl göra gällande att åtgärden är ogiltig, uppgår tidsfristen till fyra veckor och räknas från den dag då anställningen enligt uppsägningen eller avskedandet upphörde.

Har inom tid som anges i första stycket förhandling rörande tviste­frågan påkallats enligt lagen (1936: 506) om förenings- och förhandlings­rätt eller med stöd av koUeklivavlal, skall talan väckas inom två veckor efter det att förhandlingen avslutades. I annat fall skaU talan väckas inom två veckor från det att tiden för underrättelse enligt första stycket gick ut.

Iakttager arbetstagaren ej vad som föreskrives i första och andra styckena, är talan förlorad.

Skadestånd m. m.

38 § Åsidosätter arbetsgivare sina förpliktelser enligt denna lag skall

han utge, förutom lön och andra anställningsförmåner vartill arbets­

tagare på grund av lagen kan vara berättigad, ersättning för uppkom­

men skada.

Underlåter arbetstagare att iakttaga uppsägningstid enligt 11 § första stycket skall han ersätta arbetsgivaren uppkomraen skada.

Vid bedömande om och i vad mån skada har uppstått skall hänsyn tagas även till arbetstagarorganisations intresse av att lagens bestäm­melser iakttages i förhållande tUl organisationens medlemmar samt tUl övriga omständigheter av annan än rent ekonomisk betydelse. Ersätt­ning för skada som avser tid efter anställningens upphörande bestämmes högst tiU belopp som avses i 39 §.

Om det med hänsyn till skadans storlek eller andra omständigheter är skäligt, kan skadeståndets belopp nedsättas i förhållande till vad som annars skulle ha utgått. FuUständig befrielse från skadeståndsskyldighet kan också äga rum.

39 § Åsidosätter arbetsgivaren domstols förklaring om ogiltighet av

uppsägning eller avskedande, skall anslällningsförhållandet anses upp­

löst.

I fall som avses i första stycket skall skadestånd utgå med

12 månadslöner, om arbetstagaren sararaanlagt har varit anställd mindre än tio år hos arbetsgivaren,

18 raånadslöner, ora arbetstagaren sammanlagt har varit anställd rainst tio år hos arbetsgivaren,

24 månadslöner, ora arbetstagaren sararaanlagt har varit anställd minst 20 år hos arbetsgivaren.

Vid beräkning av anställningstid enligt andra stycket skall arbetsta­gare tillgodoräknas en extra anställningsmånad för varje anstäUnings-månad som han har påbörjat efter det att han har fyllt 45 år. Samman­lagt får arbetstagare tillgodoräknas högst 60 sådana extra anställnings-månader.

Skadestånd som avses i denna paragraf får ej i något fall utgå med fler raånadslöner än som motsvarar antalet påbörjade anställningsmåna-der hos arbetsgivaren.

Prop. 1973:129

12

40 § Den som viU fordra skadestånd enUgt denna lag skall under­

rätta motparten härom inom fyra månader från det skadan inträffade.

Har inom den tiden förhandling rörande anspråket påkallats enligt lagen

(1936: 506) om förenings- och förhandlingsrätt eller med stöd av kollek­

tivavtal, skall talan väckas inom fyra raånader efler det att förhandling­

en avslutades. I annat fall skall talan väckas inom åtta månader från ska­

dans uppkomst.

Första stycket äger motsvarande tillämpning i fråga otn anspråk på lön och andra anställningsförmåner enligt denna lag.

Iakttages ej vad som föreskrives i första och andra styckena, är talan förlorad.

Övriga bestämmelser

41 § Rätten skaU handlägga mål om giltighet av uppsägning eller av­

skedande skyndsarat.

Yrkande om förordnande som avses i 34 § tredje stycket eUer 35 § andra stycket får ej bifaUas ulan att motparten beretts tiUfäUe att yttra sig över yrkandet.

Om arbetstagare förlorar mål om tillämpning av denna lag raen hade skälig anledning att få tvisten prövad, kan förordnas att vardera parten skall bära sin rättegångskostnad.

42 § Mål om tiUämpning av denna lag prövas av alhnän dorastol, om

målet rör oorganiserad arbetstagare. I annat fall prövas målet av arbets­

domstolen. Tvist får genora avtal hänskjutas till avgörande av skUjemän.

I fråga om talans väckande och utförande hos arbetsdomstolen gäUer 13 § lagen (1928: 254) om arbetsdorastol, även om målet ej är sådant som avses i den lagen.

Mot beslut som allraän underrätt meddelat under rättegången enligt 34 § tredje stycket eller 35 § andra stycket skall talan föras särskUt ge­nom besvär. Mot hovrättens beslut fär talan ej föras.

1.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1974, då lagen (1971: 199) om anstäUningsskydd för vissa arbetstagare skaU upphöra att gäUa.

2.

Har i anstäUning sora omfattas av den äldre lagen uppsägning eller permittering skett före ikraftträdandet, tillämpas alltjämt den äldre la­gens bestämmelser om uppsägningstid, lön under uppsägningstid eller permitteringstid samt företrädesrätt tUl ny anställning.

Gör arbetstagare gällande företrädesrätt enligt den äldre lagen samti­digt som annan arbetstagare påkallar företrädesrätt enligt den nya lagen, bestämmes företrädet arbetstagarna eraeUan enligt den nya lagen eUer, i förekommande fall, enligt kollektivavtal sora slutits raed stöd av den nya lagen.

Har arbetstagare vunnit återanställning enligt den äldre lagen, äger 28 § nya lagen motsvarande tillärapning.

3.

Har i anställnmg sora ej omfattas av den äldre lagen uppsägning, avskedande eller permittering eller, såvitt gäller anställning för begränsad tid, upphörande av anställningen skett före ikraftträdandet, tillämpas ej på grund därav den nya lagen. Permittering som skett under tiden januarijuni 1974 skall dock medräknas vid tillämpning av bestäm­melserna i 21 § rörande perraittering sammanlagt mer än trettio dagar.

4.

Arbetsgivare är icke skyldig att lärana varsel eller underrättelse

Prop. 1973:129

13

enhgt den nya lagen, om derma innebär att varslet eller underrättelsen skulle läranas före ikraftträdandet.

5. KoUektivavtal enligt 3 § andra stycket, 12 § första stycket och 21 § andra stycket nya lagen kan ingås före ikraftträdandet.

2   Fiirslag till

Lag

om vissa anställningsfrämjande åtgärder

Härigenom förordnas som följer.

Varsel om driftinskränkiung

1 § Arbetsgivare som avser att genomföra driftsinskränkning enligt 2

eUer 3 § skall inom tid som anges där skriftUgen varsla länsarbets­

näranden i det län där driftsinskränkningen genomföres, om rainst fera

arbetstagare beröres därav.

Varselskyldighet föreligger dock ej, ora driftsinskränkningen utgör ett norraall led i arbetsgivarens verksarahet.

2 § Varsel om sådan driftsinskränkning sora kan medföra uppsägnmg

skall lämnas

1.

minst två månader före driftsinskränkningen, om högst 25 arbets­tagare beröres av uppsägning,

2.

minst fyra månader före driftsinskränkningen, om fler än 25 men högst 100 arbetstagare beröres av uppsägning,

3.

minst sex månader före driftsinskränkningen, om fler än 100 arbetstagare beröres av uppsägning.

3 § Varsel om sådan driftsinskränkning som kan medföra permittering

skall lämnas rainst en månad i förväg.

Kan arbetstagare, sora anställts för viss tid, viss säsong eller visst arbete, på grund av driftsinskränkning icke beredas fortsatt anställning i saraband med alt den tidigare anstäUningen upphör eller den nya sä­songen skall börja, skall varsel om driftsinskränkningen läranas rainst sex veckor i förväg.

4

§ Har arbetsgivare icke kunnat förutse de oraständigheter, varav driftsinskränkningen beror, så lång tid i förväg sora anges i 2 eller 3 §, skall varsel i stället länmas så snart det kan ske.

5

§ Varsel enligt 2 eUer 3 § skaU innehålla uppgift om orsaken tUl och arten av driftsinskränkningen, den tidpunkt då denna är avsedd att genoraföras samt antalet berörda arbetstagare, fördelade på yrkes­grupper.

Så snart det kan ske skaU arbetsgivaren även uppge vilka arbetstagare som beröres av driftsinskränkningen. Länsarbetsnämnden kan förelägga arbetsgivaren vid vite att fuUgöra denna skyldighet.

6 § Om arbetsgivare till följd av driftsinskränkning, som berör minst

fem arbetstagare, på grund av lag eller avtal lämnar varsel tiU arbets-

Prop. 1973:129

14

tagarorganisation innan varselskyldighet enligt 2 eUer 3 § inträtt, skall länsarbetsnäranden samtidigt varslas om driftsinskränkningen. Sådant varsel skall inom tid som anges i 2 eller 3 § kompletteras raed uppgifter enligt 5 §.

Åtgärder för att främja anställning av äldre arbetstagare och arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga

7 § Länsarbetsnärand får, i den utsträckning näranden anser det på­

kallat, förelägga arbetsgivare att lärana uppgift

1.

om arbetsstyrkans storlek och sammansättning med avseende på arbetstagarnas ålder, kön, nationalitet och huvudsakliga arbetsuppgifter,

2.

om antalet arbetstagare med nedsatt arbetsförraåga, särat

3.

om förestående förändringar i arbetsstyrkan såsom uppsägningar, permitteringar, omplaceringar eller lediga platser som föranleder ny-anstäUning.

Föreläggande kan förenas raed vite. Innan föreläggande raeddelas, skall arbetsgivaren samt berörda arbetsgivar- och arbetstagarorganisa­tioner beredas tillfälle att yttra sig.

8 § Arbetsgivare är skyldig att överlägga raed länsarbetsnämnd eller

den nämnden förordnar

1.

om åtgärder för att förbättra arbetsförhållandena för redan an­ställda äldre arbetstagare eller arbetstagare med nedsatt arbetsförraåga,

2.

ora åtgärder för att trygga fortsalt anställning åt sådana arbets­tagare,

3.

ora nyanstäUning av äldre arbetstagare eUer arbetstagare med ned­satt arbetsförmåga särat om åtgärder för att fräraja sådan anställning.

TUl överläggning enligt första stycket skall förutom arbetsgivaren be­rörda arbetstagarorganisationer kallas. Organisation som arbetsgivaren tillhör skall kallas till överläggning inför länsarbetsnämnden. Kallelse av arbetsgivare kan av länsarbetsnämnden förenas med vite.

9 § När skäl därtill föreligger skall länsarbetsnämnden, på grundval

av vad sora förekommit vid överläggning inför nämnden enligt 8 §, med­

dela arbetsgivaren anvisningar beträffande åtgärder som bör vidtagas

för att bereda bättre sysselsättningsmöjligheter åt äldre arbetstagare eller

arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga. Nämnden kan därvid anmoda

arbetsgivaren att i saraband med nyanställningar öka andelen sådana

arbetstagare i arbetsstyrkan i enlighet med vad näranden närraare anger.

10

§ Undandrager sig arbetsgivaren alt raedverka vid överläggning inför länsarbetsnämnd enligt 8 § eller följer han ej anvisningar som nämnden raeddelat med stöd av 9 §, skall ärendet hänskjutas till arbets­marknadsstyrelsen. Detta gäller även, ora arbetsgivaren underlåter alt infria utfästelse som gjorts vid överläggningen.

11

§ I ärende, som hänskjutits till arbetsmarknadsstyrelsen enligt 10 § eller sora styrelsen på anraälan av arbetsgivar- eller arbetstagarorganisa­tion eUer på eget initiativ upptagit, skall arbetsgivaren samt berörda ar­betsgivar- och arbetstagarorganisationer beredas tillfälle att yttra sig samt, om det finnes lärapligt, kallas tiU överläggning inför styrelsen.

Styrelsen kan meddela sådana anvisningar som avses i 9 §. Styrelsen

Prop. 1973:129

15

kan även förelägga arbetsgivaren att förete handlingar sora kan antagas ha betydelse för bedömningen av arbetsgivarens personalpolitik.

Kallelse av arbetsgivare tiU överläggning särat föreläggande att förete handlingar kan förenas raed vite. Innan föreläggande att förete hand­lingar raeddelas, skall arbetsgivaren och berörda organisationer beredas tillfälle att yttra sig.

12

§ Följer arbetsgivare ej anvisningar sora raeddelals av arbetsraark­nadsstyrelsen erUigt 11 § och är det raed hänsyn till omständigheterna uppenbart att rättelse ej kan åstadkoraraas på annat sätt, kan styrelsen förordna alt arbetsgivaren icke får anställa andra arbetstagare än dem som den offentiiga arbetsförmedlingen har anvisat eUer godtagit.

13

§ Arbetsmarknadsstyrelsen kan på fraraställning av arbetsgivar-eller arbetstagarorganisation eller på eget initiativ upptaga överlägg­ningar med organisationerna inora en bransch eller del därav angående åtgärder för att främja anställning av äldre arbetstagare eller arbets­tagare raed nedsatt arbetsförmåga. Styrelsen kan på grundval av vad sora förekoimnit vid dessa överläggningar raeddela anvisningar ora sådana åtgärder för den bransch eller del därav sora överläggningarna avsett.

Iakttager arbetsgivare icke anvisningar sora raeddelals raed stöd av första stycket, kan länsarbetsnärand kalla arbetsgivaren särat berörda arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer till överläggningar enligt 8 §.

Föreskrifter om inskränkning i rätten att sluta avtal om anställning för begränsad tid

14 § Åsidosätter arbetsgivare vid anställning av arbetstagare i väsent­

lig omfattning bestämraelserna i 5 § andra stycket lagen (1973: 000) om

anställningsskydd eUer utnyttjar han annars rätten enligt näranda lag­

rum att sluta avtal för begränsad tid på sätt sora strider raot god sed

på arbetsmarknaden, raeddelar länsarbetsnäranden erforderliga före­

skrifter om inskränkning i arbetsgivarens rätt att sluta avtal för begrän­

sad tid.

Föreskrifter enligt första, stycket skaU förenas med vite. Innan före­skrifter meddelas skaU arbetsgivaren samt berörda arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer beredas tillfälle att yttra sig.

Övriga bestämmelser

15

§ Beträffande den sora företräder arbetstagarorganisation i frågor sora avses i denna lag äger 4244 §§ arbetarskyddslagen (1949: 1) raot­svarande tillämpning.

16

§ Vad någon vid tillämpning av denna lag fått veta om enskilt företags eller enskild sammanslutnings affärs- eUer driftsförhållanden eller ora enskilds personliga förhållanden får han ej obehörigen yppa eUer nyttja.

17

§ Arbetsgivare, som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet underlå­ter att varsla om driftsinskränkning enligt vad sora föreskrives i denna lag, kan åläggas att utge en särskild varselavgift till statsverket. Under­låtes varsel under tid, då arbetsgivaren är i konkurs, skall varselavgift i stället utges av den sora företräder konkursboet.

Prop. 1973:129

16

Varselavgift fastställes för varje påbörjad vecka som varsel försum­mats samt bestämmes till lägst 100 och högst 500 kronor för varje ar­betstagare som beröres av driftsinskränkningen.

Om särskilda skäl föreligger kan varselavgift bestämmas tiU lägre be­lopp än nu sagts. Fullständig befrielse från sådan avgift kan också äga rum.

18

§ Varselavgift ålägges av allmän dorastol på talan av arbetsmark­nadsstyrelsen. Sådan talan skaU väckas inom ett år efter driftsinskränk­ningen. Försummas det, är talan förlorad.

19

§ Den som i varsel enligt denna lag eller i uppgift som avses i 7 § uppsåtiigen eUer av grov oaktsamhet lämnar oriktig uppgift, vilken ej saknar betydelse, dömes till böter eUer fängelse i högst ett år.

20

§ Arbetsgivare, som ej iakttager förordnande enligt 12 §, döraes tiU böter eller fängelse i högst ett år.

21

§ Den som uppsåtligen eUer av oaktsamhet bryter mot tystnads­plikt enligt 16 § dömes till böter eller fängelse i högst ett år.

22

§ AUmänt åtal för gärning som avses i 19 eller 20 § får väckas endast efter anraälan av arbetsraarknadsstyrelsen.

AUmänt åtal för gärning sora avses i 21 § får väckas endast ora måls­ägande anger brottet till åtal eller åtal är påkallat från allraän syn­punkt.

23

§ Talan om utdöraande av vite enligt denna lag föres vid aUmän domstol av åklagare. Sådan talan får väckas endast efter anmälan av länsarbetsnämnd eUer arbetsmarknadsstyrelsen eller, när fråga är om vite som förelagts med stöd av 14 §, av arbetstagarorganisation som hem­stäUt om föreskrifter som där anges.

24

§ Talan mot arbetsmarknadsstyrelsens beslut enligt denna lag föres hos Konungen genom besvär.

25

§ Konungen eller, efter Konungens berayndigande, arbetsmark­nadsstyrelsen får föreskriva undantag från 112 §§ särat raeddela när­mare föreskrifter för tillämpningen av dessa bestäramelser.

1. Denna lag träder i kraft den 1 juli 1974.

Genora lagen upphäves lagen (1971: 202) om vissa åtgärder för att främja sysselsättning av äldre arbetstagare på den öppna arbetsmark­naden.

2.   Arbetsgivare är icke skyldig att lämna varsel enligt 16 §§, ora

besläraraelserna raedför alt varsel skulle ha läranats före lagens ikraft­

trädande.

Prop. 1973:129

17

3   Förslag till

Lag om ändring i lagen 1937: 249 om inskränkningar utbekomma allmänna handlingar

rätten att

Härigenom förordnas, att 22 § lagen (1937: 249) om inskränkningar i rätten att utbekoraraa aUmänna handlingar skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

22 

§

Handling i ärende som avses i lagen (1971:202) om vissa åtgär­der för att främja sysselsättning av äldre arbetstagare på den öpp­na arbetsmarknaden må, i den mån den innefattar upplysning om enskUt företags affärs- eller drift­förhållanden eller om enskUds per­sonliga förhållanden, ej utlämnas tidigare än tjugu år efter hand­lingens datum, såvida ej, med hän­syn till det ändamål för vilket ut­lämnande begäres och omständig­heterna i övrigt, trygghet kan an­ses vara för handen att upplys­ningen ej missbrukas till skada för företaget eller den enskUde.

Handling i ärende som avses i lagen (1973:000) om vissa anställ-ningsfräinjande åtgärder må, i den raån den innefattar upplysning ora enskilt företags affärs- eller drift­förhållanden eller ora enskilds personliga förhåUanden, ej utlära­nas tidigare än tjugu år efter handlingens datum, såvida ej, med hänsyn till det ändamål för vilket utlämnande begäres och omstän­digheterna i övrigt, trygghet kan anses vara för handen att upp­lysningen ej missbrukas till skada för företaget eller den enskilde.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1974.

Äldre bestämmelser gäUer fortfarande beträffande handling i ärende som avses i lagen (1971: 202) om vissa åtgärder för alt främja syssel­sättning av äldre arbetstagare på den öppna arbetsmarknaden.

1 Lagen omtryckt 1971: 203. 2    Riksdagen 1973.1 saml Nr 129

Prop. 1973:129

Utdrag av protokollet över inrikesärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen i statsrådet på Stockholms slott den 25 maj 1973.

Närvarande: Statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ministern för utrikes ärendena[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], ODH­NOFF,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Chefen för inrikesdepartementet, statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], anmäler efler gemensam beredning med statsrådets övriga ledaraöter fråga ora åtgär­der lill främjande av anställningstryggheten in. m. och anför.

1    Inledning

Frågan om arbetstagarnas anslällningslrygghet har under senare år trätt alltraer i förgrunden. Detta är delvis en följd av de pågående struk­turförändringarna på arbetsmarknaden. Utvecklingen har inneburit att stora grupper av anställda, framför allt den äldre arbetskraften och ar­betstagare med nedsatt arbetsförmåga, har fått ett alltraer utsatt läge. Det är eraellertid inte bara för de nu angivna grupperna sora situationen är OtUlfredsställande. Även beträffande andra arbetstagare är det ange­lägel att vidta åtgärder till främjande av anställningstryggheten.

I december 1969 uppdrogs åt särskilt tillkallade sakkunniga att göra en allsidig utredning av anställningstryggheten med tonvikten lagd på frågan huruvida det stöd som ulgår lill äldre arbetskraft vid arbetslöshet behöver kompletteras med lagstadgad trygghet i anställningen. De sak­kunniga fick dessutora i uppdrag alt bl. a. utreda frågan ora vidgad be­hörighet för arbetsdomstolen.

Mot bakgrund av de äldres svåra läge på arbetsraarknaden ansåg statsmakterna det nödvändigt all ulan att avvakta de sakkunnigas förslag vidla vissa åtgärder för att förbättra den äldre arbetskraftens sysselsätt­ningsmöjligheter på den öppna marknaden. På grundval av en prome­raoria, upprättad inora inrikesdeparteraentet i februari 1971 (Ds In 1971: 1), föreslogs i proposition (prop. 1971: 107) lagstiftning om åtgär­der för att förb'ättra den äldre arbetskraftens anställningstrygghet. Sedan riksdagen hade antagit proposilionsförslagen (InU 1971: 18, rskr 1971: 221) utfärdades bl.a. lagen (1971: 199) om anställningsskydd för vissa arbetstagare och lagen (1971: 202) om vissa åtgärder för att främja sysselsättning av äldre arbetstagare på den öppna arbetsraarknaden.

 Landshövdingen Valter Åman, ordförande, direktörerna Eugen[REDACTED_EFTERNAMN] och Styrbjörn von Feilitzen, förbundsjuristen Slig[REDACTED_EFTERNAMN], rättschefen Börje Hår-defelt, förbundsjuristen Ove Kjellgren, direktören Gunnar[REDACTED_EFTERNAMN] samt för­bundsordföranden Valdemar[REDACTED_EFTERNAMN]. Kjellgren har sedermera ersatts av för­bundsordföranden Åke[REDACTED_EFTERNAMN].

Prop. 1973:129

19

De nyssnäranda sakkunniga, sora antagit naranet utredningen rörande ökad anställningstrygghet och vidgad behörighet för arbetsdomstolen, har detta år avlämnat betänkandet (SOU 1973: 7) Trygghet i anställ­ningen och en proraeraoria (Ds In 1973: 4) rörande vissa övergångsfrå­gor. De lagförslag som innefattas i betänkandet och promemorian tor­de få fogas lill statsrådsprotokollet i detta ärende som bilaga 1.

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts av justitiekans­lem (JK), Svea hovrätt, kammarrätten i Stockholm, försvarets civilför­valtning, socialstyrelsen, statens handikappråd, riksförsäkringsverket, ar­betarskyddsstyrelsen, televerket, statens järnvägar (SJ), statens avtals­verk (SAV), statens personalpensionsverk, statens personalnämnd, skol­överstyrelsen (SÖ), universitetskanslersärabetet (UKÄ), arbetsmarknads­styrelsen (AMS), arbetsdomstolens ordförande, förhandlingsutred­ningen, arbetsmiljöutredningen, delegationen för förvaltningsdemokrati, arbetsrättskommittén. Svenska komraunförbundet, Svenska landstings­förbundet. Svenska arbetsgivareföreningen (SAF), Skogs- och lantar­betsgivareföreningen, Föreningen skogsbrukets arbetsgivare. Bankinsti­tutens arbetsgivareorganisation, Sveriges redareförening. Tidningarnas arbetsgivareförening. Kooperationens förhandlingsorganisation. Stats­företagens förhandlingsorganisation (SFO), Sveriges hantverks- och in­dustriorganisation (SHIO), Svensk industriförening. Landsorganisatio­nen i Sverige (LO), Svenska byggnadsarbetareförbundet. Svenska fa­briksarbetareförbundet, Handelsanställdas förbund, Svenska lantarbeta­reförbundet, Svenska metaUindustriarbetareförbundet, Svenska sjöfolks­förbundet. Svenska skogsarbetareförbundet. Svenska transporlarbetare­förbundet, Tjänsteraännens centralorganisation (TCO), Sveriges akade­raikers centralorganisation (SACO), Statstjänstemannens riksförbund (SR), ILO-koramittén, Sveriges personaladramistrativa förening. Handi­kapporganisationernas centralkoraraitté (HCK), Sveriges advokatsam­fund och Föreningen Sveriges tingsrättsdoraare.

Yttranden över betänkandet har överläranats av UKÄ från rektors­ämbetena vid universiteten i Uppsala och Limd samt juridiska fakulte­terna vid universiteten i Uppsala,[REDACTED_EFTERNAMN] och Stockholm, av statens handi­kappråd från MS-förbundet och Riksförbundet för utvecklingsstörda barn, av SAF från SAF:s allmänna grupp, BUlrafikens arbetsgivareför­bund. Svenska byggnadsindustriförbundet, Sveriges arbetsgivareförening för hotell och restauranger, Sveriges stuvareförbund och Teatrarnas riks­förbund samt av SHIO frän Sveriges konditorförening. Motorbranschens riksförbund, Rörfirraornas riksförbund och Rörledningsfirmornas arbets­givareförbund.

Yttranden över betänkandet har dessutom inkoramit från överbefäl­havaren (ÖB), Svenska företagares riksförbund. Svenska arkitekters riks­förbund (SAR), StatsanstäUdas förbund (SF), De handikappades riksför­bund. Hörselfrämjandets riksförbund samt Sveriges läkarförbund.

Prop. 1973:129

20

En sararaanställning av remissyttrandena torde få fogas till statsråds­protokollet i detta ärende som bilaga 2.

Under lagsliflnings'ärendets beredning inom inrikesdeparteraentet har överläggningar hållits raed i första hand LO, TCO och SAF.

Utredningen tar i sitt betänkande upp två huvudfrågor, näraligen dels frågan om en förbättrmg av det arbetsrätlsliga skyddet för bestående an­ställningar, dels frågan om anställningsfrämjande åtgärder av arbets-raarknadspolitisk natur. I det följande kommer dessa båda huvudfrågor att behandlas var för sig.

2    De senaste årens arbetslöshet

Arbetslöshetens omfattning kan studeras främst på grundval av två skilda statistiska serier, arbetskraftsundersökningarna (AKU) och arbets­förmedlingsstatistiken.

AKU utförs av statistiska centralbyrån och avser fr. o. ra. år 1970 tolv månader per år. Undersökningama utförs på ett urval personer i åldrarna 1674 år vUket f.n. uppgår tiU ca 18 000 personer per un­dersökningstillfälle. Skattningar för helt år grundas fram till år 1970 på kvartalsvisa undersökningar och därefter på raånadsvisa undersök­ningar. I AKU inhämtas uppgifter ora bl. a. kön, ålder, sysselsättnings-förhållanden, arbetstidens längd, arbetslöshet och dess varaktighet, till­fällig frånvaro ra. fl. uppgifter.

Arbelsförraedlingsstatistiken är en administrativ statistik och grundas på tolalräkningar av antalet vid arbetsförmedlingarna anmälda arbets­lösa. Som arbetslös räknas den som är anmäld som arbetssökande vid arbetsförmedlingen och sora konstateras ha varit arbetslös den första helgfria dagen i den vecka i raånaden då den 15:e infaller.

Som mätare av arbetslösheten har båda serierna sina svagheter. AKU-siffrorna är, eftersom det är fråga ora urvalsundersökningar, beh"äflade med slumpfel. Arbelsförmedlingsstatistikens värde begränsas av att den endast täcker sådana arbetslösa sora söker arbete genom den offentliga arbetsförmedlingen.

De båda diagrammen på sid. 21 visar arbetslöshetens utveckling se­dan år 1965 enligt dels AKU och dels arbetsförmedlingsstatistiken. Som framgår av dessa diagram är arbetslöshetstalen genomgående högre enligt AKU än enligt arbetsförmedlingsstatistiken. Detta förhållande är naturligt eftersom AKU är att betrakta som totalundersökningar, me­dan arbetsförmedlingsstatistiken som nämnts endast avser dem som ge­nom arbetsförmedlingen söker arbete. Vid en järaförelse raellan de båda serierna finner raan också att AKU visar större följsarahet till konjunk­turutvecklingen vUket bl. a. förklaras av att vissa grupper som obero­ende av konjunkturförhållandena drabbas av säsongraässig arbetslöshet är relativt sett överrepresenterade i arbetsförmedlingsstatistiken.

Prop. 1973:129

Arbetslösa enligi AK U

21

1 OOO-tal personer 130t

120

110

100

90

80

70

60

50

40

30

20

10

fmanfm

å

nfm

ä

n|f=man|fm

ä

n    f

1965   '    1968       1970   '    1971   '    1972        1973

______ Kvinnor

______  M

ä

n

_ . .

 Samtliga

Arbetslösa enligt arbetsförmedlingsslatisliken

1 OOO-tal personer 90

F    M 'JTJl     FM

Ä

NlFM

Å

NlFM

Å

Nlli:     M    

Ä

    ll    

1965       1968        1970        1971        1972        1973

------- Kvinnor

------- M

ä

n

_ , _ . 

 Samtliga

Prop. 1973:129

22

I fråga om arbetslöshetens aUmänna utveckling under perioden 1965 1972 visar de båda serierna dock en samstäraraig bUd. Den lägsta ar­betslösheten registrerades således under högkonjunkturen våren 1965 varefter en successiv stegring skedde frara till i februari 1968. Därefter sjönk arbetslösheten successivt fram till i november 1970. Den ökning av arbetslösheten, sora då inträffade, fortsatte under år 1971 för att nå sin kulmen i början av år 1972.

För kvinnor och framförallt ungdoraar har de senaste årens utveck­ling inneburit en stegrad arbetslöshet. För ungdoraarnas del har detta varit särskilt raarkerat efter år 1969. Saratidigt som arbetslösheten ökat har emellertid andelen sysselsatta kvinnor vuxit kraftigt och sysselsätt­ningen bland ungdomar legat stiUa eller ökat något. Allt fler kvinnor och ungdoraar har således sökt sig ut på arbetsraarknaden. Detta illu­streras för kvinnornas del av att det relativa arbetskraftstalet, dvs. ande­len kvinnor som har eller söker arbete i förhållande tiU totala antalet kvinnor, ökade från 48,7 % år 1965 till 52,8 % år 1970 och 54,7 % år 1972. Den största delen av nytillskottet till arbetskraften under senare år har kunnat beredas arbete, men en del lar sig också uttryck i högre ar­betslöshetstal. Eftersom tUlströraningen till arbetskraften är större från vissa befolkningsgrupper kan den totala arbetslösheten för dessa ligga högre än inom andra grupper, trots att risken för arbetslöshet inte nödvändigtvis är större när man väl har etablerat sig på arbetsraark­naden.

Ett påfallande drag i arbetslöshetens utveckling är de allt längre ar-belslöshetstiderna. Från år 1965 tUl år 1970 ökade enligt AKU andelen arbetslösa under längre tid än tre månader från 13 till 24 % av samt­liga arbetslösa. Den skUlnad i arbetslöshetens längd som år 1965 fanns raellan könen har fram lUl år 1970 utjämnats saratidigt sora den genora­snittiiga arbetslöshetstiden har förlängts. För männens del har således andelen arbetslösa mer än tre månader ökat från 7 % år 1965 till 26 % år 1970 medan motsvarande tal för kvinnorna var 17 % resp. 21 %. En betydande försämring har således ägt rum framförallt för männens del.

Mellan år 1970 och 1972 har andelen arbetslösa mer än tre månader ökat ytterligare och uppgick år 1972 tUl 37 %. Viss del av denna ytter­ligare ökning i andelen långtidsarbetslösa torde kunna förklaras av kon­junkturdämpningen under åren 1971 och 1972.

Fr. o. ra. år 1971 presenteras regelbundet i AKU beräkningar av ar­betslöshetens längd för skUda åldersgrupper.

Prop. 1973:129

23

Arbetslo:

sa fördelade efter

ålder och arbetslöshetens längd enligt AKU

Ålder

A

Arbets­löshet i veckor.

19701 B

Arbets­lösa efter

1971

1972

1973'

median-

ålder

A

B

A

B

A         B

värde

(%)

1624

3

35

5

35

5

36

6        31

2544

3

31

6

32

5

34

7        36

4554

8

13

7

13

9

13

8        15

5574

13

21

12

20

16

17

13        18

100

100

100

100

Tot. antal

arbetslösa

59 200

100 600

107 300

118 800

1 Avser de tre första kvartalen ' Avser första kvartalet

Av materialet fraragår att raedianvärdet på arbetslöshetens längd, dvs. den arbetslöshetstid som hälften av de arbetslösa över- resp. under­stiger, har ökat under perioden. Samtidigt framgår ålderns betydelse för arbetslöshetens längd. I vUken grad den allmänna förlängningen av arbetslöshetslidema är beroende av konjunkturläget är svårt att bedö­ma. Klart står emellertid att arbetslöshetens längd ökar med stigande ålder.

De snabba strukturförändringarna i det svenska näringslivet under se­nare delen av 1960-talet och början av 1970-talet har medfört att anta­let driftsinskränkningar och antalet därav berörda arbetstagare har ökal. Delta framgår av arbetsmarknadsstyrelsens varselstatistik. Enligt denna översteg antalet av driftsinskränkning (inkl. driftsomläggning, nedlägg­ning etc.) berörda personer inte 10 000 något år under perioden 1960 1965. Fr. o. m. år 1966 har antalet berörda endast ett år (1969) legal under 20 000 personer. År 1971 noterades det hittills största antalet av varsel berörda personer, näraligen 37 000. Härefter har en kraftig ned­gång ägt rum. Under år 1972 har således 23 700 personer omfattats av varsel, vilket är närmare 40 % färre än föregående år. Utvecklingen redovisas närmare i följande tablå.

Antalet av varsel berörda arbetsställen och personer åren 19601972

Är

Antal arbetsställen       Antal berörda

1960

1964'

176

7 483

1965

189

8 890

1966

563

20 733

1967

651

24 499

1968

578

22 668

1969

320

10 921

1970

682

20 963

1971

1465

36 966

1972

1087

23 745

» Genomsnitt

Prop. 1973:129

24

Eftersora varselstatistiken inte orafattar. saratliga företag i Sverige torde i realiteten långt fler människor än som framgår av de nu angivna uppgifterna ha berörts av driftsinskränkningar. Enligt en inora arbets­marknadsstyrelsen utförd specialundersökning, baserad på tilläggsfrå­gor tUl AKU i februari 1969, uppgick sålunda antalet av driftsinskränk­ningar berörda arbetstagare under år 1968 till 94 000, exkl. byggnadsin­dustrin. Enligt varselstatisliken var antalet endast 22 700.

Genom ett antal av arbetsmarknadsstyrelsen företagna undersök­ningar åren 1967, 1968 och 1972 kan man få belyst i vad mån arbetslös­heten är en följd av driftsinskränkningar. Undersökningama har utförts dels i samband med arbetsförmedlingarnas månadsräkningar, dels i samband med AKU. De skiljer sig på vissa punkter i fråga om upplägg­ningen och resultatredovisningen, men vissa resultat är trots delta jäm­förbara över åren. I huvudsak används i det följande undersökning­arna från år 1968 och 1972.

Av undersökningarna framgår att andelen arbetslösa p. g. a. drifts­inskränkning år 1967 utgjorde 18 % av de arbetslösa. Denna andel öka­de till 31 % år 1968 och låg år 1972 på i stort sett sararaa nivå. År 1968 synes relativt sett fler kvinnor än raän ha drabbats av driftsin­skränkning raedan det raotsätta förhållandet gällde år 1972.

Såväl år 1968 sora år 1972 var genomsnittsåldern högre för de struk-turarbetslösa än för övriga arbetslösa. Skillnaden är synnerligen mar­kant för kvinnomas del. Humvida andelen äldre bland de struktur-arbetslösa har förändrats raellan de båda undersökningama är svårt att uttala sig ora på grundval av föreliggande material. Däremot kan kon­stateras att arbetslöshetstidens längd har ökat mera för de strukturar­betslösa än för de övriga arbetslösa. Detla gäller i synnerhet för kvin­noma. Undersökningarna visar också att kvinnorna med stigande ål­der drabbas av längre arbetslöshetsperioder än raännen.

Andelen långtidsarbetslösa p. g. a. driftsinskränkning varierade starkt mellan skUda näringsgrenar, yrkesområden och län. Den högsta andelen noterades för tillverkningsindustrin, sora kännetecknas av att både kon­junktur- och stmkturförändringar medför drastiska förskjutningar i ef­terfrågan på arbetskraft.

Kunskapen är aUtjärat täraligen begränsad ora följderna i fråga om ekonomi, bostadsort, arbetsmUjö etc. för arbetstagare som berörs av driftsinskränkningar. Flera specialstudier pekar på att ökningen av anta­let förelagsnedläggelser är en bidragande orsak till ulslagningen av vissa kategorier av arbetskraft på arbetsraarknaden. I ett antal av arbets­raarknadsstyrelsen genoraförda studier under senare delen av 1960-lalet frarakoraraer, att 1015 % av de drabbade mest äldre, kvinnor och dåligt utbildade förblivit oplacerade, att ungefär lika raånga läranat arbetslivet på gmnd av sjukdom, pensionering eller andra skäl samt alt några procent överförts till beredskapsarbete eller skyddad syssel-

Prop. 1973:129

25

sättning. Andelen arbetstagare som fått nytt arbete på öppna raarkna­den är starkt beroende av ålder. Vidare kan vissa skillnader konstateras mellan olika branscher. Färre personer har fått arbete efter driftsin­skränkningar inom texlilindustrin än inom verkstadsindustrin eller mas­sa- och pappersindustrin.

Erfarenhelsraässigt är 1020 % av dem som friställts genom drifts­inskränkningar svårplacerade. De snabbt stigande anspråken på arbets­vården under 1960-talet belyser i viss mån detta förhållande. Antalet ar-belsvårdssökande som år 1960 uppgick till ca 31 500 personer hade så­lunda år 1971 stigit tiU ca 100 000. Antalet sysselsatta i någon form av skyddat arbete ökade likaså mellan de båda åren, från 11 200 år 1965 till 30 000 år 1971. I båda faUen är det äldre personer sora i ökad ut­sträckning sökt sig till arbetsvården och placerats i skyddat arbete. Be­tydande ökningar registreras också i fråga ora antalet personer sora upp­bär omställningsbidrag och förtidspension.

3    Anställningsskyddet 3.1 Nuvarande förhållanden

3.1.1 Inledning

Förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare regleras i vårt land inte genom någon allraän lagstiftning. Vissa frågor, såsora semester, ar­betstid, arbetarskydd och socialförsäkring etc, har dock gjorts tUl före­mål för särskild lagreglering. Vidare gäller enUgl lagen (1971: 199) om anställningsskydd för vissa arbetstagare (1971 års lag om anställnings­skydd) särskilda bestämraelser för arbetstagare över 45 år om uppsäg­ningstider, om lön under uppsägnings- och permilleringstid, ora rätt till återanställning efter uppsägning på grund av arbetsbrist samt om avske­dande. Från denna lag undantas dock arbetstagare sora är raedlem av arbetsgivarens familj eller som avlönas uteslutande genom andel i vinst, vidare arbetstagare som har företagsledande eller därmed jämförhg ställning eller som omfattas av lagen (1970: 943) om arbetstid ra, ra. i husligt arbete samt slutligen arbetstagare vars anställning begränsats lUl viss tid eUer visst arbete. Vidare gäller anställningsskyddet enligt denna lag endast för arbetstagare soni kan åberopa en viss rainsta anställnings­tid hos arbetsgivaren.

För vissa särskilda yrkesgrupper gäller lagar raed bestämmelser av be­tydelse för deras anställningsskydd.

I fråga om handelsresande återfinns i lagen (1914: 45) om korarais-sion, handelsagentur och handelsresande en bestäm.melse om uppsäg­ningslid och avskedande. För sjömän ges vissa regler om skiljande från tjänsten i sjömanslagen. Lagen om arbetstid m.m. i husligt arbete inne-

Prop. 1973:129

26

håller bestämraelser ora uppsägning och avskedande av hushållsanställda, som inte är medlemmar av arbetsgivarens familj.

För statstjänsteraän återfinns bestäraraelser ora skiljande från tjänsten i statstjänstemannalagen (1965: 274). Huvuddelen av de arbetare, som före den 1 januari 1972 var anställda i statlig tjänst, har fr. o. ra. nämnda tidpunkt ställning som tjänsteraän, varför statstjänsteraannala-gen numera gäller för flertalet statligt anställda arbetstagare. Undantag härifrån gäller i stort sett endast för arbetstagare som sysselsätts i be­redskapsarbete, arkivarbete eller musikerhjälp samt arbetstagare som är lokalanslälld utom riket. Bestäramelser ora skiljande från tjänsten, mot­svarande dem som gäller enligt statstjänsteraannalagen, återfinns beträf­fande tjänsteraän med statiigt reglerade tjänster på det kommunala om­rådet i stadgan (1965: 602) ora vissa tjänstemän hos korarauner ra. fl. (kommunaltjänstemannastadgan).

Härutöver kan näranas alt viss lagstiftning finns ora förbud mot upp­sägning som sker i föreningsrättskränkande eUer annat otillbörligt syfte, t. ex. på grund av arbetstagares värnpliktstjänstgöring, havandeskap, verksamhet sora skyddsombud etc.

I övrigt regleras anställningsförhållandet för det slora flertalet arbets­tagare genom kollektivavtal, sora kan innehålla bl. a. bestämraelser om uppsägning och avskedande, om permittering, om turordning vid upp­sägning, permittering eller återanställning särat om varsel och samråd före sådan åtgärd. Tillämpningsområdet för sådana bestämmelser be­gränsas dock vanligen genom krav på viss ålder och anställningstid. Inte sällan undantas härifrån också arbetstagare med anställning för viss tid, viss säsong eller visst arbete, anstäUning som utgör bisyssla, deltids­anställning, vikarialsanställning, provanställning etc.

På det statligt lönereglerade området gäller enligt 3 § statstjänsteman­nalagen och 2 § kommunalljänsleraannalagen (1965: 275) förbud att träffa avtal ora bl. a. anställnings ingående eller upphörande. Detta innebär, alt avtal om frågor rörande arbetstagarnas anställningsskydd får träffas endast såvitt angår uppsägningstidens längd och förmåner un­der uppsägningstiden. Även för övriga delar av arbetsmarknaden kan möjligheten till reglering genom kollektivavtal vara begränsad. Sålunda är viss lagstiftning tvingande såtillvida att avtal däri inbegripet kol­lektivavtal inte får innebära sämre förmåner för arbetstagaren än vad sora följer av lagen. Till denna kategori hör 1971 års lag ora an­ställningsskydd, semesterlagen (1963: 114) och allmänna arbetstidslagen (1970: 103). 1 några fall får undantag från sådan lagstiftning dock ske genom kollektivavtal, om detta träffas på viss nivå. Enligt t. ex. semes­terlagen och allraänna arbetstidslagen skall sådant kollektivavtal på ar­betstagarsidan ha slutils eller godkänts av organisation, som enligt lagen (1936: 506) om förenings- och förhandlingsrätt är att anse såsora huvud­organisationen.

Prop. 1973:129

27

3.1.2 Uppsägning Allmänt

Ett anställningsavtals varaktighet kan besläraraas på olika sätt. Det förekommer alt anställningsavtal sluts för bestämd tid. Denna tid kan vara absolut bestämd, antingen så att en fixerad tidrymd angetts eller så alt en viss dag för anställningens upphörande fastställts. Tiden kan också vara relativt bestämd, så att anställnmgen angetts gälla under en på förhand inte närmare fixerad tidrymd, såsom en s'äsong, eUer under den tid som åtgår för utförande av ett visst arbete. Såvida annat inte av­talals mellan parterna upphör dylika tidsbestämda anställningar utan särskilda åtgärder från pariemas sida, när den avtalade tiden gått till ända eller arbetsuppgiften slutförts.

Vanligast är eraellertid att en anställning gäller tills vidare. Vardera parten kan få anställningsavtalet att upphöra genom uppsägning. Som regel gäller alt viss uppsägningstid skall iakttas innan anställningen upp­hör att gälla. Under uppsägningstiden är arbetstagaren skyldig att utföra arbete men har å andra sidan rätt till lön och andra förmåner i anställ­ningen. En uppsägning träder i kraft den dag då uppsägningstiden gått till ända, om inte annat föreskrivits eller överenskommits.

I princip kan uppsägning ske muntligen. Uppställs i kollektivavtal krav på skrifllighet, anses detta ora annat inte fraragår av avtalet innebära en ordningsföreskrift och inte ett formkrav som gör uppsäg­ningens giltighet beroende av att den skett skriftligen.

Ett anställningsavtal kan vid vissa allvarligare kontraktsbrott från ar­betstagarens sida bringas att upphöra i förlid genom avskedande, varvid eljesl gällande uppsägningstid inte behöver iakttas. Detta berörs närma­re i avsnitt 3.1.3. Ell anställningsavtal anses även i vissa särskilda fall kunna bringas att upphöra genom uppsägning i förtid, varvid som regel en viss skälig uppsägningstid skall iakttas. Ett sådant fall är när avtalet blivit avsevärt farligare eller mera tyngande än parterna utgått från. Ett annat fall utgörs av arbetsgivarens konkurs.

För statstjänstemän gäller särskUda regler ora anställningens upphö­rande. Enligt statstjänstemannalagen får tjänsteman skiljas från tjäns­ten endast av allmän dorastol eller av Kungl. Maj:t eller myndighet med stöd av bestämmelse i lagen. Förutom dora på avsättning och av­sättning i disciplinär väg är uppsägning, pensionering och försättande i disponibilitet de enda forraerna för entiedigande av statstjänstemän. Tjänsteman, som förordnals tills vidare, får skUjas från tjänsten efter uppsägning, dock endast på objektiv grund. Sådan uppsägning skaU ske skriftligen. Delta är ett formkrav, vars underlåtande raedför att uppsäg­ningen blir ogiltig.

Prop. 1973:129

28

Motsvarande bestämmelser ora anställningens upphörande gäller även för sådana kommunaltj'änstemän, beträffande vilka koraraunaltjänste-mannastadgan är tilläraplig (huvudsakligen lärare inora grundskolan och gyranasieskolan särat befattningshavare inom kyrkan).

Grunder för uppsägning

I rättspraxis har antagits, att en arbetsgivare lika väl som en ar­betstagare har rätt att fritt säga upp ett anställningsavtal som gäller tills vidare. Denna grandsats fastslogs av arbetsdomstolen i en dom år 1932 (nr 100) och har därefter bekräftats i andra domar. Den inskränk­ningen i denna s. k. fria uppsägningsrätt har emellertid ansetts gälla, att en uppsägning som strider mot lag och goda seder är ogiltig. Genora be­stämmelser i kollektivavtal samt i vissa lagar har arbetsgivarens rätt att fritt säga upp en tillsvidareanställning även begränsats under årens lopp. I förarbetena till 1971 års lag om anställningsskydd har vidare uttalats, att genora tUlkorasten av denna lag särskilt bestämmelsen om rätt till återanställning ytterligare en omständighet tillkomrait som i hög grad borde vara ägnad att påverka rättsutvecklingen i riktning bort från grundsatsen om arbetsgivarens fria uppsägningsrätt (prop. 1971: 107 s. 118).

I några lagar återfinns regler om förbud mot uppsägning som sker i vissa syfien. Enligt lagen om förenings- och förhandlingsrätt får upp­sägning av arbetstagare inle ske i föreningsrättskränkande syfte. Lagen (1939: 727, ändrad senast 1966: 421) ora förbud mot arbetstagares av­skedande med anledning av värnpliktstjänstgöring m. ra", innebär, att ar­betstagare i princip inte får skiljas från sin anställning på den grund alt han har att fullgöra vämpliktstjänstgöring. Motsvarande gäller i fråga om reservofficerare och den som tjänstgör inom krigsmakten enligt visst frivilligt åtagande. Lagen (1945: 844) om förbud mot arbetstagares av­skedande i anledning av äktenskap eller havandeskap m. ra. innehåller ett generellt förbud raot att säga upp arbetstagare därför att denne har slutit trolovning eller ingått äktenskap. Kvinnlig arbetstagare, som sedan minst ett år har stadigvarande anställning hos arbetsgivaren, får inte heller sägas upp på den grund att hon blivit havande eller fött barn. Därutöver gäller att arbetstagare, som sedan minst ett år haft stadig­varande anställning hos arbetsgivaren, inle får sägas upp på den grund att hon i samband med havandeskap eller .barnsbörd har avhållit sig från att arbeta under skälig tid, högst sex raånader. I en tUl riksdagen nyligen framlagd proposition (prop. 1973: 47) har uppsägningsförbud föreslagits gälla även under den längre tid under vilken föräldrapenning ulgår till henne. Vidare föreslås ett motsvarande uppsägningsförbud gälla då arbetstagare avhåller sig från all arbeta i samband med alt han i sitt hem mottager barn såsom fosterbarn eller adoptivbarn. Enligt arbetarskydds-

Prop. 1973:129

29

lagen (1949: 1) får arbetstagare inte på den grund att han utsetts tUl skyddsombud eller i anledning av hans verksamhet som skyddsombud skiljas från anstäUningen. Vissa ändringar har på denna punkt föresla­gils i prop. 1973: 130. Enligt lagen (1971: 202) om vissa åtgärder för att främja sysselsättning av äldre arbetstagare på den öppna marknaden (1971 års sysselsättningslag) tUlkommer ett motsvarande skydd även den som av arbetstagarorganisation utsetts att företräda organisation i frågor enligt lagen.

Såsora tidigare nämnts är arbetsgivarens fria uppsägningsrätt ofta be­gränsad genora bestämmelser i kollektivavtal.

För flertalet arbetare i privat verksamhet regleras förutsättningarna för uppsägning i huvudavtalet mellan SAF och LO, vilket antagits sora kollektivavtal raellan branscliförbunden å örase sidor raed undantag för byggnads- och transportfacken. Enligt avtalet kan tvist ora uppsägning, som skett på grund av enskUd arbetstagares förhållande, prövas av skil­jenärand (arbetsraarknadsnäranden), om arbetstagaren har en samman­hängande anställningstid av rainst nio månader vid företaget och upp­nått 18 års ålder. Om uppsägningen finnes inte ha varit sakligt grundad kan näranden utdöraa skadestånd. I avtalet regleras dock inte vad sora skall anses utgöra saklig grund för uppsägning. Tvist om uppsägning av annan anledning än enskild arbetstagares förhållande, dvs. på grund av arbetsbrist, kan hänskjutas till arbetsraarknadsnäranden för ullålande. Näranden fungerar då inle sora skiljenämnd, och dess utiåtande har en­dast karaktären av en rekommendation. Näranden har i dessa fall alt ut­föra en läraplighets- och billighetsprövning. I första hand är de berörda arbetstagarnas skicklighet avgörande. Då valet står mellan arbetstagare med lika skicklighet och läraplighet, skall avgörandet träffas med hän­syn till anställningstidens längd och särskilt stor försörjningsbörda (se avsnitt 3.1.5).

De flesta branschavtal inom SAF-LO-orarådet innehåller utöver en hänvisning tUl huvudavlalet eller lill företagsnämndsavtalet raellan dessa parter vilket innehåller motsvarande bestäraraelser inte några andra regler som inskränker arbetsgivarens rätt att säga upp arbetsta­gare. I några avtal föreskrivs dock rätt för arbetstagare att återinträda i arbetet efter sjukdom eller värnpliktstjänstgöring.

Utanför SAF-LO-området gäller regler sora i allt väsentligt över­ensstäraraer raed regleringen på sagda område. Det förekoraraer dock kollektivavtal som garanterar ett mera långtgående anställningsskydd än sora följer av huvudavtalet raellan SAF och LO. Sålunda föreskrivs ibland att uppsägning får ske endast vid bevislig misskötsamhet eller ar­betsbrist samt att i händelse av arbetsbrist den sora anställts sist skall sä­gas upp först. Några avtal innehåller bestäraraelser om ytterligare skydd för äldre arbetstagare med lång anstäUningslid.

Prop. 1973:129

30

För tjänstemän i privat verksamhet gäUer på grund av huvudavlal mellan SAF och respektive tjänstemannaförbund (SIF, SALF resp. HTF) bestäramelser om uppsägning som i huvudsak motsvarar de nyss redovisade bestämmelserna i huvudavtalet meUan SAF och LO. I stället för arbetsmarknadsnämnden fungerar enligt dessa avtal tjänstemark­nadsnämnden, arbelsledarnämnden resp. SAF-HTF-nämnden. Även utanför SAF-området regleras vanUgen förutsättningarna för uppsägning i huvudavlal eller, om sådant saknas, i företagsnämndsavtal eller kollek­tivavtal om allmänna anställningsvillkor. Regleringen följer de nyss­nämnda huvudavlalen med endast obetydliga avvikelser.

Enligt en mellan SAF särat SIF, SALF och CF i januari 1973 träffad s, k. trygghetsöverenskommelse bör uppsägning av tjänsteman inte ske förrän alla riraliga raöjligheter till omplacering (i förekommande fall ef­ter utbildning) prövats, varvid AMS' möjligheter att medverka skall så långt möjligt utnyttjas. Trygghetsöverenskomraelsen medför vidare ett förstärkt uppsägningsskydd för tjänstemän som uppnått 55 år och har tio anställningsår. Blir sådan tjänsteman övertalig och kan han bedömas ha speciella svårigheter att få ny godtagbar anställning, bör uppsägning inte ske förrän alla möjligheter prövats att bereda honora fortsatt an­ställning inom förelaget. Tilltänkt sådan uppsägning skall vidare av ar­betsgivaren anmälas tUl ett centralt organ, benämnt trygghetsrådet, och uppsägningen får inte verkställas förrän trygghetsrådet avgett utlåtande i frågan. Även uppsägning av tjänsteman som fyllt 50 år och har tio an­ställningsår kan, om tjänstemannen bedöms ha speciella svårigheter att få ny godtagbar anställning, av tjänstemannaparlen anmälas tUl trygg­hetsrådet för utlåtande i frågan.

Inom de statliga bolagen gäller för flertalet arbetstagare bestämmelser i stort sett motsvarande dem som vunnit insteg på den privata sektorn. För tjänstemän som uppnått 55 års ålder och har tio anställningsår med­för ett meUan SFO samt SIF, SALF och CF i maj 1972 träffat s. k. trygghetsavtal ett ännu starkare anställningsskydd än som gäller enligt den raotsvarande Irygghetsöverenskoraraelsen på den privata sektorn. Ora sådan tjänsteraän bedöras ha specieUa svårigheter alt få ny godtag­bar anställning får han över huvud taget inte sägas upp på grund av ar­betsbrist förrän alla möjligheter prövats att bereda honom fortsatt an­ställning inom företaget eller inom avtalets giltighetsoraråde i övrigt. Uppsägning får i dessa fall inte verkställas förrän den godkänts av trygghetsrådet för statsägda bolag.

Bestäramelser om uppsägningsgrunder har för statiiga tjänstemän meddelats i statstjänstemannalagen. Statstjänsteraän som anställts med fullmakt, konstitutorial eller förordnande på bestärad tid får inte sägas upp. Uppsägnuig av tjänsteraän raed förordnande tUls vidare får ske en­dast om tjansteraannen visat bristande lämplighet för tjänsten eUer om

Prop.1973:129

31

det finns anledning att dra in tjänsten eller uppsägningen av annat skäl är påkallad från allmän synpunkt. Tjänsteman som förordnats tills vidare för tUlfällig anställning kan dock skiljas från tjänsten med omedelbar verkan, om anställningen inte varat raer än tre månader i följd.

Beträffande arbetare i kommunal verksamhet gäller i princip, att upp­sägning inte får ske med mindre objektivt godtagbart skäl föreligger. I kollektivavtal mellan Svenska komraunförbundet och Svenska korarau­nalarbelareförbundet (ABK/ABDK 70) finns vidare bestämraelser om att vid arbetsbrist den arbetstagare inora den berörda yrkesgruppen och inora kollektivavlalsområdet, som har den kortaste sararaanlagda an­ställningstiden hos kommunen, skall sägas upp först. Kommunen är skyldig att söka bereda sådan uppsagd arbetstagare annat arbete inom samma eller annat förvaltningsområde.

I fråga ora koramunaltjänstemän gäller enligt kollektivavtal (ABT 70 och LABT 70) som princip, att uppsägning får ske endast om saklig grund därtill föreligger. Detta skydd inträder dock först efter sex raåna­ders sararaanhängande anställning. För kommunaltjänstemän, beträf­fande vilka koraraunaltjänsteraannastadgan är tillämplig, gäller särskilda författningsbestäraraelser sora motsvarar reglerna för slatsljänsleraän.

I kollektivavtal föreskrivs ibland att uppsägning får ske endast om saklig grund eller objektivt godtagbara skäl föreligger. Turordnings­klausuler, Som inle direkt anger att uppsägning får ske endast av vissa skäl utan i stället går ut på att viss lurordning skall iakttas vid uppsäg­ning p4

grund av arbetsbrist, har, då uppsägning skett utan att ha sin grund i arbetsbrist, ansetts innebära att objektivt godtagbar anledning krävs för uppsägning av en företrädesberättigad arbetstagare. I regel innehåller kollektivavtalen inte någon bestämning eUer exemplifiering av begreppen "saklig grund" eller "objektiva skäl". Vad som inryms i dessa begrepp har närmare fått klarläggas i rättspraxis.

En jämförelse mellan olika rättsfall försvåras av individuella olikhe­ter avtalen emellan och även av den utveckling som skett beträffande principen om arbetsgivarens fria uppsägningsrätl. I rätlslillärapningen framträder dock vissa huvudlinjer.

Arbetsbrist har erkänts som en godtagbar grund för uppsägning. En av ekonomiska skäl betingad omläggning av driften har också godtagits som grund för uppsägning. En prövning sker dock av att uppsägningen inte i själva verket har sin grund i andra omständigheter än arbetsbrist. Arbetsgivarens rätt alt fritt välja vilka sora skall sägas upp i en arbets­bristsituation begränsas vidare ofta genom särskUda turordningsklausu­ler (se avsnitt 3.1.5).

Den omständigheten att en arbetstagare av sjukdom är förhindrad att förrätta sin tjänst har när saklig grund krävts för uppsägning an­setts inle i och för sig kunna åberopas som saklig gmnd, åtminstone om

Prop. 1973:129

32

sjukdomen inte är obotlig. Inte heller torde upprepade akuta sjukdoms­fall, som inte har sin grund i ett och samma förhållande, kunna åbero­pas i sådant syfte. Saklig grund torde dock anses föreligga, om arbetsta­garens allmänna hälsotUlstånd är sådant att han inte har de fysiska kva­lifikationer, som måste anses erforderliga för arbetsuppgiftema, samt han av denna anledning inte längre kan anses lämplig för yrket. En be­gränsning av uppsägningsrätlen i dessa fall kan dock följa av att arbets­givaren åtagit sig att utge sjukpension. Rätten till pension har näraligen ansetts inte kunna sättas ur spel genom att arbetstagaren skiljs från tjänsten på grund av sjukdom. När sjukdom inte utgör giltig uppsäg-ningsgmnd får arbetsgivaren inte heUer som grund för uppsägning åbe­ropa förseelser, vilka i och för sig är av beskaffenhet att berättiga tiU uppsägning men som kan antagas bottna i sjukdomen.

När arbetsgivaren varit skyldig alt tUlärapa viss turordning vid arbets­brist har den omständigheten, att arbetstagaren på grund av hög ålder inte har full arbetsförmåga, ansetts utgöra ett objektivt godtagbart skäl för uppsägning. Dock torde för uppsägningsrätt i ett dylikt fall Icrävas, att arbetstagarens duglighet och användbarhet understiger genomsnittet i en grad som för arbetsgivaren medför påtagUg olägenhet. Även i övrigt har bristande duglighet och användbarhet i sådan utsträckning som nu nämnts ansetts utgöra saklig gmnd för uppsägning. Arbetsgivaren torde dock inte kunna åberopa övergående brister på grund av arbetstagarens oerfarenhet.

Andra fall av bristande lämplighet (såsom onykterhet i tjänsten, or­dervägran, misshandel av arbetsgivare eller förman särat annat olärap­ligt uppträdande mot arbetsledningen, brott mot arbetsgivaren, oärlighet och konkurrerande verksamhet) torde vanligen utgöra saklig grund för uppsägning i den mån inte rätt tiU omedelbart avskedande föreUgger (se därom avsnitt 3.1.3). Olovlig utevaro från arbete och saraarbetssvårighe­ter mellan en arbetstagare och arbetsgivaren eller arbetskamrater torde i allmänhet utgöra saklig gmnd för uppsägning. För rätt till uppsägning i dylika fall har dock ibland fordrats att arbetgivaren raed kraft ingripit mot arbetstagaren innan han skridit till uppsägning.

För att en uppsägningsanledning inte skall förfalla måste uppsäg­ningen komma någorlunda snart. Arbetsgivaren torde inte ha möjlighet att såsom gmnd för uppsägning åberopa en försumraelse, om han inte tidigare reagerat raot försuraraelser av samma slag.

En mer utförlig redovisning av rättspraxis finns i betänkandet (s. 102 ff).

Prop. 1973:129

33

Uppsägningstid

Uppsägningstiden regleras oftast genom avtal. För vissa arbetslagar-kategorier gäller emellertid regler om uppsägningstid i särskild lagstiftning. Enligt 1971 års lag ora anstäUningsskydd gäUer, att arbetstagare som varit anställd minst 24 månader under de tre senaste åren äger åtnjuta en uppsägningstid av ramst två raånader ora han fyllt 45 år, rainst fyra månader ora han fyUt 50 år och rainst sex raånader om han fyllt 55 år. Reglerna är tvingande till arbetstagarens förmån. Enligt lagen om kommission, handelsagentur och handelsresande upphör han­delsresandes anställning att gälla med utgången av tredje kalendermåna­den efter den, då uppsägning skedde från någondera sidan, såvitt annat inte följer av avtal, handelsbmk eller annan sedvänja. Komraissionslag-stiftningssakkunniga har i betänkandet SOU 1970: 69 föreslagit den änd­ringen, att uppsägningstiden efter sex raånaders anställnmg skall vara minst den i lagen tidigare angivna samt att avtalsvillkor, varigenom han­delsresandens rätt begränsas, skall vara utan verkan. I lagen om arbets­tid ra. ra. i husligt arbete föreskrivs en ömsesidig uppsägningstid av 14 dagar, om annat inte avtalats.

Om arbetsgivaren försätts i konkurs anses konkursboet kurma säga upp anställningsavtalen att upphöra efter sk'älig tid oberoende av vilken uppsägningstid sora är avtalad.

För det stora flertalet arbetstagare finns regler om uppsägningstiden i kollektivavtal. För praktikanter, provanställda, vikarier samt ar­betstagare anställda för viss tid, viss säsong eUer visst arbete gäller dock vanligtvis ingen uppsägningstid. Undantag förekomraer dock, exempel­vis inom jordbruket och byggnadsindustrin.

På gmnd av en rekoraraendation som SAF och LO år 1964 utfärdat lill sina förbund gäller för flertalet arbetare i privat verksamhet en ömsesidig uppsägningstid av 14 dagar efter nio månaders anstäUning (vid kortare anställning utgör uppsägningstiden i allmänhet sju dagar för såväl arbetsgivaren som arbetstagaren). För vissa arbetare (t. ex. inom byggnadsämnesindustrin och bulikspersonalen inom handeln) gäUer dock längre uppsägningstider, varierande meUan tre veckor och tre må­nader.

Inom byggnads- och anläggningsindustrin, där huvudparten av arbe­tama anställs för ett byggnadsobjekt eller en ackordsperiod, gäller minst 14 dagars uppsägningstid. Vid ackordsarbete skall uppsägningen vara verkstäUd så att anställningen upphör vid ackordsperiodens slut. Annars fortsätter anställningen över närmast följande ackordsperiod.

Även på oraråden, där arbetsgivaren står utanför SAF, tUlämpas van­ligen regler motsvarande dem som nu genomgåtts.

I fråga om tjänstemän i privat verksamhet föreligger något olika be­stämraelser inora olika avtalsoraråden. Enligt det vägledande avtalet,

3    Riksdagen 1973.1 saml Nr 129

Prop. 1973:129

34

nämligen kollektivavtalet för tjänstemännen inom verkstadsindustrin, gäller skilda regler för arbetsledare och övriga tjänsteraän. Beträffande arbetsledare gäller en örasesidig uppsägningstid av två raånader, ora ar­betstagaren har raindre än två års anställning, och tre månader, ora ar­betstagaren har rainst två anställningsår. Vid uppsägning från arbetsgi­varens sida förlängs uppsägningstiden ytterligare tiU fyra raånader vid fem års anställning och tiU sex månader vid tio års anställning. För öv­riga tjänstemän varierar uppsägningstiden efter ålder, lön och anstäU­ningslid. Före 23 års ålder gäller en månads ömsesidig uppsägningstid. För tjänstemän med en månadslön, f. n. understigande för raän 2 875 kr. och för kvinnor 2 765 kr., gäller efler fem års anställning en örasesi­dig uppsägningstid av två raånader. Vid uppsägning från arbetsgivarens sida förlängs denna lid efler tio års anstäUning till tre raånader. För tjänstemän med högre raånadslön gäller en örasesidig uppsägningstid av tvä raånader vid mindre än tre års anstäUning och av tre månader i övriga fall. Vid uppsägning från arbetsgivarens sida förlängs dock uppsägningstiden till fyra månader efter sex års anstäUning, till fem niånader efler nio års anställning och till sex raånader efler tolv års anställning.

Enligt trygghetsavtalet raellan SAF särat SIF, SALF och CF skall vid uppsägning på grund av driftsinskränkning de enligt avtalen om aU­männa tjänstevillkor gällande uppsägningstiderna förlängas med sex raå­nader för tjänsteman, som uppnått 55 års ålder och har en anställnings­tid av tio år.

För arbetare inom de statliga bolagen gäller i stort sell samma upp­sägningstider som på SAFLO-området.

Enligt ett mellan SFO samt SIF, SALF och CF träffat avtal om all­männa anställningsvUlkor för tjänstemän inom statliga bolag anslutna till SFO, vilket avtal antagits av flertalet bolag, gäller för tjänsteman un­der 23 år cn raånads ömsesidig uppsägningstid. I övrigt gäller vid upp­sägning frän arbetsgivarens sida en uppsägningstid, som varierar mellan en månad t. o. ra. två års anställning och sex månader efter tio års an­ställning. Vid uppsägning från tjänstemannens sida varierar uppsägnings­tiden mellan en månad vid mindre än fyra års anställning och tre måna­der vid mera än tio års anställning. Arbetsgivaren kan dock raedge att anställningen upphör före uppsägningstidens utgång. Enligt det s. k. trygghetsavtalet mellan nyssnämnda parter skall vid uppsägning från ar­betsgivarens sida på grund av driftsinskränkning de tidigare nämnda uppsägningstiderna förlängas med två månader för tjänsteman, som upp­nått 40 års ålder och varit anställd fem år vid företaget, samt med fyra resp. sex månader för tjänsteman, som uppnått 50 resp. 55 års ålder och har en anställnmgslid av tio år.

För statstjänsteraän finns regler om uppsägningstid i det aUmänna av­löningsavtalet för statliga och vissa andra tjänstemän (AST) och i avlö-

Prop. 1973:129

35

ningsavtalet för s. k. R-tjänslemän (AST-R). Sistnämnda avtal är till-lämpligt på extra ordinarie och extra tjänsteraän med s. k. R-tjänster, dvs. i huvudsak flertalet av de arbetstagare sora före den 1 januari 1972 hade anställning sora arbetare. Enligt detla avtal utgör uppsägningstiden för extra ordinarie tjänsteraän tre månader vid uppsägning från arbets­givarens sida och en månad vid uppsägning från tjänstemannens sida, medan för extra tjänstemän gäUer en ömsesidig uppsägningstid av en månad. AST gäller för bl. a. statstjänsteraän med ordinarie, extra ordi­narie och extra tjänst. Enligt avtalet skall tjänsteman, sora tiUsatls ge­nora fullmakt eller konstitutorial och alltså inte kan skiljas från tjänsten genom uppsägning, iaktta sex raånaders uppsägningstid om han själv viU säga upp sig. För tjänsteman som anstäUts med förordnande tills vidare gäller vid ordinarie anställning sex månaders ömsesidig uppsägningstid, vid extra ordinarie anställning en uppsägningstid av tre månader för ar­betsgivaren och en månad för tjänstemannen samt vid extra anställning en månads ömsesidig uppsägningstid. Arbetsgivaren kan dock raedge att anställningen upphör utan alt tjänstemannen behöver iaktta någon upp­sägningstid.

För arbetare i komraunal verksarahet gäller enligt kollektivavtal mel­lan Svenska kommunförbundet och Svenska kommunalarbetareförbun­det (ABK/ABKD 70) en ömsesidig uppsägningstid av 30 dagar, om ar­betaren har minst ett års anställningslid i pågående anställning efter fyllda 18 år, samt 14 dagar i övriga faU. Enligt kollektivavtal mellan Svenska landstingsförbundet och Svenska kommunalarbetareförbundet (LABK 70) gäller för bl. a. arbetare, som har fortlöpande regelbunden heltidstjänstgöring och är anställd tills vidare, en ömsesidig uppsäg­ningstid av en raånad. Ora anställningen varat minst ett år skall arbets­givaren iaktta en uppsägningslid av tre månader. Har arbetstagaren varit anställd hos arbetsgivaren under minst 15 år eUer, om han fyllt 40 år, under minst tio år, äger arbetstagaren dock åtnjuta en uppsägnings­tid av ett år, ifall uppsägningen föranleds av organisatoriska skäl.

För kom.munaltjänstemän, som har fortlöpande regelbunden heltids­tjänstgöring och är anställda tills vidare, gäller enligt kollektivavtal (ABT 70 och LABT 70) vid uppsägning från arbetsgivarens sida i regel en uppsägningslid av en månad vid raindre än ett års anstäUning särat sex raånader när anställningen varat längre än ett år. Sker uppsägningen på grund av att förvaltningsorganisationen ändrats eller alt arbetsupp­gifterna upphört förlängs uppsägningstiden tiU ett år under samma för­utsättningar som gäller enligt ABK/ABKD 70 och LABK 70. Vid upp­sägning från tjänstemannens sida gäller en uppsägningstid av en raå­nad vid raindre än ett års anställning och tre raånader ora anställningen varat längre. Arbetsgivaren kan dock raedge förkortning av uppsäg­ningstiden. För tjänstemän sora exerapelvis är tiraavlönade eller tillfäl­ligt anställda gäller en örasesidig uppsägningstid av en månad. Vissa

Prop. 1973:129

36

tjänsteraän faller utanför den nämnda avtalsregleringen. För vissa tjäns­temän inom specialreglerade komraunala verksamhetsområden (främst befattningshavare på skolområdet och inora kyrkan) gäller sålunda samma regler sora för statstjänsteraän.

Det ekonomiska skyddet vid uppsägning

Enligt svensk rätt har arbetstagaren inle någon rätt till arbetsplatsen i den raeningen att han kan påfordra att ulföra arbete under uppsägnings­tiden. Däremot kan lön utgå även ora arbete inte utförs under uppsäg­ningstiden.

I 1971 års lag ora anställnmgsskydd föreskrivs att sådan arbetstagare över 45 år, på vilken lagen är tillämplig, har rätt till lön under uppsäg­ningstiden även ora arbetsgivaren inte kan erbjuda honora arbete. Detta gäller således även ora arbetstagaren blir uppsagd under lid då han är permilterad utan lön. Från uppsägnmgslönen får arbetsgivaren dock av­räkna inkomst, som arbetslagaren under den tid lönen avser förvärvat eller uppenbarligen borde ha kunnat förvärva i annan anställning, ge­nom uppdrag eller genom egen förvärvsverksamhet. Arbetsgivaren får också avräkna utbildningsbidrag enligt arbetsmarknadskungörelsen och ålderspension enligt lagen (1962: 381) om allraän försäkring, i den raån förmånen avser samma tid som lönen samt arbetstagaren blivit berät­tigad till föraiånen efter uppsägningen. I lagen regleras hur lönen skall beräknas för tid då arbetsgivaren inte kan erbjuda arbete. Regleringen innebär i huvudsak att lönen skall beräknas sora om arbetstagaren i stäl­let hade semester och varit berättigad till semesterlön.

Om arbetsgivaren försätts i konkurs anses som förut nämnts konkurs­boet ha rätt alt säga upp anställningsavtalet att upphöra efter skälig tid, oberoende av vilken uppsägningslid sora är avtalad. Enligt förmånsrätls­lagen (1970: 979, ändrad senast 1971: 1043) följer allmän förmånsrätt med arbetstagares fordran på lön eUer ersättning under skälig uppsäg­ningstid, högst sex månader. Förmånsrätt föreligger dock endast i den mån lönen eller ersättningen överstiger inkomst sora arbetstagaren un­der lid, som lönen eller ersättningen avser, förvärvat eller uppenbarligen borde ha kunnat förvärva i annan anställning, genom uppdrag eller ge­nom egen förvärvsverksamhet. Vad sora är skälig uppsägningstid får be­döraas med hänsyn bl. a. till anställningens längd och art. Ora uppsäg­ningstid är föreskriven i anställningsavtalet eller i kollektivavtal torde den tiden godtas även i konkurs, ora inte särskilda skäl talar raot det. Uppsägningstiden torde vidare inte kunna bestämmas så, att den blir kortare än vad som följer av en för arbetstagaren gäUande lagstiftning om uppsägningstidens längd (se prop. 1971: 107 s. 60). Enligt lagen (1970: 741, ändrad senast 1971: 1046) om statiig lönegaranti vid konkurs tryggas arbetstagares förmånsberättigade lönefordringar genom en stat-

Prop. 1973:129

37

lig garanti. Garantin utgör maximalt fem gånger basbeloppet enUgt la­gen om allm.än försäkring. Basbeloppet uppgår f. n. till 7 600 kr.

En avtalsbestämmelse ora uppsägningslid har i arbetsdorastolens prax­is antagits ha den principiella innebörden att arbetstagaren har rätt till lön under uppsägningstiden, även om arbete då inte kan erbjudas. Rät­ten till lön under uppsägningstid är emeUertid enligt praxis inte obegrän­sad. En förutsättning härför är för det första, att arbetstagaren kunnat utföra arbete under uppsägningstiden. Arbetstagare som på grund av sjukdom inte kan utföra arbete har således inle rätt tUl lön under upp­sägningstiden. Vidare har arbetsgivaren om annat inte följer av avta­let rätt att vid utgivande av lön för uppsägningstiden avräloia belopp sora svarar raot den arbetsinkomst arbetstagaren har uppburit på annat håll. Sådan avräkning kan ske även om arbetstagaren inte har tagit an­nat arbete men utan svårighet hade kunnat skaffa sig arbete.

Rätten till lön under uppsägningstid är vidare beroende av om arbets­givaren är skyldig att under uppsägningstiden tillhandahålla den upp­sagde arbetstagaren arbete under full arbetstid (jfr avsnitt 3.1.4). Det an­ses eraellertid åligga arbetsgivaren att vid arbetsbrist planera sina upp­sägningar i god tid, så att tUlfälle till arbete kan beredas de anstäUda un­der uppsägningstiden. Underlåter arbetsgivaren detta kan han bli skyldig att hålla de uppsagda arbetstagarna skadeslösa i den raån de blir utan arbetsinkomst under uppsägningstiden. Det är dock möjUgt alt ett un­danlag från rätten till lön under uppsägningstid gäller i det fall att upp­sägningen föranleds av ett driftsavbrott sora arbetsgivaren inle rimligen kunnat förutse (s. k. force majeure). På den offentliga sektorn gäller dock inte något sådant undantag, och även beträffande tjänstemän i pri­vat verksamhet torde den ordningen i regel tiUämpas att lön utbetalas, även ora tjänstemannen till följd av force majeure inte kan sysselsättas under uppsägningstiden.

För vissa äldre arbetstagare med lång anställningstid, som sagts upp huvudsakligen på grund av personalinskränkning, gäller alt de utöver uppsägningslönen har rätt till avgångsvederlag enligt de syslera härför, som inrättats för arbetare i privat verksamhet på grund av överenskom­melse mellan SAF och LO (AGB-systemet), för tjänstemän i privat verksamhet på grund av överenskommelser mellan dels SAF samt SIF, SALF och CF, dels SAF och HTF/SALF (AGE-systemel) samt för tjänstemän i statliga bolag på grund av trygghetsavtalet mellan SFO samt SIF, SALF och CF (SFO-AGE-systemel). Även statstjänstemän, som blir övertaliga och av denna anledning entledigas från anställning utan alt erbjudas annan offentlig anställning som han skäligen bort godta, har enligt ett raellan statens avtalsverk och de statsanställdas hu­vudorganisationer i deceraber 1972 träffat avtal rätt till avgångsvederlag på villkor likartade dem som gäller enligt AGB-systemet. På det kom-

Prop. 1973:129

38

munala området saknas eraellertid egentlig raotsvarighet till avgångsve­derlag enligt nu angivna system.

Enligt de båda trygghetsöverenskoraraelserna för tjänstemän i privat verksamhet och i statliga bolag kan viss ersättning utgå, när uppsäg­ning sker av övertalig tjänsteman som uppnått 50 eller, beträffande tjänstemän i statliga bolag, 55 års ålder och som har tio anställningsår samt kan bedöraas ha speciella svårigheter att få ny godtagbar anställ­ning. Vidare kan statstjänstemän enligt det förut nämnda, i deceraber 1972 träffade avtalet tUlerkännas viss årlig ersättning i stället för av­gångsvederlag.

3.1.3 Avskedande

Såsom tidigare nämnts kan ett anstäUningsavtal i allmänhet hävas vid allvarligare kontraktsbrott från motpartens sida. Detta innebär i fråga om en anställning som gäller tills vidare, alt eljest gällande uppsägnings­tid inte behöver iakttas, och beträffande en anställning som gäller för bestämd tid, att anställningen upphör innan denna tid gått till ända. Hävs anställningsavtalet av arbetsgivaren, kallas åtgärden vanligen av­skedande.

Bestämmelser om grunder för avskedande finns i några av de fö r-fattningar, sora reglerar anställningsförhållandet för vissa arbets-lagarkalegorier.

Enligt 1971 års lag om anstäUningsskydd behöver en arbetsgivare inte iaktta den i lagen föreskrivna uppsägningstiden, om arbetstagaren i vä­sentlig mån åsidosätter sina skyldigheter mot arbetsgivaren. I förarbe­tena till lagen framhålls att en preciserad reglering av de situationer, då omedelbart avskedande kan ske, är svår att genomföra, eftersom förhål­landena kan växla beroende på bland annat tjänstens art och förseelsens natur. Som exempel på sådana grova avtalsbrott sora ofta kan utgöra grund för avskedande närans stöld på arbetsplatsen, förskingring av an­förtrodda medel och onykterhet i tjänsten. En liknande bestämmelse tinns i lagen om arbetstid m. m. i husligt arbete. Som gmnd för avske­dande får enligt de nu nämnda lagarna inle åberopas enbart förhåUande som arbetsgivaren känt till viss tid enligt 1971 års lag om anställ­ningsskydd mer än en månad före beslutet om avskedande.

Som förut närants får enligt statstjänstemannalagen en statstjänste­man skiljas från tjänsten endast av aUmän domstol eller av Kungl. Maj:t eller myndighet med stöd av bestämmelse i lagen. AUa statstjänstemän med ämbetsansvar kan dömas till avsättning enligt brottsbalken såsom påföljd för de särskilda ämbetsbrotten tjänstemissbruk, tagande av muta, brott mot tystnadsplikt och tjänstefel. Avsättning innebär förlust av befattningen och förmåner sora åtföljer denna, ora inte annat är sär­skilt stadgat i fråga om viss rättighet eller förmån. Till avsättning kan

Prop. 1973:129

39

även dömas såsom påföljd för annat brott, om tjänstemannen därige­nom visat sig uppenbarligen inte vara skickad att inneha sin befattning. Är för brottet inte stadgat fängelse i två år eller därutöver får avsättning dock inte ådömas annat än om tjänstens särskilda beskaffenhet kräver det. Med undantag för fullraaktshavare och vissa högre icke ordinarie doraare och chefstjänsteraän i förvaltningen kan vidare enligt bestäm­melser i statstjänstemannalagen samtliga statstjänsteraän skUjas från tjänsten genom myndighels beslut om avsättning sora discipUnstraff. Avsättning i disciplinär ordning kan ske ora tjänstemannen genora fel eller försummelse åsidosätter tjänsteåliggande, dock endast om tjänste­mannen gjort sig skyldig till svårare fel eller inte låtit sig rätta av tidi­gare bestraffning. Området för disciplinansvaret är inskränkt genom att vissa av de särskilda ämbetsbrotten samt grövre allmänna brott inte skall föranleda disciplinär bestraffning utan i stäUet anmälas tiU åtal.

Enligt kommunaltjänsteraannastadgan gäller i sak samma regler om åtal och disciplinär bestraffning sora upptagits i statstjänsteraannalagen. För de kommunaltjänstemän, vilka inte omfattas av denna stadga, finns inte någon motsvarande författningsreglering. De är däremot i likhet med övriga ämbetsmän i princip underkastade brottsbalkens regler om avsättning i vissa fall som påföljd för ämbetsbrott.

För innehavare av prästerlig befattning gäller vissa särskilda bestäm­melser om skiljande från prästämbetet i lagen (1936: 567) om domkapi­tel.

Ämbetsansvarskommittén har i sitt slutbetänkande (SOU 1972: 1) Ämbetsansvaret 

II 

föreslagit en genomgripande reformering av den of­fentiiga tjänstemannarättens sanktionssyslem. Med beaktande av att viss särreglering anses nödvändig för att tillgodose medborgarnas intresse av att offentliga funktioner utan ovidkommande hänsyn fullgörs på ett rik­tigt sätt har kommittén strävat efter att åstadkomma ett närmande mel­lan den offentliga och den privata arbetsmarknadens regelsystem. De särskilda ämbetsstraffen föreslås bli avskaffade och ersatta raed ett dis­ciplinansvar. Enligt koramitténs förslag skall tjänsteman kunna avske­das, om han begått brottslig gärning varigenom han visar sig uppenbarli­gen inte vara skickad att inneha sin tj'änst. Detsamma skall gäUa, ora tjansteraannen annorledes än genom brott gjort sig skyldig till grovt åsi-dos'ätlande av tjänsteåliggande på sådant sätt att han därigenom visat sig uppenbarligen inte vara skickad att inneha sin tjänst. Avsked skall också kunna äga rum om tjänstemannen annorledes än genom brott uppre­pade gånger åsidosatt tjänsteåliggande såvida discipUnpåföljd, dvs. var­ning eller penningplikt, ålagts honora under de två senaste åren och han visat sig upppenbarligen inte vara skickad att inneha sin tjänst. Beslut ora avskedande skall enligt förslaget kunna prövas av dorastol (arbets­domstolen resp. allmän domstol). Sådant beslut skall inte kunna verk­stäUas förrän det har vunnit laga kraft.

Prop. 1973:129

40

Kollektivavtalen innehåUer vanligen en reglering av förut­sättningarna för avskedande. För arbetare i privat verksamhet är dessa förutsättningar i allm"änhet angivna i branschavtalen. Därvid föreskrivs oftast, att grövre eller upprepade brott raot avtalet eUer mot vissa i regel utförligt angivna ordnings- och säkerhetsföreskrifter kan raedföra avske­dande. Vissa avtal föreskriver i stället att avskedande kan ske vid upp-såtiig eller grovt vårdslös skadegörelse på sak eller person, oärlighet el­ler bristande nykterhet i tjänsten, vägran att lyda förraans order och upprepad olovlig utevaro. Avskedande kan enligt flera avtal även komma i fråga vid upprepade mindre förseelser. Bestäraraelser ora av­skedande saknas emellertid helt inom några av de största avtalsområ­dena, exempelvis inom metall-, byggnads- och anläggningsfacken.

Beträffande tjänstemän i privat verksamhet gäUer att en tj'änsteman kan avskedas, om han begått brott av aUvarlig karaktär eUer ora han i tjänsten begått lagstridig handling eller visat grov försumlighet eller grov oskicklighet eller eljest väsentligen åsidosatt sina skyldigheter mot arbetsgivaren.

För arbetare och tjänsteraän i statliga bolag gäller besfämmelser om avskedande av i sak samraa innehåll som motsvarande bestäraraelser i kollektivavtalen på den privata sektorn.

För statstjänsteraän regleras såsora tidigare närants förutsättningarna för skiljande från tjänsten genora tvingande bestämraelser i statstjänste­raannalagen. Kollektivavtalsbestämmelser om avskedande saknas alltså. Motsvarande gäller för komraunaltjänsteraän raed statligt reglerade tjänster.

På det kommunala området gäller i övrigt att avskedande kan ske, om arbetstagare inom två år efter varning eller suspension i disciplinär ordning åter gör sig skyldig till fel eller försummelse i tjänsten eller om arbetstagaren eljest visar sig uppenbart olämplig för fortsatt anställning. Innan beslut om avskedande meddelas skall undersökas om det är möj­ligt och lämpligt all förflytta arbetstagaren till annat arbete.

I rättspraxis framträder en tendens att godta avskedande en­dast vid kontraktsbrott som är av aUvarUgare beskaffenhet, även om till-lämpligt kollektivavtal inte skulle innehålla någon sådan begränsning.

En arbetstagare torde i princip inte kunna avskedas på gmnd av sjuk­dora eller brister i duglighet och användbarhet. Avskedande torde vi­dare i allmänhet inte kunna tUlgripas vid arbetstagares misskötsel av ar­betet. Ora arbetstagaren uppsåtligen åsidosatt sina förpliktelser mot ar­betsgivaren eller visat grov försumlighet eller grov vårdslöshet i arbelet, har avskedande dock ansetts kunna ske. I praxis har avskedande inte kommit i fråga vid bristande samarbete.

Vid olovlig utevaro från arbetet lorde avskedande kunna ske endast då arbetstagaren utan gUtigt skäl uteblivit från arbetet i strid mot arbets-

Prop. 1973:129

41

givarens uttryckliga förbud eller eljest utan riralig anledning varit borta under omständigheter som tyder på nonchalans eUer Uknöjdhet.

Ordervägran har i rättspraxis ansetts utgöra en förseelse av allvarlig art som ofta berättigar till avskedande. Undantag kan dock förekomma med hänsyn till de omständigheter under vilka vägran att lyda order skett, exerapelvis om ordern avsett något som i och för sig inte är rim­ligt. Därvid sker bedömningen dock efter objektiva grunder. Arbetslaga­rens subjektiva uppfattning om vad som är rimligt har ansetts inte kunna inverka på denna bedöraning.

Onykterhet i tjänsten är en av de vanligaste anledningarna till avske­dande. Dorastolama torde dock alltid pröva ora förseelsen är så väsentlig att arbetslagaren skall gå miste om uppsägningstid. Om arbetslagarens uppträdande raedför särskilt påtagliga olägenheter för arbetsgivaren sy­nes denne vara berättigad alt avskeda arbetstagaren. Beror arbetstaga­rens spritmissbruk på sjukdom är det sannolikt att han, liksora vid andra fall av sjukdom, inte kan avskedas. På del statligt reglerade området sker avsättning i discipUnär väg vanligen först vid den fjärde förseelsen.

Misshandel av arbetsgivare eller förman torde av hänsyn till ord­ningen på arbetsplatsen så gott som undantagslöst medföra avskedande. Hur misshandel av arbetskamrat skall bedömas är inte lika klart. Vid missfirraelse och annat förolämpande uppträdande raot arbetsledningen torde avskedande komma i fråga endast i särskilt svåra fall, exempelvis vid upprepade kränkningar eller vid särskild fara för ordningen på ar­betsplatsen.

Vid oärlighet i arbetet vilket enligt raånga kollektivavtal utgör grund för avskedande synes domstolarna inte anse som utslagsgi­vande, om arbetslagarens förfarande är straffbart eller ej. På bedöm­ningen av om avskedande skall ske har även andra omständigheter in­verkat, exempelvis det förlroendeförhållande som rätt mellan arbetsgi­varen och arbetstagaren. Gör arbetslagaren sig uppsåtligen skyldig till brott mot arbetsgivaren torde han emellertid oftast kunna avskedas. Detla synes gälla även om brottet begås utora arbetet.

Att arbetslagaren under anställningstiden bedriver en med arbetsgiva­rens rörelse konkurrerande verksamhet har i regel ansetts vara ett all­varligt kontraktsbrott som utgör grund för avskedande. Även yppande av yrkeshemligheter eUer annat illojalt förfarande raot arbetsgivaren, såsora spridande av ofördelaktiga uppgifter om denne i syfte att åstad­komraa skada, lorde vanligen raedföra avskedande.

Avskedande torde också kunna förekoraraa sora en påföljd för arbets­tagare som genora att delta i en vild strejk eller annan olovlig stridsåt­gärd allvarligt åsidosatt sin arbetsskyldighet enligt anstäUningsavtalet.

I rättspraxis har antagits att arbetsgivare sora grund för avskedande inle kan åberopa försummelse som Ugger långl tillbaka i tiden.

Prop. 1973:129

42

3.1.4 Permittering

Permittering innebär, att arbetstagaren vid arbetsbrist får sluta att ar­beta utan att anställningen upphör. Arbetstagaren är skyldig att raed kort varsel återgå till arbetet, när det hinder sora föranledde permitte­ringen har upphört. Del finns inle några bestäramelser i lag och knap­past heller i avtal om arbetsgivarens rätt att besluta om permittering. Däremot finns i fråga om arbetare i privat verksamhet och i statliga bo­lag koUektivavtalsbestämmelser om varsel, samråd och turordning vid perraittering (se 3.1,5),

Innehåller kollektivavtal bestämmelser om uppsägning får enUgt ar­betsdomstolens praxis permittering inte ske i sådana situationer, dar en uppsägning framstår som den naturliga och riktiga åtgärden. I regel bör arbetsgivaren tillgripa uppsägning i stället för permittering, ora en upp-koramicn arbetsbrist kan väntas bli långvarig. Arbetsgivaren får inte, oavsett arbetstillgången, perraittera en arbetstagare i stället för att säga upp honora, om avsikten är att arbetstagaren inte vidare skall användas i arbetsgivarens tjänst.

I fråga om sådan arbetstagare över 45 år, på vilken 19 7 1 års lag om anställningsskydd är tillämplig, gäller att arbetsta­gare som utan föregående uppsägning varit permilterad mer än 14 dagar i följd eller sammanlagt mer än 30 dagar under samma kalenderår är berättigad till lön för överskjutande permitteringstid. Undantag gäUer dock för sådan arbetstagare, som perraitterats lill följd av att säsong för vilken han varit anställd upphört eller till följd av att arbetet inte är av sammanhängande natur. I fråga om beräkningen av lön för överskju­tande permitteringstid gäller samma bestämraelser sora beträffande lön under uppsägningstid, då arbetsgivaren inte kan erbjuda arbete. Lönen skall alltså i princip beräknas som om arbetstagaren hade haft semester och varit berättigad till semesterlön.

Genom kollektivavtal gäUer för arbetare i privat verksamhet och i statliga bolag särskilda regler om permitteringslön. EnUgt dessa regler, som är tillämpliga för större delen av industrin, är en permilte­rad arbetstagare berättigad lill permitteringslön under förutsättning dels att han haft tre månaders anställning hos samme arbetsgivare under de senaste 24 månaderna, dels att han är anställd för att ulföra arbete un­der i genomsnitt lägst 18 timmar per vecka. Permilleringslönen, vars be­lopp varierar mellan olika avtalsområden, utgår under högst tio dagar per år, dock endast under förutsättning att arbetstagaren söker arbete hos arbetsförmedlingen och inle avvisar ett arbete som enligt arbetslös­hetsförsäkringens regler är att anse sora lärapligt. Permitteringslön ut­går endast för dagar som infaller under den s, k, karensliden, dvs, den väntetid under vilken ersätining inte utgår från erkänd arbetslöshels-kassa (näraligen fem dagar under en lid av högst fem kalenderveckor).

Prop. 1973:129

43

För tjänsteraän i privat verksamhet och i statliga bolag saknas sär­skilda bestäramelser om pernruttering eller permitteringslön. Tjänste-mannaorganisationerna har näraligen i princip raotsatt sig perraittering. I avtalen om allmänna anställningsvUlkor finns emeUertid vanligen en lönereduceringsregel, som träder i tiUämpning för det fall att full syssel­sättning inte kan beredas tjänsteraän tiU följd av konflikt meUan arbets­givare och arbetare. Regeln hänger samman raed en kollektivavtalsbe­stämmelse om förbud att säga upp tjänsteman under sådana omständig­heter.

Inte heller för tjänstemän inom den statliga förvaltningen gäller reg­ler om permittering eller permitteringslön. Permittering kan dock undan­tagsvis förekomma när det gäller vissa AST-R-tjänstemän (dvs. tjänste­män som före den 1 januari 1972 hade ställning som arbetare).

Även på det kommunala området saknas i huvudsak bestämmelser om permittering eller permitteringslön.

I rättspraxis har utkristalliserats vissa principer i fråga om rät­ten att perraittera arbetstagare utan lön. Det avgörande har ansetts vara vilket lönesystem sora tillämpas. Bygger avtalet på limlön, anses arbets­givaren normalt inte vara skyldig att tillhandahålla arbetstagarna arbete i större utsträckning än han själv anser sig kunna erbjuda. Detta bety­der, att arbetsgivaren i princip inle är skyldig att utge ersättning vid av­brott i arbetet eller vid permittering, såvida tiUämpligt avtal inle inne­håller bestämmelser som innefattar undantag härifrån. Denna princip har emellertid inte ansetts gälla för den kommunala sektorn. I fråga om arbetare, avlönade enligt kollektivavtal raed veckolönesyslera, är rättslä­get i viss mån oklart. Arbetsdorastolen har dock i en dom (1948 nr 81 

II) 

uttalat, att redan den omsländighelen alt en arbetare var avlönad med veckolön innefattade en viss presumtion för att löneavdrag inte skulle få ske för mera tillfälliga och oregelbundna inskränkningar i ar­betstiden. Beträffande månadsavlönade torde situationen vara den att sådana arbetstagare inte skall få vidkännas avkortning av lönen på grund av att fullt arbete inte kunnat beredas, såvida inte kollektivavtalet utvisar motsatsen. Månadsavlönade tjänstemän synes inle kunna permit-leras utan lön.

3.1.5 Företrädesrätt och turordning

En arbetsgivare anses inte ha skyldighet att vid permittering eller uppsägning på grund-av arbetsbrist iaktta viss turordning, såvida detta inte avtalats eller följer av lag. Arbetsgivaren anses inte heller ha någon principiell skyldighet att vid nyanställning efter uppsägning på grund av arbetsbrist ge tidigare uppsagda arbetstagare företrädesrätt tUl anställ­ning.

Bestämmelser i lag om turordning eUer företrädesrätt tiU anställ­ning finns endast i 1971 års lag om ansfällningsskydd. EnUgt denna lag

Prop. 1973:129

44

äger sådan i lagen avsedd arbetstagare, som på grund av arbetsbrist skilts från sin anställning, under sex niånader därefter företrädesrätt till ny anställning hos sarame arbetsgivare. Företrädesrätten gäller på den privata sektorn samtliga arbetsplatser inom den rörelse i vUken arbetsta­garen tidigare var anställd hos arbetsgivaren. Som vUlkor för företrä­desrätten gäller alt arbetstagaren kan antas ha tUlräckliga kvalifikatio­ner för det nya arbetet, dvs. den korapetens sora arbetsgivare i allraän­het kan fordra av dem sora söker arbete av ifrågavarande slag. Bland flera företrädesberättigade ges förtur till den som varit anställd längst lid hos arbetsgivaren. Från dessa regler om företrädesrätt har undanta­gils arbetstagare, som har ålderspension enligt lagen om allmän försäk­ring. Vidare gäller undantag för statstjänstemän och kommunaltjänste­män raed statligt reglerade tjänster.

För sistnäranda två kategorier arbetstagare gäller den i 28 § regerings­formen intagna besläraraelsen om förtjänst och skicklighet såsom enda befordringsgrunder vid tjänstetUlsällning. Denna bestäraraelse, som syf­tar lUl alt garantera befordran efter objektiva grunder utan hänsynsta­gande tUl ovidkommande omständigheter, torde lägga hinder i vägen för särskUda regler ora företrädesrätt tUl de anställningar som omfattas av bestämraelsen. Motsvarande bestämmelse i förslaget till ny regerings-förra (11 kap. 9 § andra stycket) utgör däreraot inle hinder mol sådana regler (se prop. 1973: 90 s. 405 f.) Enligt 3 § statstjänstemannalagen och 2 § kommunaltjänstemannalagen råder förbud mot avtal om lur­ordning vid uppsägning eller om företrädesrätt till anställning.

Inom stalstjänsleniannalagens tillärapningsoraråde torde i praxis valet mellan flera uppsägbara tjänstemän ske med hänsyn tUl bl. a. anställ­ningstidens längd, vederbörandes duglighet och tjänstetypen. Samma princip synes gälla på det område som regleras av kommunaltjänste­mannastadgan. Vid fastställande av turordningen torde emellertid i första hand anställningstiden fälla utslaget.

Beträffande övriga arbetstagare innehåller kollektivavtal ofta bestämmelser, som begränsar arbetsgivarens rätt att fritt avgöra vilka arbetstagare som vid minskning i arbetsstyrkan skall perraitteras eUer sägas upp eller som efter sådan uppsägning skall nyanställas.

För arbetare i privat verksamhet samt i statiiga bolag återfinns i gäl­lande företagsnämnds- och huvudavtal regler om viss turordning vid permittering och uppsägning på grund av arbetsbrist. Besläraraelserna innebär, alt arbetsgivaren äger behålla de dugligaste och lämpligaste ar­betstagarna men att han vid val raellan lika lämpliga och skickliga ar­betstagare skall ta hänsyn till anstäUningstidens längd och särskUt stor försörjningsbörda. Tvist angående turordningen kan hänskjutas tiU handläggning inför ell pariteliskt sararaansatt centralt organ (arbets­marknadsnämnden, centralrådet för statsägda bolag etc), som har att

Prop. 1973:129

45

avge en för parterna oförbindande rekommendation angående tvistens lösning. Vidare är arbetsgivare, som inora fyra månader efter permitte­ring eller uppsägning på grund av arbetsbrist avser att återinta resp. an­ställa raotsvarande arbetskraft, skyldig att underrätta arbetstagarorgani­sationen härom. Därvid har organisationen rätt att samråda med arbets­givaren om den tilltänkta åtgärden. Uppstår tvist, kan arbetarförbundets styrelse begära att tvisten prövas av det fömt näranda centrala organet, som kan avge rekommendationer i ärendet. Dessa regler gäller dock inte i fråga om arbetare sora har en kortare anställningstid än nio raånader eller sora anställts för viss tid eller visst arbete. För det fall att flera arbetstagare kan koraraa i fråga för återintagning eller återanställning gäller samraa lurordningsregler sora vid permittering eller uppsägning på grund av arbetsbrist.

För tjänstemän i privat verksarahet samt i statliga bolag gäller på grund av huvudavlal och företagsnärandsavtal bestäramelser om turord­ning vid uppsägning på gmnd av arbetsbrist, vilka i huvudsak över­ensstämmer med den motsvarande regleringen för arbetare. Enligt de ti­digare nämnda trygghetsavtalen raellan SAF samt SIF, SALF och CF samt mellan SFO och nämnda tjänsteraannaförbund kan vidare över­läggningar ske raellan arbetsgivaren och berörd tjänstemannaorganisa-tion om återanställning av tjänsteman, som sagts upp på grund av drifts­inskränkning. Sådana överläggningar måste dock påkallas senast 18 raå­nader efter uppsägningstidens utgång.

För arbetare i koraraunal verksarahet finns på Svenska kommunför­bundets avtalsområde kollektivavtalsbestämmelser om turordning vid uppsägning på grund av arbetsbrist och om företrädesrätt till anstäU­ning. Enligt besläramelserna skaU vid rainskning i arbetsstyrkan vid ett förvallningsoraråde den arbetstagare i berörd yrkesgrupp inora kollek­tivavtalsområdet, som har den kortaste sammanlagda anställningstiden hos kommunen, sägas upp först. Arbetstagare som sagts upp på grund av arbetsbrist har företrädesrätt till återanställning hos komraunen inom sill garala kollektivavtalsoraråde, under förutsättning att han är lika duglig och lämplig som sina medsökande samt att han fullgjort arbete hos komraunen enligt samraa kollektivavtal under sararaanlagt rainst 70 dagar under de senaste två åren. Har flera arbetstagare företrädesrätt i enlighet härmed går den före sora kan åberopa den längsta sararaanlag­da anställningstiden hos koraraunen. På det landstingskoraraunala orarå­det gäller i huvudsak raotsvarande regler om företrädesrätt lill anställ­ning. Däremot saknas på detta område regler om turordning vid uppsäg­ning på grund av arbetsbrist.

KoUektivavtalsbestämmelser om företrädesrätt eller turordning finns inle för komraunaltjänsteraän.

I   rättspraxis  har turordningsklausuler, vUka endast innehåller

Prop. 1973:129

46

regler om turordning efter anställningstid, tolkats så att hänsyn kan tas även till arbetstagarnas duglighet. En avvikelse från turordningen har dock ansetts kunna ske om den berörde arbetstagarens duglighet och an­vändbarhet understiger genomsnittsmåttet i en grad som för arbetsgiva­ren vållar påtaglig olägenhet. När sldllnaden mellan olika arbetstagare varit ringa beträffande anstäUningslid men betydande i fråga ora för­sörjningsbörda, har någon gång 'även arbetstagare med tyngre försörj­ningsbörda men kortare anställningstid ansetts kunna få företräde. I all­mänhet har dock anställningstiden tiUmälts avgörande betydelse.

Turordningen efter anstäUningslid gäller endast för arbetstagare till­hörande sarama yrkeskategori. Vid raindre utpräglade yrkesarbeten ut­tunnas emellertid kalegoriskillnaden. Det faktum att sådana arbetstagare kan växla befattning ulan någon nämnvärd inskolningstid gör att an­stäUningstiden får tillämpning utöver kalegorigränserna.

3.1.6 Varsel och samråd

I vissa kollektivavtal föreskrivs skyldighet för arbetsgivaren att varsla cn representant för arbetstagarna viss tid innan han raeddelar beslut ora uppsägning eller perraittering. Ibland gäUer sådan skyldighet även vid återanställning. Varselskyldigheten gäller de individuella arbetstagare sora avses raed åtgärden. Arbetstagarnas naran skall anges i varselmed­delandet. Syftet med ett varsel i dessa fall är att arbetslagarnas före­trädare skaU få möjlighet att samråda med arbetsgivaren om den till­tänkta åtgärden innan den vidtas. Ett sådant samråd kan exempelvis leda till att åtgärden begränsas eller till att uppsägningen, permitteringen eller äteranställningen kommer att avse andra arbetstagare än de som avsågs i varselmeddelandet. Vidtar arbetsgivaren åtgärd, som strider mot vad som därvid överenskoraraits eller om ingen överenskommel­se uppnåtts mol arbetstagarnas önskemål, kan dessa genom sin or­ganisation begära förhandlingar om åtgärden enligt lagen om förenings-och förhandlingsrätt.

För flertalet arbetare i privat verksarahet samt för arbetare i statliga bolag återfinns bestämmelser om varsel och samråd i huvudlavlal eller företagsnärandsavtal. Enligt dessa bestämraelser skall arbetsgivaren vid uppsägning eller perraittering av arbetstagare från anställning som varat minst nio m.ånader varsla arbetstagarorganisationens representant på platsen (varselorabud) minst 14 dagar i förväg. Påkallas på grund av omständighet, som inle kunnat förutses av arbetsgivaren, en m.inskning av arbetsstyrkan inom kortare tid än den sålunda föreskrivna varsel-tiden, skall varsel i stället lämnas så fort det kan ske. Varselmeddelande skall innehålla uppgift om de arbetstagare som arbetsgivaren anser sig böra säga upp eller permittera. Sararåd rörande den tilltänkta åtgärden skall på arbetsgivarens eUer varselorabudets begäran ofördröjligen äga rum mellan dem. Enligt företagsnämndsavtalen skall samrådet äga rum i

Prop. 1973:129

47

företagsnämnden. Från varsel- och samrådsskyldigheten uppställs un­dantag beträffande arbetstagare, sora anställts för viss tid eller för visst arbete, samt för säsongpermittering och korttidsperraittering (ej över­stigande två veckor). Undantag gäller också vid avskedande.

Enligt huvud- och förelagsnämndsavtalen är arbetsgivare, sora vidta­git uppsägning eller permittering i fall då de nyss återgivna reglerna ora varsel och samråd varit tillämpliga, vidare skyldig att underrätta varsel­ombudet om tilläranad anställning eller återintagning av arbetskraft som uppkomraer inom fyra månader efter uppsägningen eller pemiitte-ringen. Varselmeddelandet skall innehåUa uppgift ora de arbetstagare, som enligt arbetsgivaren bör åleranställas eller återintas. Varsel bör om möjligt lämnas minst en vecka i förväg. PåkaUas från någondera sidan samråd rörande den tilltänkta åtgärden, skall sådant ofördröjligen äga rum.

För tjänsteraän i privat verksamhet och i statliga bolag återfinns be­stämmelser om varsel och samråd beträffande uppsägning och åter­anställning endast i de trygghetsavtal, som SIF, SALF och CF ingått med SAF och raed SFO. Enligt dessa avtal skall arbetsgivaren, så snart han kan överblicka att planerade åtgärder i fråga ora driftinskränkningar och liknande strukturförändringar kan medföra personalförändringar, underrätta berörd tjänstemannaklubb saml därvid lämna uppsägnings­varsel. Enligt avtalen bör överläggningar med anledning av sådant var­sel tas upp med skyndsamhet. Vidare föreskriver avtalen att överlägg­ningar om återanställning av tjänsteman, som sagts upp på grund av driftsinskränkning, skall kunna ske på endera partens begäran under 18 raånader, räknat från den individuella uppsägningstidens utgång. Därjämte stadgas, att arbetsgivaren och tjänstemannaklubben redan i saraband raed att inskränkningen aviseras skall överlägga om möjlig­heterna att återanställa uppsagda tjänstemän, om behov av nyanställ­ningar senare skulle uppslå.

För statstjänstemän och arbetstagare på det komraunala området gäller inle några bestämmelser om varsel och samråd beträffande upp­sägning, permittering eller återanställning.

Härutöver kan nämnas att bestämmelser om samråd i fråga ora ned­läggande, inställelse eller väsentlig inskränkning av arbetsgivarens verk­sarahet återfinns i företagsnämndsavtalen på den privata och korarau­nala sektorn särat i kungörelsen (1968: 104, senast ändrad 1970: 203) om företagsnämnder m. ra. inora statsförvaltningen. Enligt dessa be­stämraelser skall sararåd äga rura inora förelagsnäranden beträffande åt­gärdens inverkan på anställningsförhållandena. Besläraraelserna får dock inte åberopas som stöd för yrkande att i företagsnämnden be­handla individuella fall. Detla samrådsförfarande tar alltså sikte på den allmänna personalpolitiken.

Prop. 1973:129

48

3.1.7 Anställningsskydd vid tvist, skadestånd

I ett anställningsförhållande torde normalt skyldighet föreligga för ar­betstagaren att utföra arbete för arbetsgivarens räkning och för arbetsgi­varen att till arbetstagaren utge lön och andra förmåner sora följer av anställningsavtalet. Däremot torde, som förut nämnts, arbetstagaren en­ligt svensk rätt inte på detta avtal kunna grunda någon ovUlkorlig rätt att få utföra arbete. En arbetsgivare anses nämhgen inte kunna av exe­kutiv rayndighel tvingas att låta arbetstagaren utföra arbete. Att arbets­givaren inte tillhandahåller arbetstagaren arbete innebär dock inte att anställningen upphör.

En uppsägning träder i kraft när uppsägningstiden gått till ända. Ora annat inte avtalats eller föreskrivits gäller delta även ora tvist råder ora uppsägningen och denna därför är föremål för förhandlingar mellan parterna enligt lagen om förenings- och förhandlingsrätt eller för pröv­ning i rättslig ordning. För statstjänstemän och för tjänstemän beträf­fande vilka kommunaltjänsteraannastadgan är tillämplig gäller dock sär­skilda regler. Blir sådan tjänsteman uppsagd, kan arbetstagarförening som han tillhör begära överläggning i saken (se avsnitt 3.1.8). Begärs överläggning får tjänstemannen inte skiljas från tjänsten förrän över­läggningen ägt rum, även om uppsägningstiden gått ut. Beslut om upp­sägning får vidare inle verkställas förtän det har vunnit laga kraft.

Uppsägning i strid raot de tidigare näranda lagbestäramelsema ora förbud raot uppsägning i vissa fall är ogill. AnstäUningen skall således utan hinder av uppsägningen anses bestå. Har en uppsägning stått i strid mot bestämmelser i kollektivavtal om att uppsägning skaU vara sakligt grundad torde i princip gälla att arbetstagaren kan vinna domstols för­klaring att uppsägningen är ogiltig och att anstäUningen alltså alltjämt består (se SOU 1969: 20 s. 74 f). En sådan dora torde emellertid inte in­nebära någon omedelbar rätt för arbetstagaren att återgå i arbetet efter­som den inte kan verkstäUas av exekutiv rayndighet så att arbetstagaren får tillbaka sin gamla befattning. Emellertid har arbetsdorastolen i åt­skUliga fall, när uppsägning skett i strid raot bestämmelse i lag eller kol­lektivavtal eller mot goda seder, ansett sig böra bifalla yrkande om för­pliktande för arbetsgivaren att återta arbetstagaren i arbetet, även ora såsora domstolen i en dom uttalat den rättsliga påföljden av att ett sådant åläggande inte fullgörs praktiskt sett inte kan bli annat än ska­destånd. Däremot har ett yrkande om återinsättande i tjänsten inte an­setts kunna bifaUas av aUmän domstol (se NJA 1960 s. 63).

När uppsägning enligt de på den privata arbetsmarknaden gäUande huvudavtalen eUer företagsnämndsavtalen skaU prövas av särskild skilje­nämnd finns inle någon möjlighet att förordna att arbetstagaren skall återgå i arbetet.

Föratom förordnande om återintagning i tjänsten kan skadestånd

Prop. 1973:129

49

förekoraraa sora påföljd vid obehörig uppsägning. Ersättningen skall raotsvara i första hand de löneförmåner som skulle ha utgått, om arbets­tagaren varit kvar i tjänsten, med avräkning för vad han tjänat eUer bort tjäna i en ny anställning. Häratöver har arbetsdorastolen möjlighet att tillerkänna en obehörigen uppsagd arbetstagare ersättning för den ideella skada som han kan ha lidit på grund av uppsägningen. Denna möjlighet har emellertid inte ansetts föreligga för allmän domstol (se bl. a. NJA 1960 s. 63).

3.1.8 Förfarandet vid tvist

Enligt lagen om förenings- och förhandlingsrätt kan förhandling äga mm ora anställningsvillkoren särat förhåUandet i övrigt mellan arbetsgi­vare och arbetstagare. Rätt att påkalla förhandling tiUkommer arbetsgi­varen eUer hans organisation samt den arbetstagarorganisation som ar­betstagaren tillhör. När förhandUng påkallas är motparten skyldig att inställa sig till förhandlingen för alt diskutera tvistefrågan i sak.

Förhandlingsskyldighet kan också grundas på avtal. De flesta kollek­tivavtal innehåller bestäraraelser ora sådan skyldighet. Dessa bestäramel­ser reglerar ofta i detalj olika led i förfarandet. Regleringen är utanför de stora huvudavtalens oraråde raycket heterogen. De flesta förhand­lingsordningar innehåUer eraellertid bestäraraelser om förhandlingar på två plan, lokala förhandlingar mellan de av frågan berörda parterna på arbetsplatsen under medverkan av den lokala arbetstagarorganisationen samt centrala förhandlingar raellan arbetsgivar- och arbetslagarförbun-den. Förhandlingsordningarna innehåller vidare ofta preskriptionsregler och regler om tid för påbörjande av olika led i förfarandet. Såsom tidi­gare nämnls innehåller huvudavtalen och avtalen ora företagsnämnder inom SAFLO-orarådet därjämte regler om att förhandlingsförfarandet skaU föregås av varsel och samråd, när det gäller uppsägning, permitte­ring eller i vissa fall nyanställnmg.

I många förhandlingsordningar föreskrivs att tvist rörande uppsäg­ning, iakttagande av uppsägningstid eller permittering kan om tvis­ten inte biläggs vid förhandlingama hänskjutas till prövning av en särskild skiljenämnd (arbelsmarknadsnäranden etc).

I övrigt gäller att tvister rörande kollektivavtal prövas av arbetsdora­stolen. Denna dorastol är även behörig alt ta upp tvister sora gäller till-lämpningen av vissa lagar beträffande arbetstagare, vars anställningsför­hållande regleras av kollektivavtal. De lagar som avses är de förat nämnda lagarna ora förbud mot arbetstagares avskedande raed anled­ning av värnpliktstjänstgöring, äktenskap eller havandeskap ra. ra. särat lagen ora seraester, lagen (1970: 215) om arbetsgivares kvittningsrätt och 1971 års lag om anställnuigsskydd. Vidare har arbetsdomstolen i andra lagar ålagts att ta upp och avgöra vissa raål, oavsett ora ett kol-lektivavtalsreglerat  anställningsförhållande  föreligger eller  inte.  Som

4    Riksdagen 1973. 1 saml Nr 129

Prop. 1973:129

50

exerapel kan näranas raål ora tillämpningen av lagen om förenings- och fÖrhandlingsr'ätt samt mål mot arbetsgivare, som i strid mot arbetar­skyddslagen eller 1971 års sysselsättningslag sagt upp skyddsombud eller företrädare för arbetstagarorganisation enligt sistnämnda lag.

Beträffande rätten att föra talan vid arbetsdomstolen gäller regler, som ger organisationerna på arbetsmarknaden en dominerande stäUning. Sålunda får förening som slutit kollektivavtal väcka och utföra talan för sina medlemmar utan särskild fuUmakt från deras sida. EnskUd raedlera får inte själv väcka talan, ora han inte kan visa att föreningen undan­drar sig att tala å hans vägnar. Ora någon vill föra talan mot medlem av förening, som slutit koUeklivavlal, raåste även föreningen stämmas in. Föreningen kan därvid utföra medlemmens talan om denne inte själv gör det. För rätten att få en kollektivavlalslvist prövad av arbetsdom­stolen gäller som huvudregel det ytterligare villkoret, att förhandlings­skyldighet sora kan ha föreskrivits i kollektivavtal raåste ha uppfyllts.

För själva rättegången i arbetsdomstolen gäller i huvudsak, raen med vissa undantag, rättegångsbalkens bestäraraelser ora dispositiva tviste­mål.

Tvister om förhållanden, som inte regleras i koUeklivavlal eUer avser tiUämpningen av någon av de fömt nämnda lagarna, prövas av allraän domstol. Därvid gäller ora rättegången samma bestämmelser som för tvistemål i allraänhet. Detta innebär bl. a. att endast den enskilde arbets­givaren och arbetstagaren är parter i målet och att förening vari dessa är raedleraraar inte kan utföra deras talan utan fullmakt.

Beträffande statstjänstemän och tjänstemän med stathgt reglerade kommunala tjänster gäller att förhandling enligt lagen om förenings-och förhandlingsrätt kan påkallas endast i fråga som får regleras genora avtal. Exempelvis tvister om uppsägning eller avsättning kan således inte bli föremål för förhandling. I fråga om uppsägning kan dock överlägg­ning ske på begäran av arbetstagarförening som tjänstemannen tillhör. Vid sådan överläggning skall myndigheten närmare redovisa skälen för uppsägningen, varvid organisationen kan framföra sina synpunkter på detma. Myndigheten får emeUertid inte träffa någon uppgörelse med or­ganisationen i frågan. Tvister om uppsägning eller avsättning kan inte heller komraa under arbetsdomstolens prövning annat än om förenings­rättskränkning påstås. Avsättning som ämbetsstraff prövas av allraän dorastol i brotlraål. Beslut om uppsägning eller entledigande i discipli­när väg kan överklagas genom besvär i administrativ ordning, varvid re­geringsrätten är sista instans. En uppsägningstvist kan emellertid också komma under prövning av allmän domstol i form av talan om skade­stånd på grund av uppsägningen.

Prop. 1973:129

51

3.2 Utländska förhållanden

I flera europeiska länder gäller lagstiftning ora anställningsskydd. I det följande redovisas huvudinnehållet i den gäUande lagstiftningen härora i Finland, Norge och Västtyskland. Vidare berörs kortfattat de hittillsvarande resultaten av det arbete som bedrivs inom EG-korarais­sionen för att åstadkoraraa underlag för en geraensara sysselsättningspo­litik i raedlerasländerna inora de europeiska gemenskaperna (EG). Slut­ligen lämnas en redogörelse för det huvudsakliga innehållet i en av In­ternationeUa arbetsorganisationen (ILO) år 1963 antagen rekommenda­tion (nr 119) angående uppsägning av anställningsavtal på arbetsgiva­rens initiativ.

I Finland regleras förhållandet mellan arbetsgivare och arbetsta­gare i en lag från år 1970 om arbetsavtal.

Enligt denna lag får ett anställningsavtal som gäUer tills vidare inte sägas upp av arbetsgivaren utan särskilt vägande skäl. Lagen innehåUer en uppräkning av skäl, sora inte kan anses berättiga till uppsägning. Så­dana skäl är arbetstagares sjukdom, såvida sjukdomen inte förorsakat väsentlig och varaktig nedgång i arbetstagarens arbetsförmåga, vidare arbetstagares deltagande i strejk eller annan arbetskamp, arbetstagares politiska, religiösa eller andra åsikter eUer deltagande i sarahäUs- eUer föreningsverksarahet särat slutligen tillfällig rainskning i arbetet. Påfölj­den för en obehörig uppsägning är skadestånd. Någon möjhghet att döma till återanstäUning eller att förklara åtgärden ogUtig finns inte.

Under en prövotid, som får uppgå tiU högst tre raånader, kan anställ­ningsavtalet sägas upp ömsesidigt utan uppsägningstid. I övrigt gäller vid tillsvidareanställningar en ömsesidig uppsägningstid raotsvarande lö­nebetalningsperioden, dock rainst 14 dagar ora annat inte avtalats. Avtal får inte träffas om längre uppsägningstid än sex månader. Uppsägnings­tiden får vidare inte vara längre för arbetstagaren än för arbetsgivaren. I övrigt råder avtalsfrihet beträffande uppsägningstiden.

Om vägande skäl påkallar del kan en arbetsgivare avskeda en arbets­tagare utan iakttagande av uppsägningstid. Såsom vägande skäl bör en­ligt lagen anses sådant beteende från arbetstagarens sida, som raedför att det inte skäligen kan krävas av arbetsgivaren att han fortsätter anställ­ningsförhållandet.

I Norge finns sedan år 1936 en aUraän lagstiftning ora anställ­ningsskydd. Den nuvarande lagen lov ora arbeidervem är från år 1956. Lagen har ändrats vid olika tUlfällen, senast år 1972. För flertalet offentliga tjänstemän gäller särskUda bestämmelser om anställnings­skydd i en lag från år 1918 raed senare gjorda ändringar.

I lagen om arbeidervem återfinns en allraän bestämmelse ora skydd raot uppsägning, sora inte sker på saklig grand. Arbetsgivaren blir er­sättningsskyldig ora en arbetstagare, som fyUt 20 år och har minst två

Prop. 1973:129

52

års sararaanhängande anställningslid vid företaget, får sluta utan att uppsägningen har saklig grund i företagarens, arbetstagarens eller före­tagets förhållande. Under raotsvarande betingelser kan vidare doraslol, ora det befinns riraligt, förplikta arbetsgivaren att återta den uppsagde arbetstagaren i dennes tidigare eUer motsvarande tjänst. Domstolen har därvid att bestämraa i vilken utsträckning arbetstagaren dessutora skall ha ersättning för förlorad arbelsförtjänst under den tid han varit upp­sagd.

Möjligheten att döraa till återanställning har kommit alt utnyttjas sparsamt, vilket bl. a. lorde hänga saraman med att uppsägningstvister ofta tar sådan tid att det i praktiken inte finns utrymrae för en tillämp­ning av bestämmelsen, när tvisten skall sluthgt avgöras. Någon sanktion mot en arbetsgivare, sora inte ställer sig en dom om återanställning till efterrättelse, finns inte heller. Däreraot förekoramer det i betydligt större utsträckning alt domstol utdömer ersätining till en arbetstagare, som blivit uppsagd utan att saklig grund förelegat för uppsägningen. Vid fastställande av denna ersättning skall enligt lagen hänsyn tas till den ar­betsinkorast, som den uppsagde arbetstagaren till följd av uppsägningen gått förlustig, samt tUl arbetslagarens anställningstid, lön och andra omständigheter som det är riraligt att beakta. Ersättning utgår för såväl ekonoraisk som ideell skada. Ersättningen får som regel inte överstiga hälften av arbetstagarens sista årsinkomst vid företaget. Ora anställ­ningen varat i tio år kan ersättningen dock sättas till hela årsinkomsten, och om anställningen varat i 20 år kan ersättningen uppgå till tre årslö­ner.

Lagen om arbeidervem innehåller också regler om uppsägning på grund av sjukdora. Arbetstagare, som efter fyllda 20 år har två års sara­raanhängande anställning i företaget, får inte sägas upp på grund av sjukfrånvaro under de första tre raånaderna efter sjukdoraens inträde. Efter tio års anställning förlängs detma tid till ett år.

För offentliga tjänsteraän gäUer enligt 1918 års lag om offentlige tje-nesteraenn, att en tjänsteraän kan sägas upp efler tre års anställning en­dast ora hans tjänst blivit organisatoriskt överflödig. Ora en tjänsteman med mindre än 15 års anställningstid blir uppsagd, skall han såvitt möj­ligt beredas tillfälle till annan anställning hos samrae arbetsgivare. Tjänsteraän raed längre anstäUningslid har i stäUet under vissa föratsätt­ningar rätt till "ventepengar" under två års tid.

Uppsägningstidens längd är enligt arbeidervernloven beroende av av­löningsformen, anställningstiden och åldern. Uppsägningstiderna är örii-sesidiga. Såvida annat inte avtalas skriftligen eller fastställts i kollektiv­avtal gäller minst 14 dagars uppsägningstid vid uppsägning av arbetsta­gare raed tira-, dag-, vecko- eller ackordslön. Under samma föratsätt­ningar gäller vid uppsägning av arbetstagare med månads- eller årslön en minsta uppsägningstid av en raånad. Har arbetstagaren efter fyllda

Prop. 1973:129

53

21 år haft en sararaanhängande anställning under minst fyra år, är upp-s'ägningstiden minst en raånad tUl slutet av en kalenderraånad. För ar­betstagare, sora varit anstäUd under en sararaanhängande tid av minst tio år inom företaget, gäller en uppsägningstid av minst två månader om han fyllt 50 år och tre månader ora han fyllt 60 år. Vid olyckor, natur­tilldragelser eller andra oföratsedda händelser, sora nödvändiggör en to­tal eller partiell inställelse av driften, kan uppsägningstiden nedsättas. För offentliga tjänstemän gäller enligt tjenestemannsloven en upps"äg-ningstid av rainst tre raånader, ora anställningstiden understiger tre år, och sex månader i övriga fall. Genora regleraente kan dessa uppsäg­ningstider dock nedsättas. Även för vissa andra yrkesgrapper gäller ge­nom särskilda lagar andra uppsägningslider än som föreskrivs i arbei­dervernloven.

De angivna bestämmelserna i arbeidervernloven gäller inte när arbets­tagare kan avskedas utan uppsägningstid. När avskedande kan ske har inte reglerats i arbeidervernloven. Av rättspraxis framgår emeUertid, att avskedande kan tillgripas vid grovt kontraktsbrott från arbetstagarens sida. För offentliga tjänstemän gäller en särskild regel om avskedande i tjenestemennsloven. Enligt denna kan en tjänsteman avskedas, om han visar sig varaktigt oförmögen att utföra sitt arbete eller inle längre upp­fyller nödvändiga eller föreskrivna krav för anställningen samt om han gör sig skyldig lill vissa uppräknade grova tjänsteförsummelser eller vi­sar sig ovärdig sin tjänst etc.

I Västtyskland gäller en omfattande lagreglering av anställ­ningsskyddet. Redan under 1920-talet infördes lagstiftning om uppsäg­ningsskydd och ora driflsråd (ett slags företagsnämnder). Nu gällande bestämmelser av intresse återfinns förutom i Burgerliches Gesetz-buch i 1951 års Kiindigungsschutzgesetz och den år 1972 refomie-rade Belriebsverfassungsgeselz, vilka båda sistnämnda lagar är tiUämp­liga på alla arbetsgivare raed minst fem anställda.

För uppsägning av arbetstagare, som fyllt 18 år och har minst sex månaders sammanhängande anställningstid hos arbetsgivaren, krävs en­ligt Kiindigungsschutzgesetz alt uppsägningen är "socialt rättfärdig". Arbetsgivaren måste kunna visa väsentiiga skäl för uppsägningen. En­dast uppsägningar sora har sin grund i arbetstagarens uppförande eller tvingande företagsekonomiska förhållanden godtas. Även ora en uppsäg­ning föranleds av förhållanden i företagels drift, kan uppsägningen an­ses socialt orättfärdig, ora arbetsgivaren vid valet av arbetstagare inle tagit vederbörlig hänsyn lill dessas sociala förhållanden.

En uppsägning sora inte är socialt rättfärdig är enligt Kundigungs-schutzgesetz ogiltig. På yrkande av arbetstagaren kan dorastol i ett dy­likt fall förklara att anställningen inte upphört genom uppsägningen. Om arbetstagaren gått utan arbete efter uppsägningstiden till dess att domen fallit, är han berättigad till lön av arbetsgivaren för denna tid. På

Prop. 1973:129

54

arbetstagarens yrkande kan dorastolen emellertid i stäUet förklara att anställningen upphört samt ålägga arbetsgivaren att utge skadestånd. I praktiken lär detta förfaringssätt vara det vanligaste. Skadeståndet har i lagen begränsats till högst 12 raånadslöner. Ora arbetstagaren är över 50 år och har 15 års ansläUningstid är maximigränsen 15 raånadslöner. Vid 55 års ålder och 20 anställningsår går gränsen vid 18 månadslöner, dock inte om arbetstagaren uppnått pensionsåldern, då huvudregeln om högst 12 månadslöner träder in. Vid bedömningen av ersättningens storlek skall särskUd hänsyn tas tiU anstäUningstidens längd och arbetstagarens ålder. Ersättningen avser såväl ekonomisk som ideell skada.

Belriebsverfassungsgeselz, sora ger driftsråden ett betydande raedin-flylande i frågor rörande anslällningslrygghelen, innehåUer ytterligare begränsningar av uppsägningsrätten. Enligt denna lag skall driftsrådet en vecka i förväg underrättas ora alla tilltänkta uppsägningar från ar­betsgivarens sida och ora skälen tUl dessa. Försummas det är uppsäg­ningen utan verkan. Om driftsrådet uttalar betänkligheter raot uppsäg­ningen kan arbetsgivaren visserligen verkställa denna, raen driftsrådets betänkligheter anses väga tungt vid en doraslolsprövning av uppsägning­ens gUtighet enhgt Kundigungsschutzgesetz. Driftsrådet kan vidare di­rekt raotsätta sig en uppsägning på vissa i lagen angivna grunder. Om arbetsgivaren i ett dylikt fall ändå meddelar uppsägningen, kan arbetsta­garen hos domstol begära att verkställigheten uppskjuts tills tvisten bli­vit slutligt prövad. Arbetslagaren har då rätt att vara kvar i anstäU­ningen på oförändrade arbetsviUkor. Domstolen kan dock på yrkande av arbetsgivaren genora interiraistiskt beslut befria honom från skyldig­heten att bereda arbetstagaren fortsatt anstäUning.

De grunder på vilka ett driftsråd kan motsätta sig en uppsägning är

1)

att arbetsgivaren vid valet av de arbetstagare sora skall sägas upp inte alls eller i otillräcklig orafattning beaktat sociala synpunkter,

2)

att uppsägningen strider mot turordningar som faststäUts av ar­betsgivaren och driftsrådet,

3)

att arbetstagaren skulle kunna få fortsalt anstäUning på annan ar­betsplats inom verksamheten eller i annan verksamhet inom företaget, eller

4)

att arbetstagaren skulle kunna beredas fortsatt anställning efter omskolning och delta skäligen kan krävas av arbetsgivaren.

Driftsråden har även tUl uppgift, bl. a., att främja sysselsättning av äl­dre och handikappade inom företaget och att trygga dessa arbetstagares situation på arbetsplatsen. För handikappade gäller vidare ett särskUt uppsägningsskydd enligt Schwerbeschädigtengesetz. I deima lag före­skrivs att en arbetsgivare raåste ha tillstånd av myndighet för att säga upp en arbetstagare, som i särskild ordning bedömts vara så handikap­pad på grund av krigsskada, olycksfall i arbetet eUer yrkessjukdora att han förlorat rainst halva arbetsförraågan.

Prop. 1973:129

55

Enligt Burgerliches Gesetzbuch gäller för tjänstemän en uppsägnings­tid av rainst sex veckor. Genom kollektivavtal kan denna tid förkortas, dock inte under en månad. Efter feratolv års anställning efler fyllda 25 år förlängs uppsägningstiden till tresex raånader. För arbetare gäUer enligt lagen en rainsta uppsägningstid av två veckor. Efter 520 års an­ställning efter fyllda 35 år förlängs uppsägningstiden tUl entre måna­der. Genora kollektivavtal kan överenskommelse träffas om längre upp-sägrungslider. För offentligt anställda arbetare gäller längre uppsäg­ningstider, t. ex. tre månader efter tio års anställning. De nu genom­gångna uppsägningstiderna gäller ömsesidigt för arbetsgivare och arbets­tagare. Uppsägningstiden skall räknas från utgången av ett kvartal.

I Burgerliches Gesetzbuch finns vidare regler om avskedande utan iakttagande av uppsägningstid. Som grund för avskedande anges bl. a. upprepad vägran att utan godtagbart skäl utföra anvisat arbete samt upprepade förseelser trots varning från arbetsledningens sida. Beträf­fande högre tjänstemän gäller att avskedande kan ske t. ex. om ett erfor­derligt förtroendeförhållande till arbetsgivaren allvarligt rabbals.

Inora de europeiska geraenskaperna (EG) arbetas för närvarande på att åstadkoraraa en geraensara sysselsättningspolitik i de olika raedlerasländerna. Såsom ett led i dessa strävanden har EG-kom­missionen år 1972 avgett en rapport raed vissa förslag till en sådan ge­mensam politik. Rapporten har utsänts tUl diskussion i parlamentet samt i ekonoraiska och sociala komraittén raen har ännu inte blivit föremål för något ställningstagande från medlerasländernas sida.

Rapporten grundar sig i betydande utsträckning på regler, sora redan förekommer i ett eller flera raedlerasländer. Sålunda hänvisas bl. a. till den tyska lagstiftningen ora att en uppsägning måste vara socialt rättfär­dig. Enligt kommissionen är det ett minimikrav att en arbetsgivare aUtid lämnar uppgift skriftligen eller i eljest faststäUd form om orsaken tUl en uppsägning. Uppsägningstidens längd bör enligt komraissionens raening inte understiga sex veckor. Denna tid bör öka med åldern och uppgå till exerapelvis rainst tre raånader vid 40 år och minst sex måna­der vid 50 år. Dessa tider bör ytterligare förlängas efter anställningsti­den. Reglerna ora uppsägningstidens längd rainskar dock enligt korarais-sionen i betydelse i den mån en lämplig ekonoraisk gottgörelse utgår och tillgången på nya arbeten är tillfredsställande. I rapporten uttalas vidare, att ett särskilt skydd mot uppsägningar bör gälla för bl. a. äldre och handikappade.

Genom sin anslutning till Förenta Nationerna är Sverige medlem av den internationella arbetsorganisationen (ILO). Organisationen avger förslag till internationeUa konventioner i arbets­marknadsfrågor, avsedda att ratificeras av organisationens medlemmar. Organisationen avger även rekomraendationer, vilka skall övervägas vid

Prop. 1973:129

56

exerapelvis lagstiftning raen saknar den bindande karaktär sora tUlkom­mer en ratificerad konvention.

Vid den internationella arbetskonferensens sammanträde år 1963 an­togs en rekommendation (nr 119) angående uppsägning av anställnings­avtal på arbetsgivarens initiativ. Rekoraraendationen har antagits av Sverige (prop. 1964: 14, 2 LU 1964: 63, rskr. 1964: 329). Rekoraraenda­tionen är uppdelad på två huvudavsnitt, av vilka det förra anger vissa allmänna tillämpningsnorraer och det senare innehåller kompletterande bestämmelser angående driftsinskränkningars genomförande.

Huvudprincipen i rekommendationen är alt uppsägning inte bör ske utan alt det föreligger ett giltigt skäl, som saramanhänger med arbetsla­garens duglighet eller uppförande eller som har sin grund i hänsyn tiU arbetets behöriga gång. Som exerapel på skäl som inte skal! anses såsora giltiga anges

1)

medleraskap i facklig sararaanslulning eller deltagande i facklig verksarahet utanför arbetstiden eller, raed arbetsgivarens medgivande, under arbetstiden,

2)

den omständigheten att någon ämnar uppträda, uppträder eller har uppträtt såsom ombud för arbetstagarna,

3)

den omständigheten att någon i god tro ingivit klagomål eller del­tagit i rättsligt förfarande mot en arbetsgivare med påstående om lagö­verträdelse,

4)

ras, hudfärg, kön, civUstånd, religion, politisk uppfattning, natio­nell härstamning eller socialt ursprang.

I rekommendationen föreskrivs att en arbetstagare, som anser sig ha blivit obehörigen uppsagd, skall ha rätt alt inom rimhg tid överklaga uppsägningsbeslutet inför ett organ som upprättats enligt bestämmelser i kollektivavtal eller inför en opartisk instans, såsora domstol, skiljedo­mare, skiljenärand eller liknande organ. Detta innebär dock inle, att be­svärsinstansen skall ha rätt att bestäraraa storleken av företagels arbets­styrka. Finner besvärsinstansen att uppsägningen var ogrundad, skall den kunna föreskriva att vederbörande arbetstagare såvida han ej återinsätts i arbete raed rätt att i förekoraraande fall uppbära innehållen lön skall erhåUa antingen ett lämpligt skadestånd eller annan form av ersättning.

Arbetstagare som blir uppsagd bör åtnjuta sk'älig upps'ägningslid eller skälig ekonomisk gottgörelse. Han bör vidare tillförsäkras någon form av skydd mot inkorastbortfall. Sådant skydd kan t. ex. bestå av arbets­löshetsförsäkring eUer annan form av social trygghet eller avgångsveder­lag. Under uppsägningstiden bör arbetstagaren i raöjligaste mån ha rätt till ledighet utan löneavdrag för alt söka annan anstäUning. Han har också rätt att utfå ett av arbetsgivaren utfärdat intyg. Detta får endast innehåUa uppgift om de tidpunkter då arbetstagaren tillträdde och slu­tade sin anstäUning samt ora arten av de arbetsuppgifter raed vUka han

Prop. 1973:129

57

varit sysselsatt. Däreraot får intyget inte innehålla något för arbetslaga­ren ofördelaktigt.

I händelse av allvarUg raisskölsel kan avskedande ske utan uppsäg­ningstid eller uppsägningslön. Även avgångsvederlag eller liknande för­måner kan dras in. Sådana åtgärder får dock ske endast under förutsätt­ning att det är förenligt med god sed och att de vidtas inom riralig tid. Innan beslut om avskedande på grund av aUvarlig misskötsel träder i kraft, bör arbetstagaren få tiUfälle att utan dröjsmål förklara sig.

Frågan huruvida en arbetsgivare bör samråda med arbetstagarnas re­presentanter innan beslut fallas i enskilda uppsägningsfall bör enligt re­kommendationen lösas i enlighet med nationell praxis och efter vad som är lämpligt med beaktande av förhållandena i varje enskilt land.

Beträffande driftsinskränkningar föreskrivs, att arbetsgivaren snarast bör ta upp samråd raed arbetslagarnas representanter rörande alla med inskränkningen sammanhängande frågor, såsom åtgärder för att be­gränsa inskränkningen, begränsning av övertid, utbUdning och omskol­ning, överflyttningar mellan olika avdelningar, spridning av uppsäg­ningar över en viss tidsryrad, åtgärder för att nedbringa verkningama för berörda arbetstagare samt urvalet av de arbetstagare som skall drab­bas av minskningen. Sådant urval bör ske i enlighet raed noga bestärada kriterier, vilka ora raöjligt bör fastställas i förväg med vederbörligt hän­synstagande till såväl företagets som arbetstagarnas intressen. Därjämte bör sådan arbetstagare ges företräde till återanställning, när arbetsgiva­ren på nytt anställer arbetskraft. Vid urvalet arbetstagarna eraellan bör beaktas dels behovet av att säkerställa företagets effektiva drift, dels den enskilde arbetstagarens förraåga, erfarenhet, skicklighet och yrkesraäs­siga kvalifikationer, anstäUningstidens längd, ålder, familjeförhållanden eller varje annat kriterium som befinns lämpligt med hänsyn till de sär­skilda förhållandena i varje enskilt land.

Rekoraraendationen äger tillämpning på alla grenar av näringslivet och på alla kategorier av arbetstagare. Från rekoraraendationens till-lärapningsoraråde kan eraellertid undantas arbetstagare sora anställts för bestämd tid eller för en bestämd arbetsuppgift, när på grund av arbetets natur anställningsförhållandet icke kan vara av obestämd varaktighet, vidare arbetstagare som fullgör en prövotid, såvida denna bestämts på förhand och är av rimlig varaktighet, arbetstagare som anstäUts tillfäl­ligt för en kortare period samt tjänsteraän i den statliga förvaltningen, dock endast i den orafattning sora konstitutionella föreskrifter utesluter dem från tillämpningen av en eller flera av bestämmelserna i rekom­mendationen.

Vad slutligen beträffar reglerna för rekoraraendationens genorafö­rande stadgas, att rekoraraendationen kan bringas i tillämpning genom nationell lagstiftning, kollektivavtal, interna reglementen och föreskrif­ter inom företagen, skiljedom eller beslut av dömande myndighet eller

Prop. 1973:129

58

på annat sätt sora är förenligt med nationeU praxis och som kan anses lämpligt med beaktande av förhållandena i varje enskilt land. Under år 1973 koramer att särskilt undersökas hur rekoraraendationen har ge­nomförts i de olika medlemsländerna.

3.3 Utredningen

3.3.1 Inledning

Utredningen anför inledningsvis att det är framför allt två förhållan­den som träder i förgrunden, när raan studerar problemen på dagens ar­betsmarknad, nämligen dels den betydande arbetslöshet som har sin gmnd i pågående strakturförändringar inora näringslivet, dels den ut­satta situationen sora kännetecknar vissa arbetstagargrupper, inte minst de äldre arbetstagarna. Utredningen konstaterar att svårigheterna på ar­betsmarknaden under de senaste åren har varit klart tilltagande och att det inte har påvisats någon omständighet som tyder på att dessa förhål­landen skulle radikalt förändras.

Enligt utredningens uppfattning är den liUtagande andelen äldre ar­betstagare bland de svårplacerade markant. Den äldre arbetskraft som har fristäUts på grund av driftsinskränkningar har inte ens under gynn­sararaa konjunkturbetingelser kunnat få nya arbeten på den öppna ar­betsraarknaden i samma takt som friställningarna. Risk föreligger för att de äldre arbetstagarna ställs utanför den ordinarie arbetsmarknaden på grand av de svårigheter sora raöter när det gäller att vinna ny anställ­ning. Vad sora nu har sagts om de äldre arbetstagarna gäller i stor ut­sträckning även arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga. Också bland kvinnor och ungdom har arbetslösheten tilltagit oroväckande under de senaste åren.

När det i övrigt gäller förhållandena på arbetsmarknaden ger sig re­gionala och branschraässiga olikheter till känna. Förhållandevis hög ar­betslöshet, särskilt i fråga om den äldre arbetskraften, registreras i de nordliga delarna av landet. I övrigt varierar förhållandena inora olika branscher, yrkesgrupper etc. Särskilt ogynnsararaa utvecklingstendenser visar textil- och konfektionsindustrin särat sko- och läderbranschen. Även på tjänstemannasidan har det uppstått en tUltagande, ofta svårbe­mästrad arbetslöshet.

Utredningen anser att det i första hand är angeläget alt förbättra skyddet för bestående anställningar. Det ter sig naturligt att bygga vi­dare på 1971 års lag ora anställningsskydd. Den lagstiftning som nu bör komma tUl stånd bör emellertid inte omfatta enbart den äldre arbets­kraften. I stället bör lagstiftningen ta sikte på att så långt raöjligt för­bättra anställningsslcyddet för alla kategorier av arbetstagare. De nya reglema föreslås bli samlade i en särskUd lag ora anställningsskydd.

Vissa frågor som hänger saraman med anställningsskyddet avser ut-

Prop. 1973:129

59

redningen att behandla i ett senare betänkande. Hit hör frågor om av­gångsvederlag och om den föreslagna lagstiftningens effekt på gällande kollektivavtal. Även behövliga följdändringar i gällande lagstiftning komraer att tas upp senare. Slutligen avser utredningen alt i det kora­mande betänkandet behandla frågor ora rättegängen i arbetstvister och om domstolsorganisationen på det arbetsrätlsliga området.

3.3.2 Den föreslagna lagens huvudgrunder och tillämpningsområde

En av huvudbestämraelserna i den föreslagna nya lagen ora anställ­ningsskydd är en regel sora ersätter den nuvarande principen ora arbets­givarens fria uppsägningsrätl med krav på saklig grund för uppsägning. Uppsägningsmöjligheterna begränsas när det gäller äldre arbetstagare el­ler arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga. Genom turordningsregler vid uppsägning eller perraittering ges ett särskilt skydd åt äldre arbetsta­gare raed lång anställningstid. Har arbetstagare på grund av nedsatt ar­betsförmåga blivit föremål för särskilda åtgärder från arbetsgivarens el­ler samhällets sida, får han enligt förslaget ett särskilt skydd vid driftsin­skränkningar. Uppsägningstidens längd regleras. Varsel och överlägg­ning skall äga mm innan beslut får meddelas om uppsägning, avske­dande, permittering eller annan liknande åtgärd. Genora regler om före­trädesrätt får arbetstagare sora har slagils ut på grund av arbetsbrist viss förtur till ny anställning hos samme arbetsgivare. Lagförslaget innehål­ler slutligen regler för det fall att tvist uppkoraraer ora uppsägning. Ut­gångspunkten är att arbetstagaren får gå kvar i anställningen tUl dess att tvisten har blivit prövad och att anställningen skall beslå, ora det kon-Stateras att arbetstagaren har blivit utsatt för en obefogad uppsägning.

Enligt utredningens uppfattning bör lagstiftningen om anställnings­skydd så långt möjligt omfatta alla kategorier av arbetstagare. Undantag bör således inte göras för särskilda yrkesgrupper, anställningstyper eller branscher. Även arbetstagare sora intar en företagsledande ställning el­ler är raedlera av arbetsgivarens farailj orafattas sålunda av lagstift­ningen. Detsamraa gäller arbetstagare sora har anställts för viss tid eller säsong eller för utförande av visst arbete, liksora arbetstagare sora är sysselsatt i deltidsarbete eller hemarbete eller som innehar bisyssla, vika­riatsanställning eller provanställning. Utanför lagstiftningen faller emel­lertid sådana sora inte är att anse sora arbetstagare, t. ex. uppdragsta­gare eller delägare i rörelse.

Utredningen anser inte att det bör ställas upp krav på att arbetstaga­ren skall ha uppnått viss ålder för att han skall orafattas av lagstift­ningen. Sora senare skall beröras närraare anser dock utredningen att man på vissa punkter, där ett utvidgat anställningsskydd kommer i fråga, bör kräva en viss kvalifikationstid för att arbetstagaren skall komma i åtnjutande av de särskilda rättigheterna.

Även om raålsällningen bör vara ett för alla arbetstagare gemensarat

Prop. 1973:129

60

anställningsskydd, anser utredningen inte alt en sådan ordning kan ge­nomföras fullt ut. Bl. a. är det nödvändigt att införa undantag som tar sikte på de speciella förhållanden som råder på den offentliga tjänsle-mannasektorn. De undanlag som sålunda görs kommer att behandlas närraare i ett följande avsnitt.

Vissa särregler behövs också med hänsyn till de olika anställningsfor­mer som finns på den svenska arbetsmarknaden. Om en anställning in­gås för en på förhand bestämd tid eller säsong eller om en anställning avser utförande av visst arbete ligger det ofta i sj'älva anställningsavta­lets natur att anställningen upphör utan någon särskUd åtgärd från par­temas sida när den överenskomna liden har gått lill ända eller då arbe­tet har blivit slutfört. Ofta är det tUlfälliga eller kortvariga anställningar som ges denna form. Det förekommer emellertid enligt utredningen också att arbetstagare fortsätter hos samme arbetsgivare under raånga år genora en rad, på varandra följande tidsbegränsade anställningar. Starka krav har fraraförts exerapelvis från byggnadsarbetarnas och skogsar­betarnas organisationer samt från vissa lärargrupper om att arbetsta­gare som visserligen har anställts för viss tid eller för visst arbete men som har en lång anställningstid eller anställning av fortlöpande karaktär inte lämnas utanför det nu aktuella anställningsskyddet. Utredningen har velat tUlraötesgå dessa krav. Eftersom uppsägning oftast inle före­kommer vid de anställningar sora det är fråga ora, bör raan enligt utred­ningens uppfattning finna regler sora kan ersätta bestämraelserna om uppsägningsgrunder, uppsägningstider etc.

De särskUda skyddsregler som bör införas för arbetstagare som är an­ställda för viss tid, viss säsong eller visst arbete kan emellertid inle gå lika långt som de bestämmelser som föreslås för tillsvidareanställning. Användandet av de nu berörda anställningsformerna bör därför enligt utredningens uppfattning begränsas. Förbud bör införas mot att an­vända de angivna anställningsformerna, om dessa inle föranleds av ar­betsuppgifternas särskilda beskaffenhet eller står i överensstämraelse med sedvänja inom branschen. Vidare föreslår utredningen alt, i de fall då sådan anställningsform sora nu har berörts i och för sig är tillåten, det dessutora måste ha träffals en särskild överenskommelse i förväg ora begränsningen till viss tid, viss säsong eller visst arbete.

Även om det införs en lagstiftning ora allraänt anställningsskydd, är det enligt utredningens uppfattning nödvändigt alt öppna raöjlighet för arbetsraarknadens parter att på vissa punkter ersätta eUer koraplettera lagstiftningen raed egna branschanpassade föreskrifier. Liksora hittills bör exempelvis förhandlingar kunna föras i uppsägningsfrågor, men då raed utgångspunkt från ett lagfäst anställningsskydd. I väsentliga trygg­hetsfrågor anser utredningen dock alt lagstiftningen raåste ges en tving­ande karaktär. Den bör också ges en sådan avfattning alt anställnings­skyddet inträder oberoende av ora arbetstagaren är organiserad eller ej.

Prop. 1973:129

61

För att raan skall erhålla en garanti för att den nu berörda avtalsfri­heten inte begagnas på ett sätt sora innebär en försäraring av det lag­fästa skyddet bör det enligt utredningens raening krävas att uppgörelser träffas på förbundsnivå. Härigenora torde inga andra ändringar i lag­stiftningen komma att godkännas an sådana som är naturliga för avtals­området i fråga. Har kollektivavtal ingåtts, bör arbetsgivaren få tiU-lärapa det även på arbetstagare sora inte är raedlera av den avtalsslu­tande arbetstagarorganisationen, under förutsättning att arbetstagaren sysselsätts i arbete som avses med avtalet och inte orafattas av annat kollektivavtal.

Även ora flertalet av bestämmelserna i den nya lagen ora anställnings­skydd bör vara tvingande, bör detta enligt utredningens uppfattning inte hindra en arbetstagare alt för sin del la på sig förpliktelser, t. ex. i fråga ora uppsägningstid, sora går längre än vad lagstiftningen föreskriver. Det Ugger vidare i sakens natur att parter, som är överens om att en an­ställning skall upphöra, även skall kunna träffa avtal ora exempelvis uppsägningstidens längd, storleken av ekonomisk gottgörelse etc, även om uppgörelsen avviker från lagstiftningen. En sådan uppgörelse kan inte sällan betraktas som en uppsägning från den anställdes sida. Där­emot bör arbetstagaren själv inte på förhand kunna avslå från sina lag­fästa rättigheter.

Utredningen anser sig inte böra föreslå några särskilda bestämmelser angående lagstiftningens tillämplighet på internationella förhåUanden. Sora en allraän regel bör dock gälla att lagstiftningen genom sin karak­tär av skyddslagstiftning äger tUlärapning på varje anställnmg raed do­rainerande anknytning till Sverige eller svenska förhållanden. Lagreg­lerna bör tillärapas på exerapelvis arbete som utförs av svenska arbets­tagare vid ett svenskt företags filialföretag i utlandet.

3.3.3 Anställningsskyddet vid uppsägning Grunder för uppsägning m. m.

Utredningen föreslår, som tidigare har berörts, att arbetstagarna skall skyddas mot obefogade uppsägningar genom en huvudregel om att upp­sägningen skall vara sakligt grundad. Regeln om saklig grund för upp­sägning föreslås bli koraplelterad raed en regel ora att uppsägning inte får ske utan att arbetsgivaren, där så skäligen kan krävas, har erbjudit arbetstagaren annan anställning hos arbetsgivaren.

Vad gäller regeln om saklig grund för uppsägning påpekar utred­ningen inledningsvis att betydande förändringar har ägt rum på den svenska arbetsmarknaden sedan principen om den fria uppsägningsrät­ten stadfästes av arbetsdomstolen. En rad lagar har tillkorarait för att skydda arbetstagaren mot uppsägningar av ovidkoraraande skäl sora ex­erapelvis hans organisationstillhörighet, verksarahet inom arbetarskyd­det, familjeförhållanden etc I statstjänsteraannalagen har endast vissa

Prop. 1973:129

62

uppsägningsgrunder godtagits, och på kollektivavlalsområdet har kravet på saklig gmnd införts genom ändringar i huvudavtalen på den privata sektorn. Även i rättspraxis kan en omsvängning skönjas.

Enligt utredningens mening är det knappast raöjligt att generellt slå fast vad sora utgör saklig grund för uppsägning. Uppsägningsfallen är sinseraeUan så olika och förhållandena varierar så kraftigt meUan olika arbetsplatser alt det inle går att uttala vad som är saklig grund utan att uttalandet sätts i relation till det individuella fallet. Utredningen betonar emellertid att, även om man i den nu aktuella lagstiftningen använder samma uttryck som redan förekoraraer i kollektivavtal, detla inte inne­bär att innebörden av uttrycket raåste bli densararaa sora har korarait till uttryck i rådande praxis.

När det gäller de närmare omständigheter sora kan åberopas för upp­sägning anser utredningen att arbetsbrist i princip får anses utgöra sak­lig grand. Givet är emellertid alt arbetsgivaren, när han lägger om drif­ten eUer inskränker verksamheten, alltid bör ha arbetstagarnas anställ­ningstrygghet för ögonen, så att kortsiktiga ekonomiska motiv inte får föranleda angrepp på denna trygghet. Naturlig avgång eller successiv avveckling bör ofta kunna ersätta drastiska friställningar. Vidare bör ar­betstagama i de nu avsedda fallen i görligaste raån beredas fortsatt an­ställning. Givetvis bör det inte vara raöjligt för en arbetsgivare att vidta s. k. rationaliseringsåtgärder i den dolda avsikten att göra sig fri från en viss arbetstagare sora annars inle hade kunnat skUjas från anställningen.

I fråga ora uppsägningar som hänför sig till den enskilde arbetstaga­rens förhållanden går utredningen först in på sådana fall då arbetstaga­ren på ett eller annat sätt har misskött sig eller visat bristande lämplig­het. Enligt utredningens uppfattning bör bedömningen i fortsättningen inle så mycket inriktas på vad som har förekommit i det särskilda fallet och arbetstagarens skuld därtill utan i stället på de slutsatser om arbets­tagarens lämplighet som kan dras av det inträffade. Först vid klart do­kumenterad olämplighet bör kravet på saklig gmnd anses uppfyllt. Olovlig utevaro bör exempelvis betraktas som ett fall av försumraelse i arbetet, och bedöraningen bör kunna påverkas av arbetstagarens sätt att sköta arbetet i övrigt. När det gäller bristande samarbete får det ske en a'wägning mellan arbetsgivarens intresse av lugn på arbetsplatsen och arbetstagarens behov av trygghet i anställningen. Arbetsgivarna måste räkna med särdrag hos sina anställda, pch problemen kan ofta lösas ge­nom omplacering.

En annan gmpp av uppsägningsfall föreligger när arbetstagaren på grund av tUltagande ålder, sjukdom, nedsatt arbetsförmåga etc. inte längre förmår fuUgöra de arbetsuppgifter som har lagts på honom. Här bör enhgt utredningens uppfattning ske ett ökat hänsynstagande tUl ar-betstagamas behov av trygghet. Enbart liUtagande ålder bör således inte få accepteras sora saklig gmnd för uppsägning. Endast ora ålder eller

Prop. 1973:129

63

sjukdom har korarait tUl uttryck i en stadigvarande och väsentlig ned­sättning eller förlust av arbetsförmågan bör kraven för uppsägnuig anses uppfyllda. I begreppet saklig gmnd bör vidare inryraraas en skyldighet för arbetsgivaren att, innan uppsägning sker, överväga alla de raöjlighe­ter som finns att inom ramen för anstäUningen omplacera arbetstagaren tUl andra, för honom raera lärapade arbetsuppgifter.

Som en allraän inskränkning i rätten alt säga upp arbetstagaren på gmnd av förhållande sora hänför sig till honom personligen, bör enligt utredningen gälla att uppsägningen inle får grundas enbart på omstän­dighet som arbetsgivaren har känt till mer än en raånad innan varsel lämnades.

Även om det i och för sig skulle föreligga saklig grund för uppsägning anser utredningen, som tidigare har berörts, att uppsägning inte bör få ske utan att arbetstagaren bereds annan anställning hos arbetsgivaren, om detta skäligen kan krävas. En sådan regel bör tillämpas bl. a. i det fallet alt en arbetstagare på grund av nedsättning i arbetsförmågan inte längre förmår fullgöra det arbete som han tidigare har utfört, samtidigt sora reträttposter av olika slag finns tillgängliga. Det kan också tänkas att viss verksarahet läggs ned, samtidigt som nya arbetsplatser upprättas där den uppsagde arbetstagaren efter omskolning kan beredas sysselsätt­ning. Vid en driftsinskränkning kan det naturligtvis uppkoraraa tvekan vilka av de uppsagda arbetstagama sora i första hand bör koraraa i åt­njutande av ett begränsat antal andra befattningar som arbetsgivaren kan erbjuda. Utredningen föreslår inte någon särskild regel ora turordning för dessa fall. Har de tiUgängliga platsema fördelats i saraförstånd med arbetsmarknadsmyndigheterna eller den berörda arbetstagarorganisatio­nen, utgör delta eraellertid ett indicium på alt arbetsgivaren har fullgjort vad på honom ankommit.

Utredningen anför att det under utredningsarbetet har förts fram krav om särskilda skyddsregler för arbetstagare som på grand av sin verk­sarahet, exerapelvis som fackliga förtroendemän, kan komraa i utsatt ställning i förhållande till arbetsgivaren. Sådana skyddsregler finns i bl. a. arbetarskyddslagen och 1971 års sysselsättningslag. Utredningen finner det dock raindre lärapligt att i en allraän lagstiftning ora anställ­ningsskydd införa särskilda regler endast för en viss grapp av arbetsta­gare. Dessa omfattas likaväl som övriga arbetstagare av huvudregeln ora saklig grund för uppsägning, och det ligger i sakens natur alt strängare krav måste ställas på vad sora utgör saklig grand allt efter den mera ut­satta position som arbetstagaren intar. Enligt utredningens mening be­hövs det inte heller särskilda regler till skydd mot angrepp på arbetsta­gares nationalitet, religion, hudfärg etc. eller på hans politiska uppfatt­ning eller hans sysslande med offentliga uppdrag. Sker uppsägning av sådan anledning är det även utan en uttrycklig bestämmelse självklart alt uppsägningen inte kan anses sakligt grandad.

Prop. 1973:129

64

Enligt utredningens åsikt bör en uppsägning kringgärdas med vissa formföreskrifter. Sålunda föreslås att en uppsägning från arbetsgivarens sida alltid skah vara skriftUg. Med en sådan regel undviks bl. a. tvister om huruvida en uppsägning har komrait till stånd eller ej. Det bör emel­lertid inte föreligga något hinder för arbetsgivaren att meddela en upp­sägnuig muntiigt, bara den därefter bekräftas skriftligen. Uppgift om de närraare omständigheter som åberopas som grund för uppsägningen skall enligt förslaget lämnas skriflUgen, om arbetstagaren begär det. Har en arbetsgivare underlåtit att iaktta de nu berörda formföreskrifterna, medför delta i princip att uppsägningen blir ogiltig.

Utredningen framhåller alt de föreslagna skyddsreglerna inle omfat­tar uppsägning för omreglering av anställningsvillkoren, efiersom sådan uppsägning inte syftar till alt anställningsförhållandet skall upphöra. Vi­dare avser skyddsreglerna endast uppsägning från arbetsgivarens sida. Utredningen anser det inle raöjligt att konstruera en regel sora med er­forderlig tydlighet fångar upp fall då en uppsägning visserligen formellt görs av den anställde själv men då uppsägningen har framtvingats av ar­betsgivaren eller har sin grand i åtgärder från arbetsgivarens sida, t. ex. trakasserier, hot etc. Enligt utredningens raening får man lita till att de rätlslillämpande organen i förekoraraande fall löser uppkorana situatio­ner i linje raed de intentioner som ligger bakom utredningens förslag. Har en arbetsgivare genora otillbörligt handlande förmått arbetstagaren att själv säga upp sig, bör uppsägningen kunna undanröjas.

Ett särskilt fall av anställnings upphörande är då arbetstagaren avgår med pension. Utredningen erinrar om att det på den offentliga sektorn är regel att en arbetstagare på grund av gällande pensionsreglementen är skyldig att avgå raed pension vid en viss tidpunkt. Någon uppsägning behövs inte i dessa fall. På den privata sektorn har det visserligen utbil­dats raer eller raindre fasta norraer inora de olika företagen om när ar­betstagare lämnar anställningen med pension, raen några regler ora av­gångsskyldighet finns för det raesta inte. Eftersora det inte är ovanligt att en arbetstagare går kvar i anställningen efler uppnådd pensionsålder, har det vid tillärapningen av 1971 års lag ora anställningsskydd upp­koramit tvekan ora hur uppsägningsbestäraraelserna skali tillämpas för det fall att arbetsgivaren vill att arbetstagaren skall lämna anställningen med pension. Utredningen föreslår därför en särskild regel för dessa fall. Eftersom formlig uppsägning enligt utredningens uppfattning är en mindre läraplig åtgärd i de typiska pensionsfallen, föreslås att arbetsgi­varen skall vara skyldig alt underrätta arbetstagaren en raånad i förväg ora den förestående pensionsavgången. Detta gäller i det fallet att ar­betstagaren har uppnått den för anställningen gällande högsta ålders­gränsen för pension eller, ora sådan inte finns, den för folkpension gäl­lande åldersgränsen. Vill arbetsgivaren att arbetstagaren skall avgå t. ex. vid en nedre pensionsgräns, bör enligt utredningens raening uppsägning

Prop. 1973:129

65

fordras. Detsararaa bör gälla för det fall att anställningen har fortgått efter den övre pensionsgränsen. Ora mte särskilda skäl föranleder annat, utgör enligt utredningen redan det förhållandet att den övre pensions­gränsen är överskriden saklig grund för uppsägning.

Uppsägningstidens längd

Utredningen påpekar att uppsägningstiden har bl. a. den funktionen att arbetstagaren får skäligt rådrura för att inrätta sig efter den omstäU-ning som anställningens upphörande innebär och att söka sig en annan anställning. Uppsägningstiden ger också utryrarae för förhandlingar el­ler för överläggningar med arbetsgivaren ora annat arbete. Ora uppsäg-nmgstiden även förenas med en lönegaranti, får arbetstagaren ett ekono­miskt skydd för det fall alt arbete inle kan erbjudas honora under upp-sägnuigstiden.

När det gäller uppsägningstidens längd bygger utredningens förslag på de regler sora finns i 1971 års lag ora anställningsskydd. Sålunda an­ser utredningen att uppsägningstiden liksom i den lagen bör sättas i rela­tion till arbetstagarens ålder. Sora skäl härför åberopas bl. a. att en regel som i StäUet följer anställningstidens längd skulle kunna raotverka den rörUghet på arbetsraarknaden sora får anses önskvärd. Oavsett vUken princip som väljs för alt bestämraa uppsägningstidens längd, blir skillna-dema inte så stora i fråga om merparten av arbetstagarna, eftersom lång anställningstid kommer till uttryck också i stigande ålder.

Grandregeln i fråga om uppsägningstid bör vara att det för såväl ar­betsgivaren som arbetstagaren gäller en uppsägningstid av en månad. Härigenora ges ett skäligt rådrura åt alla parter sora berörs av en upp­sägning. Vid uppsägning från arbetsgivarens sida skall emellertid enligt utredningens förslag uppsägningstiden förlängas så, att den utgör två månader, om arbetslagaren har fyllt 25 år, tre månader om han har fyllt 30 år, fyra månader om han har fyllt 35 år, fem månader om han har fyllt 40 år och sex månader om han har fyllt 45 år. Efter fyllda 45 år bör arbetstagaren behålla sexraånadersskyddet tUls han uppnår den högsta gränsen för pension eller, om någon sådan uite finns angiven för anställningen, folkpensionsåldem. Efter denna tidpunkt bör grund­regeln ora en raånads uppsägningstid på nytt träda i funktion.

För att en arbetstagare skall få åberopa reglerna ora förlängning av uppsägnuigstiden bör det enligt utredningens raening, liksom enligt 1971 års lag om anställningsskydd, krävas en viss kvalifikationstid. Kvalifika­tionstiden bör dock förkortas i förhållande tiU nämnda lag. Utrednmg­ens förslag ora kvalifikationstid innebär att arbetstagaren skall ha varit anställd hos arbetsgivaren de senaste sex raånadema eller sararaanlagt tolv månader under de två senaste åren. Vid beräkning av denna kvalifi­kationstid saknar anställningens art eller omfattning betydelse. Bortsett

5    Riksdagen 1973.1 saml Nr 129

Prop. 1973:129

66

från sexmånadersfallet krävs inte alt anställningstiden är sararaanhäng­ande.

Såväl när det gäller kvalifikationstid vid uppsägning sora i andra fall när anställningstid har betydelse, bör arbetslagaren i viss utsträckning kunna tillgodoräkna sig anställning även hos tidigare arbetsgivare. Ut­redningen föreslår i detta hänseende regler som bygger på 1971 års lag om anställningsskydd. Reglerna innebär för del första att, om arbetsta­gare övergår till anställning hos annan arbetsgivare inom samma kon­cern, han har rätt att åberopa även sin anställning hos den tidigare ar­betsgivaren. Detsamraa gäller, ora det mellan arbetsgivarna föreUgger intressegeraenskap sora kan jämställas raed koncernförhållande. Sådan intressegeraenskap kan föreligga vid exerapelvis konsortier och tysta bo­lag. Utredningen föreslår vidare alt, ora en ny arbetsgivare inträder i ett anställningsförhållande eller del annars äger rura en förändring på ar­betsgivarsidan, detta inte skall medföra att en ny anställning skall anses föreligga, fömtsatt att driften fortsätter oberoende av förändringen. Det bör därvid vara likgiltigt om den tidigare rörelsen har överlåtits till arman person, ombUdats tUl bolag eller uppgått i en koncern eller kon­sortium eller ora ägaren har försatts i konkurs. Huvudregeln i saraband med företagsöverlåtelse etc. blir således att, om den nye arbetsgivaren övertar arbetskraften för i stort sett sararaa arbetsuppgifter sora tidigare, han också tar på sig ansvaret för de rättigheter som arbetstagarna har tjänat in i den tidigare anställningen.

Enligt utredningens raening bör de föreslagna minimireglerna om uppsägningstid och kvalifikationslid vara dispositiva. På förbundsnivå bör kollektivavtal kunna träffas om längre eller kortare uppsägningslid för såväl arbetsgivaren som arbetslagaren. Avtal bör vidare kunna träf­fas om villkor av en helt annan konstruktion än lagens.

Det ekonomiska skyddet vid uppsägning

Som tidigare berörts anser utredningen att reglerna om uppsägnings­tid liksom i 1971 års lag om anställningsskydd bör förenas raed garanti för bibehållen lön och andra anställningsförraåner under uppsägningsti­den. Detta bör gälla oberoende av ora arbetstagaren kan beredas arbete eller ej. Reglerna bör på deima punkt vara tvingande och gälla även i fall då en arbetstagare på gmnd av tvist om uppsägningen får stå kvar i anstäUningen efter uppsägningstidens utgång (jfr 3.3.8). Utredningen föreslår vidare en regel enligt vilken uppsägningslönen och övriga an­ställningsförmåner inte får understiga vad som normalt skulle ha utgått till arbetstagaren, om han hade fått behålla sina arbetsuppgifter. Upp­sägningstid skall alltså jämställas med arbetad tid, vilket bl. a. får den effekten att arbetstagaren kvalificerar sig för seraester utan hinder av att arbete inte utförs. Det får enligt utredningen ankomma på arbetsmark­nadens parter att precisera den principiella föreskriften i konkreta kol-

Prop. 1973:129

67

leklivavtalsbesläramelser, anpassade efler de speciella förhållanden som råder inom varje bransch.

Enligt utredningens raening talar övervägande skäl för alt man i den nya lagen inle för in någon regel om avräkning för lön på annat håll motsvarande den avräkningsregel som finns i 1971 års lag om anställ­ningsskydd. En avräkningsregel kan bl. a. få den effekten alt, om en ar­betstagare, ef ler viss tids arbetslöshet får ett nytt arbete raed högre lön än i den tidigare anställningen, avräkning med den överskjutande delen kan ske för den lid sora han gick utan arbete, trots att den högre lönen berodde på ökade arbetsinsatser e. d. Härtill koramer att arbetstagaren i raånga fall kan utsättas för särskilda bekyraraer, om han skulle kastas från den ena anställningen till den andra under uppsägningen, och att uppsägningslönen härvidlag bör kunna tjäna som viss kompensation. Ut­redningen raenar vidare att det är mera realistiskt att räkna raed att ar­betstagaren snabbt söker sig ut i arbetslivet igen, om raöjlighet finns till en viss kompensation härför än om motsatsen skulle gälla. Mot bak­gmnd av det anförda föreslår utredningen alt någon avräkning inle skall ske på uppsägningslönen ora arbetstagaren uppbär lön på annat håll un­der uppsägningstiden.

De förordade reglerna om rätt till lön ra. ra. förutsätter att arbetslaga­ren slår till arbetsgivarens förfogande under uppsägningstiden. Sålunda bör enligt utredningen uppsägningslön inle utgå för tid då arbetstagaren är sjuk eller tjänstledig. Står arbetstagaren till arbetsgivarens förfo­gande, bör han norraalt också ha rätt att ulföra arbete. Utredningen föreslår därför en bestäraraelse ora alt arbetstagare inte skall få av­stängas från arbete med anledning av en uppsägning, om inte särskilda skäl föreligger.

För att den uppsagde arbetstagaren inle skall få försärarade raöjlighe­ter att vinna anställning på den ort där han tidigare har vistats föreslår utredningen vidare en regel ora all arbetsgivaren under uppsägningsti­den inte får utnyttja den rätt alt förflytta arbetslagaren till annan ort som annars kan tillkoraraa honora, ora arbetslagarens möjligheter alt söka ny anställning därigenom inte obetydligt försäraras. Vidare föreslår utredningen att, ora arbetstagare har sagts upp eller varslats ora att fort­satt anställning inte kommer att erbjudas honom, arbetsgivaren i skälig omfattning skall bereda honora tillfälle att med bibehållna förraåner be­söka arbetsförmedlingen under arbetstid. Detta gäller dock inle för det fall att arbetstagaren har väckt talan eller påkallat förhandling raed yr­kande att anställningsförhållandet skall förklaras bestå.

3.3.4 Avskedande

Utredningen föreslår att avskedande skall få ske, om en arbetstagare grovt åsidosätter sina åligganden i anställningen. Detta innebär att det måste föreligga ett flagrant fall av misskötsamhet eller illojalitet. Som

Prop. 1973:129

68

exempel näraner utredningen otillbörlig konkurrens särat oegentiighe-ter och andra uppsåtUga brott som riktar sig mol arbetsgivaren.

Avskedande bör enligt utredningens förslag kunna ske både vid tillsvi­dareanställning och vid anställning för viss tid, viss säsong eUer visst ar­bete. För att man skall få en spärr raot förhastade beslut föreslås en re­gel ora att arbetstagaren före avskedandet alllid skall beredas tillfälle till överläggning med arbetsgivaren. Även arbetstagarens organisation skall få tillfälle tiU det, om inte arbetstagaren motsätter sig del. Ett sådant överläggningsförfarande anser utredningen i raånga fall kunna få till följd att ett avskedande oravandlas lill en överenskoraraelse ora uppsäg­ning eller någon annan raindre uppseendeväckande åtgärd. Några tids­frister eller andra regler bör enligt utredningens raening inte föreskrivas beträffande rätten till överläggning. Det ligger eraellertid i sakens natur att skäligt rådrara måsle beredas arbetstagaren eller organisationens fö­reträdare för att man skall kunna tala ora en överläggning.

Liksora en uppsägning skall ett avskedande enligt förslaget alltid raed­delas i skriftlig förra. Vidare är arbetsgivaren skyldig att på arbetstaga­rens begäran uppge de omständigheter sora läggs honora til! last. Under­låter arbetsgivaren att iaktta dessa formföreskrifter, kan avskedandet förklaras ogiltigt.

Tre ledaraöter har reserverat sig mot förslaget om vem sora skall be­redas tUlfälle tUl överläggning raed arbetsgivaren ora ett tUltänkt avske­dande. Enligt reservanternas mening bör arbetstagarens organisation all­tid beredas tUlfälle till sådan överläggning, även om arbetstagaren skulle motsätta sig det. Som skäl härför åberopas bl. a. att ett beslut ora avske­dande kan tillkomma i en upphetsad situation och att arbetstagaren sora följd härav kan koraraa att acceptera ett avskedande, sora han annars inte skulle ha godkänt, och motsätta sig att den fackliga organisationen kopplas in. Han kan också av andra skäl som han sedan vid närmare ef­tertanke ångrar avstå från hänvändelse till organisationen. Av hänsyn tUl den enskilde arbetstagaren är det därför nödvändigt att den fackliga organisationen regelmässigt bereds tillfälle till överläggning vid avske­dande. Oavsett förhållandena i det individuella fallet är en sådan regel också påkallad för att bereda organisationerna allmän överblick och kontroll över åtgärder av detta slag. Den avtalsslutande organisationen bör enligt reservanterna beredas tillfälle till överläggning även i fall då den arbetstagare som avses bli avskedad är oorganiserad eller organise­rad i en annan organisation.

3.3.5 Permittering

Enligt utredningens mening behövs regler sora hindrar att uppsäg­ningsbestämmelserna kringgås genom ett otUlbörligt användande av per­mitieringsinstitutet. Sålunda bör permittering få företas endast om åt­gärden bedöms vara av tUlfällig natur eller är en följd av att arbetet är

Prop. 1973:129

69

säsongbetonat eUer eljest tUl sin natur inte sammanhängande. Detsamma bör gälla annan åtgärd som är järaförlig raed permittering, t. ex. beslut om korttidsarbete.

Liksom 1971 års lag om anställningsskydd bör enligt utredningen den nya lagen innehålla regler om ekonomisk gottgörelse vid permittering. Reglerna gäller vid permittering som sker av annan orsak än att arbetet är säsongbetonat eller annars till sin natur inte sammanhängande. Har sådan permittering varat mer än två veckor i följd eller sararaanlagt raer än trettio dagar under samraa kalenderår, har arbetslagaren enligt för­slaget rätt till lön och andra anställningsförmåner för överskjutande per­mitteringstid. Vid tUlämpningen av denna regel krävs det inte att per­mitteringen har pågått full dag. Arbetsgivaren kan alltså inte kringgå re­geln genora att använda korttidsarbete. Arbetsgivaren kan enligt utred­ningen inte heller befria sig från ersättningsskyldighet genom alt återinta arbetstagaren en dag varannan vecka. En sådan åtgärd kan raan enligt utredningens raening komma till rätta med genom skadeståndstalan.

I fråga om storleken av de förraåner som ulgår efter viss tids permit­tering föreslås samma regler som beträffande lön under uppsägningstid. Principen är alltså att förmånerna inte får understiga vad som normalt skulle ha utgått tUl arbetstagaren, om han hade fått behålla sina arbets­uppgifter i full utsträckning.

3.3.6 Företrädesrätt och turordning

Utredningen frarahåller att de föreslagna reglerna om skydd vid upp­sägning givelvis får en begränsad effekt, om arbetsgivaren tvingas vidta driftsinskränkningar. När det gäller inskränkningar sora rör en del av arbetsstyrkan, kan ofta de regler som avgör vilka av arbetstagarna som får gå kvar upplevas som mest väsentiiga för anslällningslrygghelen. Detsamma gäller turordningen arbetslagarna emellan i fall då arbetsta­garen äter skall ta in en del av den uppsagda arbetsstyrkan. Läggs verk­saraheten ned helt, ger självfallet inte ens turordningsregler något skydd.

Mol bakgrund härav anser utredningen att den nya lagen om anställ­ningsskydd bör innehålla regler om turordning vid uppsägning som sker på grund av arbetsbrist. Reglerna bör kompletteras raed bestämmelser om företrädesrätt och turordning vid nyanställning. Genora sådana be­stämmelser förhindras bl. a. kringgående av uppsägningsskyddet genora att arbetsgivaren vidtar förmenta driftsinskränkningar som efterföljs av nyanställning av andra arbetstagare.

Utredningen ansluter sig huvudsakligen till den uppfattning sora har legat till grund för turordningsregeln vid återanställning i 1971 års lag om anställningsskydd. Sålunda bör arbetslagarnas lämplighet eller dug­lighet inte sättas i första rummet, utan turordningen bör bestämmas på grandval av omständigheter sora tar sikte på den arbetskraft som behö­ver särskilt skydd. Utredningen anser inte alt man bör införa en generell

Prop. 1973:129

70

regel ora särskild förtur för t. ex. arbetstagare med nedsatt arbetsför­raåga. I stället bör turordningen bestämmas enligt objektiva kriterier så­sora arbetstagarens ålder eller anställningstidens längd. Utredningen rae­nar alt principen ora anställningstidens längd är så vedertagen att den bör behållas. Eftersom lång anställningstid också innebär tilllagande ål­der, tillgodoses härigenora i viss raån även åldersaspeklen. Principen om anställningstidens längd som den avgörande faktorn bör emellertid nyanseras i någon mån. Sålunda föreslår utredningen alt arbetstagare som har fyllt 45 år skall för varje därefter påbörjad anställningsmånad tillgodoräknas en extra anställningsmånad, dock saramanlagt högst 60 sådana anställningsraånader. Därmed får den äldre arbetskraften ett sär­skilt skydd.

Turordningsreglerna skall i uppsägningsfallen tillämpas såvitt avser arbetstagare inom samma verksamhet. Med begreppet verksamhet avses förvaltningsenhet, företagsenhet eller annan därraed järaförlig enhet. Har ett förelag en olikartad produktion i olika fabriksenheler på skilda platser i landet och skall verksamheten inskränkas i en av fabrikerna, är det sålunda de där sysselsatta arbetstagarna som koramer i fråga vid be­räkningen av turordningen, inte förelagels anställda i en helt annan pro­ duktion eller på annan ort. Vad som närraare ulgör den berörda enheten får avgöras med utgångspunkt från vad sora är naturligt på det ena eller andra stället. Det förhåUandet att olika avdelningar är lokalt åtskilda bör enligt utredningen inte ulan vidare leda till att de anses utgöra skilda enheter.

När det har fastställts vilken verksamhet sora berörs, skall valet träf­fas raed utgångspunkt från arbetstagarnas anställningstid inora denna verksarahet. Härvid skall företrädesrätten för varje kategori av arbetsta­gare bestämmas för sig. Detta innebär att, om en arbetstagare tidigare har varit placerad i en annan enhet inom företagel eller i en annan för­valtningsenhet hos samrae arbetsgivare eller ora han har varit anställd i ett förelag som tillhör sararaa koncern, så får han inte åberopa sådan ti­digare anställningstid. Även anställningstid i en annan yrkeskategori fal­ler utanför.

Den förordade regeln ora företrädesrätt vid nyanställning omfattar dels arbetstagare som har blivit uppsagd på grund av arbetsbrist, dels arbetstagare sora har anställts för viss lid, viss säsong eller visst arbete och som inte får fortsatt anställning på grund av arbetsbrist. Sådan ar­betstagare har under en tid av ett år efter ansläUningens upphörande företrädesrätt till ny anställning inom den verksamhet där han tidigare var sysselsatt. En förutsättning är dock alt arbetstagaren vid anställning­ens upphörande har varit anställd hos arbetsgivaren saramanlagt rainst tolv månader eller, vid säsonganslällning, minst sex månader under de två senaste åren. Vidare krävs att arbetstagaren har tillfredsställande kvalifikationer för den nya anstäUningen samt att han har anraält öns-

Prop. 1973:129

71

kan ora återanställning. Avvisar arbetstagaren ett arbete hos arbetsgiva­ren sora han skäligen bort godta, går han förlustig sin företrädesrätt.

Om flera arbetstagare önskar koraraa i fråga för återanställning, gäl­ler enligt förslaget samraa turordningsregler som vid uppsägning på grund av arbetsbrist. Detta innebär bl. a. att endast anställningstid inom den aktuella verksamheten och kategorin får åberopas.

Utredningen erinrar ora att 1971 års lag om anställningsskydd inne­håller en bestäraraelse att arbetstagare sora har blivit återansläUd enligt reglema ora företrädesrätt oraedelbart skall koraraa i åtnjutande av de förlängda uppsägningstiderna utan att behöva intjäna den eljest gällande kvalifikationstiden. Lagförslaget innehåller en raotsvarande regel sora innebär att arbetstagaren i förekoraraande fall skall anses oraedelbart kvalificerad för det särskilda anställningsskyddet.

Utredningen föreslår att reglerna om lurordning och villkor för före­trädesrätt skall göras disposiliva. Därigenora kan exerapelvis regeln om den verksarahet inora vilken turordning skall gälla anpassas till de för­håUanden sora råder inora speciella branscher eller yrken. Vidare kan ökad hänsyn tas till arbetstagarens personliga förhållanden, exerapelvis hans sociala situation. En tillräcklig garanti för att den äldre och handi­kappade arbetskraften skyddas och ell värn raot köpslagan i saraband med turordningsdiskussioner får enligt utredningen anses ligga i att det är arbetstagarnas organisationer som på förbundsnivå bestäraraer ora avsteg skall göras från lagreglerna.

Ett särskilt skydd bör enligt utredningens raening ges åt arbetstagare sora har nedsatt arbetsförraåga och som raed stöd av den föreslagna la­gen om vissa'anstäUningsfrämjande åtgärder eller eljest har beretts en särskild sysselsättning hos arbetsgivaren. Sådan arbetstagare skall slå utanför den konkurrens sora avgörs genom turordningsreglerna och så­lunda alltid ges företräde till fortsatt anställning, om inte särskilda skäl föranleder annat. Företrädesrätt till fortsalt eller ny anställning kan dock enligt förslaget aldrig tillkoraraa arbetstagare som har uppnått den högsta pensionsgräns sora gäller för anställningen eller, ora någon sådan gräns inte finns, folkpensionsåldern.

Utredningen föreslår all samma lurordningsregler skall gälla vid per­mittering som vid uppsägning på grund av arbetsbrist. Slår sålunda vid perraittering valet raellan flera arbetstagare inom en viss verksamhet, skall företrädesrätt till fortsatt arbete ges åt den arbetstagare som kan åberopa den längsta anstäUningstiden inora verksaraheten. Företrädes­rätten besläras inom varje arbetstagarkategori raed utgångspunkt från anställningstiden inom denna. Liksom i uppsägningsfallet kan arbetsta­gare tillgodoräkna sig en extra anstäUningsmånad, dock högst 60, för varje anstäUningsmånad som påbörjats efler del all han fyllt 45 år.

Utredningen föreslår inle några regler om lurordning vid omplacering

Prop.1973:129

72

eller befordran inom företaget och inte heller för det fallet att flera ar­betstagare gör anspråk på annat arbete i samband med uppsägning.

En ledaraot av utredningen har reserverat sig raot förslaget att turord­ningen mellan olika arbetstagare skall besläraraas raed utgångspunkt från varje arbetstagares anställningstid inom den berörda verksamheten och med varje kategori tagen för sig. Reservanten påpekar att förslaget innebär bl. a. alt en arbetare som har befordrats till förman inte får till­godoräkna sig hela den tid sora han har tjänstgjort på den berörda ar­betsplatsen utan endast den lid sora han har haft i sin nya befattning. Vidare förlorar en arbetare sin turordning, om han flyttar till en annan enhet inom sarama företag, t. ex. från den ena till den andra fabriken.

Enligt reservantens uppfattning är de föreslagna reglerna alltför snäva och schematiska. De motverkar bl. a. en önskvärd rörlighet inom företa­gen och innebär, särskilt i en lågkonjunktur, att en arbetstagare riske­rar sin anställnuigstrygghet, om han accepterar ett avancemang eller an­nan förändring av sina arbetsuppgifter. Även ora reglema kan ersättas eller modifieras av kollektivavtal, anser reservanten alt raan bör kunna kräva av en lagstiftning ora anställningsskydd att dess regler i huvudsak skall kunna tillämpas direkt utan att parterna skall behöva avtala om speciella villkor.

Reservanten föreslår alt företrädesregeln vid uppsägning ges det inne­hållet att, om uppsägning skall ske på grund av arbetsbrist och valet står meUan flera arbetstagare inom samraa kategori, företrädesrätt till fort­satt anställning ges åt den arbetstagare på orten sora kan åberopa den längsta totala anställningstiden inora företaget. På motsvarande sätt bör företrädesrätten till ny anställning avgöras med utgångspunkt från den totala anställningstiden vid företaget. Slutiigen bör enligt reservantens raening den kategori arbetsledare sora kan åberopa anställningstid som arbetare ha företrädesrätt före arbetare med kortare anställningslid och således tå återgå till sin förutvarande anställning.

3.3.7 Varsel och överläggning

När det gäller en arbetstagares fortsatta anställning är det enligt ut­redningens raening angeläget att partema överlägger i saken innan raan på vardera sidan kommit alt binda sig för en bestämd uppfattning. Många kollektivavtal har också regler om varsel och samråd innan be­slut meddelas ora uppsägning, perraittering eller återintagning av arbets­tagare. Enligt utredningens åsikt bör man bygga vidare på delta syslem. I enlighet härraed föreslår utredningen alt arbetsgivaren alllid skall vara skyldig att varsla, ora det uppkomraer fråga ora uppsägning eller per­mittering av arbetstagare eller då avtal skall träffas ora nyanställning till vilken företrädesrätt gäller. Varsel skall också läranas när fortsatt an­ställning inte kan erbjudas arbetstagare som varit anställd hos arbetsgi­varen för viss tid, viss säsong eller visst arbete under sararaanlagt minst

Prop. 1973:129

73

tolv månader eller, vid säsonganställning, sex månader under de två se­naste åren.

Undantag från den förordade varselskyldigheten gäller i fråga om vissa fall av permittering. Sålunda kan varsel underlåtas, om permitte­ringen är av enstaka och kortvarig karaktär eller ora den är naturlig i viss anställning. Vidare föreskrivs, som har nämnts tidigare, en under­rättelseplikt i stället för varselskyldighet för vissa fall av avgång med pension.

När det gäller frågan vera varsel skall läranas till och hur lång varsel­tiden skall vara är det enligt utredningens mening nödvändigt med olika regler för skilda typfall. Att basera förfarandet uteslutande på facklig raedverkan finner utredningen olärapligt raed tanke på att reglerna kommer att omfatta även oorganiserade arbetstagare och med hänsyn till att situationer kan uppstå då en arbetstagare inte vill att hans före­stående uppsägning skall behandlas av den fackliga organisationen. Indi­viduella uppsägningsfall föreslås därför bli varslade till arbetstagaren personligen för att efterföljas av varsel till hans organisation, om arbets­tagaren inte motsätter sig det. Varsel skall i detta fall ske minst två vec­kor i förväg.

När arbetsgivarens åtgärd däreraot har kollekliv natur såsom vid uppsägning på grund av arbetsbrist eller vid permittering eller nyanställ­ning och det gäller att välja ut vilka arbetstagare sora skall beröras av den förestående åtgärden, anser utredningen att varsel alltid bör läm­nas till den närmast berörda organisationen. Varseltiden skall vid upp­sägning eller perraittering vara minst en månad. Om det inträffar om­ständighet som medför att varsel inle kan lämnas inora denna tid, skall varsel i stället läranas så snart det kan ske.

För det fall att visstidsanställning e. d. inte förlängs föreslår utred­ningen att varsel skall lämnas till arbetstagare personligen minst en må­nad i förväg. Arbetstagare som vid anställningens upphörande eller den nya säsongens början har fyllt 45 år men inle uppnått den tidigare an­givna pensionsgränsen har dock rätt lUl en varseltid av tre månader.

Om varsel har lämnats, har arbetslagaren resp. arbetstagarorganisa­tionen enligt förslaget rätt till överläggning med arbetsgivaren om den tilltänkta åtgärden. Sådan överläggning skall påkallas senast en vecka efter det att varslet lämnades. Har överläggning påkallats, får arbetsgi­varen inte vidta uppsägning eller permittering förrän överläggning har ägt rum eUer tillfäUe tUl överläggning läranats.

Har uppsägning ägt rura utan föregående varsel och överläggning, kan detta enligt utredningens förslag föranleda att uppsägningen förkla­ras ogiltig. Med undantag av varsel vid individuell uppsägning är dock varselreglerna dispositiva såtillvida att de kan sättas ur spel genom kol-lektiva'vtal på förbundsnivå.

Mot utredningens förslag i frågan vem varsel skall läranas till har tre

Prop. 1973:129

74

ledaraöter reserverat sig. Enligt reservanternas uppfattning bör den fackliga organisationen regelmässigt varslas även vid individuella upp­sägningar. Som skäl härför åberopas samma omständigheter sora har anförts till stöd för alt organisationen alltid skali beredas tillfälle liU överläggning vid avskedande.

3.3.8 Anställningsskyddet vid tvist

Om en arbetstagare anser sig ha blivit uppsagd i strid mot lagens be­stämmelser om uppsägning, kan man enligt utredningens uppfattning tänka sig två typfall. I det ena fallet anser arbetslagaren redan från bör­jan fortsatt anställning oraöjlig, varvid det ligger i hans eget intresse alt så snart som möjligt lämna anställningen för att söka sig annat arbete. Enligt de tidigare behandlade bestämraelserna är han tillförsäkrad oav­kortad lön under uppsägningstiden. Därjämte kan han enligt förslaget av domstol tillerkännas skadestånd för den kränkning sora han har ut­satts för. I det andra typfallet är det väsentligt för arbetstagaren att be­hålla den anställning sora han har blivit uppsagd från. Uppsägningen skall då på yrkande av arbetstagaren kunna förklaras ogUtig raed på­följd att anställningsförhållandet beslår. Arbetstagaren kan även i delta fall erhålla skadestånd för den kränkning sora uppsägningen har innebu­rit.

Ora en arbetstagare har blivit avskedad eller permilterad i strid mot bestämraelserna i lagen eUer ora han inte har korarait i åtnjutande av företrädesrätt till ny anställning, kan han på sararaa sätt sora vid upp­sägning tiUerkännas skadestånd. Han har också raöjlighet att få bifall till yrkande om att bli återansläUd eller, vid permittering, återtagen i arbete. Bifalls yrkandet kan han liksom i uppsägningsfallet tillerkännas skade­stånd för den kränkning sora han har utsatts för.

För det fall att arbetstagaren för talan raot en uppsägning raed yr­kande att anstUllningsförhållandet skall förklaras bestå, krävs det enligt utredningens uppfattning regler som förebygger att uppsägningsskyddet blir illusoriskt genora att arbetstagaren efter en tid inle längre får slå kvar i arbete. Utredningen föreslår därför en regel att arbetstagaren inte får skiljas från anställningen förrän tvisten har blivit prövad, trots att uppsägningstiden kan ha gått till ända dessförinnan. På yrkande av ar­betsgivaren kan domstol dock förordna att regeln inte skall äga tillämp­ning. Ett sådant förordnande kan raeddelas i fall då övervägande skäl talar för att arbetstagarens talan koraraer alt ogillas.

Utredningen föreslår vidare all, ora det föreligger tvist om uppsäg­ning, arbetstagaren inte får avstängas från arbete i annat fall än då sär­skUda skäl föreligger. Har arbetsgivaren raed åberopande av särskilda skäl avslängt arbetstagaren från arbete, kan doraslol pröva den frågan särskilt och förordna att arbetstagaren skall återinsättas i arbete. Mot­svarande förordnande kan meddelas i fall då avskedande eller permUle-

Prop. 1973:129

75

ring har ägt rum eller då arbetstagaren inte har fått företrädesrätt till ny anställning.

De föreslagna reglerna innebär att arbetstagaren får en långtgående rätt att kvarstå i arbelet när tvist har uppkoramit. Denna rätt till arbets­platsen är dock inte ovillkorlig. I den mån arbetsgivaren har avtalsenlig rätt att omplacera arbetstagare med hänsyn till arbetets behöriga gång eller att permittera dem vid arbetsbrist, kan han vidla motsvarande åt­gärder även raot den som är uppsagd. Åtgärderna får dock i princip inle företas på den grund att uppsägning har ägt rura. Ett undanlag härifrån anser utredningen dock kunna gäUa i vissa fall t. ex. när en arbetstagare har blivit uppsagd på grund av bråk raed arbetskamraterna. I sådant fall bör han i avvaktan på tvistens lösning kunna överflyttas tUl en annan avdelning för undvikande av ytterligare bråk.

Finner dorastolen att en uppsägning har skett i strid raot lagen, bör enligt utredningen uppsägningen norraalt förklaras ogiltig och anställ­ningsförhållandet förklaras beslå, under förutsättning att arbetstagaren har framställt yrkande raed delta innehåll. Enligt utredningens raening kan denna regel dock inte göras undantagslös. Sålunda raåste del någon gång inträffa att utsikterna att arbetsgivaren skall efterkoraraa en dora på fortsatt anställning är så sraå att arbetstagarens intressen bättre gag­nas genora en dom av annat innehåll. I enlighet härmed föreslår utred­ningen att, om det finns synnerliga skäl mot att anställningsförhållandet förklaras beslå, dorastolen i stället skall kunna ålägga arbetsgivaren alt utge särskUt skadestånd till arbetstagaren.

Har avskedande skett i strid mol lagen eller har arbetstagare inle er­håUit ny anställning i enlighet med besläraraelserna om företrädesrätt, kan domstolen som nyss berördes förelägga arbetsgivaren alt återan-stäUa arbetstagaren. Ett föreläggande om återanställning efter avske­dande kan dock meddelas endast ora det saknas grund för såväl avske­dande sora uppsägning. I företrädesrällsfallet lorde det enligt utred­ningen få krävas att en viss anställning står till förfogande för att ell föreläggande ora återanställning skall kunna raeddelas. Har arbetsgiva­ren redan besatt den anställning sora arbetstagaren gör anspråk på, kan dorastolen sålunda inte förordna all den anställde skall träda tillbaka lill förraån för den arbetstagare som har väckt talan.

Ora dorastolen förklarar att en uppsägning skall anses ogiltig och alt anställningen skall bestå, blir konsekvensen enligt utredningen bl. a. att arbetstagaren i avtalsenlig ordning har rätt att utan avräkning uppbära lön så länge han står tUl arbetsgivarens förfogande. Genora alt arbetsla­garen på detta sätt kan bli tillförsäkrad en "livslön" får det antas att han normalt alertas i arbete för den händelse inte någon annan uppgörelse kommer tUl stånd. Rällen till lön ger dock inle någon absolut garanti för att arbetsgivaren återinsätter arbetstagaren i arbete. För att komma till rätta med denna situation har utredningen övervägt olika slags vilesbe-

Prop. 1973:129

76

stämmelser. Enligt utredningens mening får det emellertid förmodas att, ora arbetstagaren inle återinsätts i arbete, han i längden finner situatio­nen ohållbar och önskar frigöra sig från anställningen raot ekonoraisk ersättning. Utredningen föreslår därför att, om ett anställningsförhål­lande har förklarats beslå raen arbetstagaren inte återtas i arbete, dora­stolen skall på talan av arbetstagaren kunna förklara anställningsförhål­landet hävt och ålägga arbetsgivaren att utge ett särskUt skadestånd.

Utredningen har inte ansett det lärapligt med regler ora rätt för ar­betstagaren att med exekutivt tvång återuppta sina arbetsuppgifter.

Vad som nu har sagts ora det fall då dorastolen har förklarat alt en anställning skall bestå skall äga raotsvarande tiUärapning när dorastolen har förelagt arbetsgivaren att återanställa eller återta en arbetstagare.

3.3.9 Skadestånd

Sora fraragått av föregående avsnitt anser utredningen att, ora en ar­betstagare har blivit obehörigen uppsagd, han bör vara berättigad till skadestånd för den kränkning han har utsatts för, oavsett om anställ­ningsförhållandet förklaras bestå eller inte. Detsararaa gäller, ora arbets­tagaren har blivit obehörigen avskedad eller permitlerad eller ora han inte har korarait i åtnjutande av sin företrädesrätt till ny anställning. Skadestånd kan utgå även i andra fall då arbetsgivaren åsidosätter sina skyldigheter enligt lagen, exerapelvis vägrar att fullgöra sina ekonoraiska förpliktelser. En annan grupp av fall då skadestånd kan utdömas är då en arbetsgivare genom olika åtgärder söker kringgå lagens bestämmel­ser. Sådana åtgärder bör enligt utredningen drabbas inte bara av ogiltig-hetspåföljd utan också av ett kraftigt skadestånd på grund av det olUl­börliga syftet med åtgärden. Som nämnts i föregående avsnitt kan ska­destånd dessutom utdömas i fall då en arbetsgivare vägrar alt efter­koraraa domstols förordnande om alt anställningsförhållandet skall be­stå eller att arbetstagaren skall åleranställas eller återtas i arbete.

Skadeståndsreglema tar i första hand sikte på den skada som har åsamkats arbetstagaren. I vissa fall kan emellertid den berörda organisa­tionen ha rätt till skadestånd, t. ex. vid brott raot bestäraraelsema ora varsel. Utrednmgen anser vidare att arbetstagaren bör vara skadestånds­skyldig, om han inte iakttar den uppsägningstid som har föreskrivits för honom.

Vid bedömandet ora och i vad raån skada har uppstått skaU raan en­ligt utredningens förslag ta hänsyn även till s. k. ideell skada, dvs. ora­ständigheter av annan än rent ekonomisk betydelse. Om det raed hänsyn tUl skadans storlek eller andra oraständigheter är skäligt, kan skadestån­dets belopp sättas ned i förhållande till vad sora annars skulle ha utgått. En sådan nedsättning bör enligt utredningen ske, om exempelvis bestäm­melserna om uppsägningslön mer än väl kompenserar arbetstagaren för den skada han har lidit eller ora det har rört sig ora en ursäktlig felbe­döraning från arbetsgivarens sida.

Prop. 1973:129

77

När det gäller skadeståndets storlek påpekar utredningen att det i ar-betsraarknadsnämndens praxis oftast har förekorarait belopp på 5 000 10 000 kr. vid obefogad uppsägning. Det har också inträffat att skade­ståndet har salts i relation tUI anställningstidens längd, t. ex. en månads­lön för varje anställningsår. Det synsätt sora ligger bakora den före­slagna lagen ora anställningsskydd raotiverar eraellertid enligt utred­ningen en höjning av skadeståndsbeloppen. Utredningen har övervägt att införa en undre gräns raed årslönen som riktpunkt. En sådan regel föreslås dock inte, eftersom den i många fall kan verka stel och raöjligen föranleda rätlstillärapningen att i saratliga fall hålla sig ungefär vid denna gräns.

Utredningen framhåller att det i vissa situationer är befogat att ut­döma högre skadestånd än annars. Utöver det förut berörda fallet att arbetsgivaren genom olika åtgärder söker kringgå lagens bestämmelser anför utredningen som exerapel den situationen att en arbetstagare vis­serligen yrkar att en uppsägning skall förklaras ogUtig och att anställ­ningsförhåUandet skall bestå men dorastolen finner det utsiktslöst att meddela ett sådant förordnande och i stället döraer ut skadestånd. Upp­enbarligen raåste skadeståndet härvid i de flesta fall vida överstiga den ersättning sora bör utgå till en arbetstagare som får återgå i arbete. Hän­syn får tas till bl. a. den framtida lön och andra anställningsförmåner som arbetstagaren kan gå förlustig, hans framlida möjligheter till annan arbetsinkomst saml det förhåUandet att ersättningen utgår i form av ett engångsbelopp. Det anförda bör utgöra en riktpunkt även i sådana fall då en arbetsgivare vägrar att efterkomma domstols förordnande att an-stäUningsförhållandet skaU bestå eller att arbetstagaren skall åleranstäl­las eller återtas i arbete och arbetslagaren med anlednuig härav yrkar att anställningsförhållandet skall hävas och att särskilt skadestånd skall dömas ut. I sådana fall får emellertid också beaktas att domstolen från början har ansett att ett återtagande rimligen kunnat ske och att arbets­givaren har visat tredska i förhållande till såväl domstolen som arbetsta­garen. Detta förhållande bör enUgt utredningens mening komraa till ut­tryck i det skadestånd som döms ut, om inte särskilda skäl raöter här­eraot.

3.3.10 Domstolsförfarandel

Som tidigare nämnts avser utredningen att i ett särskilt betänkande föreslå regler om domstolsorganisationen i arbetstvister och förfarandet i sådana tvister över huvud taget. Enligt utredningens hittUlsvarande överväganden finns det inte något skäl att införa arbetsdomstolar i form av t. ex. länsarbetsrätter. Däreraot torde hinder inte möta raot att i vissa arbetstvister låta tragsrätterna utgöra första instans med arbetsdomsto­len som fullföljdsinstans. Detta skulle kunna gälla exempelvis i fall då en oorganiserad arbetstagare för talan i en uppsägningstvist. Om det

Prop. 1973:129

78

däreraot i ett uppsägningsfall har förekommit lokal och central förhand­ling och arbetstagarens talan förs av hans organisation, skulle talan kunna anhängiggöras direkt i arbetsdomstolen. Utredningen anser vi­dare alt det på ohka punkter bör ske en samordning av det processueUa förfarandet vid tingsrätterna och vid arbetsdomstolen. Uppsägningstvis­terna bör kunna handläggas även vid skiljenämnd eller skiljedorastol.

I förslaget har intagils en regel om att raål ora tUlämpningen av lag­förslaget skall handläggas enligt lagen om rättegång i arbetstvister. Nå­got förslag lill sådan lag finns emellertid inte i det nu aktuella betänkan­det.

Vissa processueUa regler föreslås redan i det nu aktuella betänkandet. Dessa regler gäller bl. a. handläggningstiden. Enligt utredningens me­ning måste det anses vara ett intresse för parterna på ömse sidor att tvis­ter ora uppsägning, perraittering eller återanställning bringas ur världen så snart sora raöjligt. Utredningen föreslår därför alt arbetstagare sora vUl att anställningsförhållandet skall beslå eller att han skall bli återan­släUd eller återtagen i arbete skall vara skyldig alt väcka talan härora senast tre veckor efter det att arbetsgivaren vidtog den klandrade åtgär­den. Är det föreskrivet i kollektivavtal att förhandling skall äga rura för biläggande av tvist och har förhandling påkallats inora treveckors-tvisten, skall talan i stället väckas inora tre veckor efter det att förhand­lingarna avslutades, dock senast inora sex månader efter det att den omtvistade åtgärden vidtogs.

Enligt utredningens raening bör tvister lösas ulan alltför långt dröjs­mål även i fall då arbetstagaren inte vill alt anställningsförhållandet skall bestå e. d. ulan endast yrkar skadestånd. Eftersom fackliga för­handlingar kan förekoraraa även i sådana tvister, anser utredningen att en sex månaders talefrist, räknad från skadans uppkomst, bör införas för dessa fall.

Utredningen föreslår inle någon tidsfrist för det fall att en arbetsgi­vare vägrar alt efterkoraraa dorastols förordnande att anställningsförhål­landet skall bestå eller att arbetstagaren skall åleranställas eller återtas i arbete och arbetstagaren med anledning härav vill väcka talan. Det för­hållandet att arbetstagaren dröjer med att väcka talan torde dock enligt utredningen få tillraälas viss betydelse, t. ex. när det gäller att bestämraa skadeståndets storlek.

Talan ora rätt att få stå kvar i arbelet, om återgång i arbete efler per­mittering eUer om återanställning skall enligt förslaget handläggas skynd­sarat. Delsamma gäller talan om skadestånd med anledning av att arbets­givaren inte respekterar en dom varigenom förordnals att anställnings­förhållandet skall bestå eller att arbetslagaren skall åleranställas eller återtas i arbetet.

Ora arbetstagaren har väckt talan eller påkallat förhandling med yrkande att vinna ny anställnmg eller att få återgå i arbete efter

Prop. 1973:129

79

permittering kan domstolen meddela interimistiskt beslut om alt arbets­tagaren skall återtas i arbetet.

Enligt utredningens mening är det befogat raed en särskUd regel ora rättegångskostnader vid tvist ora uppsägning, återanställning e. d. Bak­grunden är att rättegångskostnaderna ofta kan beräknas uppgå till så­dana belopp att arbetstagaren inför risken att behöva stå för dessa kost­nader drar sig för att väcka talan. Även om arbetstagaren har viss möj­lighet till fri rättshjälp, får han därigenom inte täckning för den ersätt­ning sora han kan förpliktas utge tUl arbetsgivaren. Vidare gäller inte de s. k. rättsskyddsförsäkringarna i anställningstvister. Utredningen betonar emellertid att kostnadsaspekterna spelar en mindre roll för organiserade arbetstagare som företräds av sin organisation. Det är då i regel organi­sationen sora svarar för de egna kostnaderna och ersätter arbetsgivarens kostnad, om målet förloras.

Mot bakgmnd av det anförda föreslår utredningen all domstolen i mål ora tillämpning av lagen ora anställningsskydd skall kunna förordna att arbetsgivaren skall bära sin rättegångskostnad, ora arbetstagaren för­lorar raålet men han hade skälig anledning att få tvisten prövad. Det får enligt utredningen överläranas åt rättspraxis att ge denna regel dess praktiska innebörd. I övrigt skall rättegångsbalkens bestämmelser om rättegångskostnad i tvistemål tillämpas.

Utredningen erinrar slutligen om att både lagen om arbetsdomstol och 1971 års lag om anställningsskydd innehåUer bestäraraelser ora självständig talerätt för arbetstagares organisation. En bestäraraelse härom bör tas in även i den nu aktuella lagen. Utredningen föreslår därför att arbetstagarorganisation skall ha rätt att väcka och utföra ta­lan vid arbetsdomstolen för den sora är eller varit raedlem i organisatio­nen. Undantag härifrån görs dock för det faUet att målet avser uppsäg­ning, företrädesrätt till ny anställning, avskedande eller särskilt skade­stånd på den grunden att arbetsgivaren inte har efterkommit domstols förordnande om fortsatt anställning etc, under förutsättning att tvisten rör förhållande som hänför sig tUl arbetstagaren personligen. I sådana fall kan organisationen föra talan endast efter fullmakt från arbetstaga­ren.

Tre ledaraöter av utredningen har reserverat sig mot detta förslag och anser att organisationerna bör ha en självständig talerätt i samtliga mål som rör tillämpningen av den föreslagna lagen om anstälhiingsskydd.

3.3.11 Särskilda regler för offentliga tjänstemän m. m.

Utredningen eruirar om att det på den offentliga tjänsteraannasektom finns en vidsträckt specialreglering som tar över den allmänna arbets­rättsliga lagstiftningen. Bl. a. får avtal inte träffas i fråga ora anställ­nings ingående och upphörande. I dessa och andra avseenden fuins grundläggande bestämraelser i statstjänsteraannalagen. Vidare innehåller

Prop. 1973:129

80

regeringsformen regler om bl. a. domares oavsättlighet och ora förtjänst och skicklighet sora enda befordringsgrunder vid tillsättning av statlig tjänst. Utöver nämnda lagbestäraraelser finns för statstjänsleraärmens del en mängd föreskrifter i stadgor, instruktioner, brev etc. För det kom­munala skolväsendet, skogsvårdsstyrelserna, försäkringskassorna osv. finns motsvarande bestämmelser.

De regler som finns på den offentliga sektom innebär i vissa fall ett långtgående anställningsskydd. Sålunda kan tjänstemän som är anställda med fullraakt eller konstitutorial över huvud taget inte sägas upp. Även i övrigt gäller särskUda regler beträffande såväl uppsägning som skyldig­heten att avgå vid sjukdom eller viss ålder. I den mån anställningsskyd­det på den offentliga sektom går längre än som följer av den nu före­slagna lagstiftningen, får förslaget enligt utredningen inte tas till intäkt för en försäraring av den redan befintliga tryggheten. I övrigt bör ut­gångspunkten vara att i görligaste raån anpassa det offentliga anställ­ningsskyddet tUl de principer som införs för den enskilda arbetsraarkna­den. I ett senare betänkande komraer utredningen att föreslå sådana ändringar i lagstiftningen ora offentliga tjänsteraän sora föranleds av den allraänna lagstiftningen om anställningsskydd. Utredningen har an­sett sig av tidsskäl vara förhmdrad att i det nu aktuella betänkandet in­ventera alla de specialförfattningar som berörs av de föreslagna bestäm­melsema.

Den speciella reglering som finns på den offentiiga sektorn raedför emellertid, att vissa undantag raåste göras från de allmänna besläramel­serna om anställningsskydd. Sålunda kan företrädesrätt till återanställ­ning inte anordnas så, att den komraer i strid raed regeringsforraens be­stäraraelser ora förtjänst och skicklighet sora grund för tjänstetillsätt­ning. Även i övrigt kan det enligt utredningens raening bli nödvändigt att föreslå särskilda lösningar för den offentliga sektorn. Sora exerapel nämner utredningen den speciella ordning för prövning av avskedsfrå­gor sora ärabetsansvarskoraraitlén har föreslagit.

Även hänsynen tUl allraän verksamhet kan kräva särskilda regler, t. ex. när det gäller arbete enligt arbetsmarknadskungörelsen (1966: 368) eUer annan motsvarande författning. Sålunda bör exempelvis arbetsta­gare som har anvisats beredskapsarbete inte kunna göra anspråk på långa uppsägnuigstider, rätt till fortsatt anställning etc. I vissa fall, så­sora vid värnpliktstjänstgöruig, kan särskild lagstiftning behövas ora uppsägningsförbud. Vidare kan en särskild skyddslagstiftning visa sig nödvändig för vissa arbetstagargrupper, exempelvis sjömän.

Enligt utredningens mening är det mindre lämpligt att tynga den aU­männa lagstiftningen ora anställningsskydd raed specialbestäraraelser av nu angivet slag. I stäUet föreslår utredningen en bestäraraelse som inne­bär att, om lag eller annan författning innehåUer bestämraelser sora av­viker från lagen ora anställningsskydd, dessa bestäraraelser i stället skall tiUämpas.

Prop.1973:129

81

3.3.12 Övergångsbestämmelser

Vad först gäller lagens ikraftträdande framhåller utredningen att den föreslagna lagstiftningen på många punkter innebär en radikal föränd­ring av de förhållanden sora hittills har rått på den svenska arbetsraark­naden. Det får antas att lagen, ora den genomförs, i vissa fall kommer att föranleda orafattande förändringar i de huvudavtal och kollektivav­tal ora anställningsvillkor sora f. n. gäller. De förhandlingar som härvid måste komma till stånd tar erfarenhetsmässigt betydande tid i anspråk. Enligt utredningens uppfattning torde lagen därför knappast kunna träda i kraft tidigare än sex raånader efter det att den har antagits. Ut­redningen anraärker alt den 1 juU 1974 synes utgöra en läraplig tidpunkt.

En väsentlig fråga är giltigheten av bestående förbundsavtal på de punkter där lagstiftningen föreslås bli disposiiiv. Utrednmgen anför sora exerapel industritjänstemännens s. k. femårsavtal om aUmänna anställ­ningsvillkor och det därtUl knutna huvudavtalet mellan SAF och tjäns­temännens huvudorganisationer. Även om de näranda avtalen efler upp­sägning utlöper först vid utgången av mars 1975, föratsätter utredning­en att parterna finner anledning till förhandling om de förändringar som betingas av lagen. Saratidigt understryker utredningen att det från många synpunkter är önskvärt att bestående rättsförhållanden i minsta raöjliga raån rivs upp, så att lagen kan genoraföras utan genomgripande förändringar i övrigt.

Utredningen har stannat för alt det sora regel bör vara tidpunkten då en viss åtgärd gått i verkställighet sora blir avgörande för bedöraningen av ora den nya lagstiftningen skall äga tillärapning eller ej. Har uppsäg­ningstiden eller permitteringsperioden börjat löpa, har avskedande ägt rura eller har eljest anställningen upphört före lagens ikraftträdande bör inte nya lagen gälla. Den bör inte heller äga tillämpning trots att den ifrågavarande åtgärden, t. ex. en perraittering, till viss del skulle fortgå efler ikraftträdandet, ej heller ora de eventuella effekterna av den tidi­gare vidtagna åtgärden exempelvis företrädesr'ätt till ny anställning skulle inträffa därefter. Utredningen har ansett det olämpligt alt skilda regelsystem skall vinna tillämpning i fråga om en och sararaa åtgärd. Det ligger å andra sidan i sakens natur, att vissa regler bör få tillbakaver­kande kraft. Om det för tillärapningen av en lagregel t. ex. krävs att ar­betstagaren kan åberopa en viss anstäUningslid, bör få åberopas även sådan anställningstid som ligger i tiden före lagstiftningens ikraftträ­dande.

I den raån lagstiftningen enligt den anförda huvudregeln skall äga till-lärapning i ett visst fall, bör den enligt utredningen samtidigt gälla utan inskränkningar. Skall vissa förfaranden, t. ex. uppsägning eller perraitte­ring, enligt lagen föregås av varsel och överläggning bör det alltså krä­vas, att dessa åtgärder vidtas även ora det skuUe medföra att uppsäg-

6    Riksdagen 1973. 1 saml. Nr 129

Prop. 1973:129

82

ningar, avsedda att gå i verkställighet strax efter lagens ikraftträdande, skulle få uppskjutas en tid för att det lagstadgade varsel- och överlägg­ningsförfarandet skall genomföras.

3.3.13 Skiljaktig mening

Som fraragått av det föregående (se avsnitten 3.3.4, 3.3.5, 3.3.7 och 3.3.10) har några av utredningens ledamöter reserverat sig raot vissa delar av utredningsförslaget. Därutöver har direlctören[REDACTED_EFTERNAMN], SAF, avgett reservation mot betänkandet i dess huvuddrag.
[REDACTED_EFTERNAMN] framhåller inledningsvis att det vid en lagstiftning sora den förevarande i ovanligt hög grad raåste bli fråga ora en awägning raellan olika intressen. Enligt Lindströras mening har utredningens raajoritet vid denna awägning ensidigt beaktat den enskilde individens intressen och ägnat alltför liten uppraärksarahet åt de allvarliga problem som måste uppstå för företagen, om det mycket långtgående förslaget ge­nomförs. En följd av lagstiftningen blir att företagen ytterst noga måste pröva de personer man överväger att anställa. Risk finns att raan i tvek-samraa fall föredrar att inte anställa någon, framför att ta någon om vars lämplighet man ej är helt övertygad. Det sagda gäller inte rainst den svårplacerade arbetskraften. Lagen skulle då få verkningar motsatta dem sora man har avselt att uppnå. Mot lagförslaget kan också helt all­mänt invändas att det är alltför komplicerat.

När det gäller förslagets olika delar anser[REDACTED_EFTERNAMN] för det första att lagens giltighetsoraråde är alltför vidsträckt. Från tillärapningsorarådet bör undantas anställning där arbetstagaren ej har fyllt 18 år eller där han ej har varit anställd hos arbetsgivaren i sex månader.
[REDACTED_EFTERNAMN] accepterar den föreslagna huvudregeln om att en uppsäg­ning skall vara sakligt grandad. Vid tolkningen av begreppet saklig grund bör man emellertid även i framtiden utgå från praxis sådan denna komrait tUl uttryck i arbetsdorastolens doraar under senare år. Lind-ströra anser vidare att, om man vid en bedömning av samtliga förelig­gande omständigheter koramer frara till att saklig grund föreligger, ar­betsgivaren måste ha rätt att upplösa anställningsförhållandet. Lind­ström godtar således inte den föreslagna regeln om att en uppsägning som i och för sig är sakligt grundad inte får ske utan att arbetstagaren har erbjudits annan anställning hos arbetsgivaren. Mot förslaget att upp­sägning alltid skall ske i skriftlig form görs inte någon anraärkning. Där­eraot är det enligt Lindströras mening orimligt att ett bristande iaktta­gande av denna formföreskrift skall leda till att uppsägningen blir ogil­tig.

När det gäller uppsägningstiderna anser[REDACTED_EFTERNAMN] att de bör sättas i relation till anställningstiden inom företaget. För att de längre uppsäg-nuigstiderna skall gälla bör samma kvalifikationskrav ställas upp sora i 1971 års lag om anställningsskydd, dvs. att arbetstagaren har varit an-

Prop. 1973:129

83

ställd hos arbetsgivaren rainst 24 raånader under de tre senaste åren. Vi­dare bör det gälla viss örasesidighet raellan parterna, så att även arbets­tagarna blu: skyldiga att i vissa fall iaktta längre uppsägningstid. Lind-ströra föreslår att uppsägningstiden skall vara två "raånader för båda parterna, ora anställningen har varat raindre än 5 år, tre raånader för arbetstagaren och fyra raånader för arbetsgivaren i fall då anställningen har varat 514 år särat tre månader för arbetslagaren och sex raånader för arbetsgivaren, ora anställningen har varat i 15 år eller däröver.

Lindströra godtar i och för sig raajoritetens förslag ora rätt för arbets­tagaren att behålla lön och andra anställningsförraåner under uppsäg­ningstiden. Regeln härora bör dock göras dispositiv. Lindströra raolsäl­ter sig förslaget att arbetstagaren skall kunna kvalificera sig för semester under uppsägningstiden och anser vidare att avräkning på uppsägnings­lönen bör ske enligt samma regler sora finns upptagna i 1971 års lag om anställningsskydd.

Förslaget att arbetstagaren normalt inte skall få avstängas från arbete med anledning av en uppsägning innebär enligt Lindströms mening att raan inför en ny princip i svensk rätt. Lindströra anser det orimligt att arbetsgivaren inte skulle få avlägsna en arbetstagare från arbetsplatsen, ora han inte anser sig kunna ha kvar honora. När det gäller personal i förelagsledande ställning, inbegripet verkställande direktör eller raotsva­rande, synes följderna av förslaget helt ohållbara. Komplikationer upp­står också vid nedläggningar och driftsinskränkningar. Om arbete helt saknas, firms inte ens de fysiska förutsätlningarna för den föreslagna re­gelns tillämpning.[REDACTED_EFTERNAMN] anser vidare att det inte finns något behov av de föreslagna bestämraelserna ora inskränkning i arbetsgivarens rätt att förflytta arbetstagaren tUl annan ort och ora skyldighet för arbetsgi­varen alt bereda arbetstagaren tillfälle alt besöka arbelsförraedlingen.

Reglema om turordning hör enUgt Lindströras uppfattning till de delar av förslaget sora inger de allvarligaste betänkligheterna. Fraraför allt gäller detta regeln ora anställningstid som grund för urvalet av de arbetstagare sora raåste lärana företaget. För att ett förelag skall kunna utvecklas och ge tryggad anställning på längre sikt är det utoraordentligt angeläget att arbetsgivaren i största raöjliga utsträckning har rätt att an­vända den arbetskraft sora är raest lämpad för arbetet. Den föreslagna besläraraelsen ger emellertid knappast någon möjlighet alt ta hänsyn till skicklighet och lämplighet, när en driftsinskränkning skall ske. Enligt Lindströms mening bör turordningsregeln utformas så, att anställningsti­den får betydelse först då valet står raellan arbetstagare sora besitter lika stor skicklighet och läraplighet.

När det gäller rätten tUl återanställning anser[REDACTED_EFTERNAMN] att den, i överensstämraelse med vad som har föreskrivits i 1971 års lag om an­stäUningsskydd, bör gälla endast under sex månader och endast för så­dan arbetstagare som har varit anställd hos arbetsgivaren minst 24 må-

Prop. 1973:129

84

nåder under de tre senaste åren. Han anser vidare att den särskilda re­geln till skydd för arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga har fått en alltför vidsträckt utforraning. Företrädesrätt bör tillkoraraa endast per­soner som på gmnd av fysisk eller psykisk sjukdom eller skada har bety­dande svårigheter att erhålla sysselsättning på den ordinarie arbetsmark­naden.

Bestämraelsen om avsked bör enligt Lindströms åsikt formuleras på sarama sätt som i 1971 års lag om anställningsskydd och alltså omfatta fall då arbetstagaren i väsentlig raån åsidosätter sina skyldigheter mot arbetsgivaren. När det gäller varselskyldigheten godtar Lindströra utred­ningsförslaget utora såvitt gäller arbetstagare sora har anställts för viss tid e. d. Varselskyldighet bör i sådana fall föreUgga endast om arbetsta­garen har varit anställd rainst 24 raånader under de tre senaste åren. Vi­dare bör varseltiden alltid vara en raånad, oavsett ora arbetstagaren har fyllt 45 år eller inte.

Mot de föreslagna reglerna ora anställningsskyddet vid tvist kan raan enligt Lindströra rikta tre huvudanraärkningar. Den första är att regel­systemet är uloraordenlligt korapliceral och svårtolkat. Vidare anser han att den föreslagna proceduren är mycket tidsödande och alt påföljderna för arbetsgivaren vid överträdelse av lagen är oriraligt hårda.

Enligt Lindströms uppfattning bör, när uppsägningstiden har löpt ul, anställningsförhållandet alltid upphöra och något kvarstående i anställ­ningen inte komma i fråga. Arbetstagaren bör då endast kunna erhålla skadestånd. Som skäl för denna uppfattning anför[REDACTED_EFTERNAMN] bl. a. att, om förhållandena har utvecklat sig därhän att arbetsgivaren har sagt upp en anställd, det inle torde finnas förutsättningar för fortsatt samar­bete. Delta gäller även om saklig grund i lagens mening ej skulle vara styrkt. Speciella förhållanden föreligger givetvis beträffande personal i förelagsledande ställning, där en rätt till fortsatt anställning skulle vara särskilt olycklig. Även beträffande medleramar av arbetsgivarens familj kan svårigheter uppkomma.[REDACTED_EFTERNAMN] frågar sig också vilken uppgift bestämmelserna skall fylla och hur de skall fungera vid en nedläggning av företaget eller vid en driftsinskränkning. Om arbetstagaren i princip skulle vara berättigad till full lön fram till pensionsåldem även om han inle erbjuds eller utför något arbete, skulle de ekonomiska konsekven­serna för arbetsgivaren bli helt orunliga.

Enligt Lindströms uppfattning bör skadestånd vara den enda påfölj­den för arbetsgivaren även i fall då han har förfarit felaktigt i saraband med avskedande, återanställning eller permittering. Har avskedande ägt rum, torde raöjligheter till fortsatt saraarbete knappast finnas, och det skulle då te sig stötande att en arbetsgivare skulle tvingas återanställa arbetstagaren. Har felaktig återanställning skett och den lediga platsen således blivit besatt, är det oriraligt att förplikta arbetsgivaren alt åter-

Prop. 1973:129

85

anställa även den förfördelade och ge honom lön, faslän det inte finns något arbete att utföra. Motsvarande gäller vid permittering.

Även förslaget att särskUt skadestånd skall kunna utgå, ora arbetsgi­varen vägrar att följa domstolens dora på fortsatt anställning e. d., är enligt Lindströras mening orimligt. Förslaget innebär att arbetstagaren i sin hand får något som närmast är ett utpressningsmedel att användas för den händelse han överväger att ta ett annat arbete och därför vill upplösa det gamla anställningsförhållandet. Han kan då förhandla med arbetsgivaren om frivillig överenskoraraelse att återtagande i arbete ej skall ske och göra detta under hot om skadeståndsprocess. Situationen blir särskilt gynnsam för arbetstagaren genom att skadeståndet kan uppgå tUl betydande belopp och den föreslagna lagtexten inte innehåller någon avräkningsregel för fraratida arbetsinkorast.

4    Anställningsfrämjande åtgärder 4.1 Nuvarande förhållanden

4.1.1   Inledning

Arbetsmarknadspolitikens priraära uppgift är att genora stöd och ser­vice i olika former ge den enskilde möjlighet till meningsfull sysselsätt­ning i ett så fritt valt yrke som möjligt.

För en fraragångsrik arbetsraarknadspolitik är det av betydelse alt ar-belsmarknadsrayndigheterna kan fortlöpande hållas underrättade ora det vid varje tillfälle aktuella sysselsättningsläget och få preciserade be­sked om de förändringar däri, som kan komraa att ske inora den när­maste framtiden. En redogörelse för gällande föreskrifter, som syftar till alt ge dessa myndigheter sådan information, läranas i avsnitt 4.1.2.

Den utveckling som näringslivet undergått i vårt land på senare tid har medfört stora svårigheter för vissa arbetstagargrupper. Särskilt gäl­ler detta äldre och personer med nedsatt arbetsförmåga, vilka ofta har svårt att anpassa sig till det moderna arbetslivets krav och sora efter friställningar löper en risk att bli ställda utanför den ordinarie arbets­raarknaden. Särskilda åtgärder har därför behövt vidtas för att öka de­ras möjligheter att behålla eller erhålla anställning på den öppna arbets­marknaden. Dessa åtgärder, som framför allt har tagit sikte på att åstad­komraa en bättre anpassning av arbetet och arbetsrailjön till människans fysiska och psykiska fömtsättningar, behandlas i avsnitt 4.1.3.

4.1.2   Uppgifter av arbetsgivare till arbetsmarknadsmyndigheter

För de företag, sora är anslutna till SAF och Sveriges Industriför­bund, gäller sedan år 1965 en rekoramendalion om anraälan till arbets­marknadsverket om planerade väsentiiga utökningar av arbetsstyrkan. Rekommendationen har intagits i ett cirkulär, sora utfärdats av nämnda organisationer efter överläggningar med AMS.

Prop. 1973:129

86

Enligt cirkuläret bör företagen så snart det är möjligt ta kontakt med länsarbetsnämnderna och anmäla sina behov av arbetskraft. Vid denna första kontakt behöver dock några mera preciserade besked inte lämnas. Efter denna kontakt bör den fortsatta planeringen rörande arbetskraften ske i nära sararåd raed länsarbetsnäranderna. En raera preciserad an­raälan om behovet av arbetskraft bör tillställas länsarbetsnämnderna om möjligt senast två månader innan arbetskraften erfordras. Det framhålls dock att det rekoraraenderade förfarandet inte kan tillärapas när det föreligger ett kontinuerligt behov av arbetskraft utan samband med ut­ökning av arbetsstyrkan.

År 1968 träffade AMS samt SAF, Industriförbundet, LO och TCO en överenskommelse om varsel till arbetsmarknadsverket rörande beslutade driftsförändringar. Överenskommelsen, som ersatte en tidigare överens­koraraelse ora varsel i dessa fall, har genora särskilda avtal gjorts till-läraplig även på andra delar av arbetsmarknaden.

Enligt överenskommelsen skall arbetsgivare, som fattar beslut om driftsförändring vilken medför uppsägning eller perraittering inbegri­pet perraittering av säsongarbetare av rainst fera anställda, lärana varsel härom tUl arbetsmarknadsverket så snart det kan ske. Detsarama skall gälla vid fortlöpande arbetstidsförkortning (korttidsarbete) under den i anställningsavtal angivna arbetstiden. Varsel behöver emellertid inte läranas i fråga ora anställningar sora är tidsbestämda eller har till­fällig karaktär.

Om driftsförändringen väntas innebära antingen uppsägning eller per­mittering för längre tid än två veckor skall varsel lämnas senast två må­nader innan åtgärden träder i kraft. Ora uppsägningar berör flera än 50 anställda skall varsel eraellertid lämnas senast tre månader före uppsäg­ningarnas ikraftträdande. Drtftsförändring, som innebär att en driftsen­het med flera än 100 anställda läggs ned, skall varslas senast fyra måna­der före avvecklingens påbörjande. Skyldigheten att lärana varsel inora dessa tider gäller endast under föratsättning att driftsförändringen rirali­gen bort kunna förutses inom den angivna tiden.

Varsel skall enligt överenskomraelsen läranas till länsarbetsnäranden i det län, där den berörda driftsenheten är belägen. Varslet skall innehålla uppgifter ora bl. a. orsaken till den beslutade driftsförändringen, den tidpunkt då denna är avsedd att genoraföras särat antalet anställda sora berörs. Sedan varsel läranats skall länsarbetsnämnden så snart det kan ske tillställas en förteckning Över den personal, sora kommer att sägas upp eller perraitteras.

Om ett omedelbart offentliggörande av en beslutad driflsförändring kan befaras medföra påtaglig skada för företagel, får varsel lämnas till länsarbetsdirektören personligen med anhållan alt varslet tills vidare be­handlas förtroligt. Om denna anhållan avser att varslet skall behandlas på detla satt under sådan tid, att de i överenskoraraelsen angivna mini-

Prop. 1973:129

87

mitiderna därigenora skulle komma att underskridas, skall länsarbets­direktören ora han bedömer att detta kan medföra avsevärda olägen­heter från arbetsmarknadssynpunkt underställa AMS frågan.

Frågor om tillämpningen eller tolkningen av överenskommelsen skall prövas av AMS. Ora det finns skäl att ifrågasätta, att någon inte iaktta­git sin varselskyldighet, och AMS inte under hand kan få rättelse till stånd samt finner frågan vara principiellt betydelsefull, skall yttrande inhämtas från berörda huvudorganisationer. Vid den prövning av frågan huruvida varselskyldigheten fullgjorts, som härvid kan bli aktuell, bör skälig hänsyn tas till de särskilda oraständigheter sora förelegat i varje särskilt fall. Någon påföljd för underlåtenhet att iaktta överenskoraniel-sens bestäramelser om varselskyldighet har emellertid inte föreskrivits.

Överenskommelsen innehåller även en bestämmelse om att en särskild samrådsgrupp kan tillsättas i samband med driftsförändringar. Sådan samrådsgrupp, sora kan påkallas av länsarbetsnämnden, har till uppgift att så länge omständigheterna ger anledning därtill följa omställningens förlopp och föreslå de åtgärder sora detta kan ge anledning tUl. I sam-rådsgrupp bör ingå representanter för länsarbetsnämnden, arbetsgiva­ren, de anställda särat vederbörande koraraun.

I särskUda anvisningar till länsarbetsnäranderna har AMS understru­kit angelägenheten av att samrådsgrupper tillsätts, såvida inle återverk­ningarna på arbetsmarknaden kan väntas bli raycket ringa. Den huvud­sakliga uppgiften för sararådsgrappen är alt stödja och underlätta ar­betsförraedlingens arbete. I gruppen bör diskuteras vad länsarbetsnäran­den planerat och vad sora kan göras för att underlätta oraslällningen av den friställda arbetskraften. Gruppen kan även själv föreslå åtgärder i detta syfte. Arbetstagare raed särskUda svårigheter att finna ny anstäU­ning, frärast äldre och handikappade, kan upptas till särskild behand­ling. Samrådsgruppen upplöses, när omställningen av den friställda ar­betskraften blivit genomförd.

Enligt Kungl. Maj:ts cirkulär (1969: 706) om anmälan av personal­inskränkning och personalanlagning m. ra. är statliga myndigheter skyl­diga att i viss omfattning anraäla förändringar i sysselsättningsläget inom den statliga sektom, såvitt gäller civila anställningar.

Sålunda skall rayndighet så snart det kan ske till vederbörande länsar­betsnämnd anraäla sådan planerad eller beslutad uppsägning eUer per­raittering för längre tid än två veckor, sora sker på grund av personalin­skränkning och sora omfattar rainst fera anstäUda på sararaa ort. Anraä­lan ora uppsägning av tiUfälligt anställda behöver dock inte ske. När det är raöjligt skall myndigheten lämna föreskriven anmälan senast två må­nader, innan uppsägningen eller permitteringen är avsedd att träda i kraft, ora åtgärden avser färre än 50 anställda, senast tre månader i för­väg ora åtg'ärden avser 50100 anställda och senast fyra månader i för­väg om flera än 100 anställda berörs. Anraälan om sådan personalin-

Prop. 1973:129

88

skränkning sora nu nämnts skall innehålla uppgift om antalet anställda som berörs, deras yrkestillhörighet, tidpunkten då anställningen skall upphöra och orsaken till den beslutade åtgärden. I så god tid som raöj­ligt skall myndigheten dessutom tillställa länsarbetsnäranden en förteck­ning över de av åtgärden berörda personerna.

I cirkuläret åläggs myndighetema vidare att tUl vederbörande arbets­förmedling utan dröjsraål anraäla avsedd antagning av personal för sta­digvarande eller tillfällig anställning. Sådan anraälan behöver dock inte ske beträffande vissa angivna ansläUningar och inle heller om personal­behovet tillgodoses genom anställning av personal, som i samband raed omorganisation eUer omlokalisering eller av personalvårdsskäl behöver beredas annan statsanställning eller sora på gmnd av bestämmelser i kollektivavtal har företrädesrätt tiU anställningen.

Fråga om dispens från skyldighet enligt cirkuläret prövas av AMS.

Enligt 1 § i 1971 års sysselsättningslag kan länsarbetsnämnd infordra vissa gmndläggande uppgifter om arbetskraflsstrakturen på olika arbets­platser och om uppsägningar och permitteringar av äldre arbetstagare (se vidare avsnitt 4.1.3).

Utöver de uppgifter av raera preciserat slag sora nu genoragåtls in­saralar arbetsraarknadsrayndigheterna även vissa översiktliga planerings­data av betydelse för arbetsraarknadspolitiken. Sålunda inhäralar läns­arbetsnämndema varje kvartal uppgifter från ett urval av företagen för bedömning av sysselsättningsläget det närmaste halvåret. Rörande bygg­sektorn insamlar AMS ett omfattande raaterial ora pågående och vän­tade investeruigar i byggnader. Sysselsättningen inora skogsbruket följs genom kvarlalsvisa enkäter. Hämtöver kan nämnas att genom lagen (1972: 826) om uppgiftsskyldighet i vissa planermgsfrågor tillkommit ett inforraalionssystera, som syftar till att ge offentUga organ snabb information om företagens lägesbedömningar och fraratidsplaner. Enligt denna lag skall näringsidkare, efter anraodan av rayndighet sora Ko­nungen bestäramer, i fråga om arbetsställe inom länet skriflUgen till länsstyrelsen översiktligt redovisa den väntade ekonomiska utvecklingen av verksamheten samt planerade eller väntade utvidgningar eller in­skränkningar i produktionen, sysselsättningen eller driften. Sådan upp­giftsskyidighet får åläggas två gånger årligen och avse förhållande un­der de fem närraast följande åren-

4.1.3 Åtgärder för all främja anställning av äldre arbetstagare och ar­betstagare ined nedsatt arbetsförmåga

På arbetsmarknaden har sedan länge förekomrait samverkan i olika former mellan arbetsgivare och arbetstagare för att åstadkomraa bättre förhållanden i arbetslivet för dem som har eller söker arbete. Denna saraverkan har haft det dubbla syftet att öka arbetslillfredsstäUelsen och främja produktiviteten.

Prop. 1973:129

89

På arbetarskyddets område sker ett organiserat samarbete mellan ar­betsgivare och arbetstagare i syfte att främja säkerheten och sundhelen i arbetet. Detta samarbete var till en början huvudsakligen inriktat på mera tekniska anordningar för att förhindra olycksfall i arbetet men har senare kommit att alltraera omfatta även åtgärder för att förebygga häl-soskador till följd av arbelet och arbetsförhållandena. Grundläggande bestäraraelser om denna saraverkan meddelas i arbetarskyddslagen (1949: 1). Förslag tiU nya bestäraraelser i detta hänseende har nyligen lagts frara (prop. 1973: 130). Inom ramen för företagshälsovården och rationaliseringsverksamheten vid företagen vidtas även åtgärder för att anpassa arbete och arbetsrailjö till arbetstagarnas föratsättningar. Vi­dare kan erinras ora den saraverkan som sker i företagsnämnderna i syfte alt ge de anställda insyn och visst medinflytande i arbetsgivamas allmänna personalpolitik. Samverkan mellan arbetsgivare och anställda sker även i annan form, t. ex. i olika samrådsgrupper, personalkoramit-téer, oraplaceringskoraraittéer etc. I denna samrådsverksamhet har på senare tid ägnats särskild uppmärksamhet åt de äldres och handikappa­des problem i arbetslivet.

En närmare redogörelse för arbetsmarknadsparternas åtgärder för att anpassa arbete och arbetsmiljö tUl arbetstagarnas föratsättningar finns i betänkandet (s. 224 ff).

Genom lagstiftning har tUlkorarait vissa bestäraraelser sora syftar till att fräraja rekrytering av äldre arbetstagare på den öppna ar­betsraarknaden och att åstadkomma förbättrade arbetsförhållanden för sådana arbetstagare.

Enligt 1971 års sysselsättningslag kan länsarbetsnärand förelägga ar­betsgivare, som inom länet sysselsätter rainst fera arbetstagare, att lämna vissa uppgifter om den hos honom anställda arbetskraften. Dessa upp­gifter kan avse antalet anställda arbetstagare samt dessas namn, ålder, kön, nationalitet, arbetsplats och huvudsakliga arbetsuppgifter. Uppgif­terna skall lämnas på tider som nämnden bestämmer. Vidare kan länsar­betsnämnden förelägga sådan arbetsgivare alt till nämnden fortlöpande anraäla uppsägningar och perraitteringar för längre sararaanhängande tid än 14 dagar av arbetstagare sora orafattas av 1971 års lag ora anställ­ningsskydd. Föreläggande ora uppgiftsskyldighet kan förenas med vite. Innan föreläggande raeddelas skall arbetsgivaren och berörda arbetsgi­var- och arbetstagarorganisationer beredas tillfälle att yttra sig. Uppgif­terna utgör underlag för länsarbetsnärandens bedöraningar av förutsätt­ningarna att förbättra de äldres sysselsättningsraöjligheter.

Finner länsarbetsnäranden anledning anta att arbetsgivare med minst fera anställda inora länet sysselsätter färre äldre arbetstagare än vad sora är riraligt raed hänsyn till ålderssamraansältningen på tillgänglig arbets­kraft och förhållandena i övrigt, bör näranden överlägga i saken raed ar­betsgivaren  samt  berörda  arbetsgivar-   och  arbetstagarorganisationer.

Prop. 1973:129

90

När skäl därtill föreligger skall näranden, på grundval av vad som före­koramit vid överläggningarna, meddela arbetsgivaren anvisningar be­träffande åtgärder som bör vidtas för att bereda äldre arbetstagare bättre sysselsättningsmöjligheter. Nämnden kan därvid anmoda arbetsgi­varen att i samband med nyanställningar öka andelen äldre arbetstagare i arbetsstyrkan i enlighet raed vad näranden närraare anger. Ora arbets­givaren undandrar sig att raedverka vid dessa överläggningar eller ora han inte följer sådana anvisningar sora nu sagts, skall länsarbetsnäran­den anraäla delta till AMS. I ärende, sora hänskjutits till AMS av läns­arbetsnärand eller som AMS upptagit efler anmälan av arbetsgivar- eller arbetstagarorganisation eller på eget initiativ, kan AMS kaUa arbetsgiva­ren samt berörda organisationer tUl överläggningar. Kallelse av arbetsgi­vare kan förenas med vite. AMS kan även förelägga arbetsgivaren vid vite att förete handlingar som kan antas ha betydelse för bedömningen av arbetsgivarens personalpolitik. I ärende som nu sagts har AMS sararaa raöjlighet som länsarbetsnämnd alt raeddela arbetsgivare anvis­ningar ora sysselsättning av äldre arbetstagare. Ora sådan anvisning av AMS inte följs och det raed hänsyn till omständigheterna är uppenbart att rättelse inte kan åstadkoraraas på annat sätt, kan AMS förordna att arbetsgivaren inte får anställa andra arbetstagare än dera sora den of­fentiiga arbetsförraedUngen har anvisat eller godtagit. Iakttas inte detta förordnande kan arbetsgivaren döraas till böter eller fängelse i högst ett år.

Lagen (1971: 1204) ora byggnadstillstånd ra. m. ger Kungl. Maj:t full­makt att förordna, att byggnadsarbete inte får påbörjas ulan särskilt tillstånd (byggnadstillstånd), om sådant förordnande behövs med hän­syn till samhällsekonomiska förhållanden eller läget på arbetsmarkna­den eller andra väsentliga aUmänna intressen. ByggnadstiUstånd får förenas med villkor i fråga ora den arbetsstyrka sora skall utföra bygg­nadsarbetet och ora tidpunkten för arbetets påbörjande. Sådant vUl­kor beslutas av länsarbetsnärand. Bedrivs byggnadsarbete utan erfor­derligt tiUstånd eller i strid raot villkor sora nu sagts kan AMS eller, efler dess berayndigande, länsarbetsnämnd föreskriva förbud vid vite att fortsätta arbelet. 1 ett av AMS år 1972 utfärdat cirkulär med aU­männa föreskrifier angående tillärapningen av författningarna ora bygg­nadsreglering frarahålls, att det i beslut ora villkor rörande arbetsstyr­kan aUlid skall anges storleken och sararaansättningen av den arbets­styrka som må sysselsättas vid arbetet särat att det därjärate kan före­skrivas att under arbetets bedrivande viss del av arbetsstyrkan skall utgöras av äldre arbetstagare. Som allmän regel kan enligt AMS gälla, att minst 25 % av arbetsstyrkan bör vara över 50 år. Annan ålders­sammansättning kan dock bestämmas, om de lokala förhållandena mo­tiverar detta. Denna allmänna regel överensstämraer raed vad sora för­ordals av AMS under tidigare gällande byggnadsreglering.

Prop. 1973:129

91

För alt stiraulera till anställning av arbetstagare raed nedsatt arbets­förmåga och för att anpassa arbelet till den äldre och handikappade arbetskraftens förutsättningar kan vissa arbelsraarknadspo­litiska hjälpmedel utnyttjas.

Enligt Kungl. brev den 2 juni 1972 utgår bidrag till företag, kom­raunal eller landstingskommunal myndighet eller inrättning eller statligt affärsdrivande verk, som i halvskyddad sysselsättning mot avtals­enliga förmåner anställer handikappad med så nedsatt arbetsförmåga att han eljest inte skulle kunna beredas sysselsättning på den öppna ar­betsmarknaden. Såsom villkor för bidrag gäller att hänvisning till an­ställningen skall ske genom den offentiiga arbetsförmedlingen och att nedsättningen i arbetsförmågan skall vara klarlagd genom arbetsvårds-bedömning. Även handikappad, sora redan är anstäUd hos företag, kommunal eller landstingskoramunal myndighet eller inrättning, kan efler arbetsvårdsbedömning av arbetsförmedlingen placeras i halvskyd­dad sysselsättning, om nedsättningen i arbetsförmågan är avsevärd el­ler annat särskilt skäl föreligger, som innebär att arbetstagaren eljest inte kan behålla sin anstäUning. Av totala antalet halvskyddade plat­ser vid ett företag får eraellertid högst hälften besättas raed redan anställda som överförts inom företaget. Bidrag till halvskyddad syssel­sättning utgår med 40 procent av den lön arbetslagaren erhåller i an­ställningen, dock att bidrag utgår med minst 1 200 kronor om året för varje belagd godkänd plats.

I stället för bidrag enligt bestämraelserna om halvskyddad sysselsätt­ning kan enligt nyssnämnda Kungl. brev den 2 juni 1972 utgå bidrag lill offentlig eller enskild arbetsgivare för fortlöpande arbetsbiträde åt synskadad eller annan svårt handikappad person, om denne på grund av sitt handikapp åsamkar arbetsgivaren utgifter för sådant biträde i en utsträckning sora väsentligen överstiger vad som kan anses vara nor­malt för befattningen. Bidrag till arbetsbiträde utgår efter prövning i varje särskilt fall med f. n. högst 3 000 kronor per halvår.

EnUgt 60 § arbetsmarknadskungörelsen (1966: 368, oratryckt 1972: 300) kan vid anställning av handikappad eller, ora s'ärskilda skäl före­ligger, för anställd sora blivit handikappad utgå bidrag tUl arbetsgiva­ren lill sådan särskild anordning på arbetsplatsen, sora är nödvändig för alt den handikappade skall kunna utföra arbelet. Sådant bidrag utgår raed belopp sora motsvarar hela kostnaden, om anordningen sak­nar värde för annan arbetstagare än den handikappade, och med lägst halva och högst hela kostnaden i annat fall. Bidraget får dock inte överstiga 20 000 kronor. Även till kostnaderna för sådan teknisk ut­redning, som kan behöva ske för detaljutformningen av erforderliga ändringar av arbetsplatser eller arbetsmaskiner, kan motsvarande bi­drag utgå till arbetsgivaren.

Handikappad kan enligt 58 § arbetsmarknadskungörelsen utfå bidrag

Prop. 1973:129

92

till kostnaden för speciella arbetstekniska hjälpmedel som han behöver för att kunna utöva arbetsanstäUning. Sådant bidrag utgår med högst 15 000 kronor.

Slutligen kan nämnas att bidrag i särskilda fall kan utgå till företag, som förbinder sig att för anstäUning i företaget utbilda arbetstagare över 50 år, som kan antas inte få stadigvarande arbete utan sådan utbildning, eller arbetstagare med svårare handikapp (se Kungl. brev den 3 juni 1966 och den 25 maj 1967). Om särskUda skäl föreligger kan bidrag också utgå för utbUdning av person, sora ådragit sig handi­kapp under anställning i företaget. Bidrag för yrkesutbildning av äldre eller handikappade bestäms till visst belopp, som faststäUs av länsar­betsnäranden. Bidraget kan utgå under högst sex raånader för en och samma person. Till denne skall företaget utge avtalsenliga förraåner under utbildningstiden.

Sedan en tid tillbaka bedrivs ett samarbete mellan arbets­marknadsverket och parterna på arbetsmarkna­den i syfte att åstakomma förbättrade anställningsmöjligheter för äldre arbetstagare och arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga.

Redan 1961 inleddes i de lokala sysselsättningsnärander, som då bör­jade inrättas vid vissa arbetsförmedlingar, en samverkan mellan ar­betsmarknadsverket samt representanter för arbetsgivare och fackliga organisationer för att åstadkomma en förbättring av de äldres villkor på arbetsmarknaden. Verksamheten i dessa nämnder kom emellertid rätt snart att avstanna samt befinner sig nuraera under avveckling.

Ett avgörande steg för samarbetet mellan arbetsraarknadsrayndighe­terna och parterna på det lokala planet togs år 1970, då AMS i ett cirkulärraeddelande till länsarbetsnäranderna framhöll betydelsen av alt arbetsmarknadsverket i ökad utsträckning driver en aktiv politik för att åstadkomma en bättre anpassning av arbetet till människans fysiska och psykiska förutsättningar. Länsarbetsnämnderna anraodades därför att ta initiativ till överläggningar raed arbetsgivarna och med arbetsta­garnas organisationer inom företagen för att underlätta för svårplace­rad arbetskraft att få eller behålla anställning på den öppna arbets­marknaden. Bl. a. borde möjligheter skapas att inora företagen under­söka vilka förändringar av arbetsplatser, maskiner och verktyg m. m., sora kunde behöva vidtas för detta ändaraål.

För anpassningsarbetet har arbetsraarknadsverket prövat olika sara­arbetsformer. En av dessa är den vid vissa företag i huvudsakligen Västernorrlands län bedrivna försöksverksamheten raed s. k. anpass­ningslag, bestående av representanter för företagel, den fackliga or­ganisationen och arbetsförmedlingen. Denna verksamhet hade tUl syfte att göra det möjligt för företagen alt behålla och rätt utnyttja sin arbetskraft, så att uppsägningar eller avskedanden så långl möjligt kun­de förebyggas. Som en förutsättning för sin medverkan i anpassnings-

Prop. 1973:129

93

lagen krävde arbetsförmedlingen en förbindelse från företagets sida att inte säga upp någon anställd på grund av sociala, medicinska eller andra skäl, förrän anpassningslaget avgett en rekoraraendation i ärendet och dessförinnan haft skälig tid att utreda tänkbara lösningar inom före­tagets rara. Anpassningslagen hade även till uppgift att öka förutsätt­ningarna och nyanställa personer raed svårigheter att få arbete på den öppna arbetsmarknaden. Arbetsförmedlingen dellog synnerligen aktivt i denna försöksverksamhet, som på grund härav blev raycket perso­nalkrävande. Erfarenhetema från verksaraheten var utpräglat positiva. Ett stort antal omplaceringar kunde genomföras, och ett flertal perso­ner raed grava handikapp kunde nyanställas. Kvinnor fick också i ökad utsträckning arbete inom verksamhetsområden, som av hävd varit för­behållna raännen. Åtskilliga halvskyddade platser skapades, och statliga bidrag till särsldlda anordningar på arbetsplatsen utanordnades i flera fall. Genom sin medverkan i anpassningslagen fick arbetsförmedlingen vidare en mer detaljerad förtrogenhet med företagens arbetskraftssitua­tion och ett mer nyanserat underlag för det sedvanliga fömiedlings-arbetet.

Efler tillkomsten av 1971 års sysselsättningslag har AMS efter sam­råd med organisationerna på arbetsmarknaden beslutat att den sam­verkan mellan arbetsmarknadsmyndigheter samt arbetsgivare och arbets­tagare, som avses i denna lag, skall bedrivas i form av s. k. anpassnings­grupper. I samband härmed har den nyss beskrivna verksamheten med anpassningslag upphört och i stället bedrivits i denna nya förra.

I olika cirkulär och cirkulärraeddelanden har AMS läranat länsar­betsnäranderna vissa riktlinjer för verksaraheten raed anpassningsgmp­per. Länsarbetsnämnderna har därvid ålagts alt medverka till alt det vid företag, myndigheter och motsvarande arbetsplatser med minst 50 anställda bildas anpassningsgrupper, i vilka den lokala arbetsförmed­lingen kan samråda med arbetsgivaren och berörda organisationer för att åstadkomraa ökade anställningsmöjligheter inte bara för äldre utan även för personer med arbetshinder. Avsikten är att verksamheten i takt raed tillgängUga resurser skall utvidgas till företag med mindre än 50 anställda, där det kan kan bildas anpassningsgrupper branschvis eller ortsvis. De uppgifter som anpassningsgruppema skall ha mot­svarar i stort sett dem som genora 1971 års sysselsättningslag lagts på länsarbetsnäranderna i fråga om äldre arbetstagare. Anpassningsgrup­perna skall nämligen verka för en positivare inställning i arbetslivet till äldre arbetstagare och personer med arbetshinder saml föreslå åt­gärder, som kan underlätta för sådana arbetstagare att stanna kvar i arbetet eller göra det lättare att på arbetsplatsen nyanstäUa sådana personer. Vidare skall anpassnuigsgrupperna söka utröna i vad mån åldersstrukturen inom företagen avviker från vad som kan anses vara rimligt. För att undvika dubbelarbete skall anpassningsgrupperna d'ar-

Prop. 1973:129

94

jämte tas i anspråk för samverkan i alla frågor som berör anpassningen inom ett förelag. Några särskilda förutsättningar för att ta upp över­läggningar i en anpassningsgrupp har inte uppställts utöver kravet att företagen skall ha ett visst antal anställda. Meningen är att anpassnings­grupperna skall vara permanenta. Någon anledning har därför inte ansetts föreligga för att gruppema skall vara verksamraa endast i så­dana fall, då företaget såsora sägs i 1971 års sysselsättningslag inte sysselsätter en rimlig andel äldre arbetstagare. Anpassningsgrupper­na skall arbeta frislående från företagsnämnder och personalkommittéer men bör samverka med dessa organ. Anpassningsgrupperna skall i sitt arbete kunna ge rekomraendationer till arbetsgivare, fackföreningar, arbetsraarknadsmyndigheler, företagsnärand, enskilda anställda ra. fl. De har inte tillagts några befogenheter att avgöra ett ärende. Om ingen lösning kan nås, kan ärendet i stället överlämnas till länsarbets­nämnden.

I en av AMS efler samråd raed arbetsraarknadens parter utfärdad handledning för arbelet i anpassningsgrapperna har en exeraplifiering av gruppernas arbetsuppgifter läranats. Enligt handledningen bör an­passningsgruppema verka för att åstadkomraa opinionsbUdning och på­verkan av attityderna genteraot äldre och handikappad arbetskraft. När det gäller åtgärder för att öka nyanställningen av äldre och handi­kappade bör anpassningsgrapperna enligt handledningen aktualisera raöjligheterna att anställa sådana personer särat lärana förslag till åt­gärder för alt underlätta inlem omplacering i syfte att friställa arbets­platser som passar för äldre och handikappade. Vidare kan anpass­ningsgrupperna initiera och i förekommande fall medverka till en genomgång av arbetsställena för alt klarlägga exempelvis vilka arbets­uppgifter, sora utan förändring kan utföras av äldre och handikappade arbetstagare, samt vilka ergonomiska och andra förändringar, t. ex. i fråga om arbetstiden, som kan göras för att underlätta för sådana arbetstagare att klara arbetet. Anpassningsgrupperna bör även göra en översyn av ålderssamraansältningen inora arbetsstället och därvid un­dersöka ora denna avviker från sammansättningen vid andra liknande arbetsställen och vad orsaken i så fall kan vara. Anpassningsgrupper­na skall dessutom undersöka i vilken orafattning de arbetsmarknadspo­litiska hi'älpmedlen kan utnyttjas för att öka nyanställningen av äldre och handUiappade. När det gäller åtgärder för redan anställda, som an­passningsgrupperna enligt den nämnda handledningen kan vidta, raärks bevakning av lediga arbetstillfällen sora är lärapade för äldre och handi­kappade särat bevakning av vUka arbetstagare som kan behöva ompla­ceras. Enligt handledningen kan det slutligen bli aktuellt för anpass­ningsgrupperna alt till skyddsorganisationen på arbetsstället föreslå åtgärder i samband med nyinvesteringar för att arbelstiUfäUena för äld­re och handikappade skall kunna ökas, exempelvis genom att vid ny-

Prop. 1973:129

95

och ombyggnader av lokaler åtgärder vidtas för alt dessa skall upp­fylla de krav som uppställs i 42 a § i byggnadsstadgan (1959:612), samt att vid inköp av maskiner, verktyg och annan utrustning hänsyn tas till ergonomiska synpunkter. I handledningen betonas dock, att dubbelarbete bör undvikas raellan anpassningsgruppen och skyddsor­ganisationen.

Enligt AMS kan det i inledningsskedet ta lid innan anpassnings­grupper bUdals och korarait i arbete. Arbetsförmedlingen skaU med­verka i anpassningsgruppema i saraband raed att de börjar sitt ar­bete och när behov föreligger av att utnyttja arbelsraarknadspolitiska hjälpmedel. Avsikten är att arbetsförmedlingen därefter snarast möjligt skall öka sina insatser, i dessa grupper. Arbetet i anpassningsgrupperna är dock enligt länsarbetsnäranderna raycket personalkrävande.

I februari 1973 hade 2 142 anpassningsgrupper bildats. Enligt läns-arbetsnärandernas beräkningar koramer denna siffra att uppgå tUl mer än 3 500 i juh 1973.

I särskilda byggarbetsnärander sker en saraverkan raellan arbetsraark­nadsverket, korarauner och byggarbetsraarknadens parter ora säsongut-järaning av byggnadssysselsätlningen. Dessa nämnder tjänstgör som råd­givande organ åt länsarbetsnämnderna, vilka raed stöd av byggarbets­nämndernas ställningstaganden avger rekommendationer om lämplig tidpunkt för igångsättning av individuella byggnads- och anläggnings­arbeten. Enligt en av AMS i sararåd med arbetsmarknadspartema ut­färdad instruktion till byggarbetsnämnderna har dessa även fått i upp­gift att genora inforraation till berörda parter om byggnadsarbetarkå-rens åldersfördelning och om sysselsättningen i skilda åldersgrupper verka för en järan sysselsättning av byggnadsarbetare oavsett ålder. Mellan AMS och partema på byggarbetsraarknaden föreligger vidare enighet ora att det för byggnadsbranschens del är lämpligt att bygg­arbetsnämnderna även tjänstgör sora forura för det saraarbete raed ar­betsraarknadsverket, som inletts i samband raed tillkomsten av 1971 års sysselsättningslag, samt att byggarbetsnämnderna skall handha de ar­betsuppgifter sora inora andra branscher skall ankoraraa på de förut beskrivna anpassningsgrupperna. Byggarbelsnäranderna skall i enlighet härraed verka för förbättrade arbetsförhållanden och ökade anställ­ningsmöjligheter för äldre arbetstagare samt i detta syfte raedverka till en anpassning av arbetsplatser och arbetsuppgifter så att de svarar raot den äldre arbetskraftens förutsättningar. Näranderna skall också fräraja ett bättre tillvaratagande av de äldres yrkeskunnande och er­farenhet.

Prop. 1973:129

96

4.2 Utredningen

4.2.1 Inledning

Utredningen framhåller inledningsvis att ett lagfäst anställningsskydd inte innebär någon fuUständig trygghet i anställningen i den bemär­kelsen, att de som omfattas av skyddet kan kvarbli i sina anställningar under aUa förhållanden. Alt friställningar kan komraa att ske tiU följd av driftsinskränkningar och driftsnedläggelser, sora har sin grund i för­ändringar inom produktionslivet eller försärarade konjunkturer, torde näraligen vara ofrånkomligt. För de arbetstagare som blivit friställda innebär det av utredningen föreslagna anställningsskyddet, att de i vart fall kan få sin försörjning tryggad under en längre omställningsperiod. Enligt utredningen kan skyddet för de friställda arbetstagarna eraeller­tid betecknas sora fullgott först ora de kan erhålla ny anställning in­nan denna period gått tUl ända. Ora detla skall lyckas är i stor ut­sträckning beroende av att arbetsmarknadsmyndigheterna så tidigt som möjUgt erhåller kännedom om väntade friställningar, så att erforderliga insatser kan göras för att bereda arbetstagarna ny anställning.

För närvarande gäller för stora delar av den privata arbetsraarkna­den ett på frivilliga överenskoraraelser baserat syslera med varsel till arbetsraarknadsrayndigheterna ora planerade driftsinskränkningar och driftsnedläggelser. Liknande regler gäller även för statliga rayndighe­ter. Ett effektivt fungerande varselsyslera har enligt utredningen stor betydelse för en framgångsrik arbetsmarknadspolitik och därmed även för anställningstryggheten i vidsträckt bemärkelse. Mot bakgrund härav föreslår utredningen lagregler om varsel till arbetsmarknadsver­ket om driftsinskränkningar och driftsnedläggelser (se avsnitt 4.2.2).

Enligt utredningen visar erfarenheterna från senare år, att även med ett effektivt varselsystem vissa grupper av de arbetstagare som drabbas av driftsinskränkningar riskerar alt stå utan arbete lång tid efter det att deras uppsägningslider gått till ända. I sämsta fall kan de över hu­vud taget inle beredas ny anställning på den öppna arbetsmarknaden. Detta gäller främst för äldre och handikappade. De ökande svårighe­terna att bereda dessa grupper anställning på den öppna arbetsmark­naden har lett tUl att sarahället i en tilllagande utsträckning fått skapa arbetstillfällen för dessa arbetstagare i olika forraer av s. k. skyddad sysselsättning (arkivarbeten, särskilda beredskapsarbeten, hemarbeten, skyddade verkstäder m. m.). Utredningen anser emellertid att man bör satsa på åtgärder för att åstadkomma att sådana arbetstagargrapper in­lemmas i det reguljära arbetslivet i stället för att genom en omfattande utbyggnad av den skyddade sektom minska förelagens och rayndighe­ternas intresse att inora ramen för sin verksarahet bereda arbete även åt svårplacerad arbetskraft.

Genom tillkorasten av 1971  års sysselsättningslag har arbetsraark-

Prop. 1973:129

97

nadsverket fått ökade raöjligheter att inleda saraarbete raed företagen ora åtgärder, som bör vidtas för att bereda äldre arbetstagare bättre sysselsättningsmöjligheter. Lagen ger vidare arbetsmarknadsverket be­fogenhet att, ora enighet inte kan uppnås vid detta saraarbete, raeddela arbetsgivaren anvisningar om vilka åtgärder sora denne bör vidla i så­dant syfte. I det praktiska arbetet har det samarbete som avses i lagen bedrivits i form av särskilda anpassningsgmpper, vilka under raedver­kan av parterna på arbetsraarknaden börjat inrättas vid företag raed minst 50 anställda. Anpassningsgrupperna har därvid även fått i upp­gift att behandla frågor rörande personer med arbetshinder.

Enligt utredningens mening måste det i princip anses vara en riktig väg att angripa de äldres och även de handikappades syssel­sättningsproblem på det sätt som skett genora 1971 års sysselsättnings-lag. De närmare lösningar sora lagen anvisar är eraellertid närraast av provisorisk karaktär. Utredningen har därför utarbetat förslag till lag­regler som syftar till att särskilt skydda äldre arbetstagare och arbets­tagare med nedsatt arbetsförmåga (se avsnitt 4.2.3).

Lagregler om varsel lill arbetsmarknadsmyndighet samt ora åtgärder för att fräraja anställning av äldre arbetstagare och arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga har intagits i en lag ora vissa anställningsfräm­jande åtgärder.

4.2.2 Varsel om driftsinskränkningar

Utredningen konstaterar tUl en början att varsel som lämnas i god tid ora driftsinskränkningar utgör en av de viktigaste informations­källorna för arbetsmarknadsrayndighelema beträffande väntade för­ändringar av sysselsättningen i förelagen. Genom ett syslem med ti­diga och preciserade varsel kan dessa myndigheter få rådrum för att lösa frågan om sysselsättningen av den friställda arbetskraften. Vidare får myndigheterna tillfälle att överlägga med företagen om uppskov med de varslade friställningarna till en tidpunkt som kan framstå sora bättre från arbelsraarknadspolitisk synpunkt. De varselrapporter, som regelbundet insänds till AMS, ulgör även ett väsentligt informations­underlag för bedömningen av det aktuella läget på arbetsmarknaden och kan läggas till grund för planeringen av sysselsättningspolitiken i slort.

Ett system med varsel om planerade driftsinskränkningar är således av stort värde från flera synpunkter. Enligt utredningen är det erael­lertid inle utan vidare givet att ett sådant varselsystem bör bli före­mål för lagreglering. Utredningen anför att ett regelsystem som bygger på frivilliga överenskommelser kan ha vissa fördelar framför lagstift­ning. En reglering genora överenskoraraelser raedför eraellertid inte nå­gon garanti för att alla arbetstagare koraraer i åtnjutande av det skydd sora ett effektivt fungerande varselsystern kan innebära. Vidare visar till-

7    Riksdagen 1973.1 saml. Nr 129

Prop. 1973:129

98

gänglig statistik att de företag, sora orafattas av gäUande varselöverens-koramelse, i åtskilliga fall inle iakttagit de föreskrivna varseltiderna. En­ligt utredningen kan det inte uteslutas ätt frånvaron av påföljder för brott mot överenskommelsen kan ha bidragit till denna bristande efterlevnad. En sanktion för överträdelse av varselreglerna synes därför påkallad. Utredningen framhåller även att de varseltider, som överenskoraraelsen innehåller, i vissa fall inte synes vara tillräckligt långa för att kunna till­godose syftet alt bereda arbetsraarknadsverket det rådmm sora kan be­hövas, särskilt vid friställningar av större omfattning. Dessutom finns behov av att kunna samordna reglema för varsel till arbetsmarknads­verket med reglerna om varsel i den föreslagna lagen om anställnings­skydd. På grund härav och då försök att genora förhandlingar ändra varselöverenskoraraelsen raisslyckats föreslår utredningen att frågan om varsel beträffande driftsinskränkningar regleras i lag.

Lagregleringen bör i första hand ta sikte på sådana fall, där drifts­inskränkningen kan raedföra uppsägning. Vid fastställande av varselti­dernas längd i dessa fall bör en avvägning göras raellan å ena sidan den tid, som arbetsmarknadsverket behöver för att bereda de uppsagda ar­betstagarna annan sysselsättning eller göra insatser av annat slag, och å andra sidan den tid, som arbetsgivama riraligen kan överblicka vid pla­neringen av sin verksarahet. Enligt utredningen bör varseltiderna vid dylika driftsinskränkningar differentieras efter det antal arbetstagare som berörs av driftsinskränkningen.

Den enda tidpunkt som'det av praktiska skäl är möjligt att ta sora utgångspunkt för beräkning av varseltiderna är enligt utredningen den tidpunkt då arbetsgivaren skall genomföra driftsinskränkningen, dvs. när de uppsagda arbetstagarna får lämna företaget därför att ar­bete inte längre kan beredas dem där. Med en sådan beräkningsmetod finner utredningen det vara en rimlig avvägning att varseltiderna vid driftsinskränkningar som kan medföra uppsägning bestäras till två raå­nader ora högst 25 arbetstagare berörs, till fyra raånader ora flera än 25 men högst 100 arbetstagare berörs och tUl sex månader om flera än 100 arbetstagare berörs.

En driftsinskränkning kan även leda till att vissa arbetstagare blir föremål för perraittering eller därmed järaförUg åtgärd såsora kortlids-arbete. Enligt utredningen torde den föreslagna lagen om anställnings­skydd medföra att det i regel knappast blir erforderligt med några sär­skilda insatser från arbetsmarknadsrayndigheternas sida för att bereda arbetstagama annan anstälhiing under tid då de är föreraål för perrait­tering eller liknande åtgärder. Sådana åtgärder kan eraellertid utgöra tecken på alt företagets ställning börjat bli osäker och att det därför föreligger en risk för att friställningar så sraåningora raåsle ske. Utred­ningen frarahåller att det för arbetsmarknadsmyndigheternas del synes vara av värde alt så tidigt som raöjligt få kännedom härom. En skyldig-

Prop. 1973:129

99

het alt lärana varsel tUl dessa rayndigheter bör därför gälla även i dessa fall. Varseltiden bör i likhet med den raotsvarande skyldigheten en­ligt den föreslagna lagen ora anställningsskydd besläraraas till en månad.

Utöver uppsägning och permitteringsåtgärder kan en driftsinskränk­ning medföra att vissa arbetstagare med anställning för viss tid, viss sä­song eller visst arbete inle erbjuds fortsalt anställning när den tidigare anställningen upphör eller den nya säsongen skall börja, trots att en fort­sättning från början varit avsedd av parterna. Enligt utredningen före­ligger det i dessa fall på samma sätt som vid uppsägning ett intresse för arbetsmarknadsmyndigheterna att genom varsel i förväg erhåUa visst rådrum för att bereda arbetstagarna ny anställning på annat håll. Varsel bör i dessa fall i enlighet raed vad sora i raotsvarande fall skall gälla enligt huvudregeln i den föreslagna lagen om anställnings­skydd läranas rainst en raånad innan den nya anställningen skulle ha börjat. Däremot finns det enligt utredningen inte någon anledning att föreskriva skyldighet att lämna varsel viss tid innan en sådan an­ställning sora nu nämnts upphör, ora någon fortsättning av anställ­ningen inte varit avsedd.

I vissa fall kan det enligt utredningen inträffa, att en arbetsgivare på grund av reglerna ora varsel i den föreslagna lagen om anställnings­skydd läranar varsel till den närmast berörda arbetstagarorganisationen om de uppsägnmgar, permitteringar eller andra åtgärder, som föranleds av en driftsinskränkning, innan arbetsgivaren enligt de nu förordade varselreglema skulle vara skyldig att lämna varsel till arbetsmarknads­verket om denna driftsinskränkning. I sådana fall bör arbetsgivaren enligt utredningen vara skyldig att varsla arbetsmarknadsverket sara­tidigt sora han lämnar varsel till arbetstagarorganisationen. Genom en bestämmelse med detta innehåll uppnås den samordning meUan de olika varselsysteraen, varom tidigare talats. Motsvarande bör även gälla i det fall att arbetsgivaren till följd av föreskrift i kollektivavtal lämnar var­sel till arbetstagarorganisationen innan skyldighet att varsla arbetsmark­nadsverket inträtt enUgt de förat angivna lagreglerna.

Utredningen framhåller att det ibland kan uppkomma extraordinära situationer, vUka gör det nödvändigt att omedelbart eller inom en raycket snar framtid inskränka eller lägga ned driften, s. k. force majeure. Som exempel nämner utredningen att ett företags lokaler brin­ner ned eller att plötsliga offentiiga restriktioner försvårar fortsatt verksamhet. I ett dylikt fall, när arbetsgivaren helt saknat raöjlighet att förutse den inträffade utvecklingen, bör det enligt utredningen vara tillräckligt ora han lämnar varsel så snart det kan ske.

Efter mönster av den nuvarande varselöverenskoraraelsen bör enligt utredningens raening ett undantag från varselskyldighelen göras i fråga ora driftsinskränkningar sora berör färre än fem arbetstagare. Däremot

Prop. 1973:129

100

anser utredningen det vara mindre lämpligt att i lag uppställa särskilda undantagsbestämmelser för branscher, där det kan råda speciella för­hållanden som påkallar särregler. I den mån sådana avvikelser är på­kallade bör enUgt utredningens mening erforderliga föreskrifter i stället kunna meddelas av Kungl. Maj:t eller, efter Kungl. Maj:ts bemyndi­gande, av AMS.

Enligt utredningens uppfattning framstår en straffrättslig påföljd för underlåtenhet att varsla tiU arbetsmarknadsrayndighet som mindre lämplig. Om påföljden skall få någon verkan bör den näraligen kunna anpassas efter den ekonoraiska ställningen hos det förelag, som under­låtit att fullgöra varselskyldighet, och bestämmas så att företaget inte gör någon ekonomisk vinning av sin underlåtenhet. Det skulle även kunna upplevas som stötande att införa en straffpåföljd på ett om­råde, som sedan lång tid varit föremål för avtalsreglering mellan par­terna. Utredningen har därför valt att föreslå en påföljd av offentiig­rättslig karaktär, innebärande att arbetsgivare som inte lämnat varsel till arbetsmarknadsmyndigheterna i rätt tid kan förpliktas att till stats­verket utge viss avgift, benämnd varselavgift. Denna avgift bör enligt utredningens raening endast kunna åläggas av dorastol på talan av AMS.

Utredningen tar slutligen upp frågan ora lagreglering av verksarahe­ten med samrådsgrupper. Sådana grapper kan enligt varselöverenskom­melsen tillsättas vid varslade driftsinskränkningar för att följa omställ­ningens förlopp samt dislcutera och till länsarbetsnämnden föreslå åtgär­der för att underlätta denna oraställning. Enligt utredningen har man frän arbetsmarknadshåll upplyst alt dessa sararådsgrapper spelat en vik­tig roll när det gällt att lindra verkningarna för de berörda arbetsta­garna. Utredningen har emellertid inte funnit anledning att lagreglera verksamheten med dessa sararådsgrapper. Denna verksamhet synes näraligen i hög grad bygga på frivillig medverkan av de berörda par­terna och torde enligt utredningen inte kunna främjas av något slags tvångsregler. Utredningen föratsätter att de riktlinjer för verksamheten, som .MS tidigare utfärdat, komraer att iakttas även framdeles.

4.2.3 Åtgärder för att främja anställning av äldre arbetstagare och ar­betstagare med nedsatt arbetsförmåga

Utredningen framför tUl en början vissa allraänna synpunkter på den översyn av 1971 års sysselsättningslag, som det ankommer på utred­ningen att företa.

Enligt utredningen är sysselsättningsproblemen likartade för äldre ar­betstagare och för arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga. I båda fallen rör det sig ora arbetstagare, som kan förväntas prestera en begränsad ar­betsinsats och som till följd härav löper en särskild risk att förlora det arbete sora de en gång haft. När de söker nya anställningar ter de sig

Prop. 1973:129

101

vidare ofta som mindre attraktiv arbetskraft för arbetsgivarna. Deras möjligheter att erhåUa nya ansläUningar begränsas även av att de ofta är både yrkesmässigt och geografiskt raindre rörliga än andra arbetstagare. Problemet att söka åstadkoraraa förbättrade anställningsraöjligheter för äldre arbetstagare och arbetstagare raed nedsatt arbetsförraåga synes vi­dare kunna angripas på samma sätt. Både äldre arbetstagare och arbets­tagare med nedsatt arbetsförraåga bör därför orafattas av den föreslagna lagen ora vissa anställningsfrämjande åtgärder. Däreraot är enligt utred­ningen sysselsättningsproblemen för andra grupper av arbetstagare raed svårigheter att hävda sig på den öppna arbetsraarknaden t. ex. kvinnor och ungdoraar av annan karaktär än för äldre och personer med ned­satt arbetsförraåga. Dessa problera bör därför angripas efter andra lin­jer och i ett annat samraanhang.

Problemen för äldre arbetstagare och arbetstagare med nedsatt arbets­förraåga bör enligt utredningen lösas i nära saraverkari mellan arbets­marknadsverket samt arbetsgivare och arbetstagare på det lokala planet. Den verksarahet, som börjat bedrivas i särskUda anpassningsgrupper, bör på allt sätt stödjas. Vid en fortsatt utbyggnad av denna verksarahet måste raan enligt utredningen räkna med att det kan uppkomma fall, där en arbetsgivare motsätter sig medverkan i denna verksamhet. Utred­ningen anser därför att arbetsgivama utöver den i 1971 års sysselsätt­ningslag angivna skyldigheten att delta i överläggningar inför länsarbets­nämnd resp. AMS särat berörda organisationer även bör åläggas skyldighet att delta i sådana överläggningar, sora på det lokala planet under raedverkan av arbelsförraedlingen äger ram bl. a. i en anpass­ningsgrupp.

Utöver vissa allmänna bestäramelser om de åtgärder, sora överlägg­ningama mellan arbetsmarknadsverket, arbetsgivare och arbetstagare bör kunna ta sikte på, synes det enligt utredningen inte vara nödvändigt med någon närraare reglering av dessa åtgärder. Förutora åtgärder, sora avser enskilda fall, eller vissa konkreta åtgärder, såsora tekniska an­ordningar på arbetsplatsen, bör överläggningama allt efter oraständighe­terna kunna gälla vissa raera allraänna principer för arbetsgivarens per­sonalpolitik i fråga ora äldre arbetstagare och arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga eller åtgärder av mera övergripande natur, såsora över­siktliga ergonoraiska genomgångar av arbetsplatsema vid företaget.

Om arbetsgivaren motsätter sig de åtgärder, sora diskuterats vid överläggningama, bör arbetsraarknadsverket enligt utredningen kunna utfärda föreskrifter för arbetsgivaren ora vad denne skall vidta för att anslällningsmöjlighetema för äldre arbetstagare och arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga skulle kunna förbättras. Utredningen påpekar eraellertid, att det därvid finns anledning att gå frara raed försiktighet. Arbetsraarknadsverket bör inle föreskriva sådana åtgärder, sora det tUl­kommer annan myndighet, exempelvis arbetarskyddsstyrelsen, att be-

Prop. 1973:129

102

sluta ora. Arbetsraarknadsverket bör inte heller fatta beslut i frågor sora kan koraraa att bli föreraål för sedvanliga tvislehandlingär mellan ar­betsgivare och arbetstagare, exempelvis beträffande arbetstagares rätt till viss anställning. Utredningen framhåller vidare att det från rättssä­kerhetssynpunkt är nödvändigt, att arbetsmarknadsverkets föreskrifter inte är alltför allmänt hållna utan tar sikte på vissa direkt angivna åtgär­der. Såsom anförts i förarbetena tUl 1971 års sysselsättningslag måste vid meddelandet av föreskrifter även beaktas, att verksamhetens fortbe­stånd inte äventyras av de föreskrivna åtgärderna.

I arbetet på att finna lämpliga lösningar på de problem, sora redan anstäUda äldre arbetstagare och arbetstagare med nedsatt arbetsförmå­ga kan möta i arbetslivet, synes enligt utredningens mening den nyligen påbörjade verksamheten i anpassningsgrapper kunna spela en betydelse­full roll. Sålunda kan anpassningsgrapperna medverka tiU att arbets­platser och arbetsuppgifter anpassas till arbetstagarnas särskUda förat­sättningar, så att någon nedsättning i arbetsförraågan ora raöjligt inte behöver uppkomma på grand av mindre lärapliga arbetsförhållanden. Vidare kan anpassningsgrapperna ta initiativ till åtgärder för att för­bättra arbetsförhållandena för de arbetstagare, sora börjat få svårigheter att klara sina arbeten, samt bidra tiU de arbelsraarknadspolitiska hjälp­medel som finns tillgängliga verkligen koramer tUl användning.

Anpassningsgrupperna har vidare en viktig uppgift att fylla, när det gäller att avgöra om även andra åtgärder (omplacering e. d.) kan vidtas för att man skall kunna undvika uppsägning av sådana äldre arbetsta­gare eller arbetstagare raed nedsatt arbetsförraåga, sora börjat få anpass­ningssvårigheter av olika slag. Utredningen betonar dock, att överlägg­ningarna i dessa fall inte skall avse den rättsliga frågan huravida sakhg grund för uppsägning kan anses föreligga. Denna fråga får enligt utred­ningen tas upp till behandling vid sedvanliga tvisteförhandlingar mellan parterna, om uppsägning trots anpassningsgruppens arbete skulle bli aktuell. Överläggningarna i anpassningsgruppema bör enbart inriktas på frågan om vUka åtgärder sora kan vidtas för alt rainska arbetstaga­rens anpassningssvårigheter, så att uppsägning överhuvudlaget inte be­höver komraa i fråga.

Ora saraförståndslösningar inte kan uppnås beträffande åtgärder för att underlätta arbetsförhåUandena för de arbetstagare sora det nu är fråga om kan arbetsraarknadsverket, såsora tidigare närants, meddela arbetsgivaren föreskrifier.

Utredningen framhåller att åtgärder vidare kan behöva vidtas för alt få lill stånd en ökad rekrytering av äldre arbetstagare och arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga.

I diskussionen ora hur detta skall kunna ske har på den senaste tiden frågan om införande av särskUda kvotermgsbestäramelser fått en sär­skUd aktualitet. Utredningen har därför täraUgen utförligt behandlat

Prop. 1973:129

103

denna fråga. Utredningens överväganden i denna del raynnar ut i slut­satsen, att en kvotlagstiftning inte är någon tillfredsställande lösning på problemet att åstadkoraraa ökade anställningsraöjligheter för äldre ar­betstagare och arbetstagare med nedsatt arbetsförraåga. Bland annat skulle en sådan lagstiftning särskUt ora den gjordes tillämpUg på ar­betstagare med nedsatt arbetsförmåga raedföra åtskiUiga koraplika­tioner av lagteknisk och adrainistrativ art. Det skulle t..ex. bli nödvän­digt med en fullständig registrering av alla äldre och personer raed ned­satt arbetsförmåga. Även om en sådan registrering gick att genomföra skulle en på grundval därav fastställd generell kvot komma att slå ojärant. Utredningen frarahåller, att en tillräckligt flexibel kvot i själva verket inte torde kunna uppnås annat än om den fastställs för varje företag för sig med beaktande av samtliga föreliggande omständigheter. Enligt utredningen skulle en kvotlagstiftning troligen inte heller för­bättra situationen för de äldre och personer med nedsatt arbetsförraåga, som har störst svårigheter att erhålla anställning på den öppna arbets­marknaden. Utredningen erinrar dessutora ora den tidigare angivna ut­gångspunkten för utredningens översyn av 1971 års sysselsältningslag, nämligen att sysselsättningsproblemen för dera som är äldre eller har nedsatt arbetsförmåga i första hand bör lösas i samverkan mellan ar­betsraarknadsverket, arbetsgivare och arbetstagare. En sådan autoraa­liskt verkande lagstiftning, sora en kvotlagstiftning utgör, skuUe strida raot denna utgångspunkt och bl. a. rycka undan grunden för en stor del av anpassningsgrappernas verksamhet.

Så länge lösningar uppnås i samförstånd bör någon begränsning inte gälla för de åtgärder som därvid kan koraraa i fråga. Dessa lösningar bör därför kunna inryraraa alltifrån en utfästelse av arbetsgivaren att anställa flera äldre eller personer med nedsatt arbetsförmåga, utan alt något visst antal eller någon viss andel nämns, till ett åtagande av ar­betsgivaren att anställa vissa angivna personer sora arbetsförraedUngen har svårigheter att bereda anställning. Om arbetsgivaren av olika skäl inle infriar sina åtaganden får undersökas, ora detta beror på omstän­digheter som han inte rätt över. I så fall kan det bli aktuellt att diskutera andra lösningar. Visar det sig alt arbetsgivaren inte gjort vad på honora ankoraraer för att uppfylla sina åtaganden eller att lösningar i saraför­stånd överhuvudtaget inte kan uppnås, kan det eraellertid bli nödvändigt att meddela arbetsgivaren direkta föreskrifter om hur många äldre ar­betstagare och arbetstagare raed nedsatt arbetsförraåga han i samband med nyanställning bör anställa. Enligt utredningens mening bör dessa föreskrifter gå ut på alt arbetsgivaren vid nyanställning skall anställa vissa angivna personer.

Enligt utredningen ligger det i sakens natur att de arbetstagare, som arbetsgivaren lUl följd av sådan särskild föreskrift kan bli skyldig att an­ställa, bör tillfrågas ora de är villiga att ta anställning hos arbetsgivaren.

Prop. 1973:129

104

innan föreskriften meddelas. Utredningen understryker vidare, att alla utvägar för att åstadkomraa lösningar i samförstånd bör ha prövats in­nan det kan korama i fråga att meddela sådana föreskrifter. Ora över­läggningarna med arbetsgivaren inte syftat till att bereda anställning åt vissa särskilda personer med svårigheter att eljest få något arbete på den öppna arbetsmarknaden, bör arbetsgivaren vid överläggningarna exera­pelvis ha beretts tUlfäUe att själv välja ett visst antal arbetstagare bland ett flertal personer, sora kan erbjudas honom genom den offentiiga ar­betsförmedlingen. I regel torde ett sådant alternativ korama att föredras av arbetsgivaren framför en föreskrift om att han skall anställa vissa be­stärada personer. Enligt utredningen torde därför sådana föreskrifter knappast behöva meddelas annat än i undantagsfall.

Utredningen framhåller vidare att utrymrae bör finnas även för andra åtgärder för att fler äldre arbetstagare eller arbetstagare raed nedsatt arbetsförraåga skall kunna få anställning.

Beträffande arbetsraarknadsrayndigheternas handläggning av ärenden ora anställningsfrämjande åtgärder anför utredningen till en början, att några särsldlda begränsningar för myndigheternas rätt att ta upp över­läggningar med en arbetsgivare inle bör uppställas. Å andra sidan bör inte heller föreskrivas någon skyldighet för myndigheterna att under vissa förhållanden ta upp sådana överläggningar. Enligt utredningens mening bör det i stället ankomma på dessa rayndigheter att med hänsyn till saratliga föreliggande omständigheter i varje särskilt fall avgöra om anlednmg finns tUl överläggningar.

Vid företag där anpassningsgrupper finns inrättade torde arbetsraark­nadsrayndigheterna som regel få erforderlig kännedora ora anställnings­förhållandena för äldre arbetstagare och arbetstagare raed nedsatt ar­betsförmåga. Enligt utredningen torde del oftast vara lämpligt att de åt­gärder sora därvid befinns påkallade i första hand diskuteras i anpass­ningsgruppen. Först om det visat sig inte vara möjligt att uppnå lös­ningar i samförstånd i denna grupp bör det bli aktuellt för länsarbets­nämnden att ta upp överläggningar i ärendet.

Där anpassningsgrapper saknas kan arbetsraarknadsrayndigheterna behöva få kännedora ora anställningsförhållandena för äldre arbetstaga­re och arbetstagare med nedsatt arbetsförraåga på annat sätt. För närva­rande kan uppgifter ora arbetsstyrkans storlek och ora varje arbetstaga­res namn, ålder, kön, nationalitet, arbetsplats och huvudsakliga arbets­uppgifter inhämtas med slöd av 1 § i 1971 års sysselsättningslag. Utred­ningen anser att en bestäraraelse med motsvarande innebörd bör upp­ställas. Sammanfattande beskrivningar av arbetskraftens struktur och sammansättning kan dock ofta vara att föredra. Vidare synes arbets­raarknadsrayndigheterna enligt utredningens raening kunna ha behov av uppgifter ora förestående nyanställningar. Utredningen anser därför alt

Prop. 1973:129

105

en lagregel bör införas om skyldighet för arbetsgivare att lämna sådana uppgifter på begäran av länsarbetsnämnd.

Den utredning, sora länsarbetsnämnden genora angivna uppgifter och i övrigt kan skaffa sig, utgör underlaget för dess bedömning om det finns anledning att ta upp överläggningar med en arbetsgivare ora åtgär­der för förbättrade anställningsraöjligheter för äldre arbetstagare och ar­betstagare raed nedsatt arbetsförmåga. Ora sådana överläggningar anses böra äga rura, bör enligt utredningen förutom arbetsgivaren även de an­ställdas organisationer kallas, eftersom arbetsmarlcnadsverkets insatser bör göras i nära samarbete med dessa organisationer. Även den organi­sation som arbetsgivaren tillhör bör kunna kallas till överläggningarna.

Enligt utredningens uppfattning torde det oftast vara möjligt att komma frara tUl ett positivt resultat vid överläggningarna. I de fall då samförslåndslösnmgar emellertid inte kan åstadkoraraas blir meddelan­det av föreskrifter en grannlaga uppgift. Bl. a. för att länsarbetsnäran-dernas samarbete med arbetsgivare och arbetstagare inte skall bli li­dande bör enligt utredningen denna uppgift lärapligen läggas direkt på AMS. AMS skall även kunna meddela föreskrifter i fall då arbetsgiva­ren helt undandragit sig att raedverka vid tidigare överläggningar eller arbetsgivaren underlåtit att infria utfästelser sora han gjort vid över­läggningar.

Utredningen framliåller att hänskjutande till AMS inte bör ske beträf­fande frågor om åtgärder raed facklig prägel, t. ex. oraplacering, sora kan komma att diskuteras för att trygga fortsatt anställning åt arbetsta­garen med begynnande anpassningssvårigheter. Ora samförståndslös­ningar här inte kan uppnås kan dessa frågor nämligen bli föremål för tvisteförhandlingar mellan partema, och såsora tidigare berörts bör ar­betsmarknadsverket inte ha rätt att meddela föreskrifter i dylika fall. Även i vissa andra fall kan det ibland saknas anledning att hänskjuta ärendet till AMS, när saraförståndslösningar inle kunnat uppnås vid överläggningarna inför länsarbetsnärand. Ora det efler överläggningar inför näranden visar sig, att det inte är lärapligt att raeddela arbetsgiva­ren föreskrifter i vissa hänseenden samt att något ytterligare inte skulle kunna vinnas med att ärendet förs upp på högre nivå, bör näranden kunna underlåta att hänskjuta ärendet till AMS.

Utredningen tillägger att AMS norraalt inte bör ta upp ett ärende, in­nan överläggningar ägt rura på det regionala planet. I vissa fall, t. ex. då överläggningarna avser arbetsgivare raed arbetsställen i flera olika län eller gäller vissa frågor av raera principiell betydelse, skulle det eraeller­tid kunna vara påkallat att överläggningama sker direkt inför AMS. Vi­dare bör raöjlighet finnas för AMS att t. ex. på begäran av berörda organisationer ta upp ett ärende, sora enligt styrelsens raening borde ha hänskjutits dit. Däremot bör det enligt utredningens raening inte

Prop. 1973:129

106

koraraa i fråga att AMS tar över ett ärende från en länsarbetsnämnd in­nan det blivit slutbehandlat vid nämnden.

För att AMS skall kunna få en såvitt möjligt fullständig utredning i ärendet bör styrelsen i likhet med vad sora gäUer enligt 1971 års sys­selsättningslag ha rätt att förelägga arbetsgivaren att förete hand­lingar sora kan antas ha betydelse för bedömningen äv hans personalpo­litik.

Utredningen föreslår slutligen att vissa sanktioner skall kunna tillgri­pas gentemot arbetsgivare som underlåter alt delta i överläggningar in­för arbetsraarknadsrayndigheterna eller som inte ställer sig myndigheter­nas förelägganden eller beslut till efterrättelse.

Sålunda bör en arbetsgivare, som underlåter att efterkoraraa föreläg­gande av länsarbetsnärand alt lärana vissa uppgifter eller av AMS att förete vissa handlingar, kunna gehom vite föreläggas att fullgöra denna skyldighet. Vidare bör vite kunna tillgripas gentemot en arbetsgivare som trots kallelse inte infinner sig till överläggningar i en anpassnings­grupp eUer inför länsarbetsnämnd eUer AMS.

EnUgt 1971 års sysselsättningslag gäUer att arbetsgivare, som underlå­ter att följa anvisningar av AMS, kan åläggas att anställa enbart arbets­kraft som anvisats eller godtagits av arbetsförmedlingen, om det är upp­enbart att rättelse inte kan åstadkoraraas på annat sätt. Enligt utredning­ens förslag skall föreskrifter sora raeddelas av ÄMS kunna gå ut på att arbetsgivaren åläggs alt anställa vissa särskUt angivna äldre arbetssö­kande eller arbetssökande med nedsatt arbetsförraåga. Vid sidan av en sådan föreskrift synes ett arbetsförraedlingstvång enligt utrednmgens mening inte fylla någon uppgift. Om arbetsgivaren inte åtlyder en sådan föreskrift torde han inte heller koraraa att åtlyda ett förordnande ora ar­betsförraedlingstvång. Vad gäller arbetsgivares underlåtenhet att följa föreskrifter ora vissa åtgärder för att underlätta arbetsförhållandena för äldre arbetstagare eller arbetstagare med nedsatt arbetsförraåga anser utredningen att arbetsförmedlingstvång knappast utgör en adekvat på­följd. Enligt utredningens mening bör sanktionen mot arbetsgivare, som åsidosätter-en av AMS meddelad föreskrift, därför utgöras av en straff- rättslig påföljd.

4.2.4 Övergångsbestätnnidser

I fråga ora lagens ikraftträdande framhåller utredningen att de före­slagna varselbestämmelserna har visst samband med raotsvarande var­selregler i den föreslagna lagen ora anställningsskydd. Bl. a. med hän­syn härtill bör enligt utredningen de båda föreslagna lagarna träda i kraft vid samraa lidpunkt. Den ikraftträdandetid av sex månader, som föreslagits i fråga om lagen om anstäUningsskydd, synes beträffande la­gen om vissa anställningsfrämjande åtgärder även vara lämplig från

Prop. 1973:129

107

den synpunkten, att arbetsraarknadsverket torde behöva viss tid för att förbereda tillämpningen av denna lag.

Enligt utredningens förslag till övergångsbestämmelser skaU skyldig­het att lärana varsel enligt lagens bestäraraelser inte föreligga, ora till-lärapningen av bestämmelserna medför att varsel skulle ha läranats före lagens ikraftträdande. Vidare föreslås att 1971 års sysselsättningslag skall tillärapas även efter den nya lagens ikraftträdande i fråga om be­slut som meddelats eller förfarande som inletts med stöd av den äldre lagen före nämnda tidpunkt.

4.2.5 SkUjaktig mening

Direktören[REDACTED_EFTERNAMN], SAF, har reserverat sig mot vissa delar av ut­redningens förslag i fråga om åtgärder för alt främja anställning av äld­re arbetstagare och arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga.
[REDACTED_EFTERNAMN] anför inledningsvis att den närraare kännedomen om dessa arbetstagargrapper är dålig. Utredningen har inte analyserat dessa grup­pers sammansättning, ålder, bostadsort, arbetshinder, villighet att ta ar­bete osv. Av särskilt intresse skulle ha varit att analysera sammansätt­ningen av den gmpp personer som saknar arbete. I avsaknad av sådana undersökningar finns enligt Lindströra ingen garanti för att de åtgärder sora föreslås är de raest ändaraålsenliga och leder till önskat resultat. Man kan t. o. m. riskera att införa bestämmelser, som får ett resultat motsatt det avsedda genora att företagen över huvud taget underlåter alt anställa personal hellre än att anställa dem som man icke anser sig kunna använda. Enligt Lindströms raening skuHe den bästa vägen san­nolikt vara alt genora ökade resurser åt arbetsvärd och utbildning göra dessa kategorier raera attraktiva på arbetsraarknaden.

Lindströra anser vidare alt det av utredningen begagnade uttrycket "nedsatt arbetsförmåga" är vagt och vidsträckt. Någon möjlighet att närraare definiera innebörden torde inte finnas och några fraragångsrika försök i den riktningen har utredningen inte heller gjort. Följden blir, att arbetsraarknadsrayndigheterna efter eget bedöraande kan avgöra vem som i ett givet läge skall anses ha nedsatt arbetsförmåga. Uttrycket är sålunda alltför obeslärat för att fylla någon funktion, om man inte helt enkelt avser alt ge myndigheterna en rätt att ta upp överläggningar och lämna föreskrifier ora personalstyrkans sararaansättning och ora ar­betsförhåUandena överhuvudlaget vid företaget eller rayndigheten osv. En så vidsträckt rätt bör enligt Lindströra inle läggas i rayndigheternas händer. Lindströra föreslår att de ifrågavarande arbetstagarna efter mönster av en av ILO utfärdad rekoraraendation (nr 99) om yrkesmäs­sig rehabililermg av de handikappade i stället karakteriseras såsora personer som på grund av fysisk eller psykisk sjukdom eller skada har betydande svårigheter att erhålla sysselsättning på den öppna arbets­marknaden.

Prop. 1973:129

108
[REDACTED_EFTERNAMN] vänder sig även mot utredningens förslag, att AMS skall kunna meddela en arbetsgivare föreskrift om att vid nyanställning an­ställa vissa särskilt angivna äldre arbetssökande eller arbetssökande raed nedsatt arbetsförraåga. Han framhåller, att varje arbetsförmedlingsåt­gärd med inslag om tvång inger starka betänkligheter. Betänkligheterna blir än kraftigare när det, såsom nu föreslås, skall vara fråga om indivi­duellt angivna personer. Arbetsgivaren har sålunda inte ens rätt att fritt välja inora de grapper det gäller. En sådan valrätt raåste utgöra ett mi­nimikrav. Det skulle vara synnerligen olyckligt om arbetsgivaren tvinga­des acceptera personer, som han inle vill ha anställda. Även för den ar­betssökande måste en anställning under sådana förhållanden te sig rayc­ket otillfredsställande. Lindströra framhåller vidare, att skyldigheten är knuten till nyanställnmg och således gäller även vid ersättande av av­gången personal. Enligt[REDACTED_EFTERNAMN] torde det många gånger vara mycket svårt alt ersätta arbetstagare som har slutat sin anställning med personer tillhörande angivna grupper. Även vid nyanställning i samband raed ut­ökning av arbetsstyrkan kan problera uppstå. Arbetsgivaren är näraligen även i detta fall helt beroende av vad sorls arbeten som skall ulföras och kan måhända inte sysselsätta de kategorier det nu gäller. Lindströra an­ser alltså att en bestäraraelse av det innehåll som föreslagils av utred­ningen inte bör införas. Ora detta eraellertid skulle ske måste beslära­raelsen i praktiken handhas med största varsamhet och endast tillämpas raot arbetsgivare, sora visar uppenbar tredska när det gäller att utnyttja de rimliga möjligheter sora kan finnas att inora företaget sysselsätta yt­terligare personer tillhörande berörda kategorier.

Utredningens förslag, alt länsarbetsnäranderna skall kunna förelägga arbetsgivare att lärana uppgift ora förestående nyanställningar, innebär enligt Lindströra att man öppnat en möjlighet alt införa obligatorisk an­mälan av lediga platser. Han framhåller att en sådan ordning skulle kräva en omfattande och mycket personalkrävande adrainistrativ appa­rat hos såväl arbetsgivare sora arbetsraarknadsrayndigheter. Den goda kontakt sora normalt finns mellan företag och arbetsförraedling torde vara tillfyllest för att arbetsraarknadsrayndigheterna skall få den infor­raation som önskas. Härtill komraer den uppgiftsskyidighet sora kan åläggas näringsidkare enligt lagen ora uppgiftsskyldighet i vissa plane­ringsfrågor.[REDACTED_EFTERNAMN] erinrar vidare om att bl. a. AMS och SAF träf­fat en överenskoraraelse om anmälan av mera avsevärda utökningar av arbetsstyrkan. Om man vUl få en motsvarande skyldighet fastslagen i lag skulle en regel av detla innehåll kunna införas i stället för den av utred­ningen föreslagna bestämmelsen.

Enligt Lindströms åsikt bör AMS inle ha rätt att förelägga arbetsgi­vare att förete handlingar som kan antas ha betydelse för bedömningen av arbetsgivarens personalpolitik. Det kan inte vara riraligt att en ar­betsgivare  genora  en  så  vagt  forraulerad  bestäraraelse   skall  kunna

Prop. 1973:129

109

tvingas att vid vite utlärana interna handlingar till en så vid krets sora det här gäller. En bestäraraelse ora en dylik editionsplikt bör därför en­ligt Lindströra inle uppställas.

5  Departementschefen

5.1 Inledande synpunkter

Svenskt näringsliv har under efterkrigstiden genomgått en snabb ora­vandling. Företagare och löntagare har geraensaral byggt upp en effektiv industri. Ny teknik och nya vetenskapliga rön har möjliggjort en be­tydande produktionsökning. Genom att folkhushållets gemensamma re­surser har ökats har också förutsättningar skapats för en välståndsök­ning som korarait flertalet till godo. Inkorasterna har höjts och arbets­tiden förkortats. Med hjälp av de geraensarama resurserna har vi kunnat åstadkomraa ökad social trygghet, bättre utbildningsmöjligheter och bättre bostadsstandard för alla grupper i sarahället. För den enskilde har utvecklingen betytt både ökad trygghet och vidgad frihet.

Men den industriella expansionen har inte bara lagt den ekonoraiska grunden till välstånd. Den har också ställt raänniskorna inför stora problem. Inora arbetslivet har rationaliseringar och effektivitetssträvan­den drivit upp terapol och ökat påfrestningarna för de anställda. Brist­fälliga arbetsrailjöer och uppskruvade prestationskrav har gjort att raånga har slagits ut ur arbetslivet. Ora inte kraftfulla åtgärder vidtas är risken påtaglig att slora grupper av arbetstagare, fraraför allt de sora är äldre, handikappade eller bristfälligt utbUdade, kommer alt stampas ul ur produktionen och ställas vid sidan av välfärden.

Problera av det slag sora vi och åtskilliga andra industrUänder brottas raed har ett påtagligt saraband med marknadshushållningens sätt att fungera. Utvecklingen styrs till stor del av beslut som fattas i företagen och grundas på bedöraningar av utsikterna till avkastning på investerat kapital. Det systeraet har sina påtagliga förtjänster. Förtjänsterna kan sararaanfattas i begreppen effektivitet, förmåga att stiraulera till tek­nisk förnyelse och snabb anpassning efter förändringar i efterfrågan. Men det företagsekonoraiska lönsarahetstänkande som marknadshus­hållningen bygger på ulgör inte ett tillräckligt värn för de enskilda ar­betstagarna. Förelagens framtidsplaner utgör ingen garanti för hög och jämn sysselsättning, för meningsfulla arbetsuppgifter eller för trygg­het i arbetet. Rätten lill ett meningsfullt arbete och trygghet i arbetet är krav som för sitt förverkligande förutsätter både stora samhällsin­satser och en aktiv raedverkan av löntagarna själva. Lösningen på dagens och morgondagens problem på arbetsraarknaden ligger i en politik sora ger samhället och löntagarna raöjligheter att i högre grad 'än hittUls

Prop. 1973:129

HO

påverka besluten i näringslivet och styra den ekonoraiska utvecklingen i stort.

Till en del är det en fråga ora att genora en aktiv närings-, arbets­raarknads- och regionalpolitik sörja för att de produktiva krafterna i sarahället utnyttjas fullt ut och att sysselsättningen fördelas järant över landet. Stora insatser görs inle minst för att motverka den regionala obalans på arbetsraarknaden som blivit en följd av koncenlrationsten­denserna i näringslivet. Men erfarenheterna från senare år visar med full tydlighet att det inte räcker raed åtgärder sora skapar gynnsararaa yttre förutsättningar för näringslivels utveckling i olika delar av landet. Vad som behövs är en förnyelse av arbetslivet som tar sin utgångspunkt i förhållandena på arbetsplatserna. Reformerna måste börja i förelagen.

På arbetsmarknaden gäller sedan gammalt den principiella ordning som har koramil till uttryck bl. a. i § 32 i SAF:s stadgar. Den innebär alt arbetsgivaren ensam leder oclj fördelar arbetet. Arbetsgivaren be­stäraraer hur arbetet skall organiseras på arbetsplatsen och hur arbets­uppgiftema skall fördelas mellan arbetstagarna. Arbetsgivaren har också i princip rätt all fritt anställa och avskeda arbetstagare.

Dessa principer har visserligen genom åren successivt mjukats upp och begränsats genom både avtal och lagstiftning. Fortfarande finns emellertid alltför stort utrymme på arbetsplatserna för ett snävt före­tagsekonomiskt effektivitets- och lönsarahetstänkande. Det är varken socialt godtagbart eller sarahällsekonoraiskt riraligt alt förhållandena i arbetslivet skall vara sådana att många människor slits ut i förtid och att betydande grupper blir utslagna och ställda åt sidan medan de ännu befinner sig i sin aktiva ålder.

Insikten om att reformerna på arbetslivets oraråde raåste ta sin ut­gångspunkt i förhållandena på arbetsplatserna har varit grundläggande för reforraarbetet på arbetsraarknaden de senaste åren. En särskild ut­redning, arbetsrättskomraittén, har fåll i uppgift att göra en översyn av den centrala arbetsrättsliga lagstiftningen och föreslå sådana ändring­ar sora kan behövas för alt arbetstagarna och deras organisationer skall få en starkare ställning vid förhandlingsbordet och den vägen kunna uppnå ett ökat inflytande inora företagen. Utredningsarbetet skall sär­skilt sikta till att skapa förutsättningar för arbetstagarinflytande i frågor sora har att göra med personalpolitiken samt arbetets organisation och ledning.

Vidare har genom en lag som antogs av riksdagen förra året de an­ställda i större och medelstora förelag fått rätt att bli representerade i företagens styrelser. Den lagen berör omkring 2 000 förelag.

Av betydelse i detta saramanhang är naturligtvis att man får tUl stånd ett fullgott arbetarskydd och tillfredsställande arbetsmiljöer. På detta oraråde har ett orafattande reformarbete inletts. Arbetarskyddet har under senare år fått kraftigt förstärkta resurser. En arbetarskyddsfond

Prop. 1973:129

Hl

har inrättats för forskning, utveckling och information i arbetsmiljö­frågor. Jämsides härraed har en genoragripande revision av lagstiftning­en på området förberetts. Ett förslag till ändringar i arbetarskyddslag­stiftningen har nyligen förelagts riksdagen (prop. 1973: 130). Enligt det förslaget skaU de anställda genora sina förtroendevalda skyddsom­bud och genom skyddskoraraittéerna få väsentiigt raer alt säga tiU ora i förelagen både i de löpande skyddsfrågorna och vid planeringen av nya arbetsplatser.

Inle raindre viktiga än arbetsmiljöns problem är företagens politik när det gäller nyanstäUiUngar, uppsägningar och permitteringar. Sora jag nyss antytt har vi framför allt under senare år kunnat iaktta hur den anställningspolitik som företagen bedriver lett till att särskUt ut­satta grupper på arbetsmarknaden fått ökade svårigheter. Det gäller den äldre arbetskraften, de handikappade och de sämst utbildade. När äld­re arbetstagare friställs har de ofta haft slora svårigheter att skaffa sig nytt arbete i konkurrens med yngre och raer välutbildade. De äldre ar­betstagarna är i större utsträckning än de yngre bundna till en ort eller cn region, och detta rainskar självfaUet ytterligare deras möjligheter att ta till vara de arbetstillfällen som kan yppas på andra håll. Svårighe­terna för den äldre arbetskraften har också accentuerats av att en del arbetsgivare har en överdriven uppfattning om ålderns negativa bety­delse för prestationsförmågan.

Arbetsmarknadsverket bedriver ett kontinuerligt och omfattande ar­bete för all informera om den äldre arbetskraften och dess värde. In­formationsverksamheten sker enligt särskilda aktiviletsprograra och rik­tas framför allt till arbetsgivare, fackliga och andra organisationer och till offentliga organ. Inom den sedvanliga arbelsförmedlingsverksarahe-ten ägnas speciell uppraärksamhet åt möjligheten att bereda den äldre och handikappade arbetskraften anställning på den öppna marknaden. För detta ändamål har arbetsmarknadsverket på senare tid inlett ett samarbete raed arbetsraarknadens parter. Saraarbetet bedrivs fraraför allt inora raraen för s. k. anpassningsgrapper. Dessa grapper, sora be­står av företrädare för arbelsförraedlingen särat arbetsgivare och fack­liga organisationer, har börjat inrättas vid företag med rainst 50 an­ställda. F. n. bildas anpassningsgrupper i ökad takt. I juli 1973 beräknas antalet sådana grapper korama att uppgå till mer än 3 500.

Anpassningsgrapperna, som kan sägas vara ett helt nytt arbetsmark-nadspoliliskt instraraent, har gett arbetsförmedlingen ökade möjlighe­ter alt på ett tidigt stadium medverka till en lösning inora förelagen av uppkoraraande arbetsvårdsproblera. Genom omplaceringar inora före­lagen och åtgärder för en förbättring av arbetsplatser och arbetsupp­gifter kan redan anställda trots visst arbetshandikapp beredas möjlig­het att stå kvar i tjänst. Genom arbelet i anpassningsgrapperna kan även en kartiäggning ske av olika funktioner inom företagen som kan vara lämpliga för äldre och handikappade arbetssökande. Härigenora

Prop. 1973:129

H2

kan anpassningsgrapperna raedverka till- ökad rekrytering av sådana ar­betstagare.

När det gäller uppsägningar och perraitteringar finns det påfallande stora skillnader mellan olika kategorier av arbetstagare. De offentiigt anställda har regelmässigt ett väsentligt bättre anstäUningsskydd än de privatanställda. Tjänstemännen inom den privata sektorn har i allmän­het bättre förmåner vid uppsägning än arbetarna. Men även i tjänste­männens anställningsskydd finns det betydande luckor.

Situationen sora helhet är alltså den att anställningsskyddet fortfa­rande är bräckUgt för stora grapper av arbetstagare. Uppsägningstider­na är ofta korta. För många gäller uppsägningstider på endast 14 dagar. Arbetsgivama på den privata sektom har i regel förbehållit sig rätten att perraittera arbetare vid arbetsbrist ulan skyldighet att betala annan lön under perrailteringstiden än den permitteringslön som enligt avtal utgår för högst 10 dagar per år. På den privata sektorn gäller som regel att arbetsgivaren vid permitteringar och uppsägningar på grund av arbetsbrist kan göra sitt urval bland arbetstagarna efter effektivilets-och lönsamhetsbedömningar. De sociala hänsynen kan sältas i andra hand. Arbetstagama har avtalsvägen i stort sett inte komrail längre än att de lyckats tillförsäkra sig rätt att genom sina organisationer över­lägga med arbetsgivarna i permitterings- och upps'ägningsfrågor som har samband med arbetsbrist.

Mol bakgranden av den negativa utvecklingen för de raest utsatta grupperna på arbetsraarknaden infördes 1971 en provisorisk lagstiftning tUl slöd för den äldre arbetskraften. På grundval av förslag i prop. 1971: 107 antogs dels lagen (1971: 199) ora anställningsskydd för vissa arbetstagare (1971 års lag om anställningsskydd) dels lagen (1971: 202) ora vissa åtgärder för att fräraja sysselsättning av äldre arbetstagare på den öppna arbetsraarknaden (1971 års sysselsättningslag).

1971 års lag om anställningsskydd är tiUämplig på arbetstagare sora har fyllt 45 år. Lagen ranehåller bestäraraelser om bl. a. föriängda upp­sägningstider, garanterad rätt tUl lön under uppsägningstid och vid 1'ängre tids perraittering samt företrädesrätt lUl återanställning. I syssel­sättningslägen finns regler om bl. a. skyldighet för arbetsgivare att lära­na uppgift ora antalet anställda och att överlägga raed arbetsraarknads­rayndigheterna om sysselsättningsmöjligheterna för äldre arbetstagare. Vidare innehåller lagen bestämmelser om rätt för arbetsmarknadsmyn­digheterna att raeddela arbetsgivaren anvisningar om lärapliga åtgärder, bl. a. att vid nyanställning öka andelen äldre arbetstagare.

1971 års reform har fullföljts av utredningen rörande ökad anställ­ningstrygghet och vidgad behörighet för arbetsdomstolen. Utredningen har i januari i år avlämnat betänkandet (SOU 1973: 7) Trygghet i an­stäUningen. I betänkandet föreslås två nya lagar lagen ora anställ­ningsskydd och lagen ora vissa anstäUningsfrärajande åtgärder vUka

Prop. 1973:129

H3

båda är avsedda alt ersätta 1971 års äldrelagstiflning. Vid utforraningen av den föreslagna lagen om anställningsskydd har utgångspunkten varit att skapa regler sora gäller för alla arbetstagare, medan det andra lag­förslaget i första hand lar sikte på de problera sora har uppstått för äldre arbetstagare och arbetstagare raed nedsatt arbetsförraåga.

I förhållande till 1971 års motsvarande lag innebär förslaget till lag om anställningsskydd en väsentiig utvidgning. De föreslagna lagreglerna gäller sålunda alla arbetstagare i aUraän eller enskild tjänst, oavsett ål­der. Undantag från lagens regler skall dock kunna göras genora sär­skild lagstiftning. Utredningen ulgår från att sådana undantag skall be­höva göras bl. a. för offentligt anställda tjänstemän.

En av lagens huvudbestämraelser är en regel sora ersätter den nuva­rande principen om arbetsgivarens fria uppsägningsrätt raed krav på saklig grand för uppsägning. Genora turordningsregler ges ett särskUl skydd ål äldre arbetstagare och arbetstagare raed nedsatt arbetsförmå­ga. Detsararaa gäller arbetstagare med lång anställningstid hos arbets­givaren. Sker uppsägning, tUlförsäkras arbetstagaren ett skäligt rådrum och ekonomisk trygghet genora regler ora uppsägningstid och uppsäg­ningslön. Vidare föreskrivs att varsel och överläggning alllid skall äga rura innan beslut får raeddelas om uppsägning eller annan liknande ål-gärd. Genora regler om företrädesrätt ges arbetstagare so.m har slagils ul på grund av arbetsbrist en viss förtur till ny anställning hos samrae arbetsgivare. Slutligen irraehåller lagförslaget regler för det fall att tvist uppkomraer vid uppsägning eller annan liknande åtgärd. Utgångspunk­ten vid tvist pm uppsägning är alt arbetstagaren får gå kvar i anställ­ningen lill dess tvisten har blivit prövad och att anställningen skall för­klaras beslå, om det konstateras att arbetslagaren har blivit utsatt för en obefogad uppsägning.

Förslaget lill lag om vissa anställningsfrämjande åtgärder utgör fram­för allt en påbyggnad av reglerna i 1971 års sysselsältningslag. Lagför­slaget avser både äldre arbetstagare och arbetstagare med nedsatt ar­betsförmåga. Liksora enligt 1971 års lagstiftning skall arbelsraarknads-myndigheternas verksarahet för dessa arbetstagare i första hand la sikte på samförståndslösningar. Lagförslaget innehåller vidare regler om var­sel till länsarbetsnärand beträffande planerade driftsinskränkningar.

Av de remissinstanser sora har yttrat sig över de fraralagda lag­förslagen understryker så gott som saratiiga vikten av att raan mol bak­grunden av de senaste årens strukturförändringar på arbetsmarknaden nu vidtar åtgärder i syfte alt öka tryggheten i bestående anställningar och främja anställningen av dem som är äldre eller har nedsatt arbets­förmåga. En klar majoritet av reraissinstanserna, däribland de stora löntagarorganisationerna, anser i hkhet raed utredningen att trygghets­frågorna bör lösas genora lagstiftning. I huvudsak godtar raan också

8    Riksdagen 1973. 1 saml. Nr 129

Prop. 1973:129

H4

de förslag till lösningar som utredningen har lagt fram. Arbetsgivaror­ganisationerna motsätter sig dock i allmänhet en generell lagstiftning om anställningsskydd och förordar att man förverkligar de intentio­ner som ligger bakora lagförslagen genora fraratida förhandlingar och överenskommelser mellan arbetsraarknadens parter. I sak anförs från arbetsgivarhåll hård kriiik på en rad punkter raot de lösningar utredning­en valt.

För rain del vill jag understryka vikten av alt alla grupper av arbets­tagare får ett tillfredsställande anställningsskydd och alt arbetstagare sora är äldre eller sora har nedsatt arbetsförraåga i raöjligaste mån bereds plats på den öppna arbetsmarknaden. Inte rainsl innehållet i reraissyttrandena från arbetsgivarsidan visar att det inle finns några förutsättningar för att avtalsvägen få till stånd bestäramelser som löser problemen på ett för arbetslagarna tUlfredsstäUande sätt. De överlägg­ningar som hållils med i första hand LO, TCO och SAF under bered­ningen i inrikesdeparteraentet av detla ärende har bekräftat denna upp­fattning. Ora vi verkligen vill lösa probleraen finns det därför enligt rain mening inte något val raellan olika alternativ. I dagsläget är endast lag­stiftningsvägen framkomlig. Endast genom lagstiftning kan garantier skapas för en ordning sora effektivt skyddar alla arbetstagare raot god­tyckliga uppsägningar och perraitteringar och som ger löntagarnas or­ganisationer ett sådant inflytande över personalfrågorna i företagen alt trenden mot en allt hårdare utstampning av de raest utsatta grupperna på arbetsmarknaden bryts.

En lagstiftning om skydd för beslående anställningar bör i första hand la sikte på att få till stånd ett grundskydd sora är lika för alla. Grundskyddet bör givetvis kunna byggas ut genom partsöverenskommel­ser. Det bör också finnas möjligheter för arbetsmarknadens parter att på vissa punkter ersätta eller komplettera lagstiftningen raed egna branschanpassade föreskrifter. I väsentliga frågor raåste emellertid lag­stiftningen ges en tvingande karaktär.

Ett av de viktigaste elementen i grundskyddet är krav på saklig grund för att uppsägning skall kunna ske. Därutöver behövs vissa särskilda begränsningar i uppsägningsrätlen för att underlätta situationen för de speciellt utsatta grupperna av arbetstagare. Skulle det bli nödvändigt alt tillgripa uppsägning måste arbetstagaren få en skälig oraslallningstid med i princip oförändrade löneförmåner. Delta kan åstadkommas ge­nom regler ora varsel, uppsägningslid och uppsägningslön. När driftsin­skränkningar företas bör frågan om vilka arbetstagare sora skall sägas upp eller perraitteras kunna avgöras raed hjälp av turordningsreglcr. Blir det senare aktueUt att utöka arbetsstyrkan, bör tidigare uppsagda eller permitterade ha företrädesrätt till återanstäUning resp. återgång

Prop. 1973:129

H5

till arbete. De från trygghetssynpunkt betydelsefuUa reglerna om tur­ordning vid permittering och uppsägning och ora rätt till återanställ­ning måsle vara utforraade på sådant sätt att de ger ett verksamt skydd för de arbetstagargrupper som är särskUt utsatta på arbetsmarknaden och hindrar en skoningslös utgallring bland de anstäUda under åbe­ropande av effektivitetsskäl. De krav sora jag nu har ställt upp tillgodo­ses i allt väsentiigt i utredningens förslag tUl lag ora anställningsskydd. Även ora förslaget behöver tekniskt överarbetas och sakliga ändringar är påkallade på vissa punkter, anser jag att det sora helhet är väl ägnat att läggas till grund för lagstiftning.

Det är givet att strukturen inora näringslivet medför vissa problem, när man vill införa en generell lagstiftning ora anstäUningsskydd. Det kan vara svårare att tillärapa en sådan lagstiftning inom ett litet före­tag än i ett större. De problem som kan möta inora de sraå förelagen kan dock inle rimligen lösas på det sättet att de som är anställda vid sådana förelag skulle läranas utanför lagstiftningen. En annan sak är att vissa av lagens regler, t. ex. de sora behandlar frågan ora saklig grund för uppsägning eUer rätt tUl arbetsplatsen, kan behöva tillärapas på ett något annat sätt när det gäller ett mindre företag än när det är fråga om ett större. Vissa särskilda problem för småföretagen bör också kunna klaras genora kollektivavtal.

Vissa remissinstanser, frärast de som representerar hantverk och små­industri, har fört fram förslag om att småföretagen skall få kompensa­tion från det allraänna för den ekonoraiska belastning som den nu aktuel­la lagstiftningen kan koraraa att innebära för dera. Bl. a. har det före­slagits att företagen skall få avsätta raedel till en särskild skattefri fond. Med anledning av dessa önskeraål vill jag erinra ora att förelags­beskattningen är föreraål för utredning i företagsskatteberedningen.

Även om anställningsskyddet förstärks på det sätt som nu har an­tytts, är det oundvikligt att arbetstagare även i framtiden kommer att löpa risk att bli friställda på grund av förändringar i produktionslivet. Man kan inte heller bortse från risken att det förstärkta anställnings­skyddet kan leda till att vissa arbetsgivare blir mindre benägna alt an­ställa sådan arbetskraft för vilken anställningsskyddet är särskilt om­fattande, fraraför allt äldre arbetstagare. Det är därför nödvändigt att korabinera ett skydd för bestående anställningar raed åtgärder sora för­bättrar möjligheterna för dem som är äldre eller som av annan anled­ning har en särskUt utsatt ställning att få sysselsättning på den öppna arbetsmarknaden. I detta syfte måste ett saraarbete i fasta forraer äga rura  mellan  arbetsraarknadsrayndigheter,  fackliga  organisationer  och

Prop. 1973:129

H6

arbetsgivare. Kontakterna måste kunna byggas ut till regelrätta över­läggningar med vederbörande arbetsgivare. Arbetsmarknadsmyndigheter­na behöver ha rätt att raed överläggningama som grund raeddela er­forderliga anvisningar.

Regler om åtgärder av angiven art infördes såvitt avser den äldre arbetskraften genora 1971 års sysselsättningslag. Jag fmner det naturligt att nu bygga vidare på den. Lagbestämmelsernas tillärapningsoraråde bör dock, såsom utredningen har förordat, vidgas så alt raan får till stånd en förbättring av sysselsättningsraöjligheterna även för dera sora har nedsatt arbetsförraåga till följd av handikapp. Reglerna bör i över­ensstämmelse med utredningens förslag tas in i en särskild lag om vissa anstäUningsfrärajande åtgärder.

Utredningen har övervägt att föreslå särsldlda lagregler för att fräraja sysselsättningen även för kvinnorna. Enligt utredningens raening bör eraellertid de problem sora hänger sararaan med kvinnornas ställning på arbetsraarknaden lösas i ett vidare sararaanhang. Jag delar denna bedömning. Det är angeläget alt förbättra kvinnornas möjligheter att vinna insteg på olika områden av arbetslivet. En järanare fördelning av arbetstUlfäUen mellan män och kvinnor är nödvändig inte minst i en lid då allt fler gifta kvinnor söker sig ut på arbetsraarknaden. Jag vill erinra om att en delegation nyligen har tillsatts raed uppgift att föreslå ål-gärder som ökar jämställdheten mellan män och kvinnor. Enligt min mening bör man inte föregripa de förslag sora delegationen koraraer att lägga fram. Jag har därför i samråd med delegationen stannat för att inle f. n. förorda några särskilda lagbestäraraelser sora speciellt tar sikte på kvinnliga arbetstagare. Jag vill påpeka att det förut nämnda sam­arbetet raellan arbetsraarknadsrayndigheter, fackliga organisationer och arbetsgivare i sin raån bör kunna medverka till en förbättring av kvin­nornas situation på arbetsmarknaden.

För att arbetsraarknadsrayndigheterna skall ha raöjlighet att skaffa nya lärapliga arbeten åt friställda arbetstagare krävs ofta ett visst råd­rum innan friställningen verkställs. Varsel om driftsinskränkning, som i god tid lämnas till arbetsraarknadsrayndigheterna, utgör ett viktigt hjälpraedel när det gäller alt få till stånd nödvändiga oraplaceringar av arbetskraften.

F. n. finns varselregler av detta slag i en överenskoraraelse sora år 1968 slöts mellan AMS, SAF, industriförbundet, LO och TCO. Över­enskoraraelsen har senare genora särskilda avtal blivit tilläraplig på andra delar av arbetsraarknaden. Enligt utredningens raening går överens­koraraelsen inte tillräckligt långt för att kunna tillgodose syftet att be­reda arbetsmarknadsmyndigheterna erforderligt rådrura för oraplace­ring av arbetskraft. Mot bakgrund bl. a. av att det har visat sig oraöj­ligt att få till stånd erforderliga ändringar avtalsvägen har utredningen

Prop. 1973:129

H7

förordat att bestämraelser i äranet tas ui i förslaget till lag ora vissa an­stäUningsfrärajande åtgärder. Utredningsförslaget, sora har tillstyrkts av AMS och de stora löntagarorganisationerna, synes mig välgrundat. Jag förordar därför att det läggs till grund för lagstiftning.

5.2 Lagstiftning om anställningsskydd

5.2.1 Inledning

Den vanligaste formen av anställningsavtal är tillsvidareanställning. Sådan anställning kan av arbetsgivaren eller arbetstagaren bringas att upphöra genom uppsägning. Vanligen gäller viss uppsägningstid och an­ställningen upphör i så faU först när uppsägningstiden löpt ut.

Det förekoramer också att anställningsavtal ingås för bestämd lid, antingen så alt en fixerad tidrymd anges eller så alt en viss dag för an­ställningens upphörande fastställs. Anställning kan också bestämmas att avse en viss säsong eUer utförande av ett visst arbete. I vissa branscher är denna relativt tidsbestämda anställningsform särskilt van­lig. Sålunda har inom byggnadsbranschen sedan gammalt varit vanligt alt arbetstagare anställts för visst bygge, för viss ackordsperiod o. 1. Säsonganställning förekommer bl. a. inom jord- och skogsbruket samt livsmedelsindustrin. Om inte annat har avtalats, upphör sådana tids­bestämda anställningar utan särskUda åtgärder från parternas sida, när den överenskomna tiden har gått till ända eller då arbetsuppgiften har slutförts. Ofta är det tillfälliga eller kortvariga anställningar som ges denna form. Det förekomraer emellertid också alt arbetstagare fort­sätter hos sararae arbetsgivare under raånga år genora en rad, på var­andra följande tidsbegränsade anställningar.

Utredningsförslaget berör både tUlsvidareanslällningar och tidsbe-stärada anställningar. Tyngdpunkten i förslaget ligger dock på tills­vidareanställningen. Denna anstäUningsforra får enligt utredningsför­slaget det starkaste anstäUningsskyddet. Ett anställningsskydd föreslås emellertid också beträffande tidsbestämda anställningar och i viss ut­sträckning skall enligt förslaget samma regler gälla beträffande de båda anställningsformerna.

Ibland är arbetets art eUer branschens villkor sådana alt liUsvidare-anställning inte kan användas. De yttre oraständigheterna raedför i sådana fall att anställningsskyddet inte kan bli lika orafattande som i fråga om tillsvidareanställning. Eftersom en tidsbestämd anställning oftast upphör utan uppsägning, möter särskilda svårigheter när det gäller att få till stånd den anställningstrygghet som i fråga om tillsvi­dareanställning kan åstadkommas genom regler ora saklig grund för uppsägning, uppsägningstidens längd och det ekonomiska skyddet un­der uppsägningstiden. För egen del har jag kommit till den uppfatt­ningen att utredningens sätt att angripa dessa problem i huvudsak är

Prop. 1973:129

118

väl avvägt. Jag komraer att i det följande först behandla tillsvidare­anställningen, därefter den tidsbestärada anställningen och slutligen vissa frågor sora till stor del är geraensararaa för de båda anställnings­formerna, nämligen avskedande, permittering, företrädesrätt och tur­ordning samt varsel och överläggning.

5.2.2 Anställningsskyddet vid uppsägning av tillsvidareanställning Grunder för uppsägning tn. m.

När det gäller arbetsgivarens raöjligheter alt genora uppsägning bringa en anställning att upphöra råder det väsentliga skillnader raellan olika grupper av arbetstagare. På den offentliga tjänsteraannasektom finns det sedan länge långtgående inskränkningar i arbetsgivarens upp­sägningsrätt. Sålunda kan en statstjänsteman sora har anställts med fullmakt, konstitutorial eller förordnande på bestämd tid över huvud taget inte sägas upp, medan uppsägning av statstjänsteman med för­ordnande tiUs vidare fär ske endast ora tjansteraannen har visat bristan­de lämplighet för tjänsten eller det finns anledning att dra in tjänsten eller uppsägningen av annat skäl är påkallad från allraän synpunkt. Tjänsteman som har förordnals till vidare för tUlfällig anställning kan dock skiljas från tjänsten med omedelbar verkan, ora anställningen inte har varat mer än tre månader i följd. För komraunaltjänsteraän sora orafattas av koramunaltjänstemannastadgan gäller i princip raotsvaran­de bestäraraelser.

Utanför den offentliga tjänsteraannasektom har arbetsgivaren sedan gammalt haft en friare uppsägningsrätt. År 1932 fastslog arbetsdom­stolen som allmän rättsgrundsats att anställningsavtal som slutits på obestärad tid kunde på ömse sidor sägas upp utan anförande av skäl, om inte tillämpligt kollektivavtal innehöll bestäraraelser sora inskränkte denna rätt eller uppsägning skett för ett syfte som stred mot lag eller goda seder. Sedan principen om den fria uppsägningsrätlen slagils fast har eraellertid utrymmet för dess tiUärapning uiskränkts undan för un­dan genora överenskommelser mellan arbetsmarknadens parter och i viss mån även genom lagstiftning. För stora arbetstagargrupper tUlkom ett visst skydd mot obefogade uppsägningar genom 1938 års huvudavtal mellan SAF och LO. Arbetsgivaren blev skyldig att uppge skälet för en uppsägning, och uppsägningar kunde bli föreraål för centrala och lokala förhandlingar och tas upp lill undersökning i en central närand, arbets­marknadsnämnden. Nämndens beslut skulle dock inte vara bindande för parterna utan hade endast karaktären av en rekommendation. Liknande huvudavlal träffades därefter mellan SAF och induslritjänsleraännens organisationer. År 1964 förstärktes skyddet raot obefogade uppsägning­ar ytterligare genom ändringar i huvudavlalen. Arbetsmarknadsnämn­den fick behörighet alt sora skiljenärand ålägga arbetsgivare att utge

Prop. 1973:129

119

skadestånd, ora en uppsägning på grund av enskild arbetares förhållande inle var sakligt grandad. År 1965 träffades ett huvudavtal av motsva­rande innehåll mellan SAF och Handelstjänstemannaförbundel. Lik­nande avtalsreglering till skydd raot obehöriga uppsägningar tillkora också för arbetstagare anställda hos flertalet arbetsgivare utanför SAF, koraraunalanställda arbetstagare, arbetstagare i de statliga bolagen och arbetare i statlig förvaltning. För tjänstemännen i de statiiga bolagen träffades i maj 1972 ett s. k. trygghetsavtal, som innehåller betydande inskränkningar av arbetsgivarens möjligheter att på grund av arbets­brist säga upp vissa äldre tjänstemän med lång anställningstid. En lik­nande Irygghetsöverenskomraelse har innevarande år träffats raellan SAF och vissa tjänsteraannaorganisationer.

Vid sidan av den angivna avlalsregleringen har det genom lagstiftning införts förbud raot uppsägning i vissa fall. Sålunda har förbud raedde­lals mot uppsägning i föreningsrättskränkande syfte eller med anled­ning av värnpliktstjänstgöring, äktenskap eller havandeskap m. ra. Vi­dare gäller särskUda begränsningar i rätten all säga upp arbetstagare som är skyddsombud. 1971 års lag om anställningsskydd innehåller vis­serligen inte några bestäramelser om grunder för uppsägning men i för­arbetena (prop. 1971: 107 s. 118) framhölls att det genora lagens tUl­komst - särskilt bestämmelsen om rätt lUl återanställning tillkom ytterligare en omständighet sora i hög grad borde vara ägnad att på­verka rättsutvecklingen i riktning bort från grundsatsen om fri upp­sägningsrätt.

Utvecklingen har alltså sedan lång tid tillbaka gått mot en begräns­ning av den fria uppsägningsrätlen. Delta raåste ses mot bakgrund av att principen ora arbetsgivarens fria uppsägningsrätl i stigande grad upplevs som ett uttryck för en föråldrad auktoritär uppfattning om arbetsgivarens rätt att förfoga över arbetskraften och som ett hinder för den trygghet i anstäUningen som arbetstagarna bör kunna kräva i dagens samhälle. Utredningens förslag om att uppsägning skall vara sakligt grundad som allmänt godtagits under remissbehandlingen Ugger väl i linje med den utveckling som skett under senare år. Jag finner det för min del självklart att principen om den fria upps"äg-ningsrälten slopas. Ett lagfäst skydd mot obehörig uppsägning från ar­betsgivarens sida måste ingå som ett viktigt led i en lagstiftning ora an­ställningsskydd.

Skyddet mot obehörig uppsägning från arbetsgivarens sida kommer i utredningens förslag till lag om anställningsskydd till uttryck genom en allraän bestämmelse ora att uppsägning alltid skall vara sakligt grundad. Innebörden av begreppet saklig grund kan enligt utredningens raening inte bestäramas genereUt, eftersom uppsägningsfallen är så olika sins­emellan och förhållandena varierar så kraftigt mellan olika arbets­platser. Bland de omständigheter som bör kunna utgöra saklig grund

Prop. 1973:129

120

nämner utredningen arbetsbrist, grov misskötsamhet eller klart doku­menterad bristande lämphghet samt ålder eller sjukdora som har kom­mit till uttryck i en stadigvarande och väsentlig neds'ättning eller för­lust av arbetsförmågan. Den allraänna besläraraelsen ora att uppsägning skall vara sakligt grundad korapletteras i utredningsförslaget med en regel ora att uppsägning från arbetsgivarens sida inle får ske utan att denne, där så skäligen kan krävas, erbjudit arbetslagaren annan an­ställning hos arbetsgivaren.

De allra flesta reraissinstanserna godtar den föreslagna bestäninielsen om att uppsägning skall vara sakligt grundad. På några håll anser man emellertid att bestämraelsen inte ger tillräcklig ledning för bedöraandet av när uppsägning får ske och att den därför bör korapletteras raed regler sora närraare anger när saklig grund skall anses föreligga. Även den föreslagna regeln ora erbjudande av ny anställning godtas eller läranas ulan erinran av flertalet reraissinstanser frånsett all viss kritik riktas mot den föreslagna utformningen av bestämraelsen.

För egen del finner jag önskemålet om en närmare precisering av vad som skall anses som saklig grund för uppsägning naturUgt. För­hållandena inom arbetslivet växlar emellertid i utoraordentligt stor utsträckning beroende bl. a. på förhållandena i branschen, på arbets­platsen och på vUket slags anställning det är fråga om. Vad som i ett fall kan anses utgöra saklig grund för en uppsägning behöver inte i andra fall godtas som sådan grund. Uppsägningsfallen är så olika och förhållandena på arbetsplatserna så varierande att det inte är raöjligt att generellt slå fast vad sora kan betraktas sora saklig grund. Del är alllid nödvändigt att ta hänsyn till de särskilda omständigheterna i det individuella fallet. I likhet med utredningen anser jag därför att det inte är möjligt alt i lagtexten uppställa generella regler om vad som skall anses utgöra saklig grund. I varje fall är det inte möjligt alt göra några närmare preciseringar härvidlag. Vissa allmänna riktlinjer skulle möj­ligen kunna uppställas, men besläramelserna härom skulle i så faU få göras så vaga att de egentligen inte skulle ge någon närmare ledning ut­över vad sora följer av den generella bestämmelsen all uppsägning skall vara sakligt grundad. Man kan dessutom inle utesluta alt rättsutveck­lingen skulle kunna koraraa att bindas på ett olyckligt sätt ora lagtexten innehöll närraare preciseringar på denna punkt. Jag ansluter mig därför till utredningens uppfattning att lagen inte bör innehålla några regler sora preciserar vad som skall anses utgöra saklig grund. Härifrån vill jag dock göra ett undantag, nämligen när det gäller arbetsgivarens skyldig­het alt överväga en omplacering av arbetstagarna innan uppsägning får ske.

En uppsägning kan ha sin grund i arbetstagarens personliga för­hållanden. Den kan också bero på ätt arbetsgivaren vill minska arbets­styrkan. I båda dessa situationer kan eraellertid lägel vara det att ar-

Prop. 1973:129

121

betstagaren visserligen inte kan fortsätta med det arbete han tidigare utfört men all del finns möjligheter att placera honom i annat arbete hos arbetsgivaren. En arbetstagare som inte klarar sina arbetsuppgifter kan kanske sköta ett mindre krävande arbete som kan erbjudas på annat håll inora förelaget. Orn en driftsinskränkning måsle ske på en avdel­ning, kan det kanske finnas möjlighet att erbjuda de friställda arbets­lagarna arbete på en annan avdelning inom företaget. Det synes mig naturligt att saklig grund inle skall anses föreligga om arbetsgivaren har möjUghet alt undvika friställningar genora oraplaceringsåtgärder av detla slag. Uppsägningen bör vara den yttersta åtgärd som får sättas in först när alla andra möjligheter att lösa problemet har uttömts. Prin­cipen att arbetsgivaren skall vara skyldig alt före uppsägning överväga alla möjligheter alt flytta arbetstagaren tiU annan arbetsuppgift inom företaget är enligt min raening så viktig alt den bör slås fast i lagtexten. När det gäller arbetsgivarens skyldighet att försöka omplacera ar­betstagare, vare sig det är påkallat på grund av den anställdes per­sonliga förhållanden eller på grund av arbetsbrist, är det naturligt att omplaceringsskyldigheten i första hand avser sysselsättning på sararaa arbetsplats eller inora samraa företagsenhet sora den där arbetstagaren tidigare var sysselsatt. Detla innebär att arbetsgivaren liU all börja med bör undersöka möjligheterna att omplacera arbetstagaren inom ramen för anställningen. Visar sig detta vara oraöjligt, anser jag erael­lertid, liksora utredningen, att arbetsgivaren bör söka erbjuda arbets­tagaren annan anställning hos sig. En sådan längre gående oraplace-ringsskyldighet är befogad särskilt inora oraråden där anställningsbe­greppet har en särskilt snäv innebörd, t. ex. den offentliga Ijänsle-inannasektorn. Arbetsgivaren bör enligt min mening i princip vara skyldig att undersöka om del någonslans inom företagel kan ordnas en ny anställning. Har förelaget flera driftsenheter, bör undersökningen la sikte på alla företagels driftsenheter. Är det fråga om offentlig verksam­het, bör omplaceringsskyldighelen gälla inom anställningsmyndighelens verksamhetsområde. Däremot torde det av praktiska skäl inte vara raöjligt all låta oraplaceringsskyldigheten avse andra företag även ora förelagen i fråga skulle ingå i sararaa koncern eller andra rayndig­heters verksarahetsoraråden. Ytterligare en begränsning av omplace­ringsskyldighelen förefaller mig naturlig. Oraplaceringsskyldigheten bör näraligen gälla endast i fråga om arbete för vilket arbetstagaren har till­räckliga kvalifikationer. Detta betyder att arbetsgivaren inle skall be­höva överväga en förflyttning lill ett arbete sora arbetstagaren inte har förutsättningar att sköta. Vad nu sagts får emellertid inle tolkas så att arbetslagaren redan första dagen skall behärska de nya arbetsuppgifter­na. En viss upplärningstid är vanlig vid rekrytering av arbetskraft och en sådan upplärningstid bör arbetsgivaren acceptera även när det är fråga om förflyttning av arbetskraft för all undvika fristäUningar. Jag vUl

Prop. 1973:129

122

slutligen frarahålla att en förutsättning för att arbetsgivaren skall anses skyldig att placera om en arbetstagare naturligtvis är att det kan ske utan att en annan arbetstagare friställs.

Utredningen har valt att i det allraänna kravet på saklig grund för uppsägning lägga in att arbetsgivaren är skyldig att söka bereda arbets­tagaren en ny sysselsättning inora ramen för den tidigare anställningen. Den nyss berörda skyldigheten för arbetsgivaren att dessutom söka erbjuda arbetstagaren annan anställning har utredningen låtit komraa till uttryck i den särskUda bestämmelsen alt uppsägning från arbets­givarens sida inte får ske utan att arbetslagaren har erbjudils annan anstäUning hos arbetsgivaren, där så skäligen kan krävas. Den valda lag­tekniken har kritiserats av flera remissinstanser. Bl. a, har det framhållits som en forraell egendoralighet alt arbetsgivaren inle skall få säga upp en arbetstagare, trots att det har konstaterats att saklig grund för uppsägning föreligger. För min del har jag förståelse för den anförda kritiken. Jag anser därför alt den föreslagna besläraraelsen bör ersättas av en regel sora är utformad sora en precisering av begreppet saklig grund. Regeln bör därvid ta sikte både på arbetsgivarens skyldighet att erbjuda arbetstagaren annan sysselsättning inora ramen för anställningen och på skyldigheten att bereda arbetstagaren ny anställning. Med hänsyn härtill bör föreskrivas att saklig grund för uppsägning inte skall anses föreligga, ora det skäligen kan krävas alt arbetsgivaren bereder arbets­tagaren annat arbete hos sig.

I enlighet raed vad jag tidigare framhöll bör lagen utöver regler­na om arbetsgivarens omplaceringsskyldighet inte innehålla några närmare bestämmelser ora vad sora skall anses utgöra saklig grund. Jag vill emellertid göra några koraraentarer tUl uttrycket saklig grund och ange vissa riktlinjer för hur frågan ora uppsägning bör bedömas i olika situationer.

I och med att man i lagtexten använder sarama uttryck sora före­kommer i gällande huvudavtal, dvs. alt en uppsägning skall vara sak­ligt grundad, ligger det nära till hands alt hämta viss ledning för be­dömningen i den praxis som har utbUdat sig i arbetsdomstolen och hos arbetsmarknadsnämnden. Jag vill emellertid påpeka alt, även ora huvud-avtalens forraulering flyttas över till lagtexten, delta inle innebär alt innebörden av uttrycket saklig grund i fraratiden raåsle bli densamraa som har kommit lill uttryck i hittillsvarande praxis. Tillkomsten av den nya lagen och det allmänna syfte som ligger bakora den, dvs. strävan­dena att tillförsäkra arbetstagarna ett så gott anställningsskydd som möjligt, måste påverka rättsutvecklingen. Allmänt kan sägas att vad som skall anses utgöra saklig grund är beroende av utvecklingen och ändringar i rådande värderingar. Del är fullt tänkbart att utvecklingen kan komma alt medföra alt utryramet för uppsägningar raed tiden blir allt mindre. Jag vUl vidare påpeka alt de bestäraraelser i lagen sora jag

Prop. 1973:129

123

äranar föreslå i syfte att särskilt skydda vissa grupper av arbetstagare kan koraraa alt få återverkningar när det gäller alt bedöraa om det finns saklig grand för att säga upp någon som tillhör en sådan kategori.

Till de oraständigheter som enligt hittillsvarande praxis har god­tagits som gmnd för uppsägning hör i första hand arbetsbrist. Det kan givetvis inte krävas av en arbetsgivare att han håller i gång verksara­heten i oförändrad utsträckning enbart för att tillgodose arbetstagarnas anställningstrygghet. UppenbarUgen raåsle denna princip gäUa även i fortsättningen. Ett effektivt fungerande näringsliv är en nödvändig förut­sättning för att vi skall få en fortsatt ekonoraisk tillväxt och därmed det behövliga utrymmet för reformarbetet. Den pågående strukturomvand­lingen kommer alt fortsätta. Detta innebär att vi även i framliden raåste acceptera att förelag läggs ned och alt driften inskränks eller läggs om. Dessa driftsförändringar i företagen raåste i vissa fall kunna genomföras även ora åtgärderna leder till att arbetstagare raåsle sägas upp från sina anställningar på grund av arbetsbrist. Naturligen måste del dock krä­vas av arbetsgivaren alt han överväger alla de möjligheter som står lill buds för att genomföra driftsföfändringen utan att arbetstagare behöver sägas upp, såsom genora oraplacering, naturlig avgång eller suc­cessiv avveckling. Arbetsgivaren och de anställda har oftast ett geraen­saral intresse av att ta lUl vara dessa och andra möjligheter all hindra att driflsförändringen onödigtvis går ut över arbetstagarnas anställ­ningstrygghet. Det är naturligt att frågor av detta slag diskuteras vid överläggningar med de berörda fackliga organisationerna sedan dessa varslats om alt arbetskraft kan koraraa att friställas. Erfarenheten visar att det ej sällan har varit raöjligt att vid sådana överfäggningar koraraa frara tiU lösningar sora inneburit att tilläranade uppsägningar kunnat undvikas, begränsas eller uppskjutas utan att förelagets vitala intressen behövt åsidosättas. Givelvis är det i hög grad önskvärt alt sådana över­läggningar sker. Ytterst raåste det eraellertid vara arbetsgivarens be­döraning av behovet av att genoraföra en driftsinskränkning och dennas återverkningar på arbetsstyrkan sora får bli avgörande för huruvida arbetsbrist skall anses föreligga. Det kan i princip inte vara en ändamåls­enlig ordning alt domstol i det särskUda fallet skulle ha att gå in på frå­gor om det berättigade från företagsekonomisk synpunkt i att över huvud taget genomföra en driftsförändring eller att genomföra den på det sätt som företaget har korarait fram till. En helt annan sak är att ett av arbetsgivaren framfört påslående om att arbetsbrist utgjort grunden för uppsägning självfallet inte skall godtas, om arbetsgivaren i själva verket haft andra raotiv för uppsägningen. TUlåtUgheten av uppsägningen får i sådant fall prövas med hänsyn till den verkliga grunden för denna. Jag vill slutligen i detta samraanhang framhålla alt frågan om arbetstagarnas rätt till medinflytande på frågor om driftsförändringar o. d. övervägs

Prop. 1973:129

124

av arbetsrättskommittén och givetvis kan komma i ett helt annat läge som följd av koraraitténs arbete.

Uppsägning kan också bli aktuell på grund av förhållande sora hänför sig till den anställde personligen. Härvid kan först näranäs fall då ar­betstagaren på ett eUer annat sätt har misskött sig eUer visat bristande läraplighet. Han kan exempelvis ha gjort sig skyldig tUl olovlig utevaro, ordervägran eller olämpligt uppträdande eller visat sig oförmögen att saraarbeta med arbetsgivaren eller med sina arbetskamrater. I sådana faU anser jag, i likhet med utredningen, att bedöraningen inte så raycket bör inriktas på vad sora har förekommit i det särskUda fallet utan i stället på de slutsatser om arbetslagarens lämplighet sora kan. dras av det inträffade. Först vid klart dokuraenlerad olämplighet bör kravet på saklig grund anses uppfyllt. Detta innebär bl. a. att uppsägning inte bör kunna ske enbart på grund av något enstaka fall av raissskölsara-het eller olämpligt uppträdande, såvida inte förseelsen är så allvarlig alt arbetstagaren genom förseelsen raåsle anses ha visat sig klart olämp­lig för sitt arbete.

En ordervägran bör inle ulan vidare anses utgöra grund för uppsäg­ning. Omständigheterna i det enskUda fallet kan ha varit sådana att ar­betstagaren har haft skäl för sin vägran sora det kan vara riraligt alt ta hänsyn till. Ora arbetslagarens ordervägran framstår sora ett uttryck för en allraän ovillighet att rätta sig efter arbetsgivarens anvisningar, torde saklig grand få anses föreligga. Just när det gäller ordervägran torde ar-belsrättskomraitténs utredningsarbete komraa alt leda till förändringar i organisationen av arbetet som kan få stor betydelse för sättet alt se på hithörande frågor.

I fråga ora de fall där arbetstagaren på ett eller annat sätt misskött sig eller visat bristande läraplighet frarastår det som befogat att ta hänsyn till sådana omständigheter sora att arbetstagaren varit anställd lång tid, att han inte tidigare misskött sig eller att vad som inträffat frarastår sora en tillfällig förlöpning från arbetslagarens sida. Det ligger i sakens na­tur att den som har varit anställd mycket kort tid inte kan göra anspråk på samma mått av anställningstrygghet som den som har flerårig verk­samhet hos arbetsgivaren bakora sig.

TiU de nyss berörda uppsägningsgranderna hör också en sådan om­ständighet som att det råder samarbetssvårigheter raellan arbetsledning och arbetstagare. Samarbetssvårigheler bör norraalt inte kunna åberopas som grund för uppsägning. Här får raan eraellertid ta hänsyn lill skill­naderna raellan större och raindre företag. Vid större och raedelstora företag bör saraarbetssvårigheter regelraässigl i sista hand kunna lösas genom att arbetslagaren förflyttas. I ett litet företag däreraot kan raöjlig­heterna att lösa saraarbelssvårigheter vara begränsade. Där kan det för förelagets fraratid och därmed även för övriga arbetstagares trygghet i anställningen vara av avgörande betydelse att saraarbelet raellan arbets-

Prop. 1973:129

125

givare och arbetstagare går friktionsfritt. I fråga om de utpräglade små­företagen torde allmänt kunna sägas att möjligheterna att begränsa verk­ningarna av misskölsarahet, olärapligt uppträdande eller saraarbetssvå­righeter är mindre än i större företag, vUkct kan leda tUl att en små­företagare kan anses ha fog för uppsägning i en situation där man av ett större företag skulle kräva ytterligare åtgärder innan uppsägning fick ske. Jag vill i detla samraanhang påpeka att det i vissa fall av saraar­betssvårigheter mellan arbetstagare inbördes kan vara svårt eller oraöj­ligt att säga all den ene bär större skuld än den andre till den uppkora­na situationen. I ett sådant fall får arbetsgivaren anses ha saklig grand att säga upp endera av arbetstagama, ora frågan inte kan lösas genora en oraplacering.

En typ av förseelser som bör kunna medföra uppsägning utgörs av onykterhet i tjänsten. Del är emellertid ingalunda givet, att en enstaka förseelse av det slaget skall kunna utgöra grund för uppsägning. Sora regel torde tvärlora sora förutsättning för uppsägning böra gälla, att förseelsen upprepats.

Ett deltagande i en facklig konflikt utgör givelvis nprraall inte grund för uppsägning. En situation där en strejk kan utgöra grund för upp­sägning är emeUertid den då strejken är lag- eller avlalsstridig. Strejken kan då frarastå sora ett sådan åsidosättande av den arbetsskyldighet som åvilar arbetstagarna enligt deras anställningsavtal att arbetsgivaren bör ha rätt att vidta uppsägning. Denna fråga är emellertid under över­vägande inom arbetsrättskomraittén. Jag anser raig därför i detla lag­stiftningsärende inte böra uttala annat än alt dellagande i en olovlig strejk under vissa förutsättningar raåste kunna utgöra grund för upp­sägning. I kvalificerade fall t. ex. när del rör sig ora någon sora agite­rar för eller annars spelar en fraraträdande roll vid en allvarlig olovlig strejk bör det även kunna bli fråga ora omedelbart avskedande.

När arbetstagaren gör sig skyldig till förseelser i anställningen är det naturligt, alt arbetsgivaren reagerar genora att påtala försummelsen och eventuellt varnar arbetstagaren för att ytterligare förseelser kan leda till uppsägning. Någon närmare reglering i lagen av arbetsgivarnas åliggan­den härvidlag bör dock inte ske. Det kan i sararaanhanget påpekas, att frågan ora arbetsgivarens rätt att vidta disciplmära åtgärder utreds av ar-belsrättskoramittén. I det nu föreliggande utredningsförslaget har erael­lertid tagits upp en regel sora innebär ätt uppsägning på grund av för­hållande sora hänför sig till arbetstagaren personligen inte får grundas enbart på orasländighet sora arbetsgivaren har känt till raer än en må­nad innan varsel om uppsägningen lämnades. Detla förslag har god­tagits av det stora flertalet reraissinstanser. Jag finner det också naturligt att man på detta sätt avskär arbetsgivaren från möjligheten att i uppsäg­ningsfrågor åberopa vad som tilldragit sig långt tidigare och vill därför

Prop. 1973:129

126

ansluta mig till förslaget. Att därutöver, sora har föreslagils i ett re­missyttrande, ha en uttrycklig bestäraraelse om att arbetsgivaren över huvud tagel inle får åberopa omständighet sora han.har känt till raer än ett år är enligt rain raening onödigt. Det Ugger i sakens natur alt ora­ständigheler sora ligger långt tUlbaka i tiden i allraänhet inte bör läg­gas till grund för uppsägning ens i förening raed nytillkorana händelser.

En annan huvudgrupp av fall då en uppsägning kan bli aktuell på grund av den anställdes personliga förhållanden är då arbetstagaren på grund av tilltagande ålder, sjukdom, nedsatt arbetsförraåga e. d. får svårt att fullgöra de arbetsuppgifter sora har lagts på honora. Min principiella i instäUning är den alt oraständigheter av delta slag inle i och för sig J utgör grand för uppsägning. Det är raycket vanligt att äldre arbets- / tagare inle förraår prestera lika raycket eller kan arbeta i sararaa snabba takt sora yngre arbetskraft. Inte desto raindre är det utoraordentiigt angeläget all den äldre arbetskraften får stanna kvar i företagen. Det­samma gäller i fråga om arbetstagare som på grund av sjukdom eller handikapp har begränsad arbetsförraåga. Vi måste försöka förhindra att vi får två arbetsraarknader, en för yngre, välutbUdad arbetskraft och en för äldre, handikappade och dåligt utbildade. I enlighet härraed bör ålder, sjukdora o. dyl. i princip inte godtas som saklig grund för uppsäg­ning. Den begränsning av arbetstagarens prestationsförraåga sora ålder eller sjukdora kan raedföra bör i stället sora regel leda till att arbetsgi­varen vidtar särskilda åtgärder för att underlätta arbetet för arbetstaga­ren, t. ex. särskUda anordningar på arbetsplatsen eUer förflyttning till ett raindre krävande arbete.

Ålder eller sjukdora kan eraellertid raedföra en stadigvarande ned­sättning av arbetsförmågan sora är så väsentlig alt arbetstagaren i fråga inle längre kan ulföra arbete av någon betydelse. I så fall bör denna nedsättning av arbetsförmågan kunna åberopas som gmnd för uppsäg­ning. Är det fråga om arbetstagare sora uppnår pensionsåldern bör, sora utredningen förordat, uppsägningen kunna ersättas av en under­rättelse från arbetsgivaren till arbetstagaren om att anställningen upp­hör vid pensionsålderns inträde. Över huvud taget bör som huvudregel gälla att ålder inte i och för sig utgör grand för uppsägning men att ålder däremot ulgör grand för pensionering när den för yrket i fråga gällande pensionsåldern har uppnåtts. När det g'äller sjukdom bör ar-  belsförhållandet normalt inte kunna bringas att upphöra förrän arbets-

Prop. 1973:129

127

försäkring, bör i likhet med vad som föreslås gälla vid inträde i pensionsåldem uppsägning kunna ersättas av en underrättelse från    ' arbetsgivaren lill arbetstagaren att anställningen upphör när pensione-      \ ringen sker.

Utredningen har övervägt att föreslå särskilda skyddsregler för ar­betstagare, som på grund av sin verksamhet exempelvis som fackliga förtroendemän kan koraraa i utsatt ställning i förhållande till arbets­givaren. Utredningen tillbakavisar eraellertid tanken på sådana skydds­regler under hänvisning till alt de angivna grupperna av arbetstagare likaväl sora övriga arbetstagare omfattas av huvudregeln ora saklig grund för uppsägning och att det ligger i sakens natur att strängare krav raåste ställas på vad sora utgör saklig grund allt efter den mera utsatta position som arbetstagaren intar. Enligt utredningens uppfattning skulle också specialregler för vissa arbetstagare kunna leda till missförstånd om situationen för andra arbetstagare. Vad utredningen sålunda uttalat har i allraänhet godtagits under reraissbehandlingen. För min del har jag en annan uppfattning. Jag anser att det finns ell klart behov av särskilda regler för t. ex. fackliga förtroendemän, regler som ger ett effektivt skydd mot trakasserier av olika slag och sora garanterar förtroende­männen den rörelsefrihet på arbetsplatserna som är nödvändig för alt de skall kunna fullgöra sitt uppdrag. Jag vill erinra om att särskilda regler om skyddsombudens anställningstrygghet nyligen föreslagits (prop. 1973: 130). Det bör enligt rain raening få ankoraraa på utredningen alt i sitt fortsatta arbete överväga frågan ora förstärkt anställningsskydd även för fackliga förtroenderaan.

I likhet med utredningen anser jag inte att det behövs särskilda regler till skydd mot angrepp på arbetstagares nationalitet, religion, hudfärg e. d. eller på hans politiska uppfattning eller hans sysslande med offent­liga uppdrag. En uppsägning av sådana skäl är normalt inte sakligt grundad. Undantagssituationer kan dock förekoraraa där uppsägning kan vara befogad. Sora exempel kan tas att en funktionär i ett politiskt parti lämnar partiet eller att någon som är anställd som präst e. 1. hos ett religiöst samfund förklarar sig inle längre dela den religiösa upp­fattning som irossarafundet i fråga företräder.

Under reraissbehandlingen har arbetsdorastolens ordförande väckt frågan i vad mån s. k. organisalionsklausuler är förenliga med den nya lagen. Sådana klausuler kan utformas på olika satt. Sålunda kan exem­pelvis arbetsgivaren i ett kollektivavtal förbinda sig att inle ha andra an­ställda än sådana som är raedleraraar i den avtalsslutande arbetstagar­organisationen. Klausulen innebär för det första alt arbetsgivaren endast får anställa personer sora tillhör arbetstagarorganisationen i fråga. Klau­sulen grandar vidare skyldighet för arbetsgivaren att säga upp arbets­tagare som inte är eller upphört att vara medlem i den avtalsslutande organisationen. Av föreningsrättslagstiftningen följer dock, att personer

Prop. 1973:129

128

sora är organiserade i annan arbetstagarorganisation inte får sägas upp på grund av organisationsklausulen. Enligt rain raening kan den omstän­digheten att arbetsgivaren är bunden av en organisationsklausul inte an­ses utgöra saklig grund för uppsägning av oorganiserade arbetstagare. Lagstiftningen raedför alltså ytterligare en begränsning av organisations­klausulernas verkningar utöver den som följer av föreningsrättslagstift­ningen. På motsvarande sätt innebär reglerna ora rätt till ny anställning för den sora har blivit uppsagd på grund av arbetsbrist vilka regler jag behandlar i det följande en sådan begränsning.

Enligt utredningsförslaget kan en uppsägning sora inte är sakligt grundad förklaras ogUtig. Förslaget, som anknyter till arbetsdomstolens praxis i mål rörande klausuler i kollektivavtal om att uppsägning kräver saklig grund, är enligt min raening välgrundat. Jag återkoraraer lill den­na fråga i det följande.

Jag närande i inledningen till delta avsnitt att del på den offentliga tjänstemannasektorn redan nu finns långtgående inskränknmgar i arbets­givarens uppsägningsrätt. Dessa inskränkningar går i fråga om vissa grupper av tjänstemän längre än de begränsningar i arbetsgivarens upp­sägningsrätt sora enligt det nyss sagda bör tas in i den nya lagen ora an­ställningsskydd. Den nu aktuella lagstiftningen bör dock inle få föranleda sådana ändringar i de regler som f. n. gäller för de offentiiga tjänste­männen att arbetsgivaren får större möjlighet att säga upp dem eller att deras anstäUningsskydd försämras på något annat sätt.

Sora tidigare närants finns det vid sidan av tjänstemannalagstiftningen vissa andra lagregler sora innehåller förbud mot uppsägning i viss särskilt angivna fall, t. ex. på grund av arbetstagarens värnpliktstjänst­göring, äktenskap eller havandeskap. Uppenbarligen måste en uppsäg­ning sora sker på en sådan grund anses obehörig även enligt de nu för­ordade reglerna i den nya lagen om anställningsskydd. Frågan huruvida detta bör föranleda all de speciella lagbestämmelserna ora uppsägnings­förbud upphävs komraer att övervägas av utredningen i dess fortsatta arbete. Förslag tiU erforderlig följdlagstiftning komraer alt föreläggas riksdagen på sådan tid all följdlagstiftningen kan träda i kraft samtidigt med den nu föreslagna lagstiftningen.

Vad jag hittills har sagt om vUlkoren för uppsägning har avsett endast uppsägning från arbetsgivarens sida. VUl arbetstagaren säga upp sig, anser jag liksora utredningen att detta bör kunna ske utan all arbets­tagaren behöver visa saklig grund för uppsägningen. Det bör eraellertid observeras att det kan förekoraraa uppsägning sora visserligen formellt görs av den anställde själv men som i realiteten har föranletts av ar­betsgivaren. Arbetsgivaren kan t. ex. ha hotat med uppsägning men för­klarat sig vUja ge arbetslagaren tillfälle att säga upp sig själv. Det kan också tänkas att en uppsägnmg från arbetstagarens sida föranlelts av trakasseri från arbetsgivaren. Sådana situationer får, som utredningen

Prop. 1973:129

129

har ullalat, lösas av de rättstillärapande organen med beaktande av de syften som ligger bakom lagstiftningen. Visar det sig alt en arbetsgivare genom otUlbörligt handlande har förmått en anställd att själv säga upp sig, är del i själva verket fråga om en situation sora är helt järaförlig raed den sora föreligger när en arbetsgivare säger upp en arbetstagare utan sakhg grund. Enligt rain mening kan detta beaktas i rättstillämp­ningen så att arbetstagaren ges sararaa rättsskydd sora ora det hade varit fråga om en uppsägning från arbetsgivarens sida utan saklig grund.

Formkrav vid uppsägning

Utredningen anser det befogat med ett krav på alt uppsägning från arbetsgivarens sida alltid skall ske skriftligen, så att man undviker tvis­ter ora huruvida en uppsägning har korarait till stånd eller inte. Den föreslagna lagen om anställningsskydd innehåller därför en bestämmelse härom. Vidare föreskrivs i lagförslaget att arbetsgivaren på begäran av arbetslagaren skall vara skyldig att uppge de närraare oraständigheter sora åberopas sora grand för uppsägningen. Uppgiften skall vara skrift­lig, ora arbetstagaren begär det. I beskedet ora uppsägning skall arbets­givaren enligt bestäraraelse i lagförslaget ange vad arbetstagaren har att iaktta, ora han vill föra talan raot uppsägningen. Den sistnäranda beslära­raelsen skall ses raot bakgrund av alt arbetstagare sora anser sig ha bli­vit uppsagd utan saklig grund enligt förslaget är skyldig att väcka talan eller begära förhandling inom tre veckor från uppsägningen ifall arbets­lagaren önskar få uppsägningen ogUtigförklarad. Som närmare redovi­sas senare avser jag alt förorda regler rörande talan raot uppsägning som påslås ha skett utan saklig grund som till viss del stäraraer överens raed vad utredningen har föreslagit.

Vad utredningen föreslagit i fråga ora formen för uppsägning har i allmänhet godtagils under remissbehandlingen. Några reraissinstanser ställer sig eraellertid tveksararaa till de föreslagna forrakraven. Bl. a. an­ser man att syftet att åstadkomraa bevisning ora att uppsägning verkli­gen har skett tUlgodoses i tillräckUg utsträckning genora de bestämrael­ser om varsel och överläggning före uppsägning sora utredningen före­slår i annat samraanhang.

För rain del vUl jag erinra ora att del i arbetsdorastolens praxis finns åtskilliga exerapel på tvister som har rört frågan huravida en uppsägning från arbetsgivarens sida har komrait till stånd eller inte. Givetvis är del angeläget att så långl möjligt undanröja riskerna för alt sådana tvister skaU uppstå. Det kan härvid enligt min mening inte vara tUlräckligt med alt varsel och överläggning äger rum före uppsägningen. Ett sådant för­farande tar huvudsakligen sikte på alt förhindra förhastade uppsägning­ar. Som jag senare skall utveckla närmare anser jag dessutom alt skyl­digheten att varsla och överlägga i fråga om planerade uppsägningar skall gälla i förhållande tUl organisation och inte i förhållande till den

9    Riksdagen 1973. 1 saml Nr 129

Prop. 1973:129

130

enskilde arbetstagaren. Själva beslutet om uppsägning skall däreraot del­ges arbetstagaren. Beslutet torde i allraänhet fattas först sedan överlägg­ningama har avslutats. För att raan skall få bevisning om att arbetsgiva­ren verkligen har fuUföljt den planerade uppsägning varom han lämnat varsel till organisation anser jag det liksora utredningen lämpligt att ställa upp ett krav på att uppsägning från arbetsgivarens sida alltid skall ske skriftligen.

Några remissinstanser har uttryckt som sin uppfattning att skriftiig-hetskravet bör vidgas till att gälla även vid uppsägning från den anställ­des sida. Givetvis finns det vissa skäl, bl. a. det aUmänna intresset av ordning och reda i partemas mellanhavanden, som talar för en sådan utvidgning av formkravet. Eftersora det inte finns något krav på saklig grand för uppsägning från arbetstagarens sida är eraellertid behovet av bevisning om att den anställde verkligen har sagt upp sig inle så frara­trädande. Jag anser därför alt raan inle bör föreskriva skriftiig förra för uppsägning från arbetstagaren.

För den anställdes rättssäkerhet är det uppenbarligen av stor betydelse alt han får besked om vad han har att göra, om han vill göra gäUande alt en uppsägning är ogiltig. Jag anser därför alt arbetsgivaren alltid bör vara skyldig att lämna sådant besked i samband med uppsägningen.

I allmänhet torde det vara av intresse för arbetstagaren alt få reda på grunderna för uppsägningen. Särskilt viktigt är detta naturligtvis om han överväger att föra talan raot uppsägningsbeslutet. Det kan erael­lertid också inträffa fall då grunden för uppsägningen är helt klar och då det närmast skulle vara pinsamt för arbetstagaren att få ett uttryckligt besked på denna punkt, särskilt om beskedet lämnas skriftligen. Arbets­givaren bör därför inte ha en ovillkorlig skyldighet att ge skriftligt be­sked om skälen för uppsägningen. Enligt min mening når man en lämp­lig avvägning, om man, som utredningen har föreslagit, föreskriver alt arbetsgivaren på den anstäUdes begäran skall ge skriftligt besked ora de närraare omständigheter sora har legal till grund för uppsägningen.

Det besked om skälen för uppsägningen som enligt det sagda skaU läranas lUl arbetslagaren bör naturligtvis formuleras så klart som raöjligt. Sora regel kommer beskedet att få den verkan att arbetsgivaren inte kan med framgång anföra några oraständigheter sora inte har angivits i be­skedet, ora saken förs till domstol. På denna punkt bör emellertid inte alltför stränga krav ställas upp. Sålunda bör arbetsgivaren i allraänhet kunna belysa ett kortfattat besked ora grunderna för en uppsägning ge­nora att dra frara ytterligare detaljer inför dorastolen. Däreraot torde han som pruicip knappast kunna raed fraragång åberopa en hell annan grund för uppsägningen än den som har angetts i beskedet. Han torde dock kunna åberopa sådana oraständigheter som har inträffat eller sora han har fått kännedora ora under uppsägningstiden.

Enligt utredningens förslag skall föreskrifterna om skriftiig form och

Prop. 1973:129

131

om besked rörande uppsägningsgrunden i princip vara tvingande i den meningen att, ora arbetsgivaren underlåter alt iaktta dera, detta medför att uppsägningen blir ogUlig. Detta förslag har kritiserats från olika håll under remissbehandlingen. Även jag anser alt förslaget på denna punkt går alltför långt. Såväl när det gäller kravet på skriftlig form för upp­sägning sora skyldigheten att ge besked om skälen för uppsägningen bör besläraraelserna i stället utforraas som ordningsföreskrifter. Detta bety­der att en uppsägning i princip blir giltig, även om föreskrifterna inte har iakttagits, men alt arbetslagaren i sådant fall kan få rätt till skade­stånd. En rätt lill skadestånd föreligger även när arbetsgivaren under­låter att ge skriftligt besked om vad arbetstagaren skall iaktta ifall han vUl göra gäUande alt uppsägningen är ogUlig. I detla fall bör dessutom enligt min mening någon preskriptionslid för väckande av talan rörande uppsägningen inte börja löpa så länge anställningen består. Jag återkom­mer härtiU i det följande. Jag vill dock nu anmärka att mitt förslag på denna punkt rimligen bör leda till alt arbetsgivaren finner det angeläget att iaktta föreskriftema om skriftlig form m. ra. Härtill koraraer att arbetsgivaren har bevisbördan, ora han raot arbetslagarens bestridande gör gällande att uppsägning har skett trots att något skriftligt besked härom inte har läranats.

Utredningsförslaget innehåller en bestäraraelse om att arbetsgivare sora vill att arbetstagare skall lämna anställningen vid uppnådd pensions­ålder skall underrätta arbetslagaren härom minst en månad i förväg. Delta undanlag från den eljest gällande regeln att tillsvidareanställ­ning upphör genom uppsägning har godtagits av det slora fierlalet re­missinstanser. Jag ansluter mig till förslaget. Jag föreslår vidare alt mot­svarande skall gälla, ora arbetstagare beviljas fullt sjukbidrag eller full förtidspension enligt lagen om allmän försäkring och arbetsgivaren på grund därav vill skilja arbetstagaren från anställningen.

Uppsägningstidens längd

Uppsägningstiden har framför allt den funktionen att arbetstagaren får ett rådrura för att söka sig en ny anställnmg utan att behöva råka ut för inkoraslminskning.

Gällande ordning innebär att uppsägningstiden oftast regleras genora avtal. Härvid är förhåUandena myckel olika raellan skilda grupper av arbetstagare. För flertalet arbetare i privat verksarahet gäller en ömse­sidig uppsägnLagstid av 14 dagar efler nio månaders anställning. Upp­sägningstiden för privatanställda tjänstemän varierar raellan en och sex raånader. De längre uppsägningstiderna gäller endast vid uppsägning från arbetsgivarens sida och under föratsättning alt tjänstemannen har varit anställd under ett större antal år. För arbetare och tjänstemän inora de statiiga bolagen är uppsägningstiden i stort sett densararaa som för motsvarande kategorier inom den privata sektorn. I fråga om stals-

Prop. 1973:129

132

tjänstemännen varierar uppsägningstiden mellan en och sex raånader, och på det koraraunala orarådet förekoraraer uppsägningslider från 14 dagar till ett år.

Som tidigare nämnts innehåller 1971 års lag om anställningsskydd be­stäraraelser om uppsägningstidens längd. Lagen gäller för sådana arbets­tagare som har fyllt 45 år och som har varit anställda hos arbetsgivaren i minst 24 månader under de tre senaste åren. Uppsägningstiden utgör minst två månader, om arbetstagaren har fyllt 45 år, rainst fyra månader om han har fyllt 50 år och mmst sex månader, om han har fyllt 55 år.

Utredningens förslag om uppsägningstider har samraa konstruktion som reglema i 1971 års lag. Sålunda har reglerna om uppsägningstidens längd i utredningens förslag satts i relation till arbetstagarens ålder. Som skäl härför anför utrednmgen bl. a. att en regel sora i stället följer anstäUningstidens längd skulle kunna motverka den önskvärda rörlig­heten på arbetsraarknaden.

Sora grandregel gäller enligt utredningens lagförslag att såväl arbetsgi­varen sora arbetstagaren är skyldig att iaktta en uppsägningstid om en månad. Vid uppsägning från arbetsgivarens sida förlängs enligt försla­get uppsägningstiden så alt den ulgör två raånader, om arbetstagaren har fyllt 25 år, tre raånader ora han har fyllt 30 år, fyra månader ora han har fyUt 35 år, fem månader om han har fyllt 40 år och sex raånader ora han har fyllt 45 år. Efter fyUda 45 år skall arbetstagaren behålla en uppsäg-nuigstid på sex raånader tills han uppnår den högsta gränsen för pension eller, om någon sådan gräns inle finns angiven för anställningen, den ålder som gäller för ålderspension enligt lagen om allmän försäk­ring. Efter denna tidpunkt föreslås grundregeln om en månads uppsäg­ningstid på nytt träda i funktion.

För att en arbetstagare skall få rätt lill de förlängda uppsägningstider­na krävs enligt förslaget en kvalifikationstid. Förslaget innebär på denna punkt att arbetstagaren skall ha varit anställd hos arbetsgivaren de se­naste sex månaderna eller sararaanlagt tolv månader under de två senaste åren.

Utredningens förslag om uppsägningstider har godtagits av flertalet remissinstanser, bl. a. så gott som alla arbetstagarorganisationerna. Det ifrågasätts dock från något håll om inle uppsägningstiden bör förlängas ytterligare för arbetstagare som har fyllt 50 år. De remissinstanser som företräder arbetsgivarintressena är i stor utsträckning kritiska. Några av dem anser att arbetstagarnas intressen är tillräckligt tillgodosedda ge­nom de regler sora finns i 1971 års lag. Flera arbetsgivarorganisationer frarahåller att det bör föreligga ett visst raått av ömsesidighet raellan partema, så att även arbetstagama skaU vara skyldiga att iaktta en längre uppsägningstid i vissa fall. SAF förordar att uppsägningstidens längd görs beroende av anslällmngstiden i stället för levnadsåldern.

Det är enligt min mening viktigt att arbetstagarna genora lagregler

Prop. 1973:129

133

om uppsägningstidens längd tillförsäkras ett skäligt rådrum under en övergångstid i de fall då uppsägning måste ske. Jag ansluter mig där­för till förslaget att lagen skall innehålla regler om uppsägningstidens längd.

Liksom utredningen och flertalet reraissinstanser anser jag det lärap­ligt med en grundregel ora att såväl arbetsgivaren som arbetstagaren är skyldig att iaktta en uppsägningstid av en månad. Denna grundregel bör kompletteras med bestämraelser ora längre uppsägningstider för vis­sa arbetstagare. Man kan härvid länka sig alt bygga vidare på de regler som finns i ett flertal kollektivavtal och låta de längre uppsägningstider­na vara beroende av anställningstidens längd. Ett annat alternativ är att låta arbetstagarens ålder vara avgörande. Oavsett vilken av dessa principer sora väljs för alt bestämma uppsägningstidens längd blir skill­naden, som utredningen har framhållit, inte så stor i fråga ora flertalet arbetstagare, eftersora en lång anställningstid också tar sig uttryck i tilltagande ålder. En arbetstagare med mycket lång anställnuigstid hos ett företag koramer genora en regel som bygger på åldern knappast att få ett särare anställningsskydd än ora anställningstidens längd är avgö­rande. Sådana äldre arbetstagare som har blivit friställda i saraband raed en driftsinskränkning och därefter har fått en ny anställning får dock ett bättre skydd om åldern är avgörande. Enligt min raening är det sär­skilt viktigt att skyddet för anställningen blir så fuUständigt som möj­ligt när det gäUer äldre arbetstagare, vilkas arbetskraft ofta inte är lika attraktiv på arbetsmarknaden som yngre arbetstagares. Detta talar för att åldern och inle anställningstiden i förelaget bör vara avgörande. Det kan dessutora inle gäma korama i fråga att försämra skyddet för äldre enligt 1971 års lag ora anstäUningsskydd. I likhet raed flertalet reraissinstanser ansluter jag raig därför till tanken att levnadsåldern bör vara avgörande när det gäller att bestämma uppsägningstidens längd.

Vid införande av 1971 års lag ora anställningsskydd framhöll jag i fråga om det i lagen uppställda kravet på kvalifikationstid att behovet av ett anställningsskydd är mindre fraraträdande vid utpräglade kort­tidsanställningar. Jag pekade vidare på risken för att en del arbetsgivare kunde bli raindre benägna alt anställa äldre arbetstagare ifall de lag­stadgade uppsägningstiderna skulle koraraa att gälla oraedelbart vid till­trädandet av anställningen. Dessa synpunkter har fortfarande bärkraft. Över huvud taget framstår det som rimligt att arbetstagaren visar ett visst mått av samhörighet med förelaget för att koraraa i åtnjutande av förlängd uppsägningstid. Liksora i 1971 års lag bör därför regler in­föras om kvalifikationstid. Kvalifikationstiden bör, som utredningen för­ordat, sänkas i förhållande till vad som gäUer enligt 1971 års lag så att det slora flertalet arbetstagare får en vidgad anställningstrygghet. Jag förordar i enlighet med utredningens förslag att de längre uppsägnings­tiderna skall få åtnjutas av sådan arbetstagare som har varit anställd

Prop. 1973:129

134

hos arbetsgivaren under de senaste sex månaderna eller sararaanlagt minst tolv månader under de senaste två åren. Vid beräkning av kvali­fikationstiden bör anställningens art eller omfattning inte ha någon be­tydelse. All arbetstagaren dessutom i viss utsträckning bör kunna till­godoräkna sig anställning hos annan arbetsgivare äranar jag strax åter­koraraa tiU.

Utredningens förslag ora åldersgränsen för de olika uppsägningsti­derna har, som fraragått av den tidigare redogörelsen, godtagits av de flesta remissinstanserna. Även jag finner mig böra godta utredningens förslag på denna punkt. Arbetstagare som har fyllt 25 år bör således ha rätt till en uppsägningstid av två månader, medan uppsägningstiden bör vara tre raånader, ora arbetstagaren har fyllt 30 år, fyra månader om han har fyllt 35 år, fem månader om han har fyllt 40 år och sex raå­nader ora han har fyllt 45 år.

Det förekommer ibland att arbetsgivare är villig att låta arbetstaga­re stå kvar i anställningen efter uppnådd pensionsålder. I fråga ora så­dan arbetstagare kan raed visst fog hävdas att behovet av skydd för anställningen inte är lika fraraträdande sora för andra arbetstagare. Skulle en arbetstagare sora uppnätt pensionsåldern kunna åberopa reg­lerna om förlängd uppsägningstid, skuUe det troligen få till följd att arbetsgivarna skulle dra sig för att behålla sådana arbetstagare. Av dessa skäl föreslår jag att sexraånadersskyddet skall upphöra, när ar­betstagaren har uppnått den gräns vid vilken han är skyldig att avgå raed ålderspension eller, ora sådan gräns inte finns, när arbetstagaren fyller 67 år, och att därefter grundregeln ora en raånads uppsägningslid på nytt skall tillämpas.

Sora tidigare närants anser en del reraissinstanser att det bör råda en viss ömsesidighet mellan arbetsgivaren och arbetstagaren i fråga om uppsägningstidens längd, så att även arbetstagaren blir skyldig alt iaktta en längre uppsägningstid i vissa fall. Enligt några instansers uppfattning skulle en rimlig grad av ömsesidighet uppnås, om arbetslagaren blir skyl­dig att iaktta en hälften så lång uppsägningstid sora arbetsgivaren i de faU då arbetstagaren har rätt till förlängd uppsägningstid. För egen del vill jag framhålla att reglerna ora förlängd uppsägningslid vid uppsäg­ning från arbetsgivarens sida förestavas av sociala skäl. Det gäller att ge arbetstagare ett bättre anställningsskydd allt efter stigande ålder. Några motsvarande synpunkter gör sig inte gällande när det är fråga om en uppsägning från arbetstagarens sida. I de allra flesta fall måste arbets­givarens behov av rådram vid uppsägning från arbetstagarens sida anses bli tillgodosett med en uppsägningstid av en månad. En regel om längre uppsägningstid skulle dessutom alltför mycket inkräkta på arbetstagar­nas behov av rörlighet. Jag är därför inte beredd alt förorda en regel om att arbetstagare i vissa fall skall behöva iaktta uppsägningstider som överstiger en månad. Det bör däreraot inle föreligga något hinder raot

Prop. 1973:129

135

att parterna genora avtal förlänger uppsägningstiden vid uppsägning från arbetslagarens sida.

Utredningsförslaget innebär att reglema i lagen ora anställningsskydd i princip är tvingande såtillvida att avtal inte får träffas sora innebär att arbetstagarens rättigheter enligt lagen inskränks. I vissa hänseenden får dock sådant avtal träffas under förutsättning att avtalet har forraen av kollektivavtal sora på arbetstagarsidan slutits eller godkänts av huvud­organisation, dvs. i regel arbetstagarförbund. Jag avser att senare när­raare gå in på dessa frågor. Jag vill eraellertid redan nu närana att jag biträder utredningens förslag att bestämraelserna ora uppsägningstid vid uppsägning från arbetsgivarens sida skall vara dispositiva i nyss angiven utsträckning.

Både när det gäller kvalifikationstid vid uppsägning och i andra fall när anställningstidens längd är av betydelse föreslår utredningen att arbetstagaren i viss utsträckning skall kunna tillgodoräkna sig anställ­ningstid även hos tidigare arbetsgivare. De föreslagna reglerna, sora byg­ger på 1971 års lag ora anställningsskydd, innebär för del första att, om arbetslagaren går över till anställning hos annan arbetsgivare inom samraa koncern, han har rätt alt åberopa sin anstäUningslid även hos den tidigare arbetsgivaren. Detsamraa föreslås gälla, ora det raeUan ar­betsgivarna föreligger intressegeraenskap sora kan jämställas med kon­cernförhållande. Utredningen föreslår vidare att, om en ny arbetsgivare inträder i ett anslällningsförhållande eller det annars sker en förändring på arbetsgivarsidan, detta inte skall medföra att en ny anställning skall anses föreligga, förutsatt att driften fortsätter oberoende av förändring­en. Enligt utredningens uppfattning bör det därvid vara likgiltigt om den tidigare rörelsen har överlåtits tUl annan person, ombildats lill bolag eller uppgått i en koncern e. d. eller om ägaren har försalts i konkurs.

Vad utredningen sålunda föreslagit har varit föremål för delade meningar under remissbehandlingen. Flertalet arbetstagarorganisatio­ner uttrycker sin tillfredsställelse över förslaget alt en arbetstagare som byter anstäUning skall få tillgodoräkna sig den sammanlagda anställ­ningstiden hos de olika arbetsgivarna, såväl när arbetsgivarna tillhör sararaa koncern sora när det mellan dem föreligger intressegemenskap sora kan järastäUas raed koncernförhållande. Från flera håll påpekar raan eraellertid att uttrycket intressegemenskap är alltför obestämt och att en vidsträckt tolkning av uttrycket kan få orimliga konsekvenser. Vad därefter gäller det fallet att en förändring har skett på arbetsgivar­sidan utan arbetstagarens medverkan anser de flesta remissinstanserna att arbetstagaren bör få tillgodoräkna sig anställningstid i den utsträckning som utredningen har föreslagit. Från några håll framhåller raan em.el-lertid att den föreslagna regeln på denna punkt är svårtolkad. Bh a, på­pekas att bestämmelsen kan läsas så, att den inte enbart tar sikte på be­räkningen av anställningstid utan syftar tiU att medföra ändring i all-

Prop. 1973:129

136

manna regler om partsbyte i avtalsförhållanden så att arbetstagaren, om en ny arbetsgivare inträder i anställningsavtalet, utan vidare är bunden av detta i förhållande tUl den nye arbetsgivaren.

För min del anser jag det angeläget att förhindra att de rättigheter som arbetstagaren har tjänat in i en anställning går förlorade genora att det utan arbetstagarens medverkan sker en förändring på arbets­givarsidan. För detta ändamål behövs en regel motsvarande den sora finns i 1971 års lag ora anstäUningsskydd om att vid överlåtelse av före­tag anställningstid hos förutvarande ägare eller hos förelag i koncern som förutvarande ägare tillhörde skall medräknas. Regeln bör eraeUer­tid omfatta inte bara det fallet att företaget eller del av detta över­låts utan också andra förändringar på arbetsgivarsidan. Sora exerapel kan nämnas att förelaget arrenderas ut eller att det utgör apportegen­dom vid bolagsbildning, alt det uppgår i annat företag genom fusion eller att det går över till annan arbetsgivare genom arv osv. Alla sådana förändringar bör vara utan betydelse för beräkningen av anställningstid. Jag anser också, till skUlnad från utredningen, att det bör vara utan be­tydelse humvida driften fortsätter på sararaa sätt efter överlåtelsen etc. eller om en oraläggning av driften äger rum. Ett krav på alt driften skall fortsätta oförändrad har inte ställts upp i 1971 års lag, och jag kan inte finna det motiverat att föra in ett sådant krav i detta samman­hang. Härtill kommer att det i praktiken ofta måste vålla svårigheter att avgöra om det är fråga ora fortsatt, i huvudsak oförändrad drift eller ej. Liksora det bör vara likgUtigt ora driften fortsätter på sararaa sätt sora tidigare bör det sakna betydelse ora arbetslagaren i saraband med den formella förändrmgen tecknar nytt anställningsavtal.

Med hänsyn till det sagda förordar jag att i den nya lagen förs in en bestäraraelse som innebär att, ora företag eller del av företag övergått till ny arbetsgivare, arbetstagare vid beräkning av kvalifikationstid får raedräkna den tid sora han har varit anställd hos förutvarande arbets­givaren.

Vad därefter gäller det fallet att arbetstagaren själv lar initiativ lill byte av anställning, är det självklart att ny kvalifikationstid normalt skall börja löpa efter anställningsbytet. Denna regel bör dock inle vara undanlagslös. I första hand är det påkallat att, på samraa sätt som har skett i 1971 års lag, göra undantag för det fall alt arbetstagaren har va­rit anstäUd hos ett företag i en koncern och sedan får anställning hos ett annat företag inom samma koncern. Arbetstagaren bör i sådant fall kunna tiUgodoräkna sig hela den tid under vilken han har varit an­ställd inom koncernen.

Med koncern avser jag i första hand sådan geraenskap mellan aktie­bolag som anges i 221 § 1 mora. lagen (1944: 705) om aktiebolag. Ett koncernförhållande föreligger sålunda bl. a. när ett aktiebolag äger mer än hälften av aktierna i ett annat aktiebolag eller när ett aktiebolag el-

Prop. 1973:129

137

jest har ett bestämmande inflytande över ett annat aktiebolag och samti­digt har ett väsentligt intresse i det senare bolagets ställning och resultat. Som dotterbolag i en sådan koncern sora avses i aktiebolagslagen lorde kunna räknas ekonoraiskt företag sora drivs i annan form än aktiebolag, t. ex. handelsbolag. Koncemförhållanden kan föreligga också i den for­raen att raoderföretaget utgörs av ett handelsbolag. Vidare kan ekono­raiska föreningar ingå i koncernförhållanden. Saratiiga dessa ekono­raiska geraenskaper bör anses sora koncerner i den nu aktuella lagens raening.

Vissa skäl talar onekligen för att raan, sora utredningen har föreslagit, vidgar arbetslagarens möjlighet att tillgodoräkna sig sararaanlagd an­ställningstid hos olika arbetsgivare till att avse även fallet att det rael­lan arbetsgivarna föreligger intressegemenskap utan att raan kan tala om något koncernförhållande. Som exempel på sådan geraenskap näm­ner utredningen samverkan i konsortier och tysta bolag. Konsortier torde ofta utgöra enkla bolag. Tyst bolag föreligger när någon ger lån till en näringsidkare på villkor att långivaren skall få andel i rörelse­resultatet. Enligt min raening skulle den föreslagna regeln dock med­föra stora praktiska svårigheter. Många gånger måste det bli mycket svårt för arbetstagaren att få belägg för att det verkligen existerar en sådan form av saraverkan sora nyss har angetts. Själva begreppet in­tressegemenskap är f. ö. så vagt att man måsle ifrågasätta ora del är lärapligt att använda det i en lagtext.

Med hänsyn till vad jag nu har anfört anser jag att man i den nya lagen åtminstone t. v. bör nöja sig raed en regel som innebär alt ar­betstagare vid beräkning av anställningstid får tiUgodoräkna sig den sammanlagda anställningstiden hos olika arbetsgivare inora samma kon­cern. Skulle det i framliden visa sig alt andra samverkansformer än koncernförhållanden används i sådan utsträckning att arbetstagarnas be­höriga intressen eftersatts, får frågan ora en utvidgning av lagen på den­na punkt övervägas ytterligare.

Det ekonomiska skyddet vid uppsägning

Frågan ora arbetstagarens rätt till lön för tid dä arbete inte kan er­bjudas har flera gånger varit uppe till bedöraning i arbetsdomstolen. Avgörande har i första hand ansetts vara vilket lönesystem som till-lärapas. Bygger avtalet på tiralön, anses arbetsgivaren normalt inle vara skyldig alt utge ersättning vid avbrott i arbetet. I fråga om månadsav­lönade är däremot huvudregeln att arbetstagare inte skall behöva vid­kännas löneminskning därför att fullt arbete inte har kunnat beredas.

Tjänstemännen är i allmänhet månadsavlönade och har därraed i prin­cip rätt till lön under uppsägningstid oavsett ora arbete erbjuds. Ar­betarna är däremot oftast tiraavlönade. Arbetsdorastolen har emellertid antagit alt en avlalsbestäraraelse ora uppsägning har den principiella

Prop. 1973:129

138

innebörden att även tiraavlönade arbetstagare har rätt till lön under uppsägningstiden, oavsett om arbete då kan erbjudas. För att arbets­tagaren skall ha rätt till sådan lön förutsätts emellertid att han kunnat utföra arbete under uppsägningstiden. Vidare har arbetsgivaren ora annat inte följer av avtalet rätt att avräkna belopp sora svarar raot den arbetsinkorast sora arbetstagaren har uppburit på annat håll. Av­räkning kan ske även ora arbetstagaren inte har tagit annat arbete raen utan svårighet hade kunnat skaffa sig arbete.

Enligt 1971 års lag om anställningsskydd har sådana äldre arbets­tagare på vilka lagen är tillämplig rätt tUl lön under uppsägningstiden, oavsett ora de erbjuds arbete eUer inte. För det fall att arbete inte er­bjuds skall lönen beräknas sora om arbetstagaren i stället hade semester och var berättigad till semesterlön. Från uppsägningslönen får arbetsgiva­ren dock avräkna inkomst som arbetstagaren under den tid lönen avser har förvärvat eller uppenbarligen borde ha kunnat förvärva på annat håll. Arbetsgivaren får också avräkna vissa sociala och arbetsmarknads-politiska förraåner.

Reraissinstanserna godtar allraänt utredningens förslag alt arbetsta­garen i princip skall vara garanterad lön och andra anställningsförraå­ner under uppsägningstiden, oavsett om arbetsgivaren kan bereda ho­nom arbete eller inte. Några arbetsgivarorganisationer förordar dock alt de berörda förraånerna ej skall utgå, om arbetsgivaren till följd av force majeure inte kan bereda arbetstagaren sysselsättning.

All arbetstagaren skall ha rätt till lön och andra anställningsförmåner under uppsägningstiden oavsett om arbete kan erbjudas finner jag för min del självklart. Endast därigenom kan arbetstagaren få erforderlig ekonomisk trygghet under den oraslallningstid sora följer på en uppsäg­ning. Vad beträffar frågan ora lön bör kunna innehållas vid force raa-jeure vill jag frarahåUa, att jag i förarbetena till 1971 års lag tillbakavi­sade den tanken (prop. 1971: 107 s. 111). Jag kan inle finna någon an­ledning att nu ändra ståndpunkt i den frågan.

För att vara bevarad vid rätten till uppsägningslön raåste arbetstaga­ren stå tUl arbetsgivarens förfogande under uppsägningstiden, om ar­betsgivaren påfordrar det. Detta följer av att anslällningsförhållandet består under uppsägningstiden. Om arbetstagaren av någon anledning inte kan eller vUl utföra anvisat arbete, bör arbetsgivaren i enlighet här­med inte vara skyldig att betala ut uppsägningslön. Ett exempel på en sådan situation är att arbetstagaren till följd av sjukdora blir förhindrad att arbeta. Givet är också att rätlen till uppsägningslön upphör ora an­ställningen skuUe löpa ut före uppsägningstidens utgång, t. ex. till följd av en uppsägning från arbetstagarens sida. Vad jag nu har sagt torde följa utan särskild lagreglering. Befriar arbetsgivaren arbetstagaren från dennes skyldighet enligt anställningsavtalet att slå till arbetsgivarens förfogande under uppsägningstiden för att arbetstagaren t. ex. skall kun-

Prop. 1973:129

139

na skaffa sig arbete på annat håll, utgår likväl uppsägningslön och andra anställningsförmåner. Delsarama gäUer ora arbetsgivaren stänger av arbetstagaren från arbete under uppsägningstiden, något som kan förekomma när en arbetsgivare har sagt upp en arbetstagare på grund av misskölsarahet o. d. Inte heller delta synes behöva slås fast i en uttrycklig bestämmelse. En annan sak är att, om arbetstagaren skaffar sig nytt arbete efter det att han har blivit avstängd eller befriad från sm skyldighet att stå lill arbetsgivarens förfogande, det kan göras gällande att avräkning bör ske på uppsägningslönen för vad arbetstagaren för­tjänar till följd av det andra arbetet. Till frågan huruvida sådan avräk­ning bör ske ämnar jag strax återkomma.

Utredningen har föreslagit att i den nya lagen skall las in en särskild regel om att uppsägningslön inte utgår då arbetstagaren utsätts för lov­lig lockout eller deltar i strejk eller därmed jämförlig slridsåtg'ärd. Nå­gon liknande regel finns inte i 1971 års lag raen i förarbetena tiU lagen uttalas att arbetstagare inte kan åberopa besläraraelsen ora uppsägnings-lön för att få sådan lön då han deltar i strejk eller blir utsatt för lockout (prop. 1971: 107 s. 144).

Jag kan inte finna att det är behövligt raed en särskild lagregel för detta fall. Det följer av allmänna rättsgrundsatser beträffande strids-åtgärder att arbetstagaren inte kan göra anspråk på uppsägningslön e. d. för tid då han är indragen i lovlig lockout eller i strejk eller raot­svarande slridsåtgärd (se lagen, 1969: 93, om begränsning av samhälls­stöd vid arbetskonflikt). Skulle lockout vara olovlig, är arbetsgivaren enligt skadeståndsreglerna i kollektivavtalslagen skyldig att ersätta ar­betstagaren för liden skada och arbetstagaren kommer därmed att kun­na få ut ersättning motsvarande uppsägningslön.

När det gäller storleken av de anställningsförmåner som arbetstaga­ren skall ha rätt lill under uppsägningstiden godtar de allra flesta re­missinstanserna utredningens förslag om att förraånerna inte får under­stiga vad som normalt skulle ha utgått tUl arbetstagaren, ora han hade fått behålla sina arbetsuppgifter. Några remissinstanser förordar dock att man i den nya lagen tar in en sådan schablonregel sora finns i 1971 års lag och fastställer uppsägningslönen efter sarama beräkningsgrunder som gäller i fråga ora seraesterlön.

Den i 1971 års lag intagna schablonregeln har visat sig förhållandevis koraplicerad och svår att tillämpa. I vissa fall kan den också leda till mindre rättvisa resultat. Detta sararaanhänger raed att avgörande för uppsägningslönens storlek blir vilken lön arbetstagaren haft under kvali-fikalionsåret, dvs. året före det då uppsägningen skett. Av dessa skäl biträder jag utredningens uppfattning, att en schablonregel liknande den som finns i 1971 års lag inte bör införas i den nu aktuella lagen. Det synes mig svårt eller rentav oraöjligt att konstruera någon annan schablonregel  för  beräkning av uppsägningslönens storlek,  som  ger

Prop. 1973:129

140

rättvisa resultat och är lätt alt tillämpa. Frågan synes emellertid få en godtagbar lösning, om man, såsora utredningen förordat, i lagen tar in en regel som ger uttryck för principen att arbetstagaren skall ha samraa anställningsförmåner under uppsägningstiden sora dessförinnan. I lagen bör vidare klargöras att regler för löneberäkningen kan tas in i kol­lektivavtal sora sluts på förbundsnivå och alt sådana avtalsbestärarael-ser är gäUande om de på det hela taget ger arbetstagarna den lönenivå som faststäUts i lagen. Skulle en sådan avtalsreglering i ett enstaka fall slå fel och ge sämre löneförmåner, bör arbetstagaren i fråga likväl bli bunden av avtalsregleringen.

Lagbestämraelserna ora uppsägningslönens storlek bör alltså, som ut­redningen föreslagit, utformas så att lön och andra anställningsförmå­ner inte får understiga vad som normalt skulle ha utgått till arbetstaga­ren, om han fått behålla sina arbetsuppgifter. Denna garanti avser i första hand det fallet att arbete inte erbjuds. Garantin kan eraeUertid få betydelse också för arbetstagare som är i arbete under uppsägnings­tiden. Lagen bör nämligen ge ett skydd raot inkoraslförsäraring till följd av att den anställde under uppsägningstiden förflyttas till ett sämre betalt arbete. Mitt förslag har på den punkten samma innebörd som 1971 års lag (se prop. 1971: 107 s. 146 f).

De allra flesta remissinstanserna ansluter sig till utredningens förslag om att uppsägningstid skall järaställas med arbetad tid, så att arbets­tagaren bl. a. kan kvalificera sig för semester utan hinder av att arbete inte utförs. Även jag finner detta förslag lämpligt. En bestämmelse av det angivna innehåUet bör således föras in i den nya lagen.

Enligt utredningsförslaget skall någon avräkning på uppsägningslönen med hänsyn till vad arbetstagaren har förtjänat på annat håll inte äga rura. Utredningens ståndpunkt härvidlag har diskuterats livligt under reraissbehandlingen. Bland arbetstagarorganisationerna anser LO att ut­redningsförslaget är följdriktigt och TCO, SACO och SR hälsar förslaget nied stor tillfredsställelse. Stark kritik fraraförs däreraot från arbetsgivar­håll. Även andra reraissinstanser, t. ex. Svea hovrätt, karamarrätten i Stockholra och arbetsdorastolens ordförande, är kritiska mot förslaget. De remissinstanser som är kritiska anför bl. a. att det skulle vara stö­tande om en arbetstagare fick rätt att uppbära lön från två håll och att detla i särskild grad gäller, ora uppsägningstiderna samtidigt förlängs. Flertalet arbetsgivarorganisationer förordar en regel om avräkning mot­svarande den som finns i 1971 års lag.

Jag viU för min del först framhålla att det norraala givelvis är all ar­betstagaren kvarstår i arbelet under uppsägningstiden. I sådant fall blir det inte aktuellt med någon avräkning. I själva verket torde det i prak­tiken bli ganska sällsynt att situationer uppkomraer där avräkning kan korama i fråga. Avräkningsprobleraet är därför enligt rain mening en fråga av begränsad räckvidd.

Prop. 1973:129

141

Vissa skäl kan onekligen anföras till stöd för utredningens förslag om att uppsägningslön och liknande anställningsförraåner alltid skall utgå ograverade. Det kan sålunda rent principiellt hävdas att, så länge anstäUningsavtalet fomiellt består, arbetsgivaren skall vara skyldig alt fullgöra sm del av avtalet, dvs. betala ut lön, även ora han inte önskar eller är i stånd att tillgodogöra sig någon raolprestalion från arbetslaga­ren i form av ulfört arbete. Att arbetsgivaren har en sådan skyldighet kan förefalla särskilt naturUgt så länge arbetstagaren slår till hans för­fogande. Även ora arbetsgivaren befriar arbetstagaren från hans skyl­dighet att stå tUl förfogande, kan det eraellertid hävdas att arbetsgiva­ren inte har att göra med hur arbetstagaren utnyttjar den ledigblivna tiden och att han sålunda även i det fallet alltid skall vara skyldig att betala full uppsägningslön.

Det kan emeUertid inte förnekas att utredningens förslag i vissa fall kan få stötande konsekvenser. Särskilt gäller delta om uppsägning har skett på grund av arbetsbrist. Redan skyldigheten för arbetsgivaren att över huvud taget betala uppsägningslön trots att han inte har någon nytta av arbetstagaren måste i raånga fall frarastå sora betungande. De svårigheter som uppstår för arbetsgivaren accentueras givetvis, ora upp­sägningstiderna förlängs i enlighet raed vad jag har förordat i det före­gående. Uppenbarligen kan arbetsgivaren i sådant fall uppleva det som orimligt, om han inte ens i de fall då arbetstagaren har skaffat sig in­komster från annat håll får göra avdrag på uppsägningslönen. Särskilt gäller detta, om det är arbetsgivaren själv som har skaffat arbetstagaren det nya arbetet. Om arbetsgivaren inte har någon möjlighet att göra avdrag på lönen, kan det befaras att han, hellre än att låta arbetstagaren ta ett nytt arbete, tvingar honom att gå kvar hos sig trots att det inte finns några raenmgsfyllda arbetsuppgifter. En sådan situation kan inle anses vara till gagn vare sig för parterna själva eller för arbetsraarkna­den i stort. Även från arbetstagarnas synpunkt kan utredningsförslaget få stötande resultat. Som exempel kan tas det faUet att två arbetstagare sägs upp på grand av arbetsbrist. Den ene får gå kvar i arbelet under uppsägningstiden och får alltså sedvanlig lön. Den andre kan inte bere­das arbete under uppsägningstiden men skaffar sig arbete på annat håll och får därmed dubbel lön.

Till stöd för att arbetsgivaren, trots vad jag nu har anfört, ändå skulle vara skyldig att alltid betala ut full uppsägningslön kan åberopas att en uppsägning många gånger innebär alt arbetslagaren utsätts för särskilda bekymmer och att det inte är oriraligt ora han skulle få en viss över­kompensation för detta. I praktiken torde det också på en del områden förekomma att arbetstagaren får ut hela uppsägningslönen i samband med uppsägningen och att arbetsgivaren inte forskar i ora arbetstagaren därefter har kunnat skaffa sig någon annan inkomst under uppsägnings­tiden. Enligt rain raening bör emellertid uppsägningslönen inte ha funk-

Prop. 1973:129

142

tionen att ge korapensation för de särskilda bekyraraer sora kan uppstå i samband med en uppsägning. I den raån en sådan kompensation är påkallad, bör den utgå i form av avgångsvederlag eller raotsvarande. Frågan om avgångsvederlag kommer att behandlas av utredningen i ett senare betänkande och bor därför inte tas upp i det nu aktuella sara­raanhanget. Uppsägningslönens huvudsakliga funktion är att utgöra en garanti för alt arbetstagarens försörjning inte äventyras under den ora-ställningsperiod sora uppsägningstiden innebär. Det kan med fog hävdas att behovet av en sådan garanti bortfaller i samma mån som arbets­tagaren får sin försörjning tryggad genom arbete på annat håll.

Som argument för att arbetsgivaren alltid skulle vara skyldig att be­tala full uppsägnmgslön har också anförts att en sådan ordning bäst främjar en full sysselsättning på arbetsmarknaden. Det har sålunda gjorts gällande att arbetstagaren efter en uppsägnuig blir mer benägen att snabbt söka sig ut i arbetslivet igen, ora lönen för ett nytt arbete inte påverkar uppsägningslönen från den förutvarande arbetsgivaren. Genteraot detta vill jag erinra om vad jag nyss påpekade, näraligen att en ovillkorlig skyldighet för arbetsgivaren att betala full uppsägningslön kan leda till att arbetsgivaren blir obenägen att låta arbetstagaren ta ett nytt arbete på annat håll, trots alt arbetsgivaren själv inte kan förse ar­betstagaren raed arbetsuppgifter. Den risk sora trots allt fmns för all arbetstagaren dröjer med att söka nytt arbete under uppsäg­ningstiden, om avräkning skall ske, kan raotverkas genom en regel om att arbetsgivaren i viss utsträckning får göra avdrag på uppsägnings­lönen även i de fall då arbetstagaren uppenbarligen hade kunnat skaffa sig inkomst på annat håll men underlåtit att göra detta. Därmed får raan vissa garantier för alt en fullt arbetsför person inte går sysslolös trots att det finns fullt upp av lämpligt arbete för honom. Jag vill i detta sammanhang även påpeka att del nyligen framlagda förslaget till lag ora arbetslöshetsförsäkring (prop. 1973: 56) bygger på ett sådant synsätt.

Det bör understrykas att en avräkningsregel givelvis inte får ges en sådan innebörd att arbetstagaren anses skyldig att ta tillfälliga anställ­ningar eller ett arbete som i något avseende är betydligt särare än det sora han läranar. Uppsägningstiden skulle i så fall förfela sitt huvud­syfte att underlätta för arbetstagaren att så snart sora raöjligt finna annan anställning som tillfredsställer de anspråk han rimligen kan ställa.

Sammanfattningsvis anser jag att övervägande skäl talar för att raan i den nya lagen för in en regel om rätt för arbetsgivaren att göra av­räkning på uppsägningslönen för vad arbetslagaren har förtjänat på an­nat håll under den tid sora lönen avser. Avräkning bör kunna ske en­dast för vad arbetstagaren har förtjänat i annan anställning och således inte, sora enligt 1971 års lag, för den mkomst sora han kan ha uppburit från uppdrag eller förvärvsverksamhet som egen företagare. Vidare bör

Prop. 1973:129

143

avräkning få ske för sådant utbildningsbidrag enligt arbetsmarknads­kungörelsen (1966: 368) som utbetalas till arbetstagaren själv och som är avsett att utgöra ersättning för bortfallen lön. Givelvis bör rätt till avräkning föreligga endast i den mån utbildningsbidraget avser samma tid sora lönen och arbetstagaren blivit berättigad till bidraget efler upp­sägningen. Avräkning bör däremot inte få ske för näringshjälp enligt arbetsraarknadskungörelsen eller för avgångsbidrag (jfr prop. 1971: 107 s. 115). Jag har vidare komrait tiU den uppfattningen alt avräkning, till skUlnad raot vad sora är fallet enligt 1971 års lag, inte bör få ske för ålderspension enligt lagen ora allraän försäkring. Inte heller bör arbets­givaren kunna göra avräkning för inkorast från bisyssla eller liknande, ora arbetstagaren skulle ha uppburit biinkorasten även ora han hade utf ört arbete för arbetsgivaren.

Till den nu förordade avräkningsbesläramelsen bör, på skäl som jag nyss anförde, fogas en regel om att avräkning på uppsägningslön får ske även för inkomst som arbetstagaren uppenbarligen kunde ha förtjänat i annan anställning sora han skäligen borde ha godlagU. För att denna regel skall bU tUlärapUg raåste det kunna visas alt det under uppsäg­ningstiden funnits gott ora lärapligt arbete sora arbetstagaren utan olä­genhet kunde ha åtagit sig. Jag vill understryka att bevisbördan ligger på arbetsgivaren. Arbetsmarknadsmyndigheternas uppgift i samman­hanget är inte annan än att på förfrågan lämna allmänna upplysningar om tillgången på arbete vid den aktuella tiden. Det kan inte krävas av arbetsmarknadsmyndigheterna alt de skall ta ställning till vilket arbete som just den arbetstagare det är fråga ora lärapligen borde ha tagit.

Utredningsförslaget upptar regler om att arbetsgivaren under uppsäg­ningstiden inte får utnyttja den rätt att förflytta arbetstagaren till annan ort som eljest kan liUkoraraa honora, om arbetstagarens möjligheter att söka ny anställning därigenom inte obetydligt försäraras. Arbetsgivaren skall vidare i skälig omfattning bereda arbetstagaren tillfälle att med bibehållna anställningsförraåner besöka arbetsförmedlingen under ar­betstid.

Förslaget har godtagits på arbetstagarhåU raedan däremot SAF för­ordat, att reglerna i fråga utgår.

Syfiet raed lagreglerna ora uppsägningstid är att ge arbetstagaren råd­rum för att söka skaffa sig ny anställning. För att detta skall lyckas är det väsentligt att arbetstagaren utnyttjar arbetsförmedlingen. Även från allmän synpunkt är det angeläget att man i möjligaste mån undviker att friställda arbetstagare går arbetslösa en tid innan ny anställning kan anskaffas. Mot den bakgrunden förefaller det raig både runligt och na­turligt alt arbetstagaren får rätt att på arbetstid raed bibehållen lön uppsöka inte bara arbelsförraedlingen ulan också arbetsgivare för ansfällningsintervjuer o. d. i skälig omfattning. Eftersom arbetstaga­rens möjligheter att få nytt arbete kan försvåras, ora han plötsligt för-

Prop, 1973:129

144

fiyttas från den ort där han tidigare stadigvarande tjänstgjort, synes det mig också lärapligt att arbetsgivarens rätt att under uppsägningstiden förflytta arbetstagaren beskärs på det sätt utredningen föreslagit. Jag vill alltså ansluta raig till utredningens förslag i dessa hänseenden med den jämkningen att besök skall få äga ram inte bara på arbetsförmed­lingen utan också hos arbetsgivare.

Enligt utredningsförslaget är bestämmelserna ora arbetstagarens rät­tigheter under uppsägningstiden tvingande. Eftersom det här är fråga ora regler av social skyddskaraktär anser jag detta välgrundat. Jag är alltså inte beredd alt, som förordats av arbetsdorastolens ordförande, göra reglerna om rätlen att besöka arbetsförmedlingen dispositiva.

5.2.3 Anställning för viss tid, viss säsong eller vissl arbete

Det förekommer som tidigare sagts att anställningsavtal ingås för be­stämd tid, antingen så att en fixerad tidrymd anges eller så att en viss dag för anställningens upphörande fastställs. Anställning kan också be­stämmas att avse en viss säsong eller utförande av ett visst arbete.

Enligt utredningens mening är det viktigt att de som är anställda för viss tid, viss säsong eller visst arbete inte läranas utanför det nu aktuella anställningsskyddet. Eftersom uppsägning i allraänhet inte förekommer för dessa grupper raåsle raan finna regler sora så långt raöjligt kan ersätta besläraraelserna om uppsägningsgrund, uppsägningstid osv. Även om raan inför sådana särskUda regler, kan raan eraellertid enligt utred­ningens uppfattning inte åstadkomma ett lika gott anställningsskydd för dem som är anställda för viss tid etc. som för de tillsvidareanställda. Ut­redningen anser därför att den nya lagen bör innehålla vissa bestära­melser sora begränsar användningen av de nu berörda anställningsfor­merna. I enlighet härraed föreslås dels en bestäraraelse ora att anställ­ning skall anses gälla tills vidare, ora ej annat särskilt avtalats, dels en bestäraraelse ora att avtal om anställning för viss tid, viss säsong eller visst arbete får träffas endast om det föranleds av arbetsuppgifternas särskUda beskaffenhet eller står i överenssläraraelse raed sedvänja inom branschen.

De föreslagna bestämmelserna godtas av flertalet remissinstanser. Så­väl SAF som vissa arbetstagarorganisationer understryker alt det an­ställningsskydd som följer med en iHlsvidareanställning inle får kring­gås genom överenskommelser som bara till formen har ett annat inne­håll. Några arbetstagarorganisationer anser att raöjligheten till anställ­ning för viss tid etc. bör begränsas kraftigare än vad utredningen har föreslagit, t. ex. genora ett krav på att sådan anställning alltid skall vara föranledd av arbetsuppgifternas särskilda beskaffenhet. Flera reraissin­stanser, främst sådana som företräder arbetsgivarintressen, framhåller det nödvändiga i att möjliggöra provanställningar och vikariat. Eftersora det anses tveksarat om sådana anställningar faller inora ramen för vad

Prop. 1973:129

145

som är tillåtet enligt utredningsförslaget, föreslås ett tUlägg om att an­ställning för viss tid etc. skall få ske även i andra fall än utredningen har angett, om det föreligger särsldlda skäl.

Jag är för min del ense med utredningen om att arbetstagare som har anställts för viss tid, viss säsong eller visst arbete inte får läranas utan­för det nu aktueUa anställningsskyddet. Det är emeUertid uppenbart att man inte för dessa arbetstagares vidkoraraande kan få till stånd ett lika gott anställningsskydd sora för dera som är anställda tUls vidare. Sålunda kan de i det föregående behandlade bestämraelserna ora anställnings­skyddet vid uppsägning inte göras tUlämpUga på visstidsanställningar, eftersom sådana anställningar i allmänhet upphör utan uppsägning. Det finns därför en risk för att de mera långtgående reglerna om tillsvidare­anställning kommer att kringgås genom alt vissa arbetsgivare i ökad utsträckning väljer att anställa personal för viss tid e. d. En sådan ut­veckling måste naturligtvis så långt möjligt förhindras. Jag anser där­för i likhet med utredningen att det i lagen måste tas in vissa bestärarael­ser som begränsar användningen av visstidsanstäUning o. d.

För att få till stånd en sådan begränsning anser jag det till en början lärapligt att, som utredningen har föreslagit, föreskriva att anstäUning alltid skall anses gälla tills vidare, om inte annat har avtalats. Detta innebär alt en arbetsgivare som vUl anställa en arbetstagare för viss tid e. d. normalt måste göra arbetslagaren uppmärksam på detta i saraband med att anställningsavtalet ingås. I vissa fall torde det vara uppenbart för båda parter alt den överenskommelse de träffar gäller för viss tid eller för visst arbete utan att arbetsgivaren behöver påpeka delta sär­skilt. Det följer dock av den föreslagna bestämmelsen att det ankom­mer på den som viU göra gällande att anställningsavtalet avsåg viss tid etc. att bevisa detla.

Utöver den nu angivna bestämmelsen bör lagen, som utredningen har föreslagit, innehålla en regel ora i vilka fall anställningsavtal sora gäller för viss tid etc får ingås. Vid regelns utforraning måste beaktas att arbetsgivarna i åtskilliga fall till följd av arbetsuppgifternas särskilda beskaffenhet har ett befogat intresse av att begränsa en anställning till viss tid, viss säsong eller visst arbete. En på detta sätt begränsad an­ställning torde ofta ligga lika mycket i arbetstagarens som arbetsgivarens intresse.

Sora exerapel på fall när anställning för viss tid e. d. får anses befo­gad kan tas det fallet att en byggnadsarbetare anställs för visst bygge, att en arbetstagare raed speciella yrkeskunskaper anställs för en viss be­stämd arbetsuppgift som kräver dessa särskilda yrkeskunskaper eller alt en arbetstagare anställs för arbete som på grand av naturens växlingar eller liknande anledning kan bedrivas endast viss del av året. Gemen­sarat för dessa fall synes raig vara att den särskUda anställningsforraen är föranledd av arbetets särskUda beskaffenhet. Jag delar därför utred-

10    Riksdagen 1973.1 saml Nr 129

Prop. 1973:129

146

ningens uppfattning alt visstidsanställning o. d. skall få användas om det­la föranleds av arbetets särskilda beskaffenhet. Jag är däremot inte be­redd all tillåta att den särskUda anställningsformen används raed åbero­pande av branschpraxis. Genteraot utredningens förslag härora kan, sora arbetsdomstolens ordförande påpekat, invändas bl. a. att man genom alt anknyta till sedvänja inom en viss bransch låser rätlsulvecklingen på det sättet alt sedvänja inte längre kan tillskapas sedan lagen har trätt i kraft. Jag förordar därför att besläraraelsen formuleras så, att avtal om an­ställning för viss tid, viss säsong eller visst arbete skall få träffas endast om det föranleds av arbetets särskUda bekaffenhet. Dessutora anser jag att del finns skäl att tUlåta anställning för begränsad tid när det är fråga ora vikariats- eller praktikantanställning.

Från arbetsgivarhåll har understrukits att det finns ett starkt behov av att kunna anstäUa folk på prov ulan alt de särsldlda reglema ora an­ställningsskydd vid uppsägning blir tUlämpliga. Del är en synpunkt som ulan tvekan har visst fog för sig. Kanske särskilt när det gäller ungdora raen också i fråga om annan arbetskraft, t. ex. handikappade och äldre, finns det utan tvivel behov av att genora provanställning få klarlagt ora den arbetssökande kan klara de med anställningen förenade arbets­uppgiftema utan att arbetsgivaren under prövotiden blir bunden av långa uppsägningstider osv. Det kan därför övervägas att föra in en be­stäraraelse i lagen som ger arbetsgivaren möjlighet att anställa personer på prov för viss tid. Enligt min mening finns det dock risk för att en så­dan regel skulle komma att missbrukas. Bl. a. kan det befaras att prov­anställningar komraer att användas i ökad orafattning inora branscher eller yrkesgrupper där sådana anställningar f. n. knappast förekommer. Jag anser därför att frågan ora provanställningar i stället bör lösas så, att arbetsmarknadsparterna ges möjlighet att genom kollektivavtal tUlåta denna anställningsform i den utsträckning som det är påkallat. Vid över­läggningar med LO och TCO har dessa organisationer förklarat sig be­redda att raedverka tUl att sådana avtal kommer liU stånd. Det kan even­tuellt bli aktuellt att träffa avtal ora provanställningar med giltighet för vissa branscher eller för vissa yrkesgrupper. Möjlighet bör också finnas alt träffa avtal om att provanställningar skall få förekomma inom ett visst förelag. Liksora andra avtal som innebär avvikelse från lagens be­stämmelser bör avtal om lUlåtelse av provanställning i princip träffas på förbundsnivå. Det bör dock inle finnas något hinder mot att i förbunds-avtal delegera beslutanderätten.

Man kan inle utesluta all del i vissa branscher eller förelag kan finnas särskilda behov av att tillåta anstäUning för begränsad tid i fall som inte täcks av de nyss förordade besläramelserna. Jag föreslår därför att även sådan tidsbestämd anställning sora inle är alt anse sora provanställning, vikariat eller praktikantanslällning skall kunna koraraa till stånd i en­lighet med bestäraraelse i kollektivavtal som slutits på förbundsnivå.

Prop. 1973:129

147

Möjligheten för fackförbund att genom kollektivavtal dispensera från lagen i nu ifrågavarande hänseende bör ge tillräckUgt utryrarae för de SärskUda hänsyn sora förhållandena i sraäföretag ibland kan påkalla.

Har avtal om anställning för viss tid etc. träffats i strid med de nu föreslagna bestämmelsema, får detta den verkan att avtalet i stället skall anses som ett avtal ora tillsvidareanställning. Detta umebär bl. a. att ar­betsgivaren blir skyldig att iaktta uppsägning och uppsägningstid och att uppsägning kan ske endast om den är sakligt grundad. Som jag senare skall återkomma till bör en arbetsgivare som har sökt kringgå förbudet mot visstidsanställning etc. också kunna förpliktas att utge skadestånd. Enligt min raening är eraellertid dessa sanktioner inte tillräcldiga. För att så långl möjligt förhindra att lagen kringgås på den nu aktuella punk­ten föreslår jag alt länsarbetsnämnd får möjlighet att meddela föreskrif­ter sora inskränker arbetsgivarnas rätt att sluta avtal för begränsad tid för den händelse arbetsgivaren i väsentlig orafattning åsidosatt lagens regler härom eller eljest utnyttjat sin rätt att sluta avtal för begränsad tid på sätt som strider mot god sed på arbetsraarknaden. Föreskriftema bör förenas raed vite. Bestämraelserna om länsarbetsnärandens rätt alt meddela föreskrifter bör tas in i lagen om vissa anstäUningsfrämjande åt­gärder.

Utredningen har i syfte att skapa ökad anslällningslrygghet för arbets­tagare med visstidsanställning o. dyl. förordat alt i stället för uppsäg­ning varsel skall lämnas av arbetsgivaren lill arbetstagaren, om fortsatt arbete inle kan beredas arbetstagaren efler anställningens upphörande. Varselplikten gäller endast i fråga om arbetstagare som varit anställd hos arbetsgivaren för viss tid, viss säsong eller visst arbete sararaanlagt minst tolv eller, vid säsonganställning, sex månader under de senaste två åren. Varsel skall lämnas minst en raånad före anställningstidens ut­gång eller, vid säsonganställning, före den nya säsongens början. Arbets­tagare som vid anställningens upphörande eUer den nya säsongens bör­jan fyllt 45 år har dock enligt förslaget rätt till varsel minst tre raånader i förväg.

Arbetstagarorganisalionerna har i huvudsak godtagit förslaget under det att man på arbetsgivarhåll anser att de föreslagna kvalifikationstider­na pä tolv resp. sex månader bör förlängas. Vidare framhålls att det i raånga fall är oraöjligt att lämna varsel så lång tid som tre raånader i förväg. Denna senare synpunkt framförs även av arbetsdomstolens ordförande.

När det gäller rent tillfälliga eller kortvariga visstidsanställningar tor­de det knappast finnas något påtagligt behov av att skapa något slags alternativ till uppsägning. Saken stäUer sig annorlunda beträffande ar­betstagare som mera stadigvarande sysselsätts i visstidsanställning där fortsatt arbete kan påräknas efter anställningens upphörande. Som exempel kan tas byggnadsarbete, skogsarbete och säsongarbete inora

Prop. 1973:129

148

konservindustrin. FÖr sådana faU synes mig utredningens förslag om varselskyldighet såsom ett slags ersättning för uppsägning välgrundat. Som jag senare skall närmare utveckla viU jag emellertid reservera ter­men varsel för meddelande som arbetsgivare skall tillställa arbetstagar­organisation. Jag föreslår att man i det nu aktuella sammanhanget i stället talar om underrättelse som arbetsgivare har att lämna tUl arbets­tagare.

Som jag redan antytt anser jag att en kvalifikationsregel bör införas så att tillfälliga ansläUningar undantas från underrättelseskyldigheten. Hur lång kvalifikationstiden bör vara kan givetvis vara föremål för delade meningar. För mm del anser jag att utredningens förslag är väl avvägt och ansluter mig därför till det. Jag biträder också förslaget att underrättelse skall lämnas en raånad i förväg.

Betr'äffande äldre arbetstagare skall som nyss nämndes underrättelse-tiden enligt utredningsförslaget uppgå tUl tre raånader. Det torde erael­lertid i raånga fall vara omöjligt att så lång tid i förväg förutse t. ex. när ett arbete koramer att slutföras. Det torde också koraraa att in­träffa, att treraånadersregeln över huvud taget inte kan tillärapas, därför att anställningstiden understiger tre månader. Jag är av dessa skäl inte beredd att föreslå en regel om att arbetsgivare skall vara skyldig att lämna underrättelse minst tre månader i föryäg när det rör sig om en arbetstagare som fyllt 45 år.

Eftersom den nu behandlade underrättelseskyldigheten fyller i huvud­sak samraa funktion sora en uppsägning, förordar utredningen att sarama formkrav skall gälla för en underrättelse som för en uppsägning. Vidare skall erUigt utredningsförslaget den arbetstagare som fått en underrät­telse ha samraa rätt som en uppsagd arbetstagare att söka arbete på arbetstid med bibehåUna löneförmåner. Jag biträder dessa förslag som inte har mölt någon erinran under reraissbehandlingen. Jag godtar också utredningens förslag att reglerna om underrättelse skall vara dispositiva.

Enligt utredningsförslaget gäller vissa regler ora avskedande, per­raittering och företrädesrätt tUl ny anställning även beträffande tidsbe­stärada anställningar. HärtUl återkomraer jag i det följande.

5.2.4 Avskedande

Ett anställningsavtal kan i allraänhet hävas vid allvarligare kontrakts­brott från raotpartens sida. Detta innebär i fråga ora en anställning som gäller tills vidare att någon uppsägningstid inte behöver iakttas och alt, om anställningsavtal har ingåtts för viss tid e. d., anställningen upphör innan denna tid har gått lill ända. Hävs anställningsavtalet av arbetsgiva­ren, kallas åtgärden vanligen avskedande.

Enligt brottsbalken kan alla statliga eller komraunala tjänstemän med ämbetsansvar döraas till avsättning som påföljd dels för ämbetsbrott, dels för annat brott, ora tjansteraannen därigenom visat sig uppenbarli-

Prop. 1973:129

149

gen inte vara skickad att inneha sin befallning. De flesta statstjänstemän kan dessutom enligt statstjänstemannalagens bestämmelser avsällas i disciplinär ordning genom myndighets beslut. Sådan avsättning kan ske om tjänstemannen genom fel eller försumraelse åsidosätter tjänsteålig­gande, dock endast ora tjansteraannen gjort sig skyldig till svårare fel eller inle låtit sig rätta av tidigare bestraffning. För de komraunaltjänste­raän som orafattas av koraraunaltjänsteraannastadgan gäller på denna punkt sararaa regler som för statstjänstemannen.

Utanför det offentliga tjänstemannaorarådet finns bestämmelser ora avskedande i flertalet kollektivavtal. För privatanställda arbetare före­skrivs oftast att avskedande får ske vid grövre eller upprepade brott mot avtalet eller mot vissa angivna ordnings- eller säkerhetsföreskrifter. Be­träffande tjänstemän i privat verksarahet gäller enligt vissa kollektivavtal att de kan avskedas, om de har begått brott av allvarlig karaktär eller i tjänsten begått lagstridig handling eller om de har visat grov försumlig­het eller grov oskicklighet eller annars väsentligen åsidosatt sina skyldig­heter mot arbetsgivaren. Motsvarande regler g'äUer för arbetare och tjänsteraän i statliga bolag.

Även 1971 års lag om anstäUningsskydd innehåller en bestämmelse om avskedande. Sådan åtgärd får ske, om arbetstagaren i väsenthg mån åsidosätter sina skyldigheter mot arbetsgivaren. Som exempel på fall då arbetstagaren bör kunna avskedas närans i förarbetena till lagen stöld på arbetsplatsen, förskingring av anförtrodda raedel och i vissa fall onykterhel i tjänsten.

Utredningen föreslår att i den nya lagen om anställningsskydd tas in en bestämmelse ora att avskedande får äga rura, om arbetslagaren grovt åsidosätter sina åligganden i anställningen. Detta innebär enUgt utred­ningen att del raåste föreligga ett flagrant fall av misskötsamhet eller Ulojalitct. Som exerapel näraner utredningen Ulojal konkurrens samt uppsåtliga brott sora riktar sig mot arbetsgivaren.

Utredningens förslag godtas av de allra flesta remissinstanserna. Någ­ra remissinstanser, däribland arbetsdorastolens ordförande, anser dock att den föreslagna besläraraelsen ora avskedande är alltför snäv genora att den tar sikte endast på åligganden "i anställningen". Det förordas att raan i stället använder samraa formulering som i 1971 års lag.

För min del vill jag först framhåUa, alt ell omedelbart hävande av ett anställningsavtal bör kunna göras av vardera parlen i avtalet vid grovt kontraktsbrott från motpartens sida. Skulle t. ex. arbetsgivaren underlåta att betala lön eller skulle han eljest i väsentlig grad åsidosätta sina skyl­digheter mot arbetstagaren, raåste denne kunna lämna anställningen utan att behöva iaktta uppsägningstid. Ett hävande från arbetsgivarens sida, aUlså ett avskedande, bör kunna tillgripas endast i flagranta fall. Del bör vara fråga om ett sådant avsiktiigt eller grovt vårdslöst förfarande som inte riraligen skall behöva tålas i något rättsförhållande. Avskedande

Prop. 1973:129

150

bör sålunda kunna ske vid illojal konkurrens och vid annat illojalt handlande av allvarlig natur, t. ex. yppande av yrkesheralighet i av­sikt alt skada arbetsgivaren. En arbetstagare bör vidare kunna avskedas på grand av allvarligare brott sora har begåtts mot arbetsgivaren, t. ex. misshandel, stöld eller förskingring. Även brott sora har begåtts utora arbetet bör i vissa fall kunna föranleda avskedande, ora brotiet är ägnat att allvarligt skada förhållandet mellan arbetstagaren och arbetsgivaren. Som exempel kan näranas alt en arbetstagare raed bevakningsuppgifter beträds med att ha helt vid sidan av sin tjänst raedverkat till stöld e. d. Onykterhet i tjänsten och liknande fall av raisskötsarahet bör däreraot enligt rain raening norraalt inte kunna föranleda avskedande, inle ens om det är fråga ora upprepade förseelser. Undantagsvis torde dock av­skedande kunna bli aktuellt vid onykterhet i tjänsten.

För att täcka de olika slag av handlande sora jag nu har angett an­ser jag det lärapligast att använda en forraulering som i huvudsak mot­svarar den som finns i 1971 års lag. Jag förordar alltså alt i den nya lagen förs in en bestämmelse ora alt arbetstagare får avskedas, om han grovt har åsidosatt sina åligganden mot arbetsgivaren,

I 1971 års lag har tagits in ett slags preskriptionsregel, som innebär att arbetsgivaren som grund för avskedande inte får åberopa enbart för­hållande som han har känt till mer än en månad före avskedandet. Ut­redningen anser inte att någon motsvarande bestäraraelse bör tas in i den nya lagen. Jag är eraellertid på denna punkt av raotsatt uppfattning. Det kan visserligen, sora utredningen påpekat, sägas ligga i sakens natur att arbetsgivaren är skyldig att reagera skyndsamt, om han vill avskeda en arbetstagare, och att det ofta torde bli fråga om en betydligt kortare tid än en raånad. Sora TCO har frarnhållit i sitt remissyttrande skulle det emellertid kunna innebära en försämring av anställningsskyddet, om raan i den nya lagen inte har en preskriptionsregel raotsvarande den som finns i 1971 års lag. Jag förordar därför att en sådan regel tas in.

För att raan skall få en spärr raot förhastade beslut om avskedande föreslår utredningen att arbetsgivaren alltid skall vara skyldig att före avskedandet bereda arbetstagaren tillfälle till överläggning ora den tilltänkta åtgärden. Detsararaa föreslås gälla arbetstagarens organisation, ora inle arbetstagaren raolsälter sig det. Dessa frågor har intirat sara­band raed utredningens förslag ora varsel och överläggning vid uppsäg­ning. Jag koraraer därför alt behandla dessa frågor geraensamt i ett senare avsnitt.

Utredningen föreslår alt samraa formkrav skall gälla vid avskedande som vid uppsägning. Mot detta förslag har jag inle någon erinran. Jag förordar alltså att avskedande alltid skall ske i skriftlig förra och att ar­betsgivaren på den anställdes begäran skall vara skyldig att uppge de oraständigheter sora åberopas sora grund för avskedandet. Uppgiften bör vara skriftlig, om den anställde begär del. Vidare bör det åligga arbets-

Prop. 1973:129

151

givaren att ange vad arbetstagaren har att iaktta, om han vill göra gäl­lande att avskedandet är ogiltigt.

De nu förordade bestämmelserna bör liksom motsvarande regler ora vad sora skall iakttas vid uppsägning ha karaktären av ordningsföre­skrifter. Ora arbetsgivaren underlåter att följa föreskrifterna, bör detta alltså inte medföra att avskedandet blir ogiltigt. Däremot bör arbetstaga­ren i sådant fall kunna tUlerkännas skadestånd. Vidare bör en underlå­tenhet att ange vad arbetstagaren har att iaktta, om han vill väcka talan, ha till följd att liden för talans väckande förlängs. Jag hänvisar på den­na punkt till vad jag anförde i fråga om formkravet vid uppsägning.

Jag vill slutligen nämna att, i de fall då ett avskedande har skett obe­hörigen, arbetstagaren oftast bör ha rätt till ett kraftigt tilltaget skade­stånd. Han bör vidare, om det inte ens har förelegat saklig grund för uppsägning, kunna få avskedandet förklarat ogUtigt. För det fall alt det visserligen har förelegat saklig grand för uppsägning men inle lillräck­ligt starka skäl för ett avskedande, bör arbetstagaren ha rätt till lön un­der uppsägningstid och övriga förraåner som följer med en uppsägning. Jag återkommer till dessa frågor i ett koraraande avsnitt.

5.2.5 Permittering

Perraittering innebär all arbetstagaren vid arbetsbrist får lärana ar­betsplatsen utan att anställningen upphör. Arbetstagaren är skyldig att med kort varsel återgå i arbete, när det hinder sora föranledde perraille-ringen har upphört.

Det finns inte några bestämmelser i lag och knappast heller i avtal om när arbetsgivaren har rätt att besluta ora permittering. Arbetsdom­stolen har emellertid i sin praxis slagit fast alt om ett kollektivavtal in­nehåller bestäraraelser ora uppsägning så följer därav all permittering inle får ske i sådana situationer där en uppsägning framstår som den naturliga och riktiga åtgärden. Permittering anses sålunda inte böra tiUgripas, om en uppkomraen arbetsbrist kan väntas bli långvarig. En­ligt arbetsdorastolens praxis får en arbetsgivare inle heller tillgripa per­mittering i stället för uppsägning, om avsikten är att arbetstagaren inle vidare skall användas i arbetsgivarens tjänst.

I fråga om lön under permittering finns vissa bestäramelser i avtal. Sålunda har arbetare i privat verksamhet eller vid statliga bolag i all­mänhet en avtalsenlig rätt tiU perraitteringslön för högst tio dagar per år. Permitteringslön utgår endast för dagar som infaller under den s. k. karenstiden, dvs. den väntetid under vilken ersättning inte utgår från erkänd arbetslöshetskassa. För tjänstemännens del saknas avtals-bestäm.raelser ora permitteringslön, vilket beror bl. a. på att tjänste­mannaorganisationerna i princip har motsatt sig permittering.

1971 års lag om anställningsskydd innehåller en bestäraraelse ora att arbetstagare, som omfattas av lagen och som utan föregående uppsäg-

Prop. 1973:129

152

ning har varit permilterad mer än 14 dagar i följd eller sararaanlagt mer än 30 dagar under samraa kalenderår, är berättigad till lön för överskjutande permitteringstid. Undantag gäller dock, om permittering­en är en följd av att arbetet är säsongbetonat eller annars till sin natur inte sararaanhängande.

Enligt utredningens mening är det angeläget att hindra att den nya lagens bestämraelser ora uppsägning kringgås genom ett otUlbörligt an­vändande av permitteringsinstitutet. Utredningen föreslår därför en bestämmelse ora alt permittering skall få företas endast om åtgärden bedöras vara av tUlfällig natur eller är en följd av att arbetet är säsong­betonat eller annars till sin natur inte sararaanhängande. Utredningen föreslår vidare att raan i den nya lagen tar in bestämraelser ora rätt till lön vid permittering. Reglerna, som överensstämmer med dem sora finns i 1971 års lag, föreslås gälla vid perraittering som sker av annan orsak än all arbetet är säsongbetonat eller annars till sin natur inte sammanhängande. Har sådan perraittering varat mer än två veckor i följd eller sammanlagt mer än 30 dagar under samma kalenderår, skall arbetslagaren ha rätt lill lön och andra anställningsförmåner för över­skjutande permitteringstid. Liksom när det gäUer lön och andra förraå­ner under upps"ägningstid föreslår utredningen att förmånerna under permittering inle skall få understiga vad som norraalt skulle ha utgått till arbetslagaren, ora han hade fått behåUa sina arbetsuppgifter i full utsträckning.

De flesta reraissinstanserna godtar utredningens förslag såväl i fråga ora arbetsgivarens rätt att permittera som beträffande lön under per­mittering. Fierlalet arbetsgivarorganisationer anser dock att de föreslag­na reglerna ora permitteringslön går alltför långt. Det frarahålls bl. a. att företagen ibland måste kunna permittera utan att betala ut lön för att över huvud taget kunna fortsätta att existera. På en del håll anser man att arbetsgivaren i varje faU bör kunna underlåta att betala per­mitteringslön vid force majeure och liknande situationer. Några remiss­instanser, däribland arbetsdomstolens ordförande, ifrågasätter också lämpligheten av den föreslagna regeln om begränsning i rätlen att tUl­gripa permittering. Enligt dessa remissinstansers uppfattning är bestäm­melserna om permitteringslön tillräckliga för att förebygga missbrak av permittering.

För min del anser jag det uppenbart att den nya lagen, Uksom 1971 ärs lag, raåste innehåUa bestämraelser sora hindrar att reglerna om lön vid uppsägning kringgås genom att vissa arbetsgivare i stället för upp­sägning tillgriper långtidspermittering. I detta syfte bör en regel införas om rätt till lön efter viss tids permittering. Jag godtar på denna punkt den bestämmelse som utredningen har föreslagit och som i sak mot­svarar regeln i 1971 års lag. Liksom enligt 1971 års lag bör undantag göras för det fallet att permitteringen föranleds av att arbetet är sä-

Prop. 1973:129

153

songbelonat eller annars till sin natur inte sararaanhängande. Med det sistnäranda fallet avses arbete som är intermiltent, dvs. arbete som åter­koraraer med en viss regelbundenhet. Sådant arbete förekoraraer i bl. a. stuveri- och restaurangfacken.

Lika litet sora i 1971 års lag anser jag att det i den nya lagen bör göras undantag från skyldigheten att utge perraitteringslön för det fall att perraitteringen föranleds av oraständigheter utanför arbetsgivarens kontroll, såsom permittering på grand av konflUct eller myndighetsbe­slut som arbetsgivaren inte hade bort räkna med. Med hänsyn till den karaktär av sociala skyddsregler sora besläraraelserna ora rätt till per­mitteringslön har anser jag mig inte ha anledning att, som föreslagits från något håll under remissbehandlingen, göra bestämraelserna dispo­siliva.

När det gäller storleken av de förraåner sora arbetstagaren skall ha rätt till under perraitteringstiden anser jag liksom utredningen att sara­raa regler bör gälla sora i fråga ora förraåner under uppsägningstid. Förraånerna bör således inte få understiga vad som norraalt skulle ha utgått till arbetstagaren, ora han hade fått behålla sina arbetsuppgifter, och beräkningsregler härora bör kunna ges i kollektivavtal sora slutils på förbundsnivå.

Det ligger i själva permitteringsinstitutet att perraittering skall till­gripas bara vid raera kortvariga avbrott i arbetet. Under sådana om­ständigheter finns det inte något större behov av en regel om avräk­ning för lön som uppbärs på annat håll. Jag föreslår därför inte någon regel om avräkning på perraitteringslön.

De förordade reglerna ora lön efter viss tids perraittering får den ef­fekten att arbetsgivare i största raöjliga utsträckning koraraer att und­vika att tillgripa perraittering. Endast om starka ekonomiska skäl eller andra tvingande omständigheter, som inte beror på arbetsgivaren, gör det oundvikligt, kommer perraittering att tillgripas. Redan reglerna om lön vid permittering koraraer alltså att innefatta ett gott skydd raot raissbruk av permitteringsrätten. Ett skydd raot perraittering för längre tidsperioder ligger vidare däri att permitterbg enligt praxis inte får till­gripas, om en uppkomraen arbetsbrist kan väntas bli långvarig eUer ora arbetstagaren inle vidare skall användas i arbetsgivarens tjänst. De för­slag jag nu lägger frara innebär inte någon ändring i denna praxis ulan tvärlora ytterligare ett stöd åt den. Under sådana oraständigheter synes det mig knappast finnas något behov av den av utredningen förordade lagregeln rörande rätlen alt tiUgripa perraittering. Jag förordar således att man i den nya lagen inle för in någon regel på denna punkt.

Utredningen föreslår en särskild lagregel om alt bestämmelserna om permittering skall äga motsvarande tillärapning vid annan åtgärd sora är jämförlig raed permittering. Med sådan åtgärd avser utredningen i första hand korttidsarbete. Enligt min raening är emellertid den före-

Prop. 1973:129

154

slagna regeln inte erforderlig. Även utan en uttrycklig bestäraraelse är del uppenbart att korttidsarbete faller under begreppet permittering, i var­je fall såvida inte korttidsarbetet är rent tillfälligt. Saken kan uttryckas så alt korttidsarbete utgör ett slags partiell permittering. Därav följer att arbetsgivare inte kan kringgå bestämraelserna om permitteringslön genora att exempelvis införa halvdagsarbete. Han blir i sådant faU skyl­dig att efter fjorton resp. trettio dagar fylla ut arbetstagarens ordina­rie lön med ersättning för den tid under vilken arbetstagaren inte är i arbete. Lön skall raed andra ord utgå sora ora arbetstagaren hade fått behålla sina arbetsuppgifter i full utsträckning.

5.2.6 Turordning vid uppsägning och permittering

Huvudavtalet raellan SAF och LO innehåller vissa bestäraraelser ora turordning vid uppsägning på grund av arbetsbrist och vid permittering. Bestämmelserna, som har karaktären av en rekoraraendation, går ut på alt arbetsgivaren har rätt att behåUa de dugligaste och lämpligaste ar­betstagarna raen att han vid val mellan lika lämpliga och skickUga ar­betstagare skaU ta h'änsyn till anställningstidens längd och särskilt stor försörjningsbörda. För tjänstemän i privat verksamhet och arbetstagare vid statliga bolag g'äller i huvudsak motsvarande regler. I fråga om de offentliga tjänstemän som omfattas av statstjänstemannalagen eller kommunaltjänsteraannalagen råder förbud möt avtal ora lurordning vid uppsägning. I praxis torde valet raellan flera uppsägbara tjänstemän ske med hänsyn till bl. a. anställningstidens längd, tjänstemannens dug­lighet och anställningsformen.

Utredningen föreslår att i den nya lagen om anställningsskydd skall tas in vissa bestämmelser om turordning vid permittering och vid upp­sägning på grand av arbetsbrist. Enligt dessa bestämraelser skall an­stäUningstidens längd i princip vara avgörande för turordningen. Prin­cipen nyanseras eraellertid genom en bestämmelse om alt arbetstagare som har fyllt 45 år skall för varje därefter påbörjad anstäUningsmå­nad tillgodoräknas en extra anställningsmånad, dock sararaanlagt högst 60 sådana anställningsmånader.

Under reraissbehandlingen har från arbetsgivarsidan i första hand betonats nödvändigheten av att den arbetskraft som skall stanna kvar i företaget är fuUl kompetent för sina arbetsuppgifter och alt hänsyn därför raåste kunna tas även till andra oraständigheter än anställnings­tidens längd. SAF förordar för sin del en turordningsregel sora raotsva­rar besläramelserna i gällande huvudavtal och sora innebär att arbets­tagarnas lämplighet och duglighet är avgörande för lurordningen och att anställningstidens längd får betydelse först vid Uka skicklighet och lämplighet. I andra hand säger sig SAF kunna godta utredningens för­slag under förutsättning att man får raöjlighet alt beakta ora vederbö­rande arbetstagare har tillfredsställande kvalifikationer. Den kategori

Prop. 1973:129

155

arbetstagare inora vilken turordningen skall besläraraas bör enligt SAF avgränsas så, att därmed förstås grupp av arbetstagare med väsentiigen samma yrkeskunnande. Arbetstagarorganisationerna har anslutit sig till förslaget att anställningstidens längd i första hand skall vara avgörande för turordningen.

När en arbetsbristsiluation uppkoraraer och arbetsstyrkan till följd därav raåste rainskas är det för de berörda arbetslagarna av största betydelse efter vilken princip rainskningen skall ske. Detla gäller vare sig rainskningen skall verkställas genora uppsägningar eller genora per­mitteringar. I själva verket torde de regler som avgör vilka av arbets­tagarna som får gå kvar i arbelet i allmänhet på arbetstagarhåU upple­vas som de för anställningstryggheten raest väsentliga. Alt lagen raåste innehålla regler om turordning vid uppsägning och perraittering är där­för enligt min mening självklart. Dessa regler måste, i enlighet med ut­redningens på den punkten av remissinstanserna allmänt godtagna för­slag, konstrueras som bindande rättsregler vilka ger de enskilda arbets­tagarna rättigheter som i sista hand kan hävdas vid domstol.

De nuvarande bestämraelserna i huvudavlalet ora alt lurordningen i första hand bestäras efter lämplighet och duglighet har tillkomrait för att företagen skall kunna få behålla den raest effektiva arbetskraften. Bestäraraelsema tillgodoser kortsiktiga företagsekonoraiska intressen raen beaktar däreraot inte tillräckligt sociala synpunkter och arbetsta­garnas behov av trygghet i anställningen. Effekten av reglerna blir ofta all den arbetskraft sora har det största behovet av trygghet för den be­stående anställningen, t. ex. äldre arbetskraft eUer arbetstagare raed raindre god yrkesutbildning, löper de största riskerna att slås ut. Det är enligt min mening ofrånkomligt att raan i en lag om anställningsskydd för in turordningsregler sora först och frärast tillgodoser trygghetsbe­hovet för den arbetskraft som har svårast att klara sig på arbetsmark­naden. Ett av de viktigaste syftena raed lagen måste vara att begränsa den utstampning av äldre och handikappade som blivit en följd av det nuvarande systemet.

Turordningen bör alltså bestämmas på grandval av omständigheter sora tar sikte på den arbetskraft som behöver särskilt skydd. De fakto­rer sora därvid enligt min mening kan tänkas vara avgörande är arbets­tagarens ålder eller anställningstidens längd. Eftersom det förra krite­riet enligt mitt förslag är avgörande när det gäller att bestämma upp­sägningstidens längd, kunde det synas naturligt att gå på åldem även i lurordningssamraanhang. Det är emellertid, sora utredningen frara­hållit, sedan gamraalt godtaget på arbetsraarknaden att inle ålder ulan anställningstidens längd har betydelse i turordningsfrågor. Både LO och TCO, liksom även SAF i sin andrahandsståndpunkl, har anslutit sig till utredningsförslaget att anställningstiden skall fälla utslaget. Jag vill där-

Prop. 1973:129

156

för biträda förslaget. Genom att lång anställningstid också innebär sti­gande ålder tiUgodoses i viss mån även åldersaspekten.

En turordningsregel sora tar hänsyn enbart till lång anställningstid in­nebär att byte av anställning medför sämre anställningstrygghet. Detta kan godtas när det gäller den yngre arbetskraften som erfarenhetsmäs­sigt inte har lika svårt som äldre arbetstagare att skaffa sig nytt arbete efter en friställning. Saken ligger annorlunda till i fråga om den äldre arbetskraften. Enligt min mening bör i en turordningsregel särskild hän­syn tas till den äldre arbetskraft sora råkar ha kort anställningstid i det företag där driftsinskränkningen sker. Liksora utredningen anser jag där­för att principen ora anstäUningstidens längd sora den avgörande faktorn bör raodifieras med en regel om att äldre arbetstagare skall få räkna anställningstid på ett något gynnsammare sätt. Man når en läraplig av­vägning raed den föreslagna regeln ora att varje arbetstagare som har fyllt 45 år får tillgodoräkna sig en extra anställningsraånad för varje anstäUningsraånad sora han har påbörjat efter 45-årsdagen, sararaan­lagt dock högst 60 sådana anställningsraånader. Jag är inte beredd att, som TCO förordat, förslärka skyddet ytterligare för arbetstagare som uppnått 55 års ålder ulan biträder utredningsförslaget. För det fall att flera arbetstagare skulle ha lika lång anställningstid, bör arbetstagare med högre levnadsålder ges företräde i turordningen.

Av central betydelse i detta sammanhang är inom vUken arbetstagar-grapp turordningen skall bestämraas, när en driftsinskränkning blir ak­tuell. Orarådet för en driftsinskränkning beror i första hand på arbets­givaren. Inskränkningen kan t. ex. avse endast en viss del av arbetsgiva­rens produktion. Den kan också vara lokalt begränsad till en viss ar­betsplats, fabrik eller ort. Även ora inskränkningen i och för sig är be­gränsad till en viss del av ett företag kan den emellertid tänkas få åter­verkningar inom andra delar av företaget på så sätt att arbetstagare som tjänstgör inom den del av företaget där inskränkning måste ske placeras om tUl en annan del av företaget och slår ut arbetstagare där.

Utredningsförslaget innebär att turordningsreglerna skall tillämpas såvitt gäller arbetstagare i samraa verksamhet. Med detta begrepp av­ses förvaltningsenhet, företagsenhet eller därmed jämförlig enhet. Inom varje verksamhet skall turordningen bestäramas särskUt för varje ka­tegori av arbetstagare. Skall driftsinskränkning ske endast beträffande en viss kategori av arbetstagare, skall detta alltså inle få återverkningar inom andra kategorier. Utredningsförslaget innebär vidare att arbets­tagarna vid bestäraraandet av turordningen får tiUgodoräkna sig endast anställningstiden inom den berörda verksamheten och inom den aktuella kategorin.

Dessa regler hör till de delar av utredningsförslaget som har kriti­serats mest av remissinstanserna. Såväl arbetsgivar- sora arbetstagar­organisationerna anser att reglerna är alltför stela och alt de kan ge

Prop. 1973:129

157

resultat sora ej är godtagbara. Även andra remissinstanser, t. ex. ar­betsdorastolens ordförande, för frara kritik.

För egen del vill jag till en början framhålla att verkningama av en driftsinskränkning av naturliga skäl måste begränsas när det är fråga om ett större företag. Ora ett företag driver helt olika slag av rörelser och en driftsinskränkning skall äga rum i en av dessa, är det rimligtvis normalt endast arbetstagarna där som bör beröras av inskränkningen och inte arbetstagarna i en helt annan rörelse. På samma sätt bör en personalinskränkning som sker inom en viss statlig eller komraunal rayndighets verksamhetsområde beröra endast de arbetstagare sora tjänstgör där och inte få återverkningar för arbetstagarna hos en helt annan rayndighet.

Saken blir mer tveksam när fråga är ora en och sarama rörelse som delals upp i flera förvaltningsenheter eller driftsenheter, t. ex. en verk­stadsrörelse sora är uppdelad på flera produktionsstäUen. Utredningens förslag alt man i ett sådant fall skall bestämraa turordningen inora varje enhet för sig godtas av SAF och LO särat av arbetsdorastolens ordförande, låt vara att denne frarahåller att det av utredningen valda uttrycket verksamhet komraer att vålla betydande tolkningssvårigheter. TCO däremot anser att ora valet står raellan flera arbetstagare inora samraa kategori så skall företrädesrätten besläraraas raellan arbets­tagarna på orten.

Arbetsmarknadspartema synes alltså vara ense om att driftsinskränk­ningar som sker inora en driftsenhet eller liknande inte skall få åter­verkningar inom driftsenheter som är belägna på annan ort. Jag an­sluter mig till denna uppfattning. Vad härefter angår det fallet att en rörelse är uppdelad på flera driftsenheter eller liknande belägna på en och sarama ort finner jag det synnerligen svårbedömt huruvida turord­ningen bör bestämmas gemensamt för alla driftsenheterna eller inom varje sådan enhet för sig. Sannolikt skulle det för flertalet arbetstagare förefalla mest naturligt och rättvist att en driftsinskränkning sora sker inora en driftsenhet eller liknande inte får återverkningar inom en annan driftsenhet, även om de båda enheterna är belägna på sararaa ort. Detla synes också vara LO:s uppfattning. Å andra sidan kan inte bestridas att vissa arbetstagarkategorier i praktiken inte är så bundna till den särskilda driftsenheten, eftersom de kanske ganska ofta flyttas från en driftsenhet till en annan. För sådana arbetstagarkategorier skulle det troligtvis uppfattas som mest naturligt att gemensara tur­ordning bestämdes för samtliga driftsenheter inora orten. Enligt rain raening är det av stor betydelse att på denna punkt ha en regel sora så långt raöjligt kan accepteras av aUa arbetstagarkategorier. Ett sådant resultat uppnås, ora raan sora huvudregel ställer upp att turordning skall bestämmas inora varje driftsenhet för sig, saratidigt sora man ge­nom en lilläggsregel öppnar möjUghet att beträffande vissa arbetslagar-

Prop. 1973:129

158

kategorier bestärama gemensam turordning för saratliga driftsenheter på orten. Jag återkommer strax till hur tiiläggsregeln närmare bör vara utformad.

Enligt utredningsförslaget skall turordningen avgöras inora varje kategori av arbetstagare för sig. Utredningen synes därvid ge kategori­begreppet en ganska snäv innebörd. Sålunda anges i raotiveringen bl. a. att verkstadsmontörer utgör en kategori och resemontörer en annan. Under reraissbehandlingen har på flera håll vamats för att ge kategori­begreppet en snäv innebörd. För egen del raenar jag att det finns skäl som talar för att man bestäraraer turordningen geraensaral inora en förhållandevis orafattande arbetstagargrupp. Att försöka dela upp arbetstagama i kategorier eller yrkesgrupper eller liknande stöter på mycket stora svårigheter, eftersora förhållandena på arbetsraarknaden är så skiftande. Ett i lag inlaget kategoribegrepp, yrkesgruppsbegrepp eller liknande skulle leda till stora tolkningssvårigheter i den praktiska tUlämpningen. För rain del har jag komrait till den slutsatsen, att raan inte bör överväga någon sådan snävare indelning. Jag anser eraellertid inte heller alt man bör avstå från varje indelning utöver den sora följer av indelning efler driftsenhet eller ort. Mellan arbetstagargrupper sora orafattas av skilda kollektivavtal råder oftast så stora skiUnader beträffande bl. a. arbetsuppgifter, att det säkerligen skulle te sig frära­raande alt behandla sådana grupper som en enhet i turordningshän­seende. Jag föreslår därför att turordningen bestäms beträffande varje avtalsområde för sig. De arbetstagare sora S5'sselsätls i arbete för vilket ett och samma kollektivavtal gäller skall alltså behandlas som en enhet i turordningshänseende. En på delta sätt konstruerad turordningsregel har den fördelen att den blir förhållandevis enkel alt tillämpa.

Jag nämnde nyss alt, om en arbetsgivare driver verksamhet som är uppdelad på flera driftsenheter inom samma ort, lurordning i princip bör besläraraas för varje driftsenhet för sig raen alt det bör finnas raöj­lighet alt i fråga ora vissa arbetstagarkategorier bestäraraa geraensara lurordning för saratliga driftsenheter på orten. Att i lag ställa upp kriterier efter vilka de olika arbetstagarkalegorierna skall skiljas åt synes mig omöjligt. En framkomlig väg är att lägga avgörandet i arbets­tagarorganisationemas hand såvitt gäller varje organisations avtals­område. Arbetstagarorganisation i förhållande till vilken arbetsgivaren är eller bmkar vara bunden av kollektivavtal bör sålunda kunna be­stärama att, såvitt gäller arbetstagare som hör till organisationens av­talsområde, gemensam lurordning skall bestämmas för hela orten. Så­dan bestämmanderätt bör tUlkomma såväl avtalsslutande förbund sora lokal arbetstagarorganisation inora sådant förbund.

Om den grapp inora vilken gemensam turordning skall bestämmas blir så vidsträckt som nu förordats, raåste ibland den situationen upp­koraraa att arbetstagare inom gruppen sköter ett arbete som andra ar­betstagare inora sarama grupp inle har föratsättningar att klara. Det är uppenbart, all turordningsreglerna inte får ge det resultatet alt en ar-

Prop. 1973:129

159

betstagare skall ha företrädesrätt till ett arbete som han inte kan sköta. Som vUlkor för att en arbetstagare skall få stanna kvar i arbetet måste därför gälla, antingen att han får behålla sina arbetsuppgifter eller om detta mte är möjligt att han kan ges ett annat arbete för vilket han har tUlräckUga kvalifikationer. Jag vill emellertid betona, alt kravet på tillräckliga kvalLfikalioner inte får ges en vidare innebörd än att arbetstagaren skall ha de allraänna kvalifikationer sora normall ställs på den som söker det arbete det är fråga om. En viss kortare in­lärningstid torde ofta få accepteras.

Innebörden av vad jag senast sagt kan illustreras med ett exempel. Vid ett verkstadsföretag finns två tjänsteraän och tio arbetare. Av arbetarna skall två friställas på grund av arbetsbrist. De tio arbetarna utgör då en enhet vid bestämmande av turordning. Avgörande blir i första hand anställningstidens längd, dvs. de två senast anställda arbe­tarna skall friställas, om ej någon av dem på grund av ålder har rätt till extra anstäUningsraånader och därraed rycker upp i turordningen. Det föratsatts dock att de åtta kvarvarande kan sköta de kvarstående arbetsuppgiftema. Har någon av de två senast anställda speciella yrkes­kunskaper sora krävs vid företaget, kan han få stanna, ora inte någon av de åtta tidigare anställda har dessa yrkeskunskaper.

Del kan förekomma att arbetstagare xmder sin anställningstid utfört arbete som omfattas av skilda kollektivavtal. Sora exempel kan nära­nas det fallet att en verkstadsarbetare för vilken verkstadsavlalet gäl­ler utses till arbetsledare och därraed koramer in under det avtal sora gäller för arbetsledare. I sådana fall bör enligt rain mening gälla alt anställningstiden hos arbetsgivaren och inte inora avtalsorarådet skall vara avgörande för turordnmgen, om fråga uppkomraer ora uppsägning av arbetsledare på grund av arbetsbrist. I det angivna exeraplet får allt­så arbetsledaren tillgodoräkna sig sin anställningstid som arbetare. Har en arbetstagare under sin anställningstid hos arbetsgivaren utfört arbete inora skilda driftsenheter eller på olika orter, bör han på raotsvarande sätt få tillgodoräkna sig hela sin anställningstid hos arbetsgivaren och alltså inle enbart anställningstiden inora den aktuella driftsenheten eller orten.

Jag har tidigare förordat att varje arbetstagare som har fyllt 45 år i viss utsträckning bör få tillgodoräkna sig en extra anställningsmånad för varje faktisk anställningsraånad som han har påbörjat efler 45-årsdagen. Även i detta fall bör det vara fråga ora anställningstid inora förelaget sora helhet, alltså oavsett avlalsoraråde, driftsenhet eller ort.

TCO har föreslagit att en arbetstagare sora har gått över från en yrkesgrupp till en annan skall kunna konkurrera raed arbetstagarna inora yrkesgrupp som han tidigare har tUUiört och slå ut en raindre raeriterad arbetstagare där. En arbetare sora har avancerat till arbets­ledare skuUe aUtså kunna återgå till sin tidigare grapp och få fort-

Prop. 1973:129

160

satt anställnmg på bekostnad av en senare anställd arbetstagare inom den gruppen. Jag är emellertid inte beredd att förorda något sådant undantag från regeln att företrädesrätten bestäms inom varje avtals­område för sig. Saken har f. ö. inte så stor betydelse, eftersom enligt mitt förslag den tUl arbetsledare befordrade arbetaren i konkurrens med övriga arbetsledare får räkna sig till godo sin ansläUningstid som arbetare.

Arbetstagare bör vid beräkningen av turordning i vissa faU få till­godoräkna sig anställning hos annan arbetsgivare. I enlighet med vad jag har anfört i avsnittet 5.2.2 under uppsägningstidens längd bör detta vara fallet, när det utan arbetstagarens raedverkan har skett en över­låtelse eller annan forraell förändring på arbetsgivarsidan. Arbetstaga­ren bör i så fall få tillgodoräkna sig även sin tid sora anställd i före­taget före förändringen. Vidare bör arbetstagaren, för det fall att han själv har tagit initiativ tUl byte av anställning, få tillgodoräkna sig den sararaanlagda anställningstiden inom företag sora tillhör samma kon­cern.

Av vad jag har anfört torde framgå, att det är en vansklig uppgift att konstruera lagregler ora turordning som kan väntas ge ett rimUgt och rättvist resultat i alla förekoraraande situationer. I själva verket torde detla inle vara möjligt. Arbetslivets förhållanden och företagens uppbyggnad är så varierande att en i lag bestärad turordning sora fun­gerar bra i flertalet situationer ändå raåste slå fel i vissa fall. Jag biträ­der därför utredningens under reraissbehandlingen allraänt godtagna förslag att turordningsreglerna skall vara dispositiva i den raeningen alt de skall kunna sättas ur spel genom kollektivavtal på förbundsnivå.

Utredningsförslaget innebär att arbetstagare som uppnått den för an­ställningen gällande högsta pensionsgränsen eller, om sådan inte finns, den ålder som gäller för rätt tUl ålderspension enligt lagen om allraän försäkring, inte kan åberopa företrädesrätt till fortsatt anställning en­ligt turordningsreglerna. Förslaget har godtagits av arbetsraarknadens parter. TCO förordar dock att personer raed låg pensionsålder och låg pension skall kunna åberopa företrädesrätt tUl fortsatt arbete. För egen del finner jag det naturligt, att lagen inte bör bygga på att ålderspen­sionärer skall ha företrädesrätt till fortsatt arbete när driftsinskränkning inträffar. Jag är inle beredd att järaka på förslaget i det hänseende TCO förordat utan ansluter mig i princip till utredningsförslaget i denna del. Den aktuella regeln bör emellertid utformas så, att den gäller ar­betstagare som har uppnått den gräns vid vUken han är skyldig alt av­gå med ålderspension eller, om någon sådan gräns inte finns, 67-års­åldern.

Enligt utredningens raening bör ett särskilt skydd ges åt arbetstagare som har nedsatt arbetsförraåga och sora raed slöd av den föreslagna lagen ora vissa anstäUningsfrärajande åtgärder eller eljest har beretts en

Prop. 1973:129

16i

särskild sysselsättning hos arbetsgivaren. Utredningen föreslår att det i lagen skall tas in en speciell bestämmelse som innebär att arbetstagare sora hör tiU den angivna kategorin helt och hållet skall stå utanför den konkurrens som avgörs genom turordningsreglerna. Arbetstagaren skall i StäUet alltid ha företräde till fortsatt anställning, om inte särskilda skäl föranleder annat.

Har arbetsmarknadsrayndighelema med hjälp av särskilda arbetsmark­nadspolitiska medel eller raed vissa anstalter från arbetsgivarens sida kunnat få tUl stånd en särsldld arbetsplats för exerapelvis en handikappad arbetstagare, skulle det uppenbarligen strida mot de syften som ligger bakom den aktuella lagstiftningen om denne arbetstagare på grand av sin ringa anställningstid blev den förste sora fick lärana företaget vid en driftsinskränkning. Jag förordar därför en regel om att arbetstagare sora beretts någon förra av särskild sysselsättning alltid skall ha före­träde lill fortsatt anställning eller fortsatt arbete. Det är eraellertid själv­klart att hänsyn raåste kunna las till vilka raöjligheter det finns alt tUl­handahålla skyddad sysselsättning o. d. i den fortsatta driften. Av den­na anledning bör, som utredningen har föreslagit, avvikelse från regeln kunna göras, ora det föreligger särskUda skäl.

När det i övrigt gäller de turordningsregler som jag har förordat i detta avsnitt vill jag påpeka att de inte är avsedda att tillämpas vid annan uppsägning än sådan som sker på grand av arbetsbrist. Sora ut­redningen har framhållit får emellertid reglema den indirekta effekten alt arbetsgivaren, ora han raenar att företrädesrätt inte skall koraraa i fråga eller ora han vill frångå turordningen, raåste visa att det rör sig ora ett individuellt uppsägningsfall, för vilket d«t föreligger annan sak­lig grand än arbetsbrist.

Det fraragår av det föregående att turordningsreglerna, fömlora vid uppsägning på grund av arbetsbrist, skall gälla också vid permittering. Som jag närraare komraer att gå in på i följande avsnitt anser jag att turordnmgsregler bör tillämpas även då flera arbetstagare konkurrerar om företrädesrätt tiU ny anställning eller om återintagning i arbete efter permittering. Däreraot är jag, liksom utredningen, inte beredd att före­slå några turordningsregler beträffande sådana omplaceringar i företa­get som sker utan samband med uppsägning eller permittering.

5.2.7 Företrädesrätt till ny anställning m. m.

Enligt nuvarande ordmng anses arbetsgivare inte ha någon princi­piell skyldighet att vid nyanställning efter uppsägning på grand av ar­betsbrist ge tidigare uppsagda arbetstagare företräde tUl anställning. Gäl­lande kollektivavtal innehåller dock vissa föreskrifter på denna punkt. Sålunda föreskrivs beträffande arbetare i privat verksarahet eUer i stat­liga bolag att arbetsgivare norraalt är skyldig att underrätta arbetslagar-organisationen, om han inom fyra månader efter uppsägning på grand

11    Riksdagen 1973.1 saml Nr 129

Prop.1973:129

162

av arbetsbrist avser all anställa raotsvarande arbetskraft. Därvid har or­ganisationen räll att sararåda raed arbetsgivaren ora den tilltänkta åt­gärden. För det fall att flera arbetstagare kan korama i fråga för åter­anställning gäller samraa turordningsregler som vid uppsägning på grund av arbetsbrist. I fråga om tjänstemän i privat verksamhet eller i statliga bolag innehåller de ingångna trygghetsavtalen föreskrifier ora att över­läggningar kan ske mellan arbetsgivaren och berörd tjänsleraannaorga-nisation ora återanställning av tjänsteraän sora har sagts upp på grund av driftsinskränkning.

I fråga om statstjänstemän och kommunaltjänstemän med statiigt reglerade tj'änster g'äller bestämraelsen i 28 § regeringsformen ora för­tjänst och skicklighet som enda befordringsgmnder vid tjänstetillsätt­ning. Denna bestäraraelse har ansetts lägga hinder i vägen för särskilda regler ora företrädesrätt till de anställningar sora omfattas av bestäm­melsen. Enligt statstjänstemannalagen och kommunaltjänsteraannalagen råder också förbud mot avtal om företrädesrätt till anställning.

1971 års lag om anstäUningsskydd innehåller vissa regler ora räll lill återanställning. Det föreskrivs sålunda att arbetstagare spra avses raed lagen och som på gmnd av arbetsbrist har skilts från sin anstäUning har företrädesrätt under sex månader därefter lill ny anställning hos sararaa arbetsgivare. Företrädesrätten gäller inora den verksarahet där arbets­givaren tidigare var anstäUd. Ett villkor för företrädesrätten är dock att arbetstagaren kan antas ha tillräckliga kvalifikationer för det nya arbe­tet. Bland flera företrädesberättigade ges förtur till den som har varit anställd längst tid hos arbetsgivaren, Från reglerna ora företrädesrätt görs undanlag för dels arbetstagare sora har ålderspension enligt lagen om allraän försäkring, dels statstjänstemän och komraunaltjänsteraän med statligt reglerade tjänster.

Utredningen föreslår att det i den nya lagen ora anställningsskydd las in bestämraelser ora företrädesrätt till ny anställning. De föreslagna reglerna orafattar dels arbetstagare sora har sagts upp på grand av ar­betsbrist, dels arbetstagare sora har anställts för viss lid, viss säsong eller vissl arbete och sora inte får fortsatt arbete på grund av arbetsbrist. Sådan arbetstagare har under en tid av ett år efler anställningens upp­hörande företrädesrätt tUl ny anställning inora den verksarahet, dvs. den förvaltningsenhet, företagsenhet eller därmed jämförlig enhet, där han tidigare var sysselsatt. En förutsättning är dock all arbetslagaren vid anställningens upphörande har varit anställd hos arbetsgivaren sara­manlagt minst tolv eller, vid säsonganslällning, rainst sex månader un­der de två senaste åren. Vidare krävs enligt utredningsförslaget att arbetstagaren har tiUfredsställande kvalifikationer för den nya anställ­ningen. Har arbetstagare uppnått den högsta pensionsgräns som gäl­ler för den upphörda anställningen eller, om någon sådan gräns inte finns, folkpensionsåldem, har han inte företrädesrätt tUl ny anställning.

Prop. 1973:129

I63

För det fall alt flera arbetstagare kan komma i fråga för återanställ­ning föreslår utredningen att sararaa turordningsregler skall gälla som vid uppsägning på grund av arbetsbrist. Detla innebär bl. a. alt endast anställningstid inom den aktuella verksaraheten och kategorin får åbe­ropas.

Reraissinstanserna accepterar allraänt alt det i den nya lagen förs in bestäraraelser ora företrädesrätt till ny anställning för dera sora har bli­vit uppsagda på grund av arbetsbrist eller sora av sådan anledning inte har fått sin anställning förlängd. Vissa arbetsgivarorganisationer, däri­bland SAF, anser eraellertid att arbetstagaren, i överenssläraraelse med vad som gäller enligt 1971 års lag, skall ha varit anställd sararaanlagt minst 24 månader under de tre senaste åren för alt komraa i åtnjutande av företrädesrätt. SAF anser vidare att företrädesrätt, liksora enligt 1971 års lag, bör föreligga endast under sex månader efter anställningens upphörande. Ett par andra arbetsgivarorganisationer förordar att en sä­songanställd arbetstagare skall ha varit anställd minst tolv raånader under de två senaste åren för att ha rätt till. återanställning.

LO ansluter sig i princip till utredningens förslag ora förutsättningarna för återanställningsrätt raen frarahåller liksora andra arbetstagarorgani­sationer vikten av att kravet på tillfredsställande kvalifikationer inte till-lärapas alltför restriktivt. TCO accepterar att företrädesrätten gäller an­ställning inora viss verksarahet raen anser alt verksarahetsbegreppet bör ges den vidare innebörd det häri 1971 års lag ora anställningsskydd. För del fall att flera arbetstagare gör anspråk på återanställning anser såväl LO sora TCO att turordningen bör avgöras raed hänsyn till arbetstagar­nas totala anställningstid inora företaget. Sararaa uppfattning förs frara av arbetsdorastolens ordförande.

Jag har redan tidigare uttalat att det i princip raåste accepteras att arbetstagare sägs upp.när det uppkommer arbetsbrist i ett företag. Det är eraellertid angeläget att så långt raöjligt förbättra situationen för de arbetstagare sora på detta sätt har blivit friställda. Detsararaa gäller dem som har anställts för viss tid, viss säsong eller visst arbete och som på grund av arbetsbrist inte får fortsatt anställning när den överenskomna tiden har gått till ända eller arbetet har slutförts. Jag anser därför, lik­sora utredningen, att man för de angivna grupperna av arbetstagare bör införa en räll lill återanställning för det fall att nya arbetstillfällen yppas hos den tidigare arbetsgivaren. En sådan återanslällningsrält raedför också att det inle koraraer all löna sig för raindre nogräknade arbets­givare att försöka kringgå uppsägningsskyddet genora alt vidla förraenia driftsinskränkningar och därefter nyanställa andra arbetstagare.

Vid utformningen av reglerna ora återanställningsrätt är det enligt rain raening naturligt att bygga på de bestäraraelser som finns i 1971 års lag om anställningsskydd. En förstärkning av återanställningsrätten bör dock åstadkommas. Sålunda anser jag liksom utredningen och så gott

Prop. 1973:129

164

som samtliga remissinstanser att företrädesrätten till ny anstäUning bör utsträckas till att gälla under ett år efter anställningens upphörande. Liksora enligt 1971 års lag bör det ställas upp krav på viss kvalifikations­tid för att arbetstagare över huvud taget skaU få åtnjuta företrädesrätt, raen kravet bör kunna sänkas. Det förefaller raig lärapligt att därvid anknyta till de kvalifikationsregler som jag tidigare förordat när det gäl­ler att komraa i åtnjutande av förlängd uppsägningstid, med den modi­fikationen dock att uppsägningstiden får räknas sora kvalifikationsgran-dande i fråga om rätt tUl återanställning. Jag förordar alltså en regel ora att företrädesrätt skall tillkomma sådan arbetstagare som vid anställ­ningens upphörande har varit anställd hos arbetsgivaren sammanlagt rainst tolv eller, vid säsonganställning, minst sex raånader under de två senaste åren. Undantag bör dock, liksora jag förut förordat i fråga om turordning vid uppsägning och permittering, göras för arbetstagare som har uppnått den gräns vid vilken han är skyldig alt avgå med ålderspen­sion eller, ora någon sådan gräns inle finns, 67 års ålder. Sådan arbets­tagare bör alltså aldrig ha företrädesrätt till ny anställning.

Byggnadsarbetareförbundet har väckt frågan ora återanställningsrät­ten bör anknytas till branschen och alltså gälla alla nyanställningar i branschen. Sora förbundet framhåller kan den nyligen antagna lagen (1973: 160) om anställning av arbetskraft för byggnadsarbete sägas få en sådan effekt för byggnadsbranschens del. För min del anser jag att man bör avvakta erfarenheterna av denna nya lagstiftning. Jag är inte beredd att nu införa en så vidsträckt återanställningsrätt som byggnadsarbetare­förbundet ifrågasatt.

Enligt utredningens förslag medför inte överlåtelse av företag o. d. något avbrott i intjänad kvalifikationstid. Jag ansluter mig till det för­slaget. Jag förordar vidare att arbetstagare skall få tillgodoräkna sig anställningstid i annat koncernföretag när det gäller att bestäraraa ora företrädesrätt till ny anställning skall föreligga.

Liksom utredningen anser jag att den berörda regeln ora kvalifika­tionstid för rätt till återanställning bör vara dispositiv så att raan skall kunna få en så god anpassning som möjligt till förhållandena inom olika yrken eller branscher. Avtal bör alltså kunna träffas ora andra kvalifika­tionstider.

En viktig fråga när det gäller företrädesrätten till ny anställning är om rätten i princip skall avse alla sådana anställningar inom företaget som skall besättas under ettårstiden eller om företrädesrätten bör be­gränsas till att avse endast anställningar inom en viss del av företaget. Enligt rain mening är läget härvidlag annat än när det gäller att be­stämraa turordning vid uppsägning eller perraittering. Det kan vara na­turligt att en driftsinskränkning inora en driftsenhet inte skall få verk­ningar i driftsenheter på andra orter, eftersom det då är fråga om att ar­betstagare skall friställas. Vid nyrekrytering däreraot synes det raig att

Prop. 1973:129

165

perspektivet bör vidgas. Den företrädesbestämmelse som finns i 1971 års lag torde därvidlag innefatta en lämplig awägning. Företrädesrätten bör alltså avse den verksamhet där arbetstagaren förut sysselsattes. Ut­trycket verksarahet bör eraellertid, såsora TCO förordat, ges den inne­börd sora det har enligt 1971 års lag och inte den raer begränsade inne­börd sora det har i utredningsförslaget. Med verksamhet bör således av­ses vad sora på den privata sektorn kallas rörelse, exerapelvis en verk­stadsrörelse. Att rörelsen är fördelad på skilda driftsenheter och på skilda orter bör därvid sakna betydelse. Företrädesrätten bör således gälla saratliga arbetsplatser inora rörelsen i fråga. På den statiiga sek­tom bör raed verksamhet förstås verksamhetsoraråde för en viss myn­dighet. Detta innebär att en arbetstagare sora har varit anställd hos doraänverket har företrädesrätt inora alla domänverkets förvaltningar men inte inom exempelvis vägverkets verksarahetsoraråde. Företrädes­rätten bör inte heller vara beroende av avtalsorarådet. En friställd ar­betsledare skall alltså kunna åberopa företrädesrätt till ny anställning när arbetare rekryteras.

Uppenbarligen måste man ställa upp det villkoret för företrädesrätt till en viss anställning alt arbetstagaren har tillräckliga kvalifikationer för det nya arbetet. Jag vill erinra ora att jag i närraast föregående av­snitt har förordat att samma krav skall gälla för att en arbetstagare skall ha företrädesrätt till fortsatt arbete när en driftsinskränkning är ak­tuell. Liksom i föregående avsnitt vill jag understryka att kravet på till­räckliga kvalLfikalioner inte bör avse annat än att arbetstagaren skall ha de allraänna kvalifikationer sora norraalt krävs av den sora söker en sådan anställning som det är fråga om. Eftersom arbetssökandena ofta får genoragå viss upplärningstid, betyder detta att en arbetsgivare inte kan vägra återanställning på den grunden att arbetstagaren inte från första dagen fullständigt behärskar de nya arbetsuppgifterna. Företrädes­rätt föreligger alltså, liksora fallet är enligt 1971 års lag, ora arbetstaga­ren har den korapetens som arbetsgivaren i allmänhet fordrar av dera sora söker ett sådant arbete.

För det fall att flera arbetstagare kan korama i fråga för återanställ­ning anser jag lUisom utredningen att sararaa turordningsregler bör gälla som vid uppsägning på grand av arbetsbrist. Jag vill eraellertid erinra om att jag i föregående avsnitt har föreslagit turordningsregler vid upp­sägning sora delvis avviker från vad utredningen har föreslagit. Sålunda har jag förordat att arbetstagare vid turordningens bestäraraande skall tillgodoräknas hela sin anställningstid vid företaget och inte bara an­ställningstiden inom viss verksamhet e. d. Detsamma bör gälla då tur­ordning skall bestämraas mellan flera arbetstagare som har rätt tUl åter­anställning. Liksora i uppsägningsfallet bör vidare arbetstagare sora har företrädesrätt till ny anställning få tUlgodoräkna sig viss ytterligare an­stäUningslid, ora han har fyllt 45 år, näraligen en extra månad för varje

Prop. 1973:129

166

anställningsraånad som har påbörjats efter 45-årsdagen, dock högst 60 sådana extra anställningsmånader.

Vid bestäraraandet av turordningen raellan flera arbetstagare som efter uppsägning har företrädesrätt tUl ny anställning har utredningen ansett att det är anställningstidens längd vid tidpunkten för uppsäg­ningen sora bör vara avgörande. En lurordning raed utgångspunkt från arbetstagarens anställningstid då anställningen upphörde skulle enligt ut­redningen bli alltför koraplicerad raed hänsyn bl. a. till att arbetstagarna kan ha olika långa uppsägningstider. Denna synpunkt finner jag för rain del överdriven. Det mest naturliga synes mig vara alt hela anställnings­tiden, alltså även uppsägningstiden, medräknas när turordningen be­stäras. Jag föreslår att turordningsreglerna utforraas i enlighet härraed.

Liksora turordningsreglerna vid uppsägning bör raotsvarande regler vid rätt till återanställning göras disposiliva. Avtal bör alltså kunna träf­fas på förbundsnivå ora en annan turordning.

Med anledning av uttalanden i ett par reraissyttranden vill jag ta upp frågan hur förhållandet är raellan arbetsgivare och arbetstagare under den ettårstid efter anställningens upphörande då företrädesrätt lill ny anställning föreligger. Enligt rain raening är situationen den att den föratvarande anställningen har en efterverkan sora å ena sidan yttrar sig i en företrädesrätt till ny anställning men å andra sidan också medför vissa förpliktelser för arbetstagaren i förhållande till den gamle arbets­givaren, näraligen såtillvida att arbetstagaren får anses skyldig den garale arbetsgivaren ett visst mått av lojalitet. Uppenbart Ulojala beteenden från arbetstagarens sida av sådant slag som skulle anses utgöra saklig grund för uppsägning bör raedföra att återanställningsrätten förfaller. Det kan dock i detta samraanhang inte anses illojalt, att arbetstagaren under ettårstiden tar anställning hos en konkurrent till den förre arbets­givaren. Någon särskild lagreglering på förevarande punkt anser jag inte vara nödvändig.

Företrädesrätten får också återverkningar på föreningsrätten ehuru dock inle heller på den punkten lagreglering synes erforderlig. Det för­håller sig så alt föreningsrätten enligt huvudregeln inte gäller för arbets­sökande. Dock får, sora arbetsdomstolens ordförande synes anse, av företrädesrätten anses följa att vägran att återanställa arbetstagare kan Utgöra föreningsrällskränkning. En sådan rättstillämpning står f. ö. i saraklang raed vissa doraar av arbetsdorastolen (AD 1935 nr 17 och 1944 nr 96).

För att en arbetstagare skall komma i åtnjutande av företrädesrätt tiU ny anställning föreslår utredningen att han skaU vara skyldig att an­mäla detta till arbetsgivaren. Enligt utredningens förslag skaU arbets­tagaren också vara beredd att stå tUl arbetsgivarens förfogande efter skäligt rådram. Avvisar arbetstagaren ett erbjudande om anställning

Prop. 1973:129

167

sora han skäligen bort godta, skall företrädesrätten enligt utrednings­förslaget vara förfallen.

Mot de nu berörda delarna av utredningsförslaget har vissa erinringar gjorts under remissbehandlingen. Sålunda finner SAF det angeläget att arbetstagarens meddelande om önskad företrädesrätt lämnas inom skälig tid efter det att han av arbetsgivaren har underrättals ora sin rätt till företräde. Ett par andra arbetsgivarorganisationer anser all raeddelandet om önskad företrädesrätt alltid bör lämnas skriftligen. Från arbetstagarhåU frarahålls bl. a. nödvändigheten av alt arbetstaga­ren får tiUräckligt rådrara i saraband raed erbjudande av återanställ­ning. Vidare finner man det angelägel att företrädesrätten inle sätts ur spel genom arbetserbjudanden sora inle kan godtas av arbetstaga­ren. Enligt TCO:s raening vore det riktigast alt ha en prmcip ora att företrädesrätten gäller till saratliga tjänster sora blir lediga under ett­årsperioden, oavsett ora arbetslagaren avvisar något erbjudande ora an­ställning. Under alla oraständigheter anser TCO alt ett avböjande av erbjudande om anställning på annan ort inte bör vara diskvalificerande, om arbetsgivaren fortsätter sin rörelse även på den ort där arbetslaga­ren tidigare tjänstgjorde.

Jag anser det rimligt att arbetstagaren skall vara skyldig all raeddela arbetsgivaren ora han vill åtnjuta företrädesrätt till ny anställning. Där­emot finner jag det inle påkallat att kräva att meddelandet skall läranas skriftligen. Inte heller anser jag att det bör föreskrivas att raeddelandet skall läranas inora en viss tid. Som utredningen har anfört får det för­utsättas all anmälan normalt sker i oraedelbar anslutning till alt uppsäg­ning sker eller alt arbetslagaren underrättas ora att han inle kan få fortsatt anställning. Hinder bör eraellertid inle föreligga för arbetstaga­ren alt göra anraälan senare under den lid sora företrädesrätten gäller.

I samband med att arbetstagaren anmäler alt han vill ba företrädes­rätt till ny anställning bör han givetvis lämna sådana uppgifter ora sin adress ra. ra. att arbetsgivaren sederraera kan nå honora raed ett even­tuellt erbjudande ora återanställning. Jag äranar i specialraotiveringen närraare gå in på olika detaljfrågor som hänger samman raed arbets­tagarens anraälningsskyldighet.

Har arbetslagaren fått ett erbjudande om återanstäUning är det själv­klart att han raåste ha ett visst rådrara innan han skall vara skyldig att lämna svar. Det är vidare uppenbart att arbetsgivaren inte kan kräva att arbetstagaren omedelbart står till förfogande, ora han vill ha den er­bjudna anställningen. Det kan bl. a. inträffa att arbetstagaren efter den tidigare anställningens upphörande har skaffat sig nytt arbete sora han inte kan frigöra sig från förrän efler en viss uppsägningstid. En regel bör därför införas ora att arbetstagaren först efler skäligt rådrara är skyldig att stå till arbetsgivarens förfogande.

Vad sora skall avses med skäligt rådram får naturligtvis bedömas

Prop. 1973:129

168

från fall till fall med hänsynslagande till båda parternas intressen. Sak­nar arbetstagaren stadigvarande arbete, bör han inte kunna åberopa att han exempelvis har planerat en längre semesterresa, ora erbjudandet avser en anställning sora behöver tillträdas relativt oragående. Fall kan å andra sidan inträffa då arbetslagaren är bunden av en uppsägnings­tid av flera raånader. Är den erbjudna anställningen sådan att den måsle tillträdas oragående och har den arbetstagare sora står först i lur inte någon raöjlighet att tillträda så snart, anser jag liksom utredningen att arbetsgivarens intressen bör väga över. I sådant fall bör alltså ar­betsgivaren ha rätt att besätta platsen med en annan arbetstagare. Den arbetstagare sora har varit förhindrad att tillträda bör å andra sidan inte anses ha avvisat erbjudandet i en sådan situation. Detla innebär att han bör behålla sin företrädesrätt lill senare lediga platser under ettårsperioden.

Ora en arbetstagare utan godtagbara skäl avvisar en erbjuden an­ställning, kan det inte anses riraligt att han, som TCO har föreslagit, ändå skulle behålla sin företrädesrätt till anställningar sora senare blir lediga under ettårsperioden. En sådan ordning skulle uppenbarligen bli mycket betungande för arbetsgivaren. Jag anser därför alt man i enlig­het med utredningens förslag bör föra in en regel ora att företrädes­rätten är förfallen, om arbetstagaren avvisar erbjudande om anställ­ning som han skäligen bort godta.

När det gäller frågan vad för slags arbetsuppgifter en arbetstagare skäligen bör vara skyldig att godta bör ledning bl. a. kunna häratas i de regler som gäller i fråga ora villkoren för slöd vid arbetslöshet. Enligt de förslag till lagar om arbetslöshetsförsäkring och om kontant arbetsmark­nadsstöd sora nyligen har förelagts riksdagen (prop. 1973: 56) skall för­säkringsersättning resp. kontant arbetsraarknadsstöd utgå under förat­sättning bl. a. att arbetstagaren är beredd att anta erbjudet lärapligt arbete. Erbjudet arbete skall enligt de angivna lagarna anses lärapligt, om skälig hänsyn tagits till arbetstagarens yrkesvana och övriga förat­sättningar för arbetet samt till andra personliga förhållanden. Vidare skall krävas bl. a. att anställningsförraånerna är förenliga med de för­måner som utgår till den sora är anställd enligt kollektivavtal eller, om sådant avtal inte finns, alt anställningsförmånerna är skäliga i förhål­lande tiU förraåner som vid jämförliga förelag utgår tUl arbetstagare med likvärdiga arbetsuppgifter och kvalifikationer. Hänsynen till ar­betstagarens personliga förhållanden blir uppenbarligen av särskilt stor betydelse när den erbjudna anställningen avser arbete på annan ort än bostadsorten. Vad som i denna fråga har uttalats i prop. 1973: 56 (s. 180) innebär att lokal bundenhet i viss utsträckning måste accepteras sora ett hinder att anta en erbjuden anställning på annan ort, särskilt ora arbetssökanden har hemraavarande minderåriga barn.

I föregående avsnitt har jag förordat en regel ora att företräde tUl

Prop. 1973:129

169

fortsall arbete alltid skall ges åt den arbetstagare sora har nedsatt ar­betsförraåga och som har beretts särskild sysselsättning hos arbetsgiva­ren. Liksom utredningen anser jag att någon motsvarande företrädes­rätt inte bör införas när det gäller rätten till återanställning. Skulle en arbetstagare sora hor till den angivna kategorin undantagsvis ha fri­stäUts bör hans särskUda skyddsbehov tUlgodoses i den förra sora före­skrivs i den föreslagna lagen om vissa anstäUningsfrärajande åtgärder.

Gällande företagsnärands- och huvudavlal för arbetare i privat verk­sarahet eller i statiiga bolag innehåller, förutora regler om företrädes­rätt till ny anställnmg, även vissa bestäramelser för det fallet att arbets­givare avser att återinta arbetskraft efler permittering. Bl. a. föreskrivs att sararaa turordningsregler skall gälla vid återintagning efter perrait­tering som vid återanställning. Utredningen har inte föreslagit några bestämmelser på denna punkt. För min del finner jag emeUertid att den nya lagen ora anställningsskydd bör innehålla vissa bestämmelser ora återintagning efter perraittering.

På sarama sätt sora när det gäller återanställning anser jag alt en perraillerad arbetstagares rätt tiU återintagning bör begränsas till att avse den verksarahet inora förelaget där arbetstagaren tjänstgjorde vid permitteringstillfället. En regel härom bör föras in i lagen. När det gäller innebörden av begreppet verksamhet hänvisar jag till vad jag har anfört tidigare i detta avsnitt. I lagen bör dessutora föras in en bestäraraelse ora den turordning sora skall gäUa när återintagning skall ske och valet står mellan flera permitterade arbetstagare. Därvid bör sararaa lurordning tUlärapas sora då flera arbetstagare konkurrerar ora återanstäUning. Tiu-ordningen bör aUtså besläraraas raed utgångspunkt från arbetstagarnas totala anställningstid inora förelaget. Vidare bör sora en förutsättning för återintagning gälla att arbetstagaren har tillräckliga kvalifikationer för det nya arbetet. I motsats tUl vad jag nyss förordade vid företrädesrätt till nyanställning anser jag att en arbetstagare raed nedsatt arbetsförraåga, sora beretts särskUd sysselsättning, bör ha före­trädesrätt till återintagning efter perraittering.

5.2.8 Varsel och överläggning

För flertalet arbetare i privat verksarahet eller i statliga bolag före­skrivs i gällande huvudavtal eller företagsnämndsavtal att arbetsgivaren vid uppsägning eller permittering från anställning som har varat rainst nio raånader skall varsla arbetstagarorganisationens representant på platsen (varselombudet) minst 14 dagar i förväg eller, i undantagsfall, så snart det kan ske. Varselmeddelande skall innehålla uppgift om de arbetstagare som arbetsgivaren anser sig böra säga upp eller perraittera. Samråd beträffande den tUltänkta åtgärden skall på arbetsgivarens eller varselombudets begäran ofördröjligen äga rum mellan dera. Från varsel- och samrådsskyldigheten uppställs undantag dels för arbets-

Prop. 1973:129

170

tagare som har anställts för viss tid eller för visst arbete, dels för sä­songpermittering och korttidsperraittering. Undantag gäller också vid avskedande.

Har arbetsgivare vidtagit uppsägning eller permittering i fall då de nyss återgivna reglerna ora varsel och sararåd varit tillärapliga, är han enligt huvud- och företagsnämndsavtalen skyldig alt underrätta varsel­ombudet ora sådan anställning eller återintagning av arbetskraft som avses äga rura inora fyra raånader efter uppsägningen eller permittering­en. Sådant varsel bör om möjligt läranas en vecka i förväg. Påkallas från någondera sidan samråd rörande den tilltänkta åtgärden, skall så­dant sararåd ofördröjligen äga rura.

För tjänsteraän i privat verksarahet eller i statliga bolag innehåller de ingångna trygghetsavtalen vissa bestämmelser om varsel och samråd beträffande uppsägning och återanställning. Däremot finns inga varsel-och sararådsregler i fråga ora statstjänsteraän och arbetstagare på det koraraunala orarådet.

Enligt utredningens åsikt bör raan i den nya lagen bygga vidare på kollektivavtalens varsel- och sararådsbestäraraelser. I enlighet härraed föreslår utredningen regler ora skyldighet för arbetsgivaren alt varsla, ora det uppkoraraer fråga ora uppsägning eller perraittering eller ora avtal skall träffas ora nyanställning till vilken företrädesrätt kan komraa i fråga. Undanlag från varselskyldigheten vid permittering föreslås gälla, ora perraitteringen är av enstaka och kortvarig natur eller beror på att arbelet är säsongbetonat eller annars till sin natur inte sararaanhängande.

Vissa arbetsgivarorganisationer anser alt besläramelserna ora varsel delvis bör kunna ersättas genom avtal. SAF föreslår att den före­slagna regeln ora varsel när återanställning är aktuell utgår. Bland ar­betstagarorganisationerna godtar raan däreraot allraänt alt varsel skall ske i de fall sora utredningen har angett. LO anser dock att varsel bör ske före varje perraittering, således även ora den är enstaka eller kort­varig.

Regler ora varsel avser att göra det raöjligt för arbetstagarsidan alt påverka arbetsgivaren innan denne fattar slutlig ståndpunkt i den fråga sora varslet avser. Ett varsel gäller alltså en tilläranad åtgärd. Enligt vedertagen uppfattning på arbetsraarknaden gäller varselskyldigheten i förhållande till den avtalsslutande arbetstagarorganisationen. Det är arbetstagarens organisation som skall få reda på vad som är i görningen och det är organisationens uppgift att diskutera saken raed arbetsgivaren och i förekoraraande fall försöka få denne att ändra eller modifiera sin ståndpunkt. Varselreglerna fyller därraed den funktionen att de garanterar arbetstagarens organisation ett visst medinflytande i förra av rätt all söka påverka arbetsgivaren i frågor sora det i och för sig an­koraraer på denne att ensara besluta ora. Varselregler får ofta den ver­kan att arbetsgivaren och arbetstagarorganisationen kan enas om vad

Prop. 1973:129

171

som bör beslutas. Därmed åsladkoraraes att tvister rörande fattade be­slut kan undvikas.

Varselinstitulet har således en raycket viktig uppgift alt fylla. För min del finner jag det självklart att man i delta sammanhang bör bygga vidare på det varsel- och överläggningssystem som är föreskrivet i gäl­lande kollektivavtal. Sora redan förut närants anser jag att själva termen varsel bör i den nu aktuella lagen reserveras för den underrättelse ar-hetsgivaren har att lämna till arbetstagarorganisation rörande planerade åtgärder. Detla innebär att jag ansluter mig tUl det på arbetsmarknaden vedertagna språkbruket.

Spörsraålet om arbetstagarnas medinflytande i frågor som rör an­ställningstryggheten kan givetvis inte lösas slutgiltigt genora regler ora varsel. Del ankoraraer på arbetsrätlskommittén att göra en saralad be­döraning av hur detta raedinflytande bör vara utforraat. I avvaktan på koramitténs förslag anser jag emellertid att bestämmelser om varsel och överläggning fyller en viktig uppgift i detta hänseende.

Utgångspunkten bör enligt min mening vara att varsel i princip skall lämnas i fråga ora alla de åtgärder från arbetsgivarens sida sora avses i den föreslagna lagen. Liksora utredningen anser jag därför att varsel­skyldighet i första hand bör föreligga när arbetsgivaren avser att vidta uppsägning på grund av arbetsbrist. Vidare bör arbetsgivaren vara skyldig alt lämna varsel före perraittering, däri inbegripet beslut ora korttidsarbete. En permittering kan emellertid vara så kortvarig alt raan knappast kan tala ora driftsinskränkning ulan snarare ora tillfälligt uppehåll i arbetet. Sådana perraitteringar torde förekoraraa framför allt i utpräglade småföretag. I sådana fall synes mig ett varsel ha föga värde särskilt sora det ofta torde förhålla sig så att arbetsgivaren har be­gränsade raöjligheter att förutse beslutet ora perraittering någon längre tid i förväg. Jag delar därför utredningens uppfattning att undantag från varselskyldigheten bör göras i sådant fall. Ett annat fall då, såsora ut­redningen förordat, undantag från varselskyldigheten bör göras är det då det är fråga ora en driftsinskränkning sora är naturlig för verk­samheten i fråga och som från början kunnat förutses av arbetstagarna. Det är alltså främst fråga ora sådana perraitteringar sora görs raed an­ledning av att säsongen för ett säsongbetonat arbete har löpt ut.

Jag har tidigare föreslagit, att arbetsgivare under vissa förutsättningar skall vara skyldig att vid anställning för begränsad tid underrätta arbets­tagaren ora att nytt arbete inte kan beredas honora. När sådan under­rättelseskyldighet föreligger, bör även den fackliga organisationen kopp­las in genom varsel. Jag föreslår därför alt arbetsgivaren åläggs att läm­na varsel till facklig organisation även i den nu berörda situationen.

Ett annat fall då jag, liksom utredningen, anser att varsel bör äga rum är då arbetsgivaren avser att träffa avtal oni anställning till vilken företrädesrätt enligt de tidigare berörda reglerna kan komma i fråga.

Prop. 1973:129

172

Varsel bör lämnas såväl när en enda arbetstagare kan korama i fråga för återanställning som när ett val skall träffas mellan olika arbets­tagare. En förutsättning bör dock vara att det finns åtminstone någon arbetstagare som har anmält att han vill åtnjuta företrädesrätt. I över­ensstämmelse med vad sora föreskrivs i huvudavtalet anser jag vidare alt varsel bör läranas när arbetsgivaren avser att återinta arbetstagare i arbete efler permittering.

En fråga som visat sig vara kontroversiell är i vad mån varsel bör läranas till facklig organisation när fråga uppkommer om uppsägning eller avskedande av arbetstagare på grund av hans personliga förhållan­den. Enligt utredningens förslag skall varsel läranas till arbetstagarens fackliga organisation, om inle arbetstagaren raolsälter sig det. För avskedandefallet använder utredningen dock inte terraen varsel utan ta­lar i stället ora att arbetstagarens organisation skall beredas tillfälle tiU överläggning. Under remissbehandlingen har föreslaget kritiserats av bl. a. LO och TCO som båda frarahåller att förslaget inte är förenligt raed den roll de fackliga organisationerna enligt nutida uppfattning bör ha i frågor rörande arbetssgivarens personalpolitik.

För egen del vUl jag till en början frarahålla, att huvudavtalets reg­ler ora varsel gäller även vid individuella uppsägningar och att det inte finns något undantag från varselplikten på den grunden att arbets­tagaren raolsälter sig att varsel lämnas. Det är enligt min mening ägnat att väcka betänkligheter, om man på den punkten skulle gå ifrån en ordning som gällt på stora delar av arbetsraarknaden alltsedan slutet av 1930-talet utan att, såvitt känt, medföra några nackdelar för de arbets­tagare som berörts av uppsägningarna. Vidare måste beaktas att varsel bör ske på ett stadiura då någol slutgiltigt beslut ännu inle är fattat rörande vilken åtgärd sora bör vidtas. Skall den berörde arbetstagaren alltid dras in i diskussionen på detta tidiga stadium, finns risk för att möjligheterna att få tUl stånd andra lösningar än en uppsägning försvå­ras. Överläggningarna kan inte föras i den mer avspända atmosfär som oftast föreligger, ora överläggningar förs raed företrädare för den fack­liga organisationen. Situationen får i stället lätt karaktären av en tviste­förhandling, dvs. en förhandling ora en uppsägning sora i realiteten re­dan har beslutals av arbetsgivaren.

Vidare kan frarahållas att de fackliga organisationerna har ett starkt intresse av att få insyn i arbetsgivarens allmänna personalpolitik. An­svaret för att den nya lagstiftningen får den avsedda skyddseffekten för arbetstagama ligger i första hand på de fackliga organisationema. Om de skall kunna fylla den uppgiften, måste de kunna följa vUka upp­sägningar och avskedanden som äger rum på arbetsplatserna. Upp­giften skulle försvåras om uppsägningar i vissa fall inte kom till orga­nisationens kännedom i förväg. I sammanhanget kan även pekas på

Prop.1973:129

173

risken för att arbetstagaren, kanske raot bättre vetande, låter sig över­talas lUl alt raotsätta sig att varsel ges till hans organisation.

Vad jag nu har sagt innebär att det från flera synpunkter är angelä­get att arbetstagarorganisationerna alltid kopplas in när arbetsgivaren avser att vidta en så ingripande åtgärd sora att skilja en arbetstagare från anställningen. Det är visserligen klart att de förhållanden sora för­anleder ett avskedande eller en uppsägning ibland kan frarastå sora så pinsararaa för arbetstagaren att han känner en viss raotvilja raot att en facklig organisation blandas in. Det är dock uppenbart att den enskilde arbetstagaren har behov av stöd och hjälp i raånga frågor sora rör hans anställningstrygghet och att detta behov bäst fylls av de fackliga organi­sationerna. I själva verket ligger det sora regel i arbetstagarens intresse att hans organisation får vetskap ora vad sora är i görningen så att den kan ge arbetstagaren erforderlig hjälp.

Givetvis kan det förefalla tveksarat ora en facklig organisation bör kopplas in även när den arbetstagare sora hotas av uppsägning eller av­skedande är oorganiserad. Även i detla fall anser jag emellertid att det finns starka skäl för en facklig medverkan. Jag har tidigare framhållit att arbetstagarorganisationerna har ett starkt intresse av att fortlöpande kunna följa personalpolitiken vid ett företag. Det är därför angeläget att organisationerna underrättas även om sådana åtgärder som berör oorganiserade arbetstagare vid företaget.

Med hänsyn till det anförda anser jag att övervägande skäl talar för att de fackliga organisationerna alltid varslas, när arbetsgivaren avser att vidta avskedande eller uppsägning på grund av arbetstagarens per­sonliga förhållanden.

När det gäller frågan vilken facklig organisation som arbetsgivaren skall ta kontakt med i de fall då varselskyldighet föreligger, anser jag alt arbetsgivaren i samtliga fall bör varsla den lokala arbetstagarorga­nisation i förhållande till vilken han är eller brakar vara bunden av kollektivavtal beträffande den kategori av anställda som berörs av den tilltänkta åtgärden. Skulle åtgärden beröra flera arbetstagarkategorier eller tillhör de aktuella arbetstagama en kategori som brakar företrä­das av flera organisationer sora alla norraalt brukar vara bundna av kollektivavtal i förhållande tiU arbetsgivaren, bör det åligga arbetsgi­varen att lärana varsel till var och en av dessa organisationer. Varsel bör kunna läranas tUl klubben vid företaget eller tUl den lokala fackför­eningen. Däremot bör det inte krävas av arbetsgivaren att han vänder sig till en organisation som han norraalt inte brakar sluta avtal med, även om någon berörd arbetstagare undantagsvis skulle tUlhöra en sådan organisation. Arbetsgivaren torde f. ö. många gånger sakna kännedom ora huruvida den anställde tillhör en sådan organisation.

När det därefter gäller kontakterna raellan arbetsgivaren och den anställde själv, är det självklart att arbetsgivaren norraalt bör under-

Prop. 1973:129

174

rätta arbetstagare om tilltänkta avskedanden eller uppsägningar och bereda dem tillfälle att yttra sig över de oraständigheter sora enligt arbetsgivarens raening ulgör grund för åtgärden. Enligt min uppfatt­ning är det emellertid mindre lämpligt att nu införa någon lagregel på denna punkt. Frågan hänger samman med spörsraålet ora arbets­givares rätt all tiUgripa varning och andra disciplinära åtgärder. Dessa frågor utreds f. n. av arbelsrätlskoramittén. De förslag sora koramittén komraer alt lägga frara bör enligt rain raening inte föregripas. Med anledning härav anser jag inte att i den nya lagen bör föras in någon uttrycklig regel ora alt arbetstagaren skall underrättas i förväg ora att arbetsgivaren avser att vidta ett avskedande eller en uppsägning. Sora jag nyss anförde ligger det eraellertid i sakens natur att sådan kontakt norraalt las. Det torde i praktiken vara sällsynt att en arbetsgivare tar till uppsägning eller avskedande utan att arbetstagaren får tillfälle att yttra sig över de omständigheter sora arbetsgivaren åberopar sora grund för sin åtgärd.

Vad jag nu har sagt ora underrättelse till arbetstagare om tilltänkta uppsägningar eller avskedanden har avselt del fallet all arbetstagaren tillhör en kategori av anställda för vilken det enligt del tidigare anförda finns en arbetstagarorganisation sora skall varslas. Det kan eraellertid inträffa alt arbetsgivaren beträffande en viss arbetstagarkategori varken är eller brukar vara bunden av kollektivavtal och att han sålunda inte är skyldig all färana något varsel. Del är för sådana fall angeläget all införa en ersättning för varselinstitulet, så all det fraraför allt kan bli raöjligt att få till stånd överläggningar raed arbetsgivaren ora den till­tänkta åtgärden. Lärapligen bör föreskrivas att arbetsgivaren i dessa fall skall lämna underrättelse tUl arbetslagaren själv om den uppsägning eller det avskedande som planeras.

Vad betriäffar den tid inora vilken varsel skall lämnas anser jag i lik­het med utredningen att olika regler bör gälla för skUda fall. Uppkora­raer fråga om uppsägning på grand av arbetstagarens personliga förhål­landen, bör, sora utredningen har föreslagit, varsel lämnas minst två veckor före uppsägningen. Ora arbetsgivaren däreraot planerar att vid­ta uppsägning eller perraittering på grund av arbetsbrist, bör längre varseltider gälla. Hur lång varselliden bör vara kan vara föreraål för delade raeningar. På arbetstagarhåU har sålunda förordals längre varsel­lider än vad utredningen föreslagit. För egen del vill jag dock ansluta raig till utredningen och föreslår alltså alt varselliden bestäras tUl en raånad. En saraordning bör dock ske raed de regler ora varsel till arbetsraarknadsrayndighel som enligt vad jag senare skaU återkoraraa till bör tas in i förslaget tUl lag ora vissa anstäUningsfrärajande åt­gärder. För det fall att arbetsmarknadsmyndighet på grund av denna senare lag varslas tidigare än en månad före uppsägning, bör varsel till den fackliga organisationen ora driftsinskränkningen läranas saratidigt.

Prop. 1973:129

175

Givetvis kan oraständigheter inträffa sora arbetsgivaren inte har kunnat förutse och sora medför all varsel inte kan lämnas så tidigt som en månad före uppsägningen eller perraitteringen. Det kan exem­pelvis inträffa att behövliga råvaror försenas eller uteblir genom någon oförutsedd händelse, att en fabrik brinner ned eller alt vinlem inträffar betydligt tidigare än vänlat. Föreligger ett sådant fall, bör varsel läranas så snart det kan ske. Jag yUl eraellertid påpeka att det bör ankoraraa på arbetsgivaren att vid tvist visa att han inle har kunnat lämna varsel inom den tid sora tidigare angetts.

Enligt vad jag tidigare förordat skall arbetsgivaren i vissa fall lärana underrättelse till arbetslagaren en månad före utgången av en tidsbe­stämd anställning eller, vid säsongarbete, en månad före den nya sä­songens början. Varsel lUl organisation bör enligt min mening ora möj­ligt lämnas två veckor dessförinnan.

En varseltid på två veckor bör enligt min mening tillämpas, när ar­betsgivaren avser att träffa avtal ora anställning till vilken företrädes­rätt koraraer i fråga, Uksora då arbetsgivaren äranar återinta arbetsta­gare efler perraittering. Även i de nu berörda fallen kan uppenbarligen sådana oförutsedda oraständigheler inträffa, som medför all varsel inte kan läranas inora föreskriven tid. Liksora i uppsägningsfallet bör varsel i sådant fall läranas så snart det kan ske.

När det gäller avskedande anser jag att orasländighelerna är så spe­ciella att någon beslärad varseltid inte lämpligen bör föreskrivas i la­gen. I stället bör föreskrivas alt varsel skall lämnas så snart det kan ske. För alt ett överläggningsförfarande skall kunna genomföras, bör emel­lertid arbetsgivaren normalt vara skyldig att lämna varsel åtminstone en vecka i förväg. Som arbetsdomstolens ordförande påpekat kan det i vissa fall dock finnas anledning att verkställa ett avskedande oragående utan föregående överläggningar, t. ex. vid grova brott mot arbetsgivaren. I ett sådant fall kommer alltså varsel all ske raer eller mindre omedel­bart före avskedandet.

Som jag tidigare har sagt bör arbetsgivaren i vissa fall vara skyldig alt lämna underrättelse till arbetstagaren själv, när han avser att vidla uppsägning på grund av arbetstagarens personliga förhållanden eller avskedande. Sådan underrättelse bör läranas inom samma lid som mot­svarande varsel, dvs. rainsl två veckor i förväg när det gäller uppsägning och så snart det kan ske i avskedandefallet.

Liksora utredningen anser jag all varsel bör kunna underlåtas när underrättelse rörande avgång vid pension o. d. skall lämnas.

Vad jag nu har förordat om varselskyldighel, vera varsel skall läm­nas lill och vilka varseltider sora skall gälla bör korama lill ullryck ge­nom särskilda regler i den nya lagen om anställningsskydd. Liksora ut­redningen anser jag eraellertid att reglerna bör kunna frångås genom kollektivavtal, slutet på förbundsnivå, så att raan kan uppnå en så god

Prop. 1973:129

176

anpassning sora raöjligt till de speciella förhållanden sora kan råda inora olika branscher.

När det gäller forraen för varselraeddelandet anser jag lika litet som utredningen att det bör ställas upp några uttryckliga regler. Inte heller anser jag att det bör föreskrivas något ora vad varselraeddelandet skaU innehålla. Det ligger eraellertid i sakens natur att arbetsgivaren nor­malt bör ange naranet på den eller de arbetstagare sora berörs av den planerade åtgärden. En sådan precisering kan dock inte alltid krävas när det är fråga ora en åtgärd av kollektiv natur, t. ex. när vissa arbets­tagare skall perraitteras eller sägas upp på gmnd av arbetsbrist och det är oklart vilka arbetstagare som bör väljas ut. Jag ämnar gå när­mare in på varselmeddelandets innehåll i specialmotiveringen.

Har en organisation rätt lill varsel i någol av de berörda fallen, är det självklart att organisationen också bör ha rätt tUl överläggning med arbetsgivaren ora den tilltänkta åtgärden. Liksom utredningen anser jag att en uttrycklig regel härora bör tas in i lagen. För att inte över-Våggningsregeln skall kunna användas i syfte att förhala den åtgärd sora planeras bör det dessutom i enlighet med utredningsförslaget föreskri­vas att överläggning skall påkallas senast en vecka efter det att varsel läranades.

Har överläggning påkallats inom den angivna tiden, bör arbetsgiva­ren givetvis inte få vidta den ifrågasatta åtgärden förrän överläggning har ägt rum eller tillfälle har lämnats lill överläggning. I likhet raed utredningen anser jag det påkallat alt föra in en uttrycklig beslära-melse härom i den nya lagen. Bestämraelsen bör gälla i alla de fall då skyldighet att varsla föreligger och sålunda inte bara, vilket utredningen förordat, vid uppsägning och perraittering.

Några regler beträffande överläggningarnas förra och innehåll anser jag det lika litet sora utredningen påkallat att ställa upp. Sora utred­ningen har påpekat ligger det eraellertid redan i begreppet överlägg­ning alt parterna på örase sidor bör verka för att den tilltänkta åtgär­den blir föreraål för reell behandling. Norraalt bör det åligga arbets­givaren att ange grunden för åtgärden och att lägga frara de närraare omständigheter som han åberopar. Rör det sig om en åtgärd av kollek­tiv natur, t. ex. en perraittering eller uppsägning på gmnd av arbets­brist, blir det en viktig uppgift för parterna att diskutera den s. k. listan, dvs. vilka arbetstagare som bör bli föremål för den planerade åtgärden. Givetvis blir överläggningarnas orafattning i sista hand beroende av den tid som slår till förfogande till följd av varseltidens längd. Om emellertid arbetsgivaren har läranat varsel för sent, bör detta inte få inkräkta på överläggningstiden, utan organisationen bör i det fallet kunna göra anspråk på alt åtgärden uppskjuts i motsvarande mån. Det­sararaa gäller ora varsel inle har läranats alls raen åtgärden ännu inte har hunnit verkställas. Däremot bör arbetstagarorganisationen inte en-

Prop. 1973:129

177

sidigt kunna göra anspråk på förlängning av överläggningsliden endast av det skälet att organisationen önskar längre rådrum. Detta utesluter naturligtvis inte att parterna träffar överenskoraraelse om att den ifrå­gavarande åtgärden ändå skall uppskjutas, exempelvis för att man på överläggningssladiet skall korama fram till en uppgörelse sora undan­röjer fraratida tvist.

5.2.9 AnstäUningsskyddet vid tvist m. m.

Enligt svensk rätt kan en uppsagd arbetstagare i princip erhålla dora­stols förklaring att uppsägning, som strider raot lag eller bestäraraelse i avtal ora att uppsägning skaU vara sakligt grundad, är ogiltig; En sådan förklaring innebär att anstäUningen består och att arbetstagaren således i och för sig är bibehållen sin rätt till lön och andra förraåner sora följer av anställningsavtalet. Någon raöjlighet att genora exekutiva åtgärder tvinga arbetsgivaren att ta tillbaka arbetstagaren i arbete, finns dock inte. Allraän dorastol har raot bakgrund härav i ett fall ogillat arbetstagares yrkande om att bli återinsatt i tjänsten. Till följd av de särskilda förhål­landen som råder inora den kollektivavtalsreglerade sektorn har arbets­dorastolen emellertid i åtskilliga fall ansett sig böra bifalla ett yrkande om förpliktande för arbetsgivaren att återta arbetstagaren i arbelet. En­ligt vad domstolen uttalat kan eraellertid den rättsliga påföljden av att ett sådant åläggande inte fullgörs praktiskt sett inte bli annan än skade­stånd.

En uppsägning träder i kraft den dag då uppsägningstiden gått till ända. Ora inte annat avtalats eller föreskrivits gäller detta även ora tvist råder ora uppsägningen. Ora dorastol sederraera finner alt uppsägningen var obehörig, kan arbetstagaren således ha varit skild från anställningen under lång tid.

Enligt utredningens förslag skall uppsägning, som skett i strid mot den föreslagna besläraraelsen ora saklig grund, på yrkande av arbetstagaren förklaras ogiltig och anställningsförhållandet förklaras bestå. Detsararaa skall gälla när uppsägning skett utan att arbetstagaren erbjudits annan anställning hos arbetsgivaren, trots att detla skäligen kunnat krävas. Även om arbetstagaren yrkar alt uppsägningen skall förklaras ogiltig, skall dorastolen enligt förslaget kunna underlåta att raeddela förklaring . om anställningsförhållandets bestånd, om synnerliga skäl härför före­ligger. I så fall skall arbetstagaren i stället lilldöraas ett särskilt skade­stånd. Ora anslällningsförhållandet förklaras bestå har arbetstagaren rätt att uppbära lön och andra anställningsförraåner. Enligt utredningen bör detta gälla även ora arbetsgivaren inte återtar arbetstagaren i arbete. I ett dylikt fall skall arbetslagaren emellertid kunna yrka att anställningsför­hållandet hävs och att arbetsgivaren förpliktas utge ett särskilt skade­stånd. Det särskilda skadeståndet skall såväl i detta som det nyss nämnda

12    Riksdagen 1973.1 saml. Nr 129

Prop. 1973:129

178

fallet utgöra ersättning för den framlida förlust, sora arbetstagaren kan åsarakas lUl följd av alt anstäUningen inte består.

Uppkommer tvist om gUtigheten av en uppsägning får arbetstagaren enligt utredningens förslag i princip inte skiljas från anstäUningen förrän uppsägningen blivit slutiigt prövad, även om uppsägningstiden gått till ända. Arbetstagaren får härunder inle heller avstängas från arbete i an­ledning av uppsägningen annat än ora särskilda skäl föreligger.

Beträffande den av utredningen föreslagna regleringen bryter sig åsik­terna avsevärt bland reraissinstanserna. Genoragående frarahålls att reg­lerna är koraphcerade. I övrigt anser raan på arbetsgivarhåll att regle­ringen är oriraligt långtgående och helt oacceptabel för näringslivets del. På arbetstagarhåU godtas dock i huvudsak de förordade lösningama.

Sora jag förut har närant måste begreppet saklig grand i rättstillämp­ningen ges en växlande innebörd allt efler omständigheterna i varje en­skilt fall. Därvid får bl. a. beaktas arbetsplatsens storlek och det raer eller raindre personliga förhållande sora kan råda raellan arbetsgivaren och hans anställda. Om en domstol finner att det raed hänsyn tUl dessa eller andra omständigheter inte rimligen kan krävas av arbetsgivaren alt anställningsförhållandet fortsätter, skall uppsägningen alltså anses vara sakligt grandad. Frågan gäller nu om arbetsgivaren, för det fall att dom­stolen i stället koraraer lill ett raotsatt slut, trots detla skall raot arbets­tagarens vUja kunna frigöra sig från anställningsförhållandet genom alt erlägga skadestånd. Enligt min raening är det uteslutet att i en lag, sora har till syfte att skänka arbetstagarna ett så tillfredsstäUande anställ­ningsskydd som möjligt, tiUåta en sådan ordning. Det uppsläUda kravet på att en uppsägning skall vara sakligt grundad skulle i så fall ha föga reellt innehåll för den arbetstagare som inte vill lämna sin anställning. Liksom fallet är enligt t. ex. föreningsrältslagstiftningen raåste enligt min mening den arbetstagare sora har utsatts för en lagstridig uppsägning ha rätt att få denna förklarad ogUtig. Jag kan inte se alt det finns någon an­ledning att, såsora utredningen förordat, göra något undantag härifrån. Givetvis måste det stå en uppsagd arbetstagare fritt att avstå från alt begära ogiltigförklaring och i stället nöja sig med det skadestånd som enligt vad jag koraraer att förorda i det följande skall utgå vid uppsäg­ning utan saklig grand. Bedömer däremot arbetstagaren sin situation så att han har intresse av att få komraa tillbaka till den gamla arbetsplatsen bör han ha rätt alt få uppsägningen ogUtigförklarad. Jag förordar därför en bestämmelse av innehåll att en uppsägning som inte är sakligt gran­dad skall på yrkande av arbetstagaren förklaras ogiltig. Innebörden av en sådan ogiltigförklaring blir all anställningen aUtjärat beslår.

En särskild fråga är hur man skall bedöraa situationen då tvist upp­koraraer meUan arbetsgivare och arbetstagare huruvida en meddelad uppsägning varit sakligt grundad. Enligt min raening bör i ett sådant fall uppsägningen i allraänhet inte tillerkännas några rättsverkningar förrän

Prop. 1973:129

179

tvisten blivit slutligt avgjord. Läget är ju då det att de båda partema i anställningsavtalet har olika uppfattning i frågan huruvida en giltig uppsägning korarait till stånd eller inte. Hittills har raan i sådana frågor givit arbetsgivarens uppfattnmg ett företräde och sålunda utgått från att uppsägningen varit giltig intill dess annat fastslagits genora dorastols dora eller på annat sätt. Det företräde som sålunda getts åt arbetsgiva­rens uppfattning bör enligt rain raening inte längre bestå.

Härtill koramer att det rättsläge sora hittills har rått har inneburit sto­ra faror för anställningstryggheten. Arbetstagaren har sålunda fått lov att lärana arbetsplatsen senast när uppsägningstiden har gått ut. Det ligger i öppen dag att det många gånger kan vara svårt för honora att med stöd av en domstols dom kanske långt senare göra anspråk på att få koraraa tUlbaka till arbetsplatsen. Särskilda svårigheter kan givetvis uppkoraraa om arbetsgivaren då har rekryterat annan arbetskraft i den uppsagde arbetstagarens ställe.

På grund av vad nu anförts föreslår jag alt huvudregeln skall vara att anställningen skall utan hinder av uppsägningen bestå till dess att tvisten slutligt avgjorts. Detta innebär att anställningen, vid tvist ora uppsäg­ningens giltighet, inte upphör när uppsägningstiden löper ut utan först när tvisten slutiigt prövats. Förklaras uppsägningen ogiltig, fortsätter anställningen alt gälla på samraa villkor som tidigare. Av anställnings­avtalet följer då norraalt att arbetstagaren är skyldig att utföra arbete för arbetsgivarens räkning raen att han å andra sidan har rätt lill lön och andra förraåner sora följer av anställningen. Enligt den bestäraraelse ora lön under uppsägningstid sora jag tidigare har förordat är arbetstagaren berättigad till uppsägningslön och andra förraåner under uppsägnings­tiden, även ora arbetsgivaren inte tillhandahåller honora arbete. Såsom utredningen förordat bör raotsvarande gälla även under den tid efler uppsägningstidens utgång sora kan löpa lill dess tvisten slutligt har prövats.

Enligt utredningsförslaget får arbetsgivaren under uppsägningstiden inte stänga av arbetstagaren från arbete annat än om särskUda skäl föreligger. Det föreslagna avstängningsförbudet synes frärast ta sikte på sådana fall när arbetstagaren gör gällande att uppsägningen är ogiltig. Meningen är aUlså att arbetstagaren, utöver rätten att stå kvar i anställningen, också skall ha en rätt till arbetsplatsen. Detta har starkt kritiserats från arbetsgivarhåll under det att arbetstagarorganisationema finner den föreslagna ordningen ytterst värdefull från trygghetssyn­punkt.

I ett anställningsförhållande är givetvis det norraala att arbetsgivaren påfordrar att arbetstagaren utför arbete i enlighet raed vad sora ålig­ger arbetstagaren enligt anställningsavtalet. Avstängnmg från arbetet kan förekoraraa på grand av att det råder arbetsbrist. I sådana fall talar raan om permittering. Härraed sararaanhängande frågor har be-

Prop. 1973:129

18o

handlats i tidigare avsnitt. En annan situation då avstängning från ar­betet kan ifrågakorama är den då arbetsgivaren anser sig ha anledning att tillgripa disciplinära åtgärder mot arbetslagaren. Frågan om arbets­givarens rätt att tillgripa disciplinära åtgärder utreds f. n. av arbetsrälts-koniraittén. Som tidigare nämnts anser jag att kommitténs arbete inte bör föregripas. Jag vill därför i detta lagstiftningsärende inte behandla frågan i vad raån arbetsgivaren får under anställningstiden, däri in­begripet även uppsägningstiden, vidta avstängning från arbetet såsora en disciplinär åtgärd.

En annan tänkbar situation är att arbetsgivaren avstänger arbets­tagaren från arbete under uppsägningstiden raed hänvisning lill det be­teende från arbetstagaren sora arbetsgivaren lagt till grund för själva uppsägningen. Bestrider arbetstagaren att saklig grund för uppsägning föreligger, råder därraed även tvist i frågan ora det är befogat att raed hänvisning till granden för uppsägningen avslänga arbetstagaren från arbetet. Jag har redan förut frarahållit att jag inte vUl ge arbetsgivaren något företräde att avgöra i vad mån det inträffade är en grand för uppsägningen. I överensstämmelse med detta ståndpunktstagande anser jag inte heller att arbetsgivaren bör kunna ensara raot arbetstagarens bestridande åberopa uppsägningsgranden för avstängning från arbete under uppsägningstiden. Även i den frågan bör raan enligt rain mening avvakta ett avgörande från en opartisk instans såsora en dorastol. Här­till koramer den förut anförda synpunkten att det av praktiska skäl kan vara svårt att låta anställningen bestå såsom ora ingenting har inträffat ifall arbetsgivaren har. möjlighet att avstänga arbetstagaren från arbete under uppsägningstiden. Jag förordar alltså att som huvudregel skall gälla att arbetsgivaren inte får avstänga arbetstagaren från arbete under uppsägningstiden med åberopande av det beteende från arbetstagarens sida sora arbetsgivaren lagt till grand för uppsägningen.

Vad jag nyss anförde tog sikte på den situationen att arbetsgivaren och arbetslagaren är oense ora det befogade i uppsägningen. Det kan eraellertid tänkas att arbetstagaren godtar uppsägningen eller i vart fall inte har för avsikt att få uppsägnmgen ogUtigförklarad. För sådana situationer finns det enligt rain raening inte någon anledning att ge regler som begränsar arbetsgivarens rätt att avstänga arbetstagaren från arbetet. Frågan om arbetsgivarens rätt att vidta avstängning från arbete i en sådan situation bör prövas i samband med att arbetsrätts­komraittén fraralagt resultatet av sitt utredningsarbete.

De förordade reglerna ora att anställningsförhållandet består till dess tvist ora uppsägning slutiigt prövats och att arbetsgivaren under den tiden inte har rätt att avstänga arbetstagaren från arbete kan i vissa fall medföra oskäliga resultat. Jag tänker bl. a. på sådana fall då det framstår sora raer eller mindre uppenbart att arbetsgivaren haft rätt i sin bedöraning och att saklig grund för uppsägning alltså föreligger.

Prop. 1973:129

18i

Situationer kan uppkoraraa när en arbetsgivare har behov av att oraedelbart kunna stänga av arbetstagaren från tjänsten. Arbetstagaren kan t. ex. på grund av sitt beteende utgöra en fara på arbetsplatsen. Han kan också tänkas inta en sådan fraraskjuten ställning i arbetsgiva­rens verksamhet att ett olärapligt uppträdande inverkar skadligt på för­troendet raellan arbetsgivaren och hans kundkrets. Föreligger sådana sär­skilda skäl bör, såsora utredningen har föreslagit, arbetsgivaren oraedel­bart kunna avstänga arbetstagaren från arbetet. En regel raed denna innebörd bör tas in i lagen. Har arbetsgivaren avstängt arbetstagaren från arbetet under åberopande att särskilda skäl föreligger bör emel­lertid arbetstagaren ha möjlighet att påkalla en interimistisk prövning från domstols sida huruvida arbetsgivaren haft fog för sin åtgärd.

Om situationen är sådan att arbetsgivaren får anses ha särskilda skäl för att avstänga arbetstagaren från arbete kan det frarastå sora oskäligt att arbetsgivaren skall behöva betala lön till arbetstagaren för tiden från det uppsägningstiden löpt ut till dess tvisten slutiigt prövats. I enlighet med vad utredningen förordat föreslår jag därför att domstol får raöjlighet att på yrkande av arbetsgivaren interimistiskt förordna att anställningsförhållandet skall upphöra vid uppsägningstidens utgång eller den senare tidpunkt som dorastolen bestäraraer.

Sora jag förut har nämnt är innebörden av en dom, varigenom uppsägningen förklarats ogiltig, att anställningen aUtjärat består. Det ligger då i sakens natur att arbetsgivaren därvid bör återta arbetstagaren i arbete och att arbetsgivaireri således inte får avstänga arbetstagaren på grund av den orasländighet som föranlett uppsägningen. I regel torde en arbetsgivare också ställa sig en sådan dom till efterrättelse och ta tillbaka arbetstagaren på sarama villkor som tidigare. Det kan eraeller­tid inte uteslutas att fall kan inträffa, när en arbetsgivare vägrar att acceptera domstolens bedömning. Utredningen har för dessa fall före­slagit att arbetstagaren utöver skadestånd för den kränkning åtgär­den inneburit för honora skall lilldöraas ett särskilt skadestånd. Detta skadestånd skall utgöra ersättning för den fraratida lön och de andra förraåner sora arbetstagaren kan gå förlustig genora arbetsgivarens åt­gärd. Därvid torde raan enligt utredningens raenmg å andra sidan även beakta arbetstagarens fraratida raöjligheter till annan arbetsinkomst liksora det förhållandet att ersättning utgår i form av ett engångsbelopp. Skadeståndet bör enligt utredningen sättas så alt det får en kraftigt verkande effekt. Arbetsgivarens tredska i förhållande till såväl dom­stolen sora arbetstagaren bör vidare koraraa tUl uttryck i skadeståndets belopp.

Den föreslagna bestäramelsen om ett särskUt skadestånd i nu åsyf­tade faU har kritiserats från olika håll. Vissa remissinstanser ifrågasätter om detta skadestånd skiljer sig från det skadestånd söm skall kunna utgå vid övriga åsidosättanden av lagens regler, så att det exempelvis

Prop. 1973:129

182

inte kan bli föreraål för jämkning. Vidare efterlyser åtskilliga remiss­instanser en precisering av granderna för skadeståndets beräkning. Från arbetsgivarhåll frarahålls att den näranda skadeståndsbestämmel­sen kan komma att utnyttjas av arbetstagaren till att utfå orimligt stora belopp. Arbetstagarorganisationerna understryker å andra sidan vikten av att dét särskilda skadeståndet bl. a. i preventivt syfte sätts avsevärt högre än de skadeståndsbelopp som f. n. brakar utdömas i praxis.

Jag delar utredningens uppfattning att det inle kan vara någon lämplig ordning att genom exekutiva åtgärder tvinga arbetsgivaren att ta tillbaka arbetstagaren i arbetet. Det enda rationella synes mig vara alt man för dessa, säkerligen ganska sällsynta fall åstadkommer en ordning som innebär ett starkt tryck av ekonoraisk art på arbets­givaren för att förmå honom att respektera domen. Böjer sig arbets­givaren inte för detta tryck får man enligt min mening utgå från att anställningsförhåUandet är upplöst så att raan kan få den ohållbara situationen ur världen.

Det ekonomiska tryck arbetsgivaren skall utsättas för kan skapas ge­nom regler om att arbetsgivaren skall utge skadestånd om han trotsar domstolens dom. Det synes mig tveksarat om det är lämpligt att skade­ståndet, som utredningen föreslagit, bestäras så att det utgör ersättning för arbetstagarens framtida förlust raed avräkning för vad han kan komma att tjäna på annat håll. En sådan bedöraning måste bli rayc­ket vansklig att företa för dorastolama. Dessa synes också hittiUs i aU­mänhet ha avstått från att döma ut ersättning för framtida förlust och i stället hänvisat arbetstagaren att i mån av befogenhet återkomma när skadan kan konstateras. Enligt rain mening är det vidare en fördel, om arbetsgivaren redan från början vet vad det kan koraraa att kosta ho­nora att trotsa dorastolens dom. Annars föreligger en risk att han skulle spekulera i att skadeståndet inte kan bli så högt med hänsyn tUl att ar­betstagaren snabbt kan skaffa sig arbete på annat håll. Av dessa skäl har jag kommit tUl den uppfattningen att de skadeståndsbelopp som kan utdömas i dessa fall bör framgå redan av lagen. Härraed tUlgodoses även det under remissbehandlingen fraraställda kravet på en precise­ring av grundema för skadeståndets beräkning.

Det synes mig naturligt att beloppen blir större ju längre tid arbets­tagaren varit anstäUd hos arbetsgivaren. De äldre arbetstagarnas sär­skUda skyddsbehov bör komraa till uttryck även i skadeståndsbeloppen. Bestämmelsen synes kunna utforraas så att skadeståndet skall motsvara 12 månadslöner om arbetstagaren varit anställd mindre än tio år hos arbetsgivaren, 18 raånadslöner om arbetstagaren varit anställd minst tio år hos arbetsgivaren och 24 månadslöner om arbetstagaren varit anstäUd minst 20 år hos arbetsgivaren. För att undvika att arbetstagare som varit anställda endast kort tid får skadestånd sora kan te sig oskä-

Prop. 1973:129

183

ligt högt, bör dessutom föreskrivas alt skadeståndet inte kan sättas lill större antal månadslöner än sora raotsvarar antalet påbörjade anställ­ningsraånader.

I likhet raed vad jag förut har förordat i fråga ora beräkningen av an­ställningstiden vid bestämmande av företrädesrätt till fortsatt arbete eller tUl ny anställning bör en arbetstagare, som fyllt 45 år, för varje därefter påbörjad anslällningsraånad hos arbetsgivaren tiUgodoräknas en extra anstäUningsmånad, dock högst 60 sådana anställningsmånader.

Till skUlnad raot vad sora eljest är brukligt i arbetsrättslig lagstiftning bör det speciella skadeståndet inte kunna jämkas.

Jag övergår härefter till att behandla verkningarna av en uppsägning sora skett i strid raot de lurordningsbesläniraelser sora jag förat har för­ordat. Enligt utredningens förslag skall uppsägningen även i detla fall förklaras ogiltig. Detta har under reraissbehandUngen kritiserats från olika håll.

Som jag i ett tidigare samraanhang frarahållit är del i vissa lägen ofrånkomligt att ett förelag för att kunna fortsätta driften måste göra en driftsinskränkning och till följd härav nödgas säga upp vissa arbets­tagare. Därvid skall turordningen för detta "urval bestämraas. Detta sker genora att arbetsgivaren och berörda arbetstagarorganisationer ef­ter varsel tUlsammans diskuterar den s. k. listan. Erfarenheterna visar att det därvid ofta är raöjligt att uppnå enighet. Om en enskUd arbets­tagare inle delar arbetsgivarens och arbetstagarorganisationernas upp­fattning och därför väcker tvist om uppsägningen, får resultatet inte bli att arbetsgivaren inte kan genomföra driftsinskränkningen vid den tid­punkt då den enligt kanske allas bedömande måste kunna genomföras. Utgångspunkten raåsle i stället vara den att arbetsgivaren har möjlig­het att efler uppsägningstidens utgång genoraföra den erforderliga ned­skärningen av personalstyrkan oberoende av att de friställda arbets­tagarna kan tycka att andra arbetstagare hade bort friställas i deras ställe.

Man skulle i och för sig kunna tänka sig att arbetstagaren ges en rätt till anställningen i den mera inskränkta bemärkelsen att han visser­ligen inte får kvarstå i denna sedan uppsägningstiden gått till ända men att han, om domstolen i efterhand finner att uppsägningen strider mot turordningsbestämraelserna, har rätt alt återfå sin anställning. Även denna lösning har dock vissa nackdelar. Som jag förut har sagt är det av olika anledningar svårare att återgå i anställningen om man varit borta därifrån en tid. Vidare skulle en sådan ordning kunna leda till raindre tillfredsställande konsekvenser för den arbetstagare som egent­iigen borde ha sagts upp men sora stått kvar i anställningen under hela den tid sora tvisten pågått. Denne kan under denna tid ha inrättat sig efter att han skulle få vara kvar hos arbetsgivaren och kanske rent av ha avstått från andra anställningar som inle längre finns tillgängliga

Prop. 1973:129

184

när han måsle sägas upp. Överhuvudtaget frarastår det sora raindre lärapligt att turordningslvister skall kunna leda till alt en friställd ar­betstagare kan begära att få tillbaka sin anställning raed påföljd alt en annan arbetstagare friställs för att bereda den förste arbetstagaren ar­bete. Inte heller enligt utredningens mening är det lämpligt att en tur­ordningstvist får ett sådan resullal. I sararaanhanget kan också påpekas alt den arbetstagare som friställts i strid mot turordningsreglerna i regel har företrädesrätt lill ny anställning.

Härtill komraer alt den av utredningen föreslagna ordningen skulle medföra besvärliga komplikationer från processuell synpunkt. Det skulle nämligen bli nödvändigt att tillskapa särskUda bestämmelser som gör det möjligt att få alla turordningslvister avgjorda i ett sararaan­hang, så att inle skUda doraslolar koraraer lUl olika resuhat i frågan vera sora skall få stanna kvar i arbetet. Mol bakgrand av rådande ord­ning, enligt vilken talan rörande organiserade arbetstagare i princip prövas av arbetsdorastolen och talan rörande oorganiserade av allmän dorastol, skulle frågan bli svår att lösa. Begränsas sanktionssysteraet vid brott raot turordning till att avse endast skadestånd behöver raan inte tillskapa processueUa regler som garanterar en samlad prövning för alla berörda arbetstagare.

Vad jag nu har sagt leder enligt rain raening fram till att påföljden för en felaktig tillämpning av turordningsbestämraelserna bör utgöra enbart skadestånd. Mot detta skulle emellertid kunna invändas, att en raöjlighet härigenom öppnas för ansvarslösa arbetsgivare att via dessa bestäramelser bli av med en arbetstagare sora han av anledningar, vilka i själva verket hänför sig till arbetstagarens person, inte vill behålla. Jag vill därför erinra ora att arbetsgivaren är skyldig att visa att det förelig­ger en arbetsbristsituation sora motiverar en uppsägning. Vidare är att märka att de föreslagna turordningsreglema är konstruerade så att det måste bli mycket svårt för en arbetsgivare att utnyttja dessa för att bli av med en arbetstagare sora han av en eller annan anledning inte vill ha kvar i tjänsten. Det i första hand avgörande för turordningen är ju anställningstiden och detla kriteriura kan svårligen manipuleras.

Vad jag nu har sagt ora uppsägning i strid mot turordningsbestäm-raelser har giltighet även beträffande sådana fall när en arbetstagares företrädesrätt till ny anställning blivit åsidosatt. Jag finner därför att även påföljden för ett åsidosättande av en arbetstagares företrädesrätt till ny anställning skall utgöra enbart skadestånd.

Enligt utredningens förslag skall en arbetsgivare kunna föreläggas alt i arbete återta en arbetstagare sora perraitterats i strid raot lagen. Det av utredningen föreslagna förbudet niot perraittering i vissa fall bör sora jag förat har sagt inte tas in i lagen. Någon ogUtighelspåföljd i ett sådant fall kan del därför inle riu bli fråga ora. Inte heller när per­raittering har skett i strid raot de av mig förordade turordningsbestära-

Prop. 1973:129

185

raelserna bör någon annan påföljd än skadestånd förekoraraa. Jag hänvisar tUl vad jag nyss har sagt ora åsidosättande av bestäraraelser ora företrädesrätt vid uppsägning eller återanställning.

Utredningen har vidare föreslagit, all åsidosättande av de föreslagna bestäraraelsema ora att uppsägning skall ske skriftligen och att varsel och överläggning skall ha föregått uppsägningen skall raedföra alt uppsägningen blir ogiltig. Enligt utredningens raening bör domstolen emellertid kunna underlåta att meddela förklaring härom i sådana fall, när uppsägningen varit fullt befogad samt varsel och överläggning inte skulle ha fyllt någon reell funktion. Utredningsförslaget har i den­na del kritiserats från olika håll. Vissa reraissinstanser, däribland ar­betsdomstolens ordförande, anser att formella brister, vilka har varit ulan materiell betydelse i det enskilda fallet, överhuvudlaget inle skall kunna leda till ogUtigförklaring av en uppsägning. Andra reraissinstan­ser, bl. a. LO och TCO, ifrågasätter däreraot ora det är befogal all un­danlag skall kunna ske i vissa fall från huvudregeln ora att uppsäg­ningen skall vara ogiltig. TCO framhåller att det skulle kunna skapa oklarhet och förvirring i det praktiska arbelet om undantag fick ske och att de fackliga organisationerna är i behov av klara och entydiga regler i delta hänseende.

Som utredningen påpekat får frågan huruvida föreskriven form iakt­tagils eller varsel och överläggnmg skett självständig betydelse endast när saklig grund för uppsägning har förelegat. Det synes emellertid knappast riraligt att arbetsgivaren, raåhända lång tid efter uppsägnings­tidens utgång, skall behöva utge lön till arbetstagaren tills tvisten prö­vats, även ora uppsägningen därvid befinns i och för sig vara sakligt grundad. Härtill koraraer att arbetsgivaren i ett sådant fall måste ha möjlighet att göra en ny uppsägning raed iakttagande av forraföreskrif-ter o. dyl. Vid denna nya uppsägning, som med den angivna utgångs­punkten är sakligt grundad, måste arbetsgivaren ha möjlighet att på­kalla interimistiskt förordnande av dorastol ora att anställningen skall upphöra vid uppsägningstidens utgång. Tvisten skulle i så fall koraraa att röra enbart frågan ora lön under ytterligare en uppsägningstid och alltså inte avse något annat än en ekonoraisk ersättning. Enligt rain me­ning bör det vara tillräckligt raed skadestånd såsora påföljd för över­trädelse av det forraella förfarande sora enligt lagförslaget skall föregå en uppsägning.

Enligt mitt förslag har arbetstagaren räll alt få obehöriga uppsäg­ningar ogUtigförklarade. Uppenbarligen bör detta gälla även när ar­betsgivaren avskedat arbetstagaren utan alt ens saklig grund för uppsäg­ning förelegat. Däreraot finns enligt rain raening inte någon anledning att föreskriva att ett avskedande skall kunna förklaras ogiltigt ora sak­lig grund för uppsägning föreligger, eftersora det i sådant fall endast är fråga om arbetstagarens rätt till lön under uppsägningstid.

Prop. 1973:129

186

I motsats till uppsägning innebär ett avskedande att anställningen upphör oraedelbart. Eftersora avskedande i normalfallen får antas till­gripas i sådana fall, när arbetsgivaren åtrainstone är berättigad aU säga upp arbetstagaren, bör vid tvist ora avskedande inte gälla sararaa ordning som vid uppsägning. Arbetstagaren bör visserligen ha en rätt att få fortsätta sin anställning till dess tvisten slutiigt prövats raen det bör ankoraraa på arbetstagaren alt vidta åtgärder för att hävda denna rätt. Arbetstagaren bör därför, såsora utredningen föreslagit, ges rätt att hos dorastolen begära interimistiskt förordnande ora att anställningen skall anses bestå tUl dess att tvisten slutligt prövats. Domstolen har därvid att göra en förhandsprövning av ora saklig grund för upp­sägning föreligger eller inle.

Enligt utredningens förslag har en arbetstagare, sora blivit felaktigt uppsagd eller avskedad, rätt till skadestånd. Arbetsgivaren skall i så­dant fall utge, förutora lön och andra anställningsförraåner vartill ar­betstagaren på grund av lagen kan vara berättigad, ersättning för upp-koraraen skada, såväl ekonoraisk sora ideell. Ora skäl därtill föreligger skall skadeståndet dock kunna nedsättas, och fullständig befrielse från skadeståndsskyldighet skall enligt förslaget också kunna äga ram. Un­der remissbehandlingen har från någol håll riktats kritik mot alt arbets­givaren skall kurma helt befrias från skadeståndsskyldighet. Arbetsdora­stolens ordförande framhåller å andra sidan att jämkning bör kunna ske även i fråga om lön och andra förraåner, sora inte avser arbetad tid, något som enligt utredningens förslag inte synes kunna ske. I övrigt läranas förslaget i denna del ulan erinran av remissinstanserna.

Skadeståndet bör enligt min mening i likhet med vad som gäller en­ligt annan arbetsrättslig lagstiftning kunna avse både ekonomisk och ideell skada. Med hänsyn till alt del någon gång skulle kunna frarastå sora obUligt att utkräva hela skadeslåndsbeloppel, bör en raöjlighet till järakning finnas. Även fullständig befrielse från skadeståndsskyldighet bör kunna ske, ora det raed hänsyn till oraständigheterna undantagsvis skulle frarastå som påkaUat. Den rätt till lön och andra förmåner under uppsägnings- eller perraitteringstiden, sora jag förut har förordat, skulle eraellertid enligt rain raening kunna urholkas på ett inte önskvärt sätt ora löne- och anställningsförraåner för ej arbetad tid skulle kunna jära­kas. Med hänsyn till den avräkningsregel som jag i det föregående har förordat synes några stötande konsekvenser inte kunna uppstå av att dessa förraåner utgår oavkortade. Jag ansluter raig därför till utred­ningens förslag.

En obefogad uppsägning eller ett ogrundat avskedande innebär en all­varlig kränkning av arbetslagarens lagUga rättigheter. Delta måste gi­vetvis beaktas i rätlstillärapningen vid bestäraraandet av ideellt skade­stånd. Det synsätt som uppbär lagförslaget motiverar såsom utred­ningen framhåUit en skärpning av hittills gällande praxis på området.

Prop. 1973:129

187

Enligt utredningens förslag skall skadestånd kunna utdöraas även i övriga fall när arbetsgivaren åsidosatt vad som åligger honora enligt la­gen. Jag ansluter mig tUl detta förslag, som läranats utan erinran under reraissbehandlingen. Även i dessa fall bör skadeståndet kunna avse så­väl ekonoraisk sora ideell skada särat kunnna bli föremål för jämknuig.

I enlighet raed det nu anförda skall skadestånd utdömas till arbets­tagare, bl. a. om arbetsgivaren åsidosätter arbetstagarnas företrädesrätt till fortsatt arbete vid uppsägning eller till ny anställning. Skulle ett sådant åsidosättande ske, påminner situationen i viss raån ora den som råder när arbetsgivare vägrar att respektera en dora på alt en upp­sägning är ogiltig. Arbetsgivarens vägran att respektera en dora är eraellertid betydligt allvarligare än de brott raot lagen sora nyss näran­des. Mot bakgrund härav bör en särskild regel införas sora begränsar arbetsgivarens skyldighet att ersätta skada sora uppkoraraer efler an­ställningens upphörande. Begränsningen bör utformas så att ett sådant skadestånd utgår med högst de belopp sora enligt det förut anförda kan ifrågakoraraa vid vägran alt respektera doraslois dora vid uppsägnings ogiltighet.

Jag har i det föregående uppehållit raig vid den enskilde arbetslaga­rens rätt till skadestånd. Enligt rain mening får eraellertid också en ar­betstagarorganisation anses lida skada när en arbetsgivare åsidosätter lagen. Organisationen har näraligen ett allraänt intresse av att dess raed­lemraar kan lita på att arbetsgivarna respekterar lagen. Jag föreslår där­för att man vid bedömande av om och i vad mån skada uppstått skall ta hänsyn även till arbetstagarorganisations intresse av alt lagen iakttas i förhållande till dess raedleraraar. Jag viU påpeka, att detta förslag innebär bl. a. att lagens formföreskrifter blir effektivt sanktionerade. En arbetstagare kanske inte lider någon större skada av att uppsäg­ning sker muntligen men från organisationens synpunkt kan detta inne­bära en påtaglig kränkning av dess intresse av att lagens regler respek­teras.

Utredningen har även föreslagit att en arbetstagare, sora inte iakttar den för honom i lagen föreskrivna uppsägningstiden, skall på samma sätt sora arbetsgivaren vara ersättningsskyldig för den skada sora till följd härav kan ha uppstått. Förslaget har i denna del i allraänhet god­tagits under remissbehandlingen. Även jag ansluter raig till förslaget.

5.2.10 Förfarandet vid tvist

Enligt lagen om förenings- och förhandlingsrätt kan förhandling äga rum om anstäUningsviUkoren samt förhållandet i övrigt raellan arbetsgivare och arbetstagare. Förhandlingsskyldighet kan också grundas på avtal. De flesta kollektivavtal innehåller bestämmelser om

Prop. 1973:129

188

sådan skyldighet. Dessa bestäraraelser reglerar olika led i förfaran­det. I regel innehåUer förhandlingsordningarna bestäraraelser ora för­handlingar på två plan, lokala förhandlingar raellan de av frågan be­rörda parterna på arbetsplatsen under raedverkan av den lokala arbets­tagarorganisationen särat centrala förhandlingar raellan arbetsgivar- och arbetstagarförbunden.

I kollektivavtalens förhandlingsordningar uppställs regelraässigl pre­skriptionsregler, enligt vilka tvister sora inle har påtalats inom före­skriven tid inte kan underkastas rättslig prövning om motparten gör preskriptionsinvändning. Bestäraraelser av detta slag finns även i arbets­rättslig lagstiftning. Enligt 1971 års lag om anställningsskydd sora i detta hänseende utforraals efter raönster av i första hand lagen om för­enings- och förhandlingsrätt gäller sålunda alt arbetstagare som vill fordra skadestånd skall underrätta arbetsgivaren om sitt anspråk inora fyra raånader efter det att skadan inträffade samt anhängiggöra sin ta­lan senast två år efter skadans uppkomst.

Enligt utredningens förslag skall talan ora ogiltigförklaring av upp­sägning väckas senast tre veckor efter del att uppsägningen vidtogs. Ora förhandlingar skall äga rura enligt det kollektivavtal sora kan vara tillämpligt, skall i stället gälla att sådana förhandlingar skall påkallas inora treveckorstiden och att talan skall väckas senast tre veckor efter förhandlingarnas avslutande, dock senast sex månader efler det alt uppsägningen vidtogs. Motsvarande föreslås i fråga om avskedande. Avser talan skadestånd skall talan väckas senast sex raånader efter skadans uppkorast.

Utredningsförslaget i denna del har under reraissbehandlingen föran­lett erinran huvudsakligen från TCO, SACO och SR, sora anser alt de föreslagna preskriptionstiderna är för korta. Enligt organisationernas mening bör betydligt längre lider gälla.

I enlighet raed vad jag förut har förordat skall en uppsagd arbets­tagare vid tvist ora uppsägningens giltighet i princip stå kvar i an­ställningen till dess att tvisten slutligt prövats, även ora uppsägnings­tiden dessförinnan gått till ända. Även en arbetstagare sorri blivit av­skedad, när saklig grund för uppsägning inle förelegat, skall kunna ges rätt att stå kvar i anställningen tUldess tvisten slutiigt prövats. För arbetsgivaren raåste det raed hänsyn till den sålunda förordade ordning­en uppenbarligen vara väsentligt att tvister ora giltigheten av en upp­sägning eller ett avskedande aktualiseras snabbt. Även för arbets­tagaren raåste det vara betydelsefullt att så fort sora raöjligt vela ora han skall få behålla sin anställning' eller inte. Det föreligger således för parterna på ömse sidor ett gemensarat intresse av alt, få tvisten bringad ur världen snarast raöjligt.

Mot bakgrand härav ler det sig naturligt att talan om ogUtigförklaring eller avskedande underkastas preskription. Det är önskvärt alt tvisten

Prop. 1973:129

189

aktualiseras snabbt och helst innan anställningen har upphört. Å andra sidan är det viktigt att uppsägningslvisler i största möjliga utsträckning görs upp utan att rättsliga åtgärder behöver vidtas. Enligt rain raening bör del i första hand räcka för preskriptionsavbrott att arbetslagaren så snart raöjligt underrättar arbetsgivaren ora alt han inle kan godta upp­sägningen eller avskedandet. En tidsfrist för väckande av talan bör dessutom uppstäUas.

Den tid inom vUken arbetstagaren skall underrätta arbetsgivaren ora alt han inte godtar uppsägningen eller avskedandet bör kunna bestära­mas lUl två veckor efler det alt uppsägningen eller avskedandet skedde. En förlängning av lidsfristen bör dock ske, om arbetsgivaren försurhmat alt i skriftligt besked ora uppsägningen eller avskedandet ange vad ar­betstagaren skall iaktta ifall han vill göra gällande att åtgärden är ogil­tig. Annars skulle arbetstagaren lätt kunna göra en rättsförlust. Genora en regel av delta innehåll erhålls också en garanti för all en sådan upp­gift verkligen läranas lUl arbetstagaren. Tidsfristen synes i detta fall lärapligen kunna besläraraas till fyra veckor, räknat från den dag an­ställningen enligt uppsägningen eller avskedandet upphörde.

Har inora de nu angivna tiderna på två resp. fyra veckor förhand­lingar begärts enligt lagen ora förenings- och förhandlingsrätt eller en­ligt förhandlingsordning i kollektivavtal bör någon tid för väckande av talan vid dorastol inte börja löpa förrän förhandlingarna avslutats. Tale-frislen bör i delta fall kunna bestäramas till två veckor från förhand­lingarnas avslutande. Om sådana förhandlingar inte förs, bör däreraot krävas att talan ora ogiltigförklaring väcks inora två veckor räknat från den tidpunkt då liden för underrättelse tUl arbetsgivaren gick ut.

Sora utredningen förordat bör vidare i lagen föreskrivas att tvister ora OgUtigförklaring av uppsägning eller avskedande skall handläggas skyndsarat.

När tvisten inte gäller giltigheten av en uppsägning eller ett av­skedande utan avser enbart skadestånd eller lön och andra förraåner sora följer av lagen synes det inte föreligga sararaa behov av en snabb handläggning. Den av utredningen för dessa fall föreslagna talefristen på sex månader räknat från skadans uppkorast är enligt rain raening för kort. I likhet raed vad som gäller enligt 1971 års lag om anställ­ningsskydd bör det vara tillräckligt om arbetstagaren underrättar arbets­givaren ora sitt anspråk inora fyra månader efler del att anspråket uppkom. Talan bör därefter väckas senast fyra månader efler det att förhandling enligt lagen om förenings- och förhandlingsrätt eller för­handlingsordning ägt rura eller, ora sådan förhandling inte har skett, inora åtta månader från skadans uppkomst.

Beträffande den processueUa ordningen för avgörande av änställ-ningstvister gäller f. n. att tvister som avser tolkningen eller tillämpning­en av kollektivavtal prövas av arbetsdomstolen som enda dorastol. Ar-

Prop. 1973:129

190

betsdorastolen är även behörig att ta upp tvister som gäller tUlämp­ningen av vissa lagar däribland 1971 års lag om anställningsskydd beträffande arbetstagare vars anställningsförhållanden regleras av kollektivavtal. Andra anställningstvisler prövas däreraot av allmän domstol.

Enligt sina direktiv har utredningen att bedöma förutsättningarna för en handläggning av alla anställningstvisler i en dorastolsorganisalion där arbetsdorastolen utgör sista instans. Utredningen avser all behandla denna fråga i ett koramande belänkande. Redan nu föratskickar ut­redningen emellertid att dess förslag tUl dorastolsorganisalion i bl. a. anställningstvister och förfarandet i sådana tvister kommer att tas in i en särsldld lag ora rättegång i arbetstvister. Under hänvisning härtUl har i utredningens förslag till lag om anställningsskydd intagits en bestäm­melse, enligt vilken tvister ora tillärapningen av lagen skall handläggas enligt lagen ora rättegång i arbetstvister.

Enligt rain mening bör forumbestäramelsen utgå från alt talan som en organisation utför för egen del alltid skall prövas av arbetsdorastolen. Delsamma bör gälla när tvisten rör en organiserad arbetstagare, oavsett om anställningsförhållandet regleras av koUeklivavlal eller ej. Ora en organisation vill föra talan både för egen del och för en raedleras räk­ning bör näraligen dessa tvister kunna utföras saratidigt vid sararaa doraslol. Tvist sora rör en oorganiserad arbetstagare bör eraellertid, sora f. n., prövas av allmän domstol. Den nu föreslagna ordningen kan be­höva prövas ora när utredningens förslag till lag ora rättegång i arbets­tvister föreligger.

I fråga ora väckande och utförande av talan vid arbetsdorastolen bör 13 § lagen ora arbetsdorastol tillärapas. Detta innebär i princip att arbetstagarorganisation får rätt att ulan fullraakt väcka och utföra talan för den sora är eller varit raedlem i organisationen. Enligt ut­redningens förslag skall ett undantag härifrån gälla i vissa mål, där den enskilde arbetstagarens integritet har ansetts böra skyddas på be­kostnad av det intresse sora organisationerna kan ha av att bevaka rättstillärapningen. För egen del finner jag det eraellertid inte vara på­kaUat raed ett sådant undantag, vUket under reraissbehandlingen mött kritik från olika arbetstagarorganisationer och sora inte har någon motsvarighet i nu gällande arbetsrättsliga lagstiftning.

I mål om tillämpning av lagen om anställningsskydd skall enligt ut­redningens förslag dorastol kunna förordna att arbetsgivaren skall bära sin rättegångskostnad även i det fall att arbetstagaren förlorar målet raen hade skälig anledning att få tvisten prövad. Detta förslag sora står i överenssläraraelse raed vad sora f. n. gäller i tvister ora kollek­tivavtal har under remissbehandlingen mölt kriiik från vissa arbets­givarorganisationer. Jag ansluter mig dock till förslaget raed en viss redaktionell järakning.

Prop. 1973:129

191

5.2.11 Lagstiftningens dispositivitet

Utredningens förslag innebär att vissa bestäraraelser i den föreslagna lagen ora anställningsskydd kan ersättas av bestämraelser i kollektivav­tal som på arbetstagarsidan slutits eller godkänts av huvudorganisation, dvs. sora regel ell förbund. I övriga delar är lagen enligt förslaget tvingande.

Remissinstansema är i allmänhet ense raed utredningen ora att lagen i princip skall vara tvingande men att det bör finnas möjlighet alt er­sätta vissa av lagens föreskrifter raed bestämraelser i kollektivavtal. Ett par arbetsgivarorganisationer, bland dera SAF, yrkar emellertid att hela lagen görs dispositiv. Endast därigenom anser raan att det finns utsikter till en så flexibel utforraning av lagreglerna att de kan appliceras på ar­betslivets skiftande förhållanden.

Lagen har som jag förut framhållit i stor utsträckning karaktären av en social skyddslagstiftning. Utgångspunkten måsle därför vara alt lagen skall vara tvingande. Hänsyn raåsle dock kunna tas till de olikartade förhållanden sora råder inom skilda branscher på arbetsmarknaden. Till viss del raåste alltså lagens regler kunna ersättas eller kompletteras av specieUa branschanpassade föreskrifier. Jag har redan angett i vilka hänseenden avvikelse bör kunna göras.

Om lagen till vissa delar skall kunna ersättas med särskilda bransch­anpassade föreskrifier, raåste raan, sora utredningen har frarahållit, ska­pa garantier för att avtalsfriheten inte begagnas på ett sätt sora i otillbör­lig utsträckning försärarar det lagfästa anställningsskyddet. Liksora ut­redningen anser jag att en tillfredsställande garanti erhålls raed en regel ora att överenskoraraelser ora avvikelse från lagen skall vara träffade på förbundsnivå. Jag föreslår alltså att vissa av lagens bestäraraelser skall kunna sättas ur spel raed stöd av föreskrift i kollektivavtal sora på ar­betstagarsidan har slutits eller godkänts av organisation sora är att anse som huvudorganisation. Jag vill tUlägga att det inte finns något hinder i lagen mot att stridsålgärder vidtas från arbetsgivarsidan i syfte att få till stånd en avtalsregel ora avvikelse från lagen.

I vissa anställningar kan förhållandena vara så särpräglade att de inte lärapar sig för kolleklivavtalsreglering. Det förekommer därför att man i kollektivavtalen tar in s. k. ventiler, varigenora de enskilda partema el­ler den lokala fackliga organisationen ges rätt alt träffa särskUd överens­koraraelse ora anställningsvUlkor. Möjlighet bör finnas alt i kollektivav­tal sora träffats på förbundsnivå på detta sätt delegera beslutanderätten i fråga ora avvikelse från lagen. Detta har också varit utredningens rae­ning. Jag anser eraellertid att lagtexten bör järakas så att detta fraragår tydligare.

Enligt utredningsförslaget skall arbetsgivare, som är bunden av kol­lektivavtal sora avviker från lagen, ha rätt att tillämpa avtalet även

Prop. 1973:129

192

på arbetstagare sora inte är raedlera av den avtalsslulande organisatio­nen, under förutsättning all arbetstagaren sysselsätts i arbete sora avses raed avtalet och ej omfattas av annat kollektivavtal. Bestämraelsen är ett ullryck för den allraänt godtagna grundsatsen att arbetsviUkoren bör vara enhetligt reglerade på en arbetsplats. Jag kan för min del ansluta mig till förslaget. Av grunderna för den föreslagna besläraraelsen får anses följa, att det inte är raöjligt att på en utomstående arbetstagare tillärapa kollektivavtalsbestäraraelser ora exerapelvis kortare uppsäg­ningstider utan att saratidigt tillärapa även avtalets villkor i övrigt på arbetstagaren i fråga. Skulle arbetsgivaren inle iakttaga vad nu sagts tor­de den utorastående arbetstagaren ha raöjlighet att genora talan vid dora­slol få rättelse. Visserligen kan, sora arbetsdomstolens ordförande frara­hållit, arbetstagaren inte på kollektivavtalet granda anspråk på likabe­handling. I rättspraxis har eraellertid antagits (NJA 1948 s. 1) att koUek­tivavtalets villkor ingår sora ett led i en utomstående arbetstagares an­ställningsavtal, om inte annat särskilt avtalats raeUan arbetsgivaren och arbetslagaren. AnstäUningsavtalet kan uppenbarligen åberopas av ar­betstagaren i rättegång.

Den nu förordade rätten för arbetsgivaren att utsträcka tUlämpningen av ett kollektivavtal till arbetstagare som inte omfattas av avtalet gäller inte sådana arbetstagare sora orafattas av annat kollektivavtal. Detta innebär att arbetsgivaren kan koraraa i en besvärlig situation, ora det in­om sararaa grupp arbetstagare gäller olika avtalsbestäramelser ora de en­skilda arbetstagarnas anställnirigsskydd. Särskilt koraplicerad blir situa­tionen, ora arbetsgivaren försatt sig i det läget att han har slutit olika kollektivavtal raed en sinseraeUan oförenlig konstraktion av turord-ningsbestäramelserna. I överensstämmelse med arbetsdomstolens avgö­randen för de fall att två oförenliga kollektivavtal gäller för samraa ar­bete torde situationen få klaras av så, att det först slutna avtalet får gälla fraraför det senare lillkorana.

Har avtal om avvikelse från lagens dispositiva regler träffats i annan ordning än den föreskrivna, dvs. i princip utan att arbetstagarens hu­vudorganisation har raedverkat, bör avtalet givetvis anses ogUtigt i den delen. Detsararaa bör uppenbarligen gälla, ora avtal har träffats sora in­skränker arbetstagarens rättigheter enligt någon av de indispositiva besläraraelserna. Liksom utredningen anser jag att detta bör slås fast genora en uttrycklig regel i lagen.

Enligt utredningens uppfattning bör den nu berörda regeln ora avtals OgUtighet avse endast avtal varigenora arbetstagarens förraåner inskränks för fraratiden. Det bör däreraot enligt utredningen inte föreligga något hinder för arbetstagaren alt i saraband raed exerapelvis en uppsägning träffa avtal om sådana villkor för uppsägningen som avviker från lagens föreskrifter. Utredningen anser vidare att arbetstagaren i samband med

Prop. 1973:129

193

en uppsägning bör kunna träffa överenskoraraelse sora irmebär att han avstår från företrädesrätt till ny anställning.

Ett par reraissinstanser har ställt sig tveksararaa tiU utredningens ut­talanden på denna punkt. Det påpekas särskilt att ett avstående från företrädesrätt lill ny anstäUning står i strid med principen att arbets­tagarens lagfästa förmåner inte skall kunna inskränkas för framtiden.

Tvingande lagstiftning har i aUmänhet den verkan att, om den som lagen vill skydda avstår från sin rätt, så är avståendet ogiltigt under för­utsättning att avståendet tar sikte på framtiden. I enlighet härmed bör enligt min raening en arbetstagare inte med bindande verkan i saraband med uppsägning kunna avstå från framtida uppsägningslön eUer från företrädesrätt till återanställning. Läget förändras eraellertid när det är fråga om rättigheter som redan har aktualiserats. Normalt torde i sådana fall gälla, att arbetstagaren kan avslå från rättigheten i fråga. Sålunda kan en arbetstagare avstå från semesterlön eller seraesterersättning som förfallit tUl betalning utan hinder av att semesterlagen är tvingande. Lagen (1970: 215) om arbetsgivares kvittningsrätt bygger på alt en eljest otillåten kvittning kan genomföras av arbetsgivaren, ora arbetstagaren medger det när lönefordran är förfaUen. Enligt rain raening bör det­sararaa gälla i fråga om den nu aktuella lagen. Arbetstagaren måste så­lunda med bindande verkan kunna avstå från uppsägningslön som avser förfluten tid. Likaväl som det står arbetstagaren fritt att överlämna sin lön till vem sora helst raåste han kunna avstå förfallen uppsägningslön till sin arbetsgivare. En annan situation som uppmärksammats bl. a. i förarbetena till 1971 års lag om anställningsskydd är den att arbetstaga­ren, efter att ha blivit uppsagd av arbetsgivaren, vill sluta före upp­sägningstidens utgång för att ta annan fast anställning. Enligt min me­ning kan detta ses sora en uppsägning från arbetstagarens sida. Efter­sora arbetsgivaren uppenbarligen är oförhindrad att ge efter på sin rätt att kräva uppsägningstid, medför detta att anställningen kan hävas med omedelbar verkan, om parterna är ense om det.

Det bör vidare påpekas att avtal som träffas exempelvis i samband med en uppsägning är underkastade allmänna regler ora rättshandlingars Ogiltighet. Detta innebär att avtalet är ogUtigt, ora arbetstagaren har bli­vit förledd till det eller ora arbetsgivaren otillbörligt har begagnat sig av arbetstagarens trångmål, oförstånd eller beroende ställning. Detsamraa gäller, om omständigheterna vid avtalets tUlkomst var sådana att det skuUe strida raot tro och heder att raed vetskap om dera åberopa av­talet.

Jag vill i detta samraanhang slutligen frarahålla att den nyss berörda ' bestämraelsen om att arbetstagarens lagfästa rättigheter inte får inskrän­kas genora avtal givetvis inte hindrar att avtal träffas ora bättre förraå­ner för arbetstagaren än som föresiiivs i lagen.

13    Riksdagen 1973.1 saml Nr 129

Prop. 1973:129

194

5.2.12 Undantag från lagstiftningen m. m. Privat verksamhet

Utredningens förslag till lag om anställningsskydd omfattar alla kate­gorier av arbetstagare. Undantag görs inte för någon särskild yrkesgrupp, anställningstyp eller bransch. Även arbetstagare som intar en företags­ledande ställning eller sora är raedlera av arbetsgivarens farailj omfat­tas av utredningens lagförslag. Detsamma gäller arbetstagare som är sysselsatt i deltidsarbete eller hemarbete eller som innehar bisyssla, vikariatsanställning eller provanställning. Utanför lagförslaget faller eraellertid sådana som inte är att anse som arbetstagare, t. ex. 'vissa uppdragstagare eller delägare i rörelse.

Flera remissinstanser ifrågasätter det lämpliga i att göra lagen till-lämplig på personer i företagsledande stäUning och på medlemmar av arbetsgivarens familj. Svårigheter förutses också koraraa att uppstå, ora lagen skall tillärapas på dem som är sysselsatta i husligt arbete. De remissinstanser sora företräder arbetsgivarintressena anser allraänt att arbetstagare sora inte har fyllt 18 år eller som inte har varit anställda minst sex månader bör undantas från lagens tillämpningsområde. Ett sådant undantag motiveras bl. a. med behovet att anställa personer på prov. Vissa remissinstanser anser å andra sidan att arbetstagarbe­greppet bör ges en så vid innebörd som raöjligt, så att raan bl. a. fångar in uppdragstagare eller delägare sora intar en sådan ställning att de kan jämställas med arbetstagare.

För min del anser jag att en självklar princip vid införandet av en lag om anställningsskydd bör vara att lagen ges en så vid orafattning sora raöjligt. Målsättningen bör vara att i princip låta alla kategorier av arbetstagare orafattas av lagen och att göra undantag endast när det finns starka skäl härför. Detta bör gälla oavsett hos vilken arbetsgivare arbetstagaren är sysselsatt. Jag är alltså inte beredd all, såsora ifråga­satts under reraissbehandlingen, göra undanlag för det fallet att arbets­givaren sysselsätter endast ett raindre antal arbetstagare. Behovet av ett lagstadgat skydd för anställningen är snarast raer påtagligt när det gäller mindre förelag än i fråga ora medelstora och större förelag. En annan sak ar att de materiella reglerna i lagen måste lill viss del ges en sådan utforraning att de kan tillämpas på ett sätl sora är rimligt med hänsyn till sraåföretagens särskUda förhållanden.

Som utredningen framhållit uppkommer särskilda problem när det gäller arbetstagare anställda i offentlig verksamhet. Den frågan kora­mer jag all behandla utförligt i följande avsnitt. Den närmast följande framställningen lar alltså sikte på i första hand privat verksamhet.

Tjänstemän sora har en företagsledande ställning är visserligen att anse som arbetstagare. I praktiken har de eraellertid en utpräglad ar­betsgivarfunktion. Härav följer att situationen för en tjänsteraän i före-

Prop. 1973:129

195

tagsledande ställning särskilt genom det förtroendeförhåUande sora måste råda meUan arbetsgivaren och tjänstemannen är så speciell att en allmän lagstiftning om anstäUningsskydd inte innebär någon lämplig lösning på en sådan tjänsteraans trygghetsproblera. Sora regel är företagsledande tjänstemäns löneförraåner och andra anställningsför--hållanden sådana alt det från sociala skyddssynpunkter inle finns något fraraträdande behov av att tillskapa anställningsskydd för dera lagstift­ningsvägen. De speciella förhåUanden sora råder beträffande tjänsteraän i förelagsledande ställning har medfört att de har läranats utanför 1971 års lag ora anstäUningsskydd. Enligt min mening bör de undantas även från den nu aktuella lagens tUlämpningsoraråde. Såsora faUet är enligt 1971 års lag bör uttrycket företagsledande ställning ges en restriktiv innebörd.

Till de arbetstagarkategorier sora har lämnats utanför 1971 års lag hör också arbetstagare som är medleramar av arbetsgivarens farailj el­ler sora är sysselsatta i arbetsgivarens hushåll. Vad först gäller arbets­givarens familjemedlemmar anser jag att förhållandet raellan dem och arbetsgivaren är av så speciell karaktär att deras anställning inte lämp­ligen bör göras tiU föreraål för lagreglering. FaraUjeraedleraraama bör således läranas utanför den nu aktuella lagen.

För de husligt anställda finns bestämmelser i lagen (1970: 943) om arbetstid ra. ra. i husligt arbete. I lagen sägs bl. a. att ett avtal ora an­ställning i husligt arbete i princip gäller tUls vidare och alt det upphör efler uppsägning från endera sidan. Uppsägningstiden är 14 dagar, orii ej annat överenskommits. I förarbetena tUl lagen (prop. 1970: 150 s. 56) framhåUs att en omprövning av uppsägningstiden kan bli aktuell när utredningen rörande ökad anställningstrygghet ra. m. har slutfört sill arbete. Vidare kan det enligt propositionen bli aktuellt att införa bestämmelser som reglerar arbetsgivarens rätt att säga upp en husligt anställd.

Enligt min raening är det uppenbart att de husligt anställda måste vara tillförsäkrade ett visst raått av anställningsskydd. Det är emeller­tid också klart att de intar en så speciell ställning i förhållande till ar­betsgivaren att skyddet inte kan utformas på sarama sätt som för andra arbetstagargrapper. Med hänsyn härtill anser jag det lämpligast att de husligt anställda läranas utanför den nu aktuella lagen om anställ­ningsskydd och att deras anställningsförhållanden även i fortsätt­ningen helt och hållet regleras i lagen om arbetstid ra. m. i husligt ar­bete. Frågan i vad raån den nyssnäranda lagen behöver ändras får över­vägas av utredningen i dess fortsatta arbete.

Vid tillkorasten av 1971 års lag ansågs att den inte borde gälla för dera som orafattades av sjöraanslagen (1952: 530). Detta motiverades bl. a. med de speciella anstäUningsformer som tillärapades för sjömän. På denna punkt har emellertid numera skett en ändring. Sålunda inne-

Prop. 1973:129

196

bär den nya sjömanslag som nyligen har antagits av riksdagen (prop. 1973: 30) alt anställningsförhållandena för sjömän har gjorts mindre sär-pr'äglade. I samband därmed har undantaget för sjömän i 1971 års lag slopats. Enligt min mening finns det inte något hinder mot alt låta sjö­män omfattas av den. nya lagen ora anställningsskydd. Förbehåll måste eraellertid göras för de särskilda bestäramelser ora avstängning från tjänsten ra. ra. sora har förts in i sjömanslagen av hänsyn tUl sjösäker­heten.

Vad därefter gäller de mycket unga arbetstagama kan sägas att de inte har ett lika utpräglat behov av ett omfattande anställningsskydd som den något äldre arbetskraften. De regler jag föreslagit i det före­gående rörande uppsägningstidens längd enligt vilka personer under 25 år endast har en uppsägningstid på en månad kan också sägas vara ett uttryck härför. Jag vill vidare erinra om den föreslagna möjlighe­ten för arbetsmarknadsparterna att tillåta provanställningar för viss be­gränsad lid. Denna möjlighet torde få särskild betydelse just i fråga om den mycket unga arbetskraften. Med de modifikationer som följer av vad nu sagts kan jag eraellertid inte inse att den unga arbetskraften skulle sakna behov av att få det skydd lagen är avsedd alt ge. Även ungdora måste skyddas mot obefogad uppsägning och få rätt lill lön under uppsägningstid, företrädesrätt till fortsatt eller ny anställning etc. Jag är därför inte beredd att föreslå något generellt undantag beträf­fande unga arbetstagare.

När det i övrigt gäller lagens tUlämpningsområde anser jag liksom utredningen att lagen bör orafatta även dera sora innehar bisyssla, vi­kariatsanställning eller deltidsanställning. Utanför lagen bör eraellertid i princip falla sådana sora inte är att anse sora arbetstagare. Vid bestära­raandet av vilka som skall hänföras tUl kategorin arbetstagare bör det civilrättsUga arbetstagarbegreppet användas. Detta betyder att i första hand tillämpningen av seraesterlagen skall tjäna till ledning. Utanför arbetstagarbegreppet faller alltså bl. a. uppdragstagare och de sora tUl övervägande del intar ställning av delägare i rörelsen. Jag vill eraeller­tid erinra om att arbetstagarbegreppet har utvecklats i praxis så att det numera torde orafatta även en stor del av de grapper som avsågs med den år 1945 genoraförda ändringen i arbetsfredslagstiftningen rörande de s. k. beroende uppdragstagarna, dvs. sådana som, utan att anställ­ningsförhållande föreligger, utför arbete för annans räkning och därvid till denne intar en beroende ställning av väsentligen samraa art som arbetstagares till arbetsgivaren (jfr prop. 1962: 90 s. 324 och 1970: 94 s. 39 f). Det finns därför enligt min mening inte tillräckliga skäl att ta in en uttrycklig regel om att lagen skall orafatta också beroende upp­dragstagare. Detta utesluter mte att utvecklingen i praxis kan gå där­hän att de sora nu orafattas av begreppet beroende uppdragstagare kan korama att anses som arbetstagare vid tillärapningen av denna lag.

Prop. 1973:129

197

För vissa grapper av arbetstagare gäller särskilda bestäraraelser i lag. Sora exerapel kan nänmas sjöraanslagen och lagen ora arbetstid ra. m. i husligt arbete. Vidare bör i detta Sararaanhang erinras ora lagsltftning ora förbud mot uppsägning i vissa fall, t. ex. på grund av värnplikts­tjänstgöring eller bamsbörd; Utredningens fortsatta arbete torde komma att leda till vissa ändringar i denna lagstiftning. I den riiån speciallag­stiftning koraraer alt finnas kvar bör den gälla utan hinder av den nu aktuella lagen.

Givetvis finns det, när raan genoraför en skyddslagstiftning sora in­nebär långtgående forpUktelser för arbetsgivama och sora i princip ora­fattar alla arbetstagare,, en viss risk för att lagen kommei: att kringgås genom ett ökat anlitande av andra avtalsformer än tjänsteavtal. Det kan sålunda tänkas att anstäUningsförhållanden ersätts av kompanjon-skapsförhållanden och att underentreprenörer anlitas i ökad utsträck­ning i stället för arbetstagare: Detta kan medföra alt vissa grapper som väl behöver det skydd sora lagen ger och sora i och för sig borde ha omfattats av lagen koramer att ställas utanför. Jag finner eraellertid inte anledning att f. n. föreslå någon bestäraraelse för att förhindra så­dant kringgående av lagen som jag nu har talat om. Jag vill dock un­derstryka att jag med stor uppraärksarahet koraraer att följa utveck­lingen på delta oraråde. Skulle det visa sig att lagen kringgås genora ett ökat användande av andra avtalsforraer än tjänsteavtal avser jag alt la upp frågan på nytt.

Utredningen föreslår inte några särskilda regler Om den föreslagna lagens tillämplighet på internationella förhållanden. Inte heller jag anser att några sådana regler bör införas. Liksora utredningen anser jag att det som en allmän princip bör gälla att lagen genora sin karaktär av skydds­lagstiftning äger tillärapning på varje anställning med dorainerande an­knytning till Sverige eller svenska förhållanden. Är arbetet mera stadig­varande förlagt till Sverige eller gäller det en anställning där avtalet har ingåtts här i riket och båda parter är svenska rättssubjekt, följer det av gällande praxis att svensk rätt i allmänhet är tillämplig. På sjöfartens område bör huvudregeln vara att lagen gäller beträffande fartyg som har registrerats under svensk flagg.

(offentliga tjänstemän

Enligt regeringsformen skaU grandläggande bestämmelser ora stats­tjänstemännens rättsställning ges i lag. Ett raotsvarande stadgande har intagits i det lill riksdagen nyligen framlagda förslaget till ny regerings­form (prop. 1973: 90).

Sedan den 1 januari 1972 har i princip aUa arbetstagare i statens tjänst anställning som statstjänstemän. Beträffande deras anställnirigsskydd gäller en omfattande författningsreglering. I dessa och andra avseenden återfinns grandläggande bestämmelser i statstjänstemannalagen. Vidare

Prop. 1973:129

198

innehåller regeringsformen regler om bl. a. domares oavsättlighet och om förtjänst och skicklighet som enda befordririgsgrunder vid tillsätt­ning av statliga tjänster. Utöver nämnda författningsbestämmelser reg­leras statstjänstemännens anställningsskydd i ett flertal stadgor, instruk­tioner, brev etc. Inom den statligt lönereglerade delen av det koraraunala orarådet, dvs. det komraunala skolväsendet, skogsvårdsstyrelserna, för­säkringskassorna osv., finns raotsvarande bestäraraelser antingen i de författningar som enligt statsmakternas beslut reglerar verksamheten eller i kommunaltjänstemannastadgan.

I samband med att de offentiiga tjänstemännen år 1965 principiellt tillerkändes rätt att sluta kollektivavtal om sina anställnings- eller arbetsvUlkor uppställdes ett förbud att träffa avtal beträffande bl. a. anställnings ingående eller upphörande. Detta innebär att avtal om frågor som rör statstjänstemännens anställningsskydd får träffas endast såvitt angår uppsägningstidens längd samt förraåner under uppsägnings­tiden.

Vid tiUsättning av tjänster på det statligt reglerade området får enligt regeringsformen beaktas endast förtjänst och skicklighet, dvs. i prin­cip anställningstid och lämplighet för tjänsten. Bestäramelser har med­delats om skyldighet att kungöra tjänst ledig för ansökan m. m. Hur en tjänst inrättas är också noga reglerat. SärskUda författningar för­bjuder köns- och åldersbegränsningar samt reglerar anställande av partiellt arbetsföra, straffade ra. fl. ävensom anordnande av deltidsarbete ra. m. En sökande sora inte blir anställd har raöjlighet att besvära sig över tillsättningsbeslutet.

Även beträffande föratsättningama för och förfarandet vid en anställ­nings upphörande gäller en utförlig reglering. Både uppsägning och skyldighet att avgå vid sjukdom och vid viss ålder regleras i lag eller annan författning. Detsamraa gäller tvångsentledigande i disciplinär ordning eller av dorastol. Föratora dom på avsättning och avsättning i disciplinär väg är uppsägning, pensionering och försättande i disponi­bilitet de enda formerna för entiedigande av tjänsteraän raed statiigt reglerade tjänster. Tjänsteman sora är anställd med fullmakt, konstitu­torial eller förordnande för bestämd tid kan överhuvudlaget inte sägas upp. Däremot får tjänsteman, sora förordnats tUls vidare, skiljas från tjänsten efter uppsägning. Detta får dock ske endast på objektiv grund. Undantag föreligger enbart för tjänsteraän med tillfällig anställning, sora inte varat raer än tre raånader i följd. Uppsägning skall ske skriftiigen, och beslutet om uppsägning bör motiveras (prop. 1965: 60 s. 288). Blir tjänsteman uppsagd, kan arbetstagarförening sora han tillhör begära överläggning i saken. Däremot kan förhandling enligt lagen ora för­enings- och förhandlingsrätt inte ske. Vid överläggning i anledning av uppsägning skall arbetsgivaren närraare redovisa skälen för uppsäg­ningen, varvid organisationen kan framföra sina synpunkter. Begärs

Prop. 1973:129

199

överläggning, får tjänstemannen inte skiljas från tjänsten förrän över­läggningen ägt rum, även om uppsägningstiden gått tUl ända. Beslut ora uppsägning kan överklagas genom besvär i administrativ väg. Beslutet får inte verkställas förrän det har vunnit laga kraft.

Också förutsättningarna för avstängning är noggrant reglerade i sär­skilda författningar. Om en uppsägning vid en rättslig prövning förklaras OgUtig, torde detta ha till följd att arbetsgivaren är skyldig att, ora förat­sättningar för avstängning inte är för handen, låta tjänstemannen utföra de raed tjänsten förenade arbetsuppgifterna.

Enligt uttalanden i förarbetena tUl statstjänstemannalagen bör en rayn­dighet, som i stället för uppsägning finner sig kunna placera om en tjänsteman, utnyttja denna möjlighet (prop. 1965: 60 s. 201). Staten sö­ker som arbetsgivare genora en aktiv oraplaceringsverksarahet i möjli­gaste mån verka för att anställningstryggheten inte hotas för arbets­tagare, sora berörs av organisationsförändringar inora statsförvaltningen. Staten har också inrättat en särskUd rayndighet, statens personalnämnd, sora har alt behandla bl. a. dessa frågor. I den raån övertalig personal inte kan beredas sysselsättning genom vederbörande myndighets försorg, har myndigheten att göra framställning till personalnämnden sora så­lunda centralt svarar för oraplaceringsfrågorna.

Ett annat exerapel på det särskilda anställningsskydd sora kan gälla inom den statliga lönereglerade sektorn erbjuder institutet förening av tjänster. Tjänsleförening innebär att en befattningshavare, sora fått en högre tjänst, får behålla sin s. k. bottentjänst under förutsättning att denna medför en större anställningstrygghet än den högre tjänsten. Mot­svarande gäller för den sora vikarierar på en högre tjänst. När vikariatet gått till ända, kan tjänstemannen alltid återgå till sin egen tjänst.

Genom kollektivavtal gäller vidare i åtskilliga fall en förmånligare reglering av uppsägningstiden för tjänstemän inom den statligt reglerade sektorn än för arbetstagare i allraänhet. Sålunda har arbetsgivaren att iaktta en uppsägningstid av en raånad vid extra anställning, tre raånader vid extra ordinarie anställning och sex månader vid ordinarie anställ­ning. I gengäld åligger det även tjänstemännen att iaktta längre upp-sökningstider än som vanligen gäller för andra arbetstagare.

Det anställningsskydd som genom de näranda författningsbestära­melserna och genom kollektivavtal tillförsäkrats de offentiiga tjänste­männen sträcker sig på åtskilliga punkter längre än det skydd som f. n. gäller för arbetstagare inora övriga delar av arbetsraarknaden. I vissa hänseenden åtnjuter de offentliga tjansteraannen även ett bättre skydd än sora följer av den nu föreslagna lagen ora anställningsskydd. I andra hänseenden saknar de eraellertid en uttrycklig raotsvarighet tUl skyddet enligt denna lag. Detta gäller t. ex. de förat genoragångna reglerna ora varsel till arbetslagarorganisation före uppsägning och ora underrät­telse i vissa fall till arbetstagare sora innehar anställning för viss tid,

Prop. 1973:129

200

viss säsong eller visst arbete eller som på arbetsgivarens begäran skall avgå med pension. Även rätt tiU överläggning med arbetsgivaren, innan denne fattar beslut ora uppsägning eUer avskedande, saknas. De offent­liga tjänstemännen är inle heller generellt tiUförsäkrade så långa upp­sägningstider som enligt vad jag förut har förordat bör gälla för arbets­tagare i allmänhet. Vidare finns inte något lagfäst förbud raot uppsäg­ning i sådana fall, när det skäligen kan krävas av arbetsgivaren att han bereder arbetstagaren annat arbete hos sig. Den för de offentiiga tjänste­männen gällande regleringen av fömtsättningarna och formerna för ent­ledigande i administrativ väg eller genom domstols dom awiker i vissa hänseenden från de bestäraraelser sora jag förut har förordat i fråga ora avskedande från tjänsten. Motsvarighet saknas till de förordade beslära­melserna om företrädesrätt till fortsatt anställning vid uppsägning på grand av arbetsbrist eUer till ny anställning inora viss tid efler sådan uppsägning. Anställningen för begränsad tid torde på den offentliga sektorn förekomma även i fall då denna anställningsform inle föran­leds av arbetsuppgifternas särskilda beskaffenhet.

Utredningens förslag till lag om anställningsskydd innehåller inte något undantag för offentiiga tjänsteraän. Lagförslaget omfattar alla kategorier av arbetstagare, oavsett om de är i allraän eller enskild tjänst. Genora en särskild bestäraraelse i förslaget har utredningen emellertid öppnat en raöjlighet att genora lag eller annan författning reglera vissa frågor i särskild ordning. Detta har skett frärast raed tanke på den offentliga sektorn, där det enligt utredningen i vissa hän­seenden kan vara erforderUgt med andra lösningar än dera sora lagför­slaget innehåller. Frågan i vilken utsträckning den föreslagna lagstift­ningen bör göras tilläraplig även på detta oraråde har utredningen eraellertid i detta skede läranat åt sidan. Denna fråga komraer i stäl­let att ägnas särskild uppraärksarahet i det fortsatta utredningsarbetet. Som en utgångspunkt för detta arbete bör enligt utredningen gälla, att det offentliga anställningsskyddet bör anpassas till de principer sora läggs fast för arbetsraarknaden i övrigt. Utredningen frarahåller att den föreslagna lagen ora anställningsskydd dock givetvis inte får tas till in­täkt för en försämring av den redan befintiiga tryggheten på det offent­liga området.

Flera remissinstanser beklagar att det inte är raöjligt att i detta sara­manhang göra en samlad bedömning av hur anställningsskyddet bör utformas på hela arbetsmarknaden, såväl den privata som den offent­liga. I övrigt godtas de principiella uttalanden som utredningen gjort ora hur anställningsskyddet bör anordnas på den offentligreglerade sektorn. Från flera håll understryks angelägenheten av att arbetstagare i offentlig tjänst såvitt möjligt inte ges ett särare anställningsskydd än arbetstagare i privat tjänst raen att det å andra sidan är nödvändigt att de särskilda förhållandena på den offentliga sektorn beaktas vid ut-

Prop. 1973:129

201

forraningen av anställningsskyddet på detta oraråde. JK ifrågasätter dock ora inte tiden är inne för en enhetlig reglering av anställnings­tryggheten för alla arbetstagare. Ett par reraissinstanser kritiserar ut­redningens förslag att awikelse från den föreslagna lagen ora anställ­ningsskydd skall kunna ske inte enbart genora lag utan även genora annan författning. SAV och förhandlingsutredningen anser däremot att en sådan ordning är ofrånkoralig. Den föreslagna ordningen läranas också utan erinran från arbetstagarhåU.

För egen del anser jag det självklart att staten måste vara beredd att ta på sig samma ansvar för sina anställda sora enligt det nu fraralagda förslaget tUl lag ora anställningsskydd skall åvila övriga arbetsgivare. Det stora flertalet offentliganställda tjänsteraän är visserligen genora särskUd författningsreglering tUlförsäkrade ett anställningsskydd sora kan sägas generellt sett vara bättre än det som följer av detta lagför­slag. På vissa av de punkter, där denna författningsreglering inle skänker ett lika långtgående skydd, tUlärapas vidare i praktiken en ordning lik­nande den sora gäller enligt den föreslagna lagen. Något hinder i stort sett torde därför inte möta mot att låta lagen bli tilläraplig även på offentiigt anställda. I likhet med utredningen anser jag därför alt huvud­regeln bör vara att lagen skall gälla även för arbetstagare i offentlig verksarahet.

Den offentliga verksaraheten syftar till att ta till vara medborgarnas intressen, sedda i stort. Härav följer att det är ett medborgerligt in­tresse att all utövning av offentlig verksamhet utan ovidkoraraande hänsyn uppfyller vad verksamheten kräver. Detta är en av anled­ningarna till stadgandet i regeringsformen ora att både förtjänst och skicklighet, raen å andra sidan inga andra oraständigheter, skall beaktas vid tjänstetillsättmng. Detta grundlagsstadgande torde, såsom också an­tagits vid tillkomsten av 1971 års lag om anställningsskydd, utgöra ett hinder mot regler om företrädesrätt till ny anställning såvitt gäller den offentliga sektorn. Härvidlag är dock alt märka att grundlagsstad­gandet jämkats i det framlagda förslaget till ny regeringsform i syfte att även andra sakliga grunder än de nu angivna, t. ex. arbetsmarknads­politiska och lokaliseringspolitiska hänsyn, skall kunna vägas in vid bedöraningen (se prop. 1973: 90 s. 406). Genoraförs det förslaget kom­raer något hinder i grundlag således inte att finnas raot alt sådana regler ora företrädesrätt till ny anställning, sora jag i det föregående förordat, införs även på det offentliga orarådet. Den nya grundlags-besläraraelsen träder dock i kraft först den 1 januari 1975 eller ett halvår efter det att den nu föreslagna lagstiftningen enligt rain raening bör träda i kraft.

Det kan för den offentliga sektorns del i vissa fall på grund av den offentliga verksamhetens särskilda natur föreligga behov av andra lös­ningar av anställningsskyddet än som valts i den nu föreslagna lagen.

Prop. 1973:129

202

När det gäller privat verksamhet kan detta tillgodoses i viss utsträckning genom reglering i kollektivavtal. På grand av avtalsförbudet i stats­tjänsteraannalagen och komraunaltjänsteraannalagen slår den vägen inle öppen för de statligt reglerade tjänsternas del. Undantag från de dis-positiva lagstadgandena raåste alltså göras antingen i de särskilda för­fattningar, som reglerar anstäUningsviUkoren för de offentiiga tjänste­männen, eller i själva lagen ora anställningsskydd.

En utväg skulle givetvis kunna vara att ändra statstjänsteraannala-gens och kommunaltjänsteraannalagens regler om det avtalsbara om­rådet. Det ingår eraellertid i arbetsrättskommitténs och förhandlings­utredningens uppdrag att undersöka i vad mån avlalsförbudet bör bibe­hållas även i fortsättningen. Enligt rain raening bör detta utrednings­arbete inte föregripas. Jag är därför inte beredd alt nu överväga några ändringar i detta avlalsförbud.

Det är således oundvikligt med en viss särreglering för offentliga tjänsteraän. Jag vill påpeka att avvikelser i vissa fall kan behöva göras även från de bestäraraelser av tvingande natur, sora den föreslagna la­gen ora anställningsskydd innehåller. I likhet raed utredningen anser jag att den särreglering som således kan vara påkallad inte lärapligen bör tas in i en allraän lagstiftning ora anstäUningsskydd. På grund av de disparata förhållanden sora kan råda inora det vidsträckta oraråde, för vilket staten står som arbetsgivare eller där staten eljest reglerar de anställdas avlöningsförmåner, har jag förståelse för den av utredningen och vissa reraissinstanser fraraförda synpunkten att avvikelse från lag­stiftningen kan behöva göras även genora annan författning. Jag godtar därför förslaget att avvikelse skall kunna göras genora annan författning än lag. Utredningsförslaget bör dock på den punkten jämkas så att det klart framgår alt detta endast gäller i fråga ora statligt reglerade tjäns­ter.

Redan nu tillämpas i praktiken den ordningen att personalorganisa­tionerna bereds tillfälle att framföra synpunkter under utarbetandet av administrativa författningar sora rör de offentligt anställda. Jag ut­går från att denna praxis skall bestå. Det finns anledning alt anta att erforderliga avvikelser från lagen sora regel koramer att kunna ske raed personalorganisationernas samtycke. Mot bakgrund av att avvikelserna i enlighet med vad jag förut anförde inte får leda till att offentiiga tjänstemän i gemen får en särare anställningstrygghet än privat anställda synes det mig med fog kunna hävdas att den särreglering som måste ske i administrativ ordning inte kan anses innebära någon obefogad inskränk­ning av de offentiiga tjänstemännens rätt tUl lagstadgat skydd för an­ställningen.

Prop. 1973:129

203

Beredskapsarbeten m. m.

Enligt arbetsraarknadskungörelsen (1966:368, senast omtryckt 1972: 300) kan arbetslöshetshjälp meddelas i form av bl, a, beredskapsarbete, arkivarbete eller musikerhjälp. De arbetslösa personer som sysselsätts i sådan form av arbetslöshetshjälp torde vara att anse som arbetstagare i den bemärkelse »ora jag förut har angett (jfr HesselgrenSarauelsson[REDACTED_EFTERNAMN], Semesterlagen, 12:e uppl., s. 52). För dessa gäller vissa bestära­raelser i arbetsraarknadskungörelsen, särskilda av AMS utfärdade före­skrifter samt en reglering genora kollektivavtal raellan bl. a. AMS och vederbörande arbetstagarorganisationer.

Enligt arbetsraarknadskungörelsen skall genora den offentliga arbets­förraedUngen vidtas åtgärder för att främja att arbetslösa, som har fått arbetslöshetshjälp i form av beredskapsarbete, arkivarbete eller rausiker­hjälp, så snart som raöjligt övergår till arbete på den öppna arbetsraark­naden. Enligt kollektivavtalen är arbetstagama även skyldiga alt ome­delbart lärana dessa arbeten, om de erbjuds lärapligt arbete på den öppna arbetsmarknaden. Eljesl gäller enligt kollektivavtalen vanligen en uppsägningslid av 14 dagar.

Till följd av siirskild kollektivavtalsreglering gäller i stort sett mot­svarande bestämmelser för arbetstagare som efter anvisning av läns­arbetsnämnd anställts för sysselsättning vid koraraunal skyddad verk­stad sora godkänts av AMS. Även dessa personer torde vara att betrakta som arbetstagare i den förut angivna bemärkelsen.

Jag har förut nämnt att utredningens förslag till lag om anställnings­skydd innehåller en bestäraraelse sora innebär att stadganden i lag eller annan författning, vilka avviker från bestäraraelsema i den föreslagna lagen, skall tillämpas i stället för dessa bestäraraelser. Enligt utred­ningen skall den möjlighet som härigenom öppnats att förfatlningsreg-lera vissa frågor, vilka annars skulle regleras av lagen ora anstäUnings­skydd, kunna utnyttjas bl. a. när särskUda regler kan krävas raed hän­syn till den offentliga verksaraheten, exempelvis arbete enligt arbets­marknadskungörelsen eller annan motsvarande författning. I anslutning härtUl framhåller utredningen att arbetstagare, sora anvisats beredskaps­arbete, inte bör kunna göra anspråk t. ex. på långa uppsägningslider, rätt lill fortsatt anställning e. d.

Av remissinstanserna berör endast AMS den fråga som utredningen sålunda dragit upp. AMS förklarar sig därvid förutsätta att frågan löses i enlighet raed utredningens uttalanden.

I likhet med utredningen och AMS anser jag att näranda kategorier inte bör omfattas av bestämraelserna i lagen. De arbeten det här är fråga om är avsedda att fungera så att de snarast möjligt avlöses av arbete på den öppna arbetsmarknaden. För att detta system skall kunna fungera är det nödvändigt att de genast lämnar sin anställning, om ar-

Prop. 1973:129

204

betsförmedlingen anvisar dem ett arbete på den öppna arbetsmarknaden som de skäligen bör ta. De bestäraraelser som lagen om anställnings­skydd innehåller passar därför inte för dessa fall. Dessa bestäraraelser bör därför gälla enbart för anställningar på den öppna arbetsraarknaden.

De anställningsvillkor som gäUer för arbetstagare, vilka sysselsätts i de ifrågavarande formerna av arbetslöshetshjälp eller i skyddade verk­städer, regleras f. n. inte i lag eUer författning utan återfinns i kol­lektivavtal. Enligt min mening bör denna ordning behållas.

Av de skäl som jag nu har angett bör i lagen ett särskilt undanlag göras för arbetstagare som meddelats arbetslöshetshjälp i form av bered­skapsarbete, arkivarbete eller musikerhjälp eller som anvisats arbete i verkstad inora arbetsvärden.

5.2.13 Ikraftträdande m. m.

Den föreslagna lagstiftningen innebär på flera punkter stora föränd­ringar av de förhåUanden sora hittUls rått på den svenska arbetsraark­naden. Det är därför angeläget, att parterna på arbetsraarknaden får god tid på sig efter det att riksdagen tagit ställning till förslaget så alt erforderliga ändringar i kollektivavtal kan genoraföras och inforraation ora de nya reglerna kan lämnas till medleraraarna. För rain del biträder jag utredningens uppfattning att den 1 juli 1974 är en läraplig tidpunkt för ikraftträdandet.

De av utredningen föreslagna övergångsreglerna bygger på att lid­punkten då en viss åtgärd gått i verkställighet blir avgörande för ora den skall beröras av den nya lagen. Detla synes raig också vara en läraplig ordning. Den nya lagen bör inte gälla i fråga om uppsägningar, avskedanden eller permitteringar som ägt rura före ikraftträdandet. Jag godtar också utredningens förslag, att uppsägningar sora skett före la­gens ikraftträdande inte skall kunna ge företrädesrätt till ny anställning, även om nyrekrytering sker efler ikraftträdandet. Detsamraa bör gälla i fråga ora återintagning i arbetet efler perraittering.

Utredningens förslag att skyldighet att lämna varsel och delta i överläggning enligt förslagets regler därom skall gälla i fråga om upp­sägningar, avskedanden och permitteringar som sker efter ikraftträdan­det kan enligt min raening raedföra komplikationer. Jag föreslår i stället en regel om att arbetsgivare inte på grund av nya lagen kan bli skyldig att varsla eller delta i överläggning innan lagen trätt i kraft.

Utredningens förslag till övergångsbestämmelser innebär att arbets­tagare får tillgodoräkna sig anställningstid sora belöper sig på tiden före ikraftträdandet. Jag ansluter raig härtiU.

Prop. 1973:129

205

5.3 Lagstiftning om anställningsfrämjande åtgärder

5.3.1 Varsel om driftsinskränkningar

En av de viktigaste uppgiftema för arbetsmarknadspolitiken är att på olika sätt söka undanröja eller mildra de negativa effekter sora drifts­inskränkningar kan ha för de anställda sora berörs därav. För att arbets­raarknadsrayndigheterna skall få raöjlighet att hjälpa de på grund av driftsinskränkningar friställda arbetstagama till nya lärapliga arbeten och sätta in de arbelsraarknadspolitiska åtgärder sora kan behövas för detta ändaraål krävs ofta ett visst rådrum innan driftsinskränkningarna ge­nomförs.

Sedan år 1944 har i vårt land tillämpats ett på frivilliga överens­kommelser uppbyggt system med förhandsinformation till arbetsraark­nadsrayndigheterna ora planerade driftsinskränkningar. Den nuvarande överenskommelsen, som tillkora år 1968, gäher för stora delar av den privata arbetsmarknaden. Enligt överenskomraelsen skall företagen lära­na varsel till arbetsraarknaden om sådana driftsinskränkningar sora raed­för uppsägning av rainst fera anställda. Varseltidens längd varierar därvid raellan två månader, om högst 50 arbetstagare berörs, och tre månader i övriga fall. Vid nedläggning av en hel driftsenhet, sora berör fler än 100 anställda, är varsel tiden dock fyra månader. Varsel skall även läranas om driftsinskränkningar sora raedför premittering av minst fera anställda. Vid perraittering för längre tid än 14 dagar utgör varseltiden två raånader. Motsvarande regler gäller för statliga rayndig­heter enligt Kungl. Maj:ts curkulär (1969: 706) om anraälan av perso­nalinskränkning och personalantagning m. m.

Utredningens förslag till lagregler om varsel till länsarbetsnäranderna ora driftsinskränkningar bygger i huvudsak på näranda varselöverens­kommelse och cirkulär.

I likhet med vad som gäller enligt varselöverenskommelsen förelig­ger enligt utredningens förslag inle någon skyldighet att lärana varsel ora sådana driftsinskränkningar, sora berör färre än fem arbetstagare. Detta har motiverats raed att arbetsraarknadsverket vid en driflsin-.skränkning av så ringa orafattning inte torde ha sararaa behov av ett särskilt rådrum sora vid övriga driftsinskränkningar. Jag delar denna bedömning som godtagits av samtliga remissinstanser. Anledning att höja den föreslagna gränsen för varselskyldigheten, vilket ifrågasatts av SAF, föreligger å andra sidan inte. Denna gräns har på grund av varselöverenskoraraelsen gällt sedan år 1968, och det bör vid en lag­reglering av varselinstitutet inte koraraa i fråga alt försänira arbets­raarknadsrayndigheternas nuvarande raöjligheter till rådrum vid drifts­inskränkningar. Jag biträder också utredningens, av remissinstanserna godtagna förslag att varselskyldighet inte skall föreligga i fråga ora driftsinskränkningar som är ett normalt led i arbetsgivarens verksara­het.

Prop. 1973:129

206

I fråga ora driftsinskränkningar sora kan medföra uppsägning inne­bär utredningens förslag, att varsel skall lämnas viss tid innan drifts­inskränkningen genomförs, dvs. den tidpunkt då de uppsagda arbets­lagarna får lämna företaget därför att arbete inte längre kan beredas dera. Utredningsförslaget har på denna punkt inle raött någon erinran under reraissbehandlingen. För egen del biträder jag förslaget.

Enligt utredningens förslag skall varseltiden vara olika lång bero­ende på det antal arbetstagare sora kan komma att sägas upp. Sålunda skall varseltiden uppgå till två månader ora högst 25 arbetstagare be­rörs, lill fyra raånader om fler än 25 men högst 100 arbetstagare be­rörs och till sex månader ora fler än 100 arbetstagare berörs. Försla­get har i denna del godtagits av så gott sora saratliga remissinstanser, däribland AMS som anser den föreslagna förlängningen av de enligt varselöverenskommelsen gällande tiderna vara värdefull. SAF uttrycker dock viss tvekan, om det är befogat att förlänga varseltiden tUl sex månader i de fall när fler än 100 arbetstagare berörs. I varje fall bör enligt SAF:s raening en så lång tid gälla enbart när del är fråga om förelagsnedläggelser. Svenska fabriksarbetareförbundet raenar å andra sidan all länsarbetsnäranderna skall ges raöjlighet att ytterligare för­länga varselliderna, om detta påkallas av särskilda sysselsättningssvå­righeter inom ett län.

I likhet raed utredningen anser jag att behov i vissa fall kan före­ligga av längre varseltider än som f. n. gäller enligt varselöverenskora­raelsen. Erfarenheterna visar näraUgen att det inte alltid varit raöj­ligt att inora ramen för de nu gällande varseltiderna på ett tillfreds­ställande sätt lösa omställningsprobleraen för de arbetstagare sora be­rörts av en driftsinskränkning. Det synes naturligt att låta varseltiderna bli längre ju flera arbetstagare det är fråga ora. Såväl arbelsraarknads-myndigheternas behov av rådrura sora arbetsgivamas raöjligheter alt förutse en driftsinskränkning ökar näraUgen sora regel ju större omfalt­ning driftsinskränkningen har. Däremot finns enligt rain raening inte någon anledning att tiUärapa olika varseltider vid driftsnedläggelser och övriga driftsinskränkningar. För arbetsraarknadsmyndigheternas del är behovet av rådrura lika stort vare sig de friställda arbetstagarna utgör arbetsgivarens hela personalstyrka eller endast en del därav.

De varseltider som utredningen föreslagit finner jag vara lärapligt av­vägda. Dessa torde i allraänhet vara tillräckliga för att arbetsraarknads­rayndigheterna skall få tillfälle att göra erforderliga insatser för de friställda arbetstagarna. I vissa fall kan dock även de förordade tider­na koraraa att visa sig otillräckliga. Fraraför allt under en lågkonjunktur med ringa efterfrågan på arbetskraft liksora när friställningar sker vid ett förelag, sora är lokaliserat till en raindre ort och där dorainerar den lokala arbetsraarknaden, kan arbetsraarknadsrayndigheterna behöva sät­ta in åtgärder i ett tidigare skede än sora raedges enligt de nu förordade

Prop. 1973:129

207

varselreglerna. I och för sig skulle det vara tänkbart att för sådana fall tillerkänna länsarbetsnämnderna rätt alt, i den utsträckning sora syssei-sättningsförhållandena inom länet påkallar det, förordna om längre var­seltider än de eljest gällande. Arbetsgivarna har eraellertid knappast stör­re raöjligheter att förutse en driftsinskränkning i de nu åsyftade fallen än i övriga fall. Enligt mm mening är det inte realistiskt att räkna med att längre varseltider än de som utredningen föreslagit skuUe komma att hållas i någon större utsträckning. Förlängs varseltiderna ytterligare föreligger en uppenbar risk att varsel i åtskilliga fall skulle koraraa alt läranas "för säkerhets skull". Dylika meddelanden är emellertid av föga värde från arbetsmarknadspolitisk synpunkt. I de situationer där ett för­längt rådrura kan visa sig erforderligt bör arbetsmarknadsverket, på sätt som hittills skett i raånga fall, i stället kunna ta upp överläggningar raed företaget ora senareläggning av friställningen tiU en från arbels­raarknadspolitisk synpunkt lämpligare tidpunkt. En förlängning av råd­rumstiden kan även åstadkoraraas genom tidigareläggning av beställ­ningar för bl. a. statliga och komraunala organ eller genom sysselsätt­ningspolitiskt betingad offentiig upphandling. Genom kungörelsen (1972: 302) om statsbidrag till nedläggningshotade förelag har vidare ett nytt raedel tillkorarait sora komplettering lill de tidigare för att ge rådrum för överväganden om fortsatt drift eller omplacering av de anstäUda. Mot denna bakgrund är jag inle beredd alt förorda ett system enligt vUket varseltiderna skulle kunna förlängas utöver vad som tidigare före­slagits.

Enligt utredningens förslag skall varsel lämnas tUl länsarbetsnämn­den i del län där driftsinskränkningen genomförs. Ora driftsinskränk­ningen berör driftsenheter i olika län, skall varsel således läranas till länsarbetsnäranden i varje sådant län. Bedöraningen av hur raånga arbetstagare som berörs skall därvid göras för varje län för sig. Detta har kritiserats av TCO, som anser det vara riktigare att beräkna var­selliden efter samtliga arbetstagare som berörs av en och samma drifts­inskränkning oavsett om denna genomförs i olika län. Enligt TCO:s raening skulle ett sådant "riksvarsel" kunna läranas till en central in­stans i stället för till varje särskild länsarbetsnärand.

Ansvaret för att de arbetstagare som friställts vid en driftsinskränk­ning så snart sora raöjligt bereds annan sysselsättning åvilar i första hand länsarbetsnäranden i varje län. För länsarbetsnäranderna är det därför av värde alt i god tid få besked ora de friställningar som planeras inom vars och ens verksamhetsoraråde. Däremot torde en länsarbets­ nämnd knappast ha behov av ett utsträckt rådram i de fall när friställ­ningar samtidigt planeras inora ett annat län än det där nämnden är verksam. Det synes mig ovisst om en särskilt inrättad central instans, till vUken varsel skulle kunna lämnas om driftsinskränkningar som har verkan i flera län, skulle komma alt fylla någon funktion. Från arbets-

Prop. 1973:129

208

marknadsmyndigheternas sida har inte gjorts gäUande alt den nuvaran­de ordningen skulle vara förenad raed några olägenheter. Något behov av en sådan ordning som föreslagits av TCO torde därför inte föreligga. En sådan ordning synes tvärtom kunna raedföra vissa svårigheter från adrainistrativ synpunkt. Jag biträder därför utredningens förslag.

Utredningen har föreslagit att varsel vidare skall lämnas till länsar­betsnämnden ora sådana driftsinskränkningar sora kan raedföra per­mittering inbegripet korttidsarbete rainst en raånad innan åtgär­den träder i kraft. Till detta förslag, som har godtagits under remiss­behandlingen, kan jag ansluta mig. I likhet med utredningen anser jag det nämligen vara av värde för arbetsmarknadsmyndigheterna att i tid få vetskap om dylika åtgärder, vilka kan utgöra tecken på att företagets ställning börjat bU osäker och att det därför föreligger en risk för att friställningar småningom raåste ske.

Utredningen har påpekat, att en driftsinskränkning fömtom uppsäg­ningar och permitteringar även kan medföra att arbetstagare med an­ställning för viss tid, viss säsong eller visst arbete inte erbjuds fortsatt anställning när den tidigare anställningen upphör eller den nya säsongen skall börja, trots alt en fortsättning från början varit avsedd av parterna. Utredningen har för dylika fall föreslagit en bestämmelse av inne­börd att arbetsgivaren skaU varsla länsarbetsnämnden om en sådan driftsinskränkning rainsl en raånad innan den nya anställningen annars skulle ha börjat. Några arbetsgivarorganisationer har genteraot denna bestäramelse invänt alt den synes oraöjlig att tillärapa exerapelvis för säsonganställda inora hotell- och restaurangbranschen och beträffande objektsanställda inom byggnadsbranschen. I övrigt har bestämmelsen emellertid läranats utan erinran under reraissbehandlingen.

Sora jag förat nämnt kan man när det gäller anställningar för viss tid, viss säsong eller visst arbete skUja mellan två olika sinsemellan artskilda anställningsfall. I det ena fallet står det redan från början klart att det endast är fråga om en enstaka anställning där någon fort­sättning inte kan komma i fråga. När en sådan anställning upphör sker det alltså av en annan anledning än att arbetsgivaren raåste inskränka sin personalstyrka. I likhet raed utredningen anser jag att något behov av varsel tiU arbetsraarknadsverket inte föreligger i dessa fall. Det kan emellertid vid en tidsbegränsad anställning även vara överenskommet eller förutsatt mellan parterna alt anställningen skall ersättas av en ny anställning, ora inte arbetsbrist eller därmed jämförlig orsak koraraer emellan. Anställningar av detta slag är vanUga inora exerapelvis under­visningsområdet, skogs- och lantbraket samt livsmedels- och byggnads­branschen. Om i ett sådant fall fortsatt anställnmg inte erbjuds arbets­tagarna därför att arbetsgivaren måste inskränka driften, föreligger up­penbarligen på sarama sätt som vid uppsägning ett intresse för arbets­marknadsrayndighelema att genora varsel i förväg erhålla visst råd­ram för att bereda de av driftsinskränkningen sålunda berörda arbets-

Prop. 1973:129

209

tagarna ny anställning på annat håll. Enligt den föreslagna lagen om anställnmgsskydd skall arbetsgivaren, ora en anställning för begränsad tid inte koramer att förnyas, lämna varsel tUl arbetstagarorganisationen minst sex veckor i förväg. En motsvarande varseltid synes raig lämplig även för nu ifrågavarande fall. Jag vUl eraeUertid inte utesluta att det kan finnas branscher, där förhållandena är så särpräglade att denna tid i allraänhet inte kan hållas eller där av olika skäl behov av ett sådant varsel mte föreligger. Sora jag senare skall närmare redovisa anser jag därför att det bör finnas möjlighet att i adrainistrativ ordning föreskriva om undantag från lagens varselregler.

En remissinstans har påpekat att det utöver de nu genomgångna var­selreglema föreligger behov av en korapletterande bestäraraelse ora varsel med avseende på sådana fall när en arbetsgivare planerar att flytta sui verksamhet till annan ort. Detta är ett hittills inte prövat upp­slag sora onekligen har visst fog för sig. En utflyttning raedför näm­ligen ofta svårigheter för de anstäUda och kan leda tUl alt dessa ser sig nödsakade att sluta sin anstäUning vid företaget. En utflyttning kan även få konsekvenser för arbetsmarknadsläget både på den tidigare och den nya orten. Emellertid har enligt min mening en bestäraraelse av det slag sora antytts knappast sin naturliga plats i en lagreglering av varsel om driftsinskränkningar. Det väckta probleraet synes vidare i första hand röra frågan om information i dylika fall till de arbetstagare, sora kan koraraa att beröras av utflyttningen, och till myndighetema på ifrågavarande orter. Vad beträffar arbetstagarnas informationsbehov vill jag erinra om att arbetsrättskomraittén enligt sina direktiv har att ägna uppraärksarahet åt frågor ora behovet av priraär förhandlings­skyldighet i angelägenheter som är av större betydelse för arbetstagama. Hit hör givetvis bl. a. frågan om en förflyttning av företaget. De regler sora kan koraraa att föreslås av koraraittén i detta hänseende synes kunna få betydelse även för den nämnda informationsfrågan. Man bör därför avvakta kommitténs förslag i hithörande delar innan slutlig ställ­ning tas tiU denna fråga. För myndighetemas del torde dessa redan nu raed stöd av lagen (1972: 826) ora uppgiftsskyldighet i vissa planerings­frågor kunna få erforderlig information ora de utflyttningar sora plane­ras inom den närmaste framtiden. Enligt den lagen, som gäller till ut­gången av juni 1976, är näraligen näringsidkare efter anraodan av rayn­dighet, sora Kungl. Maj:t bestäraraer, skyldig att i fråga om arbetsställe inom länet till länsstyrelsen översiktligt redovisa bl. a. planerade eller väntade utvidgningar eller inskränkningar i produktionen, sysselsätt­ningen eUer driften.

I likhet med utredningen anser jag det vara påkallat med en särskild bestämmelse, varigenora de i det föregående förordade tiderna för var­sel liU arbetsraarknadsverket saraordnas raed de varseltider som gäller enligt den föreslagna lagen om anställningsskydd eller sora eljest kan

14   Riksdagen 1973.1 saml Nr 129

Prop. 1973:129

210

gälla till följd av särskUd föreskrift i kollektivavtal. Den bestäraraelse som utredningen föreslagit i detta hänseende innebär, att varsel om en driftsinskränkning alltid skaU lämnas till länsarbetsnämnden senast i samband med att arbetsvaren på grund av lag eller avtal varslar ar­betstagare eller arbetstagarorganisation om de åtgärder som föranleds av driftsinskränkningen. Denna bestäramelse har allmänt godtagits un­der reraissbehandlingen. Jag tillstyrker bestäramelsen med en smärre redaktionell ändring.

Som utredningen utan erinran från remissinstansema föreslagit bör ett undantag från de annars gällande varseltidema gälla för det fall att arbetsgivaren saknat möjlighet att så lång tid i förväg som anges i la­gen förutse de omständigheter sora raedfört att han tvingats inskränka driften. Om arbetsgivaren i ett sådant fall i stället lämnar varsel så snart det kan ske, bör han anses ha fullgjort sin varselskyldighet.

När ett varsel lämnas kan det ibland vara av värde för arbetsgivaren att varslet inte oraedelbart blir offentligt. Genom varslet skulle det an­nars kunna komma till allmän kännedom att företaget råkat i svårig­heter, vilket från flera synpunkter kan vara till skada för företaget. I varselöverenskoraraelsen har därför med avseende på sådana faU in­tagils den bestämmelsen att varsel kan lämnas till länsarbetsdirektören personligen med anhållan att varslet tills vidare behandlas förtroligt. Enligt arbetsmarknadsverkets erfarenheter framställs en sådan begäran ganska ofta. Om länsarbetsdirektören bifaller denna begäran brakar denne underrätta endast länsarbetsnämndens ordförande och chefen för Utredningsbyrån vid AMS om detla varsel. Ibland förekoramer det att arbetsgivaren anhåller om konfidentiell behandling under så lång tid,, att de i överenskoramelsen angivna minimitiderna därigenom under­skrids. I så fall skall länsarbetsdirektören, om han bedöraer att detta kan medföra avsevärda ölägenheter från arbetsmarknadssynpunkt, un­derställa AMS denna fråga. Senast när företagsnämnden informerats om den beslutade driftsinskränkningen anses varslet eraellertid offent­ligt och ges sedvanlig spridning.

Enligt utredningens förslag skall varsel lämnas skriftligen. Detta an­ser jag också vara lämpligt. I och raed att ett sådant varsel inkommit till länsarbetsnämnden är del underkastat de bestämmelser om offent­lighet som enligt tryckfrihetsförordningen gäller för allmänna hand­lingar. Enligt en av utredningen föreslagen bestämmelse som jag, för min del biträder skall tystnadspUkt gälla beträffande bl. a. så­dana varselmeddelanden. Någon motsvarighet tUl varselöverenskom­melsens regel om förtrolig behandling iimehåller förslaget dock ej.

SAF har anmärkt på att möjligheten tiU konfidentieU behandling av ett varsel borttagits i utredningens förslag samt har frarahållit att den föreslagna besläraraelsen om tystaadsplikt inte ger det sekretesskydd som kan vara av vitalt intresse för ett företag i vissa situationer.

Prop. 1973:129

211

I samband med tillkomsten av 1971 års sysselsättningslag infördes i sekretesslagen (1937: 249) en ny paragraf, 22 §, av innehåll att hand­ling i ärende som avses i sysselsättningslagen är belagd med sekretess i den raån den innefattar upplysning ora bl. a. enskUt företags affärs-eller driftsförhållanden. Denna bestäramelse bör ändras så att den blir tilläraplig på handUngar i ärende som avses i lagen om vissa anställ­ningsfrämjande åtgärder. Härigenom kommer ett sekretesskydd alltså att gälla även för varselmeddelanden, samtidigt sora tystnadsplikt före­ligger. Därraed är emeUertid inte frågan löst vilka tjänstemän inom AMS' verksamhetsområde eller eventuellt vilka andra myndigheter som skall få del av ett sådant varsel. Jag vill inte utesluta att det i vissa fall kan finnas behov av en sådan ordning sora f.n. tillärapas i praktiken, nämligen att ett varsel under ett inledande skede delges en­dast länsarbetsdirektören, länsarbetsnärandens ordförande och chefen för utredningsbyrån vid AMS. Jag finner eraellertid inte erforderligt att i den nu aktuella lagen intages särskUda bestäramelser härom. AMS kan enligt den för AMS och länsarbetsnämnderna gäUande instmktio­nen besluta om ett sådant systera, om detta anses erforderligt.

Enligt utredningens förslag skall ett varsel innehålla uppgift om orsa­ken tiU och arten av driftsinskränkningen, den tidpunkt-då denna är avsedd att genomföras samt antalet berörda arbetstagare, fördelade på yrkesgrupper. Så snart del kan ske skall arbetsgivaren uppge även vUka arbetstagare som berörs av driftsinskränkningen. Förslaget, som i hu­vudsak står i överensstämmelse med raotsvarande bestämmelse i varsel­överenskommelsen, har inte föranlett något påpekande under remiss­behandlingen. Jag fiimer förslaget vara lämpligt.

I en lagreglering av skyldigheten att lärana varsel ora driftsinskränk­ningar kan en påföljd för underlåtenhet att fullgöra denna skyldighet inte undvaras. Utredningens förslag innebär att arbetsgivare, sora upp­såtligen eller av grov oaktsarahet underlåter att varsla ora drifts­inskränkning inora föreskriven tid, kan åläggas att utge en särsldld varselavgift till statsverket. Avgiften skall fastställas för varje påbörjad vecka som varsel försummats och bestäramas till lägst 100 och högst 500 kronor för varje arbetstagare som berörs av driftsinskränkningen. Möjlighet till järakning av avgiften skaU dock finnas. En påföljd, kon­struerad på detla sätt, har godtagits under remissbehandlingen. Även jag finner denna påföljd vara lämplig.

Erfarenheten har visat att de varseltider som gäller enligt varselöver­enskoraraelsen ofta underskridits eller över huvud taget inte iakttagits i sådana fall när arbetsgivaren är i konkurs. Med hänsyn tiU att en var­selavgift skulle kunna bli verkningslös ora avgiftsskyldigheten skulle gälla enbart för konkursboet, har utredningen föreslagit att avgiften i denna situation i stället skall utges av den som företräder boet. Här­emot har under remissbehandlingen invänts att något behov av en så-

Prop. 1973:129

212

dan bestäraraelse inte föreUgger, eftersom det av allmänna rättsregler torde följa att en konkursförvaltare som uppsåtligen eller av grov oakt­sarahet åsamkat konkursboet varselavgift kan ådraga sig skadestånds­skyldighet genteraot konkursboet. Detta kan vara ett arguraent för att någon genereU skyldighet att utge varselavgift inte bör åläggas släU­företrädare för arbetsgivare som är juridisk person. Vad som utmärker konkursfallen är emeUertid att konkursboet ofta kan sakna medel till varselavgiften. Det allmännas möjligheter att få konkursboet att föra talan om skadestånd mot konkursförvaltaren är begränsade. Skyldig­heten att utge varselavgift skulle därför i reaUteten kunna framstå som ett innehållslöst hot, om avgiften inte kunde uttas av konkursförvalta­ren. Jag tillstyrker på grand härav den av utredningen föreslagna un­dantagsbestämmelsen om skyldighet för konkursförvaltare att utge var­selavgift.

I likhet med utredningen anser jag att varselavgift bör kunna åläggas endast av domstol och endast på talan av AMS.

Som utredningen framhållit bör de varselregler som jag nu genoragått i princip gälla för hela arbetsraarknaden. Jag är dock raedveten ora att det inom vissa branscher kan råda speciella förhållanden där de före­slagna varselreglerna inte kan tUlämpas fuUt ut eller där behovet av in­forraation om väntade driftsinskränkningar åtminstone delvis tillgodoses på annat sätt. Detta gäller bl. a. byggnadsbranschen, där arbetsmark­nadsmyndigheterna fortlöpande insaralar ett orafattande inforraations­raaterial sora kan läggas till grand för en bedöraning av behovet av sysselsättningsåtgärder. I likhet raed utredningen anser jag emellertid inte lärapligt alt i de lagregler som nu föreslås införa detaljerade un­dantagsbestämmelser för sådana branscher som kan ha behov av en särreglering. Det torde få ankomma på AMS att undersöka inom vilka branscher avvikelser från lagreglerna kan anses påkallade. Kungl. Maj:t eller, efter Kungl. Maj:ts bemyndigande, AMS bör ha möjlighet att före­skriva om undantag från lagens varselbestämraelser för att raöjliggöra särskilda varselöverenskoraraelser för speciella branscher.

Med ett väl fungerande varselsyslera underlättas den samverkan mellan arbetsmarknadens parter, koramunema och arbetsmarknadsver­ket sora är nödvändig för att driftsinskränkningar skall kunna genom­föras så friktionsfritt som det över huvud taget är möjligt. Deima sam­verkan har sedan lång tid tillbaka ägt rara i särskilda sararådsgrapper, vilka enligt varselöverenskoramelsen kan tiUsättas vid varslade drifts­inskränkningar för att följa omställningens förlopp samt diskutera och till länsarbetsnämnden föreslå åtgärder för att underlätta denna oraställ­ning. Erfarenheterna av denna verksamhet är mycket goda. Utredningen har emellertid inte funnit anledning att lagreglera verksamheten med dessa sararådsgrapper utan uttalat att dessa även i fortsättningen bör bildas på frivillighetens väg. AMS har instärat i detta uttalande, sora i

Prop. 1973:129

213

övrigt lämnats utan erinran under remissbehandlingen. Även jag är av samma uppfattning. Liksom utredningen förutsätter jag att de riktiinjer för verksaraheten som AMS tidigare utfärdat koraraer att iakttas även fraradeles.

5.3.2 Åtgärder för alt främja anställning av äldre arbetstagare och ar­betstagare med nedsatt arbetsförmåga

Inledning

Arbetsraarknadspohtikens uppgift är att genom stöd och service i olika former ge den enskUde möjlighet till meningsfull sysselsättning i ett så fritt valt yrke som möjUgt.

Som jag inledningsvis har redogjort för har utvecklingen på arbets­marknaden lett tiU att en växande grupp människor, främst äldre och handikappade, fått allt större svårigheter att göra sig gällande i det ordinarie arbetslivet. Självfallet har deras möjligheter att finna syssel­sättning på den öppna arbetsmarknaden påverkats av den aktuella konjunkturutvecklingen. Probleraen för dessa arbetstagare är eraeller­tid i hög grad av långsiktig karaktär.

De särskilda arbetsmarknadspolitiska åtgärderna för äldre och handi­kappade har sedan slutet av 1960-talet präglats av ökade insatser för att söka lösa dessa gruppers sysselsättningsproblem i första hand inom det ordinarie arbetslivet. Målsättningen har därvid varit att medverka tUl att arbetsplatser och arbetsuppgifter på den öppna arbetsraarkna­den ulforraas raed hänsyn tUl de arbetssökandes olika förutsättningar, så att fler äldre och handikappade ges möjlighet att utföra arbete utan hinder av sin ålder eller sitt handikapp. Först när alla raöjligheter ut-törats att genom dylika insatser bereda dera arbete i det vanliga för­värvslivet bör det bli aktuellt med sysselsättning i skyddat arbete.

För att förverkliga denna raålsättning har arbetsmarknadsverket på senare tid inlett ett saraarbete med arbetsraarknadens parter för att åstadkoraraa förbättrade anställningsraöjligheter för äldre och handi­kappade på den ordinarie arbetsraarknaden. Ett avgörande steg för detta samarbete togs år 1970, då AMS anraodade länsarbetsnäranderna alt ta initiativ till överläggningar raed arbetsgivarna och raed arbets­tagarnas organisationer inom företagen för att underlätta i första hand för svårplacerad arbetskraft att få eller behålla anställning på den öppna arbetsraarknaden.

Genora tillkomsten av 1971 års sysselsättningslag har arbetsraark­nadsverket fått ökade möjligheter att inleda saraarbete med företagen om åtgärder som bör vidtas för att bereda äldre arbetstagare bättre an­ställningsraöjligheter. Denna lag bygger på tanken, att arbetsgivare, arbetstagare och arbetsraarknadsrayndigheter i samförstånd skall verka för att arbetet anpassas till den äldre arbetskraftens förutsättningar och

Prop. 1973:129

214

att möjligheter skapas för nyanställning av fler äldre arbetstagare. Lagen ger vidare arbetsmarknadsverket befogenhet att, om samförståndslös­ningar inle kan uppnås, meddela arbetsgivaren anvisningar om vilka åt­gärder som bör vidtas för att anställningsförhållandena för äldre ar­betstagare skall förbättras. I det praktiska arbetet har det samarbete som avses i lagen bedrivits i form av särsldlda anpassningsgrupper, vilka under medverkan av parterna på arbetsmarknaden börjat inrättas vid företag med minst 50 anställda. Dessa grupper, i vilka som regel någon tjänsteman från arbetsförmedlingen medverkar, har även fått i upp­gift att behandla frågor rörande personer med arbetshinder. Sådana anpassningsgrupper bildas f. n. i en accelerande takt. I juli 1973 beräk­nas antalet anpassningsgrupper komraa att uppgå till mer än 3 500. Er­farenhetema från verksamheten i dessa anpassningsgrupper är mycket positiva.

Tillämpningsområdet

Utredningens förslag innebär, att arbetsraarknadsrayndigheterna skall ges möjlighet att vidta särskilda åtgärder för att fräraja anställning inte bara av äldre arbetstagare utan även av arbetstagare sora på grund av handikapp fått sin arbetsförraåga nedsatt. I lagförslaget anges inle vilka sora är att betrakta som äldre eller som kan anses ha nedsatt arbets­förmåga. Utredningen frarahåller dock i sin motivering, att härmed av­ses sådana personer som på grund av ålder eller nedsatt arbetsförraåga har svårigheter att behålla eller erhålla anställning på den ordinarie arbetsraarknaden eller sora kan väntas få sådana svårigheter ora inte särskilda åtgärder vidtas.

Remissinstanserna delar allmänt utredningens uppfattning att arbets­marknadsmyndigheterna skall kunna vidta anstäUningsfrärajande åtgär­der även för annan svårplacerad arbetskraft än äldre arbetstagare. Flera remissinstanser framhåller dock att begreppet "nedsatt arbetsförmåga" är för vagt för att kunna användas i detta saramanhang. SAF anser att en mera adekvat benämning skulle vara "personer sora på grund av fysisk eller psykisk sjukdom eUer skada har betydande svårigheter att erhålla sysselsättning på den öppna arbetsmarknaden". Några handi­kapporganisationer föreslår att lagen skall göras tUläraplig på arbets­tagare som är svårplacerade på grund av kroppsliga, psykiska eller in­tellektuella funktionsbegränsnmgar. Statens personalnärand och Svenska fabriksarbetareförbundet framhåller att även personer raed sociala han­dikapp bör omfattas av lagen.

Vid tUlkomsten av 1971 års sysselsättningslag framhöll jag att den omständigheten, att man då omedelbart gav sig i kast med den äldre arbetskraftens problera, inte fick tas tUl intäkt för uppfattningen att de handikappades bekyraraer skulle ha en lägre angelägenhetsgrad. Som jag redan inledningsvis har anfört finner jag det därför vara naturligt.

Prop. 1973:129

215

att arbetsraarknadsverket riu får ett lagfäst stöd att verka för bättre anställningsraöjligheter även för den handikappade arbetskraften.

Otvivelaktigt finns det åtskilliga handikappade för vUka deras handi­kapp inte innebär någon belastning i deras yrkesutövning och inte heller utgör något hinder för dera när de söker ny anställning. Någon anled­ning att lagen ges tillärapning även på dem föreligger knappast. I så fall skulle skyddet för de verkligt skyddsvärda handikappade arbetstagarna kunna tunnas ut. Som utredningen funnit bör skyddet alltså tillkora­raa endast dera sora på grund av sitt handikapp fått sin arbetsförraåga nedsatt. En handikappads arbetsförmåga kan eraellertid vara nedsatt i förhåUande till vissa men inte andra arbetsuppgifter. Skyddet bör där­för reserveras för dera sora vid en given tidpunkt har svårigheter att behålla eller erhålla anställning på grund av sin nedsatta arbetsförraåga. Vad sora föranlett nedsättningen i arbetsförmågan saknar enligt min mening betydelse. Det kan röra sig ora fysiska, psykiska eller intellek­tuella funklionsnedsältningar. Lagen bör även kunna tillärapas på ar­betstagare sora fått sin arbetsförraåga nedsatt på grund av oraständig­heter av social natur. Avgörande för lagens tUlärapning är ora raöjlig­heterna för handikappade alt ulföra en raeningsfull sysselsättning kan ökas genora all arbetsuppgifter och arbetsrailjö anpassas till deras sär­skUda förutsättningar.

I likhet med vad som gäller enligt 1971 års sysselsältningslag skall arbetsraarknadsrayndigheterna enligt utredningens förslag själva kun­na reglera i vilken utsträckning de befogenheter sora lagen ger dera' skall utnyttjas. Utredningsförslaget innehåller inga begränsningar för rayndigheternas rätt alt ta upp överläggningar raed en arbetsgivare om åtgärder för att främja anställning av äldre arbetstagare eller arbets­tagare raed nedsatt arbetsförraåga. Å andra sidan uppställs i utrednings­förslaget inte heller några särskilda förutsättningar under vilka sådana överläggningar skall eller bör inledas. Enligt utredningen bör det över­läranas åt arbetsraarknadsrayndigheterna att raed hänsyn till orastän­digheterna i varje enskUt fall avgöra om anledning finns att ta upp överläggningar med en arbetsgivare ora förbättrade anställningsraöjlig­heter för äldre och personer raed nedsatt arbetsförraåga.

Utredningsförslaget har i denna del raött kritik huvudsakligen endast från SAF, som anser att den för tillämpningen av 1971 års lag uppställ­da gränsen ora fera anställda bör behållas. TCO påpekar att arbets­raarknadsverket bör koncentrera sina ansträngningar till de större ar­betsplatserna. Från flera håll betonas vidare att ett effektivt utnyttjan­de av de raöjligheter, sora lagen ger arbetsraarknadsrayndigheterna att verka för bättre anställningsmöjligheter åt äldre och personer raed ned­satt arbetsförmåga, kräver att arbetsraarknadsverket tillförs betydande personalförstärkningar.

Enligt min mening är det rikligt att nu bygga vidare på det selektiva

Prop. 1973:129

216

system som för den äldre arbetskraftens del infördes genom 1971 års sysselsättningslag. Jag delar aUtså utredningens uppfattning att arbets­raarknadsmyndigheterna bör ges befogenhet att från fall tiU fall avgöra i vad raån det är påkallat med ingripande med stöd av lagen. I likhet med TCO anser jag att dessa myndigheter av resursskäl i första hand skall inrikta sig på företag som har ett flertal anställda. Detta synes även påkaUat med hänsyn tUl att utryraraet för att vidta vissa åtgärder för äldre och personer med nedsatt arbetsförmåga naturligtvis rainskar ju färre anställda som en arbetsgivare har. Detta utesluter dock inte att myndigheterna bör kunna ta upp överläggningar även raed en sådan arbetsgivare, om det någon gång skulle finnas anledning härtUl. Jag an­sluter raig därför tiU utredningens förslag att något uttryckligt undantag inte skall göras för arbetsgivare med endast ett fåtal anstäUda. Jag de­lar även utredningens uppfattaing att det inte i lagen bör anges att ar­betsraarknadsrayndigheterna i vissa fall skall eller bör ingripa raed slöd av lagen. I sista hand beror det givetvis på tillgängUga resurser i vilken utsträckning dessa rayndigheter koraraer att kunna agera.

Skyldighet att lämna uppgifter

Enligt 1971 års sysselsättoingslag skall utgångspunkten för arbets­raarknadsmyndigheternas bedömningar av föratsättningama att förbätt­ra den äldre arbetskraftens anställningsmöjligheter vara att länsarbets­nämnderna får möjUghet att infordra vissa grandläggande uppgifter om arbetskraflsstrakturen på olika arbetsplatser. Dessa uppgifter kan avse antalet anställda samt dessas namn, ålder, kön, nationalitet, arbetsplats och huvudsakliga arbetsuppgifter. Uppgifterna skall lämnas på tider som nämnden bestämraer. Vidare kan länsarbetsnärandema förelägga en arbetsgivare att fortlöpande anmäla uppsägningar och permitteringar för längre sammanhängande tid än 14 dagar av arbetstagare som om­fattas av 1971 års lag ora anställningsskydd. Föreläggande ora uppgifts­skyldighet kan förenas med vite.

Även enligt utredningens förslag skall länsarbetsnämndema kunna infordra vissa uppgifter som kan behövas som tmderlag för bedöm­ningen om överläggningar bör upptas med en arbetsgivare om åtgärder för att förbättra anställningsmöjligheterna för äldre och personer raed nedsatt arbetsförraåga. Utredningen anser att sararaanfattande beskriv­ningar av arbetskraftens struktur och sammansättning ofta kan vara att föredra fraraför de mera detaljerade uppgifter i detta hänseende som anges i 1971 års sysselsättningslag. Vidare synes arbetsmarknadsmyn­digheterna enligt utredningens raening kunna ha behov av uppgifter om förestående nyanställningar. Däremot anser utredningen att något be­hov av uppgifter om uppsägningar eller permitteringar inte finns sedan skyldigheten att lärana varsel ora driftsinskränkningar lagreglerats. Ut­redningens förslag innebär därför att länsarbetsnärandema kan före-

Prop. 1973:129

217

lägga arbetsgivare att lärana uppgift ora arbetsstyrkans storlek och sara-mansättning samt om förestående nyanställningar. Sådant föreläggande skall kunna förenas med vite.

Utredningsförslaget har i denna del i huvudsak godtagits under re­raissbehandlingen. Några arbetsgivarorganisationer anser dock alt ar­betsgivarna inte skall kunna åläggas skyldighet att lärana uppgift om varje förestående nyanställning. Enligt dessa reraissinstanser bör det i stället vara tillräckligt att uppgift lämnas om sådan planerad utökning av arbetsstyrkan som avser rainst 50 arbetstagare. Vidare anser LO att länsarbetsnärandema bör ha kvar möjligheten att infordra uppgifter om uppsägningar och perraitteringar särat att de dessutora bör ges rätt att inhärata uppgift om förestående oraplaceringar.

För att länsarbetsnärandema skall kunna bilda sig en uppfattning ora förutsättningarna för att åstadkomma förbättrade anställningsmöjlighe­ter för äldre arbetstagare och arbetstagare raed nedsatt arbetsförmåga är det nödvändigt att de har en överblick av personalförhållandena hos arbetsgivarna inora länet. Ofta torde nämnderna genom sina kontakter med arbetsgivarna i det dagliga förraedlingsarbetet ha erhållit en till­fredsställande sådan överblick. Vid företag där anpassningsgrapper finns inrättade torde arbetsraarknadsrayndigheterna vidare som regel få er­forderlig kännedom ora anstäUningsförhållandena för äldre arbetstagare och arbetstagare raed nedsatt arbetsförmåga. Värdefull inforraation i dessa hänseenden torde dessa rayndigheter ofta få även genora de an­ställdas organisationer. Detta utesluter dock inte att länsarbetsnäran­derna i vissa fall kan behöva fordra in direkta uppgifter från arbets­givarna ora personalförhållandena hos dem. I första hand föreligger där­vid givetvis behov av inforraation ora storleken och sararaansättningen av den hos arbetsgivaren sysselsatta arbetsstyrkan. Jag biträder därför utredningens förslag om att länsarbetsnämndei-na skall kunna infordra dylika uppgifter. Denna uppgiftsskyldighet bör ges en något mer allraän utforraning i lagen än vad fallet är enligt 1971 års lag. Uppgiftsskyldig­helen bör vidare även avse hur raånga arbetstagare raed nedsatt arbets­förraåga arbetsgivaren sysselsätter. I lagen bör sålunda föreskrivas alt arbetsgivare kan föreläggas att lärana uppgift ora arbetsstyrkans storlek och dess sararaansättning raed avseende på arbetstagarnas ålder, kön, nationalitet och huvudsakliga arbetsuppgifter liksora även ora antalet ar­betstagare med nedsatt arbetsförmåga.

Vad gäller utredningens förslag att arbetsgivarna skall kunna före­läggas att lämna uppgift ora förestående nyanställningar vill jag erinra om att jag i årets statsverksproposition uttalat en viss tveksamhet i frå­ga ora lärapligheten av ett system med obligatorisk anmälan av lediga platser till den offentiiga arbetsförmedlingen. Det nu väckta förslaget innebär eraellertid att denna uppgiftsskyldighet skall fullgöras inora ra­raen för ett selektivt system, som går ut på att derma skyldighet skall

Prop. 1973:129

218

anpassas efter förhållandena i varje särskilt fall. För alt syfiet med den nu föreslagna lagstiftoingen skall kunna tillgodoses kan del vidare ibland otvivelaktigt föreligga ett behov för arbetsmarlcnadsmyndigheterna att få kännedora ora alt en arbetsgivare avser all nyanställa personal. Av dessa skäl biträder jag utredningsförslaget i denria del.

I likhet med LO anser jag all del i vissa fall kan vara av värde för länsarbetsnärandema att få vetskap även oni andra förändringar i ar­betsgivarens arbetsstyrka, såsom uppsägningar, permitteringar eller om­placeringar. Länsarbetsnäranderna bör därför inom raraen för del se­lektiva systera sora jag nyss har förordat kunna inhämta uppgifter också i dessa hänseenden.

I enlighet med vad jag förut har sagt bör några begränsningar inte uppställas för länsarbetsnämndernas raöjligheter att infordra uppgifter i de avseenden sora nu genomgåtts. Dessa uppgifter bör därför kunna infordras i den utsträckning sora länsarbetsnäranden anser det påkallat.

I likhet med vad som gäller enligt 1971 års sysselsättningslag bör arbetsgivaren och berörda organisationer beredas tillfälle att yttra sig, innan föreläggande ora uppgiftsskyldighet raeddelas. Sådant föreläggande bör kunna förenas raed vite, ora anledning finns till antagande att ar­betsgivaren inte koraraer alt ställa sig föreläggandet till efterrättelse.

Överläggningar

Utredningens förslag tUl lagregler om åtgärder för att fräraja anställ­ning av äldre arbetstagare och arbetstagare raed nedsatt arbetsförraåga bygger på 1971 års sysselsättningslag. Sålunda skall arbetsraarknads­myndigheterna kunna ta upp överläggningar med arbetsgivare och be­rörda organisationer om åtgärder som kan behöva vidtas'dels för att förbättra förhållandena i arbetet för redan anställda äldre arbetstagare och arbetstagare raed nedsatt arbetsförraåga, dels för att främja an­ställning av fler sådana arbetstagare. Utredningen betonar att alla an­strängningar bör göras för att dessa frågor löses i samförstånd. Någon närraare reglering av vilka åtgärder sora skall kunna bli föremål för sådana samförståndslösningar synes enligt utredningen inte vara erfor­derlig. Flera remissinstanser instämraer i utredningens uttalanden att saraförståndslösningar skall eftersträvas och att rimligt hänsynslagande till alla berörda parter skall ske. Några handikapporganisationer är dock kritiska och anser att dessa synpunkter överbelonats. Enligt deras me­ning komraer en uppraaning om restriktivitet i tillärapningen av de ivångsmöjligheter sora lagen erbjuder inte att kunna raedföra någon näranvärd förbättring av de handikappades nuvarande situation på arbetsraarknaden.

För egen del vill jag understryka vad jag anförde vid införandet av 1971 års sysselsättningslag, nämligen att det är viktigt att de parter, som närmast berörs av ifrågavarande problem, blir ense vid överläggning-

Prop. 1973:129

219

arna om hur dessa problem lämpUgast bör lösas. Av utomordentiig vikt är givelvis också, att de fackliga organisationerna från början kopp­las in i de överläggningar som sker. Det bör alltså vara fråga om över­läggningar mellan tre parter, arbetsmarknadsmyndighet, arbetsgivare och fackliga organisationer. Gemensamt accepterade lösningar som ge­noraförs i saraverkan raellan arbetsraarknadsrayndigheter, arbetsgivare och arbetstagare utgör enligt min raening den bästa garantin för att till­fredsställande resultat skall nås. Jag delar alltså utredningens uppfatt­ning att alla ansträngningar bör göras för att lösa probleraen i samför­stånd. På grund av de erfarenheter som föreligger från den hittills be­drivna verksamheten för en förbättring av den äldre arbetskraftens' sysselsättningsmöjligheter har jag också goda förhoppningar, att det i flertalet fall skall visa sig raöjligt för berörda parter alt koraraa överens och att tvångsmedel således skall behöva komraa i fråga endast i mera sällsynta fall.

Vad jag nyss framhöU om vikten av friviUig samverkan innebär emel­lertid inte att arbetsraarknadsrayndigheterna i de fall, när del visar sig omöjligt att uppnå saraförståndslösningar, skall nöja sig med att kon­statera detla. Arbetsraarknadsrayndigheterna skall inte handla restriktivt i den meningen, att de underlåter alt anmoda en arbetsgivare att vidta sädana åtgärder sora det kan finnas fog för. Enligt min mening har handikapporganisationerna därför överdrivit farhågorna för att den fö­reslagna lagen på grand av en alltför restriktiv tillämpning av de tvångs-raöjligheter som den erbjuder inte komraer att leda till någon förbätt­ring av de handikappades sysselsättningsförhållanden. Denna lag, an­vänd jämsides med de hittillsvarande arbetsmarknadspolitiska raedlen, synes i stället kunna utgöra ett verksamt medel för att bryta den nega­tiva utvecklingen på arbetsraarknaden för dessa grapper.

Enligt utredningen bör den verksarahet sora börjat bedrivas i sär­skilda anpassningsgrupper på allt sätt stödjas. Utredningen föreslår där­för alt arbetsgivarna utöver den i 1971 års sysselsältningslag angiv­na skyldigheten att delta i överläggningar inför länsarbetsnärand resp. AMS även föreskrivs skyldighet att delta i sådana överläggningar sora på det lokala planet under raedverkan av arbelsförraedlingen äger rura i en anpassningsgrupp. Däreraot saknas enligt utredningens rae­ning anledning att närmare lagreglera verksamheten med dessa grap­per.

Utredningens förslag att överläggningar i en anpassningsgrupp ges slöd i lag har under reraissbehandlingen inte raött erinran annat än från SAF, sora frarahåller att verksamheten raed dessa grapper sora föreningen stöder inte bör styras av tvingande lagregler. I övrigt instämraer några reraissinstanser, däribland AMS, i utredningens utta­lande att de närmare formerna för denna verksamhet inte bör lagreg­leras.

Prop. 1973:129

220

Vid tUlkomsten av 1971 ärs sysselsättningslag framhöU jag betydel­sen av att samverkan i detta sammanhang sker raellan dera sora i de konkreta fallen närmast berörs av problemen. Den påbörjade verksara­heten ligger helt i linje härraed. Trots att verksamheten med anpass­ningsgrapper varit igång förhåUandevis kort tid har den utvecklats myc­kel snabbt och givit mycket positiva resultat. I likhet raed utredningen anser jag därför att denna verksamhet bör kraftigt understödjas. Verk­samheten har hittills igångsatts och bedrivits på frivillighetens väg. Detla innebär dock inle alt det skulle vara obehövligt att ge verksam­heten slöd i lag. Tvärtom är det av stort värde om del finns en lag i bakgranden som kan ge rayndigheterna erforderlig auktoritet i deras handlande. Jag biträder därför utredningens förslag att arbetsgivarna i lagen föreskrivs skyldighet att delta i överläggningar sora sker i en an-passningsgrapp. Som utredningen funnit bör man däreraot inte när­mare lagreglera denna verksamhet utan den bör även i fortsättningen kunna bedrivas i de former sora allt efter oraständigheterna frarastår sora lämpligast i varje särskUt fall. Jag föratsätter all partema söker samordna denna verksarahet raed verksamheten i andra organ, såsora företagsnärander, skyddskommittéer etc, vUka kan komraa att ta be­fattning med frågor motsvarande dem som behandlas i en anpassnings-grapp.

Så länge lösningar uppnås i samförstånd bör dessa, som utredningen förordat, kunna hämtas från ett praktiskt taget obegränsat fält av åt­gärder. Föratom åtgärder, som avser enskilda fall, eller vissa konkreta åtgärder såsora tekniska åtgärder på arbetsplatsen bör överläggningarna allt efler omständigheterna kunna gälla t. ex. vissa mera allmänna prin­ciper för arbetsgivarens personalpolitik i fråga om äldre arbetstagare eller arbetstagare raed nedsatt arbetsförraåga eller åtgärder av raera övergripande natur, såsom översiktliga ergonoraiska genomgångar av arbetsplatserna vid företagel.

Utredningen har dragit upp vissa riktlinjer för vilka frågor som skall kunna behandlas vid överläggningar i en anpassningsgrapp eller inför länsarbetsnämnden. TUl detta förslag, som läranats utan erinran under reraissbehandlingen, kan jag ansluta mig. Överläggningama skaU aUtså för del första kunna ta sikte på åtgärder för att förbättra arbetsförhål­landena för redan anstäUda äldre arbetstagare eller arbetstagare raed nedsatt arbetsförraåga. Därvid kan komma i fråga olika åtgärder för att anpassa arbetsplatser och arbetsuppgifter lill arbetstagarnas särskil­da förutsättningar, så att någon nedsättning i arbetsförmågan om möj­ligt inte behöver uppkoraraa på grund av mindre lämpliga arbetsförhål­landen. Åtgärder kan även sättas in för att förbättra arbetsförhållan­dena för de arbetstagare, sora börjat få svårigheter att klara sina arbe­ten, varvid tillgängliga arbetsmarknadspolitiska hjälpmedel bör koraraa till användning. Överläggningarna kan vidare avse andra åtgärder för

Prop. 1973:129

221

att trygga fortsatt anställning ål sådana äldre arbetstagare eller arbets­tagare raed nedsatt arbetsförraåga, som börjat få anpassningssvårigheter av olika slag och till följd härav komrait i riskzonen för uppsägning. De åtgärder sora härvid kan korama i fråga torde främst vara orapla­cering av arbetstagaren liU ett annat arbete eller raedicinsk behandling, kombinerad med olika åtgärder för bibehållande eller förbättring av prestationsförmågan. Som utredningen frarahållit bör överläggningarna i dessa fall inte avse den rättsliga frågan om saklig grand för uppsäg­ning kan anses föreligga. Överläggningarna bör enbart inriktas på frå­gan ora vilka åtgärder sora kan vidtas för att rainska arbetslagarens anpassningssvårigheter, så att uppsägning överhuvudtagel inte behöver koraraa i fråga. Slutligen skall överläggningama kunna avse frågan ora nyanställning av vissa äldre arbetstagare eller arbetstagare raed nedsatt arbetsförmåga, som har svårigheter alt erhålla anställning, eller ora ökad rekrytering mera generellt av sådana arbetstagare. Även åtgärder som kan behöva vidtas på arbetsplatsen för alt främja nyanställning av sådana arbetstagare skall kunna diskuteras vid överläggningarna.

Någon närmare reglering av överläggningamas forraer eller innehåll bör enligt rain raening inte ske. Sora jag förut har närant bör inora de raraar för överläggningarna sora jag nu har dragit upp alla tänkbara åtgärder kunna diskuteras.

Enligt min mening bör, som redan anförts, de berörda arbetstagar­organisationerna alltid kallas till överläggningar som hålls inför nämnden eller i en anpassningsgrapp där någon tjänsteman vid arbetsförmedlingen raedverkar. Däreraot anser jag del inte vara nödvändigt att arbetsgiva­rens organisation alltid kallas tiU dessa överläggningar. F. n. torde sådana organisationer inte delta i överläggningar sora hålls i en anpassnings-grupp, och detta synes som regel inte heller vara påkallat. TUl överlägg­ningar inför länsarbetsnämnden bör dock regelraässigl även arbetsgivar­organisation kallas. Som utredningen utan erinran från någon remiss­instans föreslagit bör möjlighet finnas för länsarbetsnämnden att förena en kallelse lill överläggningarna raed vite. Denna möjlighet torde erael­lertid oftast inte behöva utnyttjas.

Anvisningar och tvångsmedel

Ora arbetsgivaren undandrar sig raedverkan vid överläggningarna eller om samförståndslösningar inte kan uppnås vid dessa, liksom ora ar­betsgivaren inte infriar utfästelser som han gjort vid överläggningarna, kan länsarbetsnämnden enligt utredningens förslag hänskjuta ärendet till AMS. Detta gäller dock mte beträffande frågor om sådana åtgär­der som kan ha diskuterats för att trygga fortsatt anställning åt arbets­tagare med begynnande anpassningssvårigheter. Även i övrigt är hän­skjutande till AMS inte obligatoriskt. Om del inte heUer vid handlägg­ningen inför AMS går alt uppnå enighet, kan styrelsen enligt förslaget

Prop. 1973:129

222

utfärda föreskrifter för arbetsgivaren om vad denne skall iaktta för att anställningsmöjligheterna för äldre arbetstagare eller arbetstagare raed nedsatt arbetsförmåga skall förbättras. Dessa föreskrifter skall gå ut på att arbetsgivaren åläggs att vidta vissa angivna åtgärder för all under­lätta arbetsförhållandena för sådana arbetstagare eUer att vid nyanställ­ning av arbetstagare vissa av dem skall utgöras av särskUl angivna äldre arbetssökande eller arbetssökande med nedsatt arbetsförmåga.

Utredningsförslaget har i dessa delar utsatts för viss kritik under re­missbehandlingen. Flera reraissinstanser frarahåller att även länsarbets­näranden bör ha raöjlighel att ålägga en arbetsgivare att vidta vissa an­ställningsfrämjande åtgärder. AMS anser att länsarbetsnämnden aUtid skall hänskjuta ett ärende tUl styrelsen, om arbetsgivaren undandragit sig raedverkan vid överläggningar inför näranden. De reraissinstanser som företräder arbetsgivarintressena kritiserar förslaget att en arbets­givare skall kunna åläggas att anställa vissa angivna personer.

För egen del finner jag inle anledning att nu gå från den ordning för ärendenas handläggning, sora infördes genom 1971 års sysselsältnings-lag.Ora den nu föreslagna lagen skall kunna få någon effekt i de fall när enighet inte kan uppnås vid överläggningarna om vUka anställnings-främjande åtgärder arbetsgivaren skall vidta, måsle raöjlighet finnas för länsarbetsnäranden att meddela arbetsgivaren anvisningar i detla hän­seende. Som utredningen framhållit bör undantag dock gälla för så­dana fall, när frågan gäller vUka åtgärder sora bör vidtas för att upp­sägning skall kunna undvikas och fortsatt anställning därigenora tryg­gas åt arbetstagare med begynnande anpassningssvårigheter. Om lös­ningar i samförstånd inte uppnås i dessa fall, kan frågan näraligen i fortsättningen komma att behandlas vid tvisteförhandlingar mellan par­terna. Arbetsmarknadsverket bör inte fatta beslut i frågor som kan bli föreraål för sådana förhandlingar.

Beträffande anvisningarnas innehåll finner jag inte heller skäl att nu införa andra bestäraraelser än sora gäller enligt 1971 års sysselsättnings­lag. Utgångspunkten för vUka anvisningar som skall kunna meddelas måsle vara det speciella behovet i varje särskilt fall att förbättra anställ­ningsmöjligheterna för äldre arbetstagare eller arbetstagare med ned­satt arbetsförmåga. Det är därför inte lärapligt att begränsa länsarbets­nämndernas möjligheter till vissa särskilt angivna typer av åtgärder. Länsarbetsnämnderna bör ha frihet att från fall lill fall utforraa an­visningarnas närraare innehåll. När det kan bli fråga ora alt tvångs­vis anraoda en arbetsgivare att vidta vissa åtgärder måsle dock en större återhållsamhet iakttas än när åtgärder kan genoraföras på frivillig väg. Som utredningen påpekat bör arbetsmarknadsverket inte föreskriva ål-gärder sora del tUlkoramer annan myndighet, exempelvis arbetarskydds­styrelsen, att besluta om. De beslul sora kan koraraa att raeddelas bör vara så preciserade att det klart framgår vilka åtgärder arbetsgivaren

Prop. 1973:129

223

skall vidta. Självfallet får dessa åtgärder inte heller gå längre än som riraligen kan krävas av arbetsgivaren i varje enskilt fall. Bl. a. får ar­betsgivaren inte åläggas sådana åtgärder att verksarahetens fortbestånd därigenom kan äventyras. Av det sora jag nu har anfört följer att en viss försiktighet således måste iakttas när en arbetsgivare med stöd av la­gen föreläggs att vidta vissa åtgärder för att förbättra anställningsraöj-ligheterna för äldre arbetstagare eller arbetstagare raed nedsatt arbets­förraåga.

I raotsats till utredningen anser jag alt en anvisning inte bör kunna gå ut på att arbetsgivaren skall anställa vissa angivna arbetssökande. En sådan anvisning är knappast lämplig från vare sig arbetsgivarens eller de berörda arbetssökandenas synpunkt. Önskemålet ora en ökad rekrytering av äldre och personer med nedsatt arbetsförraåga bör. i stäl­let, i Ukhet med vad som gäller enligt 1971 års .sysselsättningslag, kunna tUlgodoses genom att länsarbetsnämnden ges raöjlighet alt meddela an­visningar ora att arbetsgivaren vid nyanställning skall öka andelen äldre eller handikappade arbetstagare. Jag delar visserligen utredningens, av nästan alla remissinstanser godtagna uppfattning att en generell kvot­lagstiftning inle är den lämpligaste utvägen att koraraa lill rätta raed de äldres eller handikappades sysselsättningsproblem utan något sora bör tillgripas endast när andra åtgärder prövats och visat sig otillräck­liga. De skäl sora kan anföras raot en generell kvotiagstiftning har erael­lertid inte giltighet orn kvoten, som fallet är när en kvoleringsanvisning raeddelas av länsarbetsnämnden, kan anpassas tUl de speciella förhål­landen under vilka varje särskilt företag arbetar. En sådan anvisning kan vidare justeras, om ändrade förhållanden ger anledning till det.

Om arbetsgivaren inte följer en anvisning får undersökas, om detta beror på omständigheter sora han inte rått över. I så fall kan del bli aktuellt att järaka anvisningen eller att meddela en anvisning av annat innehåll. Visar det sig emellertid att arbetsgivaren inte gjort vad på honom ankomraer för att följa anvisningen, bör ärendet hänskjutas till AMS. Så bör också ske ora arbetsgivaren utan godtagbar anledning underlåter alt infria utfästelser sora han gjort vid överläggningarna inför länsarbetsnäranden liksora om han överhuvudlaget vägrar att delta i sådana överläggningar. I motsats lill utredningen anser jag att hän­skjutande i dessa fall skall vara obligatoriskt.

Det normala bör vara att AMS inte tar upp ett ärende förrän över­läggningar i ärendet har hållits på det regionala planet. I vissa fall, t. ex. då överläggningarna avser arbetsgivare med arbetsställen i flera olika län eller gäller vissa frågor av mer principiell betydelse, kan del dock vara ändamålsenligt all överläggningar förs direkt på del centrala pla­net. AMS bör i sådant fall liksom f. n. gäller enligt 1971 års lag kunna ta upp ärendet på eget initiativ eller efter framställning av en arbets­givar- eller arbetstagarorganisation ulan att några överläggningar hål-

Prop. 1973:129

224

lits i ärendet inför länsarbetsnämnden. Som utredningen framhållit bör det däremot som regel inte komma i fråga att AMS tar över ett ärende raedan detta är föreraål för handläggning vid en länsarbetsnärand.

Enligt utredningens förslag skall AMS i ett ärende, sora hänskjutits dit från en länsarbetsnärand eller sora styrelsen eljest tagit upp, bereda arbetsgivaren särat berörda arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer tillfälle att yttra sig. Ora del befinns lämpligt skall arbetsgivaren och nämnda organisationer även kallas tUl överläggningar inför styrelsen. Utredningens förslag har i denna del läranats utan erinran under reraiss­behandlingen, och även jag finner del vara lärapligt.

Utrednuigen har vidare föreslagit alt AMS skall kunna förelägga ar­betsgivaren att förete handlingar som kan antas ha betydelse för be-dönmmgen av hans personalpolitik. Förslaget, som överensstämraer raed ett motsvarande stadgande i 1971 års sysselsältningslag, har kriti­serats av SAF och några andra arbetsgivarorganisationer, som anser att detta stadgande bör utgå. För egen del finner jag del emellertid vara uppenbart, att AMS inte i den nya lagen bör ges sämre ulredningsbe-fogenheter än sora följer av 1971 års sysselsättningslag. Jag biträder där­för utredningsförslaget i denna del.

Sora även gäller enligt 1971 års sysselsättningslag bör AMS kunna förena kallelse av arbetsgivare och föreläggande för arbetsgivare att förete handlingar raed vite.

Ora det vid ärendets handläggning vid AMS visar sig omöjligt att uppnå saraförståndslösningar bör styrelsen givelvis på sararaa sätt sora länsarbetsnämndema kunna meddela arbetsgivaren anvisningar om ål-gärder sora bör vidtas för att fräraja anställning av äldre arbetstagare eller arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga. Skulle en arbetsgivare uppenbart nonchalera en sådan anvisning, bör AMS enligt rain raening ha samma raöjligheter att förordna ora arbetsförmedlingstvång som fö­reskrivs i 1971 års sysselsättningslag och sora även har föreskrivits i lagen (1973: 160) ora anställning av arbetskraft för byggnadsarbete. Jag förordar därför att i den nu föreslagna lagen införs en bestäraraelse av innehåll, all AMS skall kunna förordna att arbetsgivaren uite får anställa andra arbetstagare än sådana sora den offentliga arbelsförraed­lingen har anvisat eller eljest har godtagit för anställning hos arbetsgi­varen. Sådant förordnande bör dock kunna meddelas endast om det med hänsyn till omständighetema är uppenbart att rättelse inte kan åstadkoraraas på annat sätt. Sora jag anförde vid införandel av 1971 års sysselsättningslag utgår jag från att det finns goda utsikter att be­stämraelsen om arbetsförmedlingstvång inte skall behöva tUlämpas i praktiken. Förekomsten av denna bestämmelse bör emellertid vara ägnad alt inskärpa allvaret i samhällets krav på att arbetsgivarna skall ta sin del av ansvaret för den äldre och handikappade arbetskraften.

Prop. 1973:129

225

I likhet med vad som gäller enligt 1971 års sysselsättnmgslag bör sank­tionen för den som överträder ett förordnande ora arbetsförraedlings­tvång utgöras av straff, bestående i böter eUer fängelse i högst ett år.

Övriga frågor

Sora jag förut har sagt är det nödvändigt att arbetsmarknadsmyndig­heternas insatser görs i nära samarbete raed de anställda och deras fackliga organisationer. Den som utsetts att företräda en sådan orga­nisation vid dess medverkan i frågor som avses i lagen bör, liksom fallet är enligt 1971 års sysselsättningslag, åtnjuta samraa skydd som till­kommer ett skyddsombud enligt arbetarskyddslagen.

Som föreslagits av utredningen bör samma bestämmelse om tystnads­plikt, som gäller enligt 1971 års sysselsättningslag, tas in även i den nu aktuella lagen. Som jag förat har nämnt bör även 22 § sekretesslagen ändras så att den blir tillämplig på handlingar i ärende som avses i före­varande lag.

De bestämraelser om åtgärder för att främja anställning av äldre ar­betstagare och arbetstagare raed nedsatt arbetsförmåga, som jag nu har förordat, torde i vissa fall behöva modifieras. Bl. a. har AMS och bygg­arbetsraarknadens parter enats om att byggarbetsnämndema för bygg­nadsbranschens del skall tjänstgöra sora foram för det saraarbele sora inletts i samband med tiUkomsten av 1971 års sysselsältningslag. I likhet ined vad jag har förordat beträffande de förat föreslagna varselreglerna bör de föreskrifter om undantag från lagen som kan visa sig erforder­liga kunna raeddelas av Kungl. Maj:t eUer, efter Kungl. Maj:ls berayn-gande, av AMS.

LO har i sitt remissyttrande framhåUit, att lagen bör innehåUa be­stäraraelser om att AMS skall kunna la upp överläggningar rörande äldre eller handikappad arbetskraft med arbetsgivare inom en bransch eller del därav. Som LO påpekat torde visserligen AMS kunna ta upp sådana överläggningar utan uttrycklig lagregel. Del kan dock ha sitt värde att lagen ger uttryckligt stöd för överläggningar av detta slag. Särskilda bestämmelser härom bör därför föras in i lagen. AMS bör på grundval av vad som förekoramit vid överläggningarna även kunna meddela anvisningar ora åtgärder för den bransch eller del därav sora överläggningarna avsett. Skulle en arbetsgivare i den aktuella bran­schen inle följa sådana anvisningar kan länsarbetsnäranden ta upp överläggningar med företagel i fråga. E)ärraed finns möjlighet all ytterst förordna om arbelsförmedlingstvång vid tredska från företagarens sida.

5.3.3 Ikraftträdande m.m.

Sora jag har anfört i avsnitt 5.2.13 bör lagen ora'anstäUningsskydd träda i kraft den 1 juli 1974. Enligt utredningens förslag bör lagen ora vissa anstäUningsfrärajande åtgärder träda i kraft vid sararaa tidpunkt

15   Riksdagen 1973.1 saml Nr 129

Prop. 1973:129

226

som lagen om anställningsskydd, bl. a. med hänsyn tUl del samband som de olika varselreglerna i de båda lagarna har. För min del biträder jag denna uppfattning.

Jag godtar även utredningens förslag att arbetsgivare inte skall vara skyldig att lämna varsel enligt bestämmelsema i lagen om vissa anställ­ningsfrämjande åtgärder, ora dessa bestäramelser medför alt varsel skulle ha lämnats före lagens ikraftträdande.

Genora nämnda lag sätts 1971 års sysselsältningslag ur kraft. De be­stäramelser som den nya lagen enligt mitt förslag skall innehålla beträf­fande åtgärder för att främja sysselsättaing av äldre arbetstagare har i allt väsentligt samma utforraning sora raotsvarande bestäraraelser i 1971 års sysselsättoingslag. Med hänsyn härlUl erfordras inle några särskilda övergångsbesläraraelser som reglerar förhållandet mellan de båda lagarna.

5.3.4 Resursfrågor

I 1971 års statsverksproposilion anförde jag att utvecklingen på ar­betsraarknaden gjort det nödvändigt att pröva möjligheterna tUl en bätt­re anpassning av arbetet tiU människans fysiska och psykiska förutsätt­ningar samt att den verksamhet som AMS år 1970 i delta syfte tagit initiativ tiU borde ha formen av en försöksverksamhet. För detta ända­mål tiUfördes länsarbetsnämnderna 25 nya tjänster för medverkan vid kontakter med företagare för att undersöka vilka förändringar som kun­de vidtas för alt fler äldre och andra svårplacerade skuUe kunna få anställnmg på den öppna arbetsmarknaden eUer behålla anställningar där. Genom 1972 års statsverksproposition förstärktes arbetsförmedling­ens personal med ytterligare 100 nya tjänster för bl.a. bedrivande av nämnda försöksverksamhet. Genom proposition med förslag till tUläggs­stat för budgetåret 1972/73 tilldelades arbetsförmedlingen 100 extra tjänstemän för särskUda insatser för att bereda mer svårplacerad arbets­kraft arbete på den öppna arbetsmarknaden. Slutligen har i årets slals­verksproposition (prop. 1973: 1 bil. 13 s. 59) beräknats medel för 210 tjänster för handläggande personal vid länsarbetsnämndernas kanslier och arbetsförmedlingskontoren, vilka tjänster bör fördelas av AMS med beaktande av vilket behov av förstärkning som föreligger i olika delar av landet. Förslaget har godtagits av riksdagen (InU 1973: 3, rskr 1973: 71).

Utredningen framhåUer att den inriktning av arbetsmarknadspolitiken som 1971 års lagstiftning innebär kräver betydande personalmsalser, inte minst i uppbyggnadsskedet. Trots alt arbetsförmedlingen under de senaste åren tiUförts inte obetydUga personalförstärkningar visar erfa­renhetema enligt utredningens mening alt arbetsmarknadsmyndigheter­nas hiltiUsvarande resurser varit olillräckUga. Om tyngdpunkten i en­lighet med utredningens förslag till vissa anställningsfrämjande åtgärder

Prop. 1973:129

227

läggs på den samverkan meUan arbetsmarknadsverket, arbetsgivare och arbetstagare som förat genomgåtts blir enligt utredningen effektiviteten av lagreglerna beroende av att arbetsmarknadsverket tillförs erforderlig personal för denna samverkan.

Under remissbehandlingen understryker flera remissinstanser, bl.a. AMS, TCO och handikapporganisationerna, vikten av alt arbetsförmed­lingen ges de resurser som krävs för ett effektivt arbete i anpass­ningsgrupperna. Enligt AMS föreUgger behov av betydande personal­förslärkningar för detta ändamål. AMS framhåUer vidare alt även sty­relsens personalresurser bör överses med anledning av den nya lagslifl-nmgen.

Även enligt min mening är del för alt arbetsmarknadsmyndigheternas insatser med stöd av lagen skall kunna få effekt nödvändigt alt er­forderliga resurser slår liU myndigheternas förfogande. Det är emellertid inte möjligt att nu bedöma behovet av ökade resurser för detla ända­mål. Detta behov bör enligt min mening prövas successivt i det ordi­narie budgetarbetet och får därvid avvägas mot andra behov inom förraedlingen. Utbyggnaden av verksaraheten med anpassningsgrupper bör därför ske i den takt och i den orafattning framdeles tUlgängliga resurser i fråga ora personal raedger. Jag är på grund härav inte be­redd alt i förevarande sararaanhang ta stäUning lill frågan ora vilka per­sonalförslärkningar sora den föreslagna lagstiftningen kan ge anledning tiU.

6   Upprättade lagförslag

I enlighet med det anförda har inom inrikesdepartementet upprättats förslag till

1)

lag om anställningsskydd,

2)

lag om vissa anställningsfrämjande åtgärder,

3)

lag om ändring i lagen (1937: 249) ora mskränkningar i rätten att utbekomma aUraänna handlingar.

Del under 3 angivna förslaget har upprättats i sararåd med chefen för justitiedepartementet.

7    Specialmotivering

7.1 Lagen om anställnmgsskydd

Under remissbehandlingen har från flera håll framförts den uppfatt­ningen att utredningens lagförslag är invecklat och svårtillgängligl. Detta beror enhgt min mening till stor del på frågornas invecklade beskaffen­het och på alt man haft ambitionen all åstadkomma en lagstiftning som gäUer för hela arbetsmarknaden. Det kan knappast undgås alt lagen då

Prop. 1973:129

228

blir ganska omfattande och kanske också något svårliUgänglig. Det är emellertid enhgt min mening itiöjUgt att förbättra förslaget i lagtekniskt hänseende.

Deparlementsförslaget är uppdelat på olika avsnitt. 1-4 §§ inne­håUer inledande bestämmelser om lagens tillämplighet, om undantag från lagen och om förhållandena i koncerner och vid byte av arbetsgivare. I 5 och 6 §§ ges vissa grundläggande bestämmelser om anställningen. 714 §§ gäUer för liUsvidareanställningar. Paragraferna innehåUer reg­ler om saklig grund vid uppsägnmg, förfarandet vid uppsägning, upp­sägningstiden samt lön och andra förmåner under uppsägningstid. 15 17 §§ upptar bestämmelser rörande underrättelse om alt anställning för begränsad tid inte koraraer alt förnyas. I 1820 §§ ges regler om avskedande, i 21 § om lön och andra förmåner under permittering, i 2224 §§ om turordning vid uppsägning och permittering samt i 25 28 §§ om företrädesrätt till ny anställning. Bestämmelser om varsel och överläggning återfinns i 2932 §§. 33 § innehåller bestämmelser om avgång med pension m. m. I 3437 §§ ges regler beträffande tvister om gUtigheten av uppsägnmg eUer avskedande. I 3840 §§ finns be­stäraraelser om skadeståndstalan. 41 och 42 §§ upptar vissa rättegångs-bestämmelser.

1 §

Denna paragraf innehåUer bestämmelser om lagens tUlämpningsom­råde. Paragrafen kompletteras av 2 och 3 §§, där vissa regler raeddelas om undantag från lagen i särskild ordning.

I första stycket, som raotsvarar 1 § i utredningens lagförslag, åter­finns huvudregeln att lagen är tUlämplig på arbetstagare i allmän eUer enskild tjänst. Lagen orafattar således i princip alla yrken. Lagen är vidare tUlämplig oberoende av vUken stäUning arbetstagaren har i sitt yrke. Ett särskilt undantag gäller dock för förelagsledare e. d. Detta berörs närmare i del följande. För lagens tUlämpning saknar det bety­delse om arbetstagaren är organiserad eller inte liksom ora han är an­stäUd hos en arbetsgivare sora är fysisk eUer juridisk person eller som har endast ett fåtal anstäUda.

Lagen gäller för aUa slag av anställningar. Något imdantag görs allt­så inte för deltidsanstäUningar, provanställningar, vikariat, bisysslor e. d. Även om lagen huvudsakligen lar sUcte på den vanligaste anställ­ningsformen, liUsvidareanställningen, regleras även anställningsskyddet för arbetstagare med anställning för viss lid, viss säsong eUer visst arbete.

Vissa av lagens regler, som medför ett förstärkt anställningsskydd, kräver att arbetstagaren uppnått viss ålder eller viss anslällnirigslid. För det grandläggande anställningsskyddet gäller dock inte några sådana be­gränsningar.

Prop. 1973:129

229

För lagens tUlämpning fordras att det föreligger ett anställningsför-håUande med arbetsgivare och arbetstagare som parter. Som jag har ut­vecklat i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.2.12) bör det civilrätts­liga arbetstagarbegreppet, i första hand med den innebörd del har i semesterlagen, användas när det gäUer alt bestämma vem som är att anse som arbetstagare enligt lagen om anställningsskydd. Delta innebär att hemarbetare och andra. s.k. okontrollerade arbetstagare orafattas av. lagen. Utanför lagen faUer däreraot egentiiga uppdragstagare. Några remissinstanser har påpekat, all lagen bör omfatta sådana delägare som enhgt förmånsrätlslagen har förmånsrätt i konkurs. Med anledning här­av vUl jag framhåUa, att förmånsrätlslagen utgår från alt en arbets­tagare kan äga en väsentlig andel i och ha ett väsentligt inflytande över det förelag där han är anstäUd Qfr 11 § tredje stycket). Förmånsrätls­lagen löser således inte frågan vilka delägare som är att anse som arbets­tagare. Även vid tUlämpningen av lagen om anställningsskydd torde den­na fråga som hittiUs få avgöras i rättstillämpningen.

Lagen innehåller inle några bestämraelser om dess tUlämplighet på anställningsförhållanden med internationeU anknytning. Den frågan får lösas i rättstiUämpningen enhgt sedvanliga normer för lagkonflikler. Jag vUl emeUertid påpeka att lagens karaktär av social skyddslagstiftning torde medföra alt i princip allt arbete som utförs i landet blir under­kastat lagen. Av lagens tvingande karaktär synes vidare följa att en överenskommelse meUan parterna, i ett anstäUningsavtal om att visst lands lag skall tiUämpas på anställningsförhållandet inte i och för sig kan tiUmätas någon avgörande betydelse för lagvalsfrågan. När det gäller arbete som utförs i annat land torde lagen i princip bli tiUämplig, om parterna är svenska rättssubjekt.

På sjöfartens oraråde bör huvudregehi i lUthel med vad som gäller

enligt den nya sjömanslagen vara att lagen är tUlämplig på fartyg

som enligt reglerna i sjölagen (1891 nr 35 s. 11) är att anse som svenskt,

oavsett vem som handhar driften ombord. Även beträffande utländska

fartyg kan ibland ett betydande svenskt intresse föreUgga av att de om­

bordanstäUda kommer i åtnjutande av lagens anstäUningsskydd. Så är

exempelvis faUet då svensk redare hyr fartyget av utländsk fartygsägare

på bare boat basis (dvs. när rederiet i sin egenskap av befraktare driver

annans fartyg för egen räkning) och redaren driver fartyget hell eller

delvis med svensk arbetskraft i trafik som regelbundet berör svenska

hamnar. Enligt min menmg torde lagen kunna bli tUlämplig i samma

mån sora Kungl. Maj:t i sådana fall funnit skäl alt iried stöd av 60 §

sjömanslagen förordna alt den lagen skall gälla även sjömän på ut­

ländskafartyg.

För del fall alt endast endera av redaren eller en entreprenör, som handhar driften av viss del av fartyget, har svensk nationalitet bör arbetstagaren enligt Svenska sjöfolksförbundets mening alltid kunna vän-

Prop. 1973:129

230

da sig mot den som företräder det svenska arbetsgivarintresset. En be­stämmelse om ett geraensaral arbetsgivaransvar i bl. a. dylika fall har uppsläUts i sjömanslagen (61 §). EnUgt min åsikt kan en sådan regel eraellertid knappast tUlärapas i fråga om alla de bestämmelser som före­slås i lagen om anstäUningsskydd. SärskUda svårigheter i del hänseen­det skuUe uppkomma bl. a. i fråga om turordningsreglema och reglema beträffande tvist om uppsägnings gUtighet. Jag är därför inte beredd att i detla sammanhang förorda en regel av delta innehåU.

Andra stycket, som saknar raotsvarighet i utredningens lagförslag, innehåUer några genereUa undanlag från lagens tiUämpning. Dessa un­dantag har behandlats i den allmänna motiveringen (se avsnittet 5.2.12).

Det första imdantagel gäller arbetstagare med företagsledande eUer därmed jämförlig ställning. Härmed avses liksom i 1971 års lag om anställningsskydd och aUraänna arbetstidslagen, vari ett motsvarande un­dantag uppsläUts tjänstemän som direkt företräder arbetsgivaren och därigenom har en utpräglad arbetsgivarfunktion. Exempel på att en arbetstagare tiUhör företagsledningen är att han svarar närmast tmder verkställande direktören för en gren av företagets verksamhet. Detta betyder i ell större företag att direktionsmedlemmar, försäljningschefer, produktionschefer e. d. i regel mte omfattas av lagen. För statlig verk­samhet betyder bestämmelsen att lagen inte gäUer för bl. a. verkschefer, överdirektörer, avdehiingschefer, rektorer och skolchefer. Med hänsyn tUl lagens syfte bör emellertid det nu angivna undantaget ges en restrik­tiv tolkning. Särskilt gäller detta i fråga om de små företagen. I ett litet förelag, där ägaren själv arbetar, torde det i allmänhet inte finnas någon arbetstagare som har sådan ledande ställning att han bör undan­tas från lagen. Jag vill tillägga att den på det privata tjänstemanna­orarådet tillämpade befattningsnomenklaturen för tjänstemän kan ge viss ledning när det gäller att avgöra om en viss tjänsteman är före­tagsledare.

Från lagens tillämpningsområde undanlas vidare arbetstagare som är medlem av arbetsgivarens familj. Detla undanlag har i annan arbetsrätts­lig lagstiftning, där famUjemedlemmar också undantagits, ansetts böra ges en tämligen vidsträckt tolkning. Sålunda har tUl raedleraraar av arbetsgivarens familj hänförts såväl make och anförvanter i rätt upp-och nedstigande led som avlägsnare släktingar mklusive fosterbarn och myndlingar som lever i gemensamt bo med arbetsgivaren eller tiUhör hans hushåll (se bl. a. prop. 1970: 5 s. 127). Jag kan i huvudsak ansluta mig till den vedertagna tolkningen av detta begrepp. Del kan tiUäggas att undantaget för faraUjemedleraraar medför att dessa står utanför turordnmgen vid uppsägning på grund av arbetsbrist och aUtså kan sägas upp sist av aUa anstäUda.

I andra stycket har undantag vidare gjorts för arbetstagare som är anställd för att utföra arbete i arbetsgivarens hushåll. I fråga om så-

Prop. 1973:129

231

dant arbete gäller lagen (1970: 943) om arbetstid ra. ra. i husligt arbete. Slutligen undantas arbetstagare som av arbetsmarknadsmyndighet har meddelats arbetslöshetshjälp i form av beredskapsarbete, arkivarbele eller musikerhjälp eller som har anvisats arbete i verkstad inora arbets­vården. Lagen gäller således bara för anställningar på den öppna arbets­marknaden. Del bör dock anmärkas att vid exerapelvis beredskapsarbete kan raedverka arbetstagare som inte anvisats sådant arbete på grand av arbetslöshet. Om behovet av yrkeskunnig arbetskraft, som oundgängligen erfordras för arbetets bedrivande, inte kan fyllas genom anvisning av arbetslösa, rekryteras näraligen sådana arbetstagare på vanligt sätt. För dessa arbetstagare gäller givetvis lagens bestämraelser.

2 §

I denna paragraf, som närmast motsvarar 2 § i utredningens lag­förslag, föreskrivs tUl en början att särskilda lagbestäraraelser sora av­viker från lagen om anställningsskydd skaU tillämpas i stäUet för denna lag. Sådana bestämmelser återfinns f. n. i bl. a. lagen om koraraission, handelsagentur och handelsresande, sjöraanslagen särat den särskUda lag­stiftning som förbjuder uppsägning eller avskedande i vissa syften. Un­danlag från lagen om anställningsskydd gäUer bara i de delar som så­dan lagstiftning innehåller avvikande föreskrifter. I övrigt gäller lagens bestämmelser.

För offentiiga tjänstemän gäller att de i 28 § regeringsformen intagna bestämmelserna om förtjänst och skicklighet såsom enda befordrings-gnmder vid tUlsältning av statligt reglerade tjänster tar över bestäm­melserna i denna lag ora företrädesrätt till ny anställning. Sora jag har näranl i den allraänna raotiveringen har detta grundlagsstadgande emel­lertid i förslaget till ny regeringsform erhållit en sådan utforraning att del inte lägger hinder i vägen för en tillärapning av företrädesbeslära-melsema även på det offentliga orarådet. Statstjänstemannalagen inne­håller vissa regler som awiker från besläraraelserna i lagen ora an­ställningsskydd. Fraraför allt gäller detta i fråga ora förutsättningama och formerna för anställnings upphörande.

Sora jag närant i den aUmänna motiveringen (avsnittet 5.2,12) finns för de statiigt reglerade tjänsterna åtskilliga bestämraelser av betydelse för anställningsskyddet vilka intagits i författningar sora inte har valör av lag. Bl. a. har frågor om tillsättoing och entledigande av tjänstemän inora koramunaltjänsleraannalagens oraråde inle reglerats i lag utan i stadgor eller andra författningar meddelade av Kungl. Maj:t utan sär­skilt bemyndigande i lag. Som exempel på sådana författningar kan nämnas kommunaltjänstemannastadgan samt vissa stadgor och kungörel­ser på skolonuådet. Enligt andra punkten av förevarande paragraf skaU även avvikande bestämmelser i sådana författningar gäUa fraraför de bestäraraelser sora denna lag innehåUer.

Prop. 1973:129

232

3 §

Paragrafen, som motsvarar 3 § i utredningens lagförslag, innehåUer bestämmelser om lagens dispositivitet. Hithörande frågor har behandlats i avsnittet 5.2.11 i den allmänna motiveringen.

I första stycket fastslås som en grandprincip att lagen är tvingande lUl arbetslagarnas förmån. Om inte annat följer av paragrafens övriga bestämmelser, är aUtså ett avtal utan verkan, i den mån det innebär att arbetstagares rättigheter enUgt lagen inskränks. Jag har emeUertid i av­snittet 5.2.11 påpekat att denna regel tar sikte endast på sådana avtal varigenom en arbetstagares rättigheter inskränks för framliden och att läget är ett annat när det gäUer rättigheter som redan har aktualiserats. Detla innebär bl. a. att en arbetstagare som blir uppsagd inte med bin­dande verkan kan avslå från fraratida uppsägningslön eUer från före­trädesrätt till återanstäUning men att han är oförhindrad att efterge sin rätt till sådan uppsägningslön sora redan har förfallit liU betalning. Han kan givetvis också träffa avtal angående skadestånd för redan inträffad händelse, och detta oavsett om skadeståndet avser exerapelvis förlust av framlida arbetsinkomst. Ett avtal som på detta sätl innebär ett av-Stående från en redan intjänad förmån eller motsvarande kan enligt gällande praxis i princip träffas endast av arbetstagaren själv. För att den fackliga organisationen skall kunna ingå ett avtal med denna inne­börd krävs alltså fullraakt av arbetslagaren.

Som jag tidigare har påpekat i avsnittet 5.2.11 är ett avtal som inne­bär att en arbetstagare avstår från en intjänad förmån underkastat all­männa regler om rättshandlingars ogUtighet. Det kan alltså bU aktuellt all tUlärapa såväl avtalslagens ogiltighelsregler sora exerapelvis allraän­na avtalsrättsliga principer ora verkningama av bristande förutsättningar vid avtals ingående.

Även om de rättigheter som arbetstagama tillförsäkras genom den nya lagen i princip inte får inskränkas, måste viss hänsyn kunna las tiU de olikartade förhållanden sora råder inom skUda branscher på ar­betsmarknaden. Som jag har anfört i den allmänna motiveringen måste därför vissa av lagens regler göras dispositiva. En bestämmelse härom har tagits upp i andra stycket av förevarande paragraf. De regler som har gjorts dispositiva gäUer föratsättnmgarna för avtal ora anställning för begränsad lid, uppsägningslid, underrättelse ora att den sora är an­stäUd för begränsad tid inte får fortsatt anställning, lurordning vid upp­sägning och permittering, företrädesrätt och turordning vid återintag­ning efter permittering, kvaUfikationstld för företrädesrätt tUl ny an­ställning, turordning när flera arbetstagare gör anspråk på företrädesrätt särat varsel och överläggning. Även de särskilda besläramelserna om avgång med pension ra. m. har gjorts dispositiva.

I enlighet med vad jag har anfört i avsnittet 5.2.11 får avvikelse från

Prop. 1973:129

233

de dispositiva lagreglerna göras endast med stöd av kollektivavtal som på arbetstagarsidan sluts eUer godkänns av organisation sora är att anse som huvudorganisation enligt lagen om förenings- och förhandlingsrätt.

Den nu behandlade bestämmelsen innebär att, om exerapelvis en av­delning inora ett förbund vill träffa kollektivavtal, raed en enstaka arbets­givare om avvikelse från de dispositiva lagreglerna, avtalet skall god­kännas av förbundet för att bli gUtigl. Det är också möjligt att utforma ett förbundsavlal så att de lokala parterna eUer t. o. ra. partema i det enskUda anstäUningsavtalet får rätt att överenskomma om avvikelser från lagen. Någon remissinstans har tagit upp frågan i vad mån del är rättsligen möjUgl att träffa koUeklivavlal med avseende på enstaka arbetstagare. Sådana frågor har bedörals vid flera liUfäUen av arbets­dorastolen och jag anser mig kunna överlämna frågan åt rättstiU-lämpningen.

En särskild fråga av viss praktisk betydelse är i vad mån avtal kan träffas om avvikelse från lagens turordningsregler när uppsägning eller perraittering blir aktuell. Departemenlsförslaget innebär all varsel skaU lämnas i förväg om planerade uppsägningar och permitteringar. Enligt min mening finns det ingenting som hindrar all arbetsgivaren och den lokala fackliga organisationen i samband raed överläggningarna i anled­nmg av varslet träffar överenskommelse ora avvikelse från lagens tur­ordningsregler. Ora överenskoraraelsen godkänns av förbundet eller ora den har träffats raed stöd av bestäraraelse i kollektivavtal sora har slu­tits på förbundsnivå, blir den gällande och uppsägningarna eller permit-teringarna kan beslutas i enlighet raed överenskoraraelsen. Till vad nu sagts bör dock göras det tillägget att en överenskoraraelse om lurordning som endast går ut på att slå ut andra organisationers medlemmar eller oorganiserade arbetstagare från arbetsplatsen måste anses rättsstridig. Jag återkommer strax härtill.

I tredje stycket av förevarande paragraf har tagits in en bestäraraelse om rätt för arbetsgivaren att tUlämpa avtal om avvikelse från lagen även på sådan arbetstagare som inle är raedlera av den avtalsslutande organisationen på arbetstagarsidan. Bestämmelsen har behandlats i av­snittet 5.2,11.

Några remissinstanser har stäUt frågan om s. k. organisationsklausuler skall kunna förekoraraa i delta sammanhang, dvs. om del bör vara möjligt att exerapelvis träffa en överenskommelse ora turordning sora avviker från lagen och sora innebär att raedleraraar av den avtals­slulande organisationen har företrädesrätt lill fortsatt eUer ny anställ­ning framför medlemmar av andra organisationer eller oorganiserade arbetstagare. Jag viU erinra om att jag i avsnillet 5.2.2 har uttryckt som min menuig att organisationsklausuler inte kan åberppas som grund för uppsägning. De torde inte heller ha någon verkan när det gäller bestäm­mande av turordning i olika saramanhang. Delta följer såvitt gäUer

Prop. 1973:129

234

organiserade anstäUda av det lagfästa skyddet för föreningsrätten. I öv­rigt får det anses strida mot de syften sora ligger bakora den aktueUa lagstiftningen, om det anställningsskydd sora lagen tillförsäkrar den en­skilde arbetstagaren på delta sätt skulle kunna sättas ur spel genora koUeklivavlal mellan hans arbetsgivare och en organisation som han inle själv tillhör.

Jag har redan i avsnittet 5.2.11 framhållit all bestämmelsen om att arbetslagarens lagfästa rättigheter inte får inskränkas genom avtal givet­vis inle hindrar att avtal träffas om bättre förmåner för arbetstagaren än som föreskrivs i lagen. Bestämmelsen utgör inte heUer någol hinder mot avtal som innebär alt arbetstagaren tar på sig längre gående för­pliktelser gentemot arbetsgivaren än som följer av lagen. Det kan så­lunda inle anses som en inskränkning av anstäUningsskyddet om en arbetstagare exempelvis binder sig för en personlig uppsägningstid ut­över den månad som föreskrivs i 11 § eller åtar sig att iaktta skriftlig form vid uppsägning.

4 §

Paragrafen, som motsvarar 4 och 5 §§ i utredningens lagförslag, innehåUer bestämmelser om rätt för arbetstagaren att i vissa faU tiU­godoräkna sig sammanlagd anställningslid hos olika arbetsgivare. Be­stäraraelsema får betydelse i de olUca fall då anställningstidens längd är avgörande för arbetslagarens rättigheter. Bestämmelserna blir sålunda tillärapliga vid beräkningen av kvalifikationstid för rätt tUl längre upp­sägningstider enligt 11 §, rätt tiU underrättelse enligt 15 § och företrä­desrätt lill ny anställning enligt 25 §. Vidare komraer bestäraraelsema att få betydelse vid bestämningen av turordning enligt 22, 24 eller 26 § och för rätt liU perraitteringslön enligt 21 § och rätt lUl skadestånd en­ligt 39 §.

Som en första punkt i förevarande paragraf har tagits upp en be­stämmelse om att arbetstagaren har rätt att tillgodoräkna sig samman­lagd ansläUningstid hos olika arbetsgivare som tillhör samma koncern. Bestämmelsen har behandlats i avsnittet 5.2.2.

För att en arbetstagare skall få tUlgodoräkna sig sammanlagd anställ­ningstid hos olika koncernföretag krävs inle att arbetsuppgifterna hos företagen skall ha varit likartade. Inte heller fordras det att anställ­ningstiden har varit sararaanhängande. Arbetstagaren får således till­godoräkna sig sararaanlagd anstäUningslid inte bara när han har gått över direkt från ett företag tiU ell annat inom sararaa koncern utan också när del mellan två koncernanställningar ligger en anställning i ett utomstående företag. Det kan eraellertid inträffa att den första av de två koncernanstäUningarna ligger utanför den tvåårsperiod sora före­skrivs i 11, 15 eller 25 §. I så fall får anställningen inte medräknas vid beräkningen av kvalifikationstid enligt de angivna paragraferna.

Prop. 1973:129

235

Bestämraelsen i andra punkten av förevarande paragraf tar sikte på det fallet att det utan arbetstagarens medverkan har skett en föränd­ring på arbetsgivarsidan. Även denna bestäraraelse har behandlats i av­snittet 5.2.2. TiU de förändringar på arbetsgivarsidan sora avses med bestämmelsen hör i första hand överlåtelse av den ifrågavarande rörel­sen. Vidare avses utarrendering av rörelsen, ombildning av rörelsen tUl bolag eUer annan juridisk person, fusion med annat företag, övergång genom arv etc. På del offentliga området blir bestämraelsen tillämplig t. ex. då huvudraannaskapet för en viss verksarahet övergår från ell offentligt rättssubjekt till ett annat eller då en offentlig förvaltning ombUdas till ett offentligägt förelag. I alla dessa fall får arbetstagaren tillgodoräkna sig den sammanlagda anstäUningstiden före och efter för­ändringen på arbetsgivarsidan. Om övergång har skett flera gånger, får anställningslid hos saratliga arbetsgivare raedräknas. Självfallet får ar­betstagaren tillgodoräkna sig sararaanlagd anställningstid även i fall då ett företag går i konkurs och efter konkursen drivs vidare av konkurs­förvaltningen. I detta fall torde det forraellt vara fråga ora sarame ar­betsgivare före och efter den inträffade förändringen.

I samband med överlåtelser eller andra förändringar på arbetsgivar­sidan verkställs ofta inte några uppsägningar utan den nye företagaren övertar helt enkelt rörelsen och driver den vidare med samraa arbets­kraft. Det kan eraellertid inträffa att den tidigare arbetsgivaren säger upp arbetstagama. Uppsägningen motiveras då av all arbetsgivaren gör sig av med sitt företag och får därför i och för sig godtas såsom fören­lig med 7 §. Arbetstagama har emellertid enligt 25 § företrädesrätt liU ny anställning hos den nye arbetsgivaren. Då denne skall skaffa sig arbetskraft, måste han alltså i första hand anstäUa de arbetstagare som hos den tidigare arbetsgivaren kvalificerat sig för företrädesrätt lUl ny anställning, i den mån arbetstagarna har lilhäckliga kvalifikationer för arbetet. Som förat nämnls omfattas dock inle farailjeraedlemraar av lagen. Den nye arbetsgivaren är därför oförhindrad att först anstäUa farailjeraedlemraar. Detta kan bli aktuellt i utpräglade småförelag och i jordbruk.

Sora fraragår av 27 § är företrädesrätten enligt 25 § beroende av att arbetstagaren har anmält anspråk på företrädesrätt till arbetsgivaren. Ora det sker förändring på arbetsgivarsidan, bör anmälan kunna göras antingen till den tidigare eller till den nye arbetsgivaren.

5 §

Paragrafen, som motsvarar 6 § i utredningens lagförslag, innehåller bestämmelser om olika anstälkiingsformer. Fraraför aUl upptar para­grafen begränsningar i möjhghetema alt ingå avtal om anstäUning för viss lid, viss säsong eller visst arbete. Bestämmelserna har behandlats i avsnittet 5.2.3 i den allmänna motiveringen.

Prop. 1973:129

236

Första stycket innehåUer den i och för sig självklara regeln att an­stäUning gäUer tUls vidare, om inle annat har avtalats. Av regeln följer att en arbetsgivare som vUl anstäUa en arbetstagare för viss tid e. d. normalt måste göra arbetstagaren uppmärksam på detta i samband med att anställningsavtalet ingås. I vissa fall torde det dock vara uppenbart för båda parter att den överenskommelse de träffar gäUer för viss lid e. d. utan att arbetsgivaren behöver påpeka detta särskUl.

I lagen ställs inte upp någol krav på viss form, exempelvis ett särskilt anställningsbevis, i de fall då avtal ingås om anställning för viss tid e. d. Det kan emellertid ligga i arbetsmarknadspartemas intresse att genom kolleklivavtalsbesläraraelser eller på annat sätt koraplettera lagen på denna punkt. Det kan anraärkas att anställningsbevis i stort sett redan har genomförts på den offentliga sektorn, såväl när det gäller ansläU­ningar för viss tid som beträffande andra anställningar (jfr 8 § stats­tjänsteraannalagen).

I andra stycket av förevarande paragraf anges i vilka fall anstäUning får ske för viss tid, viss säsong eller vissl arbete. Jag hänvisar i denna del till vad jag har anfört i avsnittet 5.2.3. Jag vUl ermra ora att be­stämmelsema om när visstidsanställning o. d. får äga rum innebär en begränsning i förhåUande till utredningsförslaget genom att sådan an­ställning inte får ske enbart på den grund att den slår i överensstäm­melse med sedvänja inom branschen. Genom att bestämmelsema har gjorts dispositiva kan emellertid avtal träffas på förbundsnivå om att visstidsanställning o. d. skall få förekomma i vidare omfattning än som följer av lagen, i den mån del bedöras nödvändigt raed hänsyn tUl för­hållandena inora en viss bransch eller ett visst företag. Framför allt kan möjlighet öppnas att anställa personer på prov för viss bestärad tid.

Jag delar utredningens uppfattning att s. k. rullande visstidsanställ­ningar, dvs. fall då en arbetstagare har flera visstidsanställningar i följd, i aUraänhet inte bör få förekoraraa, ora det ej är motiverat av arbetsuppgifternas särskUda beskaffenhet. Arbetstagaren bör i stället an­stäUas tills vidare. Fall kan dock tänkas när del ligger i båda parters intresse att ingå avtal om flera på varandra följande visstidsanställ­ningar. Sådana avtal kan vara motiverade när exempelvis en arbetstagare vill stå kvar i företagel efter uppnådd pensionsålder eller när en arbets­givare vill låta en uppsagd arbetstagare, som inte kan få annan anställ­ning, slå kvar i ett krisdrabbat företag för att utföra vissa avvecklings-arbeten. I sådana fall bör det finnas vissl utrymme för visstidsanställ­ningar. Överenskoraraelse härora kan alltid träffas, ora slöd finns i för­bundsavlal.

Vad sora avses raed praktikarbete eller vikariat torde inle behöva koraraenteras närraare här. När del gäller begreppet säsonganställning vill jag påpeka att därander faUer endast sådana ansläUningar sora ingås för varje säsong för sig. Utanför begreppet faller alltså anställningar sora visserligen  är säsongbetonade raen  sora forraellt beslår mellan

Prop. 1973:129

237

varje säsong, eventuellt med en viss tids perraittering. Anställningar sora hör lill den senare kategorin och sora alltså forraellt är att anse sora tillsvidareanställningar förekommer inom exerapelvis stuveri-branschen, där den egentiiga arbetssäsongen utgörs av den isfria tiden i hamnarna. Egentlig säsonganstäUning är vanlig inom jordbraket, livs­medelsindustrin, Irädgårdsbranschen och skogsbrulcet. Anställningstiden omfattar ofta endast ell fåtal månader, men del finns också exerapel på säsonganställningar som utsträcks över 89 månader ora året eller raer. De begränsningar sora nu införs när det gäller möjligheten att använda tidsbestämda ansläUningar torde dock medföra att säsonganställninar som omfattar én myckel stor del av året blir mindre vanliga. En an­ställning som orafattar hela året bör givetvis aldrig kunna betecknas sorri säsonganslällning.

Har en arbetsgivare träffat avtal om visslidslidsansläUning e. d. i strid med bestämraelserna i förevarande paragraf, medför detla, som jag har nämnt i avsnittet 5.2.3, alt avtalet i stället skaU anses som ett avtal om tUlsvidareanslällning och all arbetsgivaren kan förpliktas ätt utge skadestånd med stöd av 38 §. Vid sidan härav gäller att länsarbets­näranden kan inskränka arbetsgivarens räll att för fraratideri använda sig av anställningar för begränsad tid. Bestäraraelser härom har tagits in i 14 § förslaget till lag om vissa aristäUningsfrämjande åtgärder.

6 §

Paragrafen, sora raotsvarar vissa delar av 7, 8 och 13 §§ i utredning­ens lagförslag, innehåller allmänna bestäraraelser ora upphörande av oli­ka slag av anställningar.

I fråga om tUlsvidareanslällningar stäUs i första stycket upp den hu­vudregeln alt anställningen genom uppsägning kan bringas att upphöra vid utgången av viss uppsägningslid. Givelvis föratsatts härvid att ar­betsgivaren över huvud taget har rätt att vidta uppsägning. Jag har i den aUmänna motiveringen påpekat alt arbetsgivarens uppsägningsrätt är begränsad såvitt gäUer statligt anställda tjänstemän. Denna ordning påverkas självfallet inte av bestämmelserna i förevarande paragraf.

Har uppsägnmg skett, innebär den nu behandlade bestämmelsen alt anställningen upphör vid utgången av viss uppsägningslid. Hur lång uppsägningstiden är framgår av 11 § eUer av ingånget avtal. Som jag skall återkomma liU i kommentaren tUl 10 § börjar uppsägningstiden i allmänhet löpa så snart arbetstagaren har fåll del av uppsägningen.

Regeln om att liUsvidareanställningar upphör vid utgången av viss uppsägningstid är emeUertid inle undanlagslös. Det fraragår sålunda av 34 § andra stycket all, ora tvist uppkoramer om gUtigheten av en med­delad uppsägning, anställningen inte upphör till följd av uppsägningen förrän tvisten har slutligt prövats. Domstolen kan dock enligt Iredje

Prop. 1973:129

238

stycket i samraa paragraf meddela interimistiskt förordnande ora att an­stäUningen skaU upphöra dessförinnan.

Jag vill tUlägga att lagförslaget inle gäller sådan uppsägning sora avser orareglering av anställningsvUlkoren, t. ex. förändring av en heltids­anställning till deltidsanställning. Detta innebär att anstäUningsför-hållandet inte kan bringas att upphöra genom sådan åtgärd. Kan enig­het inte uppnås om ändring av anstäUningsviUkoren, har arbetsgivaren att säga upp på nytt och därvid iaktta lagens regler om varsel, upp­sägningstid och uppsägningens form m. m.

För all motverka olUca försök alt kruiggå lagen har utrednmgen föreslagit en uttrycklig regel om att en uppsägning är ogiltig, om den för sin verkan har gjorts beroende av visst vUlkor. Bland de förfaranden som utredningen på detta sätt avser att förhindra har tagits upp dels det fallet alt arbetsgivaren inför en befarad konjimklurnedgång säger upp arbetstagare men saratidigt förklarar att uppsägningarna kommer ätt återtas om orderingången ökar, dels del faUet att en uppsägning görs vUlkorad på del sättet att den endast skall gälla om en viss order uteblir e. d. Liksom arbetsdomstolens ordförande anser jag eraellertid att del i båda dessa fall kan föreligga ett helt legitmit intresse för arbetsgivaren att vidta uppsägning och att förse uppsägningen med de angivna vUlkoren. Det får anses stå i god överensstämmelse med de krav som bör ställas på en arbetsgivare all han i de angivna situationerna läm­nar arbetstagama bästa möjUga information om förelagels ekonomiska läge och möjligheterna tUl fortsatt anställning. Jag anser därför inle att arbetsgivaren i de berörda faUen bör drabbas av den påföljden att upp­sägningen blir ogiltig. Om någon ökad orderingång inte inträffar, har aUtså arbetsgivaren rätt att stå fast vid uppsägningen. En helt annan sak är huruvida de uppsagda arbetstagarna blir bundna av del villkor som arbetsgivaren har ställt upp. På denna punkt anser jag alt det redan av gällande rätt följer att villkoret inle är bindande för arbetstagama och att de sålunda är oförhindrade att lämna anstäUningen vid upp­sägningstidens utgång oavsett om arbetsgivaren då vUl behålla dem i sin tjänst. Det kan tillfogas att arbetsgivaren i de angivna faUen lorde bli bunden av det uppsläUda villkoret som ett löfte om fortsatt anstäUning. Arbetsgivaren kan alltså inte, om orderingången förbättras, tvinga de uppsagda arbetstagarna att lämna anstäUningen för alt rekrytera annan arbetskraft.

Ett tredje fall som utredningen har avsett att motverka genom den föreslagna regeln om förbud mol villkorliga uppsägningar är att arbets­givaren, innan uppsägningstiden har gått tiU ända, flyttar fram tidpunk­ten för anställningens upphörande i syfte att behålla arbetstagaren un­der en ytterligare uppsägningsperiod utan att behöva iaktta ny uppsäg­ning. I detta fall anser jag liksom arbetsdomstolens ordförande att del redan av gällande rätt följer att arbetstagaren inte bUr bunden av arbets-

Prop. 1973:129

239

givarens ensidiga åtgärd. Arbetstagaren behöver alltså inte finna sig i att stanna kvar hos arbetsgivaren efter uppsägnmgslidens utgång. Om arbetslagaren å andra sidan stannar kvar, får uppsägningen anses ha förlorat sin verkan. Om arbetsgivaren senare vUl göra sig av med arbets­tagaren, mäste arbetsgivaren alltså verkställa ny uppsägning, visa saklig grund för den och iaktta föreskriven uppsägningstid.

Ytterligare ett fall som utredningen lar upp i detta saramanhang är alt arbetsgivaren säger upp arbetslagaren oraedelbart efter det att han har anstäUts och på det sättet i realiteten får lill stånd en tidsbegränsad anställning. Av grunderna för lagstiftningen torde följa att en sådan uppsägning är utan verkan.

Med hänsyn tiU vad jag nu har anfört har jag inte ansett det påkallat alt föra in en särskild regel om alt en uppsägning i de angivna fallen skuUe vara alt anse som ogiltig. Inle heUer har jag ansett det behövligt med en ultryckUg bestämmelse om att viUkor som släUs upp i samband med en uppsägnmg är utan verkan för arbetslagaren.

En annan situation som utredningen har tagit upp i detta samman­hang är alt en arbetstagare uteblu" från arbetsplatsen och ulan godtag­bar anledning avhåller sig från arbete under en icke obetydlig tid. Lik­som utredningen anser jag alt ell sådant uppträdande vanligtvis bör utgöra grand för uppsägning eller avskedande. Arbetsgivaren får enligt min mening också normalt anses skyldig att vidta sådan åtgärd, om han vUl alt anstäUnmgen skall upphöra. Har arbetstagaren inte läranat någon adress varunder han kan nås, raåste emellertid arbetsgivaren efler en lid kunna betrakta anstäUningsförhåUandet som upplöst utan att han behöver vidta någon särskUd åtgärd. Jag vUl i detta samman­hang påpeka alt paragrafen inte innehåUer någon uttömmande regle­ring av frågan när en anstälhimg upphör. Ett anställningsavtal kan t. ex. vara ogUtigt enligt de allmänna avtalsrättsliga reglerna om rättshand­lingars OgUtighet.

I andra stycket av förevarande paragraf har lagils upp en regel om upphörande av anstäUning som har ingåtts för viss lid, viss säsong eller visst arbete. Huvudprincipen är att sådana anställningar upphör när den avtalade tiden har gått till ända, när säsongen är slut eller när arbetet har fullbordats. Arbetsgivaren kan alltså i princip inte genom uppsägning bringa en visstidsanstäUning e. d. att upphöra före den nämn­da tidpxmkten. Å andra sidan krävs inte heUer alt arbetsgivaren vidtar uppsägning eller annan liknande åtgärd för att anställningen skall upp­höra i enlighet med avtalet. En annan sak är all arbetsgivaren enligt 15 § är skyldig att, om anstäUningsförhåUandet har haft en viss var­aktighet, lämna underrättelse tiU arbetslagaren för det fall alt fortsatt anstäUning inte kommer att erbjudas. Underlåter arbetsgivaren att läm­na sådan underrättelse, har detta dock inte tiU följd alt anställningen fortgår utöver den tid som ursprangligen har avtalats.

Prop. 1973:129

240

Som fraragår av den förevarande bestämmelsen gäller erriellertid de angivna principema för upphörande av visstidsanställning o.d. endast öm inte annat har avtalats. Geriom avtal kan sålunda föreskrivas att en anställning visserligen gäller för en viss period eller för ett visst projekt men alt anställningsförhållandet kan brytas genom uppsägning innan den ursprungligen avsedda tiden har gått lill ända. Sådana avtal förekom­mer f. n. inom exempelvis byggnadsbranschen. Vidare kan avtal träffas öm all arbetstagaren är anställd tiUs vidare, dock längst tUl en viss tidpunkt.

Vid anstäUningsavtal av denna blandade typ blir uppenbarligen olika regelkomplex lillämpliga, beroende på om uppsägning sker eUer inte. Sålunda blir lagens olika regler om visstidsanställnmg tillämpliga, om arbetsgivaren avslår från möjligheten alt säga upp arbetstagaren i för­tid och i StäUel låter honora stanna kvar under den ursprangUga be­stämda tidsperioden. VUl arbetsgivaren däreraot utnyttja uppsägnings-möjligheten, blir i princip lagens regler om tUlsvidareanslällningar tiU-lämpliga. Arbetstagaren torde sålunda norraall kunna kräva alt upp­sägningen är sakligt grundad och att han får så lång uppsägningstid sora anges i 11 § osv. EraeUertid torde lagens regler om lUlsvidare-anstälhiingar inte alllid kunna tUlärapas fullt ut. Sålunda kan arbetsta­garen inte göra anspråk på så lång uppsägningstid som följer av lagen, om anstäUningsförhåUandet därigenom skuUe förlängas utöver den ur-sprangUgen bestämda tidsperioden.

En annan blandning av liUsvidareansläUning och visstidsanstäUning kan förekomma vid provanstäUningar. Partema kan i sådant fall träffa avtal om alt anställningen formeUt gäUer för en viss period men att, om uppsägning inte sker viss lid före utgången av denna period, anstäU­ningen skaU anses förlängd antingen för en ny period eUer på obestämd tid. I sådana fall torde arbetsgivaren normalt inte behöva redovisa några skäl för en uppsägning som görs enbart för all undvUca förlängning av ett avtal som avser anställning för begränsad tid. Vidare torde lagens bestämmelser ora uppsägningstid i princip inte bli tUlämpUga.

Ett gemensamt drag för olika typer av blandade anställningsavtal är att anställningsskyddet inte blir lika fullständigt som vid tUlsvidare­anslällning. Av 5 § andra stycket följer att blandade anställningar får förekomma endast under de förutsättningar som anges i del lagrammet.

Även ora ett avtal om tidsbestämd anstäUning inle har försetts med någon uppsägningsklausul, kan det förekoraraa att anstäUningen får brytas i förlid. Jag återkoraraer strax tiU de fall då någon av parterna har gjort sig skyldig tiU grovt avtalsbrott mol den andra parten. I praxis har det antagits alt anställningen i vissa fall kan bringas att upphöra med iakttagande av skälig uppsägningslid, t. ex. då arbetsgivaren vid långtidskonlrakt inle längre kan utnyttja arbetstagarens arbetskraft på grund av sjukdom och det framstår som oriraligt att han skulle vara

Prop. 1973:129

241

bunden under den återstående kontraktstiden. Byggnadsarbete kan hä­vas under pågående ackord till följd av s. k. tekniskt hinder. Även då arbetsgivaren försätts i konkurs anses uppsägning kunna ske med iakt­tagande av skälig uppsägningstid. I övrigt torde anställningen inte kun­na brytas i förtid fastän det i och för sig skulle föreligga saklig grund för uppsägning, ulan arbetsgivaren har i stället att avvakta anställnings­tidens utgång.

Såväl tillsvidareanställning som anställning som avser viss tid, viss säsong eller visst arbete kan under vissa förutsättningar bringas att ome­delbart upphöra. Bestämmelser härora har tagits upp i tredje stycket av förevarande paragraf. Vill arbetsgivaren få en anstäUning att upphöra på delta sätt, sker det genora avskedande. Förutsättningarna för en så­dan åtgärd anges i 18 §. Det sägs där att avskedande får äga rum, om arbetstagaren grovt har åsidosatt sina åUgganden raot arbetsgivaren. På motsvarande sätt får arbetslagaren enligt förevarande bestämraelser frånträda anställningen raed omedelbar verkan, ora arbetsgivaren i vä­sentlig grad åsidosätter sina åligganden enligt avtalet. Som exerapel på fall då arbetstagaren får anses berättigad att oraedelbart frånträda an­ställningen kan nämnas att arbetsgivaren dröjer med all betala ul lön under ej obetydlig tid eller gör sig skyldig till misshandel eller annat brott mot arbetstagaren.

I lagen har inte tagits upp några bestämmelser ora hur arbetstagaren skaU gå till väga när han vill frånträda anställningen raed oraedelbar verkan. Eftersora det är fråga om ett hävande av anställningsavtalet, följer av aUraänna regler att arbetsgivaren skaU få del av arbetstagarens förklaring ora hävande. Såvitt gäller avskedande har vissa formella krav släUls upp i 19 och 20 §§.

Som framgår av 33 § gäller särskilda bestäraraelser för det faU att arbetsgivaren vill att en arbetstagare skaU lämna anställningen när han uppnår viss åldersgräns eller när han får rätt till hel förtidspension eller helt sjukbidrag enligt lagen ora allraän försäkring. I sådana fall kan arbetsgivaren bringa anställningen att upphöra genora underrättelse till arbetstagaren en månad i förväg. Jag återkommer tUl denna bestäm­melse i specialmotiveringen till 33 §. Redan här vill jag emellertid nära­na att arbetsgivaren är skyldig att vidta uppsägning, ora han vill att arbetstagaren skall avgå raed pension vid en tidigare lidpunkt än när han har uppnått den åldersgräns som anges i 33 §. Detsararaa gäller, ora arbetsgivaren har låtit arbetslagaren stå kvar i anställningen efter upp­nådd åldersgräns och han senare vill bringa anställningen att upphöra.

7 §

Paragrafen, sora motsvarar 9 och 10 §§ i utredningens lagförslag, in­nehåller bestäraraelser om grund för uppsägning. Bestämmelserna har utförligt behandlats i avsnittet 5.2.2 i den allmänna motiveringen.

16    Riksdagen 1973. 1 saml Nr 129

Prop. 1973:129

242

I första stycket har tagits upp den centrala bestämmelsen att uppsäg­ning från arbetsgivarens sida skall vara sakUgt grundad.   '

Som tidigare har framhåUits i den allmänna motiveringen har jag inte ansett det möjligt att utöver den bestämmelse om omplaceringsskyl­dighet sora har tagits in i andra stycket göra några närraare preci­seringar i lagtexten av vad sora skaU anses utgöra saklig grund. Jag har eraellertid i avsnittet 5.2,2 gjort en del kommentarer tUl uttrycket saklig grund och angett vissa riktlinjer för hur frågan om uppsägning bör be­dömas i olika situationer.

I enlighet med vad jag har anfört under 5.2.2 får driftsinskränkningar so.m inte har ett otiUbörligt syfte anses utgöra sakhg grund för uppsäg­ning. Detta innebär dock inte att uppsägningsrätlen får utövas helt fritt. Enligt 2932 §§ är arbetsgivaren skyldig alt varsla om åtgärden och på begäran träda i överläggning med den eller de lokala arbetstagaror­ganisationema. Särskild turordning skaU enUgt 22 och 23 §§ tillärapas i situationer då det kan bli ett val raeUan flera arbetstagare. Ett visst skydd för arbetslagarna föreligger också genora den rätt tiU återanstäU­ning som följer av 25 § och sora bl. a. är avsedd att motverka uppsäg­ning på grund av fingerad arbetsbrist.

De fall då uppsägning kan bli aktueU på grund av den anställdes personliga förhållanden har koraraenterats utförligt i avsnittet 5.2.2. Jag har där anfört bl. a. att uppsägning normall inte bör kunna ske en­bart på den grunden alt arbetstagaren till följd av liUtagande ålder, sjukdom, nedsatt arbetsförmåga e. d. får svårt att fuUgöra de arbets­uppgifter som har lagts på honom. Detta innebär dock inle att en ar­betstagare som är sjuk eller handikappad skulle vara fredad raot varje fall av uppsägning. Sålunda kan uppsägning ske, om arbetstagaren har gjort sig skyldig till allvarlig raisskötsarahet e. d. eUer ora arbetsbrist har uppkommit. För del fall att uppsägning skall ske på grund av ar­betsbrist och valet står meUan flera arbetstagare följer eraellertid av 23 § att arbetstagare som har nedsatt arbetsförmåga och som har be­retts särskild sysselsättning hos arbetsgivaren har företräde tiU fortsatt anstäUning. När del i övrigt gäUer behandlingen av äldre och handi­kappade arbetstagare får det förutsättas att hithörande frågor löses i nära samråd med arbetsraarknadsrayndigheterna och andra berörda or­gan, t. ex. anpassningsgrupperna, med beaktande av de resurser som kan ställas lill förfogande för att främja fortsatt anställning.

I andra stycket av förevarande paragraf har tagits upp den nyss be­rörda bestäramelsen om att saklig grund inte föreligger, om det skäligen kan krävas att arbetsgivaren omplacerar arbetstagaren inom företaget. Bestämmelsen, sora har behandlats i avsnittet 5.2.2, är tilläraplig såväl när det föreligger arbetsbrist sora när arbetsgivaren överväger uppsäg­ning på grund av arbetslagarens personliga förhållanden.

Som exerapel på att det inte skäligen kan krävas att arbetsgivaren

Prop. 1973:129

243

placerar om arbetslagaren kan näranas del fallet att arbetstagaren har varit grovt misskötsara. Man kan vidare tänka sig att en arbetstagare som haft svårigheter att samarbeta raed arbetsledning och arbetskam­rater placerats om en eller flera gånger och att samma svårigheter upp­komrait efter oraplaceringen. Det kan då förhålla sig så att del inte skäligen kan krävas att arbetsgivaren försöker göra en ny oraplacering. Ell annat fall är då en arbetsgivare bedriver flera olika rörelser på skilda orter. Det kan då i många fall inte skäligen krävas, att arbets­givaren undersöker raöjligheterna att placera ora en arbetstagare från en rörelsegren till en annan. SärskUl gäUer detta, ora varje rörelsegren har egen personalavdelning som självständigt sköter rekrytering och andra personalfrågor för rörelsegrenen i fråga.

I uttrycket "skäligen kan krävas" ligger vidare att arbetslagaren skall ha tillräckliga kvalifikationer för det arbete vartill en oraplacering kan komma i fråga.

När det gäUer frågan vad för slags arbete som arbetsgivaren bör söka erbjuda arbetstagaren ligger det i sakens natur all det så långt möjligt bör vara ett arbete som är likvärdigt raed del sora arbetstagaren dittills har haft. Har arbetstagaren utan godtagbar anledning avböjt ett erbjudet arbete, torde arbetsgivaren i allraänhet inte vara skyldig att lämna några ytterligare erbjudanden.

Tredje stycket innehåller en bestämmelse sora begränsar arbetsgiva­rens möjlighet att som grund för uppsägning åberopa omständighet som han har känt till mer än en månad innan varsel om uppsägningen lära­nades. Även denna bestäraraelse har behandlats i avsnittet 5.2.2. Be­stämmelsen har försetts med ett tillägg sora tar sikte på del fallet att del inte finns någon arbetslagarorganisation lill vilken varsel skall lära­nas. Av 31 § andra stycket fraragår att arbetsgivaren i sådant fall i stäl­let skall underrätta den berörde arbetstagaren om den tilltänkta uppsäg­ningen. För detta fall föreskrivs att uppsägning sora hänför sig tiU ar­betstagarens personliga förhållanden inte får grundas enbart på ora-ständighet sora arbetsgivaren känt tUl mer än en månad innan under­rättelsen lämnades.

Jag vill tillägga att, om det har inträffat ett förhållande sora inte ge­nast kan överblickas av arbetsgivaren t. ex. ett fall av trolöshet raot huvudraan, som är föremål för utredning - den angivna liden av en må­nad inte torde börja löpa förrän de närraare oraständigheterna har blivit utredda. Del kan vidare tänkas att arbetstagaren visar misskötsamhet av fortlöpande karaktär, t, ex, svår alkoholism eUer ständig ovillighet att fuUgöra sina arbetsuppgifter. Den omständigheten att arbetsgivaren se­dan mer än en månad har känt till ett sådant förhåUande medför inte att han därefter skulle vara förhindrad alt åberopa missförhållandet som en självständig uppsägningsgrund.

Med arbetsgivaren bör i detta sammanhang jämställas arbetsledning­en. Har arbetsledningen underlåtit att vidarerapportera vissa förhåUan­den lill förelagsledningen, bör delta inte kunna åberopas lill stöd för ett påslående att förhåUandena inte var kända för arbetsgivaren.

Prop. 1973:129

244

8 

§

I paragrafen, sora överensstäraraer med 11 § i utredningens lagför­slag, föreskrivs att uppsägning från arbetsgivarens sida skaU ske skrift­ligen, att arbetsgivaren är skyldig att på begäran uppge grunderna för uppsägningen samt att sådan uppgift skall vara skriftiig, ora arbetsla­garen begär det. Besläraraelserna har behandlats i avsnittet 5.2.2 i den allraänna raotiveringen. Jag viU erinra ora alt jag tiU skiUnad från ut­redningen har föreslagit alt bestämraelserna skaU ha karaktären av ord­ningsföreskrifter och att en uppsägning aUtså inte blir ogUtig enbari på den grund att arbetsgivaren har underlåtit att följa föreskrifterna. En muntlig uppsägning får således rättsverkan och medför bl. a. att uppsäg­ningstid börjar löpa.

Med anledning av vad sora har sagts av en reraissinstans viU jag framhåUa att, om arbetstagaren är utlänning, det givetvis åligger arbets­givaren att förvissa sig om att arbetstagaren förstår att han har blivit uppsagd. Det torde dock inte alltid kunna krävas av arbetsgivaren att han avfattar uppsägningsbeskedet på den utländske arbetstagarens rao­dersraål.

9 §

Paragrafen innehåller vissa bestäraraelser ora vad uppsägningsbesked skall innehålla. Motsvarande regler finns i 12 § första och andra styc­kena i utredningens lagförslag.

I första stycket föreskrivs att arbetsgivaren skaU ange vad arbetsta­garen har att iaktta, ora han vill göra gäUande att uppsägningen är OgUtig. På denna punkt skiljer sig deparleraenlsförslaget från utred­ningsförslaget genom att det inte uttryckligen föreskrivs att arbetsgiva­ren även skaU ange vad arbetstagaren har att iaktta, om han vill föra skadeståndstalan.

Bestämraelser om tid för väckande av ogUlighetslalan finns i 37 §. Sora framgår av näranda paragraf gäller längre tidsfrister för det fall all arbetstagaren inte har fått skriftligt uppsägningsbesked raed uppgift om vad han har att iaktta, ora han vill göra gällande att uppsägningen är ogiltig.

Andra stycket av förevarande paragraf innehåller en bestäramelse sora innebär att, ora en arbetstagare sägs upp på grund av arbetsbrist, han skall underrättas ora sin företrädesrätt tiU ny anställning enligt 25 § och vad han har all iaktta för att bevaka sin företrädesrätt.

Utöver de uppgifter sora nu har angetts Ugger del i sakens natur alt ett uppsägningsbesked bör innehålla naranet på den uppsagde och dagen då uppsägningen skall upphöra, dvs. dagen då uppsägningstiden går ut. Saknas uttrycklig uppgift ora uppsägningstidens slut, får uppsägnings­tiden beräknas med utgångspunkt från den tidpunkt sora anges i 10 §

Prop. 1973:129

245

andra stycket och raed beaktande av den uppsägningstid som gäller för arbetslagaren enligt 11 § eller enligt avtal.

När det i övrigt gäller uppsägningsbeskedets avfattning förutsätter jag att lämpliga formulär utformas i samråd meUan parterna på arbets­marknaden.

10 §

Paragrafen innehåller bestämmelser ora hur arbetsgivaren skall över­lärana ett uppsägningsbesked och vid vilken tidpunkt uppsägning skall anses ha skett. Motsvarande regler finns i 12 § tredje stycket och 13 § andra stycket i utredningens lagförslag.

I första stycket föreskrivs sora en huvudregel all uppsägningsbeske­det skall läranas lill arbetstagaren personligen. Kan det inle skäligen fordras, får uppsägningsbeskedet skickas till honora raed posten i re­koraraenderat brev under hans vanliga adress. Regeln innebär att post­befordran får tillgripas endast ora arbetstagaren inte utan oragång kan nås. Det förhållandet att arbetstagaren inte tjänstgör den dag då upp­sägningsbeskedet föreligger färdigt eller har lämnat arbetet för dagen medför inte att uppsägningsbeskedet får sändas med post.

LO anser i sill remissyttrande att även den fackliga organisationen bör underrättas, när en arbetstagare sägs upp. Jag har emellertid inte funnit skäl att införa en föreskrift härom. Enligt min raening är regler­na om varsel tillräckliga för all tillgodose intresset av att de fackliga organisationerna kopplas in i samband med en uppsägning.

Andra stycket av förevarande paragraf innehåUer bestäraraelser ora när uppsägning från arbetsgivarens sida skall anses ha ägt rura. Be­släraraelserna har betydelse bl. a. för beräkningen av uppsägningstidens längd. Ora inte annat har avtalats, börjar näraligen uppsägningstiden löpa så snart uppsägning har ägt rum. Hinder möter dock inte mot att låta uppsägningstiden börja löpa vid ett senare tiUfälle, exempelvis vid näslkoraraande raånadsskifte.

Huvudregeln i andra stycket innebär att uppsägning sker när arbets­lagaren får del av uppsägningsbeskedet, antingen genora att person­ligen la emot det eller genora alt lösa ut det på posten. För att inte arbetstagaren skall kunna uppskjuta upps'ägningens verkningar genora att utebli från arbelet och vägra att lösa ut del rekoraraenderade brevet raed uppsägningsbeskedet har jag liksora utredningen ansett del befogat att införa en tilläggsregel. Utredningens lagförslag innebär att, om ar­betstagaren inte kan anträffas, uppsägning skall anses ha skett två veckor efter det alt uppsägningsbeskedet lUlslälldes honom raed re­koraraenderat brev. För rain del anser jag i likhet raed flera remiss­instanser alt denna tid är onödigt lång och att den lämpligen bör för­kortas till en vecka. Tidsfristen bör vidare räknas från del att uppsäg­ningsbeskedet var tillgängligt för arbetslagaren på postanstalt, dvs. när

Prop. 1973:129

246

avi ora försändelsen skickades till honom. TUläggsregeln i andra stycket har utforraals i enlighet med vad jag nu har sagt.

En särskUd regel har vidare förts in med tanke på det faUet att ar­betstagaren åtnjuter seraester. I sådant fall skall uppsägning anses ha skett tidigast dagen efter den då seraestern upphörde. Detta gäller även om arbetslagaren under seraestern skuUe ha fått del av uppsägningsbe­skedet. Anledningen härtiU är frärast de korta tidsfrister sora enligt 37 och 40 §§ gäller för det fall att arbetstagaren vill yrka ogillighetsför-klaring av uppsägningen eller begära skadestånd.

Sora jag tidigare har anfört är en uppsägning i och för sig giltig, även ora arbetsgivaren har åsidosatt kravet på skriftlighet och sagt upp arbetstagaren rauntiigen. Uppsägning sker i sådant fall när arbetstagaren får vela alt han har blivit uppsagd. Del är också från denna tidpunkt sora uppsägningstiden får räknas. Detta gäller även om arbetsgivaren senare skulle bekräfta den muntiiga uppsägningen raed ett skriftiigt upp­sägningsbesked. Jag viU emellertid upprepa vad jag har sagt i den allraänna raotiveringen om att arbetsgivaren har bevisbördan, om han raot arbetstagarens bestridande gör gällande att uppsägning har skett trots att något skriftiigt besked härora inle har lämnats.

Lagen innehåller inte några regler ora hur uppsägning skall gå till, när det är arbetstagaren själv som säger upp sig. Lämpligen bör emel­lertid arbetstagaren 1 sådant fall lämna ett muntiigt eller skriftligt upp­sägningsbesked direkt till arbetsgivaren eller till någon som företräder arbetsgivaren. I analogi med vad sora gäller vid uppsägning från ar­betsgivarens sida får uppsägningstiden anses börja löpa så fort arbets­givaren eller hans företrädare har fått del av uppsägningen.

11 §

Paragrafen, som motsvarar 15 § första och andra styckena i utred­ningens lagförslag, innehåUer bestämmelser om uppsägningslid. Be­stämmelserna har behandlats i avsnittet 5.2.2 i den allmänna motive­ringen.

Jag vill erinra om att bestämmelsema om uppsägningstid har gjorts disposiliva enligt 3 § andra stycket. Arbetstagarnas rättigheter kan så­ledes på denna punkt inskränkas raed stöd av förbundsavtal. Detta in­nebär att överenskoraraelse kan träffas om kortare uppsägningstider vid uppsägning från arbetsgivarens sida, liksom om kvalifikationsvillkor för rätt till förlängd uppsägningstid som är oförmånligare än dem som lagen stäUer upp. Givetvis föreligger det inle någol hinder mot att träffa avtal ora att arbetsgivaren skaU vara skyldig att iaktta längre uppsäg­ningstider än som följer av lagen. Det föreligger inle heller något hin­der att genom avtal förlänga den uppsägningstid som enligt första styc­ket gäller vid uppsägning från arbetslagarens sida.

I första stycket föreskrivs en örasesidig uppsägningstid av en raånad.

Prop. 1973:129

247

Regeln gäller alla ansläUningar sora faller inom lagens tiUärapningsora-råde, oberoende av anställningens art, arbetstagarens ålder eUer anställ­ningstid etc. Uppsägningsmånaden beräknas på det sättet att, om upp­sägning sker exempelvis den 15 januari, anställningen upphör den 15 februari, dvs. vid utgången av den dag i den efterföljande kalendermå­naden som svarar mot uppsägningsdagen. Uppsägningstiden kan såle­des utgöra 2831 dagar alltefter månadernas längd. Motsvarande be­räkningssätt koramer tiU användning beträffande de i andra stycket angivna uppsägningstiderna av två tiU sex raånader.

Medan första stycket gäller vid uppsägning från såväl arbetsgivarens som arbetstagarens sida avser andra stycket endast uppsägning som görs av arbetsgivaren. Stycket utgör en motsvarighet tUl 1 § första styc­ket i 1971 års lag om anstäUningsskydd och innehåller regler ora rätt till förlängd uppsägningstid. För att arbetstagaren skall ha rätt till de längre uppsägningstiderna krävs att han kan åberopa en viss anställ­ningstid och att han har uppnått en viss ålder. Bestäraraande härvidlag är förhållandena vid tidpunkten för uppsägningen, dvs. den dag då ar­betstagaren fick del av uppsägningen eller då uppsägning annars skall anses ha skett enligt 10 § andra stycket.

I fråga om arbetstagarens ålder torde del knappast uppkorama några tillämpningsproblem. Beträffande det uppställda kravet på ansläUnings­tid har jag redan anfört i avsnittet 5.2.2 att anställningens art eUer ora­fattning saknar betydelse. Arbetstagaren får således tillgodoräkna sig varje dag då ett anställningsförhållande har förelegal, oberoende av ora han då har utfört någol arbete eller ej, ora arbetet har utförts på heltid eller deltid etc Även tid då arbetstagaren har varit sjuk, gått permilte­rad, varit tjänstledig utan lön eller gått i strejk osv. får räknas, förutsatt att ett anslällningsförhållande har förelegat och att andra regler inte gäller på grund av avtal.

SärskUda problem kan uppkomraa vid sådana anställningar sora före­koramer inora exempelvis detaljhandeln, där arbetstagaren i vissa fall tjänstgör endast fredag och lördag, före vissa helger etc. Fråga upp­kommer i sådant fall om mellanliggande dagar skaU räknas som an­ställningstid eller om ett nytt anställningsförhållande skaU anses före­ligga varje gång. Kan arbetstagaren säga nej tiU erbjudande ora an­ställning inför en veckohelg tyder del på att ett icke sammanhängande anstäUningsförhållande föreligger raed påföljd att mellanliggande dagar inte ulgör anställningstid. Däremot Ugger en motsatt slutsats närmast till hands om tjänstgöringen är schemabunden.

Jag vUl påpeka att det, bortsett från sexraånadersregeln, inle ställs upp något krav på att anställningen skall vara sararaanhängande eUer att även tidigare anställning skall ha varit liUsvidareansläUning. Inle heller fordras det att anställningen skall ha avsett samraa yrke eller att den har varit förlagd till den verksarahet där arbetstagaren vid uppsäg-

Prop. 1973:129

248

ningstiUfäUet är sysselsatt. Det framgår dessutom av 4 § att arbetsta­garen i viss utsträckning får tUlgodoräkna sig även ansläUningstid hos tidigare arbetsgivare. Är 4 § tilläraplig föreligger rätt till förlängd upp­sägningstid enligt sexraånadersregeln i förevarande paragraf även om viss del ora sexraånaderstiden avser anställning hos den förutvarande arbetsgivaren.

Kravet på anställningstid innebär alt arbetstagaren skall ha varit an­ställd hos arbetsgivaren de senaste sex månadema eller sararaanlagt rainst tolv månader under de två senaste åren. När det gäller beräk­ningen av sexmånaderstiden anser jag att man på samma sätl som vid bestämmandet av uppsägningstiden bör utgå från kalendermånaderna. Sker uppsägning exempelvis den 15 juli, bör del alltså krävas alt ar­betstagaren har varit anställd fr.o.m. den 15 januari. I tolvmånaders-fallet anser jag däremot i likhet med utredningen att man av praktiska skäl bör utgå från en normalmånad ora 30 dagar. Detta betyder att, om uppsägning sker den 1 juli 1973, arbetstagaren är kvalificerad för de längre uppsägningstiderna om han har uppnått en saramanlagd anstäU­ningslid av minst 360 dagar, räknat från den 1 juli 1971 t. o. m. upp­sägningsdagen.

Givetvis kan det förekomma att en uppsägning företas oraedelbart före den tidpunkt då arbetslagaren skuUe ha kvalificerat sig för de längre uppsägningstiderna genom viss ansläUningstid eller viss ålder. Sådana fall torde inte kunna undvikas raed den konstruktion som lagen har. Lagen innehåUer eraeUertid åtskUliga bestämmelser ,som syftar tUl alt förhindra sådana uppsägningar sora sker i det otillbörliga syftet att kringgå reglerna om längre uppsägningstider. Hit hör bestämmelserna ora saklig grund och ora oraplaceringsskyldighel före uppsägning i 7 §, företrädesrätt lill ny anställning i 25 § och varsel i 29 §. Vidare bör uppmärksammas bestämmelsen i 28 §, enligt vilken en arbetstagare som har blivit återansläUd med stöd av 25 § omedelbart skall anses ha uppnått sådan anställningstid som anges i förevarande paragraf.

Undantag från de nu behandlade reglerna om längre uppsägningsti­der gäller beträffande arbetstagare som har uppnått den gräns vid vilken han är skyldig att avgå raed ålderspension eUer, om någon sådan gräns inle finns, 67-årsåldern. Det fraragår av 33 § tredje stycket att sådan arbetstagare inte har rätt tiU längre uppsägningstid än en månad. ViU arbetsgivaren att en arbetstagare skall lämna sin anställning just vid den angivna tidpunkten, skaU han enligt 33 § första stycket underrätta ar­betstagaren härom minst en månad i förväg.

12 §

Paragrafen, som motsvarar 31 § första stycket och 33 § första stycket i utredningens lagförslag, innehåller bestämmelser om arbetstagarens räll tiU lön och andra förmåner under uppsägningstid. Bestäraraelsema har behandlats i avsnittet 5.2,2 i den allraänna raotiveringen.

Prop. 1973:129

249

Första stycket första punkten innehåller huvudregeln ora att arbets­tagare har rätt till lön och andra anställningsförraåner under uppsäg­ningstiden, även om arbetsgivaren inte erbjuder honom arbete. I enlig­het med vad jag har anfört i avsnittet 5.2.2 förutsätter eraeUertid denna regel att arbetstagaren står till arbetsgivarens förfogande under uppsäg­ningstiden. Uppraärksararaas bör dock att arbetstagaren enligt 14 § andra stycket har rätt till ledighet raed bibehållna anstäUningsförmåner i den omfattning sora skäligen fordras för att han skall kunna besöka arbelsförraedlingen eller annars söka arbete.

I första stycket andra punkten har tagits in en bestäramelse ora stor­leken av de anställningsförmåner sora utgår under uppsägningstiden. Bestäramelsen innebär att arbetstagaren i princip är garanterad samma förmåner som skulle ha utgått, om han hade fått behålla sina arbets­uppgifter. Som jag har anfört i avsnittet 5.2.2 avser lönegarantin i första hand det fallet alt arbete inle erbjuds. Garantin kan eraeUertid få bety­delse även för arbetstagare som är i arbete under uppsägningstiden. Arbetslagaren är i sådant fall skyddad mot inkomstförsämring till följd av att han flyttas lill ett sämre betalt arbete. Om arbetstagaren omplaceras tiU ett sådant arbete eller ora arbetstiden skärs ned raed löneminskning som följd, är arbetsgivaren skyldig att fyUa ul mellan­skillnaden. Den nu behandlade bestämraelsen ulgör däreraot inte något hinder mot att arbetstagaren före uppsägningstillfället i avtalsenlig ord­ning omplaceras till ett särare betalt arbete. Sker omplaceringen i syfte att kringgå lönegarantiregeln, torde den dock kunna angripas på det sättet alt arbetsgivaren förpliktas betala högre lön under uppsägnings­tiden.

Arbetstagaren kan inte enligt den nu behandlade bestämraelsen göra anspråk på andra löneförmåner än som normalt skulle ha utgått till honom, om han hade fått behålla sina arbetsuppgifter under uppsäg­ningstiden. Någon garanti finns sålunda inte mot sådan inkomstsänk­ning som är normal inora företaget. Skulle vid något tUlfälle förtjänsten helt aUraänt minska, t. ex. genora att övertidsuttaget inskränks, får den uppsagde arbetstagaren tåla detta lika väl sora arbetskararaterna. Där­eraot kan det inträffa att en uppsagd arbetstagare, som flyttas från ett arbete tiU ett annat, till följd av lönegarantiregeln erhåller en lön i det senare arbetet som är högre än den som utgår tiU andra för sararaa arbete. Skulle en uppsagd arbetstagare perraitteras, är han berättigad tiU lön även under den tid sora förflyter innan reglerna om permitte­ringslön i 21 § blir tillärapliga. Det kan således förekoraraa perraitte­ringar där en uppsagd arbetstagare får uppbära lön av arbetsgivaren, raedan arbetskararaterna lyfter ersättning från arbetslöshetskassan.

Någon schablonregel ges inte om hur lönen skall beräknas enligt före­varande paragraf. Några större problem torde inte föreligga, om ar­betstagaren har fast lön, exempelvis för månad. När det däremot gäller

Prop. 1973:129

250

timlön eller ackordslön, skall lön i princip utgå endast för vad som har utgjort arbetad tid eUer skuUe ha utgjort sådan tid. Hinder möter inle mot att principen om bibehållna anställningsförmåner korapletteras av koUektivavtalsbestämmelser om den närraare beräkningen av förmå­nerna. En särskUd regel härora har införts i första stycket Iredje punk­ten. Har kollektivavtal träffats ora beräkningen av förmånerna, är av­talet giltigt även om det i ett specieUt fall skulle leda till en lägre löne­nivå än lagens huvudregel förutsätter. Däremot ger regeln inte raöjlig­het att träffa kollektivavtal som leder till en allmän sänkning av löne­förmånerna under den nivå lagen anger. Har kollektivavtal träffats, får detla under de i 3 § tredje stycket angivna förutsättningarna tillärapas även på arbetstagare sora inte är raedlem av den avtalsslulande orga­nisationen på arbetstagarsidan. En särskild regel härora har intagils i första stycket fjärde punkten av förevarande paragraf.

I andra stycket har tagits upp en föreskrift sora innebär att, vid till-lärapningen av exerapelvis seraesterlagen, uppsägningstiden skall likstäl­las raed arbetad tid, även om arbetstagaren inte erbjuds arbete. Jag har inte ansett det nödvändigt att, sora SAF har ifrågasatt, ändra seraester­lagen med anledning av denna föreskrift.

Jag viU i delta samraanhang slutiigen påpeka att arbetsgivaren under uppsägningstiden är skyldig att erlägga sedvanliga sociala avgifter o. d.

13 §

Paragrafen, som saknar motsvarighet i utredningens lagförslag, inne­håller bestämmelser ora räll för arbetsgivaren att från uppsägningslönen avräkna inkomst som arbetstagaren har förvärvat eUer uppenbarligen kunde ha förvärvat på annat håll. Bestämmelserna, sora har behandlats i avsnittet 5.2.2 i den allraänna motiveringen, motsvarar delvis 5 § tred­je stycket i 1971 års lag om anställningsskydd.

Jag viU påpeka att avräkningsbesläraraelserna inte ger arbetsgivaren rätt att göra avräkning på uppsägningslönen för andra dagar än då ar­betsgivaren har haft eUer uppenbarligen kunde ha skaffat sig inkorast från annat håll. Detta innebär alt, ora arbetstagaren efler en viss tids arbetslöshet får ett nytt arbete med högre lön än i den tidigare anställ­ningen, arbetsgivaren inle får utnyttja den överskjutande delen av den nya lönen för att göra avräkning på uppsägningslönen för tid då arbets­tagaren gick utan arbete.

14 S

Paragrafen, sora motsvarar 34 § första och andra styckena i utred­ningens lagförslag, innehåUer bestämraelser som dels begränsar arbets­givarens rätt alt förflytta arbetslagaren tiU annan ort under uppsäg­ningstiden, dels ger arbetstagaren rätt tiU ledighet med bibehållna an­ställningsförraåner för att kunna besöka arbelsförraedlingen eller annars söka arbete. Bestämmelserna har behandlats i avsnillet 5.2,2 i den all­männa motiveringen.

Prop. 1973:129

251

Den föreskrivna begränsningen i arbetsgivarens ratt att förflytta ar­betslagaren lill annan ort innebär att arbetstagaren kan motsätta sig förflyttning även om han erbjuds särskilda traktamentsförraåner etc. och även ora det finns arbetsförraedling på den ort dit förflyttning skulle ske. En förutsättning för att arbetslagaren skall kunna raotsätta sig förflyttning är emellertid, som fraragår av bestäramelsen, att hans möjligheter att söka ny anställning därigenom icke obetydligt försäm­ras. Skulle möjligheterna att få nytt arbete som kan anses lämpligt för arbetstagaren vara större på den ort tiU vilken arbetsgivaren vill för­flytta arbetslagaren, kan denne inle med slöd av lagen raotsätta sig för­flyttningen.

Jag vUl betona alt den nu behandlade bestäramelsen inle reglerar frågan om arbetsgivares aUraänna rätt alt förflytta arbetstagare. Endast om arbetsgivaren tiU följd av avtal c d. har en förflyltningsrätt, är be­stämmelsen tillämplig. Uppenbarligen innebär besläraraelsen inte heller någon skyldighet för arbetsgivaren att hålla driften i gång på den garala orten. Flyttas driften lill annan ort, kan arbetsgivaren emellertid inle påfordra att arbetslagaren följer raed under resten av uppsägningstiden, ora en sådan förflyttning skulle strida raot paragrafens första stycke. Oavsett om arbetstagaren följer med eller inle, är arbetsgivaren skyldig att utge lön och andra anställningsförmåner.

Frågan vad för slags förflyttning sora är förenlig raed den ifråga­varande bestämmelsen får uppenbarligen avgöras från fall tiU fall och med beaktande av sedvänjan inom varje bransch. I princip bör en av­talsenlig förflyttning kunna tillåtas, ora del gäUer en arbetsplats inora ett område som begränsas av vad sora brukar anses sora sedvanligt reseavstånd. GäUer del en arbetstagare vars anställning inle är lokali­serad till viss ort, t. ex. handelsresande eller resemontör, kan arbetsta­garen inte raed stöd av paragrafen få lill stånd en begränsning av den skyldighet alt resa runt i landet som åligger honom enligt hans anställ­ningsavtal.

Som TCO har uttalat i sitt remissvar torde en beordrad tjänsteresa som inte är av tiUfällig natur i vissa fall få jämställas raed en orapla­cering. Med anledning av ett uttalande från LO vill jag påpeka att ett beordrande ora förflyttning av arbetstagaren, sora görs i syfte att tvinga bort arbetstagaren från anställningen, står i strid med grunderna för 7 §.

När det gäUer arbetstagarens rätt till ledighet för att söka arbete har jag inte ansett det motiverat alt, som har föreslagils från några håU under remissbehandlingen, föra in några bestäraraelser om hur lång tid arbetstagaren får vara ledig från arbelet för det angivna ändamålet. Vill arbetslagaren besöka presumtiva arbetsgivare, bör han i princip ha rätt tiU ledighet endast ora del behövs för att han skall kunna delta i ansläUningsintervjuer o. d. och inte om han bara viU höra efter ora det finns ledigt arbete.

Föreskriften att arbetslagaren har rätt att behålla sina anställnings­förmåner när han söker arbete bör tolkas så, att arbetstagaren har rätt

Prop. 1973:129

252

till sararaa förmåner som skulle ha utgått, om han hade arbetat i oför­ändrad utsträckning. En ackordsarbetare bör alltså ha rätt att få ul inte bara timlönen utan den ackordslön som norraalt skuUe ha utgått.

Utredningen har i sitt lagförslag gjort undanlag från de nu behand­lade besläramelserna för det fall att arbetstagaren har väckt talan raot uppsägningen eller påkallat förhandling med yrkande att anstäUnings­förhåUandet skall förklaras beslå. För min del anser jag liksom flera remissinstanser all det inle finns anledning att införa ett sådant undan­tag, eftersora även den arbetstagare sora hävdat att en uppsägning är ogiltig kan ha anledning att se sig om efter ny anstäUning för den hän­delse uppsägningen vid en rättslig prövning skulle anses gUtig. Departe­mentsförslaget innehåller således inte någon raotsvarighet till utredning­ens undanlagsbestäraraelse.

15 §

Paragrafen, sora raotsvarar 28 § första stycket i utredningens lagför­slag, innehåller bestämraelser om skyldighet för arbetsgivaren att un­derrätta den som har varit anställd för viss tid, viss säsong eller visst arbete att fortsatt anställning inte kommer att erbjudas honom. Bestäm­melserna har behandlats i avsnittet 5.2.3 i den aUmänna motiveringen. Jag vill erinra om alt besläraraelserna genora 3 § andra stycket har gjorts disposiliva och att det sålunda med stöd av förbundsavlal kan träffas överenskoraraelse ora avvikande regler.

I enlighet med vad jag har anfört i den allraänna motiveringen inne­håller paragrafen kvalifikationsregler som innebär att tiUfälliga ansläU­ningar undantas från underrättelseskyldigheten. Arbetstagare som har varit anställd för viss tid eller visst arbete behöver sålunda underrättas endast om han har varit anställd sammanlagt rainsl tolv månader under de två senaste åren. För säsonganställda arbetstagare gäUer en kvalifika­tionstid av sararaanlagt minst sex månader under den angivna tvåårs­perioden. När det gäUer kvaUfikationstidens beräkning hänvisar jag till komraentaren till 11 § andra stycket. Av 4 § följer att arbetstagaren i viss utsträckning får tillgodoräkna sig även ansläUningstid hos tidigare arbetsgivare. Det förutsätts emellertid i förevarande paragraf att kvali­fikationstiden uteslutande har bestått i anstäUning för viss tid, viss säsong eUer visst arbete och sålunda inte liU någon del i tillsvidarean­ställning. Av 28 § följer att en arbetstagare som har fått ny anställning på grund av företrädesrätt enligt 25 § omedelbart får rätt till underrät­telse enligt förevarande paragraf.

Givetvis kan det diskuteras att, sora utredningen har uttalat i sina raotiv, sora vUlkor för den nu behandlade underrättelseskyldigheten kräva inte bara att anställningsförhållandet har haft viss varaktighet utan också att förhåUandena i övrigt har varit sådana att arbetstagaren kunnat räkna med att anställningen skuUe fortsätta, när den ursprung-

Prop. 1973:129

253

ligen bestämda tiden gått tUl ända. Det skuUe med andra ord kunna övervägas att införa ett undantag från underrättelseskyldigheten för det fall att parterna från början har varit på det klara med all del varit fråga om en enstaka anstäUning där någon fortsättning inte skulle kom­raa i fråga. Med hänsyn lill svårigheterna att finna en undantagsregel sora är tillräckligt tydlig har jag eraellertid avstått från att föreslå nå­gon sådan regel. Det åligger sålunda arbetsgivaren att lärana underrät­telse till varje arbetstagare sora uppfyller kravet på kvalifikationstid, även om parterna från början varit inställda på att det skulle vara fråga ora en enstaka anställning.

Underrättelse enligt förevarande paragraf skaU lämnas, om fortsatt anställning inte kan erbjudas arbetstagaren. Del är därvid likgUtigt om det är på grund av arbetstagarens personliga förhållanden eller till följd av arbetsbrist som fortsatt arbete inte kan erbjudas. Sora framgår av paragrafen behöver underrättelse dock inte lämnas, om arbetstagaren kan få nytt arbete i nära anslutning till den pågående ansläUningens upphörande eller, såvitt gäUer säsonganställning, den nya säsongens början. När det gäller frågan ora vilket spelrum sora bör accepteras torde viss ledning kunna häratas från fjortondagarsregeln i 21 §. Jag vill frarahålla att underrällelsebestämraelsen inte bör kunna kringgås på del sättet att arbetstagaren oraedelbart erbjuds ny anställning som dock skall tillträdas långt senare. För att underrättelse skall kunna un­derlåtas bör den erbjudna anstäUningen uppenbarligen vara sådan, alt den skäligen bör kunna godtas av arbetstagaren. Jag hänvisar på denna punkt till vad jag i avsnittet 5.2.7 har anfört ora skyldigheten för ar­betstagare som har företrädesrätt tiU ny anställning att godta erbjuden anställning. Jag vill tUlägga all arbetstagaren inte bör vara skyldig alt acceptera vilka kortvariga anställningar som helst.

Underrättelse som lämnas enbart "för säkerhets skuU", exempelvis vid anställnings tiUträdande utan att någon särskild anledning härtiU föreligger, strider mol granderna för paragrafen. Jag vill emeUertid be­tona att den angivna tiden av en månad endast är en minimitid. Om arbetsgivaren på ett tidigare stadium inser att en driftsinskränkning måste göras sora leder till att arbetstagaren i fråga inte får fortsatt an­stäUning, bör del vara naturligt för arbetsgivaren att läranä underrät­telse, även ora del återstår längre tid än en månad till anställningens upphörande eller den nya säsongens början. Detsamma gäller för det fall att fortsatt anställning inte komraer i fråga på grund av arbetstaga­rens personliga förhållanden. När del gäller säsonganstäUning bör ar­betsgivaren om möjligt lärana underrättelse redan under det att den innevarande säsongen pågår. Beslutas däremot en driftsinskränkning i perioden meUan arbelssäsongerna, får underrättelse i stället läranas före­skriven tid före den nya säsongens början.

Givelvis kan det inträffa oförutsedda omständigheter som raedför att

Prop. 1973:129

254

underrättelse inte kan läranäs inora den föreskrivna enmånadsliden. Del ligger i sakens natur att underrättelse i så fall bör lämnas så snart det kan ske. Arbetstagaren har emellertid rätt tiU ersättning för liden skada såväl i detta faU som när underrättelse över huvud taget inte läranas.

16 §

Paragrafen innehåller vissa forraella bestämmelser om hur under­rättelse enligt 15 § skaU gå till och vad underrättelsen skall innehålla. Bestämmelserna, som i huvudsak stämmer överens med vad utredningen har föreslagit (se hänvisnmgen i 28 § tredje stycket i utredningens lag­förslag), innebär att det till stor del gäller samraa regler vid underrät­telse enligt 15 § som vid uppsägning. Angående reglemas närraare inne­börd hänvisar jag till kommentarerna till 810 §§.

17 §

Paragrafen innehåller en bestäramelse om rätt för arbetstagare sora är anstäUd för viss tid eller visst arbete och som har erhåUit under­rättelse enligt 15 § att vara ledig med bibehållna anställningsförmåner i den utsträckning som skäligen fordras för alt han skall kunna besöka arbetsförmedlingen eller annars söka arbete. I huvudsak motsvarande rätt gäUer enligt utredningens lagförslag (se 34 § andra stycket).

Givelvis föratsätter tUlärapningen av förevarande paragraf all arbets­tagaren är anställd hos arbetsgivaren. Detta är anledningen till alt para­grafen inte gäUer beträffande säsonganställda arbetstagare. I fråga ora sådana arbetstagare gäller nämligen att underrättelse enligt 15 § inle skaU lämnas förrän viss tid före den nya säsongens början, dvs. normalt efler det att anställningen upphört.

Vad gäller den närmare innebörden av rätten till ledighet för alt söka arbete hänvisar jag till vad jag har anfört i specialraotiveringen tUl 14 § andra stycket.

18 §

Paragrafen, som delvis motsvarar 14 § första stycket i utredningens lagförslag, upptar bestämmelser om förutsättoingarna för avskedande. Bestämraelserna har behandlats i avsnittet 5.2,4 i den allmänna motive­ringen. Som framgår av 6 § tredje stycket kan avskedande äga ram såväl vid tillsvidareanställning sora vid anställning för viss lid, viss sä­song eUer vissl arbete.

Enligt första stycket får avskedande äga rura, om arbetslagaren grovt har åsidosatt sina åligganden mot arbetsgivaren. Formuleringen över­ensstämmer i huvudsak raed de forrauleringar sora finns i gällande regler om avskedande i kollektivavtal och i 1971 års lag om anställningsskydd. Jag har i avsnittet 5,2,4 uttalat att det som grund för avskedande bör krävas att arbetstagaren har gjort sig skyldig tUl sådant avsUctligl eller

Prop. 1973:129

255

grovt vårdslöst förfarande som inte rimligen skall behöva tålas i någol rättsförhållande. Givetvis avses i första hand sådant förfarande som har direkt samband med anställningen. Även brott som har begåtts utom arbetet bör eraellertid i vissa fall kunna föranleda avskedande, ora brottet är ägnat alt allvarligt skada förhållandet mellan arbetstagaren och ar­betsgivaren. Har arbetstagaren gjort sig skyldig till sådant allvarligt för­farande sora nu avses, bör del normalt sakna betydelse om han är äldre eller yngre, har längre eller kortare anställningstid, är handikappad etc. Naturligtvis finns det dock inte något hinder för arbetsgivaren att av hänsyn lill exempelvis arbetstagarens sociala förhållanden medge att an­ställningen upphör först efter en tid, dvs. att arbetstagaren får sluta efter vad som kan synas utgöra en viss uppsägningstid.

I andra stycket har tagits in en bestämmelse som motsvarar preskrip­tionsregeln i 7 § Iredje stycket och sora innebär att avskedande inte får grundas enbart på orasländighet som arbetsgivaren har känt till mer än en raånad före avskedandet. Liksora raotsvarande regel vid uppsägning lorde besläraraelsen få tolkas så, att ora del har inträffat ett förhållande sora inle genast kan överblickas av arbetsgivaren t. ex. ett allvarligt förmögenhetsbrolt sora är föremål för utredning den angivna tiden av en månad inte börjar löpa förrän de närmare omständigheterna har blivit utredda. Med arbetsgivaren bör i detta samraanhang liksom i upp­sägningsfallet jämställas arbetsledningen. Har arbetsledningen underlåtit alt vidarerapportera en inträffad händelse till företagsledningen, bör detta alltså inte kunna åberopas till stöd för ett påstående att händelsen var okänd för arbetsgivaren.

För att man skall få en spärr mol förhastade avskedanden föreslår utredningen, som tidigare har nämnts, att arbetsgivaren skaU vara skyldig att före avskedandel bereda arbetstagaren tillfälle till överläggning om den tiUtänkta åtgärden. Detsamma föreslås gälla arbetstagarens organi­sation, om inte arbetslagaren motsätter sig det. Jag har behandlat dessa frågor i avsnittet 5.2.8. Vad jag där har förordat innebär att arbets­tagaren alltid skall varsla den lokala arbetstagarorganisationen, när fråga uppkoramer om avskedande, alt varsel skaU läranas så snart det kan ske och att organisationen har rätt till överläggning med arbetsgivaren om den tUltänkta åtgärden. Vad gäller kontakterna mellan arbetsgivaren och arbetstagaren har jag i nyssnäranda avsnitt förordat att raan frånsett det fall sora avses i 31 § andra stycket inle f. n. inför någon lagregel på den punkten. Däreraot får det anses ligga i sakens natur att arbetsgivaren normalt underrättar arbetstagaren ora ett tilltänkt avske­dande och bereder honora tUlfälle att yttra sig över de oraständigheter som enligt arbetsgivarens raening utgör grund för åtgärden.

Genora att den lokala arbetstagarorganisationen kopplas in finns det bl. a. raöjlighet all inskrida mot fall då arbetsgivaren tUlgriper avske­dande i StäUet för uppsägning i syfte att undgå bestäraraelsema om

Prop. 1973:129

256

uppsägningstid och uppsägningslön. Vidare ges arbetstagaren visst råd­rum för alt förbereda talan vid dorastol, exempelvis yrka interimistiskt förordnande enligt 35 § andra stycket om att anställningen skall bestå trots avskedandet.

19 §

Paragrafen innehåller vissa formella bestäramelser som skall iakttas vid avskedande. Motsvarande bestämmelser gäller i huvudsak enhgt ut­redningens lagförslag (se hänvisningen i 14 § tredje stycket). Bestäm­melserna överensstämraer i stort sett raed departeraentsförslagets regler ora uppsägning i 8 § och 9 § första stycket. Det föreskrivs sålunda alt avskedande skall ske skriftligen, alt arbetsgivaren på arbetstagarens be­gäran skall uppge granderna för avskedandet, att sådan uppgift skall läranas skriftligen, ora arbetstagaren begär del, saral att arbetsgivaren skaU ange vad arbetstagaren har att iaktta, om han vill göra gällande att avskedandet är ogUtigt.

Liksom när det gäller motsvarande regler vid uppsägning har bestäm­melserna i förevarande paragraf getts karaktären av ordningsföreskrif­ter. Ett avskedande blir således inte ogiltigt enbart på den grand att arbetsgivaren har lämnat muntligt besked om avskedande eller på an­nat sätt åsidosatt föreskriftema.

20 

§

Paragrafen innehåller bestäraraelser ora hur arbetsgivaren skall över­lärana ett besked ora avskedande och vid vilken tidpunkt avskedande skaU anses ha ägt rura. Besläraraelserna överensstämraer raed vad som i 10 § har föreskrivits beträffande uppsägning. Jag hänvisar lill kommen­tarerna lill nämnda paragraf.

När det gäller bestämmelsema om vid vilken tidpunkt avskedande skall anses ha ägt rura vill jag påpeka att de har betydelse för beräk­ningen av de lidsfrister som föreskrivs i 37 § för det fall att arbetstaga­ren viU yrka att avskedande skall förklaras ogiltigt.

21 §

Paragrafen, som motsvarar 32 § i utredningens lagförslag. Innehåller bestäraraelser ora lön och andra förmåner under permittering. Bestäm­melserna har behandlats i avsnillet 5.2.5.

Första stycket innehåller huvudregeln att arbetstagare som har varit permilterad mer än två veckor i följd eller saramanlagt raer än trettio dagar under samraa kalenderår har rätt lill lön och andra anställnings­förmåner för överskjutande permitteringstid. Liksora när det gäller upp­sägningslön förutsätter denna regel att arbetslagaren står till arbets­givarens förfogande. Perraitteringslön utgår således inte lill arbetstagare som har tjänstledighet eller är sjuk.

Prop. 1973:129

257

För alt arbetstagare skall ha rätt till perraitteringslön krävs inte att han har uppnått en viss ålder, har viss anställningstid etc. Däreraot krävs, sora närants, att perraitteringen har haft en viss varaktighet. Två-veckorsregeln innebär att arbetstagaren får rätt till lön när två veckor eller 14 kalenderdagar, arbetsfria dagar inräknade har förflutit från del att perraitteringen började. Under dessa två veckor kan arbets­tagaren vara berättigad till permitteringslön enligt del särskUda avtal om sådan lön sora gäller på arbetsmarknaden resp. till arbetslöshetsersätt­ning. Treltiodagarsregeln innebär alt rätt till perraitteringslön inträder så snart arbetstagaren genoin att tUlgodoräkna sig tidigare permittermgs-perioder uppnår en sammanlagd tid av trettio dagars permittering under kalenderåret. Även här får arbetsfria dagar som har infaUil under per-mitleringsperiodema räknas. Skulle däremot en permittering t. ex. ha lagts ut så all arbetstagaren perraitterats onsdagfredag och återgått till arbetet på raåndagen, skall lördagen och söndagen inte inräknas i per-raitleringsperioden, ora lördagsöndag norraalt är arbetsfria dagar.

Jag nämnde nyss att arbetstagare som bhr sjuk under en perraittering inte har rätt lill perraitteringslön under sjukdomstiden. Tanken bakom delta är alt arbetsgivaren inte skall behöva betala lön tiU den som inte skuUe ha varit berättigad tUl lön om permitteringen inte hade ägt rum. Däreraot torde permitteringen som sådan i och för sig få anses löpa utan hinder av sjukdoraen. Endast rätten lill lön raen inte själva perrait­teringen bryts således av sjukdom. Förlorar arbetstagare på grund av sjukdora rätten liU lön under perraitteringsperiod, hindrar det alltså inte att han åberopar sjukdomsperioden som permittering för att sederraera koraraa i åtnjutande av perraitteringslön raed tiUärapning av tvåveckors-eller 30-dagarsregeln. Det sagda innebär att jag har en från utrednuig­en något avvikande uppfattning ora innebörden av reglerna i paragrafen. För tydlighetens skull bör tilläggas alt, ora en arbetstagare är sjuk när arbetsgivaren avser att genoraföra en permittering, arbetsgivaren givetvis kan avslå från alt låta permitteringen gå i verkställighet. Begär arbets­tagaren under en perraitteringsperiod ledigt av annan anledning än sjuk­dora, får ny perraittering anses börja efter ledigheten.

Enligt utredningens iriening bör arbetstagaren inte kunna åberopa annan permittering än sådan som hänför sig lill den aktuella anställ­ningen. Detta innebär att en arbetstagare som övergår lUl en helt annan anstäUning hos arbetsgivaren inte kan åberopa tidigare permitteringstid under året. En sådan begränsning, som inte finns i 1971 års lag, har inte uppställts i deparlementsförslaget. Arbetstagaren kan aUlså åberopa all perraittering som bar ägt rum hos en och sarama arbetsgivare, oavsett om permitteringen formellt har skett i olika anställningar eller inom olika verksamheter. Arbetstagare kan dessutom tillgodoräkna sig perrait­tering i anställning hos tidigare arbetsgivare enligt reglerna i 4 §.

Som en ytterligare förutsättning för att arbetstagaren skall ha rätt till

17    Riksdagen 1973. 1 saml Nr 129

Prop. 1973:129

258

perraitteringslön gäller enligt ett tillägg till huvudregeln i första stycket att permitteringen inte får vara en följd av alt arbetet är säsongbetonat eller annars till sin natur inle sararaanhängande. En arbetstagare som årligen brukar delta i den s, k. betkampanjen har således inte rätt till perraitteringslön, om han perraitteras under den återstående delen av året. Inte heller utgår perraitteringslön meUan arbetsperioderna till arbetstagare som är anställd i sådant inlermittent arbete sora förekora­raer i exerapelvis stuveri- och reslaurangfacken. Ora en arbetstagare däreraot perraitteras mitt under en visstidsanstäUning, t. ex. under på­gående säsong eUer arbetsprojekt, har han självfallet räll till perraitte­ringslön enUgl huvudregeln.

När det gäUer storleken av de förraåner som utgår under perraitte­ring föreskrivs liksora när det gäller förmåner under uppsägningstid att de inte får understiga vad sora norraalt skulle ha utgått till arbetstaga­ren, om han hade fått behålla sina arbetsuppgifter, samt att den när­mare beräkningen av förmånema får grandas på förbundsavtal. Be­träffande innebörden av denna bestäraraelse hänvisar jag till kommenta­ren lUl 12 §. Jag vill här tillägga att, om arbetstagarens ordinarie lön beräknas för dag, permitteringslön utgår endast för dag då arbete skulle ha utförts ora inte perraitteringen hade komrail emellan. Permitterings­lön utgår alltså i sådant fall norraalt inte för exerapelvis arbetsfri lör­dag. Skulle däremot skiftarbete ha förekorarait under helger, skall per­raitteringslön beräknas för skiflarbetstiden.

Del förhåUandet att arbetstagaren har uppburit permitteringslön in­nebär inle någon inskränkning av hans rätt lill uppsägningslön. Efter­följs permitteringen av en uppsägning, har arbetstagaren således räll lill lön under hela uppsägningstiden utan någon avräkning för de dagar då han har uppburit perraitteringslön. Perraitteras en arbetstagare som re­dan är uppsagd, påverkar detta inte hans uppsägningslön. Denna utgår ograverad enligt 12 §, även om arbetsgivaren inte kan erbjuda något arbete. Givelvis har arbetstagaren inte rätt till både uppsägningslön och permitteringslön.

Jag har i avsnittet 5.2.5 uttalat alt korttidsarbete faller under begrep­pet perraittering, i varje fall såvida inte korttidsarbetet är rent tillfälligt. Som ett exempel på sådant tillfälligt korttidsarbete kan nämnas det faUet att arbetslagarna får sluta arbelet en eUer ett par Iknmar för tidigt en enstaka dag till följd av tillfällig brist på arbete. Har arbets­givaren däremot infört exempelvis halvdagsarbele, bör arbetstagaren kunna tiUgodoräkna sig varje dag med sådant arbete som perraitterings-dag. Har halvdagsarbetet pågått raer än två veckor i följd eller sara­raanlagt mer än trettio dagar under samma kalenderår, har arbetstagaren rätt till permitteringslön enligt de förat angivna reglerna. Detta innebär att arbetsgivaren, om halvdagsarbetet fortfarande pågår, blir skyldig att fylla ul arbetstagarens halvdagslön med ersättning för den tid tmder vilken han inte är i arbete.

Prop. 1973:129

259

Det kan också inträffa all arbetsgivaren inför korttidsarbete i den formen att han inskränker antalet arbetsdagar i veckan. Arbetstagaren får i så fall tillgodoräkna sig varje dag som har gjorts arbetsfri som en permitleringsdag. Det blir emellertid därraed inte aktuellt att lill-lärapa 14-dagarsregeln, eftersora den förutsätter att det är fråga om en sammanhängande permilleringsperiod.

I tredje stycket i förevarande paragraf har tagits in en bestämmelse om att tid under vilken arbetstagaren har rätt till permitteringslön skall jämställas med arbetad tid för det fall att anstäUningsförmån enligt lag utgår endast för sådan tid. Besläraraelsen, som överensstämmer med vad som har föreskrivits i fråga om uppsägningstid, har betydelse för bl. a. tillämpningen av seraesterlagen.

22 §

Paragrafen, som motsvarar 17 och 18 §§ i utredningens lagförslag, innehåUer de viktiga besläraraelserna ora turordning vid uppsägning på grund av arbetsbrist och vid perraittering. Bestämmelserna har behand­lats i avsnittet 5.2.6 i den aUmänna motiveringen. Jag viU erinra om att besläramelserna har gjorts dispositiva genom 3 § andra stycket.

Huvudprincipen för bestämmandet av turordning kommer till uttryck i andra stycket av förevarande paragraf. Del sägs där att arbetstagares plats i turordningen bestäras raed utgångspunkt från hans sammanlag­da anställningstid hos arbetsgivaren och att arbetstagare med längre an­ställningstid har företräde fraraför arbetstagare med kortare anställ­ningstid. Den ansläUningstid sora får tUlgodoräknas är således hela an­ställningstiden i företagel och inte enbari anställningstiden inora den driftsenhet, ort e. d. där arbetstagaren är sysselsatt när driftsinskränk­ning skall ske. Även anställningstid inora olika avtalsområden får räk­nas samman. Av 4 § framgår att arbetstagare dessutom i viss utsträck­ning får tiUgodoräkna sig anställningstid hos tidigare arbetsgivare.

Utöver vad jag nu har sagt får arbetstagare som har fyllt 45 år tUl­godoräkna sig viss extra anställningstid. Bestäraraelser härora har tagits upp i tredje stycket av förevarande paragraf. Det sägs där att arbets­tagare vid beräkning av anställningstid får tillgodoräkna sig en extra anslällningsraånad för varje faktisk anställningsraånad sora han har på­börjat efter det att han har fyllt 45 år. Sammanlagt får arbetstagaren dock tillgodoräkna sig högst 60 extra anstäUningsraånader, dvs. högst 5 års extra anställningstid. Den anställningstid sora enligt den angivna re­geln medför rätt lill extra anställningsmänader får ha varit förlagd till vilken del som helst av företagel och, i enlighet raed 4 §, i viss utsträck­ning även hos tidigare arbetsgivare.

Vid beräkningen av anställningsmånader enligt den nu berörda regeln bör principerna i lagen ora beräkning av lagstadgad tid följas. Detta in­nebär att, ora arbetstagaren fyller 45 år den 15 januari och fortfarande

Prop. 1973:129

260

är anställd den 16 juni sarama år, han då skall anses ha påbörjat sex anställningsmånader efter 45-årsdagen.

För det fall att flera arbetstagare kan tiUgodoräkna sig lika lång an­ställningstid föreskrivs i paragrafens andra stycke att arbetstagare med högre levnadsålder har företräde. Jag vUl tillägga alt den tidpunkt som är avgörande för bestämmande av turordningen är den då uppsägning resp. perraittering sker.

Sora jag har anfört i avsnittet 5.2.6 är del uppenbart att turordnings­reglerna inte får ge det resiUlatet att en arbetstagare får företrädesrätt till ett arbete som han inte kan sköta. Som vUlkor för att en arbets­tagare skall få stanna kvar hos arbetsgivaren efler en driftsinskränk­ning måste därför gälla antingen att han får behålla sina arbetsupp­gifter eller om detta inte är möjligt att han kan ges ett arbete för vUket han har tUlräckliga kvalifikationer. Med anledning härav före­skrivs i andra stycket att, ora arbetstagare endast efter oraplacering kan beredas fortsatt arbete hos arbetsgivaren, han raåste ha tillräckliga kvali­fikationer för del fortsatta arbetet för att han skall ges företräde i tur­ordningen. Jag vill upprepa vad jag har sagt i den allraänna raotivering­en all kravet på tillräckliga kvalifikationer inte får ges en vidare inne­börd än att arbetstagaren skall ha de allraänna kvalifikationer sora nor­raalt ställs på den sora söker det arbete det är fråga ora. Eftersora en arbetssökande ofta får genoragå viss upplärningstid, betyder detla all det inte kan krävas att arbetslagaren fullständigt behärskar sina nya arbetsuppgifter från början utan endast att han har möjlighet att inora rimlig tid lära sig dem.

Av central betydelse vid bestämmandet av lurordning är för vilken krets av arbetstagare som gemensam turordning skall besläraraas, dvs. vilken grupp av arbetstagare som skall beröras av den avsedda drifts­inskränkningen. Som jag har påpekat i avsnittet 5.2.6 beror orarådet för en driftsinskränkning i första hand på arbetsgivaren. Även om inskränk­ningen i och för sig är begränsad till en viss del av ell förelag kan den emellertid tänkas få återverkningar inora andra delar av företaget på så sätt att arbetstagare sora tjänstgör inora den del av företagel där in­skränkning måste ske placeras om till en annan del av företaget och slår ut arbetstagare där.

Regler ora för vilken krets av arbetstagare som gemensam lurordning skall besläraraas har tagits in i fjärde stycket av förevarande paragraf. Reglerna innebär för det första att om arbetsgivaren driver verksam­het vid flera driftsenheter så skall särskild turordning besläraraas för varje driftsenhet. Med driftsenhet avses i princip sådan del av ett företag som är belägen inora en och sarama byggnad eller inora ett och sararaa inhägnade oraråde, dvs. fabrik, butik, restaurang osv. Inom varje driftsenhet skall det i vissa fall göras en ytterligare uppdelning av arbets­tagarna. Sålunda föreskrivs i fjärde stycket vidare att, ora arbetsgivaren är eller brukar vara bunden av kollektivavtal, särsldld turordning skall

Prop. 1973:129

261

fastställas för varje avtalsområde. Skilda turordningar skall således norraalt besläraraas för arbetare och tjänsteraän. Skulle en företagare vara bunden av kollektivavtal beträffande anställda arbetare raen inle i fråga ora Ijänsteraännen, leder regeln till att en turordning bestäras för vardera gruppen av anställda.

Sora fraragår av vad nyss anförts får arbetstagare sora har företräde fraraför annan arbetstagare på grund av längre anställningstid (eller levnadsålder) stå tUlbaka för den andre endast ora den förstnärande måste omplaceras för att kunna beredas fortsatt arbete och han saknar tillräckliga kvalifikationer för detla arbete. Ora någon omplacering inte behöver ske, gäller således det på anställningstid (eller levnadsålder) grundade företrädel utan någon prövning av arbetstagarens kvalifika­tioner. Reglerna innebär vidare att det krävs av arbetsgivaren att han ut­nyttjar annan föreliggande raöjlighet att fortsätta driften ulan att om­placera den företrädesberättigade arbetstagaren, om sådan raöjlighel står till buds. Därvid kan det självfallet koraraa i fråga att i stället för­flytta annan arbetstagare med de erforderliga kvalifikationerna, även ora denne skulle kunna åberopa ännu längre anställningstid.

Jag vill framhålla att turordningsreglerna kan raedföra att geraensara lurordning bestäras för en grupp sora består av såväl raedlemraar i en avtalsslutande organisation sora arbetstagare sora är oorganiserade eller raedleraraar av en icke avtalsslutande organisation. Det avgörande är huruvida arbetstagarna sysselsätts inora ett och samraa avlalsoraråde.

Sora fraragår av den nu berörda besläraraelsen är den tillämplig även vid avtalslöst tillstånd, under förutsättning alt arbetsgivaren brukar vara bunden av kollektivavtal. Del får ankoraraa på rättstillärapningen att närmare tolka delta villkor. Ora arbetsgivaren inte är eller brukar vara bunden av kollektivavtal, bestäras en enda turordning för alla arbets­lagarna inora driftsenheten.

Som jag har anfört i avsnittet 5.2.6 i den aUmänna raotiveringen kan det för vissa arbetstagarkategorier vara mest naturligt eller lämpligt att lurordning bestäms gemensarat för saratliga driftsenheter inora ett före­tag sora är belägna inora en och sararaa ort. Med hänsyn härtill före­skrivs som en sista punkt i fjärde stycket att turordning skall bestämmas geraensaral för en sådan större krets arbetstagare, ora arbetstagarorga­nisation begär det. Givetvis gäller detta endast sådana arbetstagare sora är sysselsatta inora organisationens avtalsområde. I denna grupp kan emellertid, i enlighet raed vad jag nyss anförde, ingå såväl raedleraraar i organisationen sora arbetstagare som är oorganiserade eller raedlera­raar av en icke avtalsslutande organisation. Sådan begäran som nu av­ses kan framställas antingen av avtalsslulande förbund eller av lokal arbetstagarorganisation inom sådant förbund. Begäran skall framställas senast vid sådan överläggning som avses i 32 §.

Som framgår av 33 § är turordningsreglerna inte tillärapliga beträf­fande arbetstagare sora har uppnått den gräns vid vilken han är skyldig

Prop. 1973:129

262

att avgå raed ålderspension eller, ora någon sådan gräns inte finns, 67-årsåldern. Sådan arbetstagare har alltså aldrig företräde tiU fortsatt arbete i samband med uppsägning eller permittering. Att däremot sär­skilt företräde skall beredas ål arbetstagare som har nedsatt arbetsför­måga och som lill följd därav har beretts specieU sysselsättning hos ar­betsgivaren fraragår av 23 §.

I 2932 §§ föreskrivs att arbetsgivaren alltid skall varsla den eUer de lokala arbetstagarorganisationema, när han avser att säga upp arbets­tagare på gmnd av arbetsbrist eUer vidta permittering, saml all organi­sation som har erhåUit varsel också har rätt liU överläggning med ar­betsgivaren om den liUlänkla åtgärden. Uppenbarligen blu det en viktig uppgift för partema att vid en sådan överläggning faststäUa den s. k. listan, dvs. bestämma hur lurordningsreglerna skall verka i det enskilda fallet. Jag har i specialmoliveringen till 3 § berört frågan i vad mån del är möjligt att vid denna överläggning träffa kollektivavtal om avvikelse från lagens lurordningsregler för just den driftsinskränkning som över­läggningen gäller.

23 

§

Paragrafen, som motsvarar 19 § i utredningens lagförslag, innehåller en bestäraraelse om arbetstagare som har nedsatt arbetsförmåga och sora med slöd av lagen om vissa anstäUningsfrämjande åtgärder eller eljesl har beretts särskild sysselsättning hos arbetsgivaren. Sådan ar­betstagare skall, om ej särskilda skäl föranleder annat, ges företräde fraraför andra arbetstagare tiU fortsatt arbete hos arbetsgivaren, när uppsägning på grund av arbetsbrist eUer permittering skaU äga rum.

Den angivna besläraraelsen har behandlats i avsnittet 5.2.6 i den aU­männa motiveringen. Jag vUl tiUägga att begreppet nedsatt arbetsför­måga här bör ges samma innebörd som i lagen om vissa anstäUnings­främjande åtgärder.

Som exempel på fall då bestämmelsen blir tilläraplig kan nämnas den situationen att en fysiskt handikappad arbetstagare efter överläggningar i anpassningsgruppen har kunnat erhåUa en särskild arbetsplats efter orabyggnad med statiiga medel. Även arbetstagare som har fått sin an­ställning genora arbetsförmedlingen efler arbetsvårdsutredning eller som har beretts s. k. halvskyddad sysselsättning orafattas av den särskUda skyddsregeln. Detsamraa gäUer arbetstagare som i annat fall, på arbets­givarens initiativ eller utan att formellt omfattas av särskilda arbets­marknadsåtgärder, har tilldelats en för honom särskilt anpassad eUer skyddad arbetsplats. Däremot är bestäramelsen inte avsedd att kom­plettera turordningsreglerna med ett raera aUraänt beaktande av arbets­tagarens större eller raindre arbetsförraåga, svårighet att få ny anställ­ning etc. Inte heller avser bestämraelsen att skydda äldre arbetstagare

Prop. 1973:129

263

ulan särskilt nedsatt arbetsförraåga, sora på grund av lagen ora vissa anställningsfrämjande åtgärder har fått anställning hos arbetsgivaren. För sådana arbetstagare liksora för äldre anställda i övrigt gäller den gynnsararaare beräkningsregeln i 22 § tredje stycket.

Sora fraragår av den aktueUa skyddsbestämmelsen gäUer den inte un­dantagslöst. Hänsyn raåste bl. a. kunna tas tUl vUka raöjligheter arbets­givaren har att efler driftsinskränkningen tillhandahålla skyddad syssel­sättning etc

24 

§

Paragrafen, sora saknar raotsvarighet i utredningens lagförslag, inne­håUer vissa bestämmelser om återintagning av perraitterade arbetstaga­re. Besläramelserna har berörts i avsnittet 5.2.7. Som framgår av 3 § andra stycket ar bestämmelserna dispositiva.

I paragrafen föreskrivs till en början att arbetstagare som har blivit permilterad har företrädesrätt till arbete inora den verksarahet där han var sysselsatt förut, dvs. när perraitteringen skedde. Regeln innebär att, ora arbetsgivaren har behov av ny arbetskraft inora en viss verksarahet, han inte får nyanställa personal så länge del finns arbetstagare sora har perraitterats från verksaraheten. I stäUet skaU först aUa permitterade arbetstagare återintas i arbete. De permitterade arbetstagarna kan erael­lertid inte göra anspråk på företrädesrätt lill arbete inom annan verk­samhet än den där de var sysselsatta vid permilteringstiUfällel. Har ar­betsgivaren behov av ny arbetskraft inora en verksamhet från vilken inga arbetstagare har perraitterats, har han således frihet att välja rael­lan all nyanställa personal där och all återinta arbetstagare som har perraitterats från en annan verksamhet.

Begreppet verksamhet bör i detta sammanhang ges samma betydelse sora i 6 § i 1971 års lag om anstäUningsskydd. Med verksamhet bör så­ledes avses vad som på den privata sektorn kallas rörelse, exempelvis en verkstadsrörelse. Att rörelsen eventuellt är fördelad på skilda orter bör därvid sakna betydelse. På den statliga sektom bör med verksamhet förstås verksamhetsområdet för en viss rayndighet.

För det fall att flera arbetstagare har rätt tiU återintagning i arbete inora en viss verksamhet föreskrivs alt turordningsbestämraelserna i 22 § andra och Iredje styckena samt 23 § skall äga motsvarande till­lämpning. Turordningen skall alltså i princip besläraraas på grundval av anställningstidens längd, så att den arbetstagare sora har längst an­släUningstid har företrädesrätt tiU återintagning. Har en arbetstagare fyllt 45 år, får han tillgodoräkna sig en extra anställningsmånad för varje anstäUningsmånad sora han har påbörjat efter 45-årsdagen. Sam­manlagt får han dock tillgodoräkna sig högst 60 extra anstäUningsraå­nader. Del är att raärka att en permilterad arbetstagare fortsätter att

Prop. 1973:129

264

vara anstäUd under permilteringstiden och att sålunda även denna tid får inräknas vid beräkningen av anstäUningslid.

1 faU då flera permitterade arbetstagare har lika lång anstäUningslid följer av 22 § andra stycket att den arbetstagare som har högre levnads­ålder har företräde till återintagning i arbete. Vidare gäUer till följd av 22 § andra stycket all, om arbetstagare endast efler oraplacering kan beredas fortsatt arbete, han skaU ha tillräckliga kvalifikationer för det fortsatta arbetet för att han skall ha rätt till företräde vid återintagning.

Som nyss nämnts äger även 23 § motsvarande tillärapning, när ar­betstagare skall återintas efler permittering. Det betyder att, om en så­dan arbetstagare sora avses i 23 § undantagsvis har perraitterats, han har företräde framför alla andra arbetstagare när återintagning skall ske. Detta gäller givetvis under förutsättning att häri kan beredas sär­skUd sysselsättning.

25 §

Paragrafen, som motsvarar 20 § första och andra styckena i utred­ningens lagförslag, innehåller bestämraelser ora företrädesrätt tiU ny anstäUning. Besläramelserna har behandlats i avsnittet 5.2.7 i den all­männa motiveringen.

Enligt första stycket tiUkommer den angivna företrädesrätten tUl ny anställning i första hand sådan arbetstagare sora har blivit uppsagd på grund av arbetsbrist. Företrädesrätten gäUer alltså inte arbetstagare sora har blivit uppsagd på grund av förhåUande som hänför sig till hans personliga förhåUanden, t. ex. misskötsel, och inte heller arbetstagare som själv har sagt upp sig. Om en arbetsgivare säger upp en arbetsta­gare på grund av arbetsbrist, kan det emellertid inträffa att arbetstaga­ren snabbt kan få en ny fast anställning och därför säger upp sig själv för att kunna börja den nya anställningen snabbare än vad som skulle ha blivit fallet om han hade fått avvakta att uppsägningstiden med an­ledning av arbetsgivarens uppsägning har löpt ut. I sådant faU bör ar­betslagaren, oavsett den egna uppsägningen, fortfarande anses uppsagd av arbetsgivaren vid tillämpningen av förevarande paragraf. Den avgö­rande faktorn för att anstäUningen upphörde är nämligen arbetsgiva­rens uppsägning. Arbetstagaren kan således i detta fall göra anspråk på företrädesrätt till ny anstäUning hos den gamle arbetsgivaren, om han vill lämna den anställning som han har börjat efter uppsägningen.

Vid sidan av arbetstagare som har blivit uppsagd på grund av ar­betsbrist tillkoraraer företrädesrätt till ny anstäUning även arbetstagare som har anstäUts för viss tid, viss säsong eUer visst arbete och som inte har fått fortsalt anställning. Ett villkor är dock att det är till följd av arbetsbrist och inte på grund av arbetstagarens personUga förhåUanden som fortsatt anstäUning inte har kunnat erbjudas.

Som framgår av 9 och 16 §§ skaU arbetsgivaren i uppsägningsbesked

Prop. 1973:129

265

resp. i underrättelse om att visstidsanstäUd arbetstagare etc. inte får fortsatt anställning ange huruvida företrädesrätt liU ny anställning före­ligger.

Företrädesrätten gäller till dess ett år har förflutit från ansläUningens upphörande. För arbetstagare sora har blivit uppsagd betyder detta att han har företrädesrätt även till nyanställningar som kan komraa att ske under uppsägningstidens gång, dvs. innan den tidigare anstäUningen har upphört.

Vid tillämpningen av ettårsregeln kan del diskuteras att som villkor för företrädesrätt kräva att den nya anställningen skaU ha tillträtis före eltårsperiodens utgång eller alt anställningsavtalet skaU ha ingåtts dess­förinnan. För min del anser jag emellertid hksom utredningen att det bör vara tiUräckligt om arbetsgivaren lämnar erbjudande om ny anstäU­ning inom den angivna perioden och att det bör sakna betydelse om det nya anställningsavtalet skaU ingås eller den nya anställningen tillträdas mer än ett år efter det alt den tidigare anstäUningen upphörde. Givetvis står det arbetsgivaren fritt alt underlåta all träffa avtal eller lämna er­bjudande om ny anställning före ettårsperiodens utgång, även ora del skulle uppstå behov av ny arbetskraft dessförinnan. I så faU föreUgger det inle någon företrädesrätt för de tidigare anstäUda arbetstagarna. Däremot finns det viss möjlighet för arbetsraarknadsrayndigheten att inskrida enligt den föreslagna lagen om vissa anstäUningsfrämjande åt­gärder.

Som framgår av första stycket gäller företrädesrätten ny anställning inora den verksarahet där arbetstagaren var sysselsatt förut, dvs. orae­delbart innan anstäUningen upphörde. Begreppet verksamhet bör här ges sararaa innebörd som i 24 §. Med verksamhet avses alltså vad sora på den privata sektorn kallas rörelse, medan det på den statliga sektorn är fråga om verksamhetsområdet för en viss myndighet. Att rörelsen resp. verksarahetsorarådet orafattar driftsslällen på olika orter saknar betydelse i delta sararaanhang. Det är också likgiltigt ora rörelsen har bytt ägare efter anställningens upphörande eller om det har skett en liknande förändring på arbetsgivarsidan. Däremot förfaller givetvis före­trädesrätten till ny anställning, om rörelsen helt läggs ned.

Har arbetstagare företrädesrätt till ny anställning inora en viss verk­sarahet, gäller företrädesrätten i princip varje anställning inora verk­samheten, oberoende av avtalsområde, yrkeskategori e. d. En friställd arbetsledare kan alltså ha företrädesrätt tiU anställning sora arbetare. Givelvis måste det eraellertid krävas att arbetstagaren har tiUräckliga kvalifikationer för den nya anstäUningen. En bestäraraelse härora har tagils upp i andra stycket av förevarande paragraf. Jag vill understryka att kravet på tillräckliga kvalifikationer i delta liksom i andra samraan­hang inle avser annat än att arbetstagaren skaU ha de aUmänna kvali­fikationer som normalt ställs på den som söker en sådan anställning

Prop. 1973:129

266

sora det är fråga ora. Eftersom arbetssökandena ofta får genomgå viss upplärningstid, betyder detta att en arbetsgivare inle kan vägra återan­ställning på den grunden att arbetstagaren inte från första dagen full­ständigt behärskar de nya arbetsuppgifterna.

En ytterligare förutsättning för att arbetstagare skall ha företrädes­rätt till ny anställning är enligt andra stycket alt han kan uppvisa en viss rainsta anställningstid. Sålunda krävs det att arbetstagaren har va­rit anställd hos arbetsgivaren sararaanlagt minst tolv eller, vid säsong­anställning, sex månader under de två senaste åren. Jag viU påpeka att det är förhållandena vid anställningens upphörande som är avgörande och att tvåårstiden alltså beräknas med utgångspunkt från den dag an­ställningen upphörde.

När det gäller beräkningen av tolvmånaderstiden är del, liksom vid beräkningen av motsvarande tid i 11 § andra stycket, ulan betydelse vad för slags arbete som anställningen har bestått i. Däremot äger sex­raånadersregeln tillämpning endast när arbetslagaren uteslutande har varit anställd för viss säsong. En arbetstagare som har övergått från säsonganställning till tillsvidareanställning får visserligen åberopa även den anställningstid sora har bestått av säsongarbete, men den samman­lagda anställningstiden raåste i detta faU utgöra minst tolv raånader.

Varken när det gäUer tolvmånadersregeln eller sexraånadersregeln krävs det att anstäUningstiden har varit sammanhängande. Det krävs inte heUer att arbetstagaren hela tiden har varit anställd hos samme arbetsgivare, utan han får enligt 4 § i viss utsträckning tiUgodoräkna sig även anställningstid hos tidigare arbetsgivare. Däremot får en äldre arbetstagare inte, såsom när turordning skall bestämmas, tillgodoräkna sig extra anställningstid om han har varit anställd efter fyllda 45 år. När det i övrigt gäller beräkningen av anställningstid enligt förevarande paragraf vill jag hänvisa till kommentaren till 11 §.

Jag vill påpeka att andra styckets bestäramelser om förutsättningarna för företrädesrätt har gjorts dispositiva i 3 § andra stycket. På för­bundsnivå kan således avtal träffas om helt andra kvalifikationskrav för att en arbetstagare skaU ha rätt till återanstäUning. Jag viU tUlägga att det inte är rättsligen möjligt alt ulan bemyndigande från berörda arbetstagare i saraband raed nyanstäUning träffa koUeklivavlal om av­vikelse från turordningen för den aktuella nyrekryteringen. Det får nämligen i detta fall anses vara fråga om ett förfogande över redan intjänade rättigheter, dvs. ett förfogande som facklig organisation inte kan göra utan bemyndigande från den berörda medlemmen. Däremot kan ett kollektivavtal med den angivna innebörden träffas innan den uppsägning som utgör granden för företrädesrätten har ägt rum.

Av 33 § följer att företrädesrätt lill ny anställning inte tillkommer arbetstagare som har uppnått den gräns vid vilken han är skyldig att avgå med ålderspension eller, om någon sådan gräns inte finns, 67-års-åldern.

Prop. 1973:129

267

26 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om turordning i fall då flera ar­betstagare kan komraa i fråga för ny anställning. I utredningens lag­förslag hänvisas för delta fall tiU reglerna om lurordning vid uppsäg­ning (se 21 § andra stycket i utredningens lagförslag). Som framgår av 3 § andra stycket i deparlementsförslaget är bestämraelserna dispositiva.

Som jag har anfört i avsnittet 5.2.7 i den allmänna raotiveringen an­ser jag liksom utredningen att del i princip bör gälla sararaa lurord­ningsregler när flera arbetstagare gör anspråk på företrädesrätt till ny anställning som då uppsägning skaU ske på grund av arbetsbrist. I en­lighet härmed föreskrivs i första stycket av förevarande paragraf alt företräde till ny anställning skall ges åt den arbetstagare som har den längsta anställningstiden hos arbetsgivaren samt att, vid lika ansläU­ningstid, högre levnadsålder ger företräde. I andra stycket föreskrivs att arbetstagare som har fyllt 45 år får tillgodoräkna sig en extra an­ställningsmånad för varje faktisk anställningsmånad som han har på­börjat efter 45-årsdagen. Sammanlagt får dock högst 60 sådana extra anställningsmånader tillgodoräknas.

När det gäller den närmare innebörden av de angivna bestämmel­serna hänvisar jag till komraentaren till 22 §. Jag vill eraellertid påpeka att turordningen enligt förevarande paragraf bestäras geraensamt för hela den verksamhet som det är fråga om och att man således inte, som vid uppsägning, skall göra någon uppdelning raed hänsyn lill olika drifts­enheter, orter eller avtalsområden. Jag vill vidare framhålla att deparle­raenlsförslaget skiljer sig från utredningens förslag genom att turord­ningen skall bestämmas med utgångspunkt från arbetstagarens anställ­ningstid då anställningen upphörde. Detta innebär i fråga ora uppsagda arbetstagare bl. a. all turordnhigen koraraer att påverkas av den längre eller kortare uppsägningstid som arbetstagaren kan vara berättigad till.

27 

§

Paragrafen, som raotsvarar 22 § i utredningens lagförslag, innehåller bestäraraelser ora bl. a. arbetstagarens skyldigheter i faU då han vUl på­fordra företrädesrätt till ny anställning. Bestämraelserna har behandlats i avsnittet 5.2.7 i den aUmänna raotiveringen.

I första stycket föreskrivs att arbetstagare inte har företrädesrätt tiU ny anställning förrän han lill arbetsgivaren har anmält anspråk på så­dan företrädesrätt. I enlighet med vad jag har förordat i avsnittet 5.2.7 kan anraälan läranas såväl skriftiigen som muntiigen. Någon tidsfrist för anraälningen har inte föreskrivits, utan anmälan kan göras när som helst under den lid som företrädesrätten gäller. Det får dock förutsättas att arbetstagaren norraalt anraäler sitt anspråk på företrädesrätt i ome-

Prop. 1973:129

268

delbar anslutning till att han blir uppsagd eller får reda på att han inte kan få fortsatt anställning. Givetvis kan arbetstagaren inte genora en sedermera gjord anraälan göra anspråk på sådan ledig plats som redan har blivit erbjuden annan arbetstagare.

I samband med att arbetstagaren anraäler att han vill ha företrädes­rätt till ny anställning bör han givetvis, som jag har anfört i den aU­männa motiveringen, lämna sådana uppgifter om sin adress m. ra. alt arbetsgivaren sedermera kan nå honom med erbjudande om återan­ställning. I anmälningsskyldigheten ligger också en skyldighet att hålla arbetsgivaren underrättad om adressförändringar etc. under den tid företrädesrätten avser. Det bör nämligen inte stäUas högre krav på ar­betsgivaren än att han skall sända erbjudande om återanstäUning till arbetstagarens senast kända adress. Vissa garantier för alt inte arbets­tagaren lider någon rättsförlust uppnås genom reglerna ora varsel och överläggning i 2932 §§. Jag förutsätter att arbetsmarknadsparterna i sararåd med arbetsförmedlingen kan finna lärapliga rutiner för hand­läggningen av ärenden om återanställning.

I första stycket av förevarande paragraf har vidare tagits upp en be­stämmelse om att arbetstagare sora antar erbjudande om ny anställning är skyldig att tillträda anstäUningen först efter skäligt rådrum. I fråga om tolkningen av denna bestämmelse hänvisar jag till vad jag har an­fört i avsnittet 5.2.7.

I tredje stycket föreskrivs att arbetstagares företrädesrätt är förfal­len, om han avvisar erbjudande om ny anställning sora han skäligen bort godta. Även på denna punkt hänvisar jag till avsnillet 5.2.7.

28 §

Paragrafen, sora motsvarar 23 § i utredningens lagförslag, innehåUer vissa bestämraelser om hur anställningstiden skall beräknas för arbets­tagare som har fått ny anställning raed utnyttjande av sin företrädesrätt enligt 25 §. Bestämraelserna tar sikte på de kvalifikationsregler som har ställts upp i 11 § andra stycket, 15 § och 25 § andra stycket och som gäller rätten tiU längre uppsägningstid än en månad, rätt liU underrät­telse om att visstidsanställning e. d. inte koramer att fortsätta samt före­trädesrätt till ny anställning. Har arbetstagare fått ny anställning enligt 25 § skall han därmed oraedelbart anses ha varit anställd så lång tid hos arbetsgivaren sora krävs enligt de angivna kvalifikationsreglerna. Det är dock självklart att arbetstagarens rättigheter i den nya anställ­ningen blir beroende av i vUken sorls anstäUning han har blivit åter­ansläUd. Uppenbarligen kan den som exerapelvis har återanstäUts i viss­tidsanställning inte raed stöd av förevarande paragraf göra anspråk på uppsägningstid.

Jag viU erinra ora att förevarande paragraf är disposiiiv enligt 3 § andra stycket.

Prop. 1973:129

269

29 §

Paragrafen, som motsvarar delar av 2528 §§ i utredningens lagför­slag, innehåller bestäraraelser ora i vilka fall varsel skall äga rum och vilka varseltider som gäller. Bestämraelserna har behandlats i avsnittet 5.2.8 i den allraänna raotiveringen. Som framgår av 3 § andra stycket har såväl dessa bestämraelser som övriga regler om varsel och överlägg­ning gjorts dispositiva.

Del första faU då varsel skall äga.rum är då fråga uppkommer ora uppsägning på grund av arbetstagares personliga förhållanden. Arbets­tagarorganisationen skall i så fall varslas rainst två veckor före uppsäg­ningen. I motsats tiU vad som är fallet enligt utredningens lagförslag skall organisationen varslas även om arbetstagaren undanlagsvis skulle raotsätta sig det.

Sora ett andra varselfall har tagits upp del faUel att arbetsgivaren avser att vidta avskedande. Varsel skaU då läranas lill arbetstagarorga­nisationen så snart det kan ske efter det att den händelse har inträffat sora enligt arbetsgivarens raening utgör grund för avskedande. Även i detta faU är del utan betydelse, om arbetstagaren skulle raotsätta sig facklig inblandning.

Lagen innehåller frånsett det fall sora behandlas i 31 § andra stycket inle några regler om skyldighet för arbetsgivaren att ta kontakt med arbetstagaren före en uppsägning eller ett avskedande. Sora jag har anfört i avsnittet 5.2.8 ligger del eraellertid i sakens natur all en sådan kontakt norraalt bör tas.

Det tredje varselfallet är då arbetsgivaren planerar att vidta uppsäg­ning på grund av arbetsbrist. Varsel skall i sådant faU läranas minst en raånad före uppsägningen. Varsel kan eraellertid enligt 30 § första styc­ket få lämnas senare, om det inträffar en oförutsedd händelse som med­för att varsel inte kan lämnas inom enmånadsliden. Å andra sidan framgår av 30 § andra stycket att varseltiden före uppsägning på grand av arbetsbrist i vissa faU är längre än en månad. Givetvis är det inte något som hindrar att parterna träffar överenskommelse ora att varsel skall ske tidigare än sora följer av lagen. Ett sådant tidigare varsel är naturligtvis särskilt befogal i de faU då ett stort antal arbetstagare skaU sägas upp. Fastställandet av den s. k. listan kan i sådana faU bli mycket tidskrävande.

Som ett fjärde varselfaU har tagils upp den situationen att arbetsgi­varen avser att lärana underrättelse enligt 15 § liU arbetstagare som är eller har varit anställd för viss tid, viss säsong eUer visst arbete om att fortsatt anställning inle komraer att erbjudas. Arbetstagarorganisationen skaU i så fall varslas minst två veckor innan underrättelse länmas, dvs. ungefär sex veckor före ansläUningens upphörande eUer, vid säsongan­slällning, den nya säsongens början. Jag viU eraellertid erinra om att skyldigheten alt lämna underrättelse enligt 15 § gäUer endast om ar-

Prop. 1973:129

270

betstagaren har varit anställd sammanlagt rainst tolv eller, vid säsong­anstäUning, minst sex månader under de senaste två åren. Är arbetsgi­varen inle skyldig alt lämna underrättelse, föreligger det inte heller nå­gon varselplikt. Även i det nu behandlade varselfaUet gäller undanlags­regeln i 30 § första stycket. Varsel kan alltså lämnas mindre än två vec­kor före det att underrättelse äger rura, ora det är nödvändigt raed hän­syn till inträffade förhållanden.

Varsel skall i princip ske även före en perraittering. En bestäramelse härom har tagils in som en punkt 5. Undanlag görs dock för perraitte­ringar sora är av enstaka och kortvarig natur eller sora beror på att ar­betet är säsongbetonat eller annars till sin natur ej sammanhängande. För att en perraittering skall anses enstaka och kortvarig bör det vara fråga om en situation där man knappast kan tala om driftsinskränkning utan snarare om ett tUIfäUigt uppehåll i arbetet. Som exempel på per­raitteringar sora beror på att arbetet är säsongbetonat kan las det faUel att perraitteringar behöver vidtas beträffande tillsvidareanställda stuve-riarbelare, då isen har lagt sig i haranarna. En perraittering som sker under själva arbetssäsongen är däremot i princip underkastad huvud­regeln ora varsel. Med arbete sora till sin natur är icke sammanhängan­de avses s. k. intermiltent arbete, dvs. arbete där det är naturligt att arbetstagare perraitteras raed järana raeUanrura. Sådant arbete förekom­raer exerapelvis inora restaurangbranschen.

I de fall då arbetsgivaren är skyldig att varsla före en tiUäranad per­mittering skall varsel läranas rainst en månad före perraitteringen. Enligt 30 § första stycket kan dock varsel även i delta fall undantagsvis få lämnas senare.

Som ett sjätte varselfall har tagits upp det fallet att arbetsgivaren av­ser att återta arbetstagare i arbete efter permittering. Varsel skall då läranas minst två veckor före återintagningen. Om del föreligger hinder mot att varsel lämnas så tidigt, kan varsel enligt 30 § första stycket i stället få lämnas så snart det kan ske. Varselregeln tar närmast sikte på att det rör sig om ett val meUan olika permitterade arbetstagare. Regeln är emellertid tUlämplig även ora det bara är en enda arbetstagare sora koramer i fråga för återintagning.

Varsel skall vidare ske då arbetsgivaren avser alt lämna arbetstagare erbjudande ora anställning till vUken företrädesrätt enligt 25 § kan kora­ma i fråga. Detta fall har tagils upp sora en punkt 7 i förevarande para­graf. Arbetstagarorganisationen skall i sådant fall varslas minst två veckor innan erbjudandet lämnas. Även denna varseltid kan undantagsvis förkortas med stöd av 30 § första stycket. Varsel skall lämnas inte bara när flera arbetstagare gör anspråk på återanställning och det sålunda gäl­ler att bestärama en turordning utan också när det bara är en enda ar­betstagare sora har företrädesrätt. En förutsättning är dock att det i varje fall är någon arbetstagare sora enligt 27 § första stycket har anraält an-

Prop. 1973:129

271

språk på företrädesrätt. Jag vill påpeka att det förhållandet att varsel läranas liU organisationen inte befriar arbetsgivaren från skyldigheten att rikta ett erbjudande om återanställning direkt till den berörde ar­betslagaren.

När det i övrigt gäUer de varseltider som har föreskrivits i föreva­rande paragraf innebär paragrafens formulering alt tiden i samtliga faU skall räknas från den dag då varselbeskedet kora arbetstagarorganisa­tionen liU hända. VUken arbetstagarorganisation som arbetsgivaren i varje särskilt fall skall vända sig till framgår av 31 §.

30 

§

I paragrafens första stycke har tagits upp den tidigare berörda regeln ora undantag från de varseltider sora gäller enligt 29 § 37. Det före­skrivs sålunda alt, ora det föreligger hinder att varsla inora föreskriven tid, varsel i stället skaU lämnas så snart del kan ske.

Del faU som åsyftas raed den förevarande undantagsbestämmelsen är att det har inträffat en omständighet sora arbetsgivaren inte har kun­nat förutse och sora gör det omöjligt att varsla inom föreskriven lid. Sora exerapel på sådana oraständigheler kan näranas att behövliga rå­varor försenas eller uteblir, att vintern inträffar betydligt tidigare än väntat eller att en fabrik brinner ned. I det sist angivna faUet kan upp­sägning eller perraittering behöva verkställas oraedelbart. Varsel kan då komraa att läranas så gott sora samtidigt.

Den föreslagna lagen om vissa anstäUningsfrämjande åtgärder inne­håller en del bestämraelser ora varsel till länsarbetsnärand vid driftsin­skränkning (16 §§). Varsel om sådan inskränkning som kan raedföra uppsägning skall läranas minst tvåsex raånader före driftsinskränk­ningen, beroende på hur många arbetstagare som berörs av driftsin­skränkningen. Detla innebär att arbetsgivaren i vissa fall skall varsla länsarbetsnämnden om en avsedd uppsägning innan han enligt 29 § 3 är skyldig att lämna motsvarande varsel till arbetstagarorganisation. För sådant fall föreskrivs i andra stycket av förevarande paragraf att organisationen skall varslas ora den planerade uppsägningen saratidigt sora varsel lämnas till länsarbetsnämnden. Har varsel till följd av denna bestäraraelse läranats till arbetstagarorganisationen mer än en månad före uppsägningen, behöver organisationen givelvis inte varslas på nytt när en raånad återstår.

31 §

Paragrafen innehåUer i första stycket en bestäraraelse om vilken fack­lig organisation som arbetsgivaren skall la kontakt raed i de fall då varselskyldighel föreligger. I enlighet med vad jag har förordat i avsnit­tet 5.2,8 föreskrivs att varsel skall läranas tUl lokal arbetstagarorganisa­tion i förhållande till vilken arbetsgivaren är eller brakar vara bunden

Prop. 1973:129

272

av kollektivavtal, såvitt gäller den arbetstagarkategori sora berörs av den tilltänkta åtgärden. I första hand skaU således varsel läranas till den fackliga klubb e. d. sora är verksara inom företagel. Om det inte finns någon sådan klubb, får varsel lämnas till den avdelning eUer motsva­rande som arbetstagarkategorin tillhör. I varje fall vid större företag torde organisationen komraa att utse någon som kan ta eraot varsel för organisationens räkning, aUtså ett varselombud.

SkuUe den åtgärd sora varslet avser beröra flera arbetstagarkategorier eller tUlhör de aktuella arbetstagarna en kategori som brukar företrädas av flera organisationer som alla brukar vara bundna av koUeklivavlal i förhållande till arbetsgivaren, åligger del arbetsgivaren att lämna var­sel tiU var och en av dessa organisationer. Som exerapel kan näranas förhållandena på stora delar av den privata tjänsteraannasektom, där SIFSALFCF har ett geraensamt kollektivavtal med arbetsgivaren. Om en planerad driftsinskränkning avser aUa slags tjänstemän, inklusive arbetsledare, får varsel lämnas till den lokala organisationen inom vart och ett av de tre förbunden.

Det framgår av den förevarande bestämraelsen att varsel i vissa fall skaU läranas även till organisation sora arbetsgivaren inte för tiUfäUet står i kollektivavlalsförhållande till. Varsel skall alltså läranas även un­der s. k. avtalslöst tiUstånd. En förutsättning är dock, som närants, att det är fråga ora en organisation i förhållande till vUken arbetsgivaren brukar vara bunden av koUeklivavlal. Del får ankomma på rättstill-lämpningen att närraare tolka delta viUkor.

Lagen innehåUer inte några regler om formen för varselraeddelandet eller ora meddelandets innehåll. Som jag har anfört i den allraänna mo­tiveringen ligger det eraellertid i sakens natur att arbetsgivaren normalt bör ange namnet på den eUer de arbetstagare som berörs av den pla­nerade åtgärden. En sådan precisering kan dock inte alltid krävas när det är fråga ora en åtgärd av koUektiv natur, t. ex. när ett flertal ar­betstagare skaU sägas upp på grund av arbetsbrist eller perraitteras. I sådant fall får en precisering ske vid de överläggningar som skaU följa på varslet. Det är uppenbart alt arbetsgivaren vid dessa överläggningar mera detaljerat måste ange den planerade åtgärdens omfattning, vilka arbetstagare sora enligt hans raening bör hållas utanför turordnings­resonemangen enligt 23 §, hur turordningen för övriga arbetstagare skaU bestämmas osv.

Andra stycket innehåller den förut behandlade regeln ora att under­rättelse skall lämnas till arbetstagare beträffande tUltänkt uppsägning eller avskedande när varselskyldighet enligt första stycket inte före­ligger. Stycket gäller alltså endast i fråga om arbetstagare som syssel­sätts i arbete som inte Ugger inora något avtalsområde. Del är därvid likgiltigt ora arbetstagaren är organiserad eller ej.

Prop. 1973:129

273

32 

§

Paragrafen, som motsvarar 29 § i utredningens lagförslag, innehåUer bestämraelser om överläggning ra. m. Bestämraelserna har behandlats i avsnittet 5.2.8 i den allmänna motiveringen.

I första stycket slås fast att den som har rätt till varsel eller under­rättelse enligt 31 § andra stycket också har rätt lill överläggning med arbetsgivaren om den tilltänkta åtgärden. Regeln är tilläraplig inte bara när varsel eller underrättelse faktiskt har läranats utan också när ar­betsgivaren har underlåtit att uppfyUa varsel- resp. underrättelseplikten. För del fall alt varsel eller underrättelse har lämnats föreskrivs att över­läggning skall påkallas senast en vecka därefter.

I andra stycket av paragrafen föreskrivs att, ora överläggning har påkallats, arbetsgivaren inte får vidla den åtgärd varslet eller under­rättelsen gäller förrän tillfälle till överläggning har lämnats. Han får således inle vidla den planerade uppsägningen eller perraitteringen etc, om han motsätter sig överläggning under påstående att han exempelvis inte har lid. I kravet på alt arbetsgivaren skall ha lämnat tillfälle till överläggning ligger också att det skall finnas lidsutryrarae för en me­ningsfull överläggning. Däremot krävs del i och för sig inte att den påkallade överläggningen verkligen har komrait tUl stånd för att arbets­givaren skall få vidta den tilltänkta åtgärden. Ännu mindre krävs det att överläggningen har slutförts. Arbetsgivaren är sålunda oförhindrad att exerapelvis vidta uppsägning vid varseltidens utgång, ora han har läranat tUlfälle lill överläggning i så god lid att det funnits ett rimligt utrymme för överläggningen.

Lagen innehåUer inte några regler om överläggningarnas form och innehåll. Jag hänvisar i denna del tUl vad jag anfört i avsnittet 5.2.8.

33 

§

Paragrafen, som raotsvarar 15 § tredje stycket samt 24 och 30 §§ i utredningens lagförslag, innehåUer bestäraraelser ora avgång raed pen­sion ra. ra. Besläramelserna är dispositiva erUigt 3 § andra stycket.

Besläraraelserna i första stycket innebär alt arbetsgivare inte behöver vidta uppsägning, ora han vUl all en arbetstagare skaU lämna anstäU­ningen när han uppnår den gräns vid vUken han är skyldig all avgå med ålderspension eller, om någon sådan gräns inle finns, i samband raed att arbetstagaren fyUer 67 år. Inte heUer behöver arbetsgivaren säga upp en arbetstagare, om han viU att arbetstagaren skaU lärana an­ställningen när han får rätt tUl hel förtidspension eller hell sjukbidrag enligt lagen (1962: 381) ora allraän försäkring. I saratliga dessa fall skall arbetsgivaren i stället underrätta arbetstagaren rainst en raånad i förväg om att han viU alt arbetstagaren skall lämna anställningen.

Jag viU påpeka att bestämraelsen om underrättelse då arbetstagaren skall pensioneras skiljer sig från utredningens förslag genom att den tar

18   Riksdagen 1973.1 saml Nr 129

Prop. 1973:129

274

sikte på del fallet att arbetstagaren är skyldig att avgå och inte, som en­ligt utredningsförslaget, det fallet att arbetstagaren uppnår en högsta pensionsgräns utan att vara avgångsskyldig enligt lag eller avtal.

Den gräns vid vilken arbetslagaren är skyldig att avgå med ålders­pension kan fraragå av kollektivavtal eller av anställningsavtalet eUer annat särskilt träffat avtal. På det statliga orarådet framgår pensions-gränsen av författning, frärast statens allmänna tjänstepensionsregle­mente (1959: 287). Statiig tjänsteman som omfattas av reglementet är enligt huvudregeln i 4 § 1 mom. skyldig att avgå med pension när han når den övre gränsen av den s. k. pensioneringsperiod som gäller för honom. Denna övre gräns varierar i allmänhet mellan 63 och 66 år.

Vill arbetsgivaren att arbetstagaren skall sluta sin anstäUning vid den nedre pensionsgräns som gäUer för anstäUningen, är bestämraelserna om underrättelseskyldighet inte tillämpliga. I sådant fall måsle arbets­givaren enligt vanliga regler vidta uppsägning, såvida inte arbetstagaren är anställd för viss beslärad tid e. d. Uppsägning raåste också ske ora ar­betsgivaren låter arbetstagaren gå kvar i anställningen efter det alt han har uppnått den gräns då han i och för sig är skyldig alt avgå. Det kan vidare tänkas alt arbetstagaren har sådan tidsbestärad anställning där pensioneringstUlfället är utan betydelse för anställningstidens längd. I sådant fall kan arbetsgivaren inte enhgt förevarande paragraf bringa anslällningsförhållandet att upphöra genora underrättelse, utan anställ­ningen upphör enligt 6 § andra stycket först vid den bestärada tidens utgång.

Bestämmelser om räll lill förtidspension från folkpensioneringen finns i 7 kap. lagen ora allraän försäkring. Huvudregeln i 7 kap. 1 § innebär att rätt till förtidspension tillkoraraer försäkrad för tid före den raånad då han fyller 67 år, under förutsättning dels alt han har fyllt sexton år, dels att hans arbetsförmåga på grund av sjukdora eller annan nedsätt­ning av den fysiska eller psykiska prestationsförraågan är nedsatt raed minst hälften och nedsättningen kan anses varaktig. Även äldre försäk­rad, sora en längre tid har gått arbetslös, kan under vissa förutsättningar erhålla förtidspension. Om nedsättning av arbetsförraågan inte kan an­ses varaktig men kan antas bli bestående avsevärd tid, utgår sjukbidrag, en förraån som är tidsbegränsad men i övrigt likställd med förtidspen­sion. Förtidspension utgår som hel eller partiell. Motsvarande regler gäller enligt 13 kap. lagen om allmän försäkring för förtidspension från tUläggspensioneringen.

Underrättelse som avses i förevarande paragraf skaU enligt en sär­skild bestämmelse i andra stycket läranas skriftiigen. SkuUe arbetsgiva­ren underlåta alt iaktta detta krav och i stället lämna muntlig underrät­telse, medför detta inle att underrättelse inte skaU anses ha skett. Där­emot kan arbetsgivaren bli skyldig att utge skadestånd.

Tredje stycket innehåller bestämmelser ora undantag från vissa av

Prop. 1973:129

275

lagens regler, såvitt gäller arbetstagare sora har uppnått den gräns vid vilken han är skyldig att avgå med ålderspension eller, om någon sådan gräns inte finns, 67-årsåldern. TiU en början föreskrivs all sådan arbets­tagare inle har rätt till längre uppsägningstid än en månad. Bestärarael­sema i 11 § andra stycket gäUer således inte för honom. Han har inte heller företrädesrätt, när turordning skaU bestämmas i samband med uppsägning eller permittering. Detta betyder att han måste lärana ar­betsplatsen före alla yngre arbetstagare, när uppsägning eller perraitte­ring skall ske. Han kan därvid inle heller åberopa den särskilda skydds­regeln för handikappade i 23 §.

I Iredje stycket av förevarande paragraf föreskrivs vidare att arbets­tagare som har uppnått någon av de angivna åldersgränserna och som har blivit permilterad inte har företräde framför annan arbetstagare när återintagning skall ske efter permittering. Slutligen föreskrivs att sådan äldre arbetstagare som nu avses och som har bhvit uppsagd på grand av arbetsbrist inte har någon företrädesrätt tiU ny anstäUning enligt 25 §. Frågan huruvida de båda sistnämnda föreskrifterna är tiUämpliga skall avgöras med utgångspunkt från förhållandena när det bhr aktuellt att vidta återintagning efter perraittering resp. lämna erbjudande om ny an­ställning. Det avgörande är således om arbetstagaren vid denna tidpunkt har uppnått den gräns vid vilken han är skyldig att avgå med ålderspen­sion eUer, om någon sådan gräns inle finns, 67-årsåldern. Detta kan leda till att en arbetstagare som exempelvis hade företrädesrätt till ny an­ställning, när han sades upp, har förlorat denna rätt då återanställning kan korama i fråga. Del ligger i sakens natur alt arbetstagaren inte hel­ler har företrädesrätt tiU anställning på en tjänst raed lägre pensions­ålder än hans egen ålder.

Jag vill påpeka att del i förevarande paragraf inle har gjorts något undantag från varselbestäramelserna i 29 §. Detta innebär att varsel skall läranas i enlighet raed 29 § 15, när det blir aktuellt att säga upp, avskeda eUer permittera arbetstagare som har uppnått någon av de angivna åldersgränserna eUer när det blir aktuellt att lämna under­rättelse enligt 15 § tiU sådan arbetstagare. Däremot följer det av de tidigare berörda undanlagsbestämmelserna all reglerna i 29 § 6 och 7, som rör varsel före återintagning efter permittering resp. varsel när nyanställning blir aktueU, inle är tillärapliga beträffande arbetstagare som har uppnått den gräns vid vilken han är skyldig att avgå med pen­sion eller 67-årsåldern. Av 29 § följer vidare att arbetsgivaren inte är skyldig alt lärana varsel, när fråga uppkoramer ora all lämna under­rättelse enligt första stycket i förevarande paragraf.

34 §

I denna paragraf regleras anstäUningsskyddet när tvist råder om gil­tigheten av en uppsägning som inte är sakligt grandad. Paragrafen som delvis motsvaras av 31 § andra och tredje styckena, 36 § första

Prop. 1973:129

276

stycket samt 37 § första och andra styckena i utredningens förslag kompletteras av 35 § som behandlar den situationen att arbetsgivaren i ett motsvarande fall liUgripil avskedande i stället för uppsägning.

I den allmänna raotivermgen (avsnittet 5.2.9) har framhållits att en ovillkorlig rätt till anställningen bör gälla endast i sådana fall när en arbetstagare blivit uppsagd eller avskedad utan att saklig grund för uppsägning förelegal. Om arbetsgivaren eljesl åsidosätter vad som ålig­ger honom enligt lagen, grundar detta endast skadeståndsskyldighet en­ligt 38 §. Själva åtgärden blh dock inte ogiltig. Detta gäUer t. ex. om arbetsgivaren säger upp en arbetstagare med åsidosättande av det for­raella förfarande sora enligt lagen skall iakttas vid uppsägning. I tydlig­hetens intresse har i lagtexten särskUl angetts att en uppsägning inle kan förklaras ogiltig, ora den angrips enbari på den grund att den strider mol bestäraraelse ora turordning. Med bestämmelse om lurordning av­ses i detta sararaanhang inte endast föreskrift i lagen utan också bestära­raelse i avtal.

Även en arbetstagare som har blivit uppsagd utan att saklig grund förelegal kan, om han föredrar del, ta fasta på uppsägningen och yrka enbari skadestånd enligt 38 § för dels den kränknmg sora uppsägningen utgjort, dels den ekonomiska skada som förlusten av anställningen kan ha medfört. Om arbetslagaren emellertid önskar behålla sin anställning, kan han enligt första stycket yrka att uppsägningen förklaras ogiltig. Även i ett sådant fall kan arbetstagaren dessutom yrka skadestånd för den kränkning som han utsålts för genom uppsägningen. Som nämnts i den allmänna raotivermgen har domstolen vid avgörandet av om saklig grand föreligger för uppsägningen att bedöraa om det kan krävas av arbetsgivaren all anställningsförhållandet skall fortsätta. Finner dom­stolen att så är fallet, skaU uppsägningen förklaras ogiltig. Delta gäller utan undantag. En föratsättning härför är dock alt arbetstagaren inte har försuttit sin talan enligt 37 §.

Innebörden av en dora, varigenom en uppsägnirig förklarats ogiltig, är att anställningen beslår på samma vUlkor som tidigare. AnstäUningen skall alltså fortgå sora om uppsägningen aldrig hade vidtagits. Av 36 § fraragår att arbetsgivaren efter doraen inte får avstänga arbetstagaren på grand av den omständighet som föranlett uppsägningen.

Enligt huvudregeln i 6 § första stycket upphör anställningen vid upp­sägningstidens utgång. Särskilt när uppsägningstiden är kort kan det lätt inträffa att en tvist om uppsägningens giltighet inte har hunnit prövas i sista instans innan uppsägningstiden löpt ul. Sora jag har frarahållit i den aUraänna motiveringen skulle det inle vara tillfredsställande om arbetstagaren blev tvungen att länma sin anställning vid uppsägningsti­dens utgång för att först sedan uppsägningen, måhända lång tid där­efter, förklarats ogiltig kunna göra gällande rätt att återfå anstäUningen. För att denna räll inle skall bli illusorisk har därför i andra stycket

Prop. 1973:129

277

uppställts den regehi att anställningen vid tvist om uppsägningens gil­tighet inte upphör förrän tvisten slutligt prövats, dvs. avgjorts genom dom eUer beslul som vunnit laga kraft. Regeln träder i tUlärapning så snart arbetstagaren enligt 37 § underrättat arbetsgivaren om att han inte godtar uppsägningen ulan avser att väcka talan ora uppsägningens giltighet. Om arbetstagaren emellertid inle därefter väcker sådan talan inom föreskriven tid, gäller regeln inte längre. Anställningen upphör då den dag när tiden för talans väckande gått ul imder förutsättning givetvis att uppsägningstiden också har löpt ut. AnstäUningen kan även upphöra dessförinnan, om parterna träffar en uppgörelse ora att upp­sägningen skaU vara giltig. Det kan tilläggas alt regehi inte gäller i de faU när arbetslagaren visserligen anser att uppsägnmgen inte är sakligt grundad men föredrar alt låta anställningen upphöra och i stället yrkar enbart skadestånd på grund av den obehöriga uppsägningen.

Vid tvist om uppsägningens giltighet gäller vidare enligt andra stycket, att arbetsgivaren i princip inte får avstänga arbetstagaren från arbete under åberopande av de omständigheter som föranlett uppsägningen. Skälen till denna bestämmelse har behandlats i den allmänna raotive­ringen. Bestämmelsen innebär inte någon ovillkorlig rätt tiU arbetsplat­sen för den uppsagde arbetstagaren. Han kan på samma sätl som övriga arbetstagare perraitteras ora del råder arbetsbrist. Vidare lägger bestäm­melsen inte hinder i vägen för en avstängning som sker på grand av annan förseelse än sora föranlett uppsägningen. Arbetstagaren är även skyldig att vidkännas de andra förändringar i anstäUningen sora arbets­givaren kan ha rätt att vidta. Besläraraelsen innebär endast att arbetsgi­varen inte får undanhålla arbetstagaren arbetsuppgifter med hänvisning lill del beteende från arbetstagaren som har lagts tUl grund för upp­sägningen. Sker del, kan arbetsgivaren bh skyldig att utge skadestånd enligt 38 §. Arbetstagaren torde i ett dylUct fall även kunna häva an­stäUningen raed omedelbar verkan (se 6 § tredje stycket första punkten). Tvisten kommer då i fortsättningen enbart all gälla frågan om skyl­dighet för arbetsgivaren att utge skadestånd dels för alt han sagt upp arbetstagaren utan att saklig grund förelegat för denna åtgärd, dels för alt han avstängt arbetstagaren från arbete i strid mot lagen.

Huvudregeln är alltså att avstängning inte får ske under åberopande av de omständigheter som föranlett uppsägnmgen. Härifrån gäller dock ett undantag om särskUda skäl föreligger. Som utvecklats i den allmän­na motiveringen tar denna undantagsregel sikte på sådana faU som då arbetsgivaren på grund av arbetstagarens beteende eUer ansläUningens särskilda beskaffenhet har ett legilirat behov av alt omedelbart kimna stänga av arbetstagaren från tjänsten eller då del annars frarastår som mer eller mindre uppenbart att uppsägningen är sakligt grandad.

Om tvist råder om uppsägningens giltighet, är arbetstagaren även efter uppsägningstidens utgång till dess tvisten slutiigt prövats berättigad

Prop. 1973:129

278

till samma förmåner som enUgt 1214 §§ tillkommer honom under uppsägningstiden. Arbetstagaren är således garanterad lön och andra anställningsförmåner även om arbete inte erbjuds honom (12 §). I ett sådant fall skall dock enligt 13 § avräknas bl. a. inkomsl som arbets­tagaren under denna tid förvärvat i annan anställning eller som han uppenbarligen kunde ha förvärvat i annan anställning som han skäligen bort godta. Om arbetsgivaren i strid mot avstängningsförbudet i före­varande paragraf avstänger arbetstagaren från arbete, ligger det emeller­tid i sakens natur att det inte kan krävas av arbetstagaren att han skaffar sig ett annat arbete under den tid tvisten pågår. 1 en sådan situation finns därför inte någol utryrame för en tillärapning av stadgandet ora att a'vräkning skall ske för inkomst som arbetstagaren uppenbarligen kunde ha förvärvat på annat håll. Under den lid som tvisten pågår får arbetstagaren vidare inte förflyttas till annan ort, ora hans raöjligheter att söka ny anställning därigenom inte obetydligt försäraras. Han har under denna tid även rätt till ledighet med bibehållna anställningsför­måner i den utsträckning som skäligen fordras för att han skall kunna besöka arbetsförmedlingen eller annars söka arbete (14 §).

Enligt tredje stycket kan en arbetstagare, som anser sig ha bUvil fel­aktigt avslängd från arbetet, hos domstol begära interimistiskt förord­nande om att avstängningen skaU upphöra. Frågan kan därvid gälla, om avstängningen har skett av sararaa anledning sora uppsägningen eller inte. Vid avgörandet av denna fråga torde domstolen kunna tUlämpa samma bevisbörderegler som arbetsdomstolen utbildat i mål om för-eningsrättskränkningar. Detta innebär all, ora arbetstagaren visar sanno­lika skäl för sitt påstående, arbetsgivaren har att styrka att det har före­legat skälig orsak till avstängningen oberoende av den orasländighet sora ligger till grund för uppsägningen. Frågan kan också gälla, ora särskilda skäl förelegat för avstängning på grund av de omständigheter som föran­lett uppsägningen. Därvid har arbetsgivaren bevisbördan för att sådana särskilda skäl förelegat.

Slutligen kan arbetsgivaren enligt tredje stycket påkalla ett interimis­tiskt förordnande om att anstäUningen, trots att tvist råder om uppsäg­ningens giltighet, skall upphöra vid uppsägningstidens utgång eller den senare tidpunkt som rätten bestäramer. Som jag har anfört i den all­raänna motiveringen kan ett sådant förordnande meddelas, om det redan i detta skede frarastår som mer eller mindre uppenbart att upp­sägningen är sakligt grundad. Bevisbördan för att så är fallet åvilar givetvis arbetsgivaren. Den särskilda regeln att anställningen kan upp­höra vid den senare tidpunkt rätten bestämraer avser det fallet att upp­sägningstiden gått ul när rätten fattar sitt beslut.

Vid meddelandet av ett sådant interimistiskt förordnande som nyss har berörts kan domstolen alltså bli tvungen att göra en förhandspröv­ning av frågan om saklig grand för uppsägning föreligger. Vid denna

Prop. 1973:129

279

tidpunkt har eraeUertid inte alllid de oraständigheter som föranlett upp­sägningen hunnit bli fuUständigt utredda. Uppenbarligen är det inte till­fredsställande ora dorastolen därvid till följd av ett bristfälligt raaterial skulle koraraa all bedöma frågan felaktigt. Jag viU därför understryka att, om denna fråga synes tveksam, domstolen inte skall meddela ett förordnande om alt anställningen skall upphöra innan tvisten slutligt prövats.

På grund av vad jag nu har anfört kan del inträffa att domstolen vid en interimistisk prövning komraer tUl del resultatet att arbetstagaren skaU gå kvar i anställningen efter uppsägningstidens utgång raen när målet sedermera avgörs finner att uppsägningen är sakligt grundad. Nå­gon återbetalningsskyldighel för den lön och andra förmåner som arbets­tagaren uppburit efler uppsägningstidens utgång till dess att tvisten slut­ligt prövats skall inte ske. Om å andra sidan arbetstagaren på grand av domstols interiraistiska förordnande blivit tvungen alt lärana anställ­ningen vid uppsägningstidens utgång men uppsägningen sederraera be­finns vara ogrundad, innebär detta en ändring av det interimistiska förordnandet och ett konstaterande av att uppsägningen från början varit ogiltig. Arbetstagaren har då givelvis rätt tiU den lön och andra förmå­ner som han kan ha gått förlustig. Han har även rätt att som ansläU­ningstid tillgodoräkna sig den tid som han rätteligen borde ha varit kvar i anställningen.

Ett yrkande om interiraistiskl förordnande enligt tredje stycket kan fraraställas endast i ett vid dorastolen anhängiggjort raål ora uppsäg­ningens giltighet. Om arbetsgivaren vill framställa ett sådant yrkande men arbetslagaren ännu inte väckt talan enligt 37 §, får arbetsgivaren därför väcka talan vid domstolen om fastställelse att uppsägningen är giltig och i det sålunda anhängiggjorda målet framsläUa sitt interiraistis­ka yrkande. På raotsvarande sätt måsle en arbetstagare, som önskar få interiraistiskl avgjort alt pågående avstängning skall upphöra, väcka talan om uppsägningens ogiltighel även om förhandlingar rörande denna fråga aUtjärat pågår. I ett dyUkt fall torde målet, sedan domstolen tagit ställ­ning tiU det interimistiska yrkandet, få vila i avbidan på förhandlingar­nas slutförande.

35 §

Paragrafen, sora i vissa delar motsvaras av 36 § andra stycket och 37 § tredje stycket i utredningens förslag, reglerar det fallet att avskedande skett under sådana omständigheter alt inte ens saklig grund för uppsäg­ning förelegat. I överensstäramelse med vad- som gäller beträffande upp­sägning i ett sådan fall skaU eriligt första stycket avskedandel förklaras ogiltigt, ora arbetstagaren yrkar det. Arbetstagaren kan eraellertid, öm han föredrar det, låta anstäUningen upphöra på grund av avskedandet och i stället yrka enbart skadestånd för det felaktiga avskedandet. I

Prop. 1973:129

280

övriga fall när ett avskedande inle står i överensstämmelse med lagens regler är denna möjlighet den enda sora står arbetstagaren tUl buds. Detta gäUer således för det fall att arbetsgivaren underlåtit del for­raella förfarande som skaU iakttas vid avskedande eUer alt de åbero­pade omständighetema visseriigen inte är tillräckUga för avskedande men dock skuUe ha utgjort saklig grund för uppsägning.

Även avskedande av arbetstagare som anställts för begränsad lid om­fattas av paragrafen. Visserligen kan som regel uppsägning inte ske av sådana anstäUningsavtal men paragrafen förutsätter endast att omstän­digheterna varit sådana alt saklig grand för uppsägning inle skulle ha förelegat och del är därvid ulan betydelse om uppsägning inle kunde ha skett av andra skäl.

EnUgt 6 § tredje stycket har avskedande den verkan att anställningen upphör omedelbart. Enligt andra stycket i förevarande paragraf kan arbetstagaren emellertid vid tvist om gUtigheten av ett avskedande interi­raistiskl yrka att anställningen skall beslå utan hinder av avskedandel. Om domstolen på det därvid föreliggande materialet finner övervägan­de skäl tala för att omständigheterna varit sådana att saklig grund för uppsägning inte skuUe ha förelegat, skall arbetstagarens interimistiska yrkande bifallas. Därvid blir situationen i princip densamma som när tvist uppkorarait om gUtigheten av en uppsägning. Arbetstagaren har rätt till samraa förraåner som enligt 1214 §§ skuUe ha tillkomrait honom ora han i stället blivit uppsagd. Detla gäller dock endast för li­den efter det att det interimistiska förordnandet meddelas. Arbetstaga­ren blir således inte på grund av det interimistiska förordnandet retro­aktivt berättigad tUl förmåner som han efter beslutet om avskedande kan ha gått miste om fram till tidpunkten för förordnandets meddelande. Skulle domstolen senare i dom förklara avskedandel ogiltigt uppkommer samraa siuation sora när uppsägning har förklarats ogiltig. Meddelas förordnande ora alt anställningen skall bestå utan hinder av avskedan­det, får arbetstagaren vidare inte avstängas från arbete under åberopan­de av de oraständigheter sora lagts till grund för avskedandet. Något utiyrame föreligger därvid inte för en tiUärapning av den vid upp­sägning gällande bestämraelsen att avstängning dock får ske ora särskilda skäl föreligger. I och med att förordnandet meddelats har ju redan interimistiskt avgjorts att omständigheterna varit sådana alt saklig grund för uppsägning inte förelegat.

I enlighet med vad jag har anfört i komraentaren till 34 § kan ett interimistiskt yrkande om all anstäUningen skall beslå ulan hinder av avskedandet fraraställas endast i ett vid doraslolen anhängiggjort raål. Vill arbetstagaren fraraställa ett sådant yrkande, måste han aUtså väcka talan om att avskedandet skall vara ogUtigt, även om förhandlingar rörande denna fråga då inle ha avslutats.

Prop. 1973:129

281

36 §

I denna paragraf, som saknar uttrycklig motsvarighet i utredningens förslag, regleras arbetstagarens rätt tiU arbetsplatsen när domstol ge­nom dora sora vunnit laga kraft raeddelat förklaring om ogiltighel av uppsägning eller avskedande. EnUgl paragrafen får arbetsgivaren i ett dylikt fall inte avstänga arbetstagaren från arbete under åberopande av de oraständigheter sora föranlett uppsägningen eller avskedandet. Be­träffande den närraare innebörden av denna bestäraraelse kan hänvisas tiU vad jag i koraraenlaren till 34 § har anfört ora det raotsvarande av­stängningsförbudet för tiden innan sådan dora meddelats. I motsats lill vad sora gäUer enligt nämnda paragraf har i förevarande paragraf inte föreskrivits något undantag från avstängningsförbudet för det fall att särskUda skäl föreligger. Någol utrymme för en tillämpning av en så­dan bestäramelse föreligger inte i detta fall. Genom dorastolens dora har ju konstaterats att uppsägningen inte är sakligt grandad.

Avstängningsförbudet enligt denna paragraf är inte begränsat tUl viss lid. En arbetsgivare sora från början lar tiUbaka arbetstagaren i arbete har alltså inte rätt all någon lid därefter avslänga arbetstagaren raed hänvisning till sararaa oraständigheter sora låg till grund för uppsäg­ningen eller avskedandet. Del ligger emellertid i sakens natur att det finns mindre anledning alt anta alt avstängningen skett av sådan orsak ju längre tid som förflutit från det att arbetstagaren efter doraen åter­togs i arbete lill dess att avstängningen skedde. Det kan tUläggas att arbetsgivaren har rätt att vägra la tillbaka arbetstagaren av andra skäl än det som föranlett uppsägningen resp. avskedandet. Något utrymme torde dock i princip inle finnas för arbetsgivaren att åberopa orastän­digheter som han kunnat lägga till grund för sin talan i dorastolen. Däremot kan han åberopa oraständigheter sora inträffat efter dorasto­lens dom.

Av 39 § första stycket framgår att en avstängning som sker i strid mot bestämmelsen i förevarande paragraf får till följd att anställnings­förhållandet därmed är alt anse sora upplöst. Arbetstagaren är i sådant fall berättigad till skadestånd enligt 39 §.

37 

§

I denna paragraf, sora motsvaras av 36 § tredje stycket i utredningens förslag, regleras de frister sora skall iakttas ora arbetstagaren vill göra gällande all uppsägning eller avskedande är ogiltigt.

Enligt första stycket skall arbetstagaren underrätta arbetsgivaren ora sitt anspråk inora två veckor efter det att uppsägningen eller avskedan­del skedde. Ora arbetsgivaren underlåter att lärana skriftiig uppgift en­ligt 9 § första stycket eller 19 § tredje stycket ora vad arbetstagaren skall iaktta, ora han vill göra gällande att uppsägningen eller avskedandel är ogiltigt,  uppgår tidsfristen emellertid enligt förevarande paragraf till

Prop. 1973:129

282

fyra veckor, räknat från den dag när anställningen enligt uppsägningen eller avskedandet upphörde. Skulle en arbetsgivare först sedan någon del av uppsägningstiden förflutit lärana uppgift enligt 9 § första stycket räknas tvåveckorsfristen från den tidpunkt då uppgiften lämnades.

Andra stycket innehåller bestämmelser om den tid som skall iakttas för väckande av talan. SkUda regler gäUer för det fall att förhandlingar rörande tvistefrågan påkallats enhgt lagen om förenings- och förhand­lingsrätt eller med stöd av koUeklivavlal och när så inte är faUet. Har förhandlingar påkallats inora den tid som föreskrivits i första stycket skall talan väckas inom två veckor efter del alt förhandlingarna slut­förts, i sista hand på det centrala planet. Om förhandlingar inte påkallas skaU talan i stället väckas inom två veckor från del alt liden för under­rättelsen enligt första stycket gick ut.

Tredje stycket innehåller en erinran om att talan är förfaUen om någon av de i första eUer andra styckena angivna tidsfristerna inte iakt­tas. Del förhållandel att arbetstagaren förlorar rätt till talan enligt den­na paragraf hindrar inte att han i stället för talan ora skadestånd enligt 38 §, förutsatt givetvis att han därvid iakttar de tidsfrister som före­skrivs för sådan talan i 40 §.

38 §

Denna paragraf, som raotsvarar 35 § i utredningens förslag, inne­håller i första stycket bestämmelser om ersättningsskyldighet för arbets­givare sora åsidosätter sina förpliktelser enligt lagen. I andra stycket regleras ersättningsskyldigheten för arbetstagare som underlåter att iakt­ta uppsägningstid enligt 11 § första stycket. Tredje stycket innehåller bestämmelser om beräkningen av uppkomraen skada, medan fjärde styc­ket upptar bestämmelser om jämkning av skadestånd.

Tvister om ersättning enligt första stycket kan vara av olika beskaf­

fenhet. Tvisten kan röra frågan om lön under uppsägnings- eller per­

mitteringstid eller andra anställningsförraåner vartill arbetstagaren enligt

lagen kan vara berättigad. Sådana förmåner är inle alt betrakta som

skadestånd. Järakning kan alltså inte komma i fråga beträffande dessa

förmåner. Däreraot kan avräkning ske på lönen enligt reglema därom

i 13 §. Tvisten kan också röra ersättning för skada som uppstått på

grund av arbetsgivarens åsidosättande av lagens bestämmelser, t. ex. om

det formella förfarande sora skall iakttas vid bl. a, uppsägning eller av­

skedande eller ora turordning vid uppsägning och perraittering saral

företrädesrätt lill ny anställning! Skadestårid kan också korriraa i fråga

vid en obehörig uppsägning, oavsett ora talan dessutora förs mot upp­

sägningens giltighet eller inte. Detsararaa gäller vid avskedande som

sker under sådana omständigheter att irite ens saklig grund för upp­

sägning förelegat. Vidare kan skadestånd yrkas't: ex. för ätt arbets-'

tagaren avstängts från arbete i strid mot lagen.

Prop. 1973:129

283

Tvister enligt andra stycket avser enbari skadestånd. Enligt detta stycke kan en arbetstagare förpliktas att ersätta arbetsgivaren den skada som tillskyndats denne genom att arbetstagaren underlåtit att iaktta den uppsägningstid sora gäller för honora enligt 11 § första stycket. Har i kollektivavtal beslärats vissa schabloner för beräkning av skadeståndets storlek, torde sora regel dessa kunna tillärapas vid bestäraraande av ska­deståndets storlek. Jag har inte ansett det påkallat att, sora en remiss­instans föreslagit, begränsa arbetslagarens skadeståndsansvar i enlighet med vad som gäller enligt den s. k. Ivåhundrakronorsregeln i kollekliv-avtalslagen.

Av Iredje stycket fraragår alt skadeståndet enligt denna paragraf kan avse såväl ekonoraisk som ideeU skada. För arbetstagarens del beslår den ideella skadan i den kränkning som han genom arbetsgivarens åsido­sättande av lagens bestämraelser kan ha utsatts för, exerapelvis genom att ha blivit uppsagd utan att saklig grund förelegat för uppsägningen. Även arbetstagarorganisation kan yrka ersättning för ideell skada. Så­dan skada kan uppstå för organisationen om den inte erhållit varsel en­ligt vad sora föreskrivs i lagen eller om arbetsgivaren efter varsel un­dandragit sig att ingå i överläggningar med organisationen ora den varslade åtgärden. Organisationen kan eraellertid lida skada även i det fall att arbetsgivaren åsidosatt sina förpliktelser gentemot arbetstagaren. Som fraragår av tredje stycket kan organisationen i ell sådant fall er­hålla ideellt skadestånd efter vad sora är skäligt raed hänsyn till organi­sationens intresse av att lagens bestäraraelser iakttas i förhållande till organisationens raedlemraar.

Sora jag har anfört i den allraänna raotiveringen (avsnittet 5.2.9) bör det synsätt som uppbär lagförslaget återspeglas i den ersättning för ideell skada sora kan koraraa att utdöraas, ora arbetsgivaren åsidosätter sina förpliktelser enligt lagen. Vad särskilt gäller skadestånd för en obefogad uppsägning eller ett ograndat avskedande bör skadestånds­beloppen enligt min mening sättas väsentligt högre än som hittills bru­kat utdömas i praxis.

Ersättning för skada som uppkommit efler anställningens upphöran­de kan bestämmas till högst det belopp som avses i 39 §. Denna regel får särskild betydelse bl. a. i det fallet då en arbetstagare avslår från att få en obehörig uppsägning ogUtigförklarad och endast yrkar skade­stånd.

Enligt fjärde stycket kan ersättning enligt denna paragraf för upp­komraen skada nedsättas ora det raed hänsyn till skadans storlek eller andra oraständigheler är skäligt. Möjlighet all erhålla fullständig' be­frielse från skadeståndsskyldighet föreligger också,

Ora ett kollektivavtal hänvisar tiU lagen orn anställningsskydd blir kolleklivavlalslagens skadeståridsbestäraraelser tiUärapliga även i de fall, när någon åsidosätter vad som åligger honom enligt lagen om anställ-

Prop. 1973:129

284

nmgsskydd. Arbetsdomstolens ordförande och arbetsrättskommiltén har dragit upp frågan vad som skaU gälla i fråga ora konkurrensen meUan skadeståndsbestäraraelserna i dessa båda lagar. Enligt vad jag har inhäm­tat avser utredningen att behandla bl. a. denna fråga i sitt fortsatta arbete med en översyn av den arbetsrättsliga lagstiftning som kan komma att beröras av den föreslagna lagen. Jag saknar därför f. n. an­ledning att göra något uttalande i frågan.

39 §

I denna paragraf, som närraast raotsvarar 38 § i utredningens för­slag, föreskrivs vad som skall gäUa för del fall att arbetsgivaren åsido­sätter domstols förklaring om ogiltighel av uppsägning eller avskedande, dvs. i strid raot 36 § avslänger arbetstagaren från arbete. Enligt para­grafen är anställningsförhåUandet i sådant fall att anse sora upplöst. Arbetslagaren är därvid berättigad till ett i paragrafen särskilt angivet skadestånd, som varierar meUan 12 och 24 raånadslöner beroende på hur länge arbetstagaren varit anställd hos arbetsgivaren. Anställningstiden räknas fram lill den dag när anslällningsförhållandet anses sora upplöst. Hänsyn skall tas till den tid sora arbetstagaren sararaanlagt har varit anställd hos arbetsgivaren. Även anställningstid i tidigare anställning hos arbetsgivaren skall alltså raedräknas. Vid beräkningen av anställ­ningstiden äger 4 § tUlärapning. Arbetstagare som fyllt 45 år skall för varje därefter påbörjad anslällningsraånad tillgodoräknas en extra an­ställningsmånad, sammanlagt dock högst 60 sådana extra anställnings­raånader. Enligt en särskild spärregel kan skadestånd aldrig beräknas till ett större antal månadslöner än det antal anställningsmånader ar­betstagaren har påbörjat.

Syftet med reglema om raånadslöner är att få en schablon för skade-slåndsberäkningen. Det är inte avsett att dorastolarna skall göra några antaganden om vilken lön arbetstagaren kunde länkas ha haft 1224 månader senare om anställningen hade fortsalt. Skadeståndet skall be­räknas på den lön arbetstagaren hade när anställningen upphörde. Skulle arbetstagarens faktiska inkorast under den senaste raånaden ha varit lägre än norraalt, t. ex. på grund av alt arbetstagaren har varit sjuk, bör den i 12 § första stycket andra punkten angivna principen tillämpas vid skadeståndets bestämmande.

De skadeståndsbelopp som avses i paragrafen kan inle järakas.

40 

§

I denna paragraf, som har sin raotsvarighet i 35 § Iredje stycket i ut­redningens förslag, återfinns regler ora de frister som gäller för talan om skadestånd enligt 38 eller 39 §. Bestämmelserna, som äger tiUämp­ning vare sig talan förs av arbetsgivare, arbetstagare eller arbetstagar­organisation, innebär att motparten skall underrättas om anspråket inom

Prop. 1973:129

285

fyra månader från del skadan inträffade. Vidare skaU, om inom denna tid förhandlingar påkallas enligt lagen om förenings- och förhandlings­rätt eller raed stöd av koUeklivavlal, talan väckas inora fyra månader från förhandlingarnas avslutande. I annat fall skall talan väckas inom åtta månader från skadans uppkomst. Grimdas anspråket på alt regler­na om företrädesrätt till ny anställning eUer liU återintagning efter per­mittering åsidosatts, börjar preskriptionstiden löpa från den dag då an­nan intagits i det arbete eUer tiUträll den anställning vartiU arbetstaga­ren gör gäUande företrädesrätt. Vid anspråk enligt 39 § börjar liden löpa från den dag när arbetsgivaren vägrat att återta arbetstagaren i arbetet.

Enligt andra stycket skall de angivna lalefristerna äga motsvarande tillämpning i fråga ora anspråk på lön och andra anställningsförraåner enligt lagen. Sådana anspråk preskriberas successivt aUteftersora lönen e, d. förfaller till betalning.

41 §

Paragrafen innehåller vissa föreskrifter av processuell natur.

Sora jag har utvecklat i den allmänna motiveringen (avsnittet 5.2.10) föreligger vid en tvist ora gUtigheten av en uppsägning eller ett avske­dande ett intresse för parterna på örase sidor att få tvisten bringad ur världen snarast raöjligt. Av denna anledning har de för sådana tvister gäUande lalefristerna gjorts relativt korta. Självfallet är det även ange­lägel att tvisten handläggs skyndsarat sedan talan väckts vid dorastol. En föreskrift härom har intagits i första stycket, som motsvarar 39 § första stycket i utredningens förslag. Det ligger i sakens natur att inte­rimistiska yrkanden, som framställs med stöd av 34 § tredje stycket eller 35 § andra stycket, skall handläggas med största skyndsamhet.

Innan rätten fattar beslul i anledning av ett sådant interimistiskt yrkande som nu nämnls kan del ibland vara ändamålsenligt att muntlig förberedelse hålls i målet för att de oraständigheter sora föranlett upp­sägningen eller avskedandet skall kunna bli närraare utredda. Ora rätlen bedömer att sådan förberedelse inte är nödvändig, kan det interimistiska beslutet eraellertid fattas på grandval av handlingarna i ärendet. Enligt andra stycket, sora saknar motsvarighet i utredningens förslag, får rät­ten dock inte bifalla ett interimistiskt yrkande utan att motparten be­retts tillfälle alt yttra sig över yrkandet.

Av 1 kap. 3 § rättegångsbalken framgår att tingsrätt vid meddelandet av ett interiraistiskl beslul är domför med en lagfaren doraare. Del torde inle vara helt klart huruvida 10 § lagen ora arbetsdomstol ger slöd för alt ett sådant beslul kan fattas av arbetsdomstolens ordförande. Frågan vem sora skall fatta beslut av detta slag i arbetsdomstolen koramer alt prövas av utredningen och jag är därför f. n. inte beredd att ta någon definitiv ståndpunkt i frågan.

Prop. 1973:129

286

Enligt 18 kap. 1 § rättegångsbalken gäller som huvudregel att part som förlorar ett tvistemål skall ersätta raotparten hans rättegångskost­nad, om inte annat är föreskrivet. Beträffande rättegångskostnad i mål vid arbetsdomstolen gäller enligt lagen om arbetsdorastol att dorastolen kan förordna att vardera parten skall bära sin kostnad även när den part, som förlorat målet, med hänsyn tUl målets beskaffenhet haft skälig anledning att få tvisten prövad av domstol. Efter mönster härav har i tredje stycket i förevarande paragraf föreskrivits att kvittning av rätte­gångskostnaderna kan ske, ora arbetstagaren förlorar mål om tillämp­ning av denna lag men hade skälig anledning att få tvisten prövad. Bestämmelsen motsvarar i sak 39 § andra stycket i utredningens för­slag. I övrigt gäller rättegångsbalkens regler ora fördelningen av parter­nas rättegångskostnader.

42 §

Paragrafen, som har viss motsvarighet i 40 § i utredningens förslag, innehåller i första stycket en föreskrift om att raål ora tillärapning av denna lag prövas av allraän domstol, om målet rör oorganiserad arbets­tagare, och i annat fall av arbetsdomstolen. Bestämraelsen skUjer sig något från de motsvarande forurabeslämmelser, som återfinns i annan arbetsrättslig lagstiftning såsom semesterlagen och 1971 års lag om an­ställningsskydd, Besläraraelsen får oraprövas av utredningen vid den samlade bedömning av vUka foruraregler som för framtiden skall gälla i arbetstvister sora utredningen har alt företa. Jag vill tillägga alt frågan ora den statliga arbetsgivarens rätt alt vidta uppsägning f. n. prövas i adrainistrativ ordning, i sista hand av regeringsrätten.

Första stycket innehåller vidare en erinran ora att tvist på grund av lagen kan genora avtal hänskjutas till avgörande av sklljeraän.

I andra stycket föreskrivs att i fråga om talans väckande och utfö­rande vid arbetsdomstolen 13 § lagen om arbetsdomstol skall tillämpas, även ora raålet inte är sådant som avses i den lagen. Härigenom tillför­säkras organisationerna rätt att utan fuUmakt från sina raedleraraar föra deras talan vid arbetsdomstolen. Skulle en organisation inte vilja föra en medlems talan, får denne själv utf öra sin talan.

Enligt tredje stycket skall talan mol interimistiskt beslut, som medde­lats av tingsrätt med stöd av 34 § Iredje stycket eller 35 § andra stycket, föras särskUt. Sådan talan förs genora besvär hos hovrätt. Mot hov­rättens beslut får talan dock inte föras.

Ö vergångsbestämmdser

Enligt punkten 1 skall lagen träda i kraft den 1 juU 1974, då 1971 års lag om anställningsskydd upphör att gäUa.

Punkten 2 innehåller övergångsregler beträffande sådana anställning­ar som omfattas av 1971 års lag om anställningsskydd. Har uppsägning

Prop. 1973:129

287

eller permittering skett före ikraftträdandet, skall äldre lagens regler om uppsägningstid, lön under uppsägningstid eller permitteringstid samt fö­reträdesrätt till ny anställning tillämpas. Bestämmelsen innebär att rätts­verkningarna av en uppsägning eller permittering som skett före ikraft­trädandet bedöras enligt äldre lag. Har exerapelvis en permittering på­börjats före ikraftträdandet, tillämpas reglerna i 1971 års lag ora be­räkning av permitteringslön även för den del av permitteringen sora be­löper på liden efter ikraftträdandet. Ora perrailleringsperioden har av­slutats före ikraftträdandet, får den i viss utsträckning betydelse vid tUlärapningen av den nya lagen. Har sålunda perraittering skett under exerapelvis nio dagar under första halvåret 1974, får den perraitterings­tiden raedräknas vid tUlärapning av 30-dagarsregeln i 21 § nya lagen.

I andra stycket i punkten 2 ges regler om lurordning när någon gör gällande företrädesrätt enligt 1971 års lag samtidigt som annan påkallat företrädesrätt enligt den nya lagen. Stycket innebär att företrädet ar­betstagarna emellan skaU besläraraas enligt den nya lagen eUer, i före­kommande fall, enligt kollektivavtal sora slutits med stöd av den nya lagen.

Enligt Iredje stycket i punkten 2 skall den som vunnit återanställning enligt 1971 års lag anses ha uppnått den anställningstid som fordras en­ligt nya lagen för rätt till längre uppsägningstid än en månad, räll till underrättelse ora alt anställning för begränsad tid inte koramer att för­nyas samt företrädesrätt lill ny anställning (28 § nya lagen).

Vissa bestämmelser i den nya lagen innebär att anställningstidens längd är av betydelse. Som anmärkts i den allraänna motiveringen inne­bär övergångsregleringen att vid tillämpningen av sådana bestäraraelser hänsyn skall tas även till anstäUningslid som Ugger i tiden före ikraft­trädandet. Lagen är nämligen i och för sig tUlämplig även på anställ­ningsavtal som träffats före ikraftträdandet.

I punkten 3 ges övergångsregler i fråga ora sådana ansläUningar som inte omfattas av 1971 års lag om anställningsskydd. Bestämraelserna in­nebär att nya lagen inte skall tillämpas, om uppsägning, avskedande eller perraittering har skett före ikraftträdandet. Nya lagen gäller inte heller i fråga ora anstäUning för begränsad tid som upphört före ikraft­trädandet.

Har en uppsägning skett före den 1 juli 1974 komraer nya lagens regler ora saklig grund för uppsägning, uppsägningstid, lön under upp­sägningstid, turordning för uppsägning eller företrädesrätt tUl ny an­ställning ra. ra. inle att träda i tillämpning. Har en permittering påbör­jats före ikraftträdandet kommer inte heller nya lagens regler om per­raitteringslön eUer ora återintagning efler perraittering att bli tiUärapliga. även ora permitteringen fortsätter under nya lagens giltighetstid. Skulle emellertid en arbetsgivare ha förfarit t. ex. så alt han den 20 juni 1974 permitterar arbetstagarna för en tid av två veckor och därefter i början

Prop. 1973:129

288

av juh beslutar ora förlängning av perraitteringstiden, får perraitteringen under den tid sora avses med förlängningen anses faUa under den nya lagen.

Bestämmelserna rörande anstäUning för begränsad tid innebär alt arbetstagare i sådan anställning inte har företrädesrätt till ny anställ­ning, om den gamla anstäUningen upphörde före ikraftträdandet.

I punkten 3 ges också en särskild regel om all perraittering som skett under tiden januarijuni 1974 skall medräknas vid tUlärapning av be­släraraelserna i 21 § ora perraittering sammanlagt mer än 30 dagar. Effekten av denna särskilda regel kan belysas raed följande exempel. En arbetstagare har varit permitlerad 25 dagar under mars 1974. I sep­tember samraa år blir han perraitterad ytterligare 10 dagar. Han får då tUlgodoräkna sig den perraittering sora skett i mars och får följakt­ligen rätt lill permitteringslön för 5 dagar av den perraittering som äger rum i september.

Bestämmelserna i punkterna 2 och 3 motsvarar i sak vad utredningen enhälligt förordat. Vad särskUl angår perraittering bör påpekas att det torde bli raindre vanligt alt perraittering löper vid ikraftträdandet, efter­som ikraftträdandet sker i samband med sommarsemestrarna.

Enligt punkten 4 är arbetsgivare inte skyldig alt lämna varsel eUer underrättelse enligt nya lagen, om denna skuUe innebära all varslet eUer underrättelsen skulle lämnas före ikraftträdandet. Departemenlsförsla­get innebär på denna punkt en ändring av utredningens förslag. Inne­börden av deparleraenlsförslaget kan belysas raed följande exerapel. En arbetsgivare viU meddela uppsägning i början av juli 1974. Enligt varsel­reglerna i deparlementsförslaget skuUe varsel ha lämnats härom under juni månad. TUl följd av den särskilda övergångsregeln befrias emeUer­tid arbetsgivaren från skyldighet alt lärana sådant varsel.

Enligt punkten 5 kan koUeklivavlal som avses i nya lagen ingås före ikraftträdandet. Syftet med bestämmelsen är endast att göra klart att arbetsmarknadens parter är oförhindrade att redan före lagens ikraft­trädande bestäraraa i vad mån lagligen tiUåtna avvikelser från lagen skall äga rum. Bestämmelsen tar däremot inte sikte på äldre koUekliv­avlal som inle har liUkorarait för att reglera frågan ora avvikelser från den nya lagen. Hur sådana äldre koUeklivavlal skaU tolkas får avgöras i rättstiUämpningen med tillärapning av vanliga avtalstolkningsregler. Det bör tUläggas alt bestäraraelser i koUeklivavlal eUer enskilda anställ­ningsavtal sora slår i strid med lagens tvingande regler förlorar sin gU­tighet i och med lagens ikraftträdande, så att arbetstagaren blir oför­hindrad att åberopa lagens förmånligare vUlkor.

7.2 Lagen om vissa anstäUningsfrämjande åtgärder

Lagen om vissa anstäUningsfrämjande åtgärder är av arbetsmark­nadspolitisk natur och ålägger arbetsgivarna vissa skyldigheter gent­emot arbetsmarknadsmyndigheterna.  Enligt lagen är en arbetsgivare

Prop. 1973:129

289

skyldig att lämna varsel till länsarbetsnämnd viss tid innan han genom­för en driftsinskränkning som kan leda till uppsägning eller permitte­ring eller lill att en tidsbegränsad anställning inle förnyas (16 §§). Syftet raed detta varsel är att arbetsmarknadsmyndigheterna skaU kun­na erhåUa rådrum för alt bereda den därvid fristäUda arbetskraften an­nan sysselsättning. Lagen innehåUer vidare vissa regler sora ger arbets­marknadsmyndigheterna möjlighet tiU insyn i och inflytande över före­tagens personalpolitik (713 §§). Dessa regler, som bygger på beslära­raelserna i 1971 års sysselsältningslag, syftar lill att åstadkoraraa bättre raöjligheter för äldre arbetstagare och arbetstagare raed nedsatt arbets­förraåga att behålla eller erhålla anställning på den öppna arbetsmark­naden. I lagen har arbetsraarknadsrayndigheterna vidare getts befogen­het att meddela en arbetsgivare föreskrifter som inskränker hans rätt att sluta avtal ora anställning för begränsad lid (14 §). Slutligen inne­håller lagen bestäraraelser ora ett särskilt skydd för företrädare för arbetslagarorganisation vid dess raedverkan i frågor sora avses i lagen, ora tystnadsplikt vid tillärapningen av lagen, ora vissa sanktioner, ora talan raot beslut av AMS och ora tillärapningsföreskrifter till lagen (1525 §§).

1 §

Paragrafen, sora överensstämmer raed 1 § i utredningens förslag, reglerar i vilka faU skyldighet föreligger att varsla länsarbetsnäranden om en planerad driftsinskränkning. Med driftsinskränkning avses i la­gen både sådana fall då en arbetsgivare hell avvecklar sin verksamhet, dvs. lägger ned driften, och övriga fall av personalinskränkningar på grund av arbetsbrist. Skyldighet att lärana varsel ora dylika driftsin­skränkningar åvilar varje arbetsgivare i enskild eller offentlig verk­samhet.

Första stycket innebär att varsel skall läranas lill länsarbetsnämnden i del län, där driftsinskränkningen genoraförs. Om en arbetsgivare av­ser att genomföra en driftsinskränkning, som berör driftsenheter i olika län, skall varsel således läranas till länsarbetsnäranden i varje sådant län. Berör driftsinskränkningen arbetstagare som inle är fast knutna lUl något särskUt driflsställe, såsom reseraontörer, vissa speciaUster etc, bör varslet lämnas till länsarbetsnämnden i del län, där deras arbete administreras. Var företagel exerapelvis kan anses ha sitt säte saknar däreraot betydelse när del gäller all avgöra liU vilken länsarbetsnärand varsel skaU läranas.

Liksora enligt 1968 års varselöverenskoramelse och 1969 års cirkulär ora personalinskränkningar ra. ra. föreligger skyldighet att lärana varsel enligt denna paragraf endast beträffande sådan driftsinskränkning sora sammanlagt berör minst fem arbetstagare. Härvid saknar del betydelse om driftsinskränkningen genomförs i etapper, som var och en berör

19    Riksdagen 1973.1 saml Nr 129

Prop. 1973:129

290

färre än fem arbetstagare. Även i ett sådant fall föreligger varselskyl­dighet enligt paragrafen. Givetvis kan det dock i praktiken ibland bli svårt alt avgöra om del rör sig om en enda, ehuru etappvis genomförd driftsinskränkning eller om flera fristående driftsinskränkningar. Av vad som tidigare anförts följer att bedöraningen om del föreligger en drifts­inskränkning, som berör rainst fera arbetstagare, måste ske för varje län för sig. Om en arbetsgivare avser att genomföra en driftsinskränk­ning som inverkar på arbetsstyrkan vid driftsenheter i flera län men som i varje län berör färre än fem arbetstagare, föreligger således inte skyldighet att lämna varsel ora denna driftsinskränkning, även om sam­manlagt minst fera arbetstagare berörs därav. Inte heller är en arbets­givare, som driver olika fristående verksamheter, skyldig all lämna varsel om han avser att samtidigt genoraföra driftsinskränkningar, var och en berörande färre än fera arbetstagare, vid flera av dessa verk­saraheter, trots att driftsinskränkningarna sammanlagt berör minst så många arbetstagare.

Enligt varselöverenskoraraelsen behöver varsel inte lämnas beträffan­de tidsbestämda anställningar. I den aUmänna raotiveringen har jag framhållit att det även enligt min uppfattning saknas anledning alt före­skriva skyldighet att lärana varsel innan en anställning sora ingåtts för viss tid, viss säsong eller visst arbete upphör. Eftersom varselskyldig­heten i lagförslaget knutits till det förhåUandet, att en arbetsgivare avser att genomföra en driftsinskränkning, undanlas dessa faU också från denna skyldighet. Även om tidpunkten för upphörandet av dessa an­ställningar skulle sararaanfaUa raed tidpunkten för genoraförandet av en driftsinskränkning, upphör anställningarna ju av en annan anledning än denna driftsinskränkning. Ora anställningarna på grund av någon oför­utsedd händelse, som medför att arbetsgivaren raåste inskränka eller lägga ned driften, skulle bringas att upphöra i förlid, bör däreraot de föreslagna varselreglerna kunna bli tillärapliga. Enligt den i 4 § före­slagna force raajeure-klausulen skall varsel i ett sådant fall lämnas så snart det kan ske. Alt varsel vidare skall lämnas, när en driftsinskränk­ning kan medföra att minst fera arbetstagare raed sådan anställning sora nu närants inle bereds fortsall anställning, trots att delta varit överens­kommet eller förutsatt mellan arbetsgivaren och arbetstagaren, fraragår av 3 § andra stycket.

Varsel skall enligt paragrafen läranas skriftiigen. Det förhåUandet, att en arbetsgivare muntligen underrättat länsarbetsnämnden om att han ämnar genomföra en driftsinskränkning, innebär således inte att han fullgjort sin varselskyldighet. Att varsel vidare skall vara preciserat berörs närmare under 5 §.

I andra stycket har ett undanlag från varselskyldighel uppsläUts be­träffande driftsinskränkningar, sora kan anses vara naturliga för arbets­givarens verksamhet och sora alltså inle komraer som någon överrask­ning för arbetstagarna. För tillämpningen av denna undantagsbestäm-

Prop. 1973:129

291

melse är likgiltigt, ora driftsinskränkningen kan leda tiU uppsägning eller till perraitteringsålgärder. Sora exerapel på fall sora avses raed undantagsbestäramelsen kan anföras att en liUsvidareansläUning för helt tillfälliga arbetsuppgifter bringas att upphöra när dessa arbetsuppgifter tagit slut. Även i varselöverenskoraraelsen och i 1969 års cirkulär har ett undantag gjorts för sådana anställningar. Vidare kan näranas det faUet att uppsägning eUer permittering sker av arbetstagare, som regel­bundet erbjuds arbete raen varje gång endast för kortare lider, eUer all säsongmässiga permitteringar raåste ske på grund av vinterns inträde.

2 

§

I denna paragraf, som är likalydande raed 2 § i utredningens förslag, regleras den tid inom vilken varsel skall lämnas om driftsinskränkning som kan medföra uppsägning. Denna tid är i vissa fall längre än den som f. n. gäller enligt 1968 års varselöverenskoraraelse och 1969 års cirkulär ora personalinskränkningar ra. ra.

Varseltiderna har Uksom i varselöverenskommelsen och i cirkuläret satts i relation till del antal arbetstagare, som sägs upp på grund av driftsinskränkningen. Ju flera dessa är, desto längre blir varseltiden. Skulle driftsinskränkningen leda lill att ytterligare arbetstagare visserli­gen inte sägs upp raen blir föremål för permittering eUer inte får an­ställning för begränsad tid förnyad, skall dessa arbetstagare inte inräk­nas i det antal, efter vilket den i förevarande paragraf angivna varsel­tiden skall bestämraas.

Som utvecklats i den allmänna motiveringen skall varselliden räknas från den tidpunkt då driftsinskränkningen genoraförs, dvs. den tidpunkt då arbete hos arbetsgivaren inle längre kan beredas de uppsagda arbets­tagarna och dessa därför får lärana företagel. All deras uppsägnings­tider då eventuellt ännu inte gått till ända saknar därvid betydelse. Om arbetstagarna slutar vid olika tidpunkter, skall varselliden räknas från den tidpunkt då den första gruppen arbetstagare lämnar företaget. Den varseltid sora arbetsgivaren därvid har att iaktta bestäms dock, såsom nyss angetts, med hänsyn till hela antalet uppsagda arbetstagare.

3 

§

I paragrafen, sora i huvudsak raotsvarar 3 § i utredningens förslag, anges vilken varsellid sora skall iakttas när en driftsinskränkning inle leder till uppsägning.

I första stycket regleras den tid inora vilken varsel skall läranas ora driftsinskränkningar, sora kan raedföra permitteringsåtgärder varigenora arbetet helt eller delvis inskränks utan att anstäUningen upphör all gälla. I likhet raed vad som gäller enligt 2 § skall varseltiden räknas från den lidpunkt då driftsinskränkningen genomförs. I förevarande fall in­nebär delta den tidpunkt då permitteringen träder i kraft, dvs. då arbe-

Prop. 1973:129

292

tet för de av driftsinskränkningen berörda arbetstagarna helt eller delvis inskränks.

I andra stycket ges en bestäraraelse om en varsellid på sex veckor för det fall att arbetstagare med anställning för viss tid, viss säsong eller visst arbete tiU följd av driftsinskränkning inte bereds fortsatt anstäU­ning, när den tidigare anstäUningen upphör eller den nya säsongen skall börja. I likhet raed vad som gäller om underrättelse till arbetstagaren enligt den föreslagna lagen ora anställningsskydd avses inte fall, då så­dan fortsatt anställning kan beredas i nära anslutning lill nämnda tid­punkt.

Av styckets formulering framgår, all bestäramelsen tar sikte på så­dana fall då orsaken till att fortsatt anställning inle sker är att arbets­givaren raåste inskränka eller lägga ned driften. Varsel komraer således i fråga endast i sådana fall, där del är överenskorarael raellan partema eller på gmnd av anställningsförhållandets varaktighet och förhållan­dena i övrigt ligger i sakens natur, att anställningen annars skulle ha ersatts av en fortsatt anställning. Står det däreraot redan från början klart, att det är fråga endast om enstaka anställning där någon fortsätt­ning inte kan komma i fräga, föreligger inte någon varselskyldighet efter­sora del då inte kan sägas vara fråga ora någon driftinskränkning.

Varseltiden skall i de fall, som avses i andra stycket, räknas från den tidpunkt då den nya anställningen skulle ha påbörjats, ora någon drift­inskränkning inte företagits.

4 §

I denna paragraf, som överensstämmer med 4 § i utredningens för­slag, föreskrivs undantag från de i 2 eller 3 § föreskrivna varseltiderna för det faU, att arbetsgivaren inte kunnat lämna varsel så lång tid i för­väg som anges i dessa paragrafer. Även i varselöverenskommelsen har en dylik undanlagsbestäraraelse uppstäUts. En raotsvarighet tUl bestäm­melsen har intagits i 30 § i förslaget lill lag ora anstäUningsskydd.

I likhet med den motsvarande bestämraelsen i lagen ora anstäUnings­skydd tar paragrafen sikte på sådana omständigheter, som legal utanför arbetsgivarens kontroU och därför inle tidigare varit kända för arbets­givaren eller kunnat förutses av honom. Härmed avses exempelvis så­dana faU som att säsongen börjar senare eller slutar tidigare än som kunnat beräknas, att en underleverantör helt plötsligt eller oväntat blir utan bestäUningar, alt råvarutUlförsel uteblir av olika anledningar eUer alt en kundorder hastigt annulleras. Ytterligare exempel är plötsliga importrestriktioner i ett land, varigenom raöjlighelerna för ett svenskt företag att exportera till detta land minskar eller hindras.

Ora en dylik force majeure-situation som nu nämnls föreligger, skaU varsel i stället för enligt huvudregeln lämnas så snart det kan ske. Ibland torde situationen kunna vara sådan alt någon varseltid över hu­vud taget inte kan iakttas, t. ex. när en fabrik brinner ned.

Prop. 1973:129

293

5 §

Paragrafen överensstäraraer med 5 § i utredningens förslag.

I första stycket anges vilka uppgifter ett varsel, som lämnas enligt 2 eller 3 §, skall innehålla. 1 slort sett är det fråga ora sarama uppgifter, som skaU lämnas enligt 1968 års varselöverenskoraraelse och 1969 års cirkulär ora personalinskränkningar m. ra. Sålunda skaU anges orsaken till driftsinskränkningen, den tidpunkt då denna är avsedd att genora­föras saml antalet berörda arbetstagare. Därjärate skall uppgift läranas ora hur dessa arbetstagare fördelar sig på olika yrkesgrupper saral ora driftsinskränkningens art, dvs. huruvida driftsinskränkningen kan leda tiU uppsägning, tiU perraittering eUer tiU att en tidsbegränsad anställning inle förnyas.

För att skyldigheten att lärana varsel skall anses fuUgjord krävs att de uppgifter, sora avses i första stycket, läranats inom den föreskrivna varseltiden. Den som inom denna tid endast uppgett att han avser att genomföra en driftsinskränkning, har inte fullgjort sin varselskyldighet och riskerar att åläggas varselavgift enligt 17 §.

Av 1 § framgår att varsel skaU läranas skriftligen. Detta krav gäUer givetvis även de uppgifter sora skall läranas enligt 5 § första stycket. Det synes lämpligt att arbetsmarknadsmyndigheterna lillhandahåUer blanketter för varsel, försedda med särskilda koluraner för dessa upp­gifter.

Uppgift om vilka arbetstagare som berörs av en driftsinskränkning kan i allraänhet inte läranas förrän förhandlingarna ora den s. k. listan slutförts. Tiden för lämnande av varsel torde då som regel ha gått ut. Så snart det kan ske, dvs. när listan är klar, skaU arbetsgivaren emeller­tid enligt andra stycket i denna paragraf komplettera sitt varsel med uppgift ora dessa arbetstagare.

Den sora fullgjort sin skyldighet att lärana varsel men underlåter att lärana uppgift ora de arbetstagare, som berörs av driftsinskränkningen, kan inte åläggas varselavgift enligt 17 §. I ell dylikt faU kan länsarbets­nämnden emellertid enligt andra stycket förelägga arbetsgivaren genora vite att fullgöra sin uppgiftsskyidighet.

6 §

Paragrafen motsvarar i huvudsak 6 § i utredningens förslag.

Enligt 29 § 3 i förslaget tiU lag om anställningsskydd skaU varsel om uppsägning på grund av arbetsbrist läranas till arbetstagarorganisation rainsl en månad i förväg. Om de berörda arbetstagarna står kvar i arbete under hela uppsägningstiden och vissa av dem har sex månaders uppsägningstid, kan sådant varsel således komraa att lämnas lUl orga­nisationen mer än sju raånader före driftsinskränkningens genomföran­de, eller alltså minst en månad tidigare än den längsta varseltid som gäller enligt 2 § i förevarande lagförslag. Enligt koUeklivavlal kan ar-

Prop. 1973:129

294

betsgivaren även i övrigt vara skyldig att iaktta längre tider för läm­nande av varsel till arbetstagarorganisation än som enligt det nu ak­tuella lagförslaget gäller för varsel till arbetsmarknadsverket. Genom förevarande paragraf åstadkoms eraellertid en saraordning av dessa olika varsel. Även om varselskyldighet enUgt huvudregeln i detla lag­förslag inte inträtt, när en arbetsgivare till följd av driftsinskränkning varslar arbetstagarorganisation på grund av lag eller avtal, skaU sålunda länsarbetsnämnden likväl samtidigt varslas om driftsinskränkningen. Såsora vid övriga fall av varsel ora driftsinskränkningar avser paragra­fen dock endast driftsinskränkning sora berör rainst fera arbetstagare.

Paragrafen är endast tUlämplig, när en arbetsgivare varslar arbetsta­garorganisation i enlighet med föreskrift i lag eller avtal. Läranas varsel utan att sådan skyldighet föreligger, är arbetsgivaren således enligt para­grafen inle skyldig att samtidigt varsla länsarbetsnämnden om driftsin­skränkningen. Å andra sidan är paragrafen tillämplig endast för det faU att arbetsgivaren faktiskt varslar arbetstagarorganisation. Om arbetsgi­varen enligt lag eller avtal är skyldig att lämna sådant varsel men un­derlåter detta, gör han sig alltså inte dessutom skyldig tiU brott mot var­selbestämmelserna enligt förevarande lag, om varsel till länsarbetsnämn­den läranas först när skyldighet härtiU inträtt enligt huvudregeln i 2 eller 3 §.

När en arbetsgivare till följd av driftsinskränkning lämnar varsel till arbetstagarorganisationen, innan skyldighet att varsla länsarbetsnämn­den inträtt, torde arbetsgivaren inte aUtid veta hur många arbetstagare som kan komma att beröras av driftsinskränkningen. I paragrafen före­skrivs därför att det är tillräckligt om de uppgifter, som varsel skall innehålla enligt 5 §, läranas senast när varselskyldighet enligt huvud­regeln i 2 eller 3 § inträder.

7 §

I 713 §S regleras arbetsraarknadsrayndigheternas möjligheter att vidta åtgärder för att främja anställning av äldre arbetstagare och ar­betstagare med nedsatt arbetsförmåga, vare sig de innehar en anställ­ning eller slår utan arbete på den ordinarie arbetsraarknaden. I lagen anges inte vilka som är att betrakta som äldre eller som kan anses ha nedsatt arbetsförmåga. Som jag anförde vid tillkorasten av 1971 års sysselsättoingslag kan svårigheterna på arbetsmarknaden för den äldre arbetskraften sätta in vid varierande åldrar, beroende på t. ex. arbets­tagarnas utbildning och yrkeserfarenhet, näringsstrukturen i regionen etc, I fråga ora arbetstagare raed nedsatt arbetsförraåga har jag i den allmänna raotiveringen (avsnittet 5.3.2) anfört att nedsättningen i ar­betsförraågan kan raedföra svårigheter att behålla eller erhåUa anställ­ning i vissa men inte i andra faU. Slutsatsen härav blir alt del i lagen inte kan närmare anges vilka arbetstagare som orafattas av lagen. Denna

Prop. 1973:129

295

bör bli tillämplig på alla arbetstagare, som vid en given tidpunkt på grund av ålder eller nedsatt arbetsförraåga har svårigheter att behålla eller erhålla anstäUning på den öppna arbetsmarknaden eller som kan väntas få sådana svårigheter, om inte särskilda åtgärder vidtas. Bedöm­ningen härav får i sista hand utföras av arbetsraarknadsrayndigheterna.

7 §, som i huvudsak motsvarar 7 § i utredningens förslag, innehåller i första stycket regler om länsarbetsnämnds rätt att förelägga arbets­givare att lämna vissa grundläggande uppgifter om personalstrakturen och ora förestående förändringar i arbetsstyrkan. Dessa uppgifter utgör underlag för närandens bedöraningar om överläggningar bör las upp med arbetsgivaren beträffande åtgärder för att främja anstäUning av äldre arbetstagare eller arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga. Såda­na uppgifter kan även behövas för att näranden skall kunna kontrol­lera, att de åtgärder som överenskoraraits vid sådana överläggningar blir genoraförda.

Trots att det inte uttryckligen angetts i lagtexten ligger det i sakens natur att länsarbetsnäranden kan förelägga endast arbetsgivare, sora driver verksamhet inom länet, all lämna uppgifter enligt denna paragraf. I motsats till 1971 års sysselsältningslag gäller ingen begränsning tUl en­bart arbetsgivare med minst fem anstäUda. Sora jag har anfört i den allmänna motiveringen torde det emeUertid i praktiken normalt inte bli aktuellt med ingripande gentemot arbetsgivare med endast ett fåtal an­ställda.

De uppgifter som länsarbetsnäranden kan infordra raed slöd av denna paragraf har behandlats i den allmänna raotiveringen (avsnittet 5.3.2). I likhet raed vad som gäller enligt 1971 års sysselsättningslag kan nämnden infordra uppgift om arbetsstyrkans storlek och sararaansätt­ning med avseende på arbetstagarnas ålder, kön, nationalitet och hu­vudsakliga arbetsuppgifter (första stycket 1). Vidare kan nämnden in­fordra uppgift om antalet arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga (första stycket 2). Slutligen har nämnden rätt att infordra uppgift om förestående förändringar i arbetsstyrkan såsora uppsägningar, perraitte­ringar, oraplaceringar eller lediga platser som föranleder nyanställning (första stycket 3). Beträffande planerade nyanställningar framgår av stadgandets formulering att det härvid inte är fråga om sådan rekryte­ring av lediga platser, som sker internt inom företaget.

Vilka uppgifter som i ett visst faU skall infordras måste bli beroende av det ändaraål för vilket uppgifterna skall användas. Ofta torde det för länsarbetsnärandens del vara lillräckligt med raera sararaanfattande uppgifter. Vid infordrandet av uppgifter skall alltid iakttas, att arbets­givaren inte förorsakas större besvär än sora är nödvändigt. Bl. a. bör uppgifterna helst vara sådana att de kan tas fram med hjälp av före­fintlig datateknik eller liknande.

Enligt paragrafen kan länsarbetsnämnden infordra nu angivna upp-

Prop. 1973:129

296

gifter i den utsträckning som nämnden anser det påkallat. Uppgifterna kan infordras till en viss bestärad lidpunkt, raen hinder möter inte mot alt arbetsgivaren under en period föreläggs att regelbundet lämna dessa uppgifter på vissa tider. Vad beträffar uppgifter om föreslående för­ändringar i arbetsstyrkan kan det ofta vara lämpligt att arbetsgivaren åläggs att fortlöpande lärana dessa så länge det kan anses påkallat.

I enlighet raed vad jag anförde vid införandel av 1971 års sysselsätt­ningslag bör föreläggande ora uppgiftsskyidighet aktualiseras inte bara i sådana regioner, där sysselsättningssvårighelerna för lokalt bunden äldre eller handikappad arbetskraft är särskilt framträdande, utan även i andra delar av landet. Även ora sysselsättningslägel är i och för sig tillfredsställande, kan nämligen varsel om driftsinskränkningar eUer andra väntade förändringar på arbetsraarknaden vara ägnade att inge farhågor för sysselsättningsläget för äldre och personer raed nedsatt arbetsförraåga. Detta kan utgöra skäl för länsarbetsnämnden att skärpa sin uppraärksarahet på utvecklingen och vid tecken på svårigheter för sådan arbetskraft utnyttja de befogenheter sora lagen ger. Å andra si­dan bör ett bekymmersamt läge för denna arbetskraft i en viss region, som beror på att där finns ett specieUt högt antal sådana arbetstagare, inte las till intäkt för längre gående ingripanden än i andra regioner.

Enligt andra stycket skall länsarbetsnäranden bereda arbetsgivaren och berörda organisationer, dvs. den arbetsgivarorganisation som ar­betsgivare lilUiör och de arbetstagarorganisationer som företräder de anställda på arbetsplatsen, tillfälle att yttra sig innan föreläggande ora lämnande av uppgifter raeddelas. Länsarbetsnämnden kan självfallet bereda även andra tillfälle att avge yttrande. Så t. ex. kan det vara lämpligt att yttrande inhämtas från vederbörande byggarbetsnämnd, innan föreläggande meddelas för arbetsgivare inom byggnadsindustrin. Föreläggande kan förenas med vite. Av aUmänna principer följer dock att vite inte kan föreläggas statlig rayndighet.

8 §

I denna paragraf, som motsvarar 8 § i utredningens förslag, regleras de överläggningar som kan hållas inför en länsarbetsnämnd eller någon som nämnden därtiU förordnat, exerapelvis en tjänsteman vid den lokala arbetsförmedlingen. Paragrafen tar således sikte även på överläggningar som sker i en anpassningsgrupp, i vilken en sådan tjänsteman raed­verkar.

Stadgandet har utforraals såsom en skyldighet för arbetsgivare all delta i dylika överläggningar. TiU skillnad från vad som gäller enligt 1971 års sysselsättningslag behöver några särskUda förutsättningar inte vara uppfyllda för att sådan skyldighet skall föreligga. Något undanlag för arbetsgivare med viss verksamhet gäller inte. Även offentliga arbets­givare träffas alltså av besläraraelsen. Att undantag från skyldigheten dock kan medges i vissa fall berörs närraare i koramentaren lill 25 §.

Prop. 1973:129

297

Vid företag där anpassningsgrapper finns inrättade torde arbetsmark­nadsmyndigheterna genora sin raedverkan i dessa grupper sora regel få erforderlig kännedora ora anställningsförhållandena för äldre arbetsta­gare och arbetstagare raed nedsatt arbetsförraåga. De åtgärder sora där­vid kan anses påkallade synes i första hand böra diskuteras i anpass­ningsgruppen. Först ora lösningar inle kan uppnås i saraförstånd bör del bli aktuellt för arbetsraarknadsverkets representant i gruppen alt hän­skjuta ärendet till länsarbetsnäranden. Näranden kan även i andra fall, exerapelvis efter fraraställning av facklig organisation eller av en handi­kapporganisation, finna anledning att ta upp ett ärende sora behandlats i en anpassningsgrupp. Vidare kan det någon gång vara påkallat att näranden tar upp överläggningar med en arbetsgivare ora vissa frågor sora inle dessförinnan varit föreraål för diskussion i anpassningsgruppen. Delta torde bli aktuellt frärast beträffande frågor av raera övergripande natur eller annars av raera principiell betydelse eller i sådana fall där arbetsgivaren visat sig ointresserad att delta i sakliga diskussioner i anpassningsgrappen.

Där anpassningsgrupper saknas får överläggningarna föras direkt in­för länsarbetsnäranden. Den utredning, sora länsarbetsnäranden kan in­härata med stöd av 7 § eller sora nämnden på annat sätl kan få tillgång till, utgör i dessa fall underlag för nämndens bedöraningar ora anled­ning finns att ta upp överläggningar raed en arbetsgivare enligt denna lag. I lagen anges inte några särskilda förutsättningar, under vilka nämnden skall eller bör ta initiativ tiU sådana överläggningar. I stället har det överlämnats åt länsarbetsnämnderna att med hänsyn tiU om­ständigheterna i varje särskilt faU avgöra ora anledning finns till sådana överläggningar. Jag vill i delta sammanhang erinra om att arbetsmark­nadens organisationer är representerade i länsarbetsnämnderna. Om överläggningar påkallas av facklig organisation eller en handikapporga­nisation får det förutsättas att näranden koraraer att villfara denna be­gäran i den utsträckning sora tillgängliga resurser medger del.

Överläggningar som avses i denna paragraf kan aktualiseras när för­hållandena för någon viss äldre arbetstagare eller arbetstagare raed ned­satt arbetsförraåga påkallar det. Anledning att ta upp överläggningar kan också föreligga när särskUda åtgärder behöver vidtas raera gene­rellt för att öka möjligheterna för sådana arbetstagare som nu nämnts att behålla eller erhåUa anställning hos en arbetsgivare.

Målet för överläggningarna är givetvis att åstadkoraraa, att anställ­ningsförhållandena för äldre och personer med nedsatt arbetsförmåga blir tillfredsställande hos arbetsgivaren. Alla tänkbara lösningar kan därvid diskuteras. Självfallet måsle dock diskussionen föras mot bak­grand av vad sora är praktiskt raöjligt alt åstadkoraraa och vad som rim­ligen kan krävas av arbetsgivaren.

Enligt paragrafen kan överläggningarna ta sikte på åtgärder för att förbättra arbetsförhåUandena för sådana äldre arbetstagare eller arbets-

Prop. 1973:129

298

tagare med nedsatt arbetsförmåga, som redan är anställda (första styc­ket I). Som anförts i den allmänna motiveringen rör det sig i dessa fall företrädesvis om olika åtgärder för arbetsanpassning. Därvid bör ar­betsmarknadsverkets representanter vid överläggningarna medverka liU att de arbetsmarknadspolitiska hjälpmedel, som finns tiUgängliga för detla ändaraål, så långt raöjligt koramer till användning. Vidare kan överläggningarna avse åtgärder för att trygga fortsatt anstäUning åt så­dana äldre arbetstagare eller arbetstagare med nedsatt arbetsförraåga, sora i sitt arbete börjat få anpassningssvårigheter av olika slag (första stycket 2). De åtgärder sora här kan komma i fråga är framför aUt oraplacering av arbetstagaren tiU ett annat för honom lämpligare arbete. Slutligen kan överläggningarna gälla frågor om nyanställning av vissa äldre arbetstagare eller arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga eUer om ökad rekrytering av sådana arbetstagare mera allmänt, ävensom åtgär­der för att främja sådan anstäUning (första stycket 3).

Enligt andra stycket skall, förutom arbetsgivaren, berörda arbetsta­garorganisationer kallas till överläggningar sora håUs enligt denna para­graf. Besläraraelsen lar sikte både på överläggningar inför länsarbets­näranden och överläggningar i en anpassningsgrapp där en av nämnden förordnad tjänsteman vid den lokala arbetsförmedlingen deltar. Som jag framhållit i den allmänna raotiveringen är det närnligen för alt lagen skall kunna få effekt nödvändigt alt arbetsmarknadsverkels insatser görs i nära samarbete raed de organisationer som företräder de anställda hos arbetsgivaren. Del erfordras dock inte att alla organisationer på ar­betsplatsen alltid kallas. Om de ärenden sora skall behandlas angår en­dast arbetstagare i en viss organisation, är det lillräckligt att blott denna organisationen kallas. Inget hindrar eraellertid alt även organisationer som företräder andra anställda på arbetsplatsen kallas till dessa överlägg­ningar. Detta synes tvärtom vara lämpligt om de ärenden som skall be­handlas kan ha betydelse utöver del enskilda fallet.

TUl överläggningar som hålls inför länsarbetsnämnden skall vidare den organisation som arbetsgivaren tillhör kallas. Detta behöver där­emot inte ske när överläggningar håUs i en anpassningsgrupp.

Hinder möter inte mot att tiU överläggningar inför länsarbetsnäran­den kalla även andra än de i denna paragraf uttryckUgen angivna. Så­lunda lorde det ibland kunna vara ändaraålsenligt alt kalla företrädare för handikapporganisationerna tiU sådana överläggningar.

KaUelse till överläggningar enligt denna paragraf utfärdas av länsar­betsnämnden eller, beträffande överläggningar sora sker i en anpass­ningsgrupp, av den tjänsteman sora nämnden förordnat att delta i denna grupp.

EnUgt andra stycket kan kaUelse av arbetsgivare förenas raed vite. Beslul härom kan fattas endast av länsarbetsnäranden. Sådant beslut bör meddelas av nämnden i plenum.

Prop. 1973:129

299

9 §

Paragrafen, som saknar motsvarighet i utredningens förslag, reglerar länsarbetsnämndens möjligheter att ge arbetsgivaren anvisningar ora åt­gärder för att bereda äldre arbetstagare eller arbetstagare raed nedsatt arbetsförmåga bättre sysselsättningsmöjligheter. Liknande regler finns i 2 § andra stycket i 1971 års sysselsättningslag.

Av stadgandets formulering fraragår, att länsarbetsnämnden inte får meddela anvisningar enligt denna paragraf förrän överläggningar håUits inför nämnden om vilka åtgärder arbetsgivaren bör vidta. Ett undantag synes dock böra gälla för sådana faU när det beror på denne alt sådana överiäggningar inte har kommit liU stånd. UltryckUg föreskrift härom i lagen torde inte erfordras. Sora utvecklats i den allraänna motiveringen bör vidare alla möjligheter att få tUl stånd lösningar i samförstånd ha prövats, innan anvisningar enligt denna paragraf meddelas.

Vid meddelandet av anvisningar bör länsarbetsnämnden företa en avvägning raellan det allraänna intresse av att åstadkomma förbättrade anställningsförhållanden för äldre och personer med nedsatt arbetsför­måga samt arbetsgivarens intresse av att inle utsättas för aUtför ingri­pande åtgärder. Om reella överläggningar har skett och länsarbets­nämndens synpunkter på vilka åtgärder som bör komraa i fråga avvi­sas av arbetsgivaren exempelvis därför all han bedömer alt produktions­resultatet kan äventyras, ora de genoraförs, eller att deras genoraförande drar alltför höga kostnader, bör näranden gå frara med försiktighet. Stor betydelse måste därvidlag också tillmätas de anställdas synpunkter. Möjligheterna att få åtgärder genoraförda kan vidare försvåras, ora in­tressemotsättningar mellan arbetsgivare och anställda eller olika grapper av anställda föreligger eller kan befaras uppstå i fråga ora åtgärderna. Även i dessa fall bör näranden iaktta stor försiktighet.

Som jag har anfört i den allmänna motiveringen bör länsarbetsnämn­den ha fria händer i fråga om den närmare utforraningen av anvisning­arna. Inte sällan torde vara ändaraålsenligt att nämnden ger arbetsgiva­ren anvisning om att närmare utreda förutsättningarna för vissa för­bättringar av sysselsättningsförhållandena för äldre arbetstagare eller arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga. Denna utredning kan dryftas i ett senare skede av överläggningarna och utgöra grundvalen för an­visningar om konkreta åtgärder. Därvid torde det framför allt bli aktu­ellt raed sådana åtgärder, sora kan behöva vidtas för all arbetsplatser och arbetsuppgifter anpassas lill dessa arbetstagares särskUda förutsätt­ningar, så att möjligheterna ökas för dem som redan är anstäUda att stanna kvar i anstäUningen och alt flera sådana arbetstagare skall kunna anställas hos arbetsgivaren. TiUfredssläUande resultat torde många gång­er kunna nås genom enkla tekniska anordningar eUer smärre föränd­ringar av organisatorisk art eller genora ianspråktagande av vanhga ar­betsmarknadspoliliska medel.

Prop. 1973:129

300

För att förverkliga önskemålet att fler äldre arbetstagare eller ar­betstagare med nedsatt arbetsförmåga blir anställda hos arbetsgivaren kan länsarbetsnäranden enligt paragrafen även anmoda denne att i samband med nyanställningar öka andelen sådana arbetstagare i ar­betsstyrkan i enlighet raed vad nämnden närmare anger. Bedömningen av ora en sådan anvisning skall raeddelas raåste ske mol bakgrund av hur många äldre arbetstagare eller arbetstagare med nedsatt arbetsför­måga, som redan ingår i arbetsgivarens arbetsstyrka. Endast när sara­raansättningen av arbetsstyrkan inte är rimlig med avseende på sådana arbetstagare bör en anvisning av detta slag komraa i fråga. Härvid har länsarbetsnäranden att ta hänsyn bl. a. lill de vid olika tillfällen varie­rande behoven att bereda äldre arbetstagare eUer arbetstagare raed ned­satt arbetsförraåga anställning på den öppna arbetsmarknaden och tUl den aktuelle arbetsgivarens raöjligheter att anstäUa fler sådana arbets­tagare. Ora länsarbetsnäranden finner skäl alt raeddela en sådan kvote­ringsanvisning sora nu nämnts bör denna vara så preciserad att det klart framgår hur stor andel äldre arbetstagare eller arbetstagare raed nedsatt arbetsförraåga som enligt nämndens mening bör ingå i arbets­styrkan. En sådan kvoteringsanvisning bör vidare förenas raed före­skrift ora den tid inora vilken arbetsgivaren skall ha fyUl den föreskriv­na kvoten.

En anvisning bör justeras, ora ändrade förhållanden ger anledning till det. Exerapelvis kan det sedan anvisningama meddelats visa sig att föreskrivna åtgärder drar högre kostnader än raan från början haft an­ledning att räkna raed. Vidare kan det länkas att arbetsgivaren på grund av omständigheter sora han inte rått över saknat möjUghet att inom föreskriven tid nyanställa så raånga äldre arbetstagare eUer ar­betstagare raed nedsatt arbetsförraåga, som länsarbetsnämnden kan ha ålagt honora att anställa.

10 §

Vid överläggningar inför länsarbetsnämnden kan det visa sig att ar­betsgivaren inte har möjlighet att anställa fler äldre arbetstagare eller arbetstagare raed nedsatt arbetsförmåga eller att göra särskUda förbätt­ringar för de redan anställdas räkning. I så fall bör nämnden låta frågan om ytterligare åtgärder bero. Ora näranden eraellertid bedömer att möj­lighet finns att genomföra dylika åtgärder raen arbetsgivaren inle delar denna bedöraning kan det, sora nämnls under 9 §, bli aktuellt att med­dela arbetsgivaren anvisningar ora de åtgärder sora han bör vidla i detta syfte. Vägrar arbetsgivaren att följa dessa anvisningar skall nämnden enligt förevarande paragraf, sora i stort sett raotsvarar 9 § i utredningens förslag, hänskjuta ärendet till AMS. Så skall även ske, om arbetsgivaren underlåter att infria utfästelse som han gjort vid överläggningen, liksom om han helt undandrar sig att raedverka vid överläggningar enligt 8 §. Innan hänskjutande sker raåste dock konstateras att del rör sig ora Ireds-

Prop. 1973:129

301

ka från arbetsgivarens sida. Har arbetsgivaren giltig ursäkt för sin underlåtenhet bör länsarbetsnäranden orahänderha ärendets fortsatta handläggning. I övriga fall skall hänskjutande till AMS alllid ske,

11 §

Paragrafen, sora närmast motsvarar 10 och 11 §§ i utredningens för­slag, reglerar förfarandet hos AMS.

Ärenden om åtgärder för all främja anställning av äldre arbetstagare eller arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga kan anhängiggöras hos AMS genom hänskjutande från en länsarbetsnämnd enligt 10 §. AMS kan även i andra fall ha anledning att la upp ett ärende sora handlagts av en länsarbetsnärand. Sålunda kan en arbetsgivare, sora ålagts an­visningar av länsarbetsnäranden, vända sig till AMS och anhålla ora en omprövning av detta beslut. Denna raöjlighet står öppen också för andra sora vUl påkalla ingripande av AMS i ärendet. Sora frarahållits i den allraänna raotiveringen kan AMS vidare på anraälan av arbetsgivar-eller arbetstagarorganisation eUer på eget initiativ la upp ett ärende, sora inte har varit föreraål för överläggningar inför en länsarbets­nämnd, om det av särskilda skäl är påkaUat att överläggningar hålls direkt inför styrelsen,

I ett ärende, sora AMS i enlighet med vad nu sagts tagit upp, skall enligt första stycket arbetsgivaren saral berörda arbetsgivar- och arbets­tagarorganisationer beredas tillfälle alt yttra sig. Handläggningen hos AMS bör ha sararaa inriktning sora överläggningama hos länsarbets­nämnd. Förfarandet skall således inriktas på att i första hand uppnå lösningar i samförstånd. Det torde oftast vara ändamålsenligt all AMS håller överläggning i ärendet med berörda parter. I vissa faU kan del dock framstå sora uppenbart att en överläggning inle skulle tjäna något ändamål. I så fall kan överläggning underlåtas och ärendet i stället av­göras på handlingarna. Kan en saraförståndslösning inte ske kan AMS enligt andra stycket på samma sätt som länsarbetsnärand meddela arbetsgivaren anvisningar om åtgärder som bör vidtas för att bereda bättre sysselsättningsraöjligheter åt äldre arbetstagare eller arbetstagare raed nedsatt arbetsförmåga.

För att AMS skall kunna få en såvitt möjligt fuUständig utredning i ärendet kan styrelsen vidare enligt andra stycket förelägga arbetsgivaren att förete handlingar som kan antas ha betydelse för bedömningen av hans personalpolitik. Besläraraelsen har häratats från 4 § andra stycket i 1971 års sysselsättningslag.

Enligt tredje stycket kan kallelse av arbetsgivare till överläggning in­för styrelsen saml föreläggande att förete handlingar förenas med vite. I överensstämmelse med vad som gäUer beträffande föreläggande om uppgiftsskyldighet enligt 7 § har vidare föreskrivits, alt arbetsgivaren och berörda organisationer skall beredas tillfälle att yttra sig, innan ett edi­tionsföreläggande raeddelas.

Prop. 1973:129

302

12 §

I denna paragraf, sora saknar motsvarighet i utredningens förslag men som motsvarar 5 § i 1971 års sysselsättningslag, regleras de Ivångsmöj­ligheter som AMS i sista hand kan tillgripa, om en arbetsgivare uppen­bart nonchalerar anvisningar av styrelsen. Enligt paragrafen kan AMS i ell sådant fall förordna all arbetsgivaren inte får anställa andra ar­betstagare än dem som den offentliga arbetsförmedlingen har anvisat eller godtagit. Möjligheten alt förordna om sådant s. k. arbetsförraed­lingstvång bör utnyttjas raed yttersta varsamhet med hänsyn bl. a. till de negativa verkningarna för arbetstagare som kan följa av att arbetsgivare tvingas anställa andra än dem han i första hand vill ha.

Förordnande om arbetsförraedlingstvång kan besläraraas att gälla all personal som arbetsgivaren rekryterar. Förordnandet kan också begrän­sas tUl att avse exempelvis rekrytering av personal lill vissl arbetsställe eller av arbetstagare med vissa funktioner. I förordnandet skall anges vilket arbetsförmedlingskontor arbetsgivaren har all vända sig lill för att få anvisning på eller godkännande av arbetskraft.

Förordnande om arbetsförraedlingstvång meddelas att gälla tUls vidare eller för viss tid. Förordnandet skall upphävas när del av arbetsmark­nadspolitiska skäl inte längre behövs eller när det av andra skäl inte längre är lärapligt att förordnandet består,

Ora straff för arbetsgivare sora inte iakttar förordnande ora arbets­förraedlingstvång stadgas i 20 §.

13 §

De överläggningar, som avses i 8 och 11 §§, tar endast sikte på ål-gärder som en enskild arbetsgivare bör vidta för att främja anstäUning av äldre arbetstagare eller arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga. Med hänsyn till alt sysselsällningsförhållandena varierar inom olika branscher kan del för vissa branscher vara ändaraålsenligt all söka uppnå för hela branschen geraensararaa lösningar av de äldres och handikappades sys­selsättningsproblem. ÄMS kan därför ibland behöva la upp överlägg­ningar med organisationerna inom en sådan bransch eller del därav angående åtgärder för att främja anställning av äldre arbetstagare eller arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga. I förevarande paragraf, som inte har någon raotsvarighet i utredningens förslag, erinras ora att AMS på fraraställning av arbetsgivar- eller arbetstagarorganisation eller på eget initiativ kan ta upp sådana överläggningar och på grundval av vad sora därvid förekommit meddela anvisningar ora sådana åtgärder för den bransch eller del därav som överläggningama avsett.

Det får förutsättas att de branschorganisationer sora kallas till över­läggningar enligt denna paragraf kommer att infinna sig till överlägg­ningarna utan att några särskilda tvångsraedel härför behöver tillgripas. Jag har därför inte ansett det nödvändigt att föreskriva att AMS skall kunna förena kallelse lill överläggningarna raed vite.

Prop. 1973:129

303

Ora en enskild arbetsgivare inte följer anvisningar som meddelats av ÄMS enligt denna paragraf kan länsarbetsnärand kaUa arbetsgivaren saral berörda arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer till överlägg­ningar enligt 8 §. Ärendet handläggs därvid enligt föreskrifterna i 9 12 §§, Vid behov kan länsarbetsnäranden alltså raeddela anvisningar en­ligt 9 §. Följer arbetsgivaren inle dessa anvisningar eller undandrar han sig alt raedverka vid överläggningarna, skall ärendet hänskjutas till AMS för handläggning enligt 11 §. I sista hand kan en arbetsgivare som vägrar att rätta sig efler anvisningar, vilka AMS raed stöd av näranda paragraf raeddelat, åläggas arbetsförraedlingstvång enligt 12 §.

14 §

I 5 § andra stycket i den föreslagna lagen ora anställningsskydd har uppställts vissa bestäraraelser sora syftar till att begränsa arbetsgivarnas raöjligheter att sluta avtal om anställning för viss tid, viss säsong eller visst arbete. Sålunda får avtal om att anställning skall avse viss tid, viss säsong eller vissl arbete träffas endast om det föranleds av arbets­uppgifternas särskilda beskaffenhet. Avtal om anställning för viss tid får dock träffas, ora avtalet gäller praktikarbele eller vikariat.

För att raan skall få tiUräckliga garantier för en efterlevnad av dessa bestäraraelser har länsarbetsnämndema i förevarande paragraf, sora inte har någon motsvarighet i utredningsförslaget, lUlerkänts befogenhet all raeddela föreskrifter sora inskränker arbetsgivarens rätt alt sluta avtal för begränsad tid. Sådana föreskrifier skall raeddelas, om överträdelse av de näranda besläraraelserna sker i väsentlig orafattning. Föreskrifter skall vidare raeddelas, ora arbetsgivaren annars utoyltjar sin rätt enligt be­stämraelserna att sluta avtal för begränsad tid på sätt sora strider raot god sed på arbetsmarknaden. Härmed åsyftas frärast sådana fall som att s. k. rullande visstidsanställningar sätts i systera eller att arbetsgivaren sluter avtal om praktikarbete eller vikariat utan att någon befogad anledning härtill föreligger.

Föreskrifter som meddelas av länsarbetsnämnden skall förenas med vite. I likhet raed vad som gäller enligt 7 och 11 §§ skall arbetsgivaren samt berörda arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer beredas tillfälle att yttra sig, innan föreskrifterna meddelas.

15 §

I likhet med vad som gäller enligt 1971 års sysselsättningslag sker arbetstagarorganisations raedverkan i frågor, sora avses i förevarande lag, genora företrädare som utses av organisationen bland dess raed­leraraar. I första hand bör därvid utses någon sora är anställd på ar­betsplatsen. Del är nämligen de anställdas förtrogenhet med arbetets villkor och arbetsplatsernas förhållanden som skall tas tillvara vid handläggningen av ett ärende enligt lagen. Anledning föreligger emeller-

Prop. 1973:129

304

tid inle alt genom ett uttryckligt stadgande härom inskränka organisa­tionernas rätt att själva avgöra vilka representanter som de skaU utse. I vissa fall kan anledning dessutom finnas alt välja en företrädare utan­för den krets som är anställd hos arbetsgivaren. Så måste uppenbarligen ske när det gäller att utse en representant i en anpassningsgrupp som är gemensam för flera förelag.

Enligt förevarande paragraf, sora överensstäraraer med 12 § i utred­ningens förslag, äger den som företräder arbetstagarorganisation i frågor som avses i lagen motsvarande skydd, som enligt arbetarskyddslagen (1949: 1) tiUkoraraer skyddsombud. Detta innebär, att en sådan före­trädare oavsett ora han är anställd hos arbetsgivaren eller ej inte får hindras att fuUgöra sma uppgifter. Vidare får företrädare, som är anstäUd hos arbetsgivaren, inle på den grund att han utsetts härtiU eller i anledning av denna hans verksamhet lUlskyndas försämrade arbets­förhållanden. Arbetsgivaren får ej heller av sådan orsak skilja honom från anställningen eller försämra hans anställningsvillkor. Om de förslag till ändringar i arbetarskyddslagen som nyligen lagts fram tUl riksdagen (se prop. 1973: 130) blir antagna komraer även en sådan företrädare för arbetstagarorganisation som det nu är fråga om att vid tvist om giltigheten av uppsägning eller avskedande kunna stå kvar i anställningen med bibehållna arbetsförhållanden och anställningsvUlkor till dess all tvisten slutligt prövats.

Det kan tilläggas alt det ankommer på utredningen att i dess fort­satta arbete överväga hur de nu genomgångna besläraraelserna i arbe­tarskyddslagen skall saraordnas raed de raotsvarande bestämmelser sora lagen ora anställningsskydd innehåller. Ett par reraissinstanser har dragit upp frågan ora ekonomisk ersätining för saramanträdestid e. d. åt den sora företräder arbetstagarorganisation i frågor sora avses i lagen. Denna fråga torde eraellertid korama alt övervägas av utredningen i dess fort­satta arbete. Jag finner därför inte anledning att nu lägga frara något förslag i frågan.

16 §

Paragrafen, som överensstäraraer raed 13 § i utredningens förslag, innehåUer motsvarande bestäraraelse ora tystnadsplikt sora föreskrivs i 8 § i 1971 års sysselsättningslag. Paragrafen kompletteras av 22 § sekretesslagen med den ändring däri som förordas i detta lagstiftnings­ärende.

Tystnadsplikt enligt förevarande paragraf föreligger både beträffan­de uppgifter som lämnats raed stöd av 17 §§ och i fråga om upp­gifter som någon fått del av vid överläggningar enligt 8, 11 eUer 13 §. Tystnadsplikten gäUer för såväl tjänsteman vid arbetsmarknadsverket sora privatpersoner.

Ora straff för den sora bryter raot denna tystnadsplikt stadgas i 21 §.

Prop. 1973:129

305

17 §

I denna paragraf, som motsvarar 14 § i utredningens förslag, regleras påföljden för underlåtenhet att varsla om driftsinskränkning enligt vad som föreskrivs i lagen. Påföljden utgörs av en särskild avgift, benämnd varselavgift, som utges till statsverket.

All denna påföljd valts i stället för en påföljd av rent straffrältslig natur beror bl. a. på att en varselavgifl kan åläggas även arbetsgivare sora är juridisk person. Från huvudregehi alt juridisk person skall kunna åläggas dylik avgifi har dock föreskrivits undantag för del faU alt var­sel underlåtes under lid då arbetsgivaren är i konkurs. Detta undanlag har behandlats i den allraänna motiveringen (avsnittet 5.3.1). Vid tiU-lärapningen av undantagsregeln måste beaktas, att skyldigheten all iaktta en viss varseltid kan komraa i konflikt raed en konkursförvaltares skyl­dighet enligt konkurslagen att vidta aUa åtgärder, sora frärajar en för­månlig och snabb utredning av boel. Bl. a. åligger det förvaltaren att i samråd med rättens orabudsraan ta ställning till frågan ora arbetsgiva­rens rörelse skall fortsättas eller avvecklas. Fattas därvid beslut ora att rörelsen inte skall fortsättas, föreligger ett fall då 4 § är tilläraplig. Del är då tillräckligt att varsel läranas så snart delta beslul fattas.

Varselavgiften faststäUs för varje påbörjad vecka, sora varsel försura-mals. Underlåtenheten att lärana varsel frarastår näraligen som mera klandervärd ju längre tid som underlåtenheten avser. Vidare bestäms varselavgiften lill vissl belopp, varierande raellan 100 och 500 kronor, för varje arbetstagare sora berörs av driftsinskränkningen under den lid sora varsel försuraraals. Inora angivna gränser kan vid bestäraraandet av varselavgiften hänsyn tas till bl. a. förelagets ekonoraiska situation. Vi­dare kan beaktas t. ex. ora arbetsgivaren tidigare försuraraat att lämna varsel i rätt tid.

Varselavgifl kan även åläggas arbetsgivare som visserligen inom före­skriven tid underrättat länsarbetsnämnden om sin avsikt att genomföra en driftsinskränkning raen som underlåter att inora denna tid lämna de uppgifter som anges i 5 § första stycket. Denna underlåtenhet måsle emellertid betecknas sora mindre aUvarlig än en underlåtenhet alt över­huvudtaget lärana någol varsel. För bl. a. dessa fall har i tredje stycket öppnats en möjlighet att bestäraraa varselavgiflen till lägre belopp än sora anges i första stycket ävensora att helt befria från sådan avgift.

För att underlåtenhet att lärana varsel inora föreskriven tid skall medföra varselavgifl fordras att underlåtenheten skett uppsåtligen eller av grov oaktsarahet. Den som av ren glömska lämnar varsel någon dag för sent eUer som av misslag försummar all lärana uppgift i någol av de hänseenden sora föreskrivs i 5 § torde därför ofta kunna gå fri från sådan påföljd.

Med anledning av ett uttalande under remissbehandlingen vUl jag

20    Riksdagen 1973.1 saml Nr 129

Prop. 1973:129

306

framhålla att hinder enligt min raening inte möter mot att varselavgifl åläggs även statlig myndighet som försuraraat att lämna varsel enligt denna lag.

18 §

Paragrafen, som motsvarar 15 § i utredningens förslag, innehåUer att varselavgift kan åläggas endast av dorastol saral att talan ora åläggande av sådan avgifi inte kan föras av annan än AMS.

Talan om åläggande av varselavgift skall väckas genom stämnings­ansökan vid den dorastol där arbetsgivaren har att svara i tvisteraål i allmänhet. Även i övrigt skall bestämraelserna ora rättegången i tviste­mål tillämpas. Enligt 20 § lagen (1946: 804) om införande av nya rätte­gångsbalken skall dock beträffande rättegångskostnad och ordningen för målets fullföljd i högre rätt bestämmelserna i rättegångsbalken angående allraänt åtal äga raotsvarande tillärapning. Vidare skall beträffande före­läggande för AMS och utevaro av AMS i raålet gälla vad sora i detta hänseende föreskrivs i rättegångsbalken ora åklagare.

Paragrafen innehåller även en bestämmelse om preskription av talan ora åläggande av varselavgift. Enligt detta stadgande preskriberas så­dan talan när ett år förflutit från del alt driftsinskränkningen blivit hell genoraförd. Under remissbehandlingen har AMS föreslagit att preskrip­tionstiden skall räknas från utgången av det år, varander driftsinskränk­ningen genomfördes. Jag finner eraellertid en sådan regel inle vara på­kallad.

19 §

Paragrafen, sora överensstäraraer med 16 § i utredningens förslag, stadgar ansvar för den som uppsåtiigen eller av grov oaktsarahet lämnar oriktig uppgift i varsel eUer i uppgift enligt 7 §. Hell betydelselösa orik­tigheter skall dock inte föranleda någon påföljd.

1 överensstäramelse med vad sora vanligen gäller vid brott av föreva­rande slag utgörs straffsatsen av böter eller fängelse i högst ett år.

20 

§

Enligt denna paragraf, sora raotsvarar straffbestämraelsen i 7 § i 1971 års sysselsättningslag, är underlåtenhet att iaktta ett av AMS meddelat förordnande om arbelsförmedlingstvång straffbelagt. Straffskalan är böter eller fängelse i högst ett år.

21 §

Paragrafen, som överensstämmer med 18 § 1 utredningens förslag, in­nehåller en bestämmelse om ansvar för brott mot den i 16 § föreskrivna tystnadsplikten. I likhet med vad sora gäller enligt 1971 års sysselsätt­ningslag utgörs straffsatsen av böter eller fängelse i högst ett år.

Prop. 1973:129

307

22 

§

Paragrafen, som motsvarar 19 § i utredningens förslag, innehåller reg­ler om åtal för gärning som avses i 1921 §§. Vad beträffar brott mot 19 eller 20 § gäller att allmänt åtal får väckas endast efter anmälan av AMS. I fråga ora brott raot tystnadsplikten enligt 21 § har uppställts den särskilda åtalsbegränsningen, att åtal får väckas endast efter angivelse av målsägande eller om åtal är påkaUat från allmän synpunkt.

23 

§

I förevarande paragraf, som är ny, anges alt talan om utdöraande av vite sora förelagts raed slöd av denna lag skall föras vid allraän dora­stol av åklagare. Sådan talan får väckas endast efter anmälan av läns­arbetsnämnd eller AMS. När del gäller vite som förelagts raed slöd av 14 § får talan dock föras även efler anraälan av arbetstagarorganisa­tion sora heraställl ora föreskrifter enligt nämnda paragraf.

24 

§

Paragrafen, som överensstäraraer raed 20 § i utredningens förslag, in­nehåller en bestäraraelse ora att talan mol beslut, som raeddelals av AMS enligt denna lag, får föras hos Kungl. Maj:l genora besvär. Sådan talan prövas av Kungl. Maj:t i statsrådet.

Talan mot beslut av länsarbetsnämnd föres enligt 46 § instraktionen (1965: 667, senast ändrad 1972: 301) för AMS och länsarbetsnäranderna hos AMS genom besvär.

En arbetsgivare är inte rättsligen förpliktad att följa anvisningar som meddelats av länsarbetsnämnd eller AMS med stöd av 9 resp. 11 eller 13 §. Av allraänna regler följer att beslul ora anvisningar sora inle har någon direkt rättsverkan inte kan överklagas. Det har liksora i 1971 års sysselsättningslag inte ansetts påkallat att i detta sammanhang göra av­steg från dessa allmänna regler. Det kan tUläggas att, om en arbetsgivare sora meddelats anvisningar av länsarbetsnämnd anser dessa vara för be­tungande, det slår honora fritt att, liksora andra sora inte är nöjda med länsarbetsnärandens handläggning, vända sig till AMS och anhålla ora ingripande från styrelsen.

I lagen har inte intagits någon bestäraraelse om att beslut länder tiU efterrättelse omedelbart. Härav följer att beslul som kan överklagas inte får verkställas mot arbetsgivarens vilja förrän det har vunnit laga kraft.

25 §

Sora berörts i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.3.1) kan inom vissa branscher råda specieUa förhåUanden som påkaUar avvikelser från de i 16 §§ meddelade varselreglerna. Även reglema i 712 §§ om anställningsfrämjande åtgärder för äldre arbetstagare och arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga torde i vissa fall behöva modifieras. Som

Prop. 1973:129

308

jag har nämnt i den allraänna raotiveringen (avsnittet 5.3.2) torde detta gälla bl. a. för byggnadsbranschens del. På grund härav har i förevaran­de paragraf Kungl. Maj:t eller, efter Kungl. Maj:ts berayndigande, AMS getts raöjlighet att föreskriva undantag från bestämmelserna i 112 §§. För att ett sådant undanlag skall göras bör enligt min mening förat­sättas att AMS i stället träffar särskild överenskommelse med berörda parter om andra bestämmelser som bättre passar för branschen. Visar del sig alt dessa bestäraraelser inte följs kan del bli aktuellt att åter göra lagen tilläraplig för denna bransch.

I lUdiet raed vad sora gäller enligt 1971 års sysselsättningslag kan Kungl. Maj:l eller, efter Kungl. Maj:ts förordnande, AMS meddela närraare föreskrifter för tillärapningen av besläraraelserna i den nya lagen.

Ö vergångsbestämmdser

Enligt punkten 1 skall lagen träda i kraft den 1 juli 1974, då 1971 års sysselsättningslag skall upphöra att gälla. Den nya lagen blir aUlså ome­delbart tUlämplig på förfaranden sora inletts före ikraftträdandet raed stöd av den äldre lagen.

Enligt andra punkten är arbetsgivare inte skyldig alt lärana varsel enligt 16 §§ om en tUlämpning av dessa bestäraraelser skulle medföra att varsel skulle läranas före ikraftträdandet. Denna särskUda regel medför alt en arbetsgivare inte behöver uppskjuta genoraförandet av en driftsinskränkning för att den i den nya lagen föreskrivna varselti­den skall kunna iakttas. Däreraot blir nya lagen i och för sig tUläraplig på en driftsinskränkning som visserligen beslutats före ikraftträdandet men som genomförs först efter ikraftträdandet. Har exerapelvis ett företag i juni 1974 beslutat att säga upp 20 arbetstagare till den 1 okto­ber 1974 raåste varsel enligt nya lagen läranas rainst två raånader före driftsinskränkningen, dvs. i delta fall senast den 1 augusti.

8    Hemställan

Under åberopande av del anförda hemställer jag att Kungl. Maj:l föreslår riksdagen alt antaga förslagen tUl

1)

lag om anställningsskydd,

2)

lag om vissa anstäUningsfrämjande åtgärder,

3)

lag om ändring i lagen (1937: 249) om inskränkningar i rätlen att utbekomma allmänna handlingar.

Med bifall till vad föredraganden sålunda med instämmande av statsrådets övriga ledamöter hemställt förordnar Hans Maj:t Konungen att till riksdagen skaU avlåias proposition av den lydelse bilaga tiU detta protokoll ulvisar.

Ur protokollet: Britta Gyllensten

Prop. 1973:129

309

Bilaga 1 De sakkunnigas förslag

Förslag till

Lag om anställningsskydd

Allmänna bestämmelser

1

§ Denna lag äger tillärapning på arbetstagare i allraän eller enskUd tjänst.

2

§ Innehåller lag eller annan författning stadganden, sora avviker från denna lag, skall dessa i stället tUlärapas.

3

§ Stadgandena i 15, 17 och 18 §§, 20 § andra stycket, 21 § andra stycket saml 23, 26, 27, 28 och 30 §§ får ersättas av bestäraraelser i kollektivavtal, sora pä arbetstagarsidan slutits eller godkänts av organisa­tion, vilken är alt anse som huvudorganisation enligt lagen (1936: 506) ora förenings- och förhandlingsrätt.

Arbetsgivare, sora är bunden av sådant koUeklivavlal, får tillämpa avtalet även på arbetstagare, vilken ej är medlera av den avtalsslutande organisationen på arbetstagarsidan, under förutsättning alt arbetstagaren sysselsattes i arbete sora avses raed avtalet och ej orafattas av annat kol­lektivavtal.

Har eljest raellan arbetsgivare och arbetstagare träffats avtal, som innebär all arbetstagarens rättigheter enligt denna lag inskränkes, är av­talet OgUtigt i den delen.

4

§ Inträder ny arbetsgivare i ett anställningsförhållande eller äger el­jest rura en förändring på arbetsgivarsidan, skall det vid lagens tillämp­ning icke medföra att en ny anställning anses föreligga, ora driften fort­sätter oberoende av förändringen.

5

§ Övergår arbetstagare till anställning hos annan arbetsgivare inora sararaa koncern, äger han vid beräkning av anställningstid enligt denna lag åberopa även sin anställning hos den tidigare arbetsgivaren.

Första stycket äger motsvarande tillämpning då raellan arbetsgivarna föreligger sådan intressegeraenskap, sora kan likställas med ett koncern­förhållande.

Beträffande företrädesrätt till anställning gäller dock vad sora stadgas i 17 och 18 §§ saral 21 § andra stycket.

.4nstäilning$avtalets ingående och upphörande

6     §    Anställning anses gälla tills vidare, ora ej annat särskilt avtalats.

Avtal om att anställning skall avse viss tid, viss säsong eUer vissl arbete

får träffas endast om delta föranledes av arbetsuppgifternas särskilda beskaffenhet eller står i överensstämraelse med sedvänja inora branschen.

Prop. 1973:129

310

7 § Anställning, sora gäUer tills vidare, upphör genom uppsägning. Så­

dan uppsägning får ej för sin verkan göras beroende av visst vUlkor.

Arbetsgivare är enligt 25, 26 och 29 §§ skyldig att före uppsägning varsla och överlägga om den tilltänkta åtgärden.

Särskilda bestäraraelser gäller enligt 30 § för visst fall, då arbetstagare avgår med pension.

8 § Anställning, som avser viss tid, viss säsong eller visst arbete, upp­

hör utan föregående uppsägning vid anställningstidens utgång eller då

arbelet blivit slutfört, om annat ej avtalats.

Om skyldighet för arbetsgivare att i visst fall varsla och överlägga innan sådan anställning upphör stadgas i 28 och 29 §§.

9 §   Uppsägning från arbetsgivarens sida skall vara sakUgl grundad.

Om uppsägningen beror på förhåUande som hänför sig tUl arbetstaga­

ren personligen, får den icke grundas enbart på omständighet som ar­

betsgivaren känt till raer än en månad, innan varsel lämnades.

10 § Uppsägning från arbetsgivarens sida får icke ske utan att denne,

där så skäligen kan krävas, erbjudit arbetstagaren annan anställning hos

arbetsgivaren.

11    §    Uppsägning från arbetsgivarens sida skall ske skriftligen.

Arbetsgivaren är skyldig alt på arbetstagarens begäran uppgiva de

omständigheter, som åberopas för uppsägningen. Uppgiften skall vara skriftiig, om arbetstagaren begär det.

12 § I besked ora uppsägning enligt 11 § första stycket skaU arbetsgiva­

ren angiva vad arbetstagaren har att iakttaga, ora han vill föra talan raot

uppsägningen.

Har arbetstagaren företrädesrätt till ny anställning enligt 20 § skall det angivas i uppsägningsbeskedet. Beskedet skall därvid även innehålla upp­gift om vad arbetstagaren har att iakttaga, om han vill komma i åtnju­tande av företrädesrätten.

Uppsägningsbeskedet skall överlämnas lill arbetstagaren personligen eller, om det ej kan ske, tUlsfållas honom med rekommenderat brev.

13 § Har uppsägning skett, upphör anställningen att gälla efter ut­

gången av viss uppsägningstid. Att arbetstagare i vissl fall icke får skUjas

från anställningen, även om uppsägningstiden gått till ända, stadgas i

37 § första stycket.

Vid uppsägning från arbetsgivarens sida räknas uppsägningstiden tidi­gast från den dag, då arbetstagaren fick del av uppsägningsbeskedet. Kan arbetstagaren icke anträffas, anses uppsägning ha skett två veckor efter det alt uppsägningsbeskedet tillställdes honom med rekoraraenderat brev. Åtnjuter arbetstagaren seraester, anses uppsägning dock ha skett tidigast dagen efter den, då semestern upphörde.

14 § Har arbetstagare grovt åsidosatt sina åligganden i anställningen,

kan arbetsgivaren genom avskedande bringa anstäUningen att omedel­

bart upphöra.

Innan beslut fattas om avskedande skall arbetstagaren beredas tillfälle

Prop. 1973:129

311

till överläggning raed arbetsgivaren. Detta gäller även arbetstagarens or­ganisation, ora arbetstagaren icke raolsälter sig det.

Stadgandena i 11 § särat 12 § första och Iredje styckena äger raotsva­rande tillärapning vid avskedande.

Uppsägningstid

15 § För såväl arbetsgivare sora arbetstagare gäller en uppsägningstid

av rainsl en raånad.

Arbetstagare, sora vid uppsägningen varit anställd hos arbetsgivaren de senaste sex månaderna eller sammanlagt minst tolv månader under de två senaste åren, äger dock åtnjuta en uppsägningstid av

1.

två månader, om han fyUt 25 år,

2.

tre raånader, ora han fyllt 30 år,

3.

fyra månader, om han fyllt 35 år,

4.

fem raånader, ora han fyllt 40 år,

5.

sex raånader, om han fyllt 45 år.

Vad i andra stycket sägs gäller ej arbetstagare, som uppnått den för anställningen gällande högsta pensionsgränsen eller, om sådan icke fin­nes, den ålder som gäller för rätt till ålderspension enligt lagen (1962: 381) ora allraän försäkring.

Permittering och därmed jämförlig åtgärd

16 § Perraittering får företagas endast ora åtgärden bedöraes vara av

tillfällig natur eller är en följd av att arbetet är säsongbetonat eller eljest

till sin natur icke sararaanhängande.

Vad i denna lag stadgas om perraittering äger motsvarande tillämpning vid annan raed permittering jämförlig åtgärd.

Ora skyldighet för arbetsgivare att före perraittering varsla och över­lägga ora den lUllänka åtgärden stadgas i 26 och 29 §§.

Arbetstagares företrädesrätt till fortsatt eller ny anställning

17 § Skall uppsägning ske på grund av arbetsbrist och står valet raellan

flera arbetstagare inora den berörda verksaraheten, skall företrädesrätt

till fortsalt anställning ges åt den arbetstagare som kan åberopa den

längsta anställningstiden inom denna verksamhet. Företrädesrätten be­

stäras inom varje kategori av arbetstagare med utgångspunkt från anställ­

ningstiden inom denna.

Med berörd verksamhet enligt första stycket avses verksarahet, sora utgör en förvaltningsenhet, företagsenhet eller därmed järaförlig enhet.

Första och andra styckena äger raotsvarande tillärapning vid permitte­ring.

18

§ Vid beräkning av anställningstid enligt 17 § skall arbetstagare, som fyllt 45 år, för varje därefter påbörjad anställningsmånad tillgodo­räknas en extra anställningsmånad, dock sammanlagt högst 60 sådana anställningsraånader.

19

§ Utan hinder av vad i 17 § sägs skall, ora ej särskilda skäl föran­leder till annat, företräde till fortsatt anställning ges ål arbetstagare raed

Prop. 1973:129

312

nedsatt arbetsförraåga, som med stöd av lagen (1973: 000) om vissa anställningsfrämjande åtgärder eller eljest beretts särskUd sysselsättning hos arbetsgivaren.

20 § Arbetstagare, sora blivit uppsagd på grand av arbetsbrist, äger

därefter tUls ett år förflutit efter anställningens upphörande företrädes­

rätt till ny anställning inora den verksarahet, där han tidigare var syssel­

satt. Vad nu sägs äger raotsvarande tillämpning då arbetstagare, som an­

ställts för viss tid, viss säsong eller vissl arbete, icke får fortsalt anställ­

ning på grund av arbetsbrist.

Företrädesrätt tUl ny anställning enligt första stycket tUlkommer dock endast arbetstagare, sora vid anställningens upphörande varit anställd hos arbetsgivaren sammanlagt rainst tolv raånader eller, vid säsonganställ­ning, sex månader under de två senaste åren och som har tillfredsstäl­lande kvalifikationer för den nya anställningen.

Om skyldighet för arbetsgivare att varsla och överlägga, då företrädes­rätt till ny anställning kan komma ifråga, stadgas i 27 och 29 §§.

21 § Arbetstagares företrädesrätt till ny anställning enligt 20 § påver­

kas ej av sådan förändring på arbetsgivarsidan, som avses i 4 §.

Beträffande företrädesrätt lill ny anställning enligt 20 § äger stadgan­dena i 17 och 18 §§ motsvarande tillärapning.

22 § Arbetstagare, sora vill koraraa i åtnjutande av företrädesrätt lill

ny anstäUning enligt 20 §, skall anmäla detta till arbetsgivaren. Arbets­

tagaren skall även vara beredd alt, efter skäligt rådrura, stå tUl arbets­

givarens förfogande.

Avvisar arbetstagaren erbjudande ora anställning, som han skäligen bort godtaga, är företrädesrätten förfallen.

23

§ Arbetstagare, sora erhållit ny anställning enligt 20 §, skall vid tillärapning av 15 § andra stycket, 20 § andra stycket och 28 § första stycket anses ha uppnått anställningstid som där sägs.

24

§ Arbetstagare, sora uppnått den för anställningen gällande högsta pensionsgränsen eller, ora sådan icke finnes, den ålder som gäller för rätt till ålderspension enligt lagen (1962: 381) om allraän försäkring, har ej företrädesrätt till fortsall eller ny anställning enligt denna lag.

Varsel och överläggning m. m.

25 § Uppkoraraer fråga ora uppsägning av arbetstagare på grund av

förhållande sora hänför sig lill arbetstagaren personligen, skall arbetsgi­

varen varsla arbetslagaren rainst två veckor i förväg.

Varsel skall även läranas till arbetslagarens organisation, ora arbets­tagaren icke motsätter sig det.

26 § Uppkommer fråga ora uppsägning på grund av arbetsbrist, skall

arbetsgivaren varsla närraast berörd arbetslagarorganisation rainst en

månad i förväg. Inträffar omständighet, som raedför att varsel icke kan

läranas inora denna tid, skall varsel i stället läranas så snart det kan ske.

Första stycket äger raotsvarande tillämpning vid permittering. Varsel

Prop. 1973:129

313

får dock underlåtas, om permitteringen är av enstaka och kortvarig natur eller beror på att arbelet är säsongbetonat eller eljest till sin natur icke sararaanhängande.

27

§ Innan avtal träffas ora anställning, lill vilken företrädesrätt enligt 20 § kan koraraa i fråga, skall arbetsgivaren varsla närraast be­rörd arbetstagarorganisation.

28

§ Har arbetstagare varit anställd hos arbetsgivaren för viss tid, viss säsong eller visst arbete sararaanlagt minst tolv raånader eller, vid säsonganställning, sex månader under de två senaste åren och koraraer fortsatt anställning icke att erbjudas honora när anställningen upphör eller den nya säsongen skall börja, skall arbetsgivaren varsla arbets­lagaren minst en månad i förväg.

Arbetstagare, som vid ansläUningens upphörande eller den nya sä­songens början fyllt 45 år, äger dock rätt lUl varsel minst tre raånader i förväg. Vad nu sägs gäller ej arbetstagare, som avses i 15 § tredje stycket.

Stadgandena i 11 § första stycket saral 12 § äger raotsvarande till­lämpning vid varsel enligt 28 §.

29 § Arbetstagare eller arbetslagarorganisation, som har rätt till var­

sel enligt denna lag, äger även rätt lill överläggning med arbetsgivaren

om den tilltänkta åtgärden.

Sådan överläggning skall påkallas senast en vecka efter det att varslet läranades.

Har överläggning påkallats, får arbetsgivaren icke vidtaga uppsägning eller permittering, förrän överläggningen ägt rura eller tillfälle till över­läggning läranats.

30 § VUl arbetsgivare att arbetstagare skall lärana anställningen, när

denne uppnår den för anställningen gällande högsta pensionsgränsen

eller, ora sådan icke finnes, den ålder sora gäller för rätt till ålderspen­

sion enligt lagen (1962: 381) ora allmän försäkring, skall han under­

rätta arbetstagaren minst en månad i förväg.

Arbetstagares rättigheter under uppsägningstid m. m.

31 § Arbetstagare har rätt tUl lön och andra anställningsförmåner

under uppsägningstiden även om arbetsgivaren icke erbjuder honora

arbete.

Arbetstagare får icke i anledning av uppsägning avstängas från arbete annat än ora särskilda skäl föreligger.

Första och andra styckena äger raotsvarande tillärapning då arbetsta­gare enligt 37 § ej får skiljas från anställningen, även om uppsägnings­tiden gått till ända.

32 § Arbetstagare, som i anställningen varit permilterad mer än två

veckor i följd eller sararaanlagt mer än trettio dagar under samraa ka­

lenderår, har rätt till lön och andra anställningsförraåner för överskju­

tande permitteringstid.

Sådana förraåner utgår dock ej, ora perraitteringen är en följd av att arbetet är säsongbetonat eller eljest till sin natur icke sararaanhängande.

Prop. 1973:129

314

33 § Lön och andra anställningsförmåner enligt 31 eller 32 § får icke

understiga vad som normalt skulle ha utgått till arbetslagaren, ora han

fått behålla sina arbetsuppgifter. Ulgår anslällningsförraån enligt lag

endast för arbetad tid, skall med sådan tid likställas lid, under vilken

arbetstagaren enligt 31 eller 32 § är berättigad till lön och andra an­

stäUningsförmåner.

Förraåner enligt första stycket utgår ej för lid då arbetslagaren är föremål för lockout, sora är tillåten enligt lag, eller dellager i strejk eller därmed jämförlig stridsåtgärd.

34 § Arbetsgivare får icke under uppsägningstiden utnyttja den rätt att

förflytta arbetstagaren lill annan ort som eljest kan tillkoraraa honora,

ora arbetstagarens möjligheter att söka ny anställning därigenora icke

obetydligt försäraras.

Har arbetstagare blivit uppsagd eller erhållit varsel enligt 28 §, skall arbetsgivaren i skälig orafattning bereda honora tillfälle att raed bibe­hållna anställningsförraåner besöka arbelsförraedlingen under arbetstid.

Första och andra styckena äger icke tiUärapning, ora arbetstagaren efter uppsägning väckt talan eller påkallat förhandling enligt 36 § Iredje stycket raed yrkande att anslällningsförhållandet skall förklaras beslå.

Övriga bestämmelser

35 § Åsidosätter arbetsgivare sina förpliktelser enligt denna lag skall

han utgiva, förutom lön och andra anställningsförmåner vartill arbets­

tagaren på grund av lagen kan vara berättigad, ersättning för uppkom­

raen skada. Vid bedöraande ora och i vad raån skada uppstått skall hän­

syn tagas till oraständigheter av annan än rent ekonoraiskt betydelse.

Ora det raed hänsyn till skadans storlek eller andra oraständigheler är

skäligt, får skadeståndets belopp nedsättas i förhållande lill vad som el­

jesl skulle ha utgått. Fullständig befrielse från skadeståndsskyldighet kan

också äga rum.

Första stycket äger motsvarande tillämpning, om arbetstagare icke iakttagit uppsägningstid enligt 15 § första stycket.

Den som vill fordra ersättning enligt första eller andra stycket skall väcka talan senast sex månader efter skadans uppkomst. Försuraraas det, är talan förlorad.

36 § Har uppsägning skett i strid mot 9 eller 10 § eller raed åsido­

sättande av arbetstagares företrädesrätt till fortsatt anställning, skall

uppsägningen förklaras ogiltig och anställningsförhållandet förklaras

bestå. Detta gäller även ora arbetsgivaren åsidosatt stadgandena i 11,

25, 26 eller 29 §. Föreligger synnerliga skäl raot att anställningsförhållan­

det förklaras bestå, skall arbetsgivaren i stället åläggas alt utgiva sär­

skilt skadestånd tiU arbetstagaren.

Har avskedande skett i strid raot 14 § eller har arbetstagare i strid raot 20 eller 21 § icke erhållit ny anställning, kan arbetsgivaren före­läggas att återanställa arbetstagaren. Arbetsgivare kan även föreläggas att i arbete återtaga arbetstagare sora perraitterats i strid raot lagen.

Första och andra styckena gäller endast ora arbetslagaren väcker talan med yrkande som där avses senast tre veckor efter det att åtgärden vidtogs. Är i kollektivavtal stadgat, alt förhandling skall äga rura för

Prop. 1973:129

315

biläggande av tvist, och har förhandling påkallats inora lid sora nu sägs, skall talan i stället väckas senast tre veckor efter det att förhandlingen avslutades, dock senast sex månader efler det att åtgärden vidtogs. Försummas del, är talan förlorad.

37 § Har arbetstagare efter uppsägning väckt talan eller påkallat för­

handling enligt 36 § tredje stycket med yrkande att anställningsförhål­

landet skall förklaras bestå, får han icke skiljas från anställningen förrän

uppsägningen blivit slutligt prövad, även om uppsägningstiden gått till

ända.

På yrkande av arbetsgivaren kan dock förordnas, att första stycket ej skall äga tillämpning.

Har arbetstagare väckt talan eller påkallat förhandling enligt 36 § tredje stycket raed yrkande att vinna ny anställning eller att få återgå i arbete efter perraittering, kan förordnas att arbetslagaren skall återtagas i arbete intill dess lagakraftägande dora föreligger.

38 § Har ett anslällningsförhållande enligt 36 § första stycket för­

klarats beslå raen återlages icke arbetstagaren i arbete kan, på talan av

denne, anslällningsförhållandet i stället hävas och arbetsgivaren åläggas

att utgiva särskilt skadestånd tUl arbetstagaren.

Första stycket äger raotsvarande tiUärapning, ora arbetsgivare vägrar efterkoraraa föreläggande enligt 36 § andra stycket.

39   §    Fråga, sora avses i 36, 37 eller 38 §, skall handläggas skyndsarat.

Om arbetstagare förlorar raål ora tUlämpning av denna lag raen hade

skälig anledning att få tvisten prövad, kan förordnas att arbetsgivaren skall bära sin rättegångskostnad.

40 § Mål ora tillärapning av denna lag handlägges enligt lagen (1973:

000) ora rättegång i arbetstvister.

I sådant raål har arbetstagarorganisation rätt att vid arbetsdorastolen väcka och utföra talan för den sora är eller varit raedlera i organisatio­nen. Vad nu sägs gäller dock ej talan ora tillärapning av 9, 10, 14, 20 eller 38 §, då tvisten rör förhållande som hänför sig tUl arbetstagaren personligen.

Övergångsbestämmelser

1. Denna lag träder i kraft den 1974.

Genora lagen upphäves lagen (1971: 199) ora anställningsskydd för vissa arbetstagare. Vad i den lagen stadgas skall dock alltjämt tUlärapas beträffande sådan däri avsedd uppsägning eller perraittering, vUken gått i verkställighet före den nya lagens ikraftträdande.

2.

Lagen äger ej tillärapning på anställning sora upphört före lagens ikraftträdande, ej heller då uppsägning, avskedande, perraittering och raed permittering jämförlig åtgärd gått i verkställighet före ikraftträ­dandet.

3.

KoUektivavtal enligt 3 § första stycket får ingås före lagens ikraft­trädande.

Arbetsgivare skall anses ha iakttagit vad på honora ankommer enligt lagen även om åtgärd, som avses med lagen, iakttagits före dennas ikraftträdande.

Prop. 1973:129

316

4.

Stadgandena i 4 och 5 §§ äger tUlämpning även om där angivna förändringar ägt ram före lagens ikraftträdande.

5.

Arbetsgivare är icke skyldig alt lärana varsel enligt 28 § om stad­gandets tillämpning medför att varsel skulle lämnats före lagens ikraft­trädande. I sådant fall äger icke heller 34 § andra stycket tillärapning.

Vad i första stycket sägs om varsel äger motsvarande tUlämpning beträffande underrättelse enhgt 30 §.

6.

Vid tiUärapning av vad i 32 § stadgas om perraittering sararaan­lagt raer än trettio dagar under samraa kalenderår skall inräknas även sådan perraittering eller därmed jämförlig åtgärd under kalenderåret, vilken infallit före lagens ikraftträdande.

7.

Gör arbetstagare anspråk på företrädesrätt tiU ny anställning en­Ugl lagen (1971: 199) om anställnuigsskydd för vissa arbetstagare sara­tidigt sora annan arbetstagare gör sådan rätt gällande enligt den nya lagen skall, ulan hinder av vad i 1. sägs, företrädet arbetstagarna erael­lan avgöras raed tUlämpning av den nya lagen.

Har arbetstagare efter lagens ikraftträdande vunnit återanställning enligt den äldre lagen, skall för honom gälla vad i den nya lagen sägs.

8.   Är ej fall för handen som avses i andra stycket sista punkten un­

der 1, skall i lag eUer annan författning förekommande hänvisning till

bestäraraelse sora ersatts genora bestäramelse i denna lag, i stäUet avse

den nya bestämraelsen.

Förslag till

Lag om vissa anstäUningsfrämjande åtgärder

Varsel om driftsinskränkning

1 § Arbetsgivare, sora avser att genomföra driftsinskränkning enligt 2

eller 3 §, skall inom tid sora där sägs skriftligen varsla länsarbetsnämn­

den, om minst fem arbetstagare beröres.

Varselskyldighet föreligger dock ej, ora driftsinskränkningen ulgör ett norraalt led i arbetsgivarens verksarahet.

2 § Varsel ora sådan driftsinskrärikriing, som kan raedföra uppsägning,

skall läranas.

1.

rainst två raånader före driftsinskränkningen, ora högst 25 arbets­tagare beröres av uppsägning,

2.

minst fyra månader före driftsinskränkningen, om flera än 25 raen högst 100 arbetstagare beröres av uppsägning,

3.

rainst sex raånader före driftsinskränkningen, om flera än 100 ar­betstagare beröres av uppsägning.

3 § Varsel om sådan driftsinskränkning, som kan raedföra perraitte­

ring eller därraed jämförhg åtgärd, skall lärarias rainsl en raånad i för­

väg.

Kan arbetstagare, som anställts för viss tid, viss säsong eller visst ar-

Prop. 1973:129

317

bete, på grand av driftsinskränkning icke beredas fortsatt anställning när den tidigare anställningen upphör eller den nya säsongen skall bör­ja, skall varsel ora driftsinskränkningen lämnas rainsl en månad i förväg.

4

§ Har arbetsgivare icke kunnat föratse de omständigheter, varav driftsinskränkningen beror, så lång tid i förväg sora angives i 2 eller 3 §, skall varsel i stället läranas så snart det kan ske.

5

§ Varsel enligt 2 eller 3 § skaU innehålla uppgift ora orsaken till och arten av driftsinskränkningen, den tidpunkt då derma är avsedd alt genomföras saral antalet berörda arbetstagare, fördelade på yrkesgrap­per.

Så snart det kan ske skall arbetsgivaren även uppgiva vilka arbetsta­gare sora beröres av driftsinskränkningen. Länsarbetsnäranden kan före­lägga arbetsgivaren vid vite alt fullgöra denna skyldighet.

6 § Ora arbetsgivare lUl följd av driftsinskränkning, sora berör rainst

fera arbetstagare, varslar arbetstagare eller arbetslagarorganisation på

grand av lag eller avtal innan varselskyldighet erdigt 2 eUer 3 § inträtt,

skall länsarbetsnäranden samtidigt varslas ora driftsinskränkningen.

Sådant varsel skall inom tid som angives i 2 eller 3 § kompletteras med de uppgifter som stadgas i 5 §.

Åtgärder för att främja anställning av äldre arbetstagare och arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga

7 § Länsarbetsnämnd äger förelägga arbetsgivare att lärana uppgift

ora arbetsstyrkans storlek och sammansättning saral om förestående ny-

anstäUningar.

Föreläggande kan förenas med vite. Innan vite utsattes, skall arbets­givaren saral berörda arbetsgivar- och arbelslagarorganisalioner beredas tUlfälle till yttrande.

8 § Arbetsgivare är skyldig att överlägga med länsarbetsnämnd eller

den nämnden förordnar

1.

ora åtgärder för att förbättra arbetsförhållandena för redan an­ställda äldre arbetstagare eUer arbetstagare raed nedsatt arbetsförraåga,

2.

om åtgärder för att trygga fortsall anslälhung ål sådana arbets­tagare,

3.

ora nyanstäUning av äldre arbetstagare eller arbetstagare raed ned­satt arbetsförraåga särat ora åtgärder för att främja sådan anställning.

Till överläggning enligt första stycket kan länsarbetsnämnden kalla, föratora arbetsgivaren, berörda arbetsgivar- och arbetstagarorganisatio­ner. Kallelse av arbetsgivare kan förenas med vite.

9 § Undandrager sig arbetsgivare att medverka vid överläggning enligt

8 § första stycket 1 eller 3 eller uppnås ej enighet vid sådan överlägg­

ning, kan länsarbetsnämnden hänskjuta ärendet tiU arbetsmarknadssty­

relsen. Detla gäUer även, ora arbetsgivare underlåter att infria utfästelse

som gjorts vid överläggningen.

10 § Innan arbetsmarknadsstyrelsen avgör ärende, som hänskjutits

enligt 9 § eller eljest upptagils av styrelsen, skäU arbetsgivaren samt be-

Prop. 1973:129

318

rörda arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer beredas tillfälle lill ytt­rande saral, ora det finnes lärapligt, kallas till överläggning inför sty­relsen.

Styrelsen kan även förelägga arbetsgivaren att förete handUngar sora kan antagas ha betydelse för bedömningen av arbetsgivarens personal­politik.

Kallelse av arbetsgivare till överläggning samt föreläggande alt förete handlingar kan förenas med vite. Innan vite utsattes i sådant föreläg­gande, skall arbetsgivaren och berörda organisationer beredas tillfälle lill yttrande.

11 § I ärende enligt 10 § äger arbetsraarknadsstyrelsen, under iaktta­gande av berörda intressen och med beaktande av arbetsstyrkans sam­mansättning, föreskriva

1.

att arbetsgivaren skall vidtaga vissa angivna åtgärder för all under­lätta arbetsförhållandena för äldre arbetstagare eller arbetstagare raed nedsatt arbetsförmåga,

2.

att vid nyanstäUning av arbetstagare vissa av dera skall utgöras av särskUt angivna äldre arbetssökande eller arbetssökande med nedsatt arbetsförmåga.

Övriga bestämmelser

12

§ Beträffande den som företräder arbetstagarorganisation i frågor, sora avses i denna lag, äger bestämmelserna i 4244 §§ arbetarskydds-lagen (1949: 1) raotsvarande tillärapning.

13

§ Vad någon vid tiUämpning av denna lag fått veta ora enskilt företags eller enskUd sammanslutnings affärs- eller driftsförhållanden eller om enskilds personliga förhållanden får han ej obehörigen yppa eller nyttja.

14

§ Arbetsgivare, sora uppsåtUgen eller av grov oaktsarahet underlåter att varsla om driftsinskränkning inom föreskriven lid, kan åläggas att utgiva en särskild varselavgift lill statsverket. Underlåtes varsel under tid, då arbetsgivaren är i konkurs, skall varselavgifl i stället utgivas av den som företräder konkursboet.

Varselavgift fastsläUes för varje påförd vecka sora varsel försuraraals saral bestäraraes till lägst etthundra och högst femhundra kronor för varje arbetstagare som beröres av driftsinskränkningen.

Ora särskUda skäl föreUgger, kan varselavgift besläraraas lill lägre belopp än nu sagts. Fullständig befrielse från sådan avgifi kan också äga rara.

15 § Varselavgifl ålägges av allraän dorastol på talan av arbetsraark­

nadsstyrelsen. Sådan talan skaU väckas inom ett år efter driftsinskränk­

ningen. Försummas det, är talan förlorad.

16 § Den som vid fuUgörande av uppgiftsskyidighet enhgt 17 §§

uppsåtiigen eller av grov oaktsamhet lämnar oriktig uppgift, vilken ej

saknar betydelse, dömes tUl böter eller fängelse i högst ett år.

Prop. 1973:129

319

17

§ Arbetsgivare, som uppsåtligen eUer av grov oaktsamhet åsidosät­ter föreskrift enligt 11 §, dömes tUl böter eller fängelse i högst ell år.

18

§ Den som uppsåtiigen eUer av oaktsamhet bryter raot tystnadsplikt enligt 13 § dömes tUl böter eller fängelse i högst ett år. Utgör gämingen ämbetsbrott, äger bestämmelsema i 20 kap. brottsbalken i stället till­lämpning.

19 § Allmänt åtal för gäming som avses i 16 eller 17 § får väckas

endast efter anmälan av arbetsmarknadsstyrelsen.

Allmänt åtal för gäming som avses i 18 § får väckas endast om målsägande angiver brotiet till åtal eller åtal är påkallat från allmän synpunkt.

20

§ Talan mot arbetsmarknadsstyrelsens beslul enligt denna lag föres hos Konungen genom besvär.

21

§ Konungen eller, efler Konungens bemyndigande, arbetsraark­nadsstyrelsen äger föreskriva undantag från bestämmelsema i 111 §§ ävensom raeddela närmare föreskrifter rörande tillämpningen av dessa bestäraraelser.

Övergångsbestämmelser

1. Denna lag träder i kraft den 1974.

Genom lagen upphäves lagen (1971: 202) om vissa åtgärder för att främja sysselsättning av äldre arbetstagare på den öppna arbetsraark­naden. Vad i den lagen stadgas skall dock aUtjärat tillämpas i fråga om beslut, som meddelats före den nya lagens ikraftträdande, eller förfa­rande, som inletts raed stöd av äldre lag.

2.

Arbetsgivare är icke skyldig att lämna varsel enligt 16 §§ ora sladgandenas tillämpning medför all varsel skulle lämnats före lagens ikraftträdande.

3.

Är ej fall för handen som avses i andra stycket sista punkten under 1, skaU i lag eller annan författning förekoraraande hänvisning till be­stäraraelse som ersatts genom bestäramelse i denna lag, i stället avse den nya bestäramelsen.

Prop. 1973:129

320

Bilaga 2

Sammanställning av remissyttrandena över betänkandet (SOU 1973: 7) Trygghet i anställningen, avgivet av utredningen rörande ökad an­ställningstrygghet och vidgad behörighet för arbetsdomstolen.

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgelts av justitiekanslem (JK), Svea hovrätt, kararaarrätlen i Stockholra, försvarels civilförvalt­ning, socialstyrelsen, statens handikappråd, riksförsäkringsverket, arbe­tarskyddsslyrelsen, televerket, statens järnvägar (SJ), statens avlalsverk (SAV), statens personalpensionsverk, statens personalnärand, skolöver­styrelsen (SÖ), universitetskanslersärabetet (UKÄ), arbetsraarknadssty­relsen (AMS, arbetsdorastolens ordförande, förhandlingsutredningen, arbetsrailjöutredningen, delegationen för förvaltningsderaokrati, arbets-rätlskoraraitlén. Svenska koraraunförbundet. Svenska landstingsförbun­det. Svenska arbetsgivareföreningen (SAF), Skogs- och lantarbetsgivare­föreningen, Förenuigen skogsbrakets arbetsgivare. Bankinstitutens ar­betsgivareorganisation, Sveriges redareförening. Tidningarnas arbetsgi­vareförening. Kooperationens förhandlingsorganisation. Statsföretagens förhandlingsorganisation (SFO), Sveriges hantverks- och industriorgani­sation (SHIO), Svensk industriförening. Landsorganisationen i Sverige (LO), Svenska byggnadsarbetareförbundet. Svenska fabriksarbetareför­bundel, Handelsanställdas förbund. Svenska lantarbetareförbundei. Svenska metallindustriarbetareförbundet. Svenska sjöfolksförbundel. Svenska skogsarbetareförbundet. Svenska transportarbetareförbundet, Tjänsteraännens centralorganisation (TCO), Sveriges akaderaikers cen­tralorganisation (SACO), Statstjänsteraännens riksförbund (SR), ILO-koraraittén, Sveriges personaladrainistraliva förening. Handikapporgani­sationernas centralkoraraitté (HCK), Sveriges advokatsarafund och För­eningen Sveriges tingsrättsdoraare.

Yttranden över belänkandet har överläranats av UKÄ från rektorsära-betena vid universiteten i Uppsala och[REDACTED_EFTERNAMN] saral juridiska fakulteterna vid universiteten i Uppsala,[REDACTED_EFTERNAMN] och Stockholra, av Statens handikapp­råd från MS-förbundet och Riksförbundet för utvecklingsstörda barn, av SAF från SAF:s allraänna grupp. Biltrafikens arbetsgivareförbund. Svenska byggnadsinduslriförbundel, Sveriges arbetsgivareförening för hotell och restauranger, Sveriges stuvareförbund och Teatrarnas riksför­bund saral av SHIO från Sveriges konditorförening. Motorbranschens riksförbund, Rörfirraornas riksförbund och Rörledningsfirraornas ar­betsgivareförbund.

Yttranden över betänkandet har dessutora inkorarait från överbefäl­havaren (ÖB), Svenska företagares riksförbund. Svenska arkitekters riks­förbund (SAR), Statsanställdas förbund (SF), De handikappades riks­förbund, Hörselfrämjandets riksförbund samt Sveriges läkarförbund.

1    Förslagets mottagande i stort

Utredningens förslag i sak har på flertalet håll fått ett positivt mot­tagande vid reraissbehandlingen, även ora de flesta av de reraissinstan­ser sora företräder arbetsgivarintressena har frarafört stark kritik. Så

Prop. 1973: 129

321

gott sora samtliga remissinstanser understryker vikten av att man mot bakgrunden av de senare årens strukturförändringar på arbetsraarkna­den nu vidtar åtgärder i syfte att öka tryggheten i beslående anställ­ningar och främja anställningen av arbetslösa. En klar raajoritet av reraissinslansema anser i likhet med utredningen att irygghetsfrågorna bör lösas genora lagstiftning och från några håll uttalas att de lagför­slag sora nu läggs frara bör ses sora en logisk fortsättning på 1971 års lagstiftningsarbete. Flertalet av de reraissinstanser sora representerar arbetsgivarintressena raolsälter sig dock en generell lagstiftning på detla område och framhåller att utredningens förslag innebär ett alltför stort ingrepp i de avtalssystera och samarbelsrelalioner sora har byggts upp av arbetsmarknadens parter under många års arbete. De intentioner som ligger bakom lagförslagen bör enligt dessa reraissinslansers raening i StäUet förverkligas genora fraratida förhandlingar och överenskorarael­ser raellan parterna. Invändningar av detta slag avser eraellertid nästan helt den föreslagna lagen ora anställningsskydd.

JK frarahåller att de raotiv som ligger bakora strävandena att för stora raedborgarkategorier öka tryggheten i bestående anställningar och fräraja anställningen av arbetslösa är från aUraän synpunkt högst beak­tansvärda. Ora inte sysselsättningsraöjligheterna i sarahället ökar totalt sett, torde resultatet av de föreslagna åtgärderna på sikt endast bli en orafördelning av arbetstillfällena sora raedför ökad arbetslöshet för den yngre arbetskraften. Trots risken för en sådan utveckling anser JK alt övervägande skäl talar för att förslaget genoraförs. Svea hovrätt uttalar att det på största delen av arbetsraarknaden efterhand har utvecklats regler sora på skUda sätt och i större eller raindre utsträckning bidragit till alt förbättra arbetstagarnas anställningstrygghet. Eraellertid innebär den föreslagna lagen om anställningsskydd enligt hovrättens mening en avsevärd vidareutveckUng genora all den innehåller regler om ett i jära­förelse raed huvuddelen av befintliga bestäraraelser vidgat skydd för ar­betslagarna och ora däreraot svarande ökade förpliktelser för arbetsgivar­na och genom att den föreslås i princip få tillämplighet över hela ar­betsmarknaden. Enligt kammarrätten i Stockholm är del angeläget att pröva raöjligheterna att vidla åtgärder i syfte att främja anställnings­tryggheten för arbetstagare i allmänhet. Kararaarrätlen ifrågasätter om inle en utveckling på frivillighelens väg alltjämt skulle vara att föredra från många synpunkter. Eraellertid anser kammarrätten att partsöverens-koraraelser har ett begränsat värde och alt raan nu bör gå vidare på den väg som man har slagit in på genora 1971 års lagstiftning. En majoritet inom AMS tillstyrker i princip de fraralagda förslagen till lagstiftning och förklarar att raan delar utredningens uppfattning att särskilda åtgär­der behövs för att säkra sysselsätlningslrygghelen på arbetsraarknaden. Åtgärderna bör frärast ligga inora ramen för den allmänna arbetsmark­nadspolitiken och ske raed slöd av ordinarie arbetsmarknadspoliliska hjälpmedel. Kompletterande lagstiftningsåtgärder är dock nödvändiga, främst i fråga ora grupper raed anställningssvårigheter. Arbetsdomsto­lens ordförande ställer sig odelat positiv till tanken att bereda arbets­tagare ökad trygghet i bestående anställning. På vissa avtalsområden och framför allt utanför kollektivavtalsreglerade förhållanden kan enligt hans mening otvivelaktigt finnas behov av att öka skyddet mol obefo­gade uppsägningar och friställningar med kort varsel. När lagstiftnings­vägen nu väljs, raåste raan beakta alt en lag ora anställningsskydd är av uloraordenlligt central betydelse. Den ingriper på ett vittgående sätt i regleringen av en av de raest frekventa avtalstyperna, arbetsavtalet, och 21    Riksdagen 1973. 1 saml Nr 129

Prop. 1973:129

322

berör praktiskt taget varje vuxen och arbetsför mvånare i vårt land. Stränga krav måste därför enligt hans mening ställas på en så viktig lag­stiftning. Arbetsrättskommiltén påpekar att förslaget på flera olika sätl har anknytning till kommitténs uppgift att i samband med översynen av arbetsfredslagstiftningen föreslå en lagstiftning sora är ägnad att vidga arbetstagarinflytandet i arbetslivet. Resultatet av koraraitténs arbete kan bli att nya eller utvecklade former för arbetstagarinflytande komraer att få betydelse även för ansläUnmgsskyddet. Enligt korarailtén bör detla förhållande eraellertid inle hindra att ett lagfäst anställningsskydd nu in­förs.

LO hälsar förslaget med tillfredsställelse och framhåller all del är ett betydelsefullt steg på väg mot ökad trygghet på  arbetsmarknaden. Under en följd av år har LO i olika sammanhang fört fram krav ora ökad anstäUningstrygghet. Eftersora raan hoppades att den för arbetsta­gama så viktiga frågan om rätt till arbete och trygghet i anställningen skuUe kunna lösas förhandlingsvägen, avstod LO länge från att direkt kräva lagstiftning på detta oraråde. Emellertid har huvudavtalens och företagsnämndsavtalens bestämmelser liksom bestäraraelser i vissa andra kollektivavtal inte gett den önskade effekten när det gäller att begränsa arbetsgivarens fria uppsägningsrätt. Särskilt raärkbart har detta varit un­der tider av ökad tUlgång på arbetskraft. Följden har då blivit alt raindre önskad arbetskraft sora handikappade och äldre haft svårt alt behålla sina anställningar och än svårare att få arbete. 1971 års lagstiftning ska­par i första hand ett skydd för den äldre arbetskraften. Enligt LO är det inte tillräckUgt raed ett visst lagfäst anställningsskydd enbari för denna grupp. En ökad anställningstrygghet fömtsätter att sarahällets ekono­raiska politik och andra politiska åtgärder syftar till full sysselsättning och att sarahället har medel att påverka arbetsgivaren så att detta syfte inte motverkas genora att förelagens raålsättning och åtgärder inte står i överenssläraraelse raed sarahällets strävan att uppnå full sysselsättning Det är därför nödvändigt att lagen ora anställningskydd kompletteras raed lagstiftning om anställningsfrämjande åtgärder och med åtskilUga andra skyddsregler och ett betydande löntagarinflytande över ett vidare område av förhållandet raellan löntagare och arbetsgivare. LO frarahål­ler också att del ligger i hela samhällets intresse att de fackliga organisa­tionema raed sin saralade erfarenhet och sitt vidsträckta ansvar ges raöj­lighet att verka for en sraidig tillärapning av lagbestämraelserna och får ett kraftigt inflytande över de förhåUanden sora nu koraraer att dras undan arbetsgivarens tidigare tämUgen ensidiga maktutövning. TCO an­ser alt förslaget tillgodoser ell för arbetstagarna sedan länge känt behov av ökad anställningstrygghet och att de anstäUningsfrärajande åtgärder sora förordas utgör en påbyggnad och förbättring av 1971 års lagstift­ning. Med hänsyn till att arbelslöshetsriskerna har ökat väsentligt för tjänstemän under de senaste åren ställer sig TCO raycket positiv till för­slaget och instämmer i de principiella grundvärderingar som utredningen har givit uttryck åt. Enligt SACO och SR innebär utredningens förslag en väsentiig förstärkning av anställningslr)'ggheten. Organisationerna an­ser att övervägande skäl talar för att Irygghetsfrågorna bör lösas genora lagstiftning och frarahåller bl. a. att nuvarande och länkbara trygghets­avtal långl ifrån griper in på hela arbetsraarknaden och att i vart fall nuvarande trygghetsavtal inte i alla avseenden ger den trygghet sora kan anses riralig. Även om lagförslagen kommer att innebära väsentiiga för­bättringar för de anställda finns det enhgt organisationernas mening an­ledning påpeka att arbetsmarknadsprobleraen kvarstår olösta och kanske

Prop. 1973:129

323

t. o. ra. förstärks för stora grupper, frärast för de unga och nyexamine­rade. Vidare måste uppmärksammas att den föreslagna lagstiftningen kan medföra problera i fråga ora de sraå arbetsplatserna. Organisationer­na anser att man bör överväga ytterligare åtgärder för att underlätta den nytillträdande arbetskraftens inträde på arbetsmarknaden och att det be­hövs åtgärder från statsmakternas sida för att verksaraheten skall kunna hållas igång vid små företag, t. ex. rätt för arbetsgivaren att med skalle­frihet avskilja medel motsvarande de löner under uppsägningstid som det kan bli fråga ora vid en driftsinskränkning.

Av övriga remissinstanser sora har en klart positiv inställning till ut­redningens förslag kan nämnas socialstyrelsen, en majoritet inom riks­försäkringsverket, SAV, statens personalnämnd, kommunförbundet, landstingsförbundet, byggnadsarbetareförbundet, fabriksarbetareförbun­del, Handelsanställdas förbund, lantarbetareförbundei, melallindustri-arbelareförbundet, skogsarbelareförbundel, transportarbetareförbundet, ILO-kommittén, SAR och SF.

Statens handikappråd, HCK, MS-förbundet, Riksförbundet för ut­vecklingsstörda barn. De handikappades riksförbund och Hörsdfräm-jandeis riksförbund tillstyrker att den föreslagna lagstiftningen genom­förs men uttalar en viss oro för alt den kan komraa att medföra ökade svårigheter för handikappade personer att få arbete. Statens handikapp­råd framhåller att man i dag har anledning att se mörkt på de handikap­pades situation trots att mycket har gjorts för att förbättra deras syssel­sättningsmöjligheter. Handikapprådet ser därför raed tillfredsställelse att man genom förslaget ora anställningsskydd och anstäUningsfrärajan­de åtgärder avser att skapa ytterligare instruraent för att förhindra den negativa utvecklingen för de handikappade. Eraellertid kan försla­get ha vissa negativa effekter. Det gäller främst reglema om företrädes­rätt till fortsatt anställning och omplacering i saraband med uppsäg­ning. Arbetsgivarnas benägenhet att anställa handikappade och deras vilja att vidla tekniska åtgärder, t. ex. ombyggnad av arbetsplats, kan minska därigenora. Vidare kan reglerna ha en negaliv inverkan på övriga anställdas vUja all solidariskt medverka vid exerapelvis en omflyttning inom företaget i syfte att bereda en handikappad lämplig sysselsättning. Handikapprådet anser att raan bör undersöka raöjUghe-terna att minska dessa negativa effekter och framhåller också alt ett positivt resultat av förslaget är avhängigl av alt arbelsvårdsresursema förstärks såväl kvantitativt sora kvalitativt.

Advokatsamfundet anser all del finns behov av anstäUningsfrärajan­de åtgärder och bättre anstäUningsskydd för äldre arbetskraft och han­dikappade raen ifrågasätter ora det aktuella arbelsraarknadspolitiska lä­get motiverar en så långtgående utbyggnad av anställningsskyddet sora utredningen har föreslagit. Samfundet anser att raan i förslaget borde ha tagit större hänsyn till de raindre företagens problem. Kooperatio­nens förhandlingsorganisation uttalar också en viss tveksamhet vid sin bedöraning av ora förslaget nu bör läggas tUl grand för en reforra. Rent principiellt kan det ifrågasättas, anför organisationen, ora del är tUl­fredsstäUande att arbetsmarknadens parter bUr låsta i sitt handlande och bundna i sina ståndpunktstaganden av en detaljerad, långtgående och svårtolkad lagstiftning och av praxis sora skapas av dorastolar. Del finns anledning tro att de intentioner sora ligger lill grund för förslaget kan förverkligas utan lagstiftning. Organisationen framhåller särskilt att raan accepterar dessa intentioner men ifrågasätter ora önskemålet om

Prop. 1973:129

324

bättre anställningsskydd koraraer att gagnas av att del utredningsraate­rial som nu finns omgående läggs till grund för ett definitivt lagför­slag. Några erfarenheter har ännu inle kunnat vinnas av 1971 års lag­stiftning och en väsentlig del av utredningens arbete återstår.

Sora förut har närants förordar vissa reraissinstanser att Irygghetsfrå­gorna löses avtalsvägen och inte genom en generell lagstiftning. Ut­redningen kritiseras också av en del remissinstanser för att inle ha ana­lyserat det värde från trygghetssynpunkt som den föreslagna lagen om anställningsskydd kan koraraa att få och för att raan inle har gjort någol försök att analysera de föratsättningar sora kan finnas för alt skapa det åsyftade skyddet. Enligt dessa reraissinstanser har utredningen ock­så alltför ensidigt beaktat arbetslagarnas intressen. I dessa avseenden koramer kritiken frärast från SAF, SFO, SHIO, Svensk industriförening. Föreningen skogsbrukets arbetsgivare, SAF:s allmänna grupp, bygg­nadsindustriförbundet och Sveriges företagares riksförbund. Sora när­mare koraraer att redovisas i avsnittet 2.1 anser åtskiUiga remissinstan­ser alt den föreslagna lagen om anstäUningsskydd är raycket koraplice­rad tUl sin utforraning och inte tiUnärraelsevis fyller de krav på enkel­het och klarhet sora raåste ställas på en arbetsrättslig lagstiftning. In­vändningar av delta slag görs däreraot nästan inte alls raot förslaget lill lag ora vissa anstäUningsfrämjande åtgärder.

SAF framhåller inledningsvis i sitt remissvar att antalet tvister som hänger sararaan raed uppsägning från arbetsgivarens sida är genora­gående ringa och all en internalionell järaförelse torde ge vid handen att Sverige i detta hänseende intar något av en särställning. I genora­snitt hänskjuts mindre än två fall per år från hela det geraensararaa SAFLO-området till arbetsraarknadsnäranden. Andra lagutskottet för­klarade år 1968 att frågan ora lagstiftning inle borde aktualiseras förrän det eventuellt visat sig att avtalsvägen inte längre är frarakoralig. Sedan detta uttalande gjordes har enligt SAF:s raening ingenting hänt som sakligt sett motiverar att man nu genomför en generell lagstiftning i frå­ga om uppsägningsrätlen. Utredningens förslag innebär en raarkant av­vikelse från utvecklingen kring huvudavtalet, företagsnämndsavtalet och senare avtal i olika trygghelsfrågor. Till förraån för lagsliftnmgsalterna-tivet fraraför avtalsvägen kan endast två skäl anföras, nämligen dels den omständigheten all alla arbetsgivare inte är kollektivavlalsbundna, dels del förhållandet att oorganiserade arbetstagare inle kan söka sin rätt på samraa sätl som de organiserade. SAF anser alt dessa skäl inte är tungt vägande och framhåller att raan i framtiden troligen komraer all be­klaga en utveckling varigenora lagstiftnmg ersätter det av arbetsmark­nadsparterna skapade systeraet. Ora statsraakterna avsåg att skapa en raralagsliftning sora innehåller grundläggande principer i fråga ora upp­sägningsrätlen, skulle organisationerna behålla den vikliga uppgiften alt utforraa närraare regler sora är anpassade efler förhållandena i olika branscher och företag. Emellertid ulgår förslaget inle från en sådan uppläggning ulan tanken är alt genom lagstiftning söka lösa alla förat-sebara problem. Enligt SAF leder en sådan målsättning med nödvän­dighet lill en invecklad och svårbemästrad lagstiftning sora i själva ver­ket rainskar arbetsmarknadsparternas möjligheter att påverka och lösa uppkoraraande problem på ett flexibelt sätt. Tyngdpunkten för tUlärap­ningen av reglerna om anställningstryggheten och lösningen av tvister i uppsägningsfrågor koramer att förskjutas från avtalsparterna till dora­stolarna. Detta drag är enligt SAF synnerligen betänkligt och den nu-

Prop. 1973:129

325

varande ordningen raåste anses vida överlägsen metoden att låta dom­stol bedöma och avgöra de skiftande förhåUanden sora föreligger vid exerapelvis driftsinskränkningar. Sora förslaget nu gestaltar sig innebär det ett raycket allvarligt ingrepp i den förhandlingsordning sora hittills har byggts upp på det lokala och det centrala planet.

Vidare kritiserar SAF avsaknaden av en analys av de föreslagna reg­lernas värde från Irygghetssynpunkt. Tryggheten för de anställda är en­ligt SAF i frärasla ruraraet beroende av näringslivels förmåga att ex­pandera och av förelagens raöjligheter att verka effektivt och lönsarat, liksora av företagens möjligheter alt på ett rimligt sätt kunna anpassa sig efter de förhåUanden sora hänger sararaan raed konjunkturväxlingar eller ändringar i den ekonoraiska politiken. Utredningen förbigår raed lystnad den rollfördelning sora bör finnas raellan sarahälle och företag då det gäller att raöta arbetslöshetens problera. Bördan läggs i betydan­de grad på det enskilda företaget såväl när det gäller att rigoröst iaktta långa uppsägningstider sora när det gäller belastningarna i en permitle-ringssituation. Utredningen diskuterar inte heller den avvägning som rimligen bör göras mellan äldre och yngre i fråga om sysselsättningen. Enligt SAF bör det regelsystem sora skall tillämpas i saraband raed driftsinskränkningar nämligen ta hänsyn tUl samtiiga arbetstagargrup­per och sålunda även de yngre. Ett genomförande av lagstiftningen medför också alt det oraedelbart uppslår en betydande latent skuld för företagen, detta såväl raed hänsyn till de långa uppsägningstiderna som till de ytterligare förlängningar av anställningsförhållandet soni försla­get förutsätter. Detla skuldförhållande får synnerligen besvärande åter­verkningar särskilt för små och raedelstora företag. Kredilvärdighelen påverkas både hell allraänt och raed hänsyn lill att den förmånsrätt sora är förenad raed lönefordringarna effektueras på bekostnad av befintliga företagsinteckningar. Enligt SAF koramer de långtgående administra­tiva och ekonoraiska förpliktelser sora förslaget lägger på arbetsgivarna att föranleda många arbetsgivare, särskilt raindre och medelstora företag, att orapröva sin verksarahet. Man kan därför räkna raed en ökad frekvens av förelagsnedläggelser och en negativ inverkan då del gäller nyetablering av företag. SAF anser också ofrånkomligt att försla­get i sin helhet koramer att raedföra att förelagen blir raera återhåll-sararaa och försiktiga vid anstäUning av ny personal. Detta gäller inle endast äldre arbetssökande utan torde göra sig gällande i fråga ora an-stäUningsfrågor över huvud taget. Mot denna bakgrand understryker SAF nödvändigheten av att lagstiftningen ora anställningsskydd i vart fall görs dispositiv och lägger frara en rad synpunkter på hur en sådan lagstiftning bör ulforraas.

Också SFO ifrågasätter starkt lärapligheten av att försöka lösa trygg-hetsfrågoma genora en långtgående och detaljrik lagstiftning. Förslaget innebär enligt SFO:s raening kraftiga ingrepp i de avtalssystera och saraarbelsrelationer sora har byggts upp av arbetsmarknadens parter under raånga års arbete. Att flytta över väsentliga uppgifter i Irygg­hetsfrågorna från förhandlings- och sararådssysteraen lill dorastolarna slår klart i strid raed den utveckling sora i övrigt pågår mot ökad sam­verkan mellan parterna och ökat inflytande för de anställda på alla beslutsnivåer i förelagen. SFO anser att raan genora en detaljerad lag­reglering riskerar att få ett stelt och osraidigt systera med stor inbyggd tröghet och betydande svårigheter till anpassning vid ändrade förhål­landen. En sådan ordning kan innebära ett allvarligt hol mol den sam-

Prop. 1973:129

326

hällsekonoraiska tUlväxten och en förskjutning av tyngdpunkten från tUlväxlbefrämjande rörlighet på arbetsmarknaden i riktning mot ett kraftigt förstärkt, närmast konserverande skydd för den enskUdes exi­sterande anstäUning. Det är stor risk att de ogynnsararaa effekterna vid en totalbedöraning kan visa sig väga tyngre än de åsyftade värdefulla resultaten. SFO förordar att frågan om lagstiftning nu ställs på fram­liden och alt arbetsmarknadens parter får tillfäUe att pröva ora och i vad mån de aktuella frågorna kan lösas avtalsvägen. Överläggningar skulle kunna föras med utgångspunkt från utredningens förslag. Visar det sig att man inte kan komraa fram avtalsvägen, bör del fortsatta ar­betet inriktas på alt åstadkomma en grundläggande ramlagstiftning. Under alla förhållanden behövs det enligt SFO mera tid för granskning, diskussion och belysning av utredningens förslag innan detla upphöjs lill lag.

SHIO framhåller att åtgärder och bestäraraelser raed syfte alt värna ora och öka anställningstryggheten bör utforraas med beaktande av konsekvenserna inte bara för de anställda utan också för företagen. En­ligt SHIO:s mening tillgodoser utredningens förslag inle detta krav. Om förslaget genomförs kommer det att medföra betydande problera för alla företag, särskUt för de mindre och raedelstora. De ekonomiska kon­sekvensema kan bli allvarliga för arbetskraflsinlensiva mindre företag och man får räkna raed all ett stort antal företag komraer att läggas ned. Många förelags omsättning är beroende av offentUga myndighe­ters beslul. Enligt SHIO är del orimligt alt företagen inle får möjUg­het all justera sin personalstyrka efter de vUlkor som myndighetema påbjuder. En skattefri fond skulle åtminstone till en del kompensera företagen för sådana risker. SHIO anser alt en oraprövning helst ge-i avvaktan härpå utredningens förslag.

Svensk industriförening anser det helt förkastligt att mer eller raindre tvångsvis söka hålla kvar arbetstagare, sora ett företag inte längre kan erbjuda arbete, med hjälp av en i praktiken indispositiv lagstiftning. Sysselsättningsstimulans måste enhgt föreningens mening åstadkoraraas raed andra raedel, i synnerhet när del gäller all anstäUa äldre och han­dikappade. En anslällningsstiraulerande åtgärd som kan vidtas är att låta arbetsgivaravgiften minska raed åldem och kombinera denna åtgärd med en lägre uttagspröcent för ATP i fråga om äldre och handikappade. Man skulle också kunna öka bidragen från det aUraänna tiU företag som anställer personal raed så nedsatt arbetsförraåga att del behövs särskilda anordningar för deras sysselsättning. Vidare frarahåller föreningen att utredningens förslag raåsle ses som en omyndigförklaring av arbets­marknadens parter och sora ett av arbetstagarorganisationerna beställt utredningsuppdrag sora syftar till löneförraåner för de anställda utöver den sora kan nås vid förhandlingsbordet. Föreningen anser att den ut­veckling sora har ägt rura sedan 1971 års lagstiftning trädde i kraft är allvarlig. Arbetsgivarnas attityd till den äldre arbetskraften håller grad­vis på alt ändras. Man undviker i större utsträckning att anställa äldre och den tidigare starka sociala ansvarskänslan förträngs. Enligt före­ningen är det förståeligt att arbetsgivarsidan reagerar raot lagar på ett område där raan haft intryck av att raan visat stor hänsyn. Skall arbels­raarknadsparternas skälighetsbedömning ersättas med den ovanligt stel­benta och krångliga lagstiftning som utredningen har föreslagit, anser föreningen att man tar ett steg tillbaka i utvecklingen.

Byggnadsindustriförbundet uttalar alt utredningen endast har fastställt

Prop. 1973:129

327

nivån på anställningstryggheten och med stor detaljrikedom beskrivit kvaliteten på del eftersträvade anställningsskyddet. Däremot har raan inte gjort någol försök alt analysera ora det finns föratsättningar för all skapa ett sådant skydd. Samhällets möjUgheter alt erbjuda den an­ställde anställningsskydd begränsas enligt förbundet av vad produktio­nen raed tillräcklig grad av bibehållen effektivitet och lönsarahet för­mår bära. Går man längre kommer skyddet snabbi att urholkas och bli obefintUgl för stora kategorier arbetstagare, eftersom erforderUga re­surser då inte koramer att finnas i form av kapital och arbetstillfällen. Utredningen borde enligt förbundet ha undersökt förslagels konsekven­ser för företag och sarahälle samt frågat sig hur produktiviteten kora­raer att påverkas och vilka merkostoader som kommer att uppslå för olika företagskategorier i form av uppsägningslön, skadestånd, ökade personaladministrativa insatser m. ra. Vidare borde utredningen ha un­dersökt vUka möjUgheter företagen kan länkas ha att anpassa sig till lagförslaget.

Av övriga remissinstanser som har en negativ inställning tiU försla­get kan nämnas Skogs- och lantarbetsgivareföreningen. Föreningen skogsbrukets arbetsgivare. Bankinstitutens arbetsgivareorganisation och Sveriges redareförening.

2    Anställningsskyddet 2.1 Inledning

Flera remissinstanser, även sådana sora har en positiv inställning till förslaget i stort, anser att den föreslagna lagstiftningen ora anställ­ningsskydd inte fyller de krav på enkelhet och klarhet sora raåste ställas på en arbetsrättslig lagstiftning. Svea hovrätt framhåller att del är av stor vikt att lagen blir så enkel och lättillämpad som raöjligt. Hänsyn till den ensldlde arbetsgivaren kräver alt regelsysteraet inte är för svår­tillgängligt och att det handlingsmönster sora åläggs honora inte är för komplicerat och detaljrikt. Från rättssäkerhetssynpunkt är det ock­så viktigt att avgöranden, som den enskilde skall träffa under omfattan­de ekonoraiskt ansvar, inte skall annat än ora så är nödvändigt vara beroende av osäkra bedömningar om rätta tiUämpningen av allraänna och oprecisa kriterier i lagen. Intresset av säkerhet och rättvisa i pröv­ningen inför domstol av uppkommande tvister talar i sararaa riktning. Enligt hovrättens raening koraraer svårigheter att uppslå genom att lagen är av ett inte ringa omfång och åtminstone delvis påfallande koraplicerad till sin uppbyggnad. De större organisationerna på arbets­raarknaden torde ha resurser att koraraa till rätta med dessa problera men det torde bli svårare för många mindre organisationer och för oorganiserade arbetsgivare och arbetstagare att göra det. Enligt hov-rätlens mening kan man inte heller bortse från risken all de i vissa fall alltför grova reglerna i lagförslaget koraraer att få verkningar sora inte har varit avsedda. Arbetsdomstolens ordförande anser att lagför­slaget är täraligen korapliceral såväl tUl sin allraänna uppbyggnad sora i enskildheter och att del koraraer att raedföra vissa tUlärapningssvå­righeler. Han befarar att svårigheterna blir störst för raindre oorgani­serade arbetsgivare. Iögonfallande är vidare enligt hans raening all raan i betydande omfattning har gjort tillägg lill eller undantag från lag-

Prop. 1973:129

328

texten i motiven till olika bestämraelser. Med hänsyn till de stränga sanktioner sora skall tUlämpas om raan handlar i strid raot lagen bör de förpliktelser sora åvilar arbetsgivaren koraraa till godtagbart uttryck redan i lagtexten. I annat fall blir följden lätt en inte önskvärd rätts­otrygghet. Enligt hans raening är det uppenbarligen inle heller rira­ligt ora en riklig förståelse av de grundläggande reglerna i en lag raed så oraedelbar betydelse för allraänheten skulle i dagligt bruk förutsätta tillgång till lagens förarbeten. Advokatsamfundet anser att den före­slagna lagtexten bör undergå en genoragripande oraarbetning. Kritik kan enligt sarafundet frärast riktas raot de många hänvisningar som görs. I vissa fall har dessa tillkorarait för att undvika upprepningar raen i åtskilliga fall har de endast tUl uppgift att göra läsaren uppraärk-sam på alt ytterligare bestämraelser som rör en viss situation återfinns i andra paragrafer. I den mån hänvisningarna är nödvändiga för full-sländigheten i en viss paragraf torde en upprepning vara alt föredra. Om hänvisningen inte är nödvändig för läsningen av paragrafen, bör den utgå och i stället tas in i en kommentar tiil lagtexten. Samfundet an­ser vidare att man bör överväga alt ändra systematiken så att vissa be­stäraraelser, t. ex. för arbetstagare sora har nått pensionsåldern, förs sara­raan lill en paragraf. Eftersora det redan finns orafattande lagstiftning ora arbetsgivares och arbetstagares rättigheter och skyldigheter och ytterligare lagstiftning kan väntas på detta oraråde, bör raan enligt sarafundet också överväga att föra samraan de olika lagarna till en sär­skild arbetsbalk. Kammarrätten i Stockholm, SAV, riksförsäkringsver­ket, statens personalpensionsverk, televerket, arhetsrättskommittén, SACO, SR och Föreningen Sveriges tingsrättsdoinare anser det också önskvärt alt lagstiftningen ora anställningsskydd förenklas.

SAF, juridiska fakulteten vid Lunds universitet. Skogs- och lant­arbetsgivareföreningen, SHIO och Svensk industriförening är raycket kritiska mot lagförslagets tekniska karaktär. Enligt SAF rör det sig ora ett synnerligen invecklat förslag som är så bemängt med juridiska konstruktioner att även arbetsrättslig expertis kommer att få svårig­heter alt tiUgodogöra sig dess innehåll. På flera punkter är förslaget oklart och motsägelsefullt. De stora förelagen med tillgång till adminis­trativ och juridisk expertis kan raöjligen någorlunda tillfredsställande behärska en lagstiftning av den beskaffenhet sora speglas i förslaget. Detta lorde dock inte kunna ske utan att dessa företag tvingas lill en betydande utbyggnad av personalfunktionerna. För den slora raängden små och raedelstora företag är det däreraot enligt SAF oraöjligt att tillärapa lagförslaget på ett riktigt sätt. Det är inle endast del stora antalet paragrafer i förslaget sora lägger hinder i vägen ulan också de talrika och för icke-specialislen svårfångade hänvisningar sora finns mellan olika paragrafer. Därtill koraraer att en utomordentligt stor mängd anvisningar finns i motiven. Dessa anvisningar präglas av två drag. Å ena sidan är de av eri utpräglat juridisk-teknisk karaktär sora kräver ett noggrant studlura innan innebörden blir klar. Å andra sidan nöjer sig anvisningama ofta riied att på den enskilde lägga uppgiften att göra en bedöraning i enlighet raed lagförslagets anda eller med vad som utgör ett naturhgt betraktelsesätt eller liknande. I betydande grad blir arbetsgivaren enligt SAF hänvisad lUl rent skönsmässiga bedöm­ningar för vilka han inte har annan ledning ur lagförslaget än viss­heten att han drabbas av stränga påföljder om han råkar handla fel. Mot denna bakgrund uttalar SAF alt förslaget inte tillnärraelsevis fyller

Prop. 1973:129

329

kraven på enkelhet och klarhet och att betydande förbättringar måste göras i dessa hänseenden ora lagstiftning skall koraraa tUl stånd. Juri­diska fakulteten vid universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN] frarahåller alt lagtexten på flera olika punkter har getts en vag eller obestämd form. Genom upprepade formuleringar av typ "skäligen", "särskUda skäl", "synnerliga skäl" etc har ansvaret för utformningen av reglernas innehåll överlämnats tUl rättstillämpningen. På andra ställen i förslaget har man konstruerat detaljerade och komplicerade regler. Båda dessa tendenser raåsle enligt fakultetens mening medföra att det komraer all ställas synnerligen stora krav på enskUda arbetsgivare och arbetstagare när del gäller att fast­ställa lagens innehåll och konsekvenser.

2.2 Förslagets omfattning m. ni.

De sakkunnigas uttalande att man liksora vid 1971 ärs lagstiftning bör utgå från rådande uppfattoing när del gäller att bestäraraa arbets­tagarbegreppet kräver enligt några remissinstanser, bl. a. SAF, LO och advokatsamfundet, ett förtydligande under det fortsatta lagstiftnings­arbetet. Advokatsamfundet anser att frågan om innebörden av detta begrepp inle har blivit tillräckligt utredd. Under senare år har tolk­ningen av begreppet tilldragit sig betydande intresse, bl. a. i samband med utbyggnaden av socialförsäkringslagstiftningen. Det finns nu ett flertal olika arbetslagarbegrepp, särskilt då ett snävare civilrättsligt och ett vidsträcktare socialrättsligt. De s. k. beroende uppdragslagarna utgör ett gränsskikt mellan de olika begreppen. Sarafundet föreslår att man i lagen om anställningsskydd ger arbetstagarbegreppet en tolkning som i vart fall är snävare än den sora nu gäller enligt socialförsäkrings-lagstiftningen. För en sådan lösning talar enligt samfundet att vissa be­stäraraelser i lagen, t. ex. bestämraelserna ora skyldighet att erbjuda an­nan anställning och ora företrädesrätt till fortsall eller ny anställning, blir svåra att tillärapa i fråga ora verksamhet som är typisk för bl. a. beroende uppdragstagare. Enligt SAF lorde utredningen ha utgått från alt det är det civilrättsliga arbetstagarbegreppet som skall läggas till grund för tillämpningen. SAF delar denna uppfattning. LO anser att arbetstagarbegreppet skall ges en vidsträckt tolkning och all det bör framgå att beroende uppdragstagare omfattas av lagstiftningen. LO föreslår därför ett tillägg i likhet med vad sora finns i arbelsfredslagar-na. Enligt LO skuUe det också vara önskvärt om omfattningen av konstruerade uppdragsförhållariden på något sätt kunde begränsas ge­nom lagstiftningen. Skogsarbelareförbundel lar också upp frågan om uppdragstagarnas ställning. En uppdragstagare som i förhållande till uppdragsgivaren har en ställning sora i allt väsentligt överensstämmer raed vad sora är utraärkande för en anställds förhållande tUl arbets­givaren bör enligt förbundet orafattas av lagen. Som exempel nämner förbundet traktorförare som utför virkeslransporler med egen traktor åt större skogsbolag. Lantarbetareförbundet påpekar att ett slags ehtre-prenörssystem fått ökad utbredning inora vissa branscher. Systemet in­nebär att arbetsgivaren mot ersättning överlåter till sina anställda att ulföra ett visst arbete. Dessa kan då bli att anse sora egna företagare och arbetsgivaren kan fritas från sitt arbetsgivareansvar. Genoraförs lagen om anställningsskydd kan det tänkas att systemet får ytterligare utbredning. En sådan utveckling kan enligt förbundets mening inle anses svara mot de intentioner sora ligger lill grund för förslaget om

Prop. 1973:129

33O

större anställningstrygghet. Förbundet förordar därför att lagen bör innehålla spärregler som hindrar arbetsgivarna att på detta sätt undan­dra sig sitt sociala ansvarstagande. Arbetsdomstolens ordförande, arbets­rättskommiltén och juridiska fakulteten vid universitetet i Uppsala fraraför liknande synpunkter. SACO och SR anser att utredningens ut­talanden ora arbetstagarbegreppet är oklara när det gäller delägare i företag. Enligt organisationerna bör lagen i vart fall omfatta sådana delägare sora har förraänsrätt i konkurs, dvs i princip de vars andel är raindre än en tredjedel. I liknande riktning ullalar sig även TCO. SAR anser att man bör överväga att göra lagen tillämplig på delägare som inte råder över sin anställningssituation och är underkastade majoritets­beslut i anställningsfrågor.

Övervägande antalet remissinstanser delar utredningens uppfattning att lagstiftningen om anställningsskydd i princip skall omfatta alla kate­gorier arbetstagare. Enligt LO har utredningen valt en metod som i viss mån skiljer sig från övrig arbetsrättslig lagstiftning, i vilken undantag finns för t. ex. särskUda yrkesgrupper. Trots de tillämpningssvårigheter som kan komraa att uppstå tillstyrker LO den föreslagna konstruktionen.

Åtskilliga remissinstanser anser emellertid att vissa yrkesgrapper, an­ställningstyper eller branscher bör undantas från lagens tiUämpningsom­råde. I flera remissvar behandlas sålunda frågan om lärapligheten av att ha ett lagstadgat anställningsskydd för arbetstagare sora intar en före­tagsledande ställning. SAF anser att det leder till praktiskt oriraliga kon­sekvenser att låta personer i företagsledande ställning omfattas av lag­stiftningen. Om det uppstår motsättningar raeUan styrelsen i ett bolag och dess verkställande direktör, är det enligt SAF på förhand raer eller raindre givet alt endast en lösning står lill buds, näraligen alt den verk­ställande direktören raåste avgå. I ett fall sora detla kan man knappast ställa krav på bevisning om saklig grund och än ramdre länka sig att företagel skulle kunna fungera på ett tillfredsställande sätt om verk­ställande direktören omfattades av ell skydd sora gav honora raöjlighet att leda det dagliga arbetet i förelaget oavsett att han korarait i en ohåll­bar raotsättning till styrelsen. Undantaget från lagens tillärapningsora­råde i fråga ora personer i företagsledande ställning bör enligt SAF:s mening på lämpligt sätt koraraa till uttryck i lagtexten. Också Svea hov­rätt, arbetsdomstolens ordförande. Kooperationens förhandlingsorgani­sation, SHIO, Svensk industriförening, metaUindustriarbetareförbundet, advokatsamfundet och Svenska företagares riksförbund anser att perso­ner i förelagsledande ställning inte bör orafattas av ett lagstadgat an­ställningsskydd. SACO och SR anser däreraot att det finns flera skäl sora talar för alt även personer i sådan ställning bör orafattas av lag­stiftningen. Förelagsledare har enligt organisationerna en viss anställ­ningstrygghet i dagsläget, eftersom man i fråga om dera sora regel tUl-lärapar sararaa praxis sora har utbUdats för tjänsteraän, dvs. att sakliga skäl skall föreligga för uppsägning och att viss uppsägningstid skall iakt­tas. Om företagsledarna nu skulle undanlas från Irygghelslagstiflningen genom ett uttryckligt stadgande, finns enligt organisationernas raening stor risk för alt situationen försämras. Företagsledare har från skilda synpunkter särskilda behov av anställningsskydd. De har i allmänhet en betydligt raera utsatt position än andra anställda. Om de förlorar sitt arbete, kommer de inte sällan i en besvärligare situation än vad andra som mister sitt arbete gör. Oavsett anledningen tiU uppsägningen beteck­nas de för fraratiden vanligen sora sekundär arbetskraft. De erinringar

Prop. 1973:129

-

331

mot utredningens ställningstagande i denna fråga sora en av ledaraöterna har gjort i en reservation anser organisationema inte vara bärande.

Svea hovrätt, arbetsdomstolens ordförande, SAF, Skogs- och lantar­betsgivareföreningen, Sveriges konditorförening och Svenska företagares riksförbund frarahåller att arbetstagare som är raedlem av arbetsgiva­rens farailj inle bör orafattas av lagstiftningen.

Arbetsdomstolens ordförande uttalar att han inte har blivit övertygad ora att lagen bör gäUa för de arbetstagargrupper sora närans i 2 § 1971 års lag ora anställningsskydd, bortsett från arbetstagare som omfattas av sjöraanslagen. De skäl, sora under förarbetena lill 1971 års lag anfördes för all undanta dessa grupper, gör sig enligt hans raening gällande raed sararaa styrka i fråga ora den nu föreslagna lagen. Vad särskilt angår arbetstagare i husligt arbete anser han att en tillärapning av lagen knap­past ter sig rimUg, eftersom dess sanktionssyslem inte är anpassat till en familjs förhållanden. Ora dessa undanlag inte görs, är det enligt hans raening ofrånkoraligt att detta koraraer att inverka på tolkningen och tillärapningen av lagen. Svea hovrätt frarahåller att utredningens ställ­ningslagande i fråga ora arbetstagare i husligt arbete slår i viss raotsätt­ning tUl uttalandena under förarbetena till lagen (1970: 493) ora arbets­tid ra. ra. i husligt arbete. Sveriges redareförening vänder sig raot att några undantag inte har föreslagits för branscher med speciell karaktär. Enligt föreningens bestämda uppfattning kan man inle behandla hela det svenska näringslivet likformigt. Teatrarnas riksförbund framhåller att den föreslagna lagstiftningen ligger alldeles vid sidan ora den konstnär­liga verksamhetens behov och att denna verksarahet därför helt bör un­dantas från lagens tillärapningsområde. Enligt Bankinstitutens arbets­givareorganisation råder speciella förhållanden inora bankorarådet. Or­dinarie anställning kan inte vinnas förrän efter två års aspiranttjänstgö-ring. Den gallring sora regelmässigt sker bland aspiranlerna genora upp­sägning från bankens eller aspiranlens sida är enligt organisationen nöd­vändig för alt tUlgodose de önskemål om en god bankraannakår som ligger bakom kollektivavtalets utforraning. Denna ordning skulle oraöj-Uggöras om det nu föreUggande lagförslaget genoraförs. SAF kritiserar att lagförslaget avser att täcka varje förra av deltid, bisyssla, heraarbete, tillfällighetsarbete, husligt arbete, vikariat, praktikant jobb eller prov­anställning. Denna utgångspunkt är enligt SAF orsaken till en stor del av förslagets invecklade beskaffenhet. Skyddet bör i stället tillgodoses genora att berörda branschparter hänvisas att genora avtal tillförsäkra arbetstagama ett skydd sora svarar mot lagens regler. SAF anser del angeläget att från lagstiftningen undanta alla anställningsformer där behovet av särskilda skyddsregler är svagt och där det endast leder till onödiga koraplikationer att inbegripa dera under lagen.

Utredningens förslag alt arbetstagare inte behöver ha uppnått viss ålder för att orafattas av lagstiftningen krUiseras av en del reraissinstan­ser, bl. a. arbetsdomstolens ordförande, SAF, Kooperationens förhand­lingsorganisation, SFO och advokatsamfundet. Enligt arbetsdomstolens ordförande ter sig ett väl utvecklat anställningsskydd för de yngsta ar­betstagarna inte lika angeläget som för de äldre och kan raed hänsyn bl. a. tUl föreslående värnpliktstjänstgöring och till behovet av provan­ställning raöjligen befaras raedföra svårigheter för dessa arbetstagare att få lärapliga anställningar, i synnerhet om man behåller den föreslag­na bestämraelsen med snäv begränsning av möjligheterna att använda tidsbegränsade anställningar. SAF, SFO, advokatsamfundet m. fl. anser

Prop. 1973:129

'

332

att arbetstagare under 18 år bör undantas från lagstiftningen. SHIO förordar åldersgränsen 25 år. Flera av de nu nämnda remissinstanserna anser också att den föreslagna regeln ora viss kvalifikationstid bör gälla generellt och inte bara i de fall då ell utvidgat anställningsskydd kan komraa i fråga. Arbetstagare raed mindre än sex månaders anställnings­tid bör sålunda enligt dessa reraissinstanser undantas från lagens till-lämpningsområde.

Förslaget om förbud raot alt använda anställningsformerna viss tid, viss säsong eller visst arbete, ora dessa inle föranleds av arbetsuppgifter­nas särskilda beskaffenhet eller står i överenssläraraelse raed sedvänja inora branschen, tiUstyrks av så gott som saratliga reraissinstanser. SAR anser alt förslaget i denna del ger uttryck för en strävan all värna ora de fasta anställningsforraerna och understödjer till fullo denna strävan. LO ansluter sig till förslaget men anser att begreppet "sedvänja inom branschen" är alltför vagt och svårbestämbart. Inom vissa branscher fö­rekomraer betydande säsongvariationer och risker finns att en utveck­ling mot projekts- och visstidsanställning äger ram. Enligt LO får därför inte ett sedan länge otillfredsställande förhåUande i en bransch läggas till grund för ett avtal ora annat anställningsförhållande än tillsvidarean­ställning. Vidare anser LO alt avtal ora anställning för viss tid, viss sä­song eller visst arbete skall ha skriftiig förra och alt sådana avtal skall slutas eller godkännas av den fackliga organisationen ora kollektivavtal finns på arbetsplatsen. Enligt LO bör raän också överväga alt låta viss­lids- och objeklsanslällning övergå lill tillsvidareanställning efter exem­pelvis sex raånaders anställningstid. Handelsanställdas förbund och me-tallindustriarbetareförbundei anser i likhet med LO att krav på skriftlig form bör uppställas. Skogsarbetareförbundet framhåller att en säsong­anställning som kan bedömas räcka raer än nio månader bör anses som en tillsvidareanställning. Arbetsrätlskommittén framhåller all förbudet från principiell synpunkt är ett långtgående ingrepp i vanliga regler för den rättsliga verkan av avtal, såtillvida att avtalet till följd av lagregelns tiUärapning får annat innehåll än det av parterna avsedda. Kommittén anser eraellertid att förslaget är moiiverat i huvudsak av risken för kring­gående, genom exerapelvis s. k. rullande visstidsanställning, av lagens centrala skyddsregler. Flera remissinstanser, bl. a. Svea hovrätt, arbets­domstolens ordförande, SAV och SAF, frarahåller att den förhållandevis liberala tillämpning av detta förbud som förordas i motiven inle till alla delar har stöd i lagtexten. Enligt Svea hovrätt framgår av utredningens uttalanden alt man inte har avselt alt förbjuda anställning på prov, vika­riat, anställning av pensionerad arbetstagare för viss tid eller ens till­fällig anställning. Arbetsdomstolens ordförande anser alt raotivuttalan-dena tyder på alt utredningen endast har avselt att motverka en illojal användning av tidsbegränsade anställningar. Del kan då ifrågasättas ora det överhuvudtagel finns behov av en särskUd lagregel. Anställningar, sora i realiteten är tillsvidareanställningar men som löper för viss tid i taget, lorde enligt hans mening inte komma att godkännas söm tidsbe­gränsade vid tillämpningen av lagen. Om förbudsregeln skall behållas, bör därför öppnas raöjlighet all använda tidsbegränsade anställningar även när eljest särskUda skäl föreligger härför. SAF anser också att re­geln är alltför snäv. Flera av de exerapel som utredningen nämner som principiellt godtagna undantag från förbudet berör enligt SAF varken arbelsuppgifiemas särskilda beskaffenhet eller någon specifik bransch­sedvänja. De är i stället uttryck för en allraänt godtagen sedvänja på

Prop. 1973:129

333

hela arbetsmarknaden. SAF förordar att lagtexten utformas så att detla klart framgår. Byggnadsindustriförbundet, Skogs- och lantarbetsgivare­föreningen och Föreningen skogsbrukets arbetsgivare är kritiska mot förbudsregeln på grund av de speciella förhållandena i dessa branscher. Byggnadsindustriförbundet frarahåller att hela byggnadsavlalet är ett s. k. objektsanställningsavtal såväl till konstruktion som sedvänja. Kravet att särskUt avtal om anställning för viss lid, viss säsong eller visst arbete måsle träffas vid varje enskilt anställningslillfälle är därför enligt förbun­dels raening onödigt betungande och i vissa fall ogenomförbart. Enligt Föreningen skogsbrukets arbetsgivare finns det fortfarande en inte ovä­sentlig del säsong-, objekt- eller tidsbundet arbete inom skogsbruket, t. ex. skogsvårdsarbeten och flotlning. Den arbetskraft, som av ålder har tagit sådana arbeten sora tUlskotlsarbeten, upplever dessa säsongarbeten sora en tillgång och oraväxling. En detaljerad lagreglering av formerna kring dessa arbeten synes enligt föreningen opraktisk och arbetena bör undanlas från lagstiftningen. Skogs- och lantarbetsgivareföreningen fram­håller alt jordbrukets arbetsgivare i den raån så är raöjligt söker ordna korapletterande sysselsättning under vinterhalvåret, t. ex. skogsarbete eller snöröjning. Kan detta inle ordnas får säsongarbetaren sluta när sä­songen är slut. Ora en säsongarbetare vissa år har kunnat sysselsättas hela året, skall detta enligt föreningen inle utgöra hinder för att anställ­ningen i princip anses gälla för säsongen och upphör när säsongen är slut. Lantarbetareförbundet ifrågasätter om förbudsregeln inle snarare försärarar än förbättrar den anstäUningstrygghet sora den är avsedd alt förstärka. Bakgrunden tUl detta uttalande är att förbundet befarar alt förslaget i denna del kan leda till en utveckling raot ökad projektanställ­ning inora jordbruket. Om en tidsbegränsad anställningsform kom.mer att anses sora sedvänja inora branschen, riskerar raan enligt förbundet att anställningstiderna blir så korta att företrädesrätten till ny anställ­ning inte kan hävdas.

En klar raajoritet av reraissinstanserna ansluter sig till utredningens uppfattning att lagen ora anställningsskydd måste ges tvingande karak­tär i väsentliga trygghelsfrågor. Fabriksarbetareförbundel finner det dock anraärkningsvärt att vissa centrala partier i förslaget har gjorts disposili­va och förordar att ytterligare några bestämmelser, bl. a. om uppsäg­ningstid och varsel, görs tvingande. Enligt arbetsdomstolens ordförande bör övervägas alt göra ytterligare några bestäraraelser disposiliva. SAF, SHIO, Byggnadsindiistriförbundet, Rörledningsfirmornas arbetsgivare­förbund och Sveriges personaladministrativa förening anser att lagen i sin helhet bör vara dispositiv.

Förslaget att avtal om avvikelse från det lagfästa anställningsskyddet skall träffas på förbundsnivå godtas eller lämnas utan erinran av praktiskt taget samtliga remissinstanser. Arbetsdomstolens ordförande förklarar sig dela utredningens uppfattning att arbetstagarförbunden knappast kora­mer att gå med på försämringar i anställningsskyddet utom i fall då detla ter sig välmotiverat med hänsyn till branschförhållanden eller el­jest. I vart fall kan föratsättas att arbetstagarsidan kommer att kräva kompensation för varje försämring. I detta sararaanhang inställer sig eraellertid enligt hans raening frågan, ora arbetsgivarsidan kan stödja krav på en försärarmg av anställningsskyddet med stridsålgärder. I ett avtalslöst förhållande torde det inte finnas någol hinder häreraot enligt gällande rätt men en sådan ordning synes enligt hans mening egenar­tad med hänsyn tUl lagens karaktär av social skyddslagstiftning.

Prop. 1973:129

334

Svea hovrätt, arbetsdomstolens ordförande och arbetsrätlskommittén behandlar i sina remissvar frågan om disposiviteten när det gäller tur­ordningsreglema. Enligt arbetsrättskommiltén har man anledning alt ställa frågan ora i princip varje slag av avvikelse från den i lagreglerna stadgade ordningen kan godtas och få tUlärapas på t. ex. oorganiserade arbetstagare. Vidare kan man enligt kommittén fråga sig om s. k. orga­nisationsklausuler kan tillmätas verkan i dessa sammanhang eller om disposivitetsreglerna enligt utredningens synsätt hindrar detta. Svea hov­rätt anser att man i fråga om utomstående arbetstagare rimligen kan få tillämpa enbart sådana kollektivavtalsklausuler som i princip jämställer organiserade och oorganiserade eller i arman organisation organiserade arbetstagare. I vissa situationer kan delta enligt hovrätten möjligen, raen ingalunda säkert, följa av del lagstadgade skyddet för föreningsrätten. Frågoma ora giltigheten av organisalionsklausuler och ora kollektivavtal raed rättsUg verkan kan slutas för enskilda fall har utredningen lämnat obesvarade. Enligt hovrätten bör dessa frågor beaktas under det fort­satta lagstiftningsarbetet. Arbetsdomstolens ordförande framhåller att frågan, om man med avvikelse från lagens regler om turordning skall kunna träffa koUeklivavlal med innehåU att medlemmar av viss orga­nisation har företrädesrätt lill fortsatt eller ny anställning framför raed­leraraar av andra organisationer eller oorganiserade arbetstagare, har sådan principiell betydelse att den inte bör överlämnas lill bedöraande av de rättstillärapande organen. Enligt ordförandens raening är del emel­lertid svårt att tro att man kommer all tiUåta all del anställningsskydd sora den individueUe arbetstagaren tillförsäkras genom lagen berövas honom genom kollektivavtal raellan hans arbetsgivare och en organisa­tion sora han inte tUlhör.

LO frarahåller att utredningens uttalanden om inskränkningar i ar­betstagarens rättigheter vid avtal mellan honom och arbetsgivaren är så oklara att de med största sannolikhet kommer alt orsaka tvister. Det framgår inte av lagtexten, anför LO, att det anses vara tillåtet att av­tala om en längre personlig uppsägningslid för arbetstagaren. I denna fråga delar LO inte heller utredningens uppfattning i sak utan anser att ett sådant åtagande av arbetstagaren måste betraktas som en otillåten inskränkning i hans anställningsskydd. Arbetsdomstolens ordförande ställer sig tveksam tUl utredningens uttalanden ora arbetstagarens raöj­ligheter att i saraband raed uppsägning träffa avtal ora de villkor som skall gälla för anställningens upphörande. EnUgl hans mening synes det inte alldeles invändningsfritt att arbetstagaren i denna situation skall kunna avslå från de rättigheter sora lagen ger honora, i all synnerhet ora han är oorganiserad eller inte åtnjuter sin organisations stöd. Vidare frarahåller han att uttalandet, att hinder inle skulle raöta raot att arbets­lagaren redan i samband raed uppsägning avstår från företrädesrätt till ny anställning, synes stå i strid raot grundtanken bakora besläraraelsen, näraligen alt arbetstagaren inte på förhand skall kunna avstå från la­gens anställningsskydd. Också Svea hovrätt ifrågasätter om utredningen inte har läranat ett för stort utryrame för avvikelser vid slutuppgörelser i uppsägningsfall.

SAF, LO och Svenska sjöfolksförbundet behandlar frågan ora lagstift-nuigens tiUäraplighet på intemationella förhållanden. Enligt SAF går utredningen längre än som är förenligt med rättsprinciperna på detta område när den uttalar att lagen bör tillämpas på varje anställning med dorainerande anknytning till Sverige eller svenska förhållanden. Ora ett

Prop. 1973:129

335

svenskt företag träffar överenskommelse med en svensk eller utländsk raedborgare ora att denne under längre eller kortare tid skall vara verk­sam vid ett dotterföretag i ullandel, har de raöjlighel att överenskomma att det är lagstiftoingen i vederbörande land som skaU reglera tjänst­göringen där. SAF anser all utredningen också saknar grand för utta­landet att den svenska lagstiftoingen skall gäUa vid ett svenskt företags filialföretag i utiandet. LO anser att lagen bör vara tillämplig inte bara på stadigvarande anställningar i Sverige eller anställningar sora ingåtts här i riket raellan svenska medborgare utan även på sådana anställ­ningar där arbetet kan vara förlagt delvis i Sverige och delvis utomlands. Enligt LO är det självklart alt svenska filialförelag i utlandet skall ha skyldighet alt på svenska medborgare tillärapa svensk trygghetslagstift­ning. Enligt sföfolksförbundet bör lagen i fråga ora fartyg som är re­gistrerade i Sverige gälla inle bara för anställningsförhållanden med svensk arbetsgivare utan också då den svenske ägaren helt eller delvis har överlåtit driften av fartyget tiU en utlänning. I sistnämnda fall bör entreprenören självfallet anses sora arbetsgivare enligt lagen men den svenske ägaren bör ha ett ansvar för att entreprenören fullgör sma åta­ganden. Förbundet anser all lagen bör innehålla en bestämmelse sora ger arbetstagaren möjlighet att vända sig antingen mot sin arbetsgivare eller mot fartygets ägare. När det gäller utländska fartyg förekomraer enligt förbundet inte sällan sådana anställningsförhållanden att svensk skyddslagstiftning bör vara tilläraplig. Förbundet avser frärast den si­tuation då svensk redare hyr utländskt fartyg på bareboat-basis och dri­ver det helt eller delvis med svensk arbetskraft i trafik som regelbundet berör svensk hamn. För sådana fall bör enligt förbundet övervägas alt införa en bestämmelse som ger arbetstagaren rätt att under alla förhål­landen vända sig mot den som företräder det svenska arbetsgivarein­tresset.

2.3 Anställningsskyddet vid uppsägning

2.3.1 Grunder för uppsägning m. m.

Saratliga remissinstanser tUlstyrker den föreslagna huvudregeln att uppsägning frän arbetsgivarens sida skall vara sakligt grandad och från flera håll frarahålls betydelsen av alt denna regel, sora i princip redan gäller på stora delar av arbetsraarknaden, nu blir lagfäst. Flertalet re­raissinstanser anser att utredningen har valt den från lagteknisk syn­punkt lärapligaste lösningen vid regelns utformning.

LO frarahåller all en uppräkning av ett antal ej sakliga grander lätt får tUl resultat att det sora ligger utanför uppräkningen anses vara lill-låtna åtgärder. Några reraissinstanser, bl. a. kammarrätten i Stockholm och juridiska fakulteten vid universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN], anser dock att raan bör överväga att ta in vissa exemplifieringar av begreppet saklig grund i lagtexten. Enligt fakulteten är en sådan precisering både nödvändig och möjUg att genomföra.

De motivuttalanden sora utredningen har gjort i fråga ora den när­raare innebörden av begreppet saklig grand för uppsägning tilldrar sig stort intresse bland remissinstanserna. Arbetsdomstolens ordförande framhåller att, ora lagen ges ett så vidsträckt tUlämpningsoraråde sora utredningen har föreslagit, detta kommer att få betydelse för bedöra­ningen av när saklig grand för uppsägning skall anses föreligga. En an­nan faktor som kan komma all inverka på denna bedömning är de

Prop. 1973:129

336

stränga sanktioner sora uppställs för uppsägningar. Ora den sanktion som skall tillärapas ler sig sora oriraligt sträng, lär det enligt hans rae­ning inle kunna undvikas att dorastolarna koraraer att dra sig för att slärapla en uppsägning sora ogiltig även ora den inte fullt ut ter sig sakligt grandad. Han beklagar också att frågoma ora disciplinära ål-gärder i anställningsförhållanden inte kan behandlas i detta sararaan­hang. Arbetsgivarens raöjUgheter att kunna ingripa raot avtalsbrott på annat säll än genora uppsägning eller avskedande är, framhåller han, uppenbarligen av betydelse för tolkningen av begreppet saklig grund. Enligt advokatsamfundet raåste raan uppfatta utredningens uttalanden så att avsikten är att skärpa kraven på vad sora skall anses vara saklig grand. Med hänsyn tUl den föreslagna utbyggnaden av de rättsliga följ­derna av en obefogad uppsägning och till behovet av en klar vägledning för rättstillärapningen är det enligt sarafundets raening naturligt att t. v. utgå från domstolarnas hiltiUsvarande praxis vid tolkningen av begrep­pet och överlåta åt rättstiUämpningen att avgöra om kraven fraradeles bör ändras. Sarama inställning har SFO, SHIO och Rörledningsfirmor­nas arbetsgivareförbund. En annan uppfattning redovisas i remissvaren från statens personalnämnd, LO och Fabriksarbelareförbundet. Enligt LO blir det svårt att härala någon närmare ledning från arbetsmark-nadsnärandens avgöranden när det gäller att fastställa den närraare in­nebörden av begreppet, eftersora avgörandena rör olika branscher raed varierande konstruktion och traditioner. LO frarahåller att man vid be­dömningen bör ställa betydligt större krav än hittills på förseelsernas art. Bl. a. bör en anpassning ske till rådande uppfattningar i samhället. Statens personalnämnd uttalar att man har anledning förmoda och hop­pas att den skärpning av uppsägningsreglerna som utredningen efter­strävar kommer all leda till bättre personaladrainistrativ planering inora företag och rayndigheter.

Utredningens uttalande att arbetsbrist i princip får anses utgöra saklig grund för uppsägning kritiseras av TCO. EnUgt TCO är molivuttalan-dena alltför kategoriska och innebär snarast ett steg tillbaka i jämfö­relse raed den utveckling som i driftsinskränkningsfall har skett på för-handlingsorarådel under senare år. SjälvfaUet ulgör driftsinskränk­ningar i raånga fall saklig grand för uppsägning. Eraellertid har för-handlingserfarenhetema visat att beslut ora personalnedskärning ofta tillkoraraer raycket brådstörtat och utan närmare analys av vUka alter­nativa lösningar sora står till buds för att klara de ekonoraiska svårig­heter sora företaget har hamnat i. EnUgt TCO har det visat sig att par­terna genom förhandlingar i många fall kunnat undvika uppsägningar helt eller delvis och i stället kunnat enas ora andra typer av åtgärder. Utredningens uttalanden ora driftsinskränkningar komraer att försvåra förhandlingar av denna raera konstruktiva art. Arbetstagarsidan betas de reella möjUgheterna all ifrågasätta uppsägningarna. Med hänsyn lill den utveckling som har skett på detta område anser TCO ytterst be­klagligt om lagen skulle komraa att innebär en återgång lill ett förlegal betraktelsesätt. I raotiven bör klart uttalas att en driftsinskränkning inte nödvändigtvis behöver utgöra saklig grund för uppsägning. De fackliga organisationerna raåste beredas en reell raöjlighet att ifråga­sätta även andra uppsägningar än de som grandas på den enskilde ar­betstagarens förhåUanden. Denna möjUghet återspeglas enligt TCO dels i överläggningsrätten, dels i domstolsprövningsrätten. Vid de överlägg­ningar som skall föregå ett uppsägningsbeslut måste arbetsgivaren pre-

Prop. 1973:129

337

sentera del beslutsunderlag som Ugger till grand för den planerade åt­gärden. Arbetstagarorganisationen måste beredas raöjlighet att analy­sera företagets ekonoraiska situation och att diskutera lämpliga åtgär­der. Skulle parterna därvid finna att viss personalnedskärning är nöd­vändig bör denna i första hand grandas på en gemensamt upprättad organisations- och bemanningsplan. Domstolsprövningsrätlen torde en­ligt TCO inle kunna utsträckas så långt som till en prövning av vilka alternativa åtgärder som skall vidtas i stället för uppsägning. Domsto­len bör dock kunna pröva om sådana tvingande företagsekonomiska skäl föreligger att en uppsägningsåtgärd är befogad. För att en sådan prövning skall kunna genomföras bör arbetsdomstolen förstärkas med företagsekonomisk expertis. Skulle arbetsgivaren inte kunna styrka att tvingande företagsekonomiska skäl föreligger eller skulle detta visser­ligen vara styrkt men dorastolen likväl finna att andra åtgärder än per­sonalnedskärning skäligen bör kunna vidtas, anser TCO att saklig grand för uppsägning ej skall anses föreligga. LO framhåller att utredningen synes ha utgått från all driftsinskränkningar i framtiden inle kommer att få företas utan att de anställdas organisationer haft ett betydande inflytande i saken. Förslaget att driftsinskränkning alltid skaU utgöra saklig grand för uppsägning kan LO emellertid inle biträda ulan reser­vation. I vart fall intUl dess arbetsrättskominitténs förslag föreligger bör det enligt LO åUgga arbetsgivaren alt styrka en tilläranad drifls-mskränknings nödvändighet.

I fråga om uppsägning som hänför sig tUl den enskilde arbetstagarens personUga förhållanden framhåUer LO att man mte längre kan granda bedönmingen på vad som i den aktuella situationen objektivt sett ter sig försvarbart. I stället måste den aktuelle arbetstagarens allmänna lämplighet bedöraas och det är i en fraratid oriraligt att vidraakthålla den nuvarande formen av auktoritär lydnadsplikt på arbetsplatsen. LO förutsätter alt arbetsrättskoraraittén koraraer att behandla arbetsskyldig-hetens orafattning och slutligt lösa frågan under vilka oraständigheler arbetsvägran kan utgöra grund för uppsägning och avsked. Advokatsam­fundet anser att utredningen inle har beaktat och belyst de särskilda problem som tolkningen av saldig grand medför på mindre arbetsplat­ser. Det mera personUga samarbetet på en sådan arbetsplats och svå­righetema att utjärana arbetsbelastningen gör det nödvändigt att stränga­re bedöraa t. ex. olovlig utevaro, ordervägran, raisskölsel, olärapligt upp­trädande och bristande saraarbete. Vad utredningen har anfört härom hänför sig enligt samfundet huvudsakligen till större arbetsplatser. Svea hovrätt och arbetsdomstolens ordförande anser att utredningen borde ha gett bättre anvisningar om vad sora skall gälla vid saraarbelssvårigheter på arbetsplatsen.

Arbetsrättskommiltén delar utredningens uppfattning att saklig grund för uppsägning inte kan anses föreligga ora arbetsgivaren säger upp en arbetstagare enbart av den anledningen att arbetstagaren deltar i en enligt lag tillåten slridsåtgärd. En mera koraplicerad fråga, sora utred­ningen inte har berört, är enligt koraraitténs raening om deltagande i en olovlig stridsåtgärd under alla förhållanden skall kunna raedföra uppsägning. Frågan har beröring med ett flertal problem av koUekliv-avtalsrättslig och föreningsrätlslig natur och kommer att behandlas av kommittén i samband med dess övervägande av del kollektivavtals­rättsliga sanktionssystemet. Också arbetsdomstolens ordförande an­sluter sig  i princip  till utredarens bedömning  av  en tillåten  strids-

22    Riksdagen 1973. 1 saml. Nr 129

Prop. 1973:129

338

åtgärds inverkan i detta samraanhang raen anser all en viss nyanse­ring är påkallad. Läget kan exerapelvis vara att arbetsgivaren omöjli­gen kan gå raed på de krav sora arbetstagaren vill understödja raed sin slridsåtgärd och alt det därför kan bli oraöjligt för honora att fort­sätta sin rörelse om han inte får frigöra sig från anställningsavtalen med de strejkande arbetstagarna och söka engagera ny arbetskraft. I sådana situationer kan det inle anses uteslutet, framhåller arbets­domstolens ordförande, att arbetsgivaren har saklig grund för upp­sägning. I annat fall skulle lagen ge arbetstagarsidan ett övertag i den fackliga striden sora skulle rubba förutsättningarna för denna. Enligt hans mening står det också utom tvivel att dellagande i en olovlig stridsåtgärd under vissa förutsättningar kan utgöra saklig grund för uppsägning. I likhet raed arbetsrättskoraraittén anser han att denna fråga är raycket komplicerad.

Några reraissinstanser behandlar frågan ora sjukdom som grund för uppsägning. LO understryker särskUt vad utredningen har uttalat i denna fråga och framhåller att det är alldeles orimligt att någon skall kunna sägas upp på grund av sjukdom utan att sjuk- eller förtidspen­sion inträder. Handelsanställdas förbund och lantarbetareförbtindet ger uttryck för sarama uppfattoing. Skogs- och lantarbetsgivareförening­en delar däremot inte alls utredningens uppfattning. Den innebär enligt föreningen dels att arbetsgivarna får en inte oväsentlig kostnad efter­sora seraesterrätt intjänas under 90 dagar varje år sora sjukdomen va­rar, dels att det blir oerhört svårt alt få en ersättare för den sjuke inom en sådan näring sora jordbruket eftersom anstäUningen sora re­gel är förenad med tjänslebostad. Arbetsdomstolens ordförande frara­håller att utredningen lägger en tung börda på arbetsgivaren vid arbets­tagarens sjukdom. Enligt hans raening är det givetvis i och för sig tillfredsställande att arbetslagarna åtnjuter gott anställningsskydd vid sjukdom men arbetsgivarnas rättsläge borde ha analyserats närraare. Det måste antas bli en uppenbar risk att en arbetstagares allmänna hälso-tiUstånd får sådan betydelse för frågan om anställning kan vinnas att sjukliga arbetstagare kan få stora svårigheter att få arbete.

Den föreslagna bestämmelsen att uppsägning inte får grundas enbart på omständighet som arbetsgivaren har känt till mer än en raånad innan varsel läranades inger enligt televerket starka betänkligheter. Eftersora frågan på ett så avgörande sätt berör den anställde, är det av stor vikt att den handläggs med omsorg. Televerket anser alt dét framförallt inora statsförvaltningen är orealistiskt att räkna raed alt den föreslagna tiden skall räcka lill och förordar en förlängning till åtminstone fyra raånader. Rörledningsfirmornas arbetsgivareförbund anser att preskriptionstiden bör utsträckas till i vart fall två raånader. Advokatsamfundet anraärker att regeln kan komma att försvåra an­ställning av äldre och handikappade. Ora en arbetsgivare som grund för uppsägning önskar åberopa alt arbetstagaren på grund av sitt handi­kapp inte klarar sina arbetsuppgifter, kan han enligt sarafundet känna, sig nödsakad alt inom en månad från anställningens början varsla om uppsägning. SAF riktar i detta saramanhang uppmärksamheten på så­dan misskötsel som kan sägas vara en fortlöpande företeelse exerapel­vis i förra av svår alkoholisra eller ovillighet att i det dagliga arbetet fuUgöra en rimlig prestation. Den omständigheten att arbetsgivaren sedan mer än en raånad har känt till ett sådant förhållande bör enligt SAF självfallet inte medföra att han därefter är betagen rätten att åbe-

Prop. 1973:129

339

ropa missförhållandet som självständig uppsägningsgrund. Ora en upp­sägning förklaras ogUtig till följd av forrafel, bör enligt SAF den ma­teriella uppsägningsgrund sora arbetsgivaren åberopat inte anses för­fallen på grund av raånadsregeln. MetaUindustriarbetareförbundet fram­håller all arbetsgivarparten vid tvist om uppsägning brukar åberopa händelser som ligger ett flertal år tUlbaka i liden. Detta förhållande är enligt förbundet synnerligen otillfredsställande och det förordas där­för att den föreslagna regeln kompletteras med en bestämmelse om att arbetsgivaren inte aUs får grunda en uppsägning på omständighet som han känt till raer än ett år.

LO och TCO uttalar sin förvåning över att utredningen inte har dra­git konsekvenserna av sitt resonemang om de fackliga förtroendemän­nens ställning och inarbetat ett förstärkt anställningsskydd för dessa inom lagstiftningens ram. Organisationerna anser nödvändigt att utred-ingen under sitt fortsatta arbete uppmärksaramar förtroendemännens alltmer utsatta positioner.

Övervägande antalet remissinstanser har en mycket positiv inställ­ning tiU förslaget ora lagstadgad omplaceringsskyldighet. TCO, SACO och SR uttalar sitt starka stöd för denna del av förslaget och fram­håller att besläraraelsen har stor betydelse för en ökad anställnings­trygghet. Organisationerna har inte något att erinra mot den utform­ning besläraraelsen fält men påpekar att turordningsreglerna kan med­föra att en arbetstagare genom oraplacering kan förlora rätten att tUlgodoräkna sig redan inarbetad tjänstetid. Bl. a. raed hänsyn härtill är det av stor vikt all i motiven klart uttalas att arbetsgivare inte med stöd av bestämmelsen får omplacera sådan arbetstagare sora har så många tjänsteår att han enUgt turordningsreglerna inte skulle ha be­rörts av den aktuella uppsägningen. Vidare framhåller organisationer­na att det inte är tillfredsställande att oraplacering endast kan före­koraraa inom den verksarahet där arbetstagaren tidigare har varit syssel­satt. Om arbetstagaren har nöjaktiga kvalifikationer eller utan större svårighet kan tillägna sig de kunskaper som behövs, bör han enligt or­ganisationerna erbjudas omplacering tiU en vakant plats inora annan del av arbetsgivarens verksamhet. Riksförsäkringsverket understryker särskUt vikten av att man prövar alla möjligheter till omplacering inom företaget av äldre och handikappade innan uppsägning sker. LO har också en positiv inställning till att omplaceringsskyldigheten lagfästs men anser att uttrycket "där så skäligen kan krävas" fordrar närmare förklaring. Vidare måste raan enligt LO bestämt ta avstånd från slen­trianmässig handläggning av oraplaceringsfrågor. Skall exerapelvis brott regelraässigl utgöra saklig grund för uppsägning, koraraer möjligheterna att rehabilitera och anpassa raänniskan till sarahället aldrig att öka. Enligt LO bör det åligga arbetsgivaren att även i sådana fall söka ora-placera arbetstagaren. Självfallet kan del tänkas fall då förutsättningar för oraplacering saknas raen LO efterlyser ett ställningstagande till för­raån för de socialt utslagna. Kooperationens förhandlingsorganisation befarar att besläraraelsen kan medföra tolkningssvårigheter och anser i likhet med LO att uttrycket "där så skäligen kan krävas" behöver för­tydligas. Också arbetsdomstolens ordförande anser alt del behövs ett förtydligande pä denna punkt och framhåUer att bestämmelsen även i övrigt kan bli svår att tillämpa, i synnerhet som samspelet mellan den och turordningsreglema inte har blivit tUlfredsstäUande belyst av ut­redningen.

Prop. 1973:129

340

SFO, SAF, Svensk industriförening. Tidningarnas arbetsgivareför­ening, byggnadsindustriförbundet och Rörledningsfirmornas arbetsgi­vareförbund anser att bestämmelsen ora oraplaceringsskyldighel bör utgå. SFO frarahåller att del är självklart att man omplacerar arbetstagare i de fall då detta är genomförbart. Någon föreskrift härom lorde inte behövas, i vart fall inle när uppsägning hänför sig till arbetslagarens personliga förhållanden. Föreligger saklig grund, t. ex i form av noto­risk raisskötsarahet, raåsle det enligt SFO anses oriraligt all begära att den anstäUde skall erbjudas annat arbete. SAF anser att de socialt präg­lade raotiv för bestäramelsen, sora utredningen har angett, bör ingå i den grundläggande prövningen ora saklig grund. Så sker redan nu. Ingen arbetstagare sägs exerapelvis upp enbart på den grunden att han med liUtagande ålder inte har samma arbetsförraåga som tidigare. Också möjligheterna lill oraplacering vid uppsägning på grund av arbetsbrist ingår enligt SAF redan nu i kriteriet saklig grund.

Förslaget all uppsägning från arbetsgivarens sida alllid skall vara skriftlig tUlstyrks eller läranas utan erinran av en klar raajoritet av re­missinstanserna. LO och TCO StäUer sig raycket positiva lill denna re­gel. Ora uppsägning först görs rauntiigen och sedan bekräftas skriftligen, förutsätter organisationerna att uppsägningstiden börjar löpa först sedan arbetstagaren fått del av den skriftliga uppsägningen. SFO och fabriks­arbetareförbundel ifrågasätter ora raan inle lärapligen bör föreskriva en obligatorisk skyldighet för arbetsgivaren att skriftligen uppge de om­ständigheter som åberopas för uppsägningen. Statens personalnämnd. Tidningarnas arbetsgivareförening och Rörledningsfirmornas arbetsgi­vareförbund förordar att skrifllighetskravel utvidgas att gälla även vid uppsägning från den anställdes sida. Advokatsamfundet uttalar att man hittills har ansett att uppsägnnigstidens längd eller anställningens slut­dag bör anges i samband raed uppsägning. Enligt sarafundet bör den­na praxis komma lill uttryck i lagen som en ordningsföreskrift. SAF framhåller att bestämmelsen bör ändras så att den innefattar endast en anvisning om att uppsägning från arbetsgivarens sida bör vara skriftlig. Byggnadsinduslriförbundel anser att det är fel alt konstruera bestämmelsen som en formföreskrift. Den bör i stället ses som en ord­ningsregel. Svea hovrätt ifrågasätter om skälen för skrifllighetskravel är tilhäckUgt starka. Intresset av ordning och reda talar i och för sig för skrifllighet raen arbetsgivaren har vid tvist bevisbördan för all upp­sägning har skett och enligt hovrätten ligger häri raöjligen ett tillräck­ligt skydd för arbetstagaren. Lärapligheten av skrifllighetskravel är be­roende av hur ogillighetsregeln är avsedd att tUlärapas. Enligt hov­rätten är det tydligen inte meningen att ogiltighel obetingat skall bli följden av underlåtenhet alt företa skriftlig uppsägning, vilket kan leda tUl onödig rättsosäkerhet. Arbetsdomstolens ordförande ställer sig också tveksam lill regeln att uppsägning skall vara skriftlig. Såväl bevissyftet som önskemålet all framtvinga en viss eftertänksamhet inför uppsäg­ning synes enligt hans mening vara väl tUlgodosett genom bestämraelser­na ora varsel och rätt till överläggnmg. Ora skriftiighelskravet skall be­hållas, anser han all man bör överväga att ge del karaktären antingen av ordnmgsföreskrifl eller av ovUlkorlig formföreskrift.

Utredningens uttalande, alt arbetsgivaren i händelse av tvist vid dora­stol inte får åberopa något skäl sora inte har angetts i saraband raed upp­sägningen, gär enligt Svea hovrätt och arbetsdomstolens ordförande allt-

Prop. 1973:129

341

för långt. Hovrätten anser att en sådan regel i vissa situationer kan le sig mindre skälig och leda liU onödiga tvister.

I fråga om de föreslagna skyddsreglernas omfattning vid uppsägning för omreglering av anställningsvillkoren framhåller LO att en arbets­givare som vill förändra arbetstiden, t. ex. från heltid tiU deltid, bör vara skyldig att iaktta stadgad uppsägningstid ora arbetslagaren inte kan acceptera det nya förhållandet. Handelsanställdas förbund ger ut­tryck för samma uppfattning som LO i denna fråga och förordar att lagens regler om uppsägningstid, perraittering, varsel etc, ges en sådan utformning att de även omfattar förändringar av arbelstidsmåttet under gäUande begränsningsperiod.

De särskilda bestäraraelser sora enligt utredningen bör gälla vid före­stående pensionsavgång tillstyrks eller lämnas utan erinran av så gott sora saratliga reraissinstanser. TCO anser dock att tiden för underrät­telse till arbetstagaren bör utsträckas från en till tre raånader. SFO frarahåller att arbetsgivaren bör få raöjlighet att utan uppsägning bringa anställningsförhållandet till upphörande även då arbetstagaren uppnår den nedre pensionsgränsen. Enligt SFO bör en underrättelse till arbets­tagaren rainst sex raånader före den aktuella tidpunkten vara tUlfyllest i dessa fall. Statens peisonalpensionsverk erinrar om att man enligt de statliga pensionsbestäraraelserna kan förklara en anställd avgångsskyldig vid pensioneringsperiodens nedre gräns om hans avgång är önskvärd i saraband raed oraorganisation eller rationaUsering som berör hans tjänsteställe. Härvid beaktas även om annan anställd måsle sägas upp för alt han skall kunna kvarstå i tjänst. Pensionsverket ifrågasätter om inte raotsvarande bestäraraelser bör införas i lagen om anställningsskydd. Socialstyrelsen förutsätter att för statligt anställda arbetstagare även i fortsättningen koraraer att gälla att den sora vill kvarstå i tjänst efler den högsta pensionsgränsen får ansöka ora tUlstånd härtUl.

2.3.2 Uppsägningstidens längd

Så gott sora saratiiga reraissinstanser tillstyrker eller läranar ulan erin­ran den föreslagna grundregeln alt för såväl arbetsgivare sora arbetstaga­re skall gälla en uppsägningstid av en månad. Däremot råder delade me­ningar ora den föreslagna bestämmelsen ora förlängning av uppsägnings-liden vid uppsägning från arbetsgivarens sida. Flertalet reraissinstanser godtar den av utredningen förordade lösningen. AMS frarahåller alt de längre uppsägningstiderna som regel är lill gagn för de personer som söker nya anställningar. Tiden bör utnyttjas för planering av nytt arbete och eventuellt också för kompletterande yrkesutbUdning och teoretisk utbildning. Vidare kan arbelsförraedlingen beredas tillfälle all raera ora-sorgsfullt planera sina åtgärder för ackvisition av annat arbete etc.

LO och fabriksarbelareförbundet kritiserar förslaget alt arbetstagare som har uppnått den högsta pensionsgräns som gäUer för anställningen inle har rätt till längre uppsägningstid än en månad. Enligt de nämnda reraissinslansema bör rätten till längre uppsägningstid under alla om­ständigheter kvarstå till dess att arbetstagaren fyller 67 år.

Några remissinstanser gör gällande att de långtgående krav som utred­ningens förslag i denna del ställer på arbetsgivaren borde ha fått åt­minstone någon motsvarighet för arbetstagarnas del. Kooperationens förhandlingsorganisation och SFO anser all en riralig grad av örase­sidighet skulle uppnås ora besläraraelsen korapletteras så att arbetstagare vid uppsägning blir skyldig att iakttaga en hälften så lång uppsägnings-

Prop. 1973:129

342

tid sora den sora gäller för arbetsgivare, dock aldrig kortare lid än en raånad. Enligt Kooperationens förhandlingsorganisation når man på ett sraidigare sätt det ökade rådrura för arbetstagaren som eftersträvas genora att förlänga varseltiderna. En sådan ordning ger tUlfälle lUl diskussioner och utredningar ulan den press sora en uppsägning raedför. SAF uttalar att raan i denna fråga kan järaföra bl. a. raed reglerna på tjänsteraannaorarådet och hänvisa till det från arbetarsidan ofta åbe­ropade kravet på likställighet mellan olika arbetstagargrupper. I ett läge raed brist på arbetskraft är arbetsgivarens situation vid en upp­sägning från arbetstagarens sida nog så svår och enligt SAF är där­för ett krav på viss örasesidighet utöver en månads uppsägningstid be­rättigat. I fråga ora grunden för beräkning av de förlängda uppsäg­ningstiderna anser SAF att det är raera i överensstäramelse med den allraänna uppfattningen på arbetsraarknaden alt låta stigande anställ­ningstid inora företaget bli avgörande än att som utredningen bygga på arbetstagarens ålder. Samtidigt tillgodoses då i hög grad den äldre arbetskraftens intressen.

Några remissinstanser, bl. a. Sveriges redareförening och byggnadsin­duslriförbundel, är kritiska mot förslaget och frarahåller att de långa uppsägningstiderna koraraer att leda till oriraliga konsekvenser för ar­betsgivarna.

Förslaget att kvalifikationstiden skall förkortas i förhållande lill den sora gäller enligt 1971 års lag ora anställningsskydd godtas i all­raänhet av remissinstanserna. SAF, Kooperationens förhandlingsorga­nisation och Rörledningsfirmornas arbetsgivareförbund anser dock alt del inle finns någon anledning att frångå det krav på 24 månaders an­ställning sora gäller enligt 1971 års lag. SFO framhåller alt det före­slagna kvalifikationskravet torde bli mycket svårt att tiUärapa för raångfUialföretag inora branscher raed hög personalorasältning.

Åtskilliga remissinstanser tar upp frågan om beräkning av kvalifika­tionstid när arbetstagaren övergår till anställning hos annan arbets­givare inora sarama koncern eller lill arbetsgivare sora med den förut­varande har sådan intressegemenskap som kan jämställas med koncern­förhållande. Fabriksarbetareförbundel anser det mycket tUlfredsstäl-lande att den föreslagna lagregeln omfattar sådan intressegemenskap sora kan järaställas med koncernförhållanden. Förbundet har upplevt del sora ett problera att 1971 års lag inte innehåller någon sådan be­stämmelse. Enligt förbundet bör bestämmelsen ges en så vid tolkning som möjligt för att få tillräcklig effekt. Skogsarbetareförbundet ullalar att det i stor utsträckning förekoraraer alt arbetstagare inora förbundels verksarahetsoraråde omväxlande arbetar åt skogsbolag och ål flotlnings-eller virkesraätningsföreningar som bolaget är intressent i. Förbundet ulgår från att intressegeraenskap i förslagets mening får anses föreligga i sådana fall. Metallindustriarbelareförbundet anser också all del är av stort värde alt den krets av företag, vid vUken arbetstagaren får till­godoräkna sig anställning, görs så vid som raöjUgt.

Eraellertid kritiseras utredningen av flera reraissinstanser för alt den närraare innebörden av begreppet intressegeraenskap inle har belysts på ett tillf redsstäUande säll. Advokatsamfundet ullalar all intressege­raenskap synes vara ett vidsträcktare begrepp än koncernbegreppet och ifrågasätter ora det i detta sararaanhang kan anses raotiverat raed ett så vidsträckt begrepp. Enligt sarafundet inger besläraraelsen också all­varliga betänkligheter från rättssäkerhetssynpunkt.  Arbetstagaren och

Prop. 1973:129

343

hans organisation känner sora regel inte till om intressegeraenskap före­ligger och det kan knappast anses riraligt att arbetsgivaren skall vara skyldig att upplysa om detla. Arbetsgivaren kan göra sig skyldig till en felaktig och därraed ogUtig uppsägning eller försuraraa att återanstäl­la en arbetstagare genora att han eller den sora handlar för hans räk­ning, t. ex. en personalchef, inte känner till att intressegemenskap i lagens mening föreligger. Med hänsyn härtUl föreslår samfundet alt bestämmelsen begränsas tUl alt avse sådana företag sora ingår i sam­ma koncern. SAF, Tidningarnas arbetsgivareförening och Rörlednings­firmornas arbetsgivareförbund anser i likhet med advokatsamfundet att bestäramelsen om intressegeraenskap bör utgå. SAF frarahåller all del är angeläget all koncernbegreppet blir närmare definierat. Svea hovrätt, arbetsdomstolens ordförande, socialstyrelsen, SFO, LO och metallin­dustriarbetareförbundet anser att begreppet intressegemenskap är svår­tolkat och kräver förtydligande uttalanden under det fortsatta lagstift­ningsarbetet. Arbetsdomstolens ordförande ifrågasätter också riktighe­ten av utredningens uttalande att någon ändring inte görs i förhållande till 1971 års lag när det gäller övergång tUl anställning inora samma koncern. Enligt utredningen får tidigare anställningstid inora en kon­cern tUlgodoräknas endast i den raån fråga är om "övergång" mellan två anställningar inora koncernen. Någon sådan begränsning finns erael­lertid inle i 1971 års lag utan enligt denna är det tUlräckligt att en tidigare anställning inora koncernen ligger inora den angivna treårs­perioden.

Vad utredningen har föreslagit i fråga om verkan av företagsöver­låtelse godtas i allmänhet av reraissinstanserna. Emellertid anser en del reraissinstanser, bl. a. Svea hovrätt, arbetsdomstolens ordförande, ar­betsrättskommiltén, SAF och SAF:s allmänna grupp, att bestäramelsen är svårtolkad och lätt kan leda lill raissförstånd. Enligt arbetsdomstolens ordförande är del svårt att inse att bestäraraelsens konstruktion har några fördelar järafört raed raotsvarande bestämmelse i 1971 års lag. Sistnämnda bestäraraelse synes honora väl svara raot utredningens rao­tivuttalanden och är betydligt mera lättolkad.

2.3.3 Det ekonomiska skyddet vid uppsägning

Den grandläggande tanken att reglema om uppsägnmgstid bör för­enas med garanti för bibehållen lön och andra anställningsförmåner under uppsägningstiden oberoende av ora arbetstagaren kan beredas arbete eller ej godtas eller läranas utan erinran av samtliga remissin­stanser. LO frarahåller att den föreslagna lönegarantin, som anknyter lill praxis och finns i 1971 års lag, är en nödvändig föratsättning för att uppsägningstiden skall fylla sin egentliga funktion att erbjuda skäligt rådrum.

Reglerna om beräkning av uppsägningslön behandlas i några re­raissvar. Enligt LO:s raening innebär dessa regler en förbättring i för­håUande till motsvarande regler i 1971 års lag. Förraånerna enligt näranda lag har i raånga fall varit svåra att beräkna och anknytningen lill semesterlagens bestäraraelser kan ha lett lill mindre rättvisa resul­tat. Någon schablonregel ora hur lönen skall beräknas ges inle i försla­get. Enligt LO lorde några större problem inle föreligga ora arbetsta­garen har fast lön och i fråga om tidlön eller ackordslön torde gällan­de avtal och praxis utgöra tillräckliga garantier för att besläraraelsen skaU ge avsett resultat. LO hälsar också med tiUfredsställelse all för-

Prop. 1973:129

344

slaget innefattar rätt för en uppsagd att ulan hinder av att arbete inle utförts kvalificera sig för bl. a. semesterförmåner. Meiallindustriarbe-tareförbundei framhåller alt erfarenheterna av 1971 års lag har visat all arbetstagare i en del faU har omplacerats kort lid före en uppsägning i avsikt att lägre lön skall kunna utbetalas under uppsägningstiden. Ut­rednmgen har uttalat dels att omplacering några månader före upp­sägningen är förenUg raed lönegarantiregeln, dels att oraplacering i syfte att kringgå denna regel kan angripas. Förbundet önskar ett för­tydligande på denna punkt. Enligt dess mening bör gäUa att en om­placering, som görs i antagbart kringgående syfte rainst sex raånader före uppsägningen, inte skaU påverka lönen under uppsägningstiden. Fabriksarbelareförbundet anser alt det kan bli svårt att fastställa vad sora skall anses som normallön. Oavsett vUken metod sora koraraer att användas, är det enligt förbundet nödvändigt att i lagtexten ange läng­den av den tidsperiod som skaU utgöra underlag för beräkningen.

TCO framhåUer att det är en klar försäraring i jämförelse med 1971 års lag alt förslaget inte innehåUer någon schablonregel för hur upp­sägningslön skaU beräknas om arbetstagaren har arbetsfri uppsägnings­lid eUer arbetsuppgifter som ger sämre lön än tidigare. Schablonre­geln har varit till stor hjälp i det praktiska arbetet, inle rainst när det gäller tjänsteraän raed provisionslön. Före tillkorasten av 1971 års lag vållade frågan ora beräknmg av provisionslöner under arbetsfri upp­sägningstid ständiga tvister och det kan enligt TCO:s mening inte fin­nas något skäl för att nu återgå till sådana oreglerade förhållanden. Hänvisningen till verksladsavtalets regler är inle till hjälp på andra områden och även om man får till stånd kollektivavtal i frågan löser man inte problemet gentemot arbetsgivare, som inte är kollektivavtals-bimdna och med 'vUka antalet tvister är slort. Med hänsyn härtill före­slår TCO all schablonregeln behålls.

SAF, SAF:s allmänna grupp, byggnadsinduslriförbundet och Rör­ledningsfirmornas arbetsgivareförbund är kritiska mot den föreslagna lönegarantiregelns utformning. SAF uttalar att en arbetsgivare enligt förslaget blir förhindrad att under uppsägningstiden tiUärapa sararaa löneregler för den uppsagde sora för andra arbetstagare även då de utför sararaa arbete, reglerat av ett och sararaa kollektivavtal. En sådan ordning är enUgl SAF inte berättigad. Vidare innehåller förslaget en bestäraraelse av innebörd bl. a. att viss permitteringstid skall jänistäl-las med arbetad tid. Eftersom detta leder till att arbetstagaren kvalifice­rar sig för semester, kan SAF inte godta bestämmelsen. För övrigt kan enligt SAF ifrågasättas om en sådan bestäraraelse kan genoraföras utan att seraesterlagen ändras. Byggnadsinduslriförbundel frarahåller att gäl­lande ackordslöneregler inora byggnadsbranschen gör det omöjligt att på förhand bestämma en ackordsarbetares norraala lön under en längre tidsperiod. Enligt förbundet måste beräkningsreglerna därför kunna ändras genom en branschanpassad överenskoraraelse. SAF:s allmänna grupp påpekar att beräkningsregeln är utformad så alt skifttillägg och tiUägg för särskilda arbetsförhållanden som srauts, värrae, rök ra. ra. skall utgå även ora arbetstagaren inte utför arbete sora är förknippat med dessa ölägenheter. Enligt grappens mening är det lämpligare att i dessa fall anknyta till de ersättningsregler som finns i 1971 års lag eUer i kollektivavtal.

Arbetsdomstolens ordförande anser att del bör klargöras om löne­garantin skall gälla även då arbetstagare under uppsägningstid skall

Prop. 1973:129

345

omplaceras tUl ett i och för sig lika väl betalt arbete men i detta likväl inte når upp till sin tidigare lönenivå. Vidare kan ett av utredningens uttalanden enligt hans raening uppfattas så att arbetstagare skall vara berättigad till övertidsersättning som ban kunnat påräkna om han fått stå kvar i sitt tidigare arbete. En sådan regel kan, anför arbetsdomsto­lens ordförande, medföra både onödiga och svårbedömda tvister och bör därför inte införas. Enligt utredningens förslag är beräkningsregeln inte dispositiv men i motiven sägs att avtal skall kunna träffas om lö­neberäkningen. Molivuttalandel synes vara välbetänkt och bestämrael­sen bör göras dispositiv.

När utredningen slår fast all den uppsagde skall slå tUl arbetsgiva­rens förfogande under uppsägningstiden, är det enligt LO helt följdrik­tigt att i förslaget inte ta in en sådan regel ora avräkning för lön på annat håll som finns i 1971 års lag. Utredningens motivering för detla ställningstagande anser LO hell hållbar och i praktiken torde förslaget i denna del snarare få en positiv än en negativ effekt på den uppsag­des fortsatta sysselsättningssiluation. Också TCO, SACO och SR hälsar denna del av förslaget med stor tillfredsställelse. Organisationema an­ser eraellertid alt besläraraelsen bör utforraas så att den täcker även del fall då arbetstagaren har gjort en motuppsägning för att snabbare kun­na tillträda en annan anställning. I en sådan situation bör arbetstaga­ren enligt deras mening kunna göra anspråk på en viss del av resterande uppsägningslön, nämligen på skillnaden raellan den gamla och den nya lönen därest lägre lön utgår i den nya anställningen. Organisationerna framhåller att man på detla sätt kan öka arbetstagarens motivation att snarast möjligt få annan anställning och att del under alla omständig­heter innebär en kostnadsminskning för den arbetsgivare som har sagt upp anställningen.

Åtsldlliga remissinstanser, bl. a. SAV, arbetsdomstolens ordförande, kommunförbundet, landstingsförbundet, SHIO, SAF och juridiska fa­kulteterna vid universiteten i Uppsala och Stockholm, är starkt kritiska mot utredningens ställningstagande och anser att förslaget bör komplet­teras med en avräkningsregel av samma innebörd som den som finns i 1971 års lag. Kommunförbundet och Landstingsförbundet hänvisar i denna fråga tUl departementschefens uttalande i förarbetena tiU 1971 års lag. De uttalanden sora då gjordes, bl. a. att det kan förefalla stö­tande om en arbetstagare uppbär lön från två håll och att det från all­män synpunkt är angeläget att arbetsföra personer slår lill arbetsmark­nadens förfogande, ansluter sig förbunden till. Förbunden framhåller också alt de exerapel sora utredningen har anfört till stöd för sitt ställ­ningstagande knappast kan anses vara så frekventa att de har någon näranvärd betydelse. Arbetsdomstolens ordförande anser att den enligt utredningen negativa effekten av avräkningsregeln raed avseende på överskjutande del av högre lön i ny befattning torde kunna hindras ge­nom en särskild regel eller ett motivuttalande. Enligt hans mening bör möjligheten till avräkning i vart fall öppnas i sådan mån att slötande konsekvenser inte uppstår, t. ex. i de fall då arbetsgivaren har hjälpt arbetstagaren att få den nya anställningen. Juridiska fakulteten vid uni­versitetet i Uppsala framhåller också att det i vissa fall synes närraast stötande att en arbetstagare uppbär lön från två håll, särskilt i de fall då lön uppbärs under lång tid från småföretag som har råkat i ekono­miska svårigheter.

Förslaget att arbetstagare under uppsägningstid skall kunna avstängas

Prop. 1973:129

346

från arbetsplatsen endast om särskilda skäl föreligger har fått ett blan­dat mottagande under reraissbehandlingen. LO och TCO anser att den­na bestäraraelse är raycket värdefull raen frarahåller att raan under det fortsatta lagstiftningsarbetet bör förtydliga vad sora i delta fall avses med särskilda skäl. Statens personalnämnd anser bestämraelsen raotive­rad, bl. a. om man som sanktion vid lagbrott skall kunna använda åler-anställningsskyldighet. Åtskilliga remissinstanser, bl. a. kammarrätten i Stockholm, SAF, SFO och SHIO, är starkt kritiska mot avstängnings­förbudet och förordar att bestämmelsen härom ulgår. SHIO framhål­ler att i den mån ett förelag avstår från alt utnyttja betald arbetskraft så torde delta ha raycket djupgående orsaker. Den uppsagde kan vara lill direkt skada för företaget och den bedöraningen bör företaget ges raöjlighet att göra. Enligt SAF introducerar utredningen en helt ny re­gel som vid en realistisk bedömning raåste anses omöjlig alt upprätt­hålla i praktiken. Utan att man behöver ge vare sig den ena eller andra parlen i ett anställnmgsförhållande skulden tUl den raotsättning sora har uppkomrait mellan parterna är verkligheten enligt SAF ofta den att arbetstagaren inte kan ges rätt lill en garanterad närvaro på arbets­platsen. Särskilt i sraå eUer mindre företag är detta helt enkelt inte möjligt på grund av det personliga förhållandet mellan parterna. Ett an­nat exerapel är de fall då arbetstagaren har kontakt raed kunder eller raed allraänheten. Kommunförbundet och landstingsförbundet frarahål­ler att de i sin verksamhet ständigt är beroende av ansvarsfulla och om­dömesgilla arbetstagare. En arbetstagare som visar uppenbar omdöraes-löshel genora handlingar och rauntiiga uttalanden i anställningen raåste därför kunna avstängas från arbete. Ora en arbetstagare som i sin dag­liga syssla konfronteras raed allraänheten, t. ex. inom vårdyrkena, un­der arbetstid uppträder berasad av alkohol eller narkotika, raåste det enUgl förbundens raening otvivelaktigt anses utgöra särskUda skäl för avstängning. Förbunden frarahåller att uttrycket särskUda skäl allraänt sett bör ges en tolkning som inte är för snäv.

Juridiska fakidteten vid universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN] anser att rättsverkning­arna av alt en arbetstagare avstängs bör klargöras. Bl. a. bör klarläg­gande besked ges huruvida lön skall utgå liU arbetstagaren under denna tid.

Del föreslagna förbudet mot att förflytta arbetstagare till annan ort under uppsägningstiden, om raöjligheterna till ny anställning därigenom inte obetydligt försämras, tillstyrks eller lämnas utan erinran av övervä­gande antalet remissinstanser. TCO delar helt utredningens uppfattning i denna del men utgår från att besläraraelsen endast blir tiUäraplig ora arbetsgivaren har flyttningsrätt enligt det enskilda tjänsteavtalet. Efter­sora sådan flytlningsrätt endast undantagsvis torde föreligga, kan för­flyttning enligt TCO i flertalet fall inte koraraa ifråga oavsett ora raöj­ligheterna till ny anställning påverkas eUer ej. Vidare framhåller TCO all erfarenheterna ofta har visat att arbetsgivare söker dölja en omsla-tionering genom att beordra den anställde på s. k. tjänsteresa. Om den­na resa inte är av tUlfällig natur och det således i realiteten är fråga ora en raera perraanent orastalionermg under uppsägningstiden, tar TCO för givet alt åtgärden bör drabbas av flyttningsförbudet. Också LO tillstyrker förslaget i denna del men framhåller att besläraraelsen raåsle ges ett vidare innehåU. Den bör inte inskränkas lill enbart sådana för­hållanden sora leder till att raöjligheter till nytt arbete försvåras. Enligt LO raåsle hänsyn tas även liU andra personliga förhållanden så alt en

Prop. 1973:129

347

arbetstagare inte tvingas sluta sin anställning på egen begäran på grund av att han inte kan ta anställning på annan ort. Det kan inte tillåtas att en arbetsgivare påyrkar flyttning för att därigenora undandra sig sina lagUga förpliktelser mot den uppsagde. Statens personalnämnd anser det väsentligt alt en person som har blivit uppsagd inte får försärarade raöjligheter att söka annan anställning och ansluter sig därför till försla­get. SAF, SAF:s allmänna grupp. Skogs- och lantarbetsgivareföreningen och Rörledningsfirmornas arbetsgivareförbund anser däremot att bestära­melsen bör utgå. Allmänna gruppen framhåller att det för vissa företag kan visa sig oraöjligt alt undvika förflyttning, t. ex. då arbetstagaren sagts upp på grand av att verksamheten på viss ort lagts ned. Följden kan då bli att arbetsgivaren måste betala full lön trots att arbetstaga­ren raycket väl skulle kunna tjänstgöra på annan ort och detta förut­satts vid anställningens ingående.

Några reraissinstanser behandlar frågan ora arbetstagares rätt att raed bibehållna förraåner besöka arbetsförraedling under arbetstid. TCO de­lar utredningens uppfattning att arbetstagare, som har sagts upp eller varslats ora att fortsatt anstäUning inte kommer alt erbjudas honom, bör ha sådan rätt. Enligt TCO bör arbetstagaren ha motsvarande rätt att besöka presumtiva arbetsgivare. SACO och SR är också positiva lill den föreslagna bestämmelsen. AMS hälsar denna del av förslaget med tUl­fredssläUelse och framhåller att del innebär att förutsättningarna för tidiga kontakter mellan arbetstagare och arbetsförraedling underlättas. Fabriksarbetareförbundet anser att besläraraelsen är av stor betydelse. Enligt förbundet kan dess utformning dock leda lill svårigheter när det gäller att fastställa vad som skall anses sora tid av skälig omfaltning. Förbundet anser att det bör anges en rainiraitid per vecka för rätten alt söka nytt arbete och att denna rätt skall vara generell och inle knuten lill viss arbetsförraedling. Också byggnadsarbetareförbundet anser att ut­trycket skälig orafattning bör ersättas raed en raera exakt lidsangivelse, t. ex. rainst en halv arbetsdag per vecka. SAF och Skogs- och lantarbets­ givareföreningen föreslår däremot att besläraraelsen utgår. Enligt SAF bör frågan lärapligen lösas antingen raellan kollektivavtalsparterna eller på det lokala planet i anslutning till de aktuella faUen.

TCO, SACO och SR delar inle utredningens uppfattning att beslära­melserna ora flyttningsförbud och rätt att besöka arbetsförraedling inte skall gälla i de fall då tvist råder och arbetstagaren yrkat att anställ­ningsförhållandet skall beslå. TCO frarahåller att även den sora har yrkat fortsatt anställning garderar sig normalt genora att söka nya tjäns­ter i ovisshet om hur tvisten skall utlöpa.

2.4 Avskedande

Övervägande antalet remissinstanser lämnar utan erinran vad utred­ningen har föreslagit i fråga om grunderna för avskedande. LO fram­håller att både genora bestäraraelsens forraulering och raolivultalande-na fraragår klart att avsked är en åtgärd som skall tillgripas i rena un­dantagsfall. SF accepterar att grunden för avskedande skall vara ett grovt åsidosättande av åliggandena.

Flera remissinstanser har förklarat att de inte kan ansluta sig lill ut­redningens uppfattning och att del enligt deras raening saknas bärande skäl för att bestärama grunden för avskedande annorlunda än i 1971 års lag.

Prop. 1973:129

348

Advokatsamfundet framhåller att uppsägning hittills har använts i be­tydande utsträckning i stället för avskedande, eftersom uppsägnings­tiderna som regel varit korta och det ansetts huraanare att bereda ar­betstagaren ett vissl rådrura än att låta anställningen oraedelbart upp­höra. Enligt samfundet får raan emellertid räkna med att avskedande fraradeles koraraer att aktualiseras i flera fall än tidigare. Det är därför av vikt alt dra upp en skarpare gräns raellan oraständigheler sora kan föranleda avskedande och oraständigheter sora endast kan åberopas som saklig grund för uppsägning. Samfundet ställer sig tveksamt till den skärpning av kraven för avskedande som utredningen har föreslagit. Formuleringarna i 1971 års lag överensstämraer med de krav sora har gällt enligt kollektivavtal raed lika långa uppsägningslider som i den nu föreslagna lagen. Förlängningen av uppsägningstiderna kan därför inte, som utredningen anser, tas tUl intäkt för alt frångå den bestämning som har vunnit hävd. Samfundet föreslår att grunderna för avskedande ut­formas efter förebUd av raotsvarande bestämmelse i 1971 års lag. Svea hovrätt och arbetsdomstolens ordförande ger uttryck för samma upp­fattning som advokatsamfundet och påpekar dessutora att utredningen ulan närraare motivering har gjort ett avsteg från gäUande rätt genora alt föreslå den begränsning som ligger i uttrycket "i anställningen". Arbetsdomstolens ordförande framhåller att raöjligheten att avskeda har blivit för myckel beskuren genom denna begränsning. Enligt hans rae­ning raåste avskedande i vissa fall kunna ske även på grund av arbets­tagarens förhållande utom anställningen, t. ex. då arbetstagaren begår brott mot arbetsgivaren eller dennes farailj. Av andra reraissinstanser sora anser att förutsättningarna för avskedande är alltför begränsade i förslaget kan näranas SAF, Kooperationens förhandlingsorganisation och SFO.

De spärregler sora utredningen föreslår i syfte alt undvika förhasta­de beslut om avskedande godtas eller lämnas utan erinran av flertalet remissinstanser. Svea hovrätt, arbetsdomstolens ordförande och SAF anser dock att raan i vissa flagranta fall bör öppna möjlighet att under­låta del föreslagna överläggningsförfarandel. Den fråga som främst har tUldragit sig remissinstansernas intresse i delta sammanhang är eraeller­tid om arbetstagarens organisation skall beredas tillfälle till överlägg­ning raed arbetsgivaren. SACO och SR anser i likhet raed utredningens majoritet att arbetslagaren bör ha rätt att motsätta sig sådan överlägg­ning. Den uppfattning sora utredningens rainoritet ger uttryck för och sora innebär all arbetstagarens organisation alltid skall kopplas in när en fråga om avskedande aktualiseras har SACO och SR visserligen för­ståelse för raen enligt deras mening bör arbetstagarens integritet sättas i första ruraraet vid den awägning som måste göras raellan olika intres­sen. SFO frarahåUer alt del bör ankorama på den enskilde arbetstaga­ren att själv avgöra om han vill utnyttja raöjligheten alt få hjälp av sin organisation. Någon självständig rätt till överläggning för arbets­tagarens organisation bör enligt SFO inle finnas. En sådan rätt före­faller särskUt oraotiverad i förhållande tUl arbetstagare sora inte är raed­lemraar i den avtalsslutande organisationen eller i någon organisation överhuvudtaget. SFO anser dock att förslaget bör kompletteras med en bestämmelse om att arbetstagaren skall upplysas ora sin rätt att söka hjälp av organisationen. Även vissa andra remissinstanser godtar ulred-ningsmajoritetens förslag.

Så gott som saratliga arbetstagarorganisationer, bl. a. LO, TCO, me-

Prop. 1973:129

349

tallindustriarbetareförbundel och SF, anser dock att rainoritetens för­slag bör ligga till grund för reforraen. Enligt LO visar utredningens raa­joritet en brist på insikt ora det verkliga livets vUlkor när den föreslår all arbetstagarens fackliga organisation skall beredas möjlighet till över­läggning endast i de fall då arbetstagaren går raed på det. Avsked är den allvarligaste åtgärd sora kan drabba en anställd och denna åtgärd kan alltså korama att handläggas vid sidan av den fackliga organisatio­nen. I den situation då en arbetstagare verkligen behöver stöd av sin organisation kan han koraraa att bli utan hjälp. Från LO:s sida är det ett oeftergivligt krav alt lagstiftningen utformas så att den fackliga or­ganisationen obligatoriskt underrättas ora åtgärden. TCO ger i sitt re­raissvar uttryck för i stort sett sarama uppfattning som LO. För den händelse att högre befattningshavare inle skulle önska all dem under­ordnade underrättas i egenskap av ledaraöter i klubben vid företaget, bör bestämraelsen enligt TCO kunna korapletteras så att förbundet cen­tralt bereds tillfälle till överläggningar såvitt anser direklionsraedlera-raar. Vidare framhåller TCO att del är anmärkningsvärt att utredningen har slopat den enmånadsfrist inom vilken arbetsgivaren enligt 1971 års lag raåste reagera för att kunna skilja arbetstagaren från tjänsten genom avsked. I denna del innebär förslaget en klar försäraring och TCO före­slår att det korapletteras raed en bestäraraelse om nämnda frist.

2.5 Permittering

De begränsningar som utredningen har föreslagit i fråga ora perraille-ringsinstitutet föranleder endast i några fall erinringar av reraissinstan­serna. Arbetsdomstolens ordförande ifrågasätter lärapligheten och nöd­vändigheten av de förbud raot permittering som har uppställts. Enligt hans raening kan utan tvekan uppkoraraa fall då perraittering eller kort­tidsarbete är ett nödvändigt ont för att ett förelag överhuvudtaget skall kunna leva vidare. Det synes, framhåller han, inle rimligt att i dessa fall StäUa upp ett undantagslöst förbud och den föreslagna regeln om ekonomisk gottgörelse vid permittering torde vara tillräcklig för att förebygga missbruk av institutet. I vart fall bör bestäramelsen göras dis­positiv och dess innebörd bör närraare belysas. Enligt hans mening bör bl. a. klargöras vad sora avses raed att åtgärden är av tillfällig natur. SAF uttalar att raed den ståndpunkt sora utredningen har intagit ora en synnerligen långtgående skyldighet för arbetsgivaren att betala permit­teringslön kan man fråga sig varför det samtidigt har uppställts mycket restriktiva regler för rällen att tUlgripa permittering. För arbetsgivaren är det ofta på förhand svårt eUer omöjligt alt avgöra hur lång permit­teringsperioden måste bli och det är enUgt SAF inte rimligt att han skall vara underkastad skadeståndsskyldighet och skyldighet alt återta ar­betstagarna om perioden blu: längre än "tillfällig". SFO frarahåller ock­så att det kan vara svårt för arbetsgivaren att bedöraa ora ell förhållan­de skaU anses vara av tillfällig natur, särskilt i sådana fall då del gäller händelser sora har karaktären av force majeure-situationer. SAF:s all­männa grupp påpekar alt de föreslagna begränsningarna leder till kora­plikationer i sådana fall då företagen behöver anlita arbelslcraft inter-raitlenl utan att detta är att betrakta sora säsongarbete eller sådant ar­bete sora till sin natur inte är sammanhängande. TCO påpekar att per­mittering enligt gällande rätt inte kan användas i fråga om tjänstemän och frarahåller att man utgår från att avsikten inte är att försämra

Prop. 1973:129

350

rättsläget för tjänstemän i detla avseende. LO, sora instämmer i utred­ningens uttalanden att risken för ett kringgående av skyddslagstiftningen ytterligare minskas genom de föreslagna spärreglerna, framhåUer ange­lägenheten av ett förtydligande i fråga ora korttidsarbete så att någon tvekan inte kan råda ora alt en sådan åtgärd innefattas i förbudet så­vida den inte är av ytterst tillfällig natur. Juridiska fakulteten vid Lunds universUet anraärker alt utredningen inte har tagit ställning till en vik­tig faktor för permitteringsrätten, näraligen löneform.en. Enligt fakul­teten kan detta leda till osäkerhet, särskilt sora arbetsdomstolens praxis på detta område är något oklar. Med utgångspunkt från vissa av de regler sora arbetsdorastolen har forraat bör enligt fakulteten även löne-forraen som permitleringsförutsättning kunna lagregleras.

Utredningens förslag om ekonomisk gottgörelse vid permittering be­handlas i några reraissvar. MetaUindustriarbetareförbundet frarahåller att den enskildes ekonoraiska trygghet bör stärkas genom att han får tillgodoräkna sig även de arbetsfria dagar som föregår eller följer efter en perraitteringsperiod. I så fall kvalificerar han sig snabbare för rät­ten till permitteringslön. Förbimdet föreslår också en ändring i fråga om den tidsperiod under vilken kvalifikation skall ske. I stäUel för perioden samraa kalenderår bör enligt förbundet gälla senaste tolvmå­nadersperiod. Arbetsdomstolens ordförande, SAF, SAF:s allmänna grupp. Svensk industriförening, byggnadsindustriförbundet, Sveriges stuvareförbund och Sveriges företagares riksförbund är kritiska raot de föreslagna reglernas utforraning. Arbetsdomstolens ordförande anser alt bestämraelsen bör göras disposiiiv. Han erinrar om de avsättningssvå­righeter som pälsindustrin och tillverkare av vintersporlartiklar kan stäl­las inför under en raUd vinter. Ora man i sådana lägen stänger före­tagens möjligheter att ens efler överenskoraraelse raed arbetstagarnas huvudorganisationer permittera arbetsstyrkan eller tillämpa kortare ar­betstid än normalt, är det enligt hans mening knappast ägnat att öka anställningstryggheten. Stuvareförbundet framhåller att det inte frara­går av utredningens uttalanden ora stuveriarbetet faller under undan­lagsregeln, enligt vilken lön inte skall utgå ora perraitteringen är en följd av att arbetet är säsongbetonat. Att så är fallet bör komma till klart uttryck, eftersom en annan ordning skulle leda till helt oriraliga konsekvenser för många stuveriföretag. Förbundet frarahåller att det finns en rad oraständigheter sora stuveriföretagen inte råder över och sora kan fraratvinga säsongbetonade perraitteringar i facket. SAF under­stryker det ohållbara i att kostnader sora i dag åvilar arbetslöshetsför­säkringen lill stor del koraraer att överföras på den enskUde arbetsgiva­ren ora förslaget genomförs. För detta saknas enligt SAF:s mening varje berättigande. Den behandling av perraitteringsinstitutel sora utredning­en har föreslagit innebär en oskälig belastning på den enskilde arbets­givaren och kan till sina praktiska konsekvenser inte leda till annat än att ett stort antal uppsägningar, sora hade kunnat underlåtas, koraraer till stånd. SAF föreslår att de långtgående permitteringslöneförpliktel-serna utgår ur förslaget.

2.6 Företrädesrätt och turordning

De av utredningen föreslagna turordningsreglema vid uppsägning på grund av arbetsbrist har fått ett raycket blandat raollagande vid reraiss­behandlingen. Fierlalet reraissinstanser godtar eller läranar utan erinran

Prop. 1973:129

351

alt turordningen bör besläraraas på grundval av omständigheter som tar sikte på den arbetskraft som behöver särskilt skydd och att prin­cipen om anstäUningstidens längd bör tillmätas avgörande betydelse. ÅtskiUiga reraissinstanser är eraellertid starkt kritiska raot förslaget och från flera håll, bland annat från arbetsdomstolens ordförande, frarahål­les att turordningsreglerna leder till så orimliga konsekvenser att det är tveksarat ora förslaget i denna del kan läggas lill grund för lagstiftning. Den oraständigheten att turordningsreglerna enligt förslaget skall vara i huvudsak dispositiva anses inle böra föranleda någon annan bedöm­ning, eftersom det enligt dessa remissinstansers mening självfallet inte kan vara lärapligt att stifta en lag sora får sådana konsekvenser all det blir praktiskt taget nödvändigt att träffa avtal sora avviker från den.

LO uttalar alt det är en grannlaga uppgift att utforma turordnings­regler och svårt all undvika att inte någon grupp känner sig illa be­handlad. Om man sora utredningen väljer en lösning sora innebär att anställningstidens längd skall vara utslagsgivande, tUlgodoser raan en­ligt LO i de flesta fall även åldersaspekten. LO anser att den äldre ar­betskraften får det bästa skyddet i turordningshänseende ora principen ora anställningstidens längd godtas och frarahåller att delta skydd för­stärks genora den föreslagna nyanseringen av principen och genom alt turordningsreglerna har gjorts disposUiva. Turordningsreglernas dispo­sitiva natur skapar enligt LO tillräckliga garantier för att de speciella fall, sora raed en tvingande regel skulle ha tett sig orättvisa, skall kun­na lösas på ett tillfredsställande sätl. I fråga ora begreppet berörd verk­sarahet frarahåller LO att den närraare besläraningen raåste fastslås i kollektivavtal raellan arbetsraarknadens parter. LO kan inte acceptera att arbetsgivarens ensidiga åtgärder skall bli avgörande för vad som skall betraktas sora en enhet. Turordningsreglema skulle då urholkas och göras illusoriska. Löser man inte denna fråga kollektivavtalsvägen, måste den enligt LO:s mening i fraratiden beslutas av företagsorgan raed starkt löntagarinflytande. Vidare anför LO att man delar ulrcd-ningsmajorjtetens uppfattning att företrädesrätten tUl fortsatt anställ­ning skall bestämraas inora varje kategori av arbetstagare. Vid bestäm­ning av företräde bör dock inte anställningstiden inora en viss kategori vara avgörande utan i stället anställningstiden inora företaget. Av andra remissinstanser som fraraför liknande synpunkter kan nämnas social­styrelsen, statens personalnämnd, kommunförbundet, landstingsförbun­det, fabriksarbelareförbundet, Handelsanställdas förbund, lantarbetare­förbundet, metaUindustriarbetareförbundet, skogsarbelareförbundel och SAR. Så gott sora saratliga av dessa reraissinstanser anser att begreppet kategori av arbetstagare raåste ges en vid tolkning. Fabriksarbetare­förbundel riktar uppraärksamheten på att den föreslagna bestämningen av detta begrepp kan leda till oförmånliga resultat för Idubbordförande. Skogsarbetareförbundet frarahåUer viklen av alt skogsarbetare inom en skogsförvaltnmg eller motsvarande enhet håUs samman i en kategori. Statens personalnämnd, kommunförbundet och landstingsförbundet an­ser alt man bör lägga den totala anställningstiden hos en arbetsgivare till grund för bestämning av företrädesrätten. Handelsanställdas förbund framhåller att utredningens förslag om företrädesrätt inom viss kategori kan innebära försämrad anställningstrygghet, särskUl i ett övergångs­läge, och knappast befordra en önskvärd rörlighet mellan olika arbets­uppgifter.

SACO och SR uttalar att det torde vara mycket svårt för att inle säga

Prop. 1973:129

352

ogörligt att fånga turordningsreglema i en generell lagtext. Del är där­för enligt organisationerna av stor vikt att bestämmelserna blir disposi­tiva. Ora så inte blir faUet, raolsälter organisationema sig att enbart anställningstiden skall vara avgörande för turordningen. De anställdas skicklighet och läraplighet raåste kunna vägas in i lurordningsbestära-raelserna och även sociala aspekter kan tala för en nyansering. Vidare anser organisationerna att man inte bör stanna för en så snäv rara för beräkning av anställningstiden som förslaget om  berörd verksamhet innebär. Denna tid bör beräknas oberoende av skifte raellan olika en­heter inora företaget. Även om bestämmelserna blir dispositiva före­slår organisationerna ändring på denna punkt.  De framhåller också vikten av att kriteriet kategori av arbetstagare inle tolkas alltför snävt. Från några håll frarahålls att de föreslagna turordningsreglerna är alltför snäva och schematiska och bl. a. motverkar en önskad rörUghet inom företagen. Synpunkter av detla slag, som ansluter till den reserva­tion som avgetts av en av utredningens ledaraöter, anförs frärast av TCO, SF och arbetsdomstolens ordförande. Enligt TCO kan den föreslagna turordningsregeln leda till närraast oriraliga resultat. Den vilar på den i och för sig vedertagna principen "sist in, först ut", men denna princip har försetts med sådana begränsningar alt förslaget frarastår som helt oacceptabelt. Arbetslagaren får inte tillgodoräkna sig den totala an­ställningstiden vid företaget utan endast den tid sora hänför sig till den företagsenhet och den arbetstagarkategori inora vilken han var syssel­satt vid uppsägningstillfället. Det innebär enligt TCO att praktiskt taget varje förändring av arbetsuppgifterna kan bli förödande för arbetstaga­rens anställningstrygghet, oavsett ora förändringen består i en beford­ran eller endast i nya arbetsuppgifter i likvärdig befattning. Effekten kan bli densararaa vid överföring från en förelagsenhet till en annan, en överföring som för övrigt kan ske utan att arbetstagaren vare sig byter arbetsuppgifter eller arbetsställe. Det kan vara lillräckligt att företags­ledningen upprättar en ny organisationsplan och hänför en syssla till annan enhet än tidigare. Följande exerapel illustrerar enligt TCO de stötande resultat sora förslaget kan leda till. Den till levnadsår och tjänstetid äldste inom företagel omplaceras på grund av vacklande hälsa till mindre krävande arbetsuppgifter och blir därigenora den sora först får lärana företagel i en arbetsbristsituation som inträffar kort lid där­efter. En arbetare med 20 tjänsteår befordras på grund av sin skicklig­het till arbetsledare och får lämna företaget före en nyanställd ar­betare raed klart sämre kvalifikationer. En sekreterare följer på sin chefs begäran med, när denne förflyttas från försäljnings- till inköps­avdelningen, varefter hon som "sist anställda" sekreterare på inköps-avdelningen får lärana företaget före andra sekreterare raed väsentligt kortare total anställningstid. TCO frarahåller att förslaget är särskUt betänkligt med hänsyn till att arbetstagaren ofta inle har någon val­möjlighet utan i stor utsträckning är beroende av ensidiga beslut av arbetsgivaren när det gäUer förändringar såvitt avser inplacering i kate­gori och företagsenhet. Därav följer också att arbetsgivaren har stora möjligheter att själv förändra turordningen genom olika omdisponering­ar före uppsägningstillfället. Enligt TCO:s mening koramer förslaget självfallet alt motverka den rörlighet inom företagen sora i och för sig är önskvärd och arbetslagarnas intresse för omskolning och vidare­utbUdning koinmer av naturliga skäl att minska. Del måste överhuvud­taget anses felaktigt alt i en arbetsbristsiluation endast vara hänvisad

Prop. 1973:129

353

tiU en mera stereotyp turordningsregel som inle tUlåter någon anpass­ning tiU de aktueUa förhåUandena vid företaget. Mot denna bakgrund föreslår TCO alt bestämraelsen utformas på sådant sätl att parterna i första hand åläggs att försöka nå fram till en överenskoraraelse om lämplig organisations- och bemanningsplan saral all turordningsprin­cipen endast las in sora en hjälpregel ora raan inle kan komma överens. Emellertid bör lurordningsregeln utforraas på ett helt annat sätt än vad utredningen har föreslagit. Riralig hänsyn raåste las till den totala an­ställningstiden och regeln måste vara så konstruerad att en arbetstagare "tar med sig" inarbetad lid om han övergår till annan kategori. Vidare bör anknytningen till företagsenhet slopas och turordningen grundas på kategorUUlhörighel så att företrädesrätt ges ål den arbetstagare på orten, som kan åberopa den längsta anställningstiden inora företaget. En arbetstagare, sora bytt kategori men inte har tillräckligt lång tjänste­tid för alt få stanna mom den kategori han tillhörde vid uppsägnings-tUlfället, bör ha möjlighet att konkurrera med arbetstagare inora tidigare kategori raed den tjänstetid han där intjänat.

Andra reraissinstanser sora kritiserar de föreslagna turordningsregler­na riktar i första hand sin kritik raot att duglighets- och läraplighets-aspekter, ålderssararaansältningen inora företaget, försörjningsbörda och andra sociala faktorer enligt utredningen i princip inte skall tillraälas betydelse när det gäller att bestämma företrädesrätten. Arbetsdomsto­lens ordförande uttalar att för en arbetsgivare raåste urvalet av de ar­betstagare sora han skall behålla i sin tjänst vara av stor vikt. Det är inte uteslutet all detta urval i vissa fall också kan vara av betydelse för ett företags fortsatta existens. Med hänsyn härtill synes enligt hans rae­ning en så pass priraitiv regel sora den föreslagna knappast vara ända­målsenlig. Faktorer som duglighet, lämplighet m. m. måste rimligen kunna beaktas vid bestämmande av turordningen. SAF anser all oklar­heterna i förslaget åtminstone delvis hänger samman raed all utred­ningen inle tUlräckligt beaktat all uttrycket uppsägning på grand av ar­betsbrist läcker två olika situationer. I ena fallet föreligger arbetsbrist i egentlig mening, dvs. den kan vara begränsad liU en viss enhet, ett visst slags produktion eller en viss grapp arbetare. I det andra fallet är läget sådant att företaget av allmänekonoraiska skäl raåste dra ner verksamheten och minska personalen. Att för dessa olika fall och alla varianter därav ge anvisningar i lag om den ram inom vilken arbets­givaren har att tillärapa en urvalsprincip raåste av naturliga skäl vara synnerligen svårt. Enligt SAF har utredningen också misslyckats raed detta. Vidare framhåller SAF alt principen om urval efter anställnings­tid inte är raöjlig att tillärapa i praktiken om man menar alt den verk­samhet, som är avsedd att upprätthållas efter en viss minskning av arbetsstyrkan, också skall kunna genomföras. Som exerapel näraner SAF en situation vid en bilverkstad. Reparatörerna vid verkstaden har en UtbUdning och ett kunnande sora är olika beroende på om del gäller personbUar eller exempelvis stora dieselfordon raed servostyrning och hydrauliska anordningar. Även olika personbilar kan kräva helt olika kunnande hos personalen. Ora en sådan verkstad vid en personal­inskränkning raåste göra urvalet efter anställningslid, skulle den enligt SAF koraraa i en oraöjlig situation. Motsvarande exemplifiermg kan gö­ras från strängt taget alla branscher. SAF understryker att många före­tag, som raåste vidta en personalinskränkning, inte skulle kunna fort­sätta driften ora inskränkningen skaU ske på basis av anställningstid.

23    Riksdagen 1973. 1 saml Nr 129

Prop. 1973:129

354

Alternativet blir då att företaget läggs ner. SAF föreslår att turord­ningsregeln utforraas så att, om uppsägning skall ske på grund av arbets­brist och valet står meUan flera arbetstagare inom den berörda verk­samheten, skall vid lika skicklighet och lämplighet företrädesrätt till fort­satt anställning ges åt den arbetstagare som kan åberopa den längsta anställningstiden inom denna verksamhet. Vinner detta förslag inte beaktande, måste man enligt SAF ha raöjlighel att beakta, ora arbets­tagaren har tUlfredsstäUande kvalifikationer. SAF föreslår i andra hand att i lagtexten anges att med uttrycket "kategori av arbetstagare" avse» en grapp arbetstagare med väsentligen samma yrkeskunnande.

Övriga reraissinstanser sora frärast riktar sin kritik raot principen om anställningstidens längd är SAF:s allmänna grupp. Skogs- och lantar­betsgivareföreningen, Föreningen skogsbrukets arbetsgivare, Tidningar­nas arbetsgivareförening, Sveriges stuvareförbund. Rörledningsfirmor­nas arbetsgivareförbund. Kooperationens förhandlingsorganisation, SFO, Advokatsamfundet, juridiska fakulteten vid universitetet i Uppsala, Svenska företagares riksförbund och SF. Flera av dessa remissinstanser ger i likhet med SAF exempel som enUgl deras mening visar alt den av utredningen föreslagna urvalsprincipen leder till orimliga konsekvenser inom olika branscher.

Ett fåtal reraissinstanser tar upp frågan om förmånligare beräknings­regler vid bestämmande av turordning för äldre arbetstagare. TCO fram­håller alt den föreslagna skyddsbestämmelsen bör ändras så att arbets­tagare som har fyUt 45 år får tillgodoräkna sig all anställningstid efter 45 års ålder och således inte endast den tid som han arbetat inom den kategori där han sysselsattes vid uppsägningstillfället. Riksförsäkrings­verket anser i princip riktigt alt man sedan rätten för äldre förvärvs­arbetande vidgats på pensionssidan förstärker också rättighetema på arbetsraarknadssidan. SAF uttalar att bestämmelsen i alltför hög grad har karaktär av detaljreglering och föreslår alt den skall utgå. Enligt SAF synes del för övrigt ovisst om bestämmelsen nämnvärt skuUe kun­na gagna den äldre arbetskraften. Statens personaladministrativa för­ening anser att det finns risk för att bestämraelsen rainskar företagares benägenhet alt anställa äldre personer.

Den föreslagna skyddsregeln för personer raed nedsatt arbetsför­måga godtas eller lämnas utan erinran av så gott som samtliga remiss­instanser. LO framhåller att man är medveten om risken för ogynn­samma konsekvenser för vissa grupper på arbetsmarknaden men anser trots detta alt det särskilda uppsägningsskyddet bör begränsas tUl den av utredningen föreslagna frikretsen. En mer eller raindre generell re­gel att saratliga handikappade skall erhålla förstärkt skydd skapar en­ligt LO svåra gränsdragningsproblem och skulle samtidigt innebära ett alltför stort avsteg från huvudprincipen ora anställningstidens längd i turordningsreglerna. AMS anser att del är tveksamt som bestämraelsen, sora kan innebära risk för att arbetsgivarens intresse för åtgärder för de svårplacerade rainskas, bör ingå i lagen. Om konsekvensema blir att en anställd får sitt anställningsskydd försämrat tUl förmån för en kanske nyanställd person med nedsatt arbetsförmåga, torde enligt AMS svårigheter kunna uppstå i arbetet med att på frivUlighetens väg lösa anställningsfrågoma för personer raed nedsatt arbetsförraåga. SAF frarahåller att frikretsen är för vidsträckt och obestärad. Bestämrael­sen bör enligt SAF avse personer som på grund av fysisk eller psykisk sjukdom eller skada har betydande svårigheter att få sysselsättning på

Prop. 1973:129

355

den ordinarie arbetsmarknaden. Arbetsdomstolens ordförande anser att tanken bakora förslaget i och för sig är god. Innebörden av begreppen "nedsatt arbetsförmåga", "särsldld sysselsättning" och "särskilda skäl" bör dock enligt hans mening förtydligas. Sveriges personaladministrativa förening uttalar alt prioriteringen, som är myckel svår alt göra, kan leda tiU egenartade konsekvenser. Föreningen förordar därför alt bestäm­raelsen utgår.

Utredningens förslag om företrädesrätt vid nyanställning har i stort sett fått ett positivt mottagande vid remissbehandlingen. LO frarahåller att förslaget innebär en förstärkning av rätten till återanställning jära­fört raed 1971 års lag och ansluter sig i prmcip tUl förslaget. TCO redo­visar en motsatt uppfattning och anser att det är en allvarlig brist i förslaget alt företrädesrätten till ny anstäUning har begränsats till den verksamhet där arbetstagaren tidigare var sysselsatt. EnUgt TCO:s me­ning innebär förslaget därför en klar försäraring järafört med 1971 års lag, i vilken verksamhetsbegreppet har en hell annan och från arbets­tagaresynpunkt fullt acceptabel innebörd. TCO föreslår att bestämrael­sen om företrädesrätt vid ny anställning i 1971 års lag överförs till den nya lagen. Under alla oraständigheter bör arbetstagaren enligt TCO få företrädesrätt lUl arbete inom sådan verksamhet, där han visserligen inte var sysselsatt vid uppsägningslUlfällel men där han tidigare arbetat. Arbetsdomstolens ordförande anser att uttrycket "verksarahet" i be­stäramelsen är oklart. Utredningen synes närmast ha menat att det bör ha sarama innebörd om uttrycket "berörd verksamhet" i uppsägnings­fallen. I så fall komraer enligt hans mening företrädesrätt tiU återan­ställning överhuvudtaget inte i fråga om en förvaltningsenhet, företags­enhet eller därmed jämförlig enhet helt läggs ned. Svåra tillämpnings­problem kan också uppkorama i samband med omorganisationer inom ett företag. Vidare framhåller han att det inle är nödvändigt att sarama lurordningsregler gäller vid återanställning som vid uppsägning. Be­håller man de föreslagna turordningsreglema i uppsägningsfallen, bör raan enligt hans raening överväga ora inte företrädesrätten till ny an­ställning bör gälla vid varje nyanställning vid förelaget. Förutsättning för företrädesrätt skuUe då vara all arbetstagaren har tUlfredsstäUande kvalifikationer för den lediga anställningen och företrädesrätten skulle bestämmas med hänsyn till den totala anställningstiden vid företaget. SAF framhåller att det bör klargöras alt besläraraelsen om företrädes­rätt vid ny anställning är avsedd att tillämpas endast då arbetstagaren getts anledning förvänta fortsatt anställning. Grund därför kan finnas i det ursprungligen träffade avtalet eller i senare tillkommande om­ständigheter. Väsentligt är enligt SAF alt bestämmelsen ej skall tiUära­pas när del är klart raellan parterna att någon utfästelse ora fortsatt an­ställning inte har getts.

Byggnadsarbetareförbundet anser att återanställningsrätten har be­gränsat värde om den inte anknyts tiU branschen. Den i prop. 1973: 39 föreslagna lagstiftoingen rörande anställning av byggnadsarbetare in­nebär en sådan branschanknytning. Införs inle någon branschanslutning i den av utredningen föreslagna lagstiftoingen, bör den i propositionen förordade provisoriska lagstiftningen ges permanent karaktär.

I remissvaren behandlas också en rad frågor som hänger samraan med regeln om företrädesrätt vid nyanställning. TCO, SACO och SR pekar på ett uttalande av utredningen som kan vålla missförstånd. Enligt ut­redningen förfaller företrädesrätten om arbetstagaren under ettårsfris-

Prop. 1973:129

356

ten uppträder på ett sätt som kunnat leda tUl uppsägning om han gått kvar i arbete, t. ex. visat Ulojalilel mol den förre arbetsgivaren. Or­ganisationerna framhåUer alt arbetstagarens förpliktelser i princip upp­hör i och med att anställningen upphör. Det synes därför vara mycket svårt att applicera de regler som gäller för anställningen på en situa­tion där dessa regler inle är avsedda att tUlärapas. Organisationema ulgår i vart fall från att arbetstagaren inte förlorar sin företrädesrätt enbart av den anledningen all han tar anställning hos en konkurrent till den förre arbetsgivaren. SAF anser att ett år är en för lång frist och föreslår att den skall vara sex raånader. Vidare föreslår SAF att kvalifikationstiden skall vara lika lång vid säsonganslällning sora vid annan anställning och alt liden förlängs lill sararaanlagt rainst 24 raå­nader under de tre senaste åren. SFO föreslår en förlängning av kvali­fikationstiden vid säsonganställning tUl tolv månader under de senaste två åren.

Enligt LO är det angelägel att kravet på tillfredsställande kvaUfika-tioner ges en ganska vid tolkning. I annat fall kan detta krav i alltför hög utsträckning användas sora skäl för att inte tUlärapa företrädes­rätten. Enligt LO är del också angeläget alt företrädesrätten inte sätts ur spel genom arbetserbjudanden sora arbetstagaren inte kan godta. Det är av stor betydelse att få en rättvis bedömning i de fall då flytt­ning till annan ort aktuaUseras eller en ändring i arbetstidens orafatt­ning koinmer i fråga. Personliga hänsyn och farailjesituationen raåste enligt LO beaktas i dessa fall. Vidare anser LO angelägel att arbets­tagaren får tillräckligt rådrura i saraband med erbjudande av återan­ställning. LO har förståelse för all problem kan uppstå i akutsitua­tioner men kräver en stark restriktivitet i fråga ora undantag från lur­ordningen, speciellt i de fall då återanstäUning aktualiseras i nära an­slutning tUl etlårsgränsen. Också TCO, SF och metaUindustriarbetare­förbundet tar upp frågan om en erbjuden anställning skäligen bör god­tas. TCO framhåUer att det är en allvarlig brist i förslaget att företrä­desrätten i princip anses förfallen om arbetstagaren avvisar den först erbjudna arbetsuppgiften. En riktigare princip från såväl arbelslagare-som arbetsgivaresynpunkt är ätt företrädesrätten skall gälla tUl samt­liga tjänster som blir lediga under ettårsfristen. Om man skall behålla principen att första erbjudandet som regel måste accepteras, bör enligt TCO under alla förhållanden gälla alt del inte är dislcvalificerande att avböja ett erbjudande om anställning på annan ort om arbetsgivaren även fortsätter sin rörelse på den ort där arbetstagaren tidigare tjänst­gjorde. En annan viktig aspekt vid bedömningen är vUka anställnings­förraåner sora erbjuds. TCO anser att ett erbjudande inte behöver god­tas annat än om lönen kan anses marknadsraässig och norraal för befatt­ningen. SF delar denna uppfattning. MetaUindustriarbetareförbundet framhåller alt företrädesrätten bör förfalla endast ora arbetslagaren av­böjer ell erbjudande om anstälhiing av det slag som han förut haft. TCO, SACO och SR tar i likhet med LO upp frågan ora vad sora bör anses utgöra skäligt rådrum. En arbetstagare som fått annan anställning och blivit bunden av en raånads uppsägningslid behöver enligt utred­ningen inte återgå tidigare än efter utgången av denna uppsägnuigs-tid. Organisationema frarahåller att en sådan tolkningsregel sannolikt är liUfredsstäUande på arbetarsidan men den utesluter det stora antalet tjänsteraän som redan vid anställningens ingående blir bundna vid två månaders uppsägningstid. Som skäligt rådrum för sådan tjänsteman bör

Prop. 1973:129

357

därför gälla en period av cirka två månader eUer den längre tid som kan vara föreskriven i kollektivavtal. Organisationerna anser vidare i likhet med LO att stränga krav måste ställas på arbetsgivaren när det gäUer att visa nödvändigheten av alt en anställning raåsle tUlträdas ora­gående. Kooperationens förhandlingsorganisation och SFO föreslår att arbetstagarens anraälan ora föresrädesrält bör göras skriftligen. SAF anser all en viss lidsgräns bör bestäramas för sådan anmälan.

Utredningens förslag alt företrädesrätt till fortsatt eller ny anställ­ning inte skall gäUa den som har uppnått den övre pensionsgränsen tillstyrks eller lämnas utan erinran av så gott som samtliga remiss­instanser. TCO tUlstyrker förslaget såvitt avser arbetstagare över 65 år. Däratöver framhälles att det under en övergångsperiod kommer att finnas ett stort antal personer med 60 eller 62 års pensionsålder och med en i många fall mycket låg pension. För denna kategori föreslår TCO en bestäraraelse av den innebörden att arbetstagaren skall be­håUa sin företrädesrätt lill fortsatt eller ny anstäUning ora den pen­sion sora utgår uppenbarligen är för låg. Med uppenbarligen för låg pension avses en pension som understiger tre basbelopp. Televerket, Kooperationens förhandlingsorganisation och SFO förordar att be­stämraelsen skall anknyta till den nedre pensionsgränsen.

2.7 Varsel och (iverläggning

De föreslagna varselreglerna vid uppsägning på grand av arbetsla­garens personliga förhållande kritiseras av flera reraissinstanser. LO, TCO, SF, HCK, byggnadsarbetareförbundet, fabriksarbetareförbundet, Handelsanställdas förbund, metaUindustriarbetareförbundet, sjöfolksför­bundet och transportarbetareförbundet avstyrker bestämt utredningens förslag i denna del och föreslår, i likhet med de tre ledamöter sora re­serverat sig, att den fackUga organisationen regelraässigl skall varslas vid individuella uppsägningar. LO påpekar alt utredningen med de fö­reslagna bestämmelserna om varsel och överläggning före tilltänkta upp­sägningar och perraitteringar har velat bygga vidare på raotsvarande re­gelsystem i huvudavlalet mellan SAF och LO. Huvudavtalets varselbe­stämraelser har eraellertid till syfte alt skapa rådrara för sararåd mellan arbetsgivare och den fackliga organisationens företrädare om de pla­nerade åtgärderna. Det främsta motivet för dessa överläggningar är självfallet all undersöka om det är raöjligt att nå en geraensara upp­fattning ora vad sora bör göras. Överläggningarna ger också de fack­liga organisationema tillfälle alt för arbetsgivaren frarahålla om de anser en viss åtgärd avlalsstridig och att de, om så är fallet och arbetsgivaren vidhåller sin uppfattning, tänker resa tvist. Varslet och liden för samrådet är sålunda enligt huvudavlalet ett arrangemang mellan arbetsgivaren och den lokala fackliga organisationen. Den en­skilde arbetstagare som överläggningarna berör skall inte informeras av arbetsgivaren, såvitt inte de fackliga företrädarna medger eller fordrar detta. Avtalets syfte att garantera vissl handlingsulryrarae åt den fackliga organisationen fraragår också tydligt av att organisa­tionen, men inle den enskilde arbetslagaren, kan ställa krav på skade­stånd vid uteblivet varsel. EnUgl LO awiker utredningens förslag från de principer sora huvudavlalet ger uttryck för. Som skäl för förslaget anför utredningen inte några negativa erfarenheter från nu rådande förhållanden inom huvudavtalets  tillärapningsområde. Några sådana

Prop. 1973:129

358

skäl finns inle heller enligt LO:s uppfattning. Utredningens sparsarat angivna raotiv hänför sig dels tUl den oraständigheten att den före­slagna lagen koraraer att orafatta även arbetstagare sora är oorganise­rade och till förmodandet alt en arbetstagare under vissa omständighe­ter inte vill alt hans fall behandlas av den fackliga organisationen. Om det första skälet kan kort sägas att del förhållandel att den fack­liga organisationen får kännedom om en tilltänkt uppsägning av en oorganiserad arbetstagare inte kan få försvaga de organiserade an­ställdas ställning då en tilltänkt åtgärd berör dem. Del andra skälet får ställas mot de allvarliga nackdelar sora denna ordning raedför. En­ligt LO motverkar det föreslagna förfarandet den behandling i över­läggningarna som utredningen säger sig vilja främja. Utredningen an­ser att överläggningarna skall äga ram innan parterna har bundit sig för en speciell uppfattning så att raan undviker den föga fraklbara atraosfär sora uppslår vid förhandlingar raellan parter sora är prestige-mässigl bundna tUl på förhand intagna ståndpunkter. Eraellertid har utredningen enligt LO bortsett från all denna för en fortsatt diskus­sion föga befrärajande atraosfär raycket lätt uppkomraer just när ar­betsgivaren länmar den berörde arbetstagaren beskedet att denne sak­nar kvalifikationer för sitt arbete eller utfört en handling som ger arbetsgivaren anledning alt ifrågasätta fortsall anställning. En saklig och affektfri behandling skulle underlättas ora den fackliga organisatio­nen gavs tiUfälle att bUda sig en uppfattning i faUet och inleda överlägg­ningar med arbetsgivaren i ell läge då denne ännu inle har låst stånd­punkterna på ömse sidor genom att tUlkännage sina avsikter för den berörde. Vidare raåste reglerna enligt LO ulforraas raed den utgångs­punkten all de skall stödja arbetstagaren i dennes underläge genteraot arbetsgivaren. Detla underläge kan utnyttjas tUl utpressning mol arbets­tagaren. Del förekoraraer inte sällan att arbetsgivaren uppraanar ar­betstagaren att själv begära avsked med löfte att i gengäld utfärda ett för denne fördelaktigt vitsord i tjänstgöringsbetyget. Detta oskick, som inte sällan leder till alt arbetstagaren blir svekfullt behandlad, synes enligt LO inte kunna stävjas om den föreslagna regeln blir gällan­de rätt.

Arbetsdomstolens ordförande anser att en ovillkorlig rätt för orga­nisationen att erhålla varsel stundom skuUe kunna leda till att arbets­tagaren själv säger upp sig hellre än att organisationen får kännedom om de skäl som arbetsgivaren kan åberopa för uppsägning. Enligt hans mening komraer arbetstagarna i del helt övervägande antalet fall sä­kert inte att raotsätta sig att organisationen varslas. Mot denna bak­grund tillstyrker han utredningens förslag. Enligt SFO bör bestära­melsen ersättas med en bestämmelse av innebörd att arbetslagaren skall upplysas om sin räll att ta hjälp av sin organisation. Den föreslagna varselskyldigheten vid uppsägning på grund av arbets­brist godtas eller läranas utan erinran av så gott sora saratliga remiss­instanser. I allraänhet föranleder inte heller varselskyldighelen vid per­mittering och i saraband raed företrädesrätt till nyanställning några er­imingar. LO förklarar dock att raan inte kan biträda uppfattningen att varsel kan få underlåtas vid vissa permitteringsfall, t. ex. då permittering är av enstaka och kortvarig natur. Permittering av hela arbetsstyrkan eller en mycket stor grapp kan mycket väl vara både engångsföreteelse och av kortvarig natur. I sådana fall bör enligt LO varsel likväl krävas om åtgärden är planerad och inte ett resullal av händelser utanför ar-

Prop. 1973:129

359

betsgivarens kontroll. Juridiska fakulteten vid universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN] frara­håller att raan vid en järaförelse mellan regel och undantag finner att varselskyldighelen vid permitteringar har reducerats till åtgärder av "tiU­fäUig natur" som inte är av "enstaka och kortvarig natur". Enligt fakul­teten synes varselskyldighetens omfattning vara tämligen begränsad och i vart fall oklar. TCO, SACO och SR uttalar att del kan flnnas risk för att arbetstagare förbiser att tiU arbetsgivaren anmäla att han aspirerar på ledigbliven tjänst. Enligt deras mening bör därför närmast berörd organisation under alla oraständigheter varslas, dvs. oavsett om någon tidigare uppsagd arbetstagare har anmält intresse eller ej. SAF, SFO och Sveriges arbetsgivareförening för hotell och restauranger anser alt bestämmelsen om varsel i samband raed företrädesrätt till ny anställning med fördel kan utgå.

Flera remissinstanser behandlar frågan vem varsel skall lämnas till och hur lång varseltiden skall vara. SHIO, SAF:s allmänna grupp och Skogs- och lantarbetsgivareföreningen frarahåller att de föreslagna var-selbestäraraelserna är raycket krångliga och svåra att tiUämpa, i synner­het för mindre företag. Enligt SHIO tillgodoser de varselöverenskom­melser som har träffats mellan arbetsmarknadens parter mer än väl önskemålen ora förvarning vid uppsägningar och organisationen föreslår därför att varselreglerna utgår. Arbetsdomstolens ordförande anser att varselbestämmelsernas innebörd bör belysas närmare, inte rainst raed hänsyn till de sanktioner som har uppställts för fall av underlåtenhet eller för sent varsel. Enligt hans mening bör övervägas ora inle alla orga­nisationer, sora arbetsgivaren veterligt har raedleraraar på arbetsplatsen eller raedleraraar raed företrädesrätt till ny anställning, skall ges rätt till varsel. Sådan rätt bör inle riraligen, som utredningen synes mena, till­komma endast den dorainerande eller de dorainerande organisationerna på arbetsplatsen. Vidare ger förslaget enligt hans raening inte någon upp­lysning ora vad sora skall gälla när någon organisation överhuvudtaget inte finns representerad på arbetsplatsen eller ora det är förbundet, av­delningen eller den fackliga klubben vid förelaget sora har rätt till var­sel. MetaUindustriarbetareförbundet anser att varsel skall läranas till den fackliga organisationen på arbetsplatsen och om sådan inte finns tUl för­bundsavdelning eller liknande. Enligt förbundet skall varsel lämnas skriftligen. Handelsanställdas förbund föreslår att varsel skall läranas till en av organisationen utsedd varselraottagare. Förbundet anser också att varsel skall vara skriftligt. Rörledningsfirmornas arbetsgivareförbund förordar att varsel lämnas till den organisation som har tecknat del avtal som gäller på arbetsplatsen. Advokatsamfundet påpekar att det inte fraragår av förslaget hur arbetsgivaren skall förfara ora han inle får kon­takt raed arbetstagaren. Enligt samfundet framgår det inte heller om arbetsgivaren skall varsla organisationen även i det fall då en som redan är anställd i företaget ges en arbetsuppgift för vilken företrädesrätt kan komraa i fråga. Skogs- och lantarbetsgivareföreningen är tveksara ora besläraraelserna skall tolkas så att varselskyldigheten tiU arbetstagaror­ganisationen inte behöver fullgöras ora arbetsgivaren vet att arbetstaga­ren inte är organiserad. Om så är faUet uppkommer enligt föreningen frågan ora lägel blir detsarama när det finns såväl organiserade som oorganiserade arbetstagare och den avsedda åtgärden berör endast oorganiserade.

LO, TCO och SF tar upp frågor om varseltidens längd. Enligt TCO och SF äv den föreslagna varseltiden vid uppsägning på grund av ar-

Prop. 1973:129

360

betsbrist, en månad, aUtför kort för att raan skall hinna analysera situa­tionen och det angivna motivet för den tänkta åtgärden. Organisationer­na föreslår alt tiden förlängs till minst två månader vid driftsinskränk­ningar som berör högst 100 arbetstagare och till fyra månader vid driftsinskränkningar av större omfaltning. LO anser all den föreslagna varseltiden vid uppsägning och perraittering på grund av arbetsbrist bör vara en miniminorm. Denna norm får inte underskridas i andra faU än då oraständigheter, sora ligger utanför arbetsgivarens kontroll och inte kunnat föratses av honom, tvingar frara snabba åtgärder. Varslet bör emellertid bedömas sararaantaget raed varselplikten enligt den föreslag­na lagen ora anstäUningsfrärajande åtgärder. Det innebär enligt LO alt varselbestäraraelsen bör ulforraas så att arbetsgivaren så snart sora raöj­ligt efter det varsel enligt lagen om anställningsfrämjande åtgärder har lämnats, dock senast fyra veckor före uppsägningen respektive perraitte­ringen, skall lärana varsel till den fackliga organisationen raed namnupp­gift på de arbetstagare som enligt hans raening skall koraraa i fråga för åtgärden.

Utredningens förslag om varselskyldighet när fortsalt anställning inte kan erbjudas arbetstagare som varit anställd för viss tid, viss säsong eller vissl arbete godtas eller lämnas utan erinran av flertalet remissin­stanser. Byggnadsarbetareförbundet frarahåller att del finns raöjlighe­ter att göra de raodifieringar i varselplikten sora behövs med hänsyn tiU förhållandena på olika områden, eftersom besläraraelsen är disposi­tiv. TCO anser orikligt alt arbetstagare inte skaU kunna åberopa tidigare anställning i annan förra för alt kvalificera sig för varsel. Om exem­pelvis en arbetstagare under många år varit anställd tills vidare och sedan övergår tiU en tidsbunden anställning, bör han enligt TCO vid beräkning av kvalifikationstiden även få tUlgodoräkna sig lillsvidare-anställnjngen. Vidare framhåller TCO, i likhet raed SACO och SR, att raan inte delar utredningens uppfattning alt den fackliga organisatio­nen inte skall varslas i dessa fall. Del kan inte vara mera komplicerat för arbetsgivaren all varsla när del gäller denna anställningsform än när det gäller andra anställningsformer och integriletsintressel väger inte tungt i detta fall. Med hänsyn lill att tillkorasten av lagen kan leda till ett ökat antal tidsbundna anställningar och således till försök att kringgå dess skyddsbestäraraelser anser TCO, SACO och SR att det är särskilt befogal att organisationerna varslas när denna typ av tjänste­avtal skall upphöra.

Arbetsdomstolens ordförande frarahåller att det är utomordentiigt strängt mol arbetsgivaren att de föreskrivna varselreglerna enligt utred­ningens förslag skall gälla oberoende av om varsel har kunnat läranas inora den föreskrivna liden. Enligt arbetsdorastolens ordförande kan det ifrågasättas ora det inle genora en uttrycklig lagregel bör öppnas möj­lighet att i särskilda fall underlåta varsel, exempelvis då arbetstagaren mol slutet av en tidsbegränsad anställning har gjort sig skyldig lill för­hållande som i och för sig berättigat arbetsgivaren alt oraedelbart häva det löpande anställningsavtalet.

SAF anser att bestäramelsen ora varsel när tidsbestämd anställning inte förnyas hör till de mera svårtUlämpade i hela utredningsförslaget. Det låter sig ofta inte göra att i förväg bedöma om eller när ett vissl säsongsarbete kan bli aktuellt och detsamma gäller bortfallet av exera­pelvis tiUfällighelsarbete. Enligt SAF är bestämraelsen eraellertid skriven med utgångspunkt från att arbetsgivaren alllid kan göra en sådan be-

Prop. 1973:129

361

dömning. Ora del t. ex. inora konservinduslrin inträffar att råvaran hell uteblir, fisket slår fel eUer en skörd blir förstörd, är detla mte någol som arbetsgivaren kunnat fömtse. Likväl föreligger enligt bestämraelsen ett arbetsbrislfall för vilket han är skyldig att varsla, dvs. i realiteten betala upp till tre raånaders lön. Enligt SAF är detta förhållande på intet säll godtagbart. Arbetsgivareföreningen för hotell och restauranger frarahål­ler att besläraraelsen inger särskilt starka betänkUgheter på deras orarå­de och all det i vissa fall blir praktiskt laget oraöjligt att tillärapa den. Åtskilliga säsongföretag är öppna bara några raånader på soraraaren och mellan säsongema är företagen hell stängda utan kontorsorganisation. Att i sådana fall iaktta tre raånaders varsel synes enligt föreningen omöjligt, i synnerhet som den anställde i aUraänhet inte finns på plat­sen och kanske är oraöjlig all nå. Företag av detta slag byter ofta inne­havare och raan frågar sig enligt föreningen hur del ställer sig då ägar­skifte sker från den ena säsongen till den andra. Även SFO anser att varselreglerna blir omöjliga att tillämpa för säsonganställda inora exera­pelvis restaurangbranschen. Byggnadsindustriförbundet uttalar att varslet visserligen inte är oraöjligt att tillärapa om objektet har en viss varaktig­het raen koraraer likväl i raånga fall att bereda både arbetsgivare och ar­betare problera. För de kortvariga arbetsplatserna koraraer varselbestära­raelsen dock inle att kunna iakttas, vilket utredningen har uppraärksara-mat och koraraenteral med "denna effekt får dock accepteras". Enligt förbundet raåste varsellidens längd hell naturligt anpassas lill de kort­variga objektens längd. Särskilt besläraraelsen all varseltiden för arbets­tagare som fyllt 45 år skall vara tre månader kommer enligt förbundet all våUa stora problera på byggnadsavtalets tillämpningsområde. På de långvariga projekten kommer de äldre arbetstagama all i onödan oroas med varsel, eftersora delta måste läranas långt före den tidpunkt då företaget kan bedöraa ora nytt arbete kan erbjudas. Också arbetsdom­stolens ordförande, SAF, SFO och Rörledningsfirmornas arbetsgivare kritiserar förslaget att varseltiden för arbetstagare sora fyllt 45 år bör vara tre månader och föreslår att en enhetlig varseltid om en raånad skall gälla. SAV anser att bestämmelsen bör ändras så att varseltiden aldrig kan bU längre än själva anställningstiden. SAF och Rörlednings­firmornas arbetsgivareförbund föreslår att kvalifikationstiden bestäms till sammanlagt 24 månader under de tre senaste åren. SFO förordar att denna lid sätts lill tolv månader under de senaste två åren.

Utredningens förslag om rätt att påkalla överläggning med arbets­givaren om den tilltänkta åtgärden godtas eller läranas utan erinran av så gott sora saratUga reraissinstanser. Arbetsdomstolens ordförande franihåller att man i de fall, då varsel inte kan lämnas och överläggning inte kan ske i förväg, bör kunna utgå från all arbetsgivaren får vidta den tilltänkta åtgärden, uppsägnuig eller permittering, och således inte är skyldig alt på arbetstagarsidans begäran uppskjuta åtgärden. Om denna uppfattning är riktig, bör den enligt hans raening koraraa lill uttryck i lagtexten. Vidare anser han att innebörden av att turordnings­reglerna är disposiliva bör belysas närraare i delta samraanhang. En­ligt hans raening bör klargöras ora arbetsgivare och arbetstagareför­bund i en situation, då uppsägningar på grund av arbetsbrist har ak­tualiserats, kan sluta kollektivavtal om listans innehåll och därvid be­stämma en annan lurordning än den sora följer av lagens bestäraraelser. SAF anser alt besläraraelsen i många fall kommer att leda tUl en inte obetydlig förlängning av de redan långa uppsägningstiderna. Enligt SAF

Prop. 1973:129

362

bör rätten att vidta uppsägning inträda så snart föreskrivet varsel har lämnats och varseltiden löpt ut men ulan hinder av all i ärendet på­kallad överläggning ännu inte kuimat avslutas. Skogsarbetareförbundet anser att den föreslagna liden för att påkalla överläggning är för kort och bör utsträckas tUl två veckor sedan varsel lämnats.

2.8 Anställningsskydd vid tvist

De föreslagna sanktionsbestäraraelserna har fått ett blandat raolla­gande vid remissbehandluigen. Övervägande antalet reraissinstanser har en i stort sett positiv inställning tUl de tankegångar sora förslaget vilar på. Ett genoragående drag är dock att besläraraelserna anses raycket koraphcerade och att utredningens molivuttalanden i många fall anses otillräckliga som vägledning för tolkningen. Åtskilliga reraissinstanser framhåller nödvändigheten av förtydliganden på olika punkter under del fortsatta lagstiftningsarbetet och några går t. o. ra. så långl alt raan krä­ver en fullständig oraarbelning av förslaget innan detta läggs till grand för lagstiftning. Arbetsdomstolens ordförande ifrågasätter ora utred­ningen har beaktat risken av att sanktioner, sora ler sig orimligt stränga, kan koraraa att motverka lagens syfte att bereda ett gott anställnings­skydd. Enligt hans mening kan onyanserade påföljdsregler leda till en uttunning av detta skydd genom att domstolarna kan befaras sänka kraven på vad som i visst fall utgör saklig grund för uppsägning eller skäl för avskedande, skärpa kraven på tUlfredsstäUande kvalifikationer vid företrädesrätt till ny anställning, bli mer benägna alt anse ett anställningserbjudande godtagbart etc. Han framhåller alt del från alla synpunkter måste vara ett starkt önskemål att lagen blir allmänt accepterad och att den lojalt efterlevs. För att fräraja detla önskeraål bör lagen enligt hans mening utformas på sådant sätt att den inte raed fog kan sägas innefatta överdrifter åt någol håll.

I fråga om de för anställningsskyddet vid tvist grundläggande bestäm­raelserna om ogiltigförklaring av uppsägning och förklarmg att ansläll­ningsförhållande skall bestå, föreläggande att återanställa eller återta ar­betstagare och åläggande alt utge särskilt skadestånd har flertalet re­raissinstanser, bl. a. LO, TCO, SACO, SR och statens personalnämnd, i allt väsentligt anslutit sig till utredningens förslag. LO uttalar att dessa bestäramelser är av utomordentlig betydelse för den enskilde ar­betstagarens skydd och trygghet i anställningen och att den begränsning i arbetsgivarens arbetsledningsrätt sora de syftar tUl ligger väl i linje raed vad LO i ett flertal sararaanhang har krävt.

Emellertid kritiserar flera remissinstanser de föreslagna skyddsbe­stämmelserna. Kritiken riktas dels raot att regelsysteraet är alltför kora­pliceral, dels mot att påföljdema för arbetsgivaren är alltför hårda. Kri­tiska synpunkter på regelsystemets uppbyggnad anförs bl. a. av Svea hovrätt, arbetsdomstolens ordförande, arbetsrättskommiltén och För­eningen Sveriges tingsrättsdomare. Enligt Svea hovrätt hör bestämmel­serna om anställnuigsskyddel vid tvist till de mest komplicerade delarna av förslaget. Om uppsägning sker i strid raot vissa centrala bestäramel­ser i lagen, skall uppsägningen förklaras ogUtig och anställningsförhål­landet förklaras bestå. Föreligger synnerliga skäl mot fortsalt anställ­ning kan arbetsgivaren i stäUet åläggas alt utge särskilt skadestånd lill arbetstagaren. Ordalagen i dessa regler leder enligt hovrätten lätt tanken till att någon skillnad skulle vara avsedd raellan förklaring om ogiltig-

Prop. 1973:129

363

het och förklaring alt anställningsförhållandet består. Enligt motiven är eraellertid någon sådan skUlnad inte avsedd. Det fraragår t. ex. av utta­landet alt ett åsidosättande av skrifllighetskravel enbart i vissa situatio­ner skall leda till ogUtigförklaring av uppsägningen. Liknande synpunk­ter fraraförs av arbetsdomstolens ordförande, som vidare ifrågasätter om man inte bör göra en sådan begränsning att ogiltigförklarmg inte kan ske då uppsägning står i strid mot besläraraelserna ora skriftiig förra, varsel och överläggning. Enligt hans mening bör del i dessa fall vara tillfyllest med en skadeståndsregel. I avskedandefallen bör övervägas att begränsa möjligheten att ge föreläggande om återanställning till de fall då avskedandel har stått i strid mol besläraraelsen ora grovt åsido­sättande av arbetstagares åligganden. Enligt arbetsrättskommiltén frara­går av utrednmgens uttalanden att ogUtigförklaring och förklaring att anställningsförhållandet beslår skall vara det regelmässiga vid uppsäg­ning i strid mot besläraraelsen ora saklig grand. Om däremot talan förs mot en uppsägning och bland grandema för talan åberopas att regeln ora skrifllighet satts åsido, skall enligt koraraittén tydligen prö­vas ora uppsägningen varit raalerielll befogad. Enbart ett åsidosättande av skriftiighelskravet skall alltså inte raedföra ogiltigförklaring ora det frarastår som klart att någon saklig erinran inle kan riktas raot upp­sägningen. En sådan tolkning av den föreslagna lagtexten är eraellertid möjlig enbari om man utgår från att någon rättsUg skillnad inte före­ligger meUan förklaring om ogUtighet och förklaring att anställnings­förhållandet består. Att någon sådan skillnad inte är avsedd kan enligt koraraittén knappast anses fraragå av lagtexten utan tanken leds snarast i raotsatt riktning,

SAF framhåller också alt regelsysteraet är korapliceral raen kritiserar denna del av förslaget frärast raed utgångspunkt från att påföljderna för arbetsgivaren är oriraligt hårda vid överträdelse av lagen. Besläraraelser­na synes, anför SAF, vara skrivna utifrån förutsättningen att alla företag är slora förelag med vittgående raöjligheter alt tUlhandahålla arbete och raed sådana ekonoraiska raöjligheter att kostnadsaspekten får en i sara­raanhanget sekundär betydelse. Belysande för den stränghet varraed arbetsgivaren behandlas enligt förslaget är att även försummelser av var­selbestämraelser och regler ora skriftlig förra leder till alt arbetsgiva­rens uppsägningsåtgärd blir en nullitet raed följande långtgående på­följder. Det kan enligt SAF inte gärna anses vara en rimlig ordning att varje försumlighet från arbetsgivarens sida i ett uppsägningsfall, även en felaktighet som beror på att han missat i den skönsmässiga bedöm­ning som lagförslaget i så raånga frågor ålägger honom, skall kunna leda fram lill en livslönepåföljd. SAF frarahåller att de föreslagna beslära­raelserna bl. a. innebär att anstäUningen praktiskt taget alllid skall för­klaras bestå ora saklig grand för uppsägning inte anses föreligga. När uppsägningstiden har löpt ut, bör eraellertid anställningsförhåUandet upphöra och ej koraraa i fråga att arbetstagaren skall stå kvar i an­ställningen. Däremot bör skadestånd utgå. Ora förhållandena har ut­vecklat sig därhän att arbetsgivaren sagt upp en anställd, torde förut­sättningarna för ett fortsatt saraarbele inte vara för handen. Enligt SAF synes det inte riktigt att arbetsgivaren, även ora saklig gmnd i lagens raening inte skulle vara styrkt, skall tvingas att i sin tjänst be­hålla personal som han inte önskar ha anställd och inte anser sig kunna använda. Skälet till uppsägningen kan vara bristande korapetens eller bristande intresse för arbelet raed påföljd att produkterna inle blir till-

Prop. 1973:129

364

fredsslällande. Ett annat exerapel är ett krav på omflyttning eUer be­redande av annan anstäUning som arbetsgivaren inte kan biträda. Det kan också vara samarbetssvårigheter med arbetsgivaren, särskUl vid mindre företag, eller med arbetskamraterna med därav följande van­trivsel och oro på arbetsplatsen. Speciella förhållanden föreligger också i fråga om personal i förelagsledande ställning. Även beträffande raed­lemraar av arbetsgivarens farailj kan särskilda svårigheter uppkoraraa. Enligt SAF frågar man sig också vUken uppgift besläraraelserna skall fylla och hur de skall fungera vid en nedläggning av företagel eller vid en driftsinskränkning. Enligt förslaget blir arbetstagaren, ora arbets­givaren inte ger honom fortsatt arbete, i princip likväl berättigad till full lön fram tiU pensionsåldern. Detla gäller även om han överhuvud­laget inte utför något arbete för arbetsgivaren. Någon bestäraraelse om skyldighet att söka och la annat arbete eller någon avräkningsregel för vad arbetstagaren skulle ha kunnat förtjäna på annat sätt finns inte. En­ligt SAF är dessa ekonoraiska konsekvenser inte godtagbara utan påfölj­den bör vara skadestånd. Om arbetsgivaren har åsidosatt arbetstagarens företrädesrätt lUl fortsatt anställning, gäller också att uppsägningen skall förklaras ogiltig och att anställningsförhållandet skall förklaras beslå. De praktiska svårigheterna att räll tolka reglema i detla hänseen­de torde enligt SAF bli avsevärda. Har arbetsgivaren t. ex. gjort ett fel­aktigt urval vid tiUämpning av turordningsbestämmelsema, synes rät­telse svårligen kunna ske genom de av utredningen föreslagna reglerna. Skadestånd är därför den lämpligaste påföljden i dessa fall. SAF an­raärker vidare på att ogiltighel och förklarmg ora anställningsförhållan­dets bestånd föreslagits som påföljd för underlåtenhet att iaktta de i lagen föreskrivna procedurreglerna. SAF anser att man härigenora på ett alldeles för hårt sätl har forrabundil uppsägnmgs- och permitterings­institutet och att någon rimlig överensstämraelse mellan försumraelse och påföljd icke föreligger. Även i dessa fall bör påföljden för arbets­givaren vara skadestånd. Vidare innebär besläraraelserna att arbetsgi­varen kan föreläggas att återanställa arbetstagare sora avskedats eller sora inle kommit i åtnjutande av företrädesrätt tUl ny anställning. Han kan också föreläggas att i arbete återta arbetstagare sora perraitterats i strid mot lagen. Eftersom en permittering föranleds av brist på arbete, synes det enligt SAF egendomligt att ett återtagande skall kunna ske i sådana fall. Motsvarande svårigheter uppkoraraer vid underlåten åter­anställning. Ora någon annan redan har återanstäUts kan raan enligt SAF fråga sig om arbetsgivaren likväl skall förpliktas återanställa den förfördelade och ge honora lön trots att något arbete inte finns att ut­föra. I fråga ora avskedanden ter del sig slötande, att en arbetsgivare i dessa fall, då raöjligheter till fortsalt saraarbete knappast finns, tvingas återanställa arbetslagaren. Den enda riraliga påföljden för arbetsgivaren synes i samtliga fall vara skadestånd och SAF föreslår därför alt be­släraraelserna skall utgå. Kooperationens förhandlingsorganisation, SFO, SHIO, SAF:s allmänna grupp. Tidningarnas arbetsgivareförening och Rörledningsfirmornas arbetsgivareförbund anser i likhet med SAF att de föreslagna sanktionerna är alltför långtgående för arbetsgivarnas del. LO och TCO vänder sig raot att en undantagsregel införs som kan resultera i att enbart skadestånd utgår vid åsidosättande av varsel- och överläggningsreglerna. EnUgt TCO uppmjukas därigenom bestämrael­sernas karaktär av forraföreskrifter och de får inte den tyngd de eljest skulle ha. Rent systematiskt och begreppsmässigt måste det anses felak­tigt att ogiltighetregler ges sådan innebörd att raan kan bryta raot dera

Prop. 1973:129

365

och trots detta få rättshandlingen betraktad som giltig. De fackliga or­ganisationema är i behov av klara och entydiga regler i detta hänseen­de. TCO anser att det bör ankoraraa på arbetslagaren och hans orga­nisation och inte på den döraande instansen att avgöra ora det ligger i arbetstagarens intresse alt yrka fortsalt anställning eller skadestånd.

Arbetsmiljöutredningen tar i sitt remissvar upp frågan ora anställ­ningsskydd vid tvist för skyddsorabud och frarahåller att raan har kora­rait fram tiU att skyddet för dessa ombud bör ytterligare förstärkas vid uppsägning och avskedande. Det är av vikt att proceduren blir den­samma vare sig en uppsägning riktar sig raot ett skyddsorabud eller an­nan arbetstagare och enligt utredningen synes det vara en fördel att den särskilda regleringen om anställningstrygghet för skyddsorabud finns samlad inom arbetarskyddlagstiflningens ram.

Det föreslagna förbudet mot att skilja arbetstagare från anställningen innan tvisten har blivit slutligt prövad föranleder i allmänhet inte några erinringar från remissinstansernas sida. SAF, SAF:s allmänna grupp, SFO, SHIO och Sveriges företagares riksförbund anser dock att förbudet kan innebära olägenheter och kostnader för arbetsgivaren. SAF frara­håller all förbudet kan koraraa alt innebära en avsevärd förlängning av uppsägningstiden. Man får näraligen räkna raed en raånads varsellid, en tid av sex raånader från uppsägningen till dess släraning uttas och dess­utora raed liden för dorastolsförfarandet. Ora tvisten i vissa fall skall prövas i två instanser, blir tiden givetvis betydligt längre. Enligt SAF kan man därför säga att uppsägningstiderna i raer eller raindre hög grad är fiktiva. Ora arbetstagarsidan så önskar kan ju uppsägningstiden alllid göras längre, i vissa fall t. o. ra. längre än sex raånader. En sådan ordning är inte godtagbar och SAF föreslår att bestäramelsen skall utgå. Juridiska fakulteten vid Lunds universitet frarahåUer all den föreslagna möjligheten att på yrkande av arbetsgivaren göra undantag från förbu­det bör närmare belysas. Enligt fakulteten kan i lagtexten exempelvis anges att undantag får göras ora arbetsgivaren gör sannolikt att uppsäg­ningen inte strider raot lagen. Byggnadsarbetareförbundet föreslår att undanlagsregeln skärps så att del skall krävas synnerUga skäl för bifaU lill arbetsgivarens yrkande. Handelsanställdas förbund förordar att un­dantagsregeln förses med ett tillägg sora innebär att arbetsgivaren först sedan uppsägningstiden har utgått kan få bifall tUl sitt yrkande.

I några reraissvar behandlas arbetstagarens raöjligheter att få ekono­raisk ersättning i förra av särskilt skadestånd i de fall då han trots dora-slolens förldaring inte har återtagits i arbete. SAF anser att bestämmel­sens syfte är oklart. Förmodligen avses i första hand att ge domstolarna en möjlighet att utdöma ett skadestånd som skall vara en gottgörelse åt arbetstagaren vid anställningsförhållandets slutliga upplösning. Av moti­ven framgår att det dessutora i bakgrunden finns tanken att hotet ora ell särskilt skadestånd skall utgöra ell extra påtryckningsraedel på ar­betsgivaren att återta arbetstagaren i arbete. I det förra avseendet skulle skadeståndet vara en korapletlering av andra regler ora skadestånd, och även ett skadestånd för- att arbetsgivaren vägrat att följa domstolens dom. I det senare avseendet har skadeståndet närmast karaktären av vite. Enligt SAF synes del med andra ord vara fråga om en hybrid av skadestånd och vite, sora torde vara ny i svensk rätt. Arbetstagarparten har här fått i sin hand något sora närraast är ett utpressningsraedel och sora kan användas för den händelse han överväger alt ta ett annat ar­bete och vill upplösa det garala anslällningsförhållandet. Han kan för­handla raed arbetsgivaren om frivillig överenskommelse att återtagande

Prop. 1973:129

366

i arbete inte skall ske och göra detta under hot om att han annars öpp­nar process för att få anslällningsförhållandet hävt och särskilt skade­stånd utdömt. Skadeståndet kan, såvitt SAF förstår, uppgå tiU del kapi­taliserade värdet av lönen fram till pensionsåldem samt dämlöver ytter­ligare något. Någon avräkningsregel för framtida arbetsinkomst finns inle i lagtexten. Mot denna bakgrand föreslår SAF all besläraraelsen skall utgå. Enligt Svea hovrätt och arbetsdomstolens ordförande bör den närmare uanebörden av rättsföljden "särskilt skadestånd" klargö­ras. Advokatsamfundet och juridiska fakulteten vid Lunds universitet framhåller alt grundema för beräkningen av del särskilda skadeståndet bör preciseras.

Juridiska fakulteten vid Uppsala universitet anser att även arbets­givaren bör ges möjlighet alt utverka dorastols förklaring ora anställ­ningsförhållandets upphörande ora synnerliga skäl föreligger. Enligt fakulteten kan del inträffa att en arbetstagare i åratal håller fast vid an­ställningen och går sysslolös trots att han kan få raeningsfuU sysselsätt­ning på annat håll. I sådana faU torde det också från allraän synpunkt vara angelägel att arbetsgivaren genora talan vid dorastol och utgivande av slutgiltigt skadestånd kan häva situationen. Enligt fakulteten måste arbetsgivaren i vart fall ha möjlighet att få en prövning till stånd om för­hållandena vid hans företag har ändrats på ett ingripande sätt. Också juridiska fakulteten vid Stockholms universUet föreslår att bestämmel­sen skall ändras så att även arbetsgivaren får rätt alt föra talan ora tjänsteavtalets upphörande. Fakulteten frarahåller all del är särskilt vik­tigt att denna möjlighet finns när det gäller småförelag, där de person­liga motsättningarna kan bli olidliga även när detla inte är att lasta ar­betslagaren. Arbetsdomstolens ordförande anser att det raåste ytterligare övervägas om det är befogat att låta arbetstagarens valmöjlighet kvarstå under längre tid.

2.9 Skadestånd

Förslagels huvudregel om arbetsgivares skadeståndsskyldighet vid åsidosättande av lagens förpliktelser godtas eller lämnas ulan eriman av så gott som samtiiga remissinstanser. LO framhåller alt den föreslagna bestämraelsen innebär en väsentlig förbättring av del ekonomiska skyd­det för arbetstagare. TCO hälsar de nya skadeståndsreglerna med tiU­fredsställelse. SAF uttalar att det hittills varit vanligt raed koUektivav­talsbestämmelser som standardiserar påföljden ora arbetsgivare eller arbetstagare inte iakttar vederbörlig uppsägningstid. Ett praktiskt be­hov föreligger av sådana regler och detla behov bör tillgodoses. Enligt SAF är emellertid en sådan ordning inle möjlig på grand av bestäm­melsens nuvarande utformning. SAF påpekar att bestäramelsen enligt förslaget är indisposiliv. SAF:s allmänna grupp och SHIO anser att skadeståndsreglema i förslaget innebär mycket långtgående ekono­miska konsekvenser för arbetsgivaren.

LO, arbetsdomstolens ordförande och byggnadsarbetareförbundet lar upp vissa frågor om jämkning av skadestånd. LO anser del motive­rat att arbetstagares anspråk på lön och andra anställningsförmåner skall bedömas som löneanspråk och inte sora nu är faUel sora skade­ståndsanspråk. Del får, anför LO, den för den enskilde arbetslagaren inle oväsentliga konsekvensen all hans grundade anspråk på anstäU­ningsförmåner inte kan bli föremål för jämkning.  Eftersora denna

Prop. 1973:129

367

ståndpunkt innebär ett avsteg från gäUande rätt, är det enligt LO an­raärkningsvärt att utredningen inte raed ett ord har närant något ora denna konsekvens. LO framhåller vikten av att denna fråga uppmärk­sammas under del fortsatta lagstiftningsarbetet. Vidare är det enligt LO av väsentiig betydelse att de oraständigheler sora kan föranleda jämkning noga anges i raotiven. Fog för jämkning kan finnas i vissa fall raen bestämraelsen får inte ha en så allraän och vag utformning att den öppnar möjligheter för arbetsgivare att vuina bifaU till jämk­ningsyrkanden även i fall då det kan anses obUligl mot arbetstagaren. LO anser att även grandema för järakningsregeln bör klargöras ytter­ligare och preciseras raed utgångspunkt från de olika skadeslåndssilua-tionerna i lagförslaget. Också arbetsdomstolens ordförande har uppfat­tat förslaget så att lön och andra anställningsförraåner inte skall orafat­tas av jämkningsreglerna. Han biträder denna lösning så långt det är fråga ora lön och andra förmåner för arbetad tid. I andra fall utgör emellertid sådana anspråk skadeståndsanspråk. Jämkningsreglerna blir därmed tillärapliga och detta är enligt hans mening påkallat, eftersom del kan förekoraraa så tveksararaa fall alt del skulle vara obilligt alt inskränka valmöjligheterna till all antingen döma ut fullt skadestånd eller inget alls. Alt helt slopa jämkningsmöjligheten i fråga om dessa skadeståndsanspråk är inle heller förenligt med svensk rättsordning i övrigt. En annan sak är enligt hans mening att jämkning bör ske raed viss restriktivitet. Byggnadsarbetareförbundet anser att det inte bör finnas raöjlighet att jämka skadestånd, som skall utges av arbetsgiva­ren, tiU noU.

LO uttalar att man i motiven saknar en närmare bestämning och analys av begreppen ekonomisk och ideell skada. Efiersom löner och andra anställningsförmåner nu har utgallrats från skadeståndstyperaa, torde den huvudsakligaste typen av ekonomisk skada enligt LO komma att utgöras av allmän förraögenhetsskada som är följdskada tUl sak­skada. I sådana skadefall då exempelvis en arbetstagare har fått ökade utgifter på gmnd av att han gått raiste ora sin lön är del enligt LO för­enat med stora svårigheter att styrka sambandet raeUan skadans exi­stens och den uteblivna lönen. Del är därför angeläget att under del fortsatta lagstiftningsarbetet beskriva de typiska skadefaU som åsyftas och ange de allmänna principer som skall ligga tUl grund för bestäm­melsen. I fråga om skadeståndsbeloppels storlek finner LO tUlfredsstäl-lande att utredningen föreslår en skärpning i förhållande till gällande praxis. De bagatellartade belopp som hittills har utgått framstår enligt LO sora hell otillräckliga och en höjning är från såväl preventiv som reparativ synpunkt av väsentlig betjdelse för den enskilde arbetstaga­ren. TCO uttalar att domstolarna vid avgörande av skadeståndets stor­lek enligt utredningen kan beakta redan inträffad eller förväntad för­tjänst i annan anställning. I den raån förväntad inkorast skaU beaktas måste bedömningen enligt TCO ske med utgångspunkt från all del är ovisst i vilken utträckning sådan komraer att erhållas. Dorastolen bör därför göra en restriktiv uppskattaing av förväntad inkorast i annan anställning.

I fråga om arbetstagares skadeståndsskyldighet vid underlåtenhet att iaktta uppsägning frarahåller Rörledningsfirmornas arbetsgivareför­bund att det är önskvärt att ge skadeståndsregeln ett reellt innehåll i syfte att upprättoålla respekten för avtalade uppsägningslider. Förbun­det anser att en anställd som inte respekterar föreskriven uppsägnings-

Prop. 1973:129

368

tid förslagsvis bör vara skyldig att för den del av uppsägningstiden sora inte har iakttagits utge ersättning raed ett belopp som motsvarar den i anställningen uppnådda genorasnillsförtjänsten per raotsvarande tids­enhet. Handelsanställdas förbund föreslår att arbetstagares skade­ståndsansvar begränsas lUl vad sora gäller enligt koUeklivavtalslagen. Arbetsdomstolens ordförande förordar all besläraraelsen ora arbetsta­gares skadeståndsskyldighet görs disposiiiv. På så sätl öppnas utryrarae för de schablonregler om skadeståndsberäkning som nu vanligen till-lärapas i dessa fall. Vidare anser han all de uttalanden, som utredning­en har gjort ora skadeståndsmätningar när arbetstagare åsidosätter sin skyldighet alt iaktta uppsägningslid, är motsägelsefulla. Å ena sidan uttalar utredningen att man har övervägt att införa en begränsning av arbetstagares skadeståndsskyldighet men avstått härifrån. Å andra si­dan ger man en täraligen tydlig anvisning ora att avsikten är att fulla skadan inte skall ersättas. Denna awägning synes enligt hans mening dubiös, åtminstone inom ramen för de måttliga skadeståndsbelopp som regelmässigt koraraer i fråga. Arbetstagarens handlande kan också otvivelaktigt frarastå sora ett grovt åsidosättande av arbetsgivarens be­rättigade intressen, t. ex. när en kvalificerad och svårersätllig tjänste­raän utan uppsägning länmar sin anställning.

Arbetsdomstolens ordförande tar upp frågan ora den berörda arbets­tagarorganisationen skall kunna anses som målsägande och alltså vara berättigad lUl skadestånd ora arbetsgivaren har åsidosatt bl. a. bestäm­raelserna ora varsel. Utredningen har ansett all organisationen har ställ­ning som målsägande i ett sådant faU men enligt hans mening är rätts-granden härför tveksam. I anslutning tUl denna fråga erinrar han ora raöjligheten att göra hela lagen till kollektivavtalsmnehåll. I så fall blu" kollektivavtalslagens skadeståndsregler tUlämpliga och skadestånd kan då utgå bl. a. på grand av att den avtalsslutande organisationens m-tresse av att avtalet upprätthålls har blivit åsidosatt. Enligt hans mening hade det varit av värde att få belyst hur utredningen avsett att försla­gets skadeståndsregler i ett sådant fall skall saraordnas raed skade­ståndsreglema i koUeklivavtalslagen. Även arbetsrättskommiltén berör denna fråga.

Byggnadsarbetareförbundet påpekar att raöjligheten att få ul ett skadestånd sora har uldörats ofta är obefintlig, eftersom företaget har upphört med verksamheten på grund av konkurs eUer av annan orsak. Skadestånd enligt denna lag bör därför enligt förbundets raening ges högre prioritet än vanligt skadestånd och betraktas sora en innestående lönefordran.

2.10 Domstolsförfarandet

Föreningen Sveriges tingsrältsdomare lar i sitt reraissvar upp vissa frågor ora doraslolsorganisalionen i arbetstvister. Ora det anses lärap­ligt att genoraföra en doraslolsorganisation raed flera instanser, anser förenmgen i likhet med utredningen att det inte finns skäl all införa arbetsdomstolar i form av länsarbetsrätter utan tingsrätterna bör vara första instans. Enhgt föreningen är del eraeUertid tveksamt om ar­betsdomstolen bör vara fullföljdsinstans. Det skuUe bryta den veder­tagna instansordningen tingsrätt, hovrätt och eventueUt högsta dorasto­len. Ett länkbart alternativ är enligt föreningen alt raed bibehållande av nuvarande  inslansordning införa skyldighet  alt  inhärata yttrande

Prop. 1973:129

369

från arbetsdomstolen på sätt är föreskrivet i mål enligt semesterlagen. Mol en vedertagen inslansordning talar å andra sidan att åtskilliga arbetstvister bör handläggas skyndsamt. Ora en uppsägningstvist skall föras genom två eller tre instanser, kan tidsutdräkten bli otillfredsstäl­lande lång, i synnerhet om tingsrätten före prövningen skall inhämta yttrande från arbetsdomstolen. Skall vissa arbetstvister handläggas i tingsrätt, måste frågan om rättens sammansättning noga övervägas. De alternativ som enligt föreningen kan komma i fråga är antingen enbart yrkesdomare, dvs. det för dispositiva tvistemål gällande syste­raet i tingsrätt, eller yrkesdoraare järate av respektive arbetsgivare-och arbetstagarorganisationer utsedda ledamöter. Sistnäranda alternativ torde dock bli för oraständligt för det begränsade antal raål om ar­betstvister som koraraer all instäramas till tingsrätt och sararaansätt­ningen synes inte heller vara läraplig i sådana mål där parterna eller någon av dera inte tillhör någon organisation. Byggnadsarbetareför­bundet protesterar kraftigt raot utredningens uttalande att tingsrätt kan länkas bli första instans i arbetstvister. Arbetsdorastolens speciella konstruktion gör den enligt förbundet till ett naturligt forum för så­dana tvister medan tingsrätterna inte har den sammansättning och kom­petens sora fordras i dessa sammanhang. MeH tingsrätterna som första instans skulle flertalet fall föras vidare tUl arbetsdorastolen i syfte alt uppnå enhetiig rättspraxis. En sådan ordning innebär att ärendenas slutgilliga handläggning komraer att avsevärt försenas. Det är enligt förbundets uppfattning nödvändigt att arbetsdomstolen bibehåUer sin nuvarande ställning på svensk arbetsraarknad.

TCO, SACO och SR anser att de föreslagna fristerna för talans väc­kande i samband med tvist ora uppsägning, avskedande, permittering eller återanställning är för korta och kan få ogyimsarama effekter. Fristen tre veckor vid talan raot arbetsgivare, som inte är bunden av kollektivavtalsreglerad förhandlingsordning, innebär enligt organisatio­nernas mening dels all man frångår principen ora alt tvister i möjligas­te raån skall lösas förhandlingsvägen, dels att arbetstagarna i ell rayc­ket stort antal fall riskerar att lida rättsförluster. Enbart expeditions­tiden hos patenlverket för erhållande av registreringsbevis, sora behövs för stämning, överstiger ofta tre veckor. SACO och SR föreslår alt tidsfristen bestäms till tre månader. TCO förordar en frist av sex må­nader. I fråga om talan mot arbetsgivare, som är brmden av kollektiv­avtalsreglerad förhandlingsordning, bör fristen enligt organisationerna bestämraas till tre raånader efter den dag då central förhandling har slutförts. TCO påpekar också alt utgångspunkten för beräkningen av tidsfristerna är raycket oklar och att den enklaste lösningen i flertalet fall torde vara att fristen beräknas från den tidpunkt då anställningen faktiskt upphörde. I återanställnmgsfallet bör emellertid den föreslagna utgångspunkten, dvs. den dag då annan har tillträtt anställningen, god­tas. Enligt TCO bör i dessa fall övervägas att införa en bestämmelse om att domstolen på arbetstagarpartens yrkande skall kurma raeddela interiraistiskt beslut av den innebörden att en vakant tjänst i avvaktan på dora inte får besättas med annan person, om talan har väckts av arbetstagare som vid en prelirainär bedöraning kan anses vara företrä­desberättigad. Handelsanställdas förbund föreslår att tidsfristen vid talan mol arbetsgivare, som inte är bunden av kollektivavtalsreglerad förhandlingsordning, förlängs från tre veckor till en månad. Rörled­ningsfirmornas arbetsgivareförbund anser att tidsfristen vid talan mot 24   Riksdagen 1973.1 saml Nr 129

Prop. 1973:129

370

arbetsgivare, som är bunden av kollektivavtalsreglerad förhandlings­ordning, bör vara högst 34 raånader.

TCO, SACO och SR frarahåller att tidsfristen för talans väckande i raål ora skadestånd, senast sex raånader efter skadans uppkorast, är myckel snäv i koUeklivavtalsreglerade förhållanden, där lokal och cen­tral förhandling skall genomföras innan talan kan väckas. EtUigt orga­nisationerna synes risken vara stor att man tvingas inge ett slort antal reservalionsvisa stämningsansökningar i awaktan på att de centrala förhandlingarna slutförs. Organisationerna föreslår att tidsfristen i enlighet raed huvudavtalet bestäras lill tre månader efler den dag då central förhandling slutförts i de fall där det enligt kollektivavtal ålig­ger parterna att förhandla.

Så gott som samtliga remissinstanser delar utredningens uppfattning att domstolen bör ha möjlighet alt förordna all arbetsgivaren skall bära sin rättegångskostnad ora arbetslagaren förlorar raålet raen hade skälig anledning alt få tvisten prövad. SHIO, Svensk industriförening och Sveriges företagares riksförbund anser dock att bestämmelsen fram­står sora oriralig och bör utgå.

Byggnadsarbetareförbundet och sjöfolksförbundet tar upp frågan ora självständig lalerätt för arbetstagarens organisation. Enligt deras rae­ning bör, i enlighet raed vad tre ledamöter har föreslagit i en reserva­tion, organisationen ha självständig lalerätt i samtliga mål sora rör tillärapningen av lagen.

2.11 Särsldlda regler för offentliga tjänstemän m. m.

Remissinstanserna delar hell ulrednnigens uppfattning alt anställ­ningsskyddet på den offentUga sektorn i görUgasle mån bör anpassas lill de principer som föreslås bU införda för den enskilda arbetsmarkna­den. I flera reraissvar understryks också vikten av att raan under det fortsatta reformarbetet noga beaktar utredningens uttalande alt en så­dan anpassning inle får leda till försämringar av del anställningsskydd sora redan fiims på den offentiiga sektorn. JK anser att det är berätti­gat att ställa frågan om inte tiden är inne för en enhetlig reglering av anstäUningstryggheten för alla arbetstagare. Anledningen tUl de stats­anställdas anställningstrygghet har ibland sagts vara statstjänsten egen­art, närmare bestämt utövandet av offentUga funktioner. Anställnings­tryggheten i dess extremaste form, oavsällligheten för vissa statstjänste­män, har motiverats med samhäUsintresset av självständiga och av obehö­riga påtryckningar oberoende tjänstemän men också med tjänstemän­nens intresse av anställningstrygghet. Ämbetsansvarskommittén har i sill principbetänkande (SOU 1969: 20) uttalat alt oavsältUghelsreglema ul­gör en bristfällig garanti för upprälthåUandet av en självständig kår av offentliga funktionärer och ansett sig ha visst fog för åsikten att det iiite är oavsältiighetsreglema ulan väsentligen andra faktorer sora i da­gens läge är avgörande för statstjänstemannakårens höga standard i fråga om självständighet och omutiighel. Om det förhåller sig så alt oavsättlighelen och uppsägbarhelen för statstjänstemän främst är ett Ijänstemannainlresse, torde det enligt JK inle möta hinder all reglera anställningstryggheten för åtminstone huvuddelen av slatsljänsleraännen i en för aUa arbetstagare gällande lag. För dessa statstjänstemäns del torde en sådan ordning inle behöva innebära någon reell inskränkning av anställnmgslryggheten. Endast sättet för att väma om tryggheten skuUe

Prop. 1973:129

371

bli annorlimda. Den väsentUga garanti som doraslolsprövning i enUghet med i lag fastlagda bestämmelser utgör skuUe dock fortfarande finnas kvar. Enligt JK torde det från många synpunkter vara en fördel alt domstolsprövningen i så fall kommer alt ske i former som är geraen­sararaa för hela arbetsmarknaden. SACO och SR ansluter sig till tanken all skapa geraensamraa bestänunelser för hela arbetsmarknaden. Orga­nisationema framhåUer att trygghelssiluationen på den offentliga sek­tom har undergått sådana negativa förändringar alt det är påkallat all säkerstäUa de offentligt anställdas trygghet genora att den föreslagna lagen appliceras som en minuninorm. Försvarets civilförvaltning frara­håller att starka skäl talar för alt den föreslagna lagen i princip bör omfatta alla arbetstagare på såväl den enskilda arbetsmarknaden som den offentliga sektorn. Enligt civilförvaltningen synes en sådan ordning konsekvent raed hänsyn till att utvecklingen i skUda hänseenden ansetts kräva en närraare anpassning av den statliga arbetsraarknadsseklorn till förhållandena på den aUraänna arbetsmarknaden.

Åtskilliga reraissinstanser frarahåUer i likhet raed utredningen att vissa undanlag raåste göras från bestämirielsema i den föreslagna lagen med hänsyn tUl den speciella reglering som finns på den offentliga sek­torn. SAF uttalar att undanlag endast får föranledas av de offentiig­rättsliga särdrag som offenlUg tjänst kan ha. Så gott sora saratiiga re­missinstanser godtar eller lämnar utan erinran utredningens förslag alt undantag bör kunna göras inte endast i lag utan även i en av Kungl. Maj:t utfärdad författning. SAV påpekar i detla sararaanhang att vissa bestäraraelser i den föreslagna lagen är disposiliva och avser frågor sora på den offentliga sektorn inte får regleras i avtal på grund av beslära­raelserna i 3 § statstjänsteraannalagen och 2 § koramunaltjänsteraanna-lagen. Ora raan anser alt undantag för den offentliga sektorn bör göras i sådana frågor, krävs enligt SAV författningsreglering sora självfallet bör föregås av överläggningar med personalorganisationerna. Emeller­tid framhåller Svea hovrätt att möjligheten tiU särreglering i lag eller annan författning synes vara alltför vidsträckt. Arbetsdomstolens ord­förande anser alt del inte gäma kan få koraraa i fråga att Kungl. Maj:t eller annan rayndighet skall kunna förordna om undantag i administra­tiv ordning. Han anser att den föreslagna bestämmelsen helt bör utgå, eftersom det i enlighet med principen att speciallag tar över allmän lag inle behövs någon sådan bestämmelse för att undanlag skall kunna ske. AMS förklarar mol bakgrand av utredningens uttalande att arbets-lagare sora har anvisats exerapelvis beredskapsarbete inle bör kunna göra anspråk på långa uppsägningslider alt raan i princip inle har några erinringar mot en sådan begränsning av lagens tillärapningsora­råde. Personer som är sysselsatta i beredskaps- eUer arkivarbele eller i skyddat arbete skaU så snart som möjligt överföras till arbete på den ordinarie arbetsmarknaden. Enligt AMS bör de bestämmelser sora nu fmns i kollektivavtal för dessa grapper gäUa, dvs. alt arbetstagaren är skyldig att lämna beredskaps- och arkivarbete om arbetsförmedlingen anvisar arbete på öppna marknaden som han skäligen bedöras böra raotta.

I remissvaren diskuteras särskilda lösningar för den offentliga sek­tom mot bakgranden av lagförslagels bestämraelser om omplacering efter uppsägning, uppsägningstid, permittering, företrädesrätt till åter­anställning, varsel och överläggning samt underrättelse i samband med pensionsavgång.

Prop. 1973:129

372

SÖ, förhandlingsutredningen och rektorsämbetet vid universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN] lar upp frågan om omplacering efter uppsägning. Enligt förhand-lingsuiredningen saknar den föreslagna bestämraelsen ora arbetsgivarens skyldighet att vid uppsägning erbjuda annan anställning direkt raotsva­righet på den offentiiga sektorn. Eraellertid skall statsanställd personal som blir övertaUg i möjligaste mån beredas annan sysselsättning inora statsförvaltningen, i sista hand genom statens personalnärands försorg. Utredningen tUlstyrker därför att bestäramelsen skall gälla även offent­lig verksamhet. Enligt SÖ synes det ovisst om förslaget, omsatt tUl lä­rarområdet, kan få någon vidare innebörd än som redan följer av nu gällande föreskrifter. Det skulle i och för sig vara önskvärt att införa ett system som raedger en mer smidig och human överföring till annan tjänstgöring än undervisning. Detta kräver dock enligt SÖ andra åtgär­der än sådana som kan vidtas raed stöd av den föreslagna bestäramel­sen. Rektorsämbetet vid universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN] anser att bestämraelsen ora omplacering kan medföra negativa konsekvenser för dess verksamhet på grand av alt avsevärda belopp av anslagen måste avsättas för detta ändamål.

Förhandlingsutredningen påpekar att det på det offentliga tjänste-mannaområdel råder avtalsfrihet i fråga ora uppsägningstidens längd. Enligt utredningens mening är det välmotiverat att införa längre upp­sägningstider för äldre arbetstagare och utredningen förutsätter att av­talets (AST) bestämmelser anpassas till den föreslagna bestämraelsen. Utredningen påpekar vidare alt perraittering inle förekoraraer på det statliga orarådet annat än i vissa speciella fall, t. ex. i avlöningsavtal för vissa skogstjänsleraän. I den mån den föreslagna lagens bestämraelser är fördelaktigare koraraer de alt ta över avtalens regler ora annat inle föreskrivs. Enligt utredningens mening bör lagens bestäraraelser ora permittering gäUa även för offentliga tjänstemän.

Flera remissinstanser behandlar frågan ora företrädesrätt lill åter­anställning. Utredningen har i denna fråga förklarat all företrädesrätten utformats på ett sådant sätl att den koraraer i strid med regeringsfor­raens bestäraraelser ora förtjänst och skicklighet som grund för tjänste­tillsättning. JK frarahåller att, även ora skäl kan åberopas för att införa företrädesrätt lill återanställning för statstjänstemän, torde den an­stäUningsfrämjande effekten av en sådan åtgärd vara ringa. JK förordar därför att någon ändring inte görs i de tjänstetUlsältningsprinciper sora nu tillärapas. Försvarets civUförvaltning och televerket ger ullryck för samraa uppfattning sora JK. SÖ frarahåller att korarauner och länsskol­nämnder har ålagts vissa skyldigheter och befogenheter i syfte att ora raöjligt bereda övertaliga extra ordinarie lärare i grundskolan m. fl. skolforraer fortsatt förordnande. Vid tUlsältning av tjänst till vUken flera lärare önskar korama i fråga skall företräde ges åt den mest meri­terade. Enligt SÖ skulle en företrädesrätt i enlighet raed förslaget med­föra en besvärlig komplikation i arbetet för de lillsättande rayndigheter­na. Inora de större skolstyrelsema skulle raan behöva lägga upp ora­fattande kartotek över lärare sora kan koraraa i fråga för återanställ­ning. Det skulle bli nödvändigt att kontakta och invänta besked från den eller de lärare sora anraält sig till återanställning och att iaktta varsel- och överläggningsskyldighet. SÖ anser alt denna ordning skulle förorsaka en oacceptabel försening i tiUsältoingsarbelet och avstyrker bestärat att den föreslagna besläraraelsen om företrädesrätt till återan­ställning skall tillämpas på lärarområdet. Statens personalnämnd uttalar

Prop. 1973:129

373

att uppsägning på grand av arbetsbrist förekoraraer även på det statiiga tjänsteraannaorarådet och alt probleraatiken därför är aktuell. Någon enhetlig praxis finns dock inte när det gäller företrädesrätt och turord­ning. EnUgl nämnden bör dessa frågor ägnas särskild uppraärksarahet i det fortsatta arbetet. Också förhandlingsutredningen anser att frågorna ora företrädesrätt bör belysas under del fortsatta arbetet. Arbetsdom­stolens ordförande anser att man bör överväga att ändra grundlagsstad-gandena så alt samma regler i fråga ora återanställningsrätten blir till-lärapliga på såväl del offentiiga som det privata orarådet. Enligt hans mening är del ofrånkoraligt att vissa undanlag raåsle göras raen för raycket stora grupper av offentligt anstäUda synes inle föreligga bäran­de skäl all låta dem vara underkastade andra regler än privatanställda. Det kan inle, framhåller han, anses godtagbart att staten lagstiftaren och andra offentliga arbetsgivare förbehåller sig rätt alt vid uppsäg­ningar på grund av driftsinskränkningar eller därefter följande nyan-stäUningar välja arbetstagare med hänsyn till duglighet och läraplighet raen förmenar de privata arbetsgivarna sararaa rätt.

Statens personalnämnd uttalar att varselinstitutet i den av utredning­en föreslagna forraen inte finns inom del statliga tjänstemannaorarådet. Enligt näranden är del dock naturligt all även statsanställda och deras fackUga organisationer ges del ytterligare rådrum som varslet syf­tar till. Överläggningsrätl finns däremot redan i vissa fall. Näranden anser dock att den föreslagna lagstiftningen ger klarare besked om den anställdes och hans organisations rättigheter lUl överläggning än vad nuvarande regler gör. Förhandlingsutredningen förordar all varselskyl­dighel införs på det offentiiga området som komplement till andra åt­gärder i saraband med inskränkningar i myndighetemas verksamhet. Vidare anser utredningen motiverat att på det offentUga området införa den föreslagna bestämmelsen om underrättelse minst en månad i för­väg vid pensionsavgång,

UKÄ framhåller att för vissa personalkategorier inom universitets-och högskoleområdet gäller i väsentUga hänseenden ganska likartade an­ställningsförhållanden som inom dén privata arbetsmarknaden. För dessa kategorier bör således den föreslagna lagstiftningens principer kunna tillämpas under föralsältaing att statsmaktema är beredda alt göra erforderliga ändringar i tjänstetypssystemet, befordringsgranderna och andra betydelsefulla principer i den för statsanstäUda gällande reg­leringen av anstäUnings- och tjänstgöringsförhållanden. I fråga om hu­vuddelen av forskar- och lärarpersonalen inom universitets- och hög­skoleområdet föreligger däremot enligt UKÄ särskilda förhållanden. En tUlämpning av bestämmelserna i lagen om anställningsskydd på des­sa tjänstetyper kräver föralom ändringar i anställnings- och tjänstgö­ringsregleringen omfattande ändringar i nu gäUande lärarkrafttilldel-ningssystem och därtill hörande budgeteringsföreskrifter. Skall dessutom en önskvärd genomströmning kimna vidmakthållas inom forskarkarriä­ ren, krävs enUgl UKÄ att det liUskapas nya tjänster med därav följande omstrakturering av den nuvarande organisationen.

2.12 Övergångsbestämmelser

De uttalanden som utrednmgen har gjort i sitt belänkande om vissa övergångsproblem har inle föranlett yttranden från andra reraissinstan­ser än SAF, LO och advokatsamfundet. Enligt LO bör övervägas att

25   Riksdagen 1973.1 saml Nr 129

Prop. 1973:129

374

uppskjuta lagens ikraftträdande till förslagsvis den 1 juli 1974. Organisa­tionerna på arbetsmarknaden får då möjlighet all se över koUeklivavlal och saraarbetsavtal och träffa uppgörelser om anpassning till lagstift­ningen. SAF framhåUer vikten av att ikraftträdandet inle sker tidigare än ett år efter lagens antagande. En sådan tidrymd behövs enligt SAF för all arbetsmarknadens parter skaU ha möjlighet alt anpassa huvud­avlal, företagsnärandsavtal och andra kollektiva överenskoraraelser till den förändring som en lagstiftning kan komma all medföra saral infor­raera sina medlemmar. SAF understryker starkt viklen av informations-aspekten. Advokatsamfundet anser att lagen bör träda i kraft först sara­tidigt raed reglerna ora doraslolsorganisation och förfarande i arbets­tvister, bl. a. av den anledningen alt det kan antas att lagen koramer att ge upphov till ett slort antal tvister.

3    AnstäUningsfrämjande åtgärder 3.1 Inledning

Som förut nämnls (se avsnitt 1) har utredningens förslag tUl lag om vissa anstäUningsfrämjande åtgärder fått ett raycket positivt raollagan­de vid reraissbehandlingen. Så gott som samtiiga remissinstanser anser all de skäl som utredningen har anfört lUl stöd för lagreglering på detta område är övertygande och invändningar mot reglernas utformning görs endast av ett fåtal remissmstanser.

En majoritet inom AMS uttalar att lagförslaget innebär väsentliga nyheter i jämförelse med nu rådande förhållanden. De nuvarande fri­villiga varselöverenskommelsema har i övervägande antalet fall funge­rat väl men åtskilliga exempel finns på alt företag inle har hållit varsel­tiderna. Erfarenheterna visar också all del bl. a. på grund av tidsbrist inle alllid har varit möjUgl all på ett tillfredsstäUande sätt lösa omstäU-ningsproblemen för arbetstagare. Enligt AMS är den föreslagna för­längningen av varseltidema värdefull. AMS anser också alt den utvidg­ning av personkretsen jämfört,raed 1971 års sysselsältningslag som ut­redningen föreslår är riklig. Socialstyrelsen uttalar att den föreslagna lagen kommer att medföra ett tryck på arbetsgivarna sora kan leda till skärpt inlagningspolilik. Arbetsgivarna torde bU ytterligt försiktiga med att anställa personer med nedsatt arbetsförmåga och det kan därför be­faras att lagen får vissa negativa effekter. Trots dessa befarade effekter är styrelsen dock angelägen att oförbehållsarat understryka värdet av att arbetsgivarna åläggs ett ökal ansvar för enskilda raänniskor. Del torde enligt styrelsen ha en avsevärd betydelse från social, psykologisk och raedicinsk synpunkt alt arbetstagare raed nedsatt arbetsförraåga bereds raöjUgheter lUl fortsatt verksarahet. Del saralade ekonomiska värdet från samhällets synpunkt går f. n. inte att uppskatta men är enligt sty­relsen sannolikt inte obetydligt. Styrelsen framhåller också all stora krav kommer att ställas på den förberedande rehabiliteringsorganisatio­nen. Det måste förutsättas att handikappade genom olika rehabUite-ringsåtgärder når en optiraal funktionsförraåga och att yrkesvalet blir föremål för en noggrann utredning. Enligt styrelsen är detta den mot­prestation som företagen raed all rätt kan ställa på samhällets insatser för alt kunna förbättra förulsällningama till arbete för de handikappa­de. Riksförsäkringsverket anser att förslaget är av väsentlig betydelse för möjlighetema att kunna trygga sysselsättningen för äldre arbets-

Prop. 1973:129

375

kraft och för arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga. LO anser att förslaget innebär en del förbättringar i förhållande till gäUande lagstift­ning men också en del försämringar, främst genom alt länsarbetsnäran­dens raöjligheter att begära information från företagen har begränsats i vissa avseenden. LO uttalar att rörligheten på arbetsraarknaden be­gränsas av individuella, ekonoraiska, geografiska och yrkesraässiga hin­der men också av företagens rekryleringsraeloder och kvalifikationskrav. Enligt LO:s raening krävs åtgärder för att förbättra förutsättningarna för rörligheten på arbetsmarknaden, i synnerhet för äldre personer och personer raed arbetshinder, och i detla saramanhang har företagens rekryleringspolilik avgörande betydelse. Arbetsmarknadspolitiken skall skapa förutsättningar för rörlighet och LO har länge krävt att den skall kunna föras in i förelagen för att raedverka tUl att de arbetsplatser och arbetsuppgifter som finns anpassas lUl den enskildes föratsättningar. Mol denna bakgrand anser LO att länsarbetsnämnden bör ha en om­fattande selektiv rätt att begära inforraation från förelagen.

Kammarrätten i Stockholm påpekar att riksdagen så sent som år 1970 uttalat att raan borde fortsätta raed frivUliga överenskommelser ora varselskyldighel. Kamraarrätten anser sig sakna föratsältningar att bedöma om utredningens förslag ora lagreglering på detla område är riktigt. De föreslagna bestämmelserna synes enligt kararaarrätlen i vissa hänseenden te sig väl långtgående i förhållande tUl arbetsgivamas raotstående intressen. Juridiska fakulteten vid universitetet i Stock­holm ger också ullryck för en viss tveksamhet i sitt remissvar. Fakulte­ten framhåller att del givetvis är värdefullt för arbetsförmedlingen alt i förväg få veta att en driftsinskränkning kommer att ske men raan får inte glömma att företaget har ett intresse av att kunna skjuta ett av­görande på framtiden. När det har blivit offentligt alt driften skall in­skränkas, får förelaget svårigheter beroende på alt de som har raöjlig­hel att få nytt arbete, ofta de bästa arbetstagama, söker sig från före­taget så snabbt sora möjligt. Enligt fakulteten kan man t. o. m. ifråga­sätta om en lagstiftning om varsel är nödvändig sedan man fått långa uppsägningslider, eftersom de flesta koraraer att ha uppsägningslider motsvarande varseltiderna med garanti för fuU lön under uppsägnings­tiden. Fakulteten är också tveksam ora lärapligheten av de ändringar sora föreslås i syfte att fräraja sysselsättningen av äldre arbetstagare och personer med nedsatt arbetsförmåga. Denna tveksamhet föranleds av alt 1971 års lag i del väsentiiga har stannat på papperet. TUl en del har detta enligt fakulteten berott på strävandena att gå fram på frivUlighetens väg men också på det förhåUandet att arbetsraarknads­verket har saknat personal för en raera ingående granskning av före-retagens personalpolitik.

Några renussinstanser, bl. a. SFO, Sveriges personaladministrativa förening och Föreningen Sveriges tingsrättsdoinare, är kritiska mot lag­förslagets utformning och anser att del i vissa delar har forraella brister saral vaga och oklara forrauleringar.

En minoritet inom AMS, SAF, Föreningen skogsbrukets arbetsgivare och Tidningarnas arbetsgivareförening ansluter sig helt till ledaraoten Lindströras reservation. SAF anser alt utredningens raotiv för alt er­sätta den frivilliga varselöverenskoramelsen med lag är mindre väl un­derbyggda. En sraidig saraverkan mellan arbetsmarknadens parter be­tjänas enligt SAF inte av en överdriven lagstiftningsbenägenhet. SAF motsätter sig dock inte att varselöverenskoraraelsen ersätts raed lag

Prop. 1973:129

376

men betonar att lagen bör bygga på erfarenheterna av den nuvarande överenskomraelsen. Vidare frarahåUer SAF alt det sedan länge har förekommit samverkan på arbetsmarknaden mellan arbetsgivare och arbetstagare för att åstadkomma goda förhållanden i arbetslivet för de anställda. I vissa fall har denna samverkan direkt tagit sikte på de äldres och handikappades särsldlda problem i arbetslivet. Enligt SAF skuHe raan utan tvekan ha kunnat nå ökade bisatser på detta ora­råde genom förhandlingar mellan arbetsmarknadens parter.

Sveriges redareförening, SHIO och Svensk industriförening har en negaliv inställning till förslaget. Redareföreningen anser all förslaget i sin helhet inle är godtagbart för sjöfartsnäringen och omöjligt att till-lärapa inora denna bransch. Industriföreningen framhåller all den före­slagna lagen är oskäligt skarp och ifrågasätter om del verkligen finns sakligt raotiverade skäl all tUlgripa sanktioner sora varselavgifl, böter och fängelse. Enligt SHIO får de svårigheter som skapas för vissa kate­gorier av människor genora lagen om anställningsskydd inte lösas ge­nom andra Ivångsbestämraelser. Myndigheterna bör rimligen lösa de problem som i huvudsak skapas av dem.

Flera remissinstanser, bl. a. socialstyrelsen, AMS, TCO, byggnads­arbetareförbundet skogsarbetareförbundet. Statens handikappråd, HCK, MS-förbundet, Riksförbundet för utvecklingsstörda barn. De handikappades riksförbund och Hörselfrämjandets riksförbund, under­stryker viklen av att arbetsraarknadsrayndigheterna får betydande kvantitativa och kvalitativa resursförstärkningar och all sysselsättnings­problemen för äldre arbetstagare och arbetstagare med nedsatt arbets­förmåga inte kan lösas enbart genom den föreslagna lagstiftningen ulan kräver även andra åtgärder från samhällets sida, t. ex. en fortsalt ut­byggnad av den skyddade och halvskyddade verksaraheten. Skogsarbe­lareförbundel framhåUer all takten i uppbyggnaden av verksamheten i anpassningsgrapperna är för svag och all länsarbetsnämnden i många fall har förklarat att man inte har tillräckliga personalresurser för att klara dessa nya uppgifter. Eftersom effekten av verksamheten i stor utsträckning beror på insatserna från länsarbetsnämnden och arbetsför-raedlingar, anser förbundet nödvändigt all tUlräckliga resurser anvisas för uppgifterna. Statens handikappråd anser att resultatet av de åt­gärder som utredningen föreslår är helt avhängigl av vUka personalre­surser arbetsförmedlingen har alt ställa lUl förfogande. För att för­medlingsorganens medverkan i anpassningsgruppema skall ge resultat krävs enligt handikapprådet ett betydande personaltillskott. I dag kora­mer inle ens de arbetsmarknadspoUtiska åtgärder som redan fmns till användning i tUlräcklig utsträckning bl. a. på grand av bristande per­sonalresurser. Vidare måste arbetsförmedlare och arbetsvårdstjänste-män ges tillräckUga kunskaper om vad olika handikapp innebär ur me­dicinsk, psykologisk och social synvinkel och hur de påverkar handi­kappades situation i arbetslivet. De måste också ges ytterligare kunska­per om den utbildning sora olika handikappade får för all kunna utföra ett arbete. Informationen om vilka arbelskrav som gäller och hur man kan anpassa arbetet tUl individen måsle enligt handikapprådel byggas ut lUfsora informationen om arbetstekniska hjälpmedel och teknisk an­passning av arbetsplatsen som kan bidra till att kompensera handikapp. HCK ser raed oro på all lagen inte är lika långtgående och tvingande sora lagen om anställningsskydd. Enligt HCK kan detla få lUl följd alt de för handikappade negativa verkningama av ett ökal anställnings-

Prop. 1973:129

377

skydd endast lUl en del, sannolikt en ringa del, komraer alt uppvägas av den positiva verkan som lagen om anställningsfrämjande åtgärder borde få. För att förhindra denna utveckling måste lagen enligt HCK göras mera långtgående och dessutom skapas fömtsättoingar för alt den kan tillämpas effektivt. Föratsättningen för att länsarbetsnänmden skall kunna fullgöra sina uppgifter är att utbildningen förbättras och att per­sonalen, särskilt arbetsvårdspersonalen, får en mera gynnsam beford­ringsgång. Vidare frarahåller HCK att det inle får konuna i fråga all i nuläget skära ned antalet skyddade arbetsplatser och arkivarbelen. Del finns långa köer av raänniskor sora av arbetsvärden har blivit förorda­de plats inom den skyddade sektom men som inte kunnat beredas nå­gon plats. SamhäUet måsle lösa detla problem och HCK påpekar det väsentiiga i att antalet skyddade arbetsplatser snabbi byggs ul och att huvudraannafrågan löses för den skyddade sektorn. Riksförbundet för utvecklingsstörda barn understryker starkt att arbetsförmedlingen och arbetsvärden måste ges bättre resurser. Enligt förbundet får del inte fortsätta alt vara så alt ärenden försinkas på grund av köbUdning i ar­betsvärden eller därför att AMS-organen saknar möjligheter att studera förutsättningarna för att använda handikappade av olika slag hos olika arbetsgivare. I så fall blir det i praktiken ingenting av reformen utari följden blir enligt förbundet endast en ny stor besvikelse. Förbundet framhåller också att det är oundgängligt att den skyddade och halv­skyddade verksamheten byggs ut.

3.2 Varsel om driftsinskränkningar

Utredningens förslag om varselskyldighetens omfaltning föranleder i allmänhet inte några erinringar från remissinstansernas sida. AMS ut­talar att ett väl fungerande varselsystem kan underlätta den samverkan mellan arbetsmarknadens parter, kommunerna och arbetsmarknads­verket som är nödvändig vid driftsinskränkningar. Denna saraverkan har ägt rura i s. k. sararådsgrupper och erfarenheterna av deras verk­samhet är mycket goda. AMS instämmer i utredningens uttalande att sådana grupper även i fortsättningen skall bildas på frivillighetens väg. AMS förutsätter också att liksom hittUls överläggningar skall kunna föras mellan arbetsmarknadsverket och företagen ora senareläggning av friställningar raed hänsyn liU den aktuella arbetsraarknadssituatio-nen. SAF tar upp frågan om den nedre gränsen för varselskyldigheten och påpekar att utredningen har föreslagit samma regel sora gäller en­ligt 1968 års överenskommelse, nämligen att minst fem arbetstagare skall beröras av driftsinskränkningen för att varselskyldighet skall före­ligga. Enligt SAF torde en friställning av 510 arbetstagare sällan leda till extraordinära ätgärder från länsarbetsnämndens sida och för den friställde blir förfarandet inte annorlunda än vid en "vanlig" an­mälan från hans sida hos arbetsförmedlingen. För företagen och läns­arbetsnäranden skapar varselskyldigheten en onödig forraalisra och ökal adrainistrativt arbete. SAF ifrågasätter därför ora inle den nedre gränsen bör höjas till tio berörda arbetstagare. TCO framhåller att det finns stort behov av korapletterande bestäraraelser om s. k. utflyttnings-varsel. När en arbetsgivare visserUgen inte primärt avser att säga upp personal utan endast att flytta sin verksamhet till annan ort, kan flytt­ningen skapa stora svårigheter för de anställa och i stor utsträckning leda till att anställningarna upphör. Erfarenhetsmässigt raåste arbets-

Prop. 1973:129

378

givarna av praktiska skäl planera sådana förflyttningar av verksaraheten i god tid. EnUgl TCO bör arbetsgivarna kunna åläggas all varsla ora åt­gärden i god tid, i syimerhet som flytlnuigen kan få mycket långtgående konsekvenser. TCO föreslår att lagen kompletteras med bestäraraelser ora ulflyttnmgsvarsel och att tidsfristerna görs längre än vid uppsäg­ningsvarsel.

LO anser att av lagtexten bör framgå att arbetsgivaren skall varsla inle endast länsarbetsnämnden utan också berörda fackliga organisa­tioner. Enligt advokatsamfundet bör i lagtexten klarare anges vilken länsarbetsnämnd sora skall tUlsläUas varslet. Statens personalnämnd framhåller att statiiga myndigheter, som planerar inskränkningar av verksamheten, har anmälningsskyldighet tUl nämnden. Skälet härtill är att nämnden har tiU uppgift all medverka till en lösning av eventu­ella oraplaceringsproblera som inskränkningama kan orsaka. Nämnden föreslår därför att föreskrifter av motsvarande innebörd utfärdas för del statliga området om lagförslaget genomförs.

I fråga om varsellidens längd framhåUer TCO att denna är beroende av om antalet berörda arbetstagare överstiger 25 eller 100 och att man enligt utredningen skaU beräkna antalet arbetstagare länsvis. Ora en arbetsgivare har driftsslällen i olika län sker således ingen samman­räkning. Skall exempelvis 104 arbetstagare sägas upp, blir varselliden sex månader om de arbetar inom samma län. Fördelar de sig på tre län med 75, 25 resp. 4 arbetstagare, blir varseltiden däremot fyra månader för den största grappen, två månader för meUangruppen och ingen alls för den minsta gruppen. Enligt TCO är denna ordning inte tillfreds­ställande. Om arbetsgivaren planerar en samtidig driftsinskränlcning på flera orter, lorde det inte vara raera betungande för honom att varsla samtidigt än all tUlämpa olika lider för olika driftsställen. Vid en och sararaa driftsinskränkning är det enUgl TCO rikligare att räkna sararaan arbetstagarna och besläraraa en enhetlig varsellid oavsett länsgränser. En central instans lorde kunna raotta sådant "riksvarsel" i stället för att varsel lämnas liU varje enskUd länsarbetsnämnd. TCO lar också upp frågan ora utgångspunkten för beräkning av varseltiden. Ora arbets­tagarnas anställningar upphör vid olika tidpunkter, skall varseltiden enhgt utredningen beräknas från den tidpunkt då första gruppen ar­betstagare lämnar företaget och dess längd bestämmas raed hänsyn till hela antalet uppsagda arbetstagare. TCO anser det riktigt att hela an­talet arbetstagare skall räknas sararaan men finner del oklart hur regeln skall tolkas ora arbetsgivaren hävdar att det inle rör sig ora en och samma driftsinskränkning utan om flera på varandra följande drifts­inskränkningar. Samraanräkningsskyldighelen kan kringgås och varsel­tiden förkortas med 24 månader ora raan tillåter en uppdelning i etapper vid exempelvis successiva inskränkningar på flera företags­enheter. TCO anser att bestämmelsen kan bli svårtolkad och all det behövs ett förtydligande. SAF framhåller att möjligheten att snabbt placera om en arbetsstyrka i annan verksamhet till stor del beror på vilka resurser arbetsförmedlingen har och hur effektivt den arbetar. Däremot ökar placeringsmöjligheterna inle nödvändigt i proportion med varseltidens längd. Av utredningens uttalanden framgår att den bästa efterlevnaden av varseltidema har skett i nedläggningssiluationer. Före­tagen kan som regel bättre förutse en driftsnedläggning än en driftsin­skränkning. Enligt SAF är det därför tveksamt om det innebär en lämplig avvägning mellan olika intressen att förlänga varselliden enligt

Prop. 1973:129

379

varselöverenskommelsen, som är fyra månader, tUl sex månader vid uppsägning av minst 100 arbetstagare. Skall en så lång varseltid in­föras, bör den enligt SAF begränsas lill att avse endast nedläggning av företag. Fabriksarbetareförbundet anser all de föreslagna reglema om varseltider lämnar för litet utrymrae för flexibilitet inom t. ex. gles­bygdsområden. En driftsnedläggelse i ell glesbygdsområde kan få stora konsekvenser och de åtgärder som arbetsmarknadsmyndigheterna bör vidta måste kunna sättas in i ett mycket tidigt skede. Enligt förbundet är det därför nödvändigt alt länsarbetsnämnderna får befogenhet att anpassa varseltiderna till de speciella sysselsättningssvårigheter sora fö­rekoraraer i länet.

SAF, SFO, byggnadsinduslriförbundel och Sveriges arbetsgivareför­ening för hotell och restauranger anser att säsong- och objeklanslällda av praktiska skäl inle bör orafattas av lagstiftningen. Den frivilliga varselöverenskoraraelsen har inle ansetts kunna eller behöva tUlärapas på objeklanslällda byggnadsarbetare utan i stället saralar arbetsmark­nadsverket in ett orafattande raaterial ora sysselsättningen för dessa arbetstagare. Reraissinstanserna föreslår att besläraraelsen skall utgå.

Den föreslagna undanlagsbesläniraelsen ora varseltid för arbetsgivare som hell saknar möjlighet att förutse den inträffade utvecklingen bör enhgt SAF inle ges en alltför snäv tillärapning. Advokatsamfundet anser att undantagsbestämmelsen uppenbarligen bör tUlärapas i de fall då konkursförvaltare i samråd med rätlens orabudsraan beslutar att inte fortsätia konkursgäldenärens rörelse.

Några reraissinstanser tar upp frågan ora varselavgifl. JK frarahåller att sådan avgifi uppenbarligen inle bör kunna åläggas staien. SAF raolsälter sig inte att påföljden införs men frarahåller att mindre före­tag kan komraa all drabbas hårt av avgiften. Vid utdöraandet bör man därför enligt SAF ta sådana hänsyn alt inte lagens syfte att främja sysselsättningen går förlorad och nedläggning eller konkurs framtvingas. Enligt AMS har erfarenhetema visat all konkursförvaltare ofta inte kunnat hålla verksaraheten i gång under de varselperioder sora gällt en­ligt den frivilliga överenskoraraelsen. Konkurssituationer kännetecknas ofta av nedläggningshot och utredningen har föreslagit all företrädare för konkursboet skall kunna drabbas av varselavgift. I övriga fall då arbetsgivaren är juridisk person finns enligt AMS ingen raotsvarande regel. Det innebär att ställföreträdare för arbetsgivare som är juridisk person helt slipper undan det ansvar sora har lagts på konkursförvalta­re. Vederbörande kan alltså utan risk för påföljd underlåta att varsla. Är bolagets ställnmg dålig kan det kanske inle svara för varselavgiften. AMS förordar därför alt den sora företräder arbetsgivare sora är juri­disk person bör jämte arbetsgivaren bli betalningsskyldig för varselav­giften. Vidare föreslår AMS att talan om åläggande av varselavgifl skall väckas inora ett år från utgången av det år, varunder driflsför­ändringen avslutas. Advokatsamfundet anser att det inte finns något behov av besläraraelsen ora konkursförvaltares ansvar för varselavgift med hänsyn till det skadeståndsansvar denne har i sådana fall. Fabriks­arbetareförbundet föreslår att arbetsgivare, som har underlåtit att varsla vid driftsinskränkning, bör kunna åläggas att förutora varselavgift utge ett norraerat skadestånd till den anställde.

SAF påpekar att utredningen ulan motivering har tagit bort möjlighe­ten till s. k. konfidentiellt varsel, dvs. en anhållan till länsarbetsdirektören om förtrolig behandling tills vidare av läranat varsel. Enligt SAF ger

Prop. 1973:129

380

den föreslagna sekretessbestämraelsen inte del skydd sora kan vara av vitalt intresse för ett företag i vissa situationer.

3.3 Åtgärder för att främja anställning av äldre arbetstagare och arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga

Remissinstansema har genomgående anslutit sig till utredningens uppfattning att man i jämförelse med 1971 års sysselsättningslag bör utvidga personkretsen så att också arbetstagare raed nedsatt arbetsför­raåga koramer all omfattas av de nya besläramelserna om anställnings­främjande åtgärder. Åtskilliga reraissinstanser anser dock att gränsdrag­ningen kan bli svår att göra och att det därför är nödvändigt att närraa­re klargöra innebörden av begreppet arbetstagare raed nedsatt arbets­förraåga.

Enligt LO kan de uttalanden sora utredningen har gjort om avgräns­ningen av handikappbegreppet leda till att arbetsgivare raed hänvisning till lagen och dess raotiv kan säga att det inte är anpassningsgrappens sak att behandla en viss persons situation. I praktiken begränsas erael­lertid inte anpassningsgruppernas arbete lill personer vars handikapp eller problem på arbetsraarknaden måste definieras. En avgränsning som anknyter tUl ett handikapp är synnerligen svår att tiUärapa, efter­som begränsningarna kan ha betydelse för vissa arbeten raen inle spe­lar någon som helst roll i andra. Enligt LO har anpassningsgrapper ar­betat i flera år utan svårigheter raed en vid definition sora sederraera' tagils in i de anvisningar från AMS sora i dag gäller för anpassnings-gruppernas verksarahet. De arbetar raed begreppet "personer med ar­betshinder". Del innebär alt arbetsförmedlingen kan arbeta praktiskt och ta upp fall sora från arbelsraarknadspolitisk synvinkel bara kan lösas lokalt i samförstånd mellan arbetsförmedling, arbetsgivare och anställd. Enligt LO har utredningen sannolikt inte avsett att begränsa deras nuvarande arbetsuppgifter och det bör därför hell ankomma på AMS alt avgöra vilka praktiska begränsningar i åläggandena till en­skilda företag alt anställa vissa personer som följer av att arbetsmark­nadsverket kan erbjuda enskilda arbetstagare annat stöd. SAF uttalar att utredningen inte har närmare definierat vilka grupper som skall hänföras till kategorin arbetstagare raed nedsatt arbetsförraåga. Till-lärapningen av lagen blir därför i denna del helt beroende av arbets­raarknadsrayndigheternas godtycke. Det finns inte en kategori av full­god arbetskraft och en kategori av arbetskraft sora har handikapp. Det är frågan om ett helt.spektrum av människor raed skiftande föratsätt­ningar för olika arbetsuppgifter. Ökar efterfrågan på arbetskraft så flyt­tar sig också automatiskt gänsen för dera, sora kan finna en sysselsätt­ning längs en sådan skala. SAF understryker att den viktigaste förut­sättningen för en tryggad sysselsättning för aUa arbetstagargrapper är en allraän höjning av sysselsätlningsnivån i landet. Sveriges personalad­ministrativa förening anser alt begreppet är vagt och bör ersättas. För­eningen ställer frågan om "nedsatt arbetsförraåga" skall vara liktydigt med "äldre arbetskraft". Vidare anser föreningen alt länsarbetsnämn­den eller den nämnden förordnar har tilldelats en roll som den rimligen inle har kompetens för. Rörledningsfirmornas arbetsgivareförbund framhåller att begreppet ar utomordentiigt vagt och ger möjlighet till en myckel vid skönsmässig bedöraning. Arbetsförraedlingarna och läns­arbetsnäranderna kan vid varje tillfälle själva avgöra vad som menas

Prop. 1973:129

381

med nedsatt arbetsförmåga. I avsaknad av en närmare definition riske­rar raan enligt förbundet att bestämmelsen tolkas så att den sora har friställts av t. ex. struktureUa orsaker eller i en konjunktumedgång an­ses ha nedsatt arbetsförmåga.

Statens handikappråd anser att utredningen har begått ett fundamen­talt misstag genom att använda begreppen "handUiappad" och "perso­ner med nedsatt arbetsförraåga" som synonyma begrepp. Gruppen handikappade består av en stor mängd grapper med skiftande fysiska eller psykiska funklionsnedsältningar. Det är därför nödvändigt alt starkt understryka att en fysisk eller psykisk funktionsnedsättning en­dast innebär en nedsättning av arbetsförraågan ora den nedsatta funk­tionen har direkt betydelse för den aktuella arbetsuppgiften och ora funktionsnedsättningen inte kan korapenseras genora läraplig utbild­ning, tekniska anordningar, rätt utfornming av arbetsplatsen, bättre ar­betsrailjö osv. Däreraot kan personer raed funktionsnedsättaingar ofta vara svårplacerade på grund av brister i utbildningen och arbetsraU-jön, bristande tekniska anordningar på arbetsplatsen och inle rainst på grund av arbetsgivares, arbetsledares, arbetskamraters och arbetsför-medlingspersonalens oförmåga att objektivt bedöraa betydelsen av en viss funktionsnedsättning samt raöjlighelerna att övervinna effekten av en sådan genora lärapliga åtgärder. Handikapprådet anser att uttrycket "personer raed nedsatt arbetsförmåga" är felaktigt och förordar att del av lagtexten och kommentarerna till denna klart skall framgå att lagen gäller personer som på grand av fysisk eller psykisk funktions­nedsättning är svårplacerade. HCK framhåller att det endast är i de fall då ett handikapp har betydelse för arbetsuppgiftens utförande som "handikappad" och "person med nedsatt arbetsförmåga" är synonyma begrepp. Enligt HCK bor därför uttrycket "person raed nedsatt ar­betsförmåga" i lagtexten ersattes raed "handikappad". Riksförbundet för UtveckUngsstörda barn anser också att uttrycket "person raed ned­satt arbetsförraåga" är olyckligt valt och förordar i stället "person sora är svårplacerad på grand av kroppsliga, psykiska eller intellektuella f unktionsbegränsningar".

TCO tar i sitt remissvar upp en fråga som hänger samman med av­gränsningen av begreppet "person raed nedsatt arbetsförmåga". Enligt TCO finns del även andra grupper av svårplacerad arbetskraft som i lika hög grad är i behov av arbetsraarknadsraässiga stödåtgärder, inle rainst personer med handikapp av social natur som narkotikamissbrak, alkoholberoende och kriminalitet. TCO befarar alt de socialt handi­kappade kan få sin ställning på arbetsraarknaden ytterligare försämrad ora lagstiftningen genoraförs raen anser inle att det är realistiskt att låta lagstiftningen orafatta alla svårplacerade arbetsgrapper. Enligt TCO är det dock angeläget att problematiken uppmärksammas och alt ar­betsraarknadsrayndigheterna i saraarbete raed arbetsraarknadens par­ter försöker finna forraer för att fräraja sysselsättningen av de utsatta arbetstagargrupper sora inte har särskUl lagstiftningsstöd. Fabriksarbe­tareförbundet anser att lagen bör orafatta personer med handikapp av social natur sora narkotikaraissbruk, alkoholberoende, kriminalitet etc Statens personalnämnd framhåller att frågan ora de socialt handikap­pades situation bör övervägas ytterligare.

Lantarbetareförbundei noterar med tillfredsställelse att lagen föreslås få generell giltighet och att man således har tagit bort den begränsning sora gäUer enligt 1971 års lag i fråga om förelag raed mindre än fem

Prop. 1973:129

382

anställda. SAF påpekar att i den departementsproraemoria sora låg till grund för 1971 års lag anfördes sora skäl för begränsningen bl. a. att länsarbetsnämndens insatser kunde bli oproportionerligt slora i förhål­lande lill effekterna och att tjänsleförhållandena i små förelag ofta präglades av ett personligt förhållande raellan arbetsgivare och arbets­tagare som gjorde ingripanden från statens sida i personalplaneringen mmdra lämpliga. Enligt SAF gäller dessa invändningar fortfarande i full utsträckning och den nedre gränsen om fem anställda för lagens tUlämpning bör därför behållas.

Utredningens uttalanden om verksamheten i anpassningsgrapper har fått ett myckel positivt mottagande vid reraissbehandlingen. AMS utta­lar att arbetsförraedling, arbetsgivare och de fackliga organisationerna saraverkar i dessa grupper enligt i samråd utfärdade riktlinjer. Antalet anpassningsgrupper uppgick den 15 febraari 1973 till cirka 2 150 och beräknas den 30 juni 1973 uppgå till cirka 3 700. En lagreglering av verksamheten i dessa grapper skulle enligt AMS kunna negativt på­verka inte bara den ordinarie anpassningsverksamheten utan också ar­betsförraedlingens löpande kontakter raed företagen. AMS delar därför utredningens uppfattning att gruppernas verksamhet inte bör regleras i lagen. Arbetarskyddsslyrelsen uttalar all raan självfallet är positivt in­ställd till åtgärder sora kan underlätta en anpassning av äldre och han­dikappade till arbetslivet. Delta belyses av alt styrelsen korarait över­ens raed AMS ora samarbete och örasesidig inforraation i frågor som rör verksamheten i de anpassningsgrupperna. Styrelsen har anmodat yrkesinspeklörerna att inora raraen för vad som är raöjligt raed hänsyn tUl tillgängliga resurserna vid begäran ora sakkunnig hjälp lämna an­passningsgrupperna det bistånd i arbelarskyddsfrägor som de kan ha behov av. Arbetsmiljöutredningen understryker vikten av att en sam­ordning sker raellan olika verksamheter på orarådet. Vad gäller sådana åtgärder sora syftar till att förbättra arbetsförhållandena för äldre ar­betstagare och arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga torde enligt ut­redningen ofta saknas möjlighet att dra någon klar gräns mot skydds-koraraitténs kompetensområde. I avsaknad av sådan gräns lorde frågor ora arbetsställningar och andra ergonoraiska frågor i regel böra be­handlas inora skyddskorarailtén och inte splittras upp på skilda organ. En viktig insats på området bör kunna göras av förelagshälsovården inom vederbörande företag eller förvaltning. Det ergonoraiska området beaktas redan i dag av yrkesinspektionen och torde i framtiden i ökad utsträckning komma att uppraärksararaas av arbetarskyddsmyndighe-lerna. Arbelsraarknadsrayndighelemas uppgifter på detla oraiåde torde därför enligt utredningen endast böra avses sådana fall då speciella ar­betsmarknadspoliliska hjälpraedel kan övervägas. Statens personal­nämnd ullalar ett kraftigt stöd för anpassningsgruppernas verksarahet och anser att man har all anledning att se positivt på denna form av sararåd på arbetsplatserna. Näranden understryker i likhet med arbets­railjöutredningen viklen av saraordning mellan olika samrådsorgan på arbetsplatsen men framhåller att man genom att tillskapa ett stort an­tal sådana organ för olika frågor riskerar att samrådsfunklionerna kom­raer att splittras på ett olyckligt sätt. Det är därför angeläget alt initia­tiv las lill en saralad översyn och förenkling av organisationen för samrådsfunkionerna inom den statliga sektorn. Nämnden anser att ut­gångspunkten bör vara alt förelagsnämnden skall vara det saraordnan­de organet och att övriga samarbelsorgan skall ingå i företagsnämnds-

Prop. 1973:129

383

organisationen. Också SJ frarahåller att en samordning behövs av de olika saraverkansorganens funktioner. Vidare uttalar SJ att anpass­ningsgrupperna synes utgöra en saraarbetetsforra sora inte kan be­tecknas sora särskUl ändaraålsenlig för SJ:s del raed hänsyn tUl SJ:s organisation, beslutanderättsfördelning m. ra. TCO anser i likhet raed utredningen att arbetet i anpassningsgruppema på allt sätt bör stödjas. Enligt TCO är det viktigt att lösningar i samförstånd komraer lill stånd och ger effekt. I annat fall måsle mera styrande åtgärder över­vägas, t. ex. kvotiagstiftning. TCO understryker att arbetsförraedlmg-arna måste ges de resurser som krävs för ett effektivt arbete i anpass­ningsgrapperna. Medverkan från arbetsförmedlingarnas sida koramer att krävas i ell mycket stort antal gmpper och denna raedverkan kora­mer sannolikt att bli särskUt krävande i initialskedet innan grapperna har funnit formerna för sill arbete. TCO frarahåller också nödvändig­heten av att anpassningsgrapperna uppmärksararaar tjänsteraännens speciella problera.

LO och byggnadsarbetareförbundet uttalar att anpassningsgrapper­nas nuvarande arbetsuppgifter har lagfästs av utredningen. Eraellertid har detta skett utan att trepartsöverläggningen har angetts som norra. Enligt LO och förbundet bör av lagtexten fraragå att vid länsarbets­närandens överläggningar raed arbetsgivaren eller dennes representant skall även närmast berörd arbetstagarorganisation vara representerad.

Statens handikappråd och HCK är positivt inställda lill samförstånds­lösningar inom ramen för anpassningsgruppernas verksamhet raen tror inte att enbart frivilliga överenskoraraelser och förhandlingar räcker för att lösa den viktiga järalikhetsfråga sora handikappades rätt lill ar­bete utgör. Med utgångspunkt från vetskapen om arbetsgivarnas dåliga anslutning till den halvskyddade verksaraheten anser HCK att del inte är tillräckligt med en betoning av att man skall försöka nå samförstånds­lösningar i anpassningsgrupperna.

Flera reraissinstanser lar upp frågan om vilka åtgärder som bör kunna vidtas mot arbetsgivare i de fall då en samförståndslösning inte kan uppnås. SAF kritiserar förslaget att AMS skall få besluta att en viss del av de nyanställda skall utgöras av arbetssökande som är särskilt angivna av arbetsförmedlingen. En sådan ordning strider enligt SAF raot den fria arbetsraarknad sora vi har haft av hävd. Det allraänna intresset av ett effektivt fungerande näringsliv raåste allvarligt åsidosättas, om inle företagen har rätt att själva välja medarbetare för olika arbetsuppgifter. Så kan t. ex. arbetets svårighet, farlighet, fysiska eller psykiska krav göra detta direkt olämpligt för arbetstagare raed på ett eller annat sätt ned­satt arbetsförmåga. Lagens syften att sörja för dem, som har svårt att göra sig gällande på den öppna arbetsmarknaden, motiverar enligt SAF inle sådana ingrepp i företagens valmöjligheter. SFO och Svenska före­tagares riksförbund ger ullryck för sararaa uppfattning som SAF i denna fråga. Juridiska fakulteten vid universitetet i Uppsala har inte heller blivit övertygad om lämpligheten av den föreslagna besläraraelsen. En­ligt fakulteten borde del åtrainstone i fråga ora kategorin äldre arbets­sökande vara möjligt att ge nödvändiga föreslcrifter i form av kvolregler, dvs. arbetsgivaren skulle kunna åläggas tillse att viss andel av arbets­styrkan utgjordes av arbetstagare över viss ålder. I så fall skulle arbets­givaren inte helt berövas valfriheten. Vidare frarahåller fakulteten att det är en betänklig brist att förutsättningarna för AMS:s rätt att medde­la föreskrifter inle är tydligt angivna. Av rättssäkerhetsskäl bör det en-

Prop. 1973:129

384

ligt fakulteten inte förekomma att en myndighet får utöva vittgående befogenheter så gott som otyglad av författningsföreskrifter och ulan domstols kontroll. Fakulteten ifrågasätter om den föreslagna ordningen står i överensstämmelse med rikets internationeUa förpliktelser. SärskUt anmärkningsvärt är också enligt fakulteten att AMS:s föreskrifter är sanktionerade med t. o. m. fängelsestraff och all straff kan utdömas även vid grov oaktsamhet. Juridiska fakulteten vid universitetet i Stock­holm ifrågasätter om inte en kvotregel är den lämpligaste lösningen. Myndighet kunde få befogenhet alt föreskriva att viss kvot av arbets­styrkan skall bestå av arbetskraft över 50 år och kvoten kunde vara lägre vid verksarahet sora förutsätter hög fysisk rörlighet. Ett sådant system har enligt fakulteten sedan lång tid tillbaka prövats vid vissa nybyggen och inte utan framgång. I fråga ora personer raed nedsatt arbetsförraåga borde lösningen enligt fakulteten ligga i en utvidgning av systemet raed halvskyddade arbeten. TCO anser att utredningen på ett alltför ensidigt sätl har redogjort för en eventuell kvotlagsliflnings svårigheter och negativa effekter. Även ora dessa är betydande borde utredningen ha pekat på de fördelar sora en genoratänkt kvotering kan ha. Enligt TCO raåste man kräva att de flesta arbetsgivare har en sam­mansättning av sin arbetsstyrka som i prestationshänseende motsvarar arbetskraftens genomsnitt. Det är omöjligt att nå balans på arbets-raarlinaden ora arbetsgivarna enbari rekryterar och behåller de hög-presterande raedan del blir samhällets uppgift att la hand om dem sora inte fyller högt ställda krav på duglighet och prestationsförmåga. Un­der senare år har en rad åtgärder vidtagits inom arbetsraarknadspoliti­kens rara för all bereda äldre och handikappad arbetskraft sysselsätt­ning. Dessa åtgärder har inle haft inslag av tvång eller inslcränkning i arbetsgivarnas rekryteringspolitik. Ora dessa insatser för all korama till­rätta med ulslagningen på arbetsmarknaden visar sig otillräckliga, mås­le enligt TCO med långsikliga och genomgripande åtgärder aktualiseras. Ett sätt är att påverka arbetsgivamas lönsamhetsförhållanden. Del raest genoragripande ingreppet i arbetsgivarnas rekryteringspolitik är ett kvo-teringssystera, där arbetsgivaren tvingas anställa en viss andel handi­kappade, äldre etc. En sådan styrningsåtgärd kan enligt TCO bli aktuell om de åtgärder som bl. a. föreliggande utredning föreslår inte ger önskat resultat.

Arbetsdomstolens ordförande förutsätter att AMS kommer att be­gagna sina befogenheter att meddela föreskrifter med stor varsamhet. Utredningen har uttalat att föreskrift om nyanställning inte bör med­delas om andra arbetstagare på grund av bestämraelserna i lagen om anställningsskydd eller i kollektivavtal har företrädesrätt lUl anställning­en. Arbetsdomstolens ordförande ifrågasätter ora föreskrift i denna situation överhuvudtagel skall kunna meddelas. MetaUindustriarbetare­förbundet understryker viklen av alt myndigheterna utnyttjar de möj­ligheter att handla som nu öppnas genora bestäraraelsema. Statens han­dikappråd och HCK har som nyss nämnts gett ullryck för att enbart frivilliga överenskoraraelser och förhandlingar inte kommer att räcka för att lösa de handikappades problera. Dessa reraissuistanser kritiserar alt utredningen har förordat en restriktiv tillämpning av möjligheten att ålägga arbetsgivaren alt anställa viss arbetskraft. Handikapprådet delar utredningens uppfattning att man inle bör gå så långt att man förordar kvotiagstiftning eller obligatorisk arbetsförraedling. Däremot anser handikapprådel att det är felaktigt att sora utredningen under-

Prop. 1973:129

385

stryka alt sanktionerna skall användas restriktivt. Ora lagen öm an­ställningsskydd inle skall få negaliv effekt på de handikappades syssel­sättningssituation, måste arbelsmarknadsorganen enligt handUsapprådet ha reella möjligheter alt ingripa med auktoritet. HCK anser all den möjlighet till tvångsförraedling som lagen ger skall tUlämpas betydligt mera aktivt än vad utredningen har förordat. Först och främst bör länsarbetsnämnden i varje län göra sig väl förtrogen raed befolknings­strukturen och arbetsplalsemas personalsammansätlningar för att få kunskap om vUka förelag som har en personalsammansättning som väsentligt awiker från länets befolkningssamraansättoing i övrigt. I de anpassningsgrupper som bUdas på företagen måste länsarbetsnämn­den delta aktivt för att kontrollera att företagets personalsamraansätt-ning inte väsentligt awiker från länets befolkning i övrigt. Om samför­ståndslösning raed arbetsgivaren inte kan nås, skall länsarbetsnäranden enligt HCK:s mening kunna förordna ora tvångsförraedling. HCK avvisar sålunda utredningens förslag om alt endast AMS skall ha denna befogenhet. I de faU då någon av parterna i anpassningsgrappen eller länsarbetsnämnden inte instämmer i beslul om Ivångsförmedling skall överklagande kunna ske tUl högre myndighet, förslagsvis AMS. HCK föreslår också att de parter som ingår i länsarbetsnämnden och i arbets-vårdsdelegationen skaU kunna ta upp frågan om Ivångsförmedling till prövning i länsarbetsnämnden. I de fall länsarbetsnämnden avvisar för­slaget om tvångsförraedling, skall parten kurma överklaga lill högre myndighet. Detta förslag innebär enligt HCK att t. ex. handikapporga­nisationerna, som ingår i arbelsvårdsdelegalionen, får möjlighet att överklaga att förordnande om tvångsförmedling inte ges för arbets­givare som har för få handikappade anställda. Tvångsförmedling skall enligt HCK även gäUa offentUga organ. MS-förbundet frarahåller alt de negativa effekterna av lagen om anställningsskydd måsle elimineras genom bestämmelser som innehåller reellt tvingande åtgärder antingen i form av kvotlagstiftning eller så att vissa sysslor undantas från arbets­givarens anställningsrätlsområde och i stället blir föremål för tvångs­förraedling.

LO, byggnadsarbetareförbundet och fabriksarbetareförbundet anser att det är en brist att länsarbetsnämnden enligt förslaget inte får rätt att meddela anvisningar till arbetsgivarna utan måste hänskjuta ärendet till AMS. En sådan rätt har nämnden enligt 1971 års lag och denna rätt bör enligt LO:s och förbundens mening finnas kvar. LO framhåller ock­så att de fackliga organisationerna bör ha rätt att begära överlägg­ningar hos länsarbetsnämnden i syfte alt få till stånd ett snabbi och smi­digt genoraförande av lagens intentioner.

Utredningens förslag att länsarbetsnämnden skall ha rätt alt inhämta uppgifter om arbetsstyrkans storlek och sararaansättning saral ora före­stående nyanställningar föranleder sora regel inte någon erinran från remissinstansernas sida. LO framhåller att förslaget innebär en för­bättring jämfört raed vad sora nu gäller genora att länsarbetsnäranden kan begära uppgifter om föreslående nyanställningar. Enligt LO avser utredningen att nänmden skall kunna inhämta uppgifter ora de lediga platser som kan föranleda nyanställning. Detta bör framgå av lagtexten. Länsarbetsnämndens möjligheter all begära information har emellertid försvagats i ell annat avseende, nämligen genom att näranden inte får behålla den raöjlighet som nu finns enligt 1971 års lag att fortlöpande begära uppgifter från förelagen om förestående uppsägningar och perraitteringar av enskild person sora orafattas av lagen om anställ-

Prop. 1973:129

386

ningsskydd. LO anser att länsarbetsnämnden bör ha denna möjlighet att kontinuerligt begära information för att kunna nå dessa personer med service under uppsägningstiden. Vidare krävs enligt LO en räll för länsarbetsnämnden att begära information om sådana anställningar i företagen som leder lill omflyttningar av personal. LO anser att dessa frågor är av stor vikt och föreslår all lagen inleds med en bestäraraelse som slår fast länsarbetsnämnden selektiva rätt alt begära inforraation. Bestämraelsen skall enligt LO innebära rätt för näranden all begära information om dels personalstyrkans sammansättning med avseende på ålder, kön, nationalitet etc, dels föreslående oraplaceringar, dels av­gångar, uppsägningar och perraitteringar oavsett antalet personer och dels lediga platser sora föranleder nyanstäUningar. TCO frarahåUer att raan vid åtskilliga tUlfällen har påtalat att del är en brist i arbetsför­medlingarnas verksamhet alt de har grepp över en alltför begränsad del, 2030 %, av den totala arbetskraflsomflyttnmgen. Arbetsgivarna anmäler endast ett mindre antal av lediga platser tiU arbetsförmedlingen. TCO har i andra sammanhang krävt obligatorisk anraälan av lediga platser. Undantag måste självfaUet göras bl. a. i fråga om sådana plat­ser som skall rekryteras internt. Utredningens förslag, som ligger hell i linje med de krav som TCO har framfört i andra sammanhang, till­styrks. SAF ansluter sig i denna fråga helt tiU ledamoten Lindströms reservation och framhåller att förslaget i realiteten innebär en möjlig­het att införa obligatorisk anmälan till arbetsmarknadsmyndigheterna av lediga platser. I ell läge där arbetsförmedlingen uppenbarligen redan har slora svårigheter att sköta sin förmedlande verksamhet på ell tUl­fredsstäUande sätt, förefaller del enligt SAF mindre välbetänkt alt ytterligare belasta dess administration. Förbättrad effektivitet i arbels-förmedlmgens verksamhet åstadkommer man inte genom tvångsyisa ålägganden för förelagen som endast inger dem en känsla av formalism och slentrian och som samtidigt skuUe fordra en myckel personalkrävan­de administrativ apparat. Enligt SAF komraer samhällets behov av information om arbetsmarknaden i planeringssyfte dessutom att tUlgodo­ses genom lagen ora uppgiftsskyldighet i vissa planeringsfrågor. SFO godtar inle heUer utredningens förslag. Enligt SFO:s raening bör be­hovet av saraarbete mellan företag och arbetsmarknadsorgan liksom nu kunna tUlgodoses på mera inf orraell väg.

En del andra frågor ora arbetsmarknadsrayndigheternas handläggning av ärenden om anstäUningsfrämjande åtgärder las upp av några re­missinstanser. LO framhåUer att det är nödvändigt med initiativraöj-lighet på riksplanet. AMS måste kunna ta upp överläggningar med flera arbetsgivare ora frågor som rör ett hell län eller ett större ora­råde eller en hel bransch. Enligt utredningens uttalanden är AMS vis­serligen oförhuidrad att ta upp sådana överläggningar men dessa grun­das då inte på lagen. LO föreslår att det övervägs att ge AMS en lag­ligt grundad rätt all på grundval av överenskommelser utfärda anvis­ningar om förfarandet vid uppsägningar och rekrytering i syfte all främ­ja sysselsättning av äldre arbetstagare och arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga. TCO frarahåller att det bör klart framgå av lagtexten att de fackliga organisationerna har rätt att begära att AMS tar upp frågor om sysselsättningsmöjligheter för äldre arbetstagare och arbets­tagare raed nedsatt arbetsförraåga. JK frarahåller att i lagen bör tas in en erinran ora att staten inle kan vilesföreläggas. Vidare bör editions-föreläggande enligt JK:s mening inte kunna riktas mol statlig myndighet.

Prop. 1973:129

387

Innehållsförteckning

Sid.

Lagförslag   ...................................................... 

.. 

*

Utdrag ur statsrådsprotokoUet den 25 maj 1973  ..... 

18

1

Inledning   .................................................... 

18

2

De senaste årens arbetslöshet  ......................... 

20

3

Anställningsskyddet......................................... 

25

3.1                                                                Nuvarande förhållanden   

25

3.1.1

Inledning    ....................................... 

25

3.1.2

Uppsägning    .................................... 

27

3.1.3

Avskedande   .................................... 

38

3.1.4

Perraittering   .................................... 

42

3.1.5

Företrädesrätt och turordning............... 

... 

43

3.1.6

Varsel och sararåd ............................. 

46

3.1.7

Anställningsskydd vid tvist, skadestånd... 

48

3.1.8

Förfarandet vid tvist............................ 

49

3.2

Utländska förhållanden   ............................. 

... 

51

3.3

Utredningen   ........................................... 

... 

58

3.3.1

Inledning    ....................................... 

58

3.3.2

Den föreslagna lagens huvudgrunder och tillämp­ningsområde 

59

3.3.3

AnsläUnmgsskyddet vid uppsägning  ...... 

... 

61

3.3.4

Avskedande....................................... 

... 

67

3.3.5

Permittering   .................................... 

... 

68

3.3.6

Företrädesrätt och lurordning......... .

3.3.7

Varsel och överläggning........................ 

72

3.3.8

AnstäUningsskyddet vid tvist ................ 

... 

74

3.3.9

Skadestånd    .................................... 

... 

76

3.3.10

Domstolsförfarandel............................. 

... 

77

3.3.11

Särskilda regler för offentiiga tjänstemän ra. ra. ..

79

3.3.12

Övergångsbestämmelser    ................... 

... 

81

3.3.13

Skiljaktig   raening    ........................... 

... 

82

4  AnstäUningsfrärajande åtgärder......................... 

... 

85

4.1 Nuvarande förhållanden............................... 

.... 

85

4.1.1

Inledning    ....................................... 

85

4.1.2

Uppgifter av arbetsgivare till arbetsraarknadsrayn­digheter     

85

4.1.3

Åtgärder för att fräraja anställning av äldre arbets­tagare och arbetstagare med nedsatt arbetsförraåga

88

4.2 Utredningen  ............................................ 

.... 

96

4.2.1

Inlednmg   ........................................ 

.... 

96

4.2.2

Varsel ora driftsinskränkningar............... 

.... 

97

4.2.3

Åtgärder för alt främja anställning av äldre arbets­tagare och arbetstagare raed nedsatt arbetsförmåga

100

4.2.4

Övergångsbeslämradser   .................... 

.. 

106

4.2.5

Skiljaktig mening................................. 

.. 

107

5  Departementschefen....................................... 

109

5.1

Inledande synpunkter ................................. 

.. 

109

5.2

Lagstiftning om anställningsskydd.................. 

.. 

117

Prop. 1973:129

388

Sid.

5.2.1

Inlednmg   ........................................ 

117

5.2.2

Anstälhiingsskyddel vid uppsägning av liUsvidare­ansläUning    

118

5.2.3

Anställning för viss tid, viss säsong eller visst arbete

144

5.2.4

Avskedande   .................................... 

148

5.2.5

Perraittering....................................... 

151

5.2.6

Turordning vid uppsägning och perraittering     

154

5.2.7

Företrädesrätt lUl ny anställning m. m..... 

161

5.2.8

Varsel och överläggning....................... 

169

5.2.9

Anställningsskyddet vid tvist ra. m......... 

177

5.2.10

Förfarandet vid tvist............................ 

187

5.2.11

Lagstiftningens disposivitel................... 

191

5.2.12

Undanlag från lagstiftningen ra. m.......... 

194

5.2.13...................................................... Ikraftträdande ra. ra      

204

5.3 Lagstiftning ora anställningsfrämjande åtgärder 

205

5.3.1

Varsel ora driftsinskränkningar .............. 

205

5.3.2

Åtgärder för att fräraja anställning av äldre arbets­tagare och arbetstagare raed nedsatt arbetsförraåga

213

5.3.3

Ikraftträdande  ra. m........................... 

. 

225

5.3.4

Resursfrågor...................................... 

. 

226

6

Upprättade lagförslag....................................... 

. 

227

7

Specialmotivering............................................ 

. 

227

7.1

Lagen om anställningsskydd ......................... 

. 

227

7.2

Lagen om vissa anställningsfrämjande åtgärder 

. 

288

8  HemstäUan.................................................... 

. 

308

BUaga 1 Utredningens lagförslag   ......................... 

. 

309

BUaga 2 Sararaanställning av reraissyttranden......... 

. 

320

MARCUS BOKTR, STOCKHOLM 1 

»

73     730263