Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1981/82:220

Regeringens proposition

1981/82:220

om ändring i naturvårdslagen (1964:822);

beslutad den 22 april 1982.

Regeringen föreslår riksdagen alt antaga det förslag som har upptagils i bifogade utdrag av regeringsprotokoll ovannämnda dag.

På regeringens vägnar THORBJÖRN[REDACTED_EFTERNAMN]

:

ANDERS[REDACTED_EFTERNAMN]

I

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås vissa ändringar i naturvårdslagens bestämmel­ser om bl. a. täklverksamhel och vilthägn.

För att få till stånd en bättre planering av täktverksamheten och en god hushållning med gms och annat täktmaterial föreslås att en inventering av dessa naturresurser genomförs länsvis. I samma syfte föreslås att sökan­den i ärenden om tillstånd lill takter skall kunna åläggas skyldighet att lägga fram utredning som belyser behovet av takten och att den som driver läkt- eller stenkrossrörelse skall kunna åläggas att lämna de uppgifter om verksamheten som behövs för nalurvårdsplaneringen.

För alt förbättra tillsynen över täktverksamheten föreslås atl kommu­nerna genom ett frivilligt åtagande skall kunna låta någon kommunal nämnd ta över ansvaret för täkltillsynen.

Ett allmänt tillståndstvång föreslås bli infört för uppförande av villhägn på områden där allmänheten får färdas fritt.

Vidare föreslås atl vissa förelägganden enligt naturvårdslagen som har meddelats någon i egenskap av ägare skall gälla även mot en ny ägare.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 januari 1983.

1    Riksdagen 1981182. 1 saml. Nr 220

Prop. 1981/82:220

2

Förslag till

Lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822)

Härigenom föreskrivs i fråga om naturvårdslagen (1964:822)'

dels aU 18, 25, 37, 39 och 42 §§ skall ha nedan angivna lydelse, .

dels att i lagen skall införas sex nya paragrafer, 18 a och b §§, 24 a §, 28 § samt 39 a och b §§, samt närmast före 24 a § en ny rubrik av nedan angivna lydelse,

dels aU i 4, 26, 30-34, 36 och 48 §§ ordet "kronan" skall bytas ut mot "staten".

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

18 

§

Täkl av sten, gms, sand, lera, jord, torv eller andra jordarter för annat ändamål än markinnehavarens husbehov fär ej ske ulan länsstyrelsens tillstånd. Vad nu sagts avser dock ej läkt i vattenområde vartill tillstånd lämnats enligt vattenlagen (1918:523) eller fordras enligt lagen (1966:314) om kontinentalsockeln.

Länsstyrelsen äi'e"r förelägga den som söker täkllillstånd att,' vid äventyr att ansökmngn.ayiJisas, framlägga täktplan av erforderlig omfattning. I samband med till­ståndfår länsstyrelsen meddela så­dana föreskrifter att företagets menliga inverkan på naturmiljön begränsas eller motverkas. Om ej särskilda skäl föranleda annat, skall tillstånd för sin giltighet göras beroende av att säkerhet ställes för sålunda föreskrivna åtgärder. Visar sig sådan säkerhet otillräcklig, kan länsstyrelsen föreskriva att tillstån­det skall gälla endast om ytterligare säkerhet ställes.

Länsstyrelsen får förelägga, den som söker täkllillstånd att, "vid äventyr att ansökningen avvisas, lägga fram utredning som belyser behovet av takten samt en täktplan av erforderiig omfaUning. Tillstån­det skall förenas med de villkor som behövs för att begränsa eller mot­verka förelagets menliga inverkan på naturmiljön. Om ej särskilda skäl/öra«/erfe/-annat, skall tillstånd för sin giltighet göras beroende av att säkerhet ställs för sålunda före­skrivna villkor. Visar sig sådan sä­kerhet otillräcklig,/år länsstyrelsen föreskriva alt tillståndet skall gälla endast om ytterligare säkerhet ställs.

Om fullgörandet av föreskriven åtgärd ankommer på annan än markens innehavare, är innehavaren skyldig tåla att åtgärden vidtages.

Ha tio år förflutit frän del täkllill­stånd vunnit laga kraft, kan länssty­relsen upphäva tillståndet helt eller delvis eller förena tillståndet med ändrade föreskrifter. Visar del sig att meddelade föreskrifter ej i erfor­derlig mån begränsa eller motverka företagets menliga inverkan på na­turmiljön, kan länsstyrelsen före ut­gången av angivna tid förena lill-

Har tio år förflutit från det täkl­lillstånd har vunnit laga kraft, får länsstyrelsen upphäva tillståndet helt eller delvis eller förena tillstån­det med ändrade villkor. Visar del sig att föreskrivna villkor inte i den utsträckning som behövs begränsar eller motverkar företagets menliga inverkan på naturmiljön, får läns­styrelsen före utgången av den an-

Lagen omtryckt 1974: 102..

Prop. 1981/82:220

3

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

ståndet med de ytterligare/örein/-     givna tiden förena tillståndet med

ter som behövas.

de ytterligare villkor som behövs.

18 a §

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om skyldighet för den som driver täktverksamhet eller stenkrossrörelse att lämna de uppgifter om verksamheten som behövs som underlag för planering av naturvården.

18 b §

Efter åtagande av en kommun får länsstyrelsen överlåta åt den kommunala nämnd som kommunen bestämmer att utöva tillsyn över att takter inom kommunen inte utförs i strid mot 18 § och att villkor som är förenade med tillstånd lill takt inte åsidosätts.

Särskilda bestämmelser om vilthägn

24 a §

Vilthägn får inte utan tillstånd uppföras på områden där allmän­heten får färdas fritt.

Frågor om tillstånd prövas av länsstyrelsen. Vid prövningen skall hänsyn tas till behovet av skydd för friluftslivet och naturmiljön. Till­stånd skall förenas med de villkor som behövs till skydd för dessa intressen.

Om det genom ett vilthägn upp­kommer någon olägenhet som inte förutsågs när tillståndet gavs, får länsstyrelsen besluta nya eller änd­rade villkor för att avhjälpa olägen­heten. Kan olägenheten inte av­hjälpas och är den betydande, får tillståndet återkallas. Tillståndet får även återkallas om behov av vilthägn, som avses med tillstån­det, inte längre föreligger.

25

§

Ägare av fastighet och innehava-

Ägare av fastighet och innehava­

re av särskild rätt till fastighet äro

re av särskild rätt lill fastighet är

berättigade till ersättning av kronan

berättigade lill ersättning av staten i

Prop. 1981/82:220

4

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

i den utsträckning som,anges i 26

den utsträckning som anges i 26, 25

och 30 §§. Alt i vissa fall även bor-

och 30 §§. Att i vissa fall även bor­

genär, som har panträtt i fastighe-

genär, som har panträtt i fastighe­

ten, är berättigad till ersättning

ten, är berättigad till ersättning

framgår av 34 § andra stycket. Om

framgår av 34 § andra stycket. Om

inlösen av fastighet stadgas i 27 §.

inlösen av fastyghet finns föreskrif­

ter \H .

I fråga om ersättning och inlösen skall expropriationslagen (1972:719) i Ullämpliga delar lända rill efterrättelse i den mån avvikande bestämmelser ej meddelas i denna lag. 4 kap. 3 § expropriationslagen skall äga tillämp­ning i fråga om värdeökning som ägt rum under tiden från dagen tio år före det talan väcktes vid domstol.

I fråga om ersättning med anledning av att avverkning eller återväxtåt-gärd som avses i lagen (1974:434) om bevarande av bokskog förbjudits eller att tillstånd till sådan avverkning eller åtgärd vägrats eller förenats med föreskrifter gäller bestämmelserna i nämnda lag.

28 §'

För skada och intrång som tillfo­gas ägare av fastighet och inneha­vare av särskild rätt till fastighet genom undersökning enligt 42 § första eller andra stycket utgår er­sättning. Talan om ersättning väcks vid den fastighetsdomstol inom vars område marken eller större delen därav ligger.

37 § Till böter eller fängelse i högst sex månader dömes den som uppsåtligen eller av oaktsamhet

1.

bryter mot förbud eller föreskrift som meddelats enligt 5, 8, 10, 11 eller 14 §, 16 § andra stycket eller 19 §,

2.

bryter mot 16 § första stycket första punkten eller, om ej gärningen är ringa, mot,16 § första stycket andra punkten,

3.

bryter mot 17 § andra stycket, om ej gärningen är ringa,

4.

utföitäkt i strid mot 18 § eller

4. utför läkt i strid mot 18 § eller föreskrift som meddelats i samband

åsidosätter villkor som är förenat med tillstånd lill företaget,

med tillstånd lill takt.

5.

underlåter att fullgöra flrt/nö/-

5. underiåter atl fullgöra iAy//-ningsskyldighet som föreskrivits

het som föreskrivits med stöd av med stöd av 20 § första stycket,

18 a § eller 20 § första stycket,

6.

bryter mot 22 § första eller

6. bryter mot 22 § första eller tredje stycket eller mot föreskrift

tredje stycket eller mot föreskrift som   meddelats   i   samband   med

som   meddelats   i   samband   med medgivande enligt tredje stycket,

medgivande enligt tredje stycket, eller

1. åsidosätter stadgandet i 23 §,

7. åsidosätter stadgandet i 23 §,

om ej gärningen sker på plats, till     om ej gärningen sker på plats, lill

 Förutvarande 28 § upphävd genom 1974: 1025.

Prop. 1981/82:220

Nuvarande lydelse

vilken allmänheten icke äger tillträ­de eller har insyn, eller gärningen är ringa.

Utbyte av brott som avses i 4 skall förklaras förverkat, om det ej är uppenbart obilligt.

Föreslagen lydelse

vilken allmänheten icke äger tillträ­de eller har insyn, eller gärningen är ringa, eller

8. uppför vilthägn i strid mot 24 a § eller åsidosätter villkor som är förenat med tillstånd till vilt­hägn.

Utbyte av brott som avses iförs-ta stycket 4 skall förklaras förver­kat, om del ej är uppenbart obilligt.

39 §'

Har någon begått gärning som avses i 37 §, 1, 2, 4 eller 6 får läns­styrelsen vid vite förelägga honom att vidtaga rättelse. Vidare får tingsrätten meddela handräckning för sådant ändamål. Ansökan om handräckning får göras av allmän åklagare, statens naturvårdsverk, länsstyrelsen eller den kommunala myndighet som handhar natur­vårdsfrågor. Beträffande sådan handräckning finns bestämmelser i 17 § handräckningslagen (1981:847).

Har någon överträtt beslut eller föreskrift som avses i 37 § första stycket 1, 2, 4, 6 eller 8 får länssty­relsen förelägga honom atl åstad­komma rättelse. Har ifråga om en viss fastighet eller byggnad, anord­ning eller anläggning på annans mark ägaren till egendomen begått överträdelsen och övergår egendo­men till ny ägare, får denna före­läggas att vidta rättelse, om det inte är oskäligt. Är fråga om över­trädelse av beslut eller föreskrift över vars efterlevnad kommunal nämnd med stöd av överlåtelse en­ligt 18 b § utövar tillsyn, tillkommer det i stället nämnden att meddela sådant föreläggande. I beslut om föreläggande får vite sättas ut. Vi­dare får tingsrätten meddela hand­räckning för att åstadkomma rät­telse. Ansökan om handräckning får göras av allmän åklagare, sta­tens naturvårdsverk, länsstyrelsen, den kommunala nämnd som hand­har naturvårdsfrågor eller, ifall där kommunal nämnd har att meddela föreläggande, av den nämnden. Beträffande sådan handräckning finns bestämmelser i 17 § hand­räckningslagen (1981:847).

Vid meddelande av föreläggande enligt 17 § första stycket, 20 §, 21 § eller 22 § andra stycket får länsstyrelsen utsätta vite. Efterkoms ej sådant föreläggande, skall på anmodan av länsstyrelsen kronofogdemyndigheten föranstalta om att åtgärden vidtages.

Byggnadsnämnden får utsätta vite vid meddelande av föreläggande en­ligt 17 § tredje stycket. Hälsovårdsnämnden får utsätta vite vid meddelan­de av föreläggande enligt 24 §. Efterkommes ej föreläggandet, äger veder­börande nämnd låta vidtaga åtgärden på den försumliges bekostnad.

' Senaste lydelse 1981:859.

Prop. 1981/82:220

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

39 a §

Har ett föreläggande som avses i 39 § första eller andra stycket med­delats någon i egenskap av ägare till viss fastighet och Övergår fas­tigheten till ny ägare, gäller före­läggandet i stället mot denne. Ut­satt vite gäller dock inte mot den nye ägaren, men vederbörande myndighet får sätta ut vite för den­ne.

Första stycket skall också tilläm­pas när föreläggande har medde-. lats någon i egenskap av tomträtts-havare eller ägare av byggnad, an­läggning eller anordning på mark som tillhör annan.

39 b §

Föreläggande som avses i 39 a § skall genast antecknas i fastighets­boken eller tomträttsboken. Det­samma gäller beslut om återkallel-se av antecknat föreläggande.

Har antecknat föreläggande upphävts genom lagakraftvunnet beslut, efterkommits eller förfallit, skall det antecknas i fastighetsbo­ken.

42

Erfordras   förberedande   under-

Krävs   förberedande   undersök-

sökning på marken innan beslut ning på marken innan beslut med-

meddelas i naturvårdsärende, må delas i e» nalurvårdsärende,/år så-

sådan undersökning verkställas ge- dan undersökning verkställas ge­

nom länsstyrelsens försorg.

nom länsstyrelsens försorg.

Har regeringen eller den myndig­het som regeringen bestämmer i naturvårdssyfte beslutat om en in­ventering av vissa naturresurser, har den som fått i uppdrag att utfö­ra arbetet rått att få tillträde till marken och att där göra undersök­ningar.

Undersökningar enligt första el­ler andra stycket skall utföras så, att minsta skada och intrång vål­las.

I samband med beslut om tillstånd till bebyggelse, läkt eller annat arbetsföretag äger länsstyrelsen föreskriva att företagel skall bekosta sär-

Prop. 1981/82:220

7

skild undersökning av det berörda området eller på annat sätt gotlgöra intrånget i naturvårdsintressel.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1983.

Bestämmelserna i 39 § första stycket andra meningen skalUnte tillämpas när överträdelsen ägt mm före ikraftträdandet. Bestämmelserna i 39 a och 39 b §§ gäller endast i fråga om förelägganden som meddelats efter ikraft­trädandet.

Prop. 1981/82:220

8

Utdrag

JORDBRUKSDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1982-03-25

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Boo, Petri,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Elmstedl,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Lagrådsremiss med förslag till ändring i naturvårdslagen (1964:822)

1    Inledning

Med stöd av regeringens bemyndigande den 26 februari 1970 tillkallade dåvarande chefen för jordbruksdepartementet sakkunniga' för alt göra en översyn av naturvårdslagen (NVL). De sakkunniga, som antog namnet naturvårdskommittén, avlämnade i mars 1979 slutbelänkandel (SOU 1979:14) Naturvård och täktverksamhet. I betänkandet läggs förslag fram som i huvudsak rör täktverksamhet. Bl. a. föreslås ändringar i NVL:s bestämmelser om tillstånd till och tillsyn över täktverksamhet.

Till protokollet i detta ärende bör fogas dels naturvårdskommitténs sammanfattning av betänkandet som bilaga 1 och dels de lagförslag som läggs fram i betänkandet som bilaga 2. Beträffande nuvarande förhållan­den samt kommitténs närmare överväganden hänvisas i övrigt till betän­kandet.

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts av hovrätten över Skåne och Blekinge, kammarrätten i Göteborg, statens järnvägar, statens vägverk, statens väg- och trafikinstitut, statens geotekniska institut, statis­tiska centralbyrån, statskontoret, riksrevisionsverket, riksskatteverket, riksantikvarieämbetet, lanlbruksstyrelsen, skogsstyrelsen, statens natur­vårdsverk, koncessionsnämnden för miljöskydd, statens institut för bygg­nadsforskning, statens planverk, statens lantmäteriverk, statens industri­verk, Sveriges geologiska undersökning, statens vattenfallsverk, samtliga länsstyrelser utom länsstyrelsen i Värmlands län, länsstyrelsernas organi-satiohsnämnd,   domänverket,   mineralpolitiska   utredningen,   stämpel-

' Riksdagsledamöterna Göran Karisson, ordförande, Erik[REDACTED_EFTERNAMN], Nils[REDACTED_EFTERNAMN], Cari-Wilhelm[REDACTED_EFTERNAMN], Ingrid[REDACTED_EFTERNAMN] och Rolf[REDACTED_EFTERNAMN] samt numera utred­ningssekreteraren Ulf[REDACTED_EFTERNAMN]. Sedan[REDACTED_EFTERNAMN] avsagt sig sill uppdrag tillkallades som sakkunnig i hans ställe redaktören Bo[REDACTED_EFTERNAMN].

Prop. 1981/82:220

9

skatteutredningen, kommunerna Ekerö, Halmstad, Linköping, Luleå, Lycksele, Malmö,[REDACTED_EFTERNAMN], Stockholm, Vara och Östhammar, Centralor­ganisationen SACO/SR, Landsorganisationen i Sverige, Tjänstemännens centralorganisation, Lanlbmkarnas riksförbund. Delegationen för företa­gens uppgiflslämnande, Grus- och makadamföreningen, Miljögmppernas riksförbund, svenska kommunförbundet, svenska naturskyddsföreningen, Sveriges advokatsamfund, Sveriges industriförbund och Vattenvärnet.

Remissinstanserna har i flera fall bifogat yttrande från underställda myndigheter eller organisationer. En sammanställning av remissyttrande­na bör fogas rill protokollet i detta ärende som bilaga 3.

I september 1979 överlämnade statens naturvårdsverk till regeringen en skrivelse med förslag till ändringar i naturvårdslagens bestämmelser öm vilthägn. Naturvårdsverkets skrivelse bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 4.

Efter remiss har yttranden över skrivelsen avgetts av hovrätten över Skåne och Blekinge, lantbmksstyrelsen, skogsstyrelsen, statens planverk, länsstyrelserna i Stockholms, Uppsala, Östergötlands, Jönköpings, Kro­nobergs, Gotlands, Kristianstads, Malmöhus, Hallands, Göteborgs och Bohus, Skaraborgs, Örebro, Gävleborgs, Jämtlands, Västerbottens och Norrbottens län, länsstyrelsernas organisalionsnämnd, domänverket, naturhistoriska riksmuseet, Sveriges lantbruksuniversitet, statens veteri­närmedicinska anstalt. Föreningen för svensk hjortavel. Jägarnas Riksför­bund-Landsbygdens Jägare, Lanlbmkarnas riksförbund. Friluftsfrämjan­det, svenska jägareförbundet, svenska kommunförbundet, svenska samer-nas riksförbund samt Sveriges riksidrottsförbund.

En sammanställning av remissyttrandena över naturvårdsverkels förslag i fråga om vilthägn bör fogas lill protokollet i detta ärende som bilaga 5.

Jag kommer i det följande att först behandla naturvårdskommilténs och därefter naturvårdsverkels förslag till ändringar i naturvårdslagen. Vid behandlingen av naturvårdskommilténs betänkande tar jag emellertid inte upp förslaget i de delar det berör täktsamverkan och expropriation. Inom ramen för det arbete som pågår om en. ny bygg- och planlagsliftning övervägs f. n. en ny lag om samverkan för bebyggande m. m. av mark. Jag anser atl resultatet av detta lagstiftningsarbete bör avvaktas innan slutlig ställning las till kommitténs förslag i dessa delar.

2   Allmän motivering

2.1 Täktverksamhet

2.1.1 Inledande synpunkter

I naturvårdslagen slås fast, alt naturen utgör en nationell tillgång som skall skyddas och vårdas och att var och en är skyldig att visa hänsyn och

Prop. 1981/82:220

10

varsamhet i sitt umgänge med naturen. Skyddet för naturmiljön är emeller­tid inte absolut. Naturresurserna måste i viss utsträckning få tas i anspråk för ändamål som från allmän eller enskild synpunkt är nyttiga och nödvän­diga. Det föreskrivs därför i naturvårdslagen att det vid prövningen av frågor rörande naturvård skall tas tillbörlig hänsyn till övriga allmänna och enskilda intressen som berörs av frågan. Vid riilämpningen av naturvårds­lagen skall således en avvägning göras mellan å ena sidan naturvårdsintres­set och å andra sidan de allmänna eller enskilda intressen som gör anspråk på att i olika former få utnyttja naturresurser.

Det är enligt min mening nödvändigt att vi genom bättre och mer långsik­tig planering i större utsträckning än f. n. söker förebygga naturvårds- och miljöproblem genom att åstadkomma en bättre hushållning med naturre­surserna. En ökad hänsyn till hushållningsaspekterna är enligt min mening myckel angelägen när det gäller utvinningen av bl. a. grus och annat täktmaterial. Sådana material är en nödvändig råvara för näringslivet och samhället. Samtidigt ger täktverksamheten ofta upphov till mer eller mind­re omfattande skador på naturmiljön.

Förbmkningen av sand och grus i Sverige var länge relativt måttlig. Efter andra världskriget steg förbrukningen av gms kraftigt i samband med att anläggnings- och byggnadsverksamheten ökade. Förbrukningen för­dubblades från ca 10 milj. m under 1940-talets senare del till ca 20 milj. m' år 1953. Även därefter har förbmkningen ökat ytterligare. År 1972 beräk­nades den uttagna volymen till ca 80 milj. m', varav 20-25 % utgjordes av bergkrossmaterial. Under de senaste åren har emellertid grusförbmkning-en minskat bl. a. på gmnd av att byggnads- och anläggningsverksamheten har avtagit. Av den totala förbrukningen av grus och bergkrossmaterial i landet beräknas ungefär hälften gä till vägar, en Qärdedel till mark-, grund-och planeringsarbeten och resten till betongframställning och övriga ända­mål.

Det är enligt min uppfattning nödvändigt att fillämpa ett ekologiskt synsätt på miljö- och naturvårdsområdet. Den fortsatta samhällsutbyggna-den kommer alt ställa ökade krav på förmågan att med utgångspunkt i ett sådant synsätt hushålla med begränsade naturresurser och hävda naturvår­dens intressen mot anspråk på exploatering av fyndigheler av grus och andra täktmaterial. Anledning härtill är främst atl naturgrussituationen kring många tätorter är så besvärlig att det kan befaras att allt allvarligare konflikter i framtiden kommer att uppstå mellan å ena sidan hushållnings-och bevarandeintressena och å andra sidan de intressen som kräver exploatering. Mot denna bakgmnd bör samhällets möjligheter förbättras att hushålla med fyndigheterna genom främsi en bättre planering av täkt­verksamheten. Antalet takter som samtidigt skall vara öppna bör vara så litet som möjligt. De takter som öppnas bör lokaliseras lill områden där olägenheterna med hänsyn till naturvården, kulturminnesvården och andra bevarandeintressen blir så små som möjligt. Vid den tillståndsprövning

Prop. 1981/82:220

11

som sker i dag är det ofta inte möjligt att beakta behovet av hushållning med de aktuella naturresurserna i den utsträckning som är önskvärd. Detta beror bl. a. på att länsstyrelserna inte har ett tillfredsställande kunskapsun­derlag om länets fyndigheter av täktmaterial. Inte heller finns alltid till­räckliga kunskaper om de naturvårds- och andra samhällsintressen som kan vara knutna till fyndigheterna, om tillgången på möjliga ersäUningsma-terial eller om marknadens efterfrågan på täktmaterial.

Utifrån bl. a. nu angivna utgångspunkter har nalurvårdskommitlén re­dovisat en rad förslag som syftar rill att möjliggöra en bättre hushållning med gms och andra täktmaterial. Kommittén föreslår således bl. a. all ett program för regionala inventeringar av ifrågavarande naturresurser skall genomföras och att läktföretagen skall vara skyldiga att årligen lämna uppgifter om produktionen i takterna. För atl det skall bli möjligt atl ta större hänsyn till principen om resurshushållning innan invenleringspro-grammet har genomförts föreslår kommittén vidare alt länsstyrelsen får befogenhet alt kräva en utredning som belyser behovet av takten i fråga.

När det gäller tillsynen över takter konstaterar nalurvårdskommitlén att den löpande tillsynen f. n. inte fungerar tillfredsställande. Kommittén före­slår därför att kommunerna tar ett större ansvar för tillsynen.

Kommittén framhåller även atl det inte bara är genom en bättre hushåll­ning med fyndigheter som naturmiljön kan skyddas. Också en ökad an­vändning av ersättningsmaterial för naturgrus innebär att naturmiljön skyddas genom att anspråken på nya takter minskar. Kommittén har därför undersökt möjligheterna att utnyttja annat material t.ex. restpro­dukter från gruv- och stålindustrin.

Flertalet remissinstanser delar kommitténs uppfattning atl del är nöd­vändigt att bedöma täktverksamhet med utgångspunkt från ett ekologiskt synsätt samt att del är hänsynen till naturmiljön som främst begränsar täktmöjlighelerna och medför krav på hushållning genom bättre planering av täktverksamheten.

I de följande avsnitten behandlar jag kommitténs olika förslag till åtgär­der för att åstadkomma en bättre hushållning med olika slag av täktmate­rial. I avsnitt 2.1.6. behandlas en fråga som har en mer allmän räckvidd, nämligen frågan om möjligheterna atl stärka samhällets möjligheter atl kräva rättelse av den som bryter mot naturvårdslagens bestämmelser.

2.1.2. Regionala inventeringar för täkthushållning

Enligt naturvårdslagen får läkt av sten, grus, sand, lera, jord, torv eller andra jordarter inte ske utan länsstyrelsens rillstånd. Tillståndsplikt gäller inte takt för markinnehavarens husbehov och inte heller läkt i vallenom­råde, vartill tillstånd lämnats enligt vattenlagen (1918:523) eller fordras enligt lagen (1966:314) om kontinentalsockeln.

I naturvårdslagen anges inte direkt efter vilka grunder en ansökan om täkllillstånd skall prövas eller hur olika intressen skall vägas mot varandra.

Prop. 1981/82:220

12

Av lagen framgår emellertid alt stor hänsyn skall tas lill den tilltänkta taktens inverkan på naturmiljön. Bestämmelserna skall användas lill atl skydda naturmiljön i dess helhet, inbegripet landformer, vegetation och alltså även t.ex. kultur- och odlingslandskapet. Hänsyn skall också tas till naturmiljöns betydelse för friluftslivet. Tillbörlig hänsyn skall å andra sidan las lill övriga allmänna och enskilda intressen som berörs av frågan om täkUillständ. Nyttan av verksamheten och behovet av materialet kan alltså beaktas. Länsstyrelsen får alltså ta med i avvägningen hur stort samhällsintresset är av att naturtillgången exploateras. Det innebär bl. a. att om täkllillstånd, som täcker det beräknade behovet för flera är framåt, redan har lämnats inom någon region kan ytterligare tillstånd vägras. Vid täktprövningen bör också beaktas hur stort behovet är av all ta täktmate­rial av viss kvalitet i anspråk. Även tillgången på ersättningsmaterial bör beaktas. Av ett regeringsbeslut om läkt (1978-08-24, dnr 499/76) framgår all en grustäkt vägrats på ell område av vetenskapligt värde efter vägen Kimna-Riksgränsen med hänsyn till tillgången på ersättningsmaterial. Gmset skulle användas för att bygga nämnda väg. Med hänsyn till att det i Kiruna fanns tillgång till ersättningsmaterial i form av gruvavfall och trots att kostnader för detta blev högre vägrades täkllillstånd.

Samridigl bör betonas att en alltför stor restriktivitet vid tillståndspröv­ningen kan medföra en ökad förbrukning av energi för längre transporter och knapphet på täktmaterial som i sin tur kan orsaka prisstegringar.

Bedömningen av frågan om ett täkttillstånd måste givetvis ske individu­ellt med hänsyn till de omständigheter som föreligger i det enskilda fallet. Dessa omständigheter kan vara av skiftande slag och de motstående intres­senas betydelse varierar. I princip bör emellertid gälla alt ju starkare naturvårdsintresse som knyts till ett område, desto starkare måste intres­set av en exploatering vara för all täkllillstånd skall lämnas.

Naturvårdskommittén anför att del i verkligheten är svårt för länsstyrel­sen all göra de intresseavvägningar som krävs, eftersom beslutsunderlaget ofta är ofullständigt. Delta beror på att länsstyrelserna oftast inte har tillfredsställande kunskapsunderlag om länets fyndigheter av olika slag av material, de naturvårds- och andra samhällsintressen som kan vara knutna rill fyndigheterna, tillgången på möjliga ersättningsmaterial och markna­dens efterfrågan på täktmaterial. Bristerna i nu angivna avseenden medför enligt kommittén påtagliga nackdelar från nalurvårdssynpunkl. Dels kom­mer alltför många takter alt vara öppna samtidigt. Därigenom förlängs exploateringstiderna och efterbehandlingen skjuts fram i tiden. Dels finns risker för att fel fyndigheter las i anspråk. Vid den täktprövning som görs i dag finns det således enligt kommittén oftast inte möjlighet atl göra en mera samlad bedömning som skulle garantera alt tillstånd lämnas till de takter som från nalurvårdssynpunkl medför de minsta olägenheterna.

För att få till stånd en täktprövning som är effektiv från hushållnings-och naturvårdssynpunkt är det sålunda enligt kommittén av stor betydelse

Prop. 1981/82:220

13

att länsstyrelsen får tillgång till ell beslutsunderlag som gör del möjligt att bedöma den enskilda takten i ett regionalt perspektiv. Kommittén föreslår därför ett program för genomförande av regionala inventeringar av främst landbaserade täktförekomster av berg, sten, grus och sand. Inventering­arna föreslås inte omfatta industrimineraler, torv eller ler- och matjords-takter. I inventeringarna bör ingå uppgifter från ett helt län om bl. a. täktrillgångarnas storlek och läge, den aktuella förbrukningen och bedöm­ningar av förbmkningen i framriden. Inventeringarna bör också redovisa de bevarandeanspråk som ställs från naturvårds-, kulturminnes- och vat­tenförsörjningssynpunkt. Vidare bör inventeringarna omfatta uppgifter om i vad mån kommunernas planer påverkar möjligheterna att bedriva täkt­verksamhet.

Inventeringsprogrammet bör enligt kommittén utmynna i någon form av regional hushållningsplanering med riktlinjer för hur de inventerade resur­serna skall användas. Hur denna hushållningsplanering närmare skall ut­formas bör avgöras när resultatet av inventeringarna föreligger.

Förslaget om regionala inventeringar tillstyrks eller lämnas utan erinran av flertalet remissinstanser.

Jag delar naturvårdskommitténs uppfattning att en god hushållning med täkllillgångarna fömtsätter att länsstyrelsens täktprövning sker med ut­gångspunkt i ett regionalt perspektiv. För atl åstadkomma delta fordras alt länsstyrelsen i ett läktärende har god kännedom inte bara om de förhållan­den som anknyter till den med ansökan avsedda takten utan även om täktsituationen inom övriga delar av regionen. Som kommittén redovisat finns det emellertid f. n. ofla slora brister i länsstyrelsens beslutsunderlag vilket innebär svårigheter att göra den allsidiga prövning som enligt min uppfattning är nödvändig. I likhet med kommittén anser jag därför att länsstyrelsens beslutsunderlag i täktärenden bör förbättras. Detta bör ske bl. a. genom regionala inventeringar varvid även förutsättningar för en regional hushållningsplanering tillskapas. Ett förbättrat beslutsunderlag gagnar inte bara naturvårdens intressen ulan klargör även på ett tidigt stadium för läktexploatören var han kan påräkna alt få bedriva läkt. Samtidigt torde täktföretagens kostnader för undersökning av nya täktom-råden minska. Jag tillstyrker därför kommitténs förslag atl ett program för regionala inventeringar genomförs. Delta innebär sålunda atl inventering­arna i första hand bör inriktas på alt kartlägga tillgångarna på naturgrus på det sätt kommittén föreslagit, inbegripet möjligheterna att ersätta naturgm-set med bl. a. bergkrossmaterial. Ett väsentligt led i inventeringsarbetel är också att kartlägga de bevarandeintressen och andra väsentliga mot­stående intressen som finns för att länsstyrelsen skall få en uppfattning om hur stor del av de inventerade tillgångarna som kan länkas bli tillgängliga för exploatering.

Kommittén föreslår vidare att det centrala ansvaret för att inventerings­programmet genomförs läggs på naturvårdsverket, medan länsstyrelserna

Prop. 1981/82:220

14

bör svara för det faktiska genomförandet av verksamheten. Det geoveten­skapliga inventeringsarbetet bör dock utföras av geologisk expertis. Enligt kommitténs mening bör inventeringarna genomföras etappvis enligt en tidsplan som bör prövas av riksdagen i samband med att medelsbehovel för första verksamhetsåret prövas. I en första etapp föreslås alt inventeringarna inriktas på områden där de största konflikterna mellan bevarandeintressen och exploateringsinlresset kan antas föreligga. Under fömtsättning att inventeringarna genomförs under en period av 6-8 år och med de utgångspunkter i övrigt som kommittén angivit för denna verksam­het, beräknas de årliga kostnaderna för inventeringarna till 4-5 milj. kr. Kommittén föreslår alt medel för inventeringarnas genomförande årligen anvisas efter förslag i budgetpropositionen.

Som jag tidigare anfört är syftet med inventeringen att i första hand skapa ett ur naturvårdssynpunkt bättre beslutsunderlag i frågor som rör täktexploatering. Jag delar därför nalurvärdskommilténs uppfaUning att det centrala ansvaret för inventeringarna bör ligga hos naturvårdsverket. Flera skäl talar även för kommitténs förslag atl lägga ansvaret för invente­ringarnas faktiska genomförande på länsstyrelsen. Länsstyrelsen är den myndighet som bäst kan överblicka invenleringsbehovet inom länet och som har kompetens att sammanväga och utvärdera inventeringsmaterialet. Med hänsyn härtill bör del regionala genomförandel av inventeringarna ankomma på länsstyrelsen. Jag vill här framhålla att det är angelägel att länsstyrelsen härvid samarbetar med riksantikvarieämbetet och andra myndigheter som kan underlätta inventeringsarbetet. Några remissinstan­ser framhåller att Sveriges geologiska undersökning (SGU) bör ha huvud­ansvaret för kartläggningen av naturresursen som sådan med hänsyn till bl. a den geologiska kompetens som verket besitter. I linje med vad dessa remissinstanser och med vad kommittén uttalat vill jag betona alt den geologiska sakkunskap som finns hos SGU självfallet bör tillvaratas i största möjliga utsträckning såväl vid planeringen som vid genomförandet av inventeringsprogrammet. Det är även väsentligt att täktinventeringarna så långt som möjligt samordnas med SGU:s pågående grundvatteninven­tering och den karteringsverksamhet i övrigt som SGU bedriver. Jag anser därför att SGU i första hand bör anlitas för det geologiska inventeringsar­betel.

I likhet med kommittén anser jag det angeläget att inventeringarna genomförs sä snabbt som möjligt. Beslut om atl påbörja inventeringspro­grammet bör därför fattas redan nu. Jag är också ense med kommittén att medel för inventeringarna bör anvisas över statsbudgeten. Jag anser dock att inventeringsarbetet tills vidare bör kunna begränsas i förhållande till kommitténs förslag. Inventeringsprogrammet bör således under en första inventeringsperiod omfattande ca fem är kunna koncentreras till befolk­ningstäta områden där behovet av täktmassor är stort och till områden där betydande naturvårdsintressen finns. Det får ankomma på naturvårdsver-

Prop. 1981/82:220

15

ket atl med denna utgångspunkt i anslutning lill verkels årliga anslagsfram­ställningar lämna närmare förslag i fråga om inriktningen och omfattningen av inventeringsarbetet under följande budgetår. Det är därvid nödvändigt atl en noggrann prioritering sker av inventeringsbehoven för olika områ­den. Naturvårdsverket bör vid utarbetandet av sina förslag samråda med bl. a. länsstyrelsen och SGU. Mot bakgrund av naturvårdsverkels förslag får sedan närmare ställning till inventeringsprogrammet las i samband med den årliga budgetprövningen med början för budgetåret 1983/84. Jag vill dock redan nu framhålla atl jag bedömer en ram av 15 milj. kr. såsom tillräcklig för den första invenleringsperioden. Det bör ankomma på natur­vårdsverket atl planera och prioritera verksamheten så att den kan ulföras inom den angivna resursramen. För tiden efter denna första inventerings­period får ställning tas till omfattningen av verksamheten med ledning av de erfarenheter som då framkommit. Jag vill framhålla att i den mån länsstyrelserna önskar påbörja inventeringar redan under budgetåret 1982/ 83 får detta ske inom ramen för redan tilldelade resurser.

I anslutning till förslaget lill inventeringsprogram föreslår kommittén vissa ändringar i naturvårdslagen av innebörd atl den som inom ramen för inventeringsprogrammet utför fältarbeten får befogenhet att beträda an­nans mark och atl där göra erforderliga undersökningar. Vidare föreslås att markägaren får rätt till ersättning för den skada och del intrång som orsakas genom inventeringsarbetel.

Jag delar naturvårdskommilténs uppfattning atl den som utför invente­ringar av naturresurser på regeringens eller en myndighets uppdrag bör ha rätt att få tillträde till marken i fråga. Likaså bör markägaren få ersättning för skada eller intrång som orsakas honom på grund av dessa inventering­ar. Bestämmelser härom bör föras in i naturvårdslagen.

Kommittén föreslår också att samhällets kostnader för de regionala inventeringarna bör täckas genom alt en särskild s. k. täktavgifl tas ut av den som innehar täktlillståndet. Avgiften är avsedd att även täcka statens kostnader för den statliga tillsynen över täktverksamheten.

Jag delar kommitténs uppfattning i denna fråga. Naturvårdsverket bedri­ver f.n. på regeringens uppdrag ett utredningsarbete om prövnings- och tillsynsavgifter på miljöskyddsområdet. Verket väntas senare i år lägga fram förslag om sådana avgifter. Den föreslagna läktavgiften har nära samband med de nu berörda avgifterna varför frågan om hur denna avgift bör utformas lämpligen bör övervägas av naturvårdsverket i anslutning till verkets pågående utredningsarbete. Jag avser alt senare föreslå regeringen att ge naturvårdsverket i uppdrag att utreda frågan om täktavgifl och redovisa möjligheterna att anpassa en sådan avgift till ett syslem med prövnings- och tillsynsavgifter.

Prop. 1981/82:220

16

2.1.3 Behovsutredning

Eftersom det kommer att dröja flera år innan det föreslagna programmet för regionala inventeringar har genomförts är del enligt kommittén angelä­get atl redan nu vidta åtgärder så att större hänsyn kan tas till principen om resurshushållning. Ett bättre underlag för ställningstaganden i tillståndsfrå­gor kan enligt kommittén åstadkommas genom att sökandena i täktärenden lägger fram den utredning som behövs för att länsstyrelsen skall kunna beakta hushållningsaspekler.

F. n. gäller alt en ansökan om tillstånd till läkt skall alltefter omständig­heterna i det enskilda fallet vara åtföljd av karta eller skiss och den ytterligare utredning som behövs för att länsstyrelsen skall kunna bedöma taktens inverkan på naturmiljön. Länsstyrelsen kan vidare förelägga den som söker täkttillstånd att framlägga täktplan av erforderlig omfattning. Om ett sådant föreläggande inte ållyds kan länsstyrelsen avvisa ansökning­en. Täklplanen skall innehålla uppgifter om bl. a. täktområdets utbredning i terrängen, brytningstiden, brytningsdjupet, brytningsriktningen, insyns­skyddet och hur efterbehandlingsarbetena skall utföras. I de fall detaljerad täktplan krävs lämnas i ansökningshandlingarna i allmänhet även en redo­visning av täktmalerialets beskaffenhet. Länsstyrelsen kan vidare kräva atl täklplanen skall omfatta hela fyndigheten även om en del av fyndighe­ten är belägen på en annan fastighet än den ansökan avser. Närmare anvisningar om vad en täklansökan bör innehålla lämnas i naturvårdsver­kets publikationer Täkl - Allmänna råd (SNV RR 1979:4) och Rekom­mendationer för handläggning av ärenden rörande torvtäkl saml läkt av matjord och liknande jordarter (SNV PM 1979).

Nalurvårdskommitlén föreslår all länsstyrelsen får rätt att förelägga sökanden i ett läktärende att dessutom lägga fram den utredning som behövs för atl belysa behovet av den täkl som ansökan avser. Om ett föreläggande om behovsutredning inte efterföljs, bör läklansökningen kun­na avvisas. En bestämmelse som ger länsstyrelsen denna befogenhet bör enligt kommittén tas in i naturvårdslagen.

Det är enligt kommittén inte meningen alt en sådan behovsutredning skall krävas i vaije läktärende. Föreläggande skall bara tillgripas när en sådan utredning bedöms kunna tillföra ett läktärende uppgifter av väsentlig betydelse för prövningen. Enligt kommittén torde behovsutredning i prak­tiken bli aktuell så gott som enbart i de fall när en täklansökan avser ett område beträffande vilket länsstyrelsen är osäker om tyngden i exploate­ringsinlresset. Vad länsstyrelsen sålunda med stöd av den föreslagna be­stämmelsen bör kunna begära av sökanden är att denne skall visa att del föreligger ett akut behov av material som finns i den aktuella fyndigheten. Enligt kommittén bör del ankomma på länsstyrelsen alt närmare ange i vilket avseende kompletterande utredning behövs. Avsikten är inte att sökanden skall kunna åläggas all inkomma med översiktliga utredningar om försörjningen med t.ex. gms inom en hel region. Att göra så omfat-

Prop. 1981/82:220

17

tände utredningar är enligt kommittén en samhällsuppgift som bör fullgö­ras inom ramen för det föreslagna inventeringsprogrammet.

De flesta remissinstanserna ställer sig bakom kommitténs förslag om rätt att i täktärenden avkräva sökanden utredning om behovet av takten eller lämnar förslaget ulan erinran. Några remissinstanser befarar att förslaget kan leda till att antalet takter minskar vilket i sin lur kan leda ull en begränsning av konkurrensen mellan ohka takter. Statens industriverk ifrågasätter det lämpliga i atl låta länsstyrelsen göra en behovsprövning i det fall utvinningen skall prövas även enligt lagen (1974:890) om vissa mineralfyndigheter. Liknande synpunkter framförs av mineralpolitiska ut­redningen som anser att möjligheten att kräva behovsutredning skall be­gränsas till täkl av sand och gms. Enligt mineralpolitiska utredningen är kunskapen om tillgångarna på de kvalificerade industrimineralerna alltför begränsad för att det skall vara möjligt att diskutera alternativa lokalise­ringar.

Somjag tidigare har framhållit i avsnitt 2.1.2 är det angelägel atl länssty­relsens beslutsunderlag i ärenden om tillstånd till läkt blir bättre och mera fullständigt. Den föreslagna behovsulredningen kan därvid bli av väsentlig betydelse för möjligheterna alt göra de samlade bedömningar som enligt vad jag tidigare har anfört krävs i läklärendena.

Möjligheterna atl kräva en behovsutredning bör utnyttjas i sådana fall då utredningen kan förväntas tillföra ärendet uppgifter av väsentlig betydelse för prövningen. I praktiken bör en sådan utredning aktualiseras främst i de fall då länsstyrelsen är osäker om tyngden i exploateringsintresset. En sådan situarion kan tänkas föreligga när en ansökan om en ny läkt avser en gmsås inom ett område där öppnade takter redan finns. Länsstyrelsen kan i en sådan situation ha berättigade skäl all ifrågasätta behovet av att där öppna ytterligare en läkt. Detsamma kan gälla i sädana fall där täkttillstånd har lämnats som täcker del beräknade behovet inom en region för lång lid framåt men där brytningen ännu inte har påbörjats.

För att inte onödigtvis belasta täktsökanden måste länsstyrelsen i sitt föreläggande noggrant ange i vilka avseenden ansökningen skall komplet­teras. Som kommittén anför får ett föreläggande omfatta endast sådana uppgifter som det är rimligt atl avkräva en enskild sökande. Det kan avse uppgifter som bl. a. belyser konsekvenserna från kostnads- och transport­synpunkt av olika alternariv till den sökta takten. Omfattningen av upp-giflsskyldighelen påverkas bl. a. av taktens storlek och taktens känslighet från naturvårdssynpunkt. En läktexploatör som bedriver täktverksamhet på olika platser bör kunna avkrävas uppgifter om behovet av alt öppna en ny täkl i stället för att hämta täktmaterialel från de redan öppnade tak­terna. Omfattningen av behovsutredningen bör sålunda bestämmas bl. a. med hänsyn till de möjligheter som exploatören har att få fram ifrågavaran­de uppgifter.

En bestämmelse, som ger länsstyrelsen den föreslagna befogenheten, 2   Riksdagen 1981/82. 1 saml. Nr 220

Prop. 1981/82:220

18

bör tas in i naturvårdslagen i anslutning till bestämmelserna om tillstånds-tvång för läkt.

Jag kan inte dela vissa remissinstansers uppfattning att den som bedriver täkl av främst vissa s. k. kvalificerade industrimineral inte skall omfattas av skyldigheten att lägga fram behovsutredning. Även för deri prövning som skall ske från naturvårdssynpunkt av sådana takter behövs ett bättre beslutsunderlag. Som jag nyss sagt måste länsstyrelsen dock ta hänsyn ull de fömtsättningar som finns i det särkilda fallet att få fram utredning öm behovet och sökanden får inte åläggas en orimlig utredningsbörda. Själv­fallet måste länsstyrelsen även ta hänsyn lill den utredning som sökanden lagt fram för prövningen av takten enligt lagen om vissa mineralfyndig­heter.

För riksdagens information vill jag i detta sammanhang nämna all jag har för avsikt atl senare föreslå regeringen alt som utredningen förordar sam­ordna den prövning som sker enligt vallenlagen i syfte att skydda gmnd-vattnet med prövningen av läklansökningen enligt naturvårdslagen. För­slaget innebär att länsstyrelsen i ett ärende om tillstånd till läkt som prövas enligt både vattenlagen och naturvårdslagen, i princip skall uppskjuta prövningen av läklansökningen till dess frågan om skyddet för grundvatt­net har avgjorts. Länsstyrelsen skall dock ha möjlighet atl om det finns skäl för det göra avsteg från denna prövningsordning.

2,1.4 Uppgiftsskyldighet för tåktföretag

Den som driver rörelse är enligt kungörelsen (1966:37) om statistiska uppgifter från rörelseidkare och ägare till flerfamiljshus skyldig att på anmodan av statistiska centralbyrån lämna uppgifter för statistiska ända­mål om produktionen av varor och om andra förhållanden som har anknyt­ning lill rörelsen. I fråga om täktverksamhet har f. n. endast den som bedriver bergläkt ålagts en sådan uppgiftsskyldighet. Närmare kännedom om den årliga produktionens storlek och sammansättning av gms och sand saknas således f.n.

Denna bristande kännedom om grus- och sandproduktionen medför enligt kommittén ölägenheter i skilda avseenden. Den från naturvårdssyn­punkt mest påtagliga nackdelen är de begränsade möjligheter som länssty­relsen har att bedöma det aktuella behovet av att ta en viss fyndighet i anspråk för täkl. För en bättre planering av täktverksamheten krävs kän­nedom om hur mycket som finns kvar atl bryta i redan lovgivna takter. Länsstyrelsen behöver således av planeringsskäl fortlöpande ha tillgång till uppgifter om produktionen.

Med hänsyn till bl. a. nu anförda omständigheter föreslår kommittén att innehavare av täkttillstånd skall kunna åläggas skyldighet atl årligen lämna uppgifter om produktionen i sådana takter av berg, sten, grus, sand och morän till vilka tillstånd meddelats enligt naturvårdslagen eller vattenla­gen. Samma uppgtftsskyldighet föreslås även i fråga om produktionen av

Prop. 1981/82:220

19

krossmaterial för den som driver en stenkrossanläggning vilken inte har anlagts i anslutning till bergläkt. Kommittén anser att täkl av lera, torv och matjord f.n. inte behöver omfattas av uppgiftsskyldigheten, främst med hänsyn till att sådana takter här en förhållandevis ringa omfattning. Upp­gifterna bör lämnas till länsstyrelsen, eftersom de är avsedda atl ingå i del underlag länsstyrelsen behöver för prövningen av läktfrågor. Dessutom är det länsstyrelsen som för register över gällande täkttillstånd.

Gällande lagbestämmelser om skyldighet för rörelseidkare alt lämna uppgifter i olika avseenden kan enligt kommittén knappast tillämpas för alt inhämta uppgifter som underlag för planering av naturvården inom ett län. Kommittén föreslår därför att bestämmelser om den förordade uppgifts­skyldigheten las in i en särskild lag. Lagen bör utformas som ett bemyndi­gande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om den ifrågavarande uppgiftsskyldighelen. Bemyn­digandet bör enligt kommittén vara så vidsträckt atl uppgiftsskyldigheten senare vid behov kan vidgas att omfatta även takter av t. ex. lera och torv.

Flertalet av remissinstanserna ställer sig positiva till kommitténs förslag om uppgiftsskyldighel. Bl. a. länsstyrelsen i Norrbottens län anser att skyldigheten bör gälla alla täktmaterial som omfattas av tillståndsskyldig­heten enligt naturvårdslagen. Mineralpolitiska utredningen menar å andra sidan att läkt av kvalificerade industrimineral inte bör omfattas av upp­giftsskyldighelen.

I föregående avsnitt (2.1.2) har jag i anslutning till frågan om täktinven­teringarna framhållit alt beslutsunderlaget i täktärenden bör förbättras. För att åstadkomma en bättre planering av täktverksamheten och en god hushållning med olika slags täktmaterial behövs det som nalurvårdskom­mitlén anför - fömtom de uppgifter som kommer fram vid täktinvente­ringarna löpande uppgifter om produktionen och om hur stora kvanti­teter som finns kvar att bryta i lovgivna takter. Jag biträder således kommitténs förslag att regeringen bör bemyndigas att meddela föreskrifter om skyldighet för den som driver täktverksamhet eller stenkrossrörelse att lämna de uppgifter om verksamheten som behövs som underlag för plane­ring av naturvården. Regeringen bör kunna överlåta ål någon myndighet att meddela sådana föreskrifter. Bestämmelsen bör tas in i naturvårdsla­gen.

Jag avser atl föreslå regeringen atl som kommittén förordat med stöd av detta bemyndigande meddela föreskrifter om uppgiftsskyldighel för den rörelseidkare som bedriver täkl av berg, sten, grus, sand och morän eller som driver en stenkrossrörelse som inte ligger i anslutning lill en bergläkt. Med hänsyn till att torvtäkternas omfattning väntas öka bör uppgiftsskyl­dighelen enligt min mening avse även sådana takter. Uppgifterna bör bl. a. avse mängden och kvaliteten av de material som produceras. Små takter bör undantas från uppgiftsskyldigheten. Täkl av s. k. kvalificerade industrimineral bör omfattas av uppgiftsskyldigheten i den mån sådana

Prop. 1981/82:220

20

mineral ingår i takter för vilka tillstånd erfordras enligt naturvårdslagen. Framtiden får utvisa om det finns behov från naturvårdssynpunkt att utvidga uppgiftsskyldigheten lill att avse även täkl av lera eller jord som f. n. bedrivs i förhållandevis begränsad omfattning.

2.1.5 Tillsynen över takter m.m.

I naturvårdslagen förekommer inte uttrycket tillsyn. Tillämpningen av ett flertal bestämmelser i lagen förutsätter dock alt tillsyn över lagens efterlevnad utövas av främst länsstyrelsen men även av vissa kommunala myndigheter. Som exempel kan nämnas 39 § enligt vilken länsstyrelsen vid vite får förelägga den som brutit mot vissa föreskrifter alt vidta rättelse saml 24 § enligt vilken hälsovårdsnämnden får ge föreläggande om rättelse vid nedskräpning. I lagen finns dock ingen föreskrift som innebär atl kommunen är skyldig att delta i tillsynen över täktverksamheten inom kommunen.

Naturvårdskommittén anför att tillsynen över pågående täktverksamhet i dag är eftersatt på många håll. Detta medför risker för alt olägenheter från naturvårds- och andra allmänna synpunkter uppstår genom överträdelser av föreskrifter som gäller för verksamheten och genom att ingripanden för att åstadkomma rättelse inte sker tillräckligt effektivt när överträdelser har skett. EnUgl kommittén beror de nuvarande bristerna i tillsynen främsi på alt de nuvarande bestämmelserna inte uttryckligen lägger något ansvar för riilsynen på kommunerna. Därigenom har länsstyrelserna kommit alt få en alltför stor tillsynsuppgift i förhållande till de resurser som har kunnat avsättas för uppgiften. För att täkltillsynen skall bli bättre måste kommu­nerna ta ett större ansvar för tillsynen. Kommittén föreslår mot denna bakgmnd att naturvårdslagen kompletteras med bestämmelser som gör kommunens tillsynsansvar för takterna obligatoriskt.

Enligt kommitténs mening bör kommunens tillsynsansvar i första hand inriktas på besiktning av pågående takter. Prövningen av huruvida efierbe-handlingsarbeten i ett täktområde kan godkännas kräver däremot särskild kompetens som kommunen i allmänhet inte har tillgång lill. Denna pröv­ning bör därför göras av länsstyrelsen. Eftersom förhållandena växlar från kommun till kommun anser kommittén att länsstyrelsen och kommunen bör ha möjlighet att i det enskilda fallet finna den lämpligaste formen för det samarbete som lillsynsuppgiften kräver. Någon i författning reglerad uppdelning av tillsynsansvaret mellan kommunen och länsstyrelsen före­slås därför inte. Länsstyrelsen föreslås dock alltid bära det övergripande ansvaret för att täkltillsynen fungerar.

Kommittén anser att med kommunernas ökade tillsynsansvar bör följa atl den kommunala nämnd som ges ansvaret för tillsynen får samma befogenheter som länsstyrelsen alt med stöd av 39 § förelägga den som bedriver olaga läkt eller som åsidosätter gällande villkor att vidta rättelse.

Förslaget att ålägga kommunen ell ökat tillsynsansvar tillstyrks eller

Prop. 1981/82:220

21

lämnas utan erinran av de flesta remissinstanserna. En del instanser har dock kritiska synpunkter på förslaget. Kommunförbundet anser att starka skäl talar för att hela tillsynsansvaret överförs rill kommunerna. Vidare pekar flera länsstyrelser på de praktiska och formella komplikationer som det innebär att ha två myndigheter med samma befogenheter.

Jag delar kommitténs uppfattning att det är angeläget att försöka avhjäl­pa de brister i tillsynen av takter som nu finns, särskilt vad gäller den löpande tillsynen. En väg att åstadkomma detta är att ge kommunerna större ansvar och befogenheter i fråga om tillsynen. Det innebär att kom­munernas ställning på naturvårdsområdet ytterligare stärks. I likhet med flera remissinstanser är jag dock tveksam till att lägga på kommunerna ett obligatoriskt rillsynsansvar. Kommunerna har f. n. mycket skiftande möj­ligheter att klara av ett ökat tillsynsansvar med hänsyn till sina ekonomiska och personella resurser. Det är dock ett faktum att många kommuner redan nu tar del i täkltillsynen och har resurser för denna uppgift. Med hänsyn till vad jag nu har anfört bör enligt min mening reformen göras frivillig.

I likhet med vad som numera gäller på miljöskyddslagens område bör därför en kommun efter eget åtagande få möjlighet att från länsstyrelsen överta ansvaret för tillsynen över täktverksamheten i den omfattning som kommunen har resurser och förutsättningar för i övrigt. En sådan ordning skulle enligt min mening bidra rill både en effektivare tillsyn och ett bättre utnyttjande av de samlade tillsynsresurserna hos statliga och kommunala organ. Jag vill emellertid i detta sammanhang understryka vikten av att myndigheterna, oavsett hur det formella tillsynsansvaret är uppdelat mel­lan dem, Ullvaratar alla möjligheter till samarbete så att tillgängliga re­surser utnyttjas på effektivaste sätt.

I naturvårdslagen bör således tas in en bestämmelse som innebär atl länsstyrelsen efter åtagande av vederbörande kommun får överlåta åt den kommunala nämnd som kommunen bestämmer alt utöva tillsynen över täktverksamheten inom kommunen. Har länsstyrelsen överlåtit ansvaret för tillsynen på kommunen, bör detta leda till att länsstyrelsens befogenhet upphör i samma mån som kommunen tilläggs kompetens. Med denna ordning uppstår inga oklarheter om vem som har det formella ansvaret för tillsynen.

Kommittén uttalar vidare som sin principiella mening alt företagen i täktbranschen bör svara för de kostnader täktverksamheten åsamkar sam­hället, bl. a. kostnader för täkltillsynen. Mot denna bakgrund föreslår kommittén att kommunerna ersätts för sina tillsynskostnader genom atl de får en möjlighet atl debilera täktinnehavarna kostnaderna för varje besikt­ning som utförs av kommunen. Ett övervägande antal av remissinstanser­na ansluter sig till kommitténs principiella uppfattning att läktföretagen skall bära samhällets kostnader för tillsynen. Flera remissinstanser har dock invändningar mot förslaget. Bl. a. anser länsstyrelsernas organisa-

Prop. 1981/82:220

22

lionsnämnd att frågan om kostnadsansvaret på miljövårdsområdet bör ses i ett större sammanhang. Det är enligt nämnden knappast helt oomtvistligt att ifrågavarande kostnader bör övervältras på läktföretagen.

Jag har tidigare i avsnitt 2.1.2 berört frågan om bl. a. statens kostnader för täkltillsynen och om kommitténs förslag om införande av en s.k. täktavgifl. Som jag där redogjort för har naturvårdsverket regeringens uppdrag att utreda frågan om prövnings- och Ullsynsavgifter på miljö­skyddsområdet. 1 likhet med vad jag uttalat angående förslaget om täktav­gifl bör frågan om hur en avgift för den kommunala tillsynen kan utformas övervägas av naturvårdsverket i anslutning till verkets pågående utred­ningsarbete. Jag avser därför att senare föreslå regeringen att ge natur­vårdsverket i uppdrag att utreda frågan om hur en sådan tillsynsavgift kan utformas och anpassas till ett system med prövnings- och tillsynsavgifter. I samband med att ställning tas till det kommande förslaget om tillsynsav­gifter för täkltillsynen är det naturligt att frågan om tillsynsansvarets fördelning mellan länsstyrelsen och kommunen ses över.

2.1.6 Tvångsmedel enligt naturvårdslagen

I naturvårdslagen finns vissa bestämmelser som reglerar möjligheterna för de naturvårdande myndigheterna alt få enskilda att rätta till vad de företagit sig i strid mot denna lag. Sådan rättelse sker i första hand genom vitesföreläggande mot den enskilde. Myndigheterna kan också begära handräckning för att nå rättelse. I vissa fall kan myndigheterna själva vidta åtgärder på den försumliges bekostnad för att åstadkomma rättelse.

Möjligheterna till sådana ingripanden som nu nämnts regleras bl. a. i 39 § naturvårdslagen. Enligt denna bestämmelse får länsstyrelsen vid vite före­lägga den som brutit mot vissa närmare angivna föreskrifter atl vidta rättelse. Detta gäller bl. a. i fråga om brott som begåtts mot särskilt medde­lade förbud eller föreskrifter angående nationalpark, naturreservat, strandskyddsområde samt nalurvårdsområde. Ett ytterligare exempel på när vitesföreläggande kan meddelas är när någon utför läkt ulan tillstånd eller i strid mot föreskrifter som har meddelats i samband med rillstånd. Beträffande den sistnämnda situationen har jag i avsnitt 2.1.5 föreslagit att rätten att meddela föreläggande även skall tillkomma den kommunala nämnd som utövar täkltillsynen.

Ett föreläggande om att vidta rättelse skall således enligt gällande be­stämmelser riktas mot den som begått den ifrågavarande gärningen. Kom­mittén anser emellertid atl det ibland kan finnas skäl att rikta föreläggandet mot annan, exempelvis mot ny ägare, när den berörda fastigheten eller byggnaden har överlåtits efter det att gärningen har förövats. Detta är f. n. inte möjligt enligt den praxis som har utbildats hos berörda förvaltnings­domstolar. Från nalurvårdssynpunkl är del emellertid enligt kommittén viktigt att alla rimliga åtgärder vidtas för atl i största möjliga utsträckning åstadkomma rättelse. Kommittén föreslår att 39 § ändras på så sätt att det

Prop. 1981/82:220

23

lämnas öppet mot vem ett föreläggande skall riktas. Den frågan bör enligt kommittén i stället bedömas efter förhållandena i det enskilda fallet.

Kommittén tar även upp frågan om möjligheterna alt låta ett föreläggan­de enligt naturvårdslagen, som meddelats någon i egenskap av ägare till viss egendom, gälla mot ny ägare till egendomen. I allmänhet gäller att ett föreläggande atl vidta viss åtgärd och som utfärdats för någon i hans egenskap av ägare till exempelvis en fasrighet förfaller, om egendomen överlåts ull annan. Ett nytt föreläggande måste då utfärdas mot den nye ägaren. Eftersom varje föreläggande regelmässigt kan överklagas kan det ta lång tid innan föreläggandet uppfylls. För att göra tvångsmedlen mer effektiva är del enligt kommittén angelägel alt ett föreläggande blir gällan­de även mot en ny ägare. I likhet med vad som gäller enligt lagen (1976:666) om påföljder och ingripanden vid olovligt byggande m. m. (LPI) föreslås att en bestämmelse med detla innehåll las in i naturvårdslagen. I syfte att upplysa den som avser att köpa en fastighet om de förelägganden som kan belasta fastigheten föreslår kommittén dessutom att en bestäm­melse förs in i naturvårdslagen som innebär att uppgift om föreläggandet skall antecknas i fastighetsboken eller tomträttsboken.

Flertalet remissinstanser tillstyrker eller lämnar kommitténs förslag i denna del utan erinran. Kammarrätten anser dock alt den personkrets mot vilken ett föreläggande kan vidtas bör närmare anges.

För egen del vill jag anföra följande. En olovlig byggnadsåtgärd innebär i många fall brott såväl mot byggnadsbestämmelserna som mot exempelvis bestämmelserna i naturvårdslagen om slrandskydd. Genom LPI har sam­hällets möjligheter att ingripa mot överträdelser av byggnadslagstiftningen utvidgats. Enligt min mening bör naturvårdslagens bestämmelser om ingri­pande för att åstadkomma rättelse utvidgas på motsvarande sätt. Jag biträder de förslag som kommittén lagt fram i denna del. Bestämmelserna i 39 § bör således ändras på så sätt att ett föreläggande om rättelse kan riktas mot inte bara den som begått gärningen i fråga. Även andra personer bör kunna träffas av ett sådant föreläggande. Myndigheten får härigenom möjlighet alt rikta föreläggandet mot den som har sådan rådighel över egendomen alt han har faktiska och juridiska möjligheter alt utföra den förelagda åtgärden. Denna ordning ligger i linje med vad som redan gäller enligt LPI. Ett föreläggande kan alltså riktas mot exempelvis den som vid lidpunkten för föreläggandet är ägare till egendomen trots att den olagliga åtgärden kan ha vidtagits av den tidigare ägaren eller av någon annan. Med hänsyn till att ett föreläggande om rättelse enligt 39 § kan bli aktuell i så många skilda situationer är det inte möjligt att som kammarrätten framfört uttömmande i lagen ange den personkrets mot vilken ett föreläggande kan riktas. I de allra flesta fall blir del givetvis mot ägaren eller nyttjanderätts­havaren av egendomen i fråga som föreläggandet kommer atl riktas.

Jag ansluter mig också till kommitténs förslag att del i naturvårdslagen förs in bestämmelser av innebörd atl ett föreläggande om rättelse skall följa

Prop. 1981/82:220

24

fasrighelen och således blir gällande även mot ny ägare till egendomen i fråga samt att ett sådant föreläggande antecknas i fastighetsboken eller tomträttsboken.

2.2 Vilthägn

Enligt nalurvårdsförordningen är den som ämnar uppföra vilthägnad omkring ett område där allmänheten får färdas fritt skyldig att anmäla det till länsstyrelsen för samråd enligt 20 § första stycket naturvårdslagen. Länsstyrelsen får då möjlighet all med stöd av 20 § andra stycket förelägga honom att vidta de åtgärder som behövs med hänsyn till allmänhetens friluftsliv och naturvårdsintressel, t. ex. att anordna passager eller begrän­sa hägnadens omfattning. När det är uppenbart atl stängsel har anordnats med del enda syftet att utestänga allmänheten från ett friluftsområde kan stängselhållaren föreläggas att ta bort stängslet.

Enligt naturvårdsverket är de nuvarande bestämmelserna om villhägn inte tillfredsställande. Detta gäller särskilt mot bakgrund av att antalet vilthägn i landet ökar. Sett från naturvårdens synpunkt överväger olägen­heterna med vilthägn. Hägnen inkräktar starkt på allmänhetens möjlighe­ter enligt allemansrätten att färdas fritt i naturen. Den samhällsekonomiska betydelsen av hägnen är enligt naturvårdsverket ringa. Även om villhäg-nen kan ha viss betydelse för viltforskningen, behövs de inte för faunavår­den. Det bör därför enligt verket öppnas bättre möjligheter att förbjuda alt vilthägn uppförs eller atl styra deras lokalisering. Visserligen kan bestäm­melserna i naturvårdslagen om bildande av naturreservat användas för att hindra tillkomsten av ett vilthägn som är olämpligt lokaliserat under förut­sättning att området i fråga är av sådan kvalitet atl ett reservatsbeslut är motiverat. Ett sådant förfarande är dock komplicerat och i regel tidsödan­de. Naturvårdsverket förordar därför atl det införs ett allmänt tillständs-tvång för uppförande av villhägn. Vidare föreslås att regeringen bemyndi­gas alt meddela föreskrifter om förflyttningar av djur mellan olika vilthägn. Enligt naturvårdsverket behövs kontroll över sådana förflyttningar inom landet.

I likhet med flertalet remissinstanser delar jag naturvårdsverkets upp­fattning att det finns anledning alt skärpa kontrollen av vilthägn. Under senare år har det blivit allt vanligare alt hålla och föda upp vilda djur inom hägnade områden. Omfattande villhägnader i markerna innebär ofta olä­genheter främst från allemansrättslig synpunkt. Allmänhetens rörelsefrihet begränsas. Även om det finns genomgångar i stängslet så låter många människor bli att gå in i hägnen av olika skäl. Det har förekommh atl vilthägn har uppförts enbart i syfte atl hindra allmänheten från tillträde till områden där det råder allemansrätt. Villhägnader inom känsliga naturom­råden kan också medföra skador på naturmiljön.

Som naturvårdsverket anför kan vilthägnen medföra ölägenheter även

Prop. 1981/82:220

25

för faunavården. Djur kommer lätt fria. Förrymda djur som inte redan riilhör vår fauna kan komma att konkurrera med de inhemska djurarterna och de kan också orsaka skador av olika slag. Vildmink och vildsvin är exempel på detta.

Enligt min mening bör man emellertid skilja mellan å ena sidan bestäm­melser som tar sikte på atl skydda naturmiljön och alt motverka alt allmänheten genom vilthägn utestängs från marker där man annars får färdas fritt och å andra sidan en reglering med syfte alt hindra att vissa slag av främmande djurarter etablerar sig här i landet i frilevande stammar genom rymningar från villhägn. Ett skäl till att göra en sådan åtskillnad är att det först nämnda slaget av bestämmelser med hänsyn till sitt syfte bör avse endast områden där allmänheten får färdas fritt medan det andra slaget bestämmelser bör ha ett vidare tillämpningsområde och avse djur­hållningen på all slags mark t. ex. även tomter. Enligt vad jag har inhämtat kommer jakt- och viltvårdsberedningen senare i år atl lägga fram förslag som syftar till att motverka alt djurarter som är främmande för vårt faunaområde etablerar sig här i frilevande stammar genom rymningar, inplantering eller på annat sätt.

Jag anser således alt kontrollen över villhägn bör skärpas men förordar att syftet med de skärpta bestämmelserna i avvaktan på jakt- och viltvårds-beredningens förslag begränsas Ull att bevara möjligheten för allmänheten alt färdas fritt i naturen och att skydda naturmiljön. Även de förslag till bestämmelser om kontroll av förflyttning av djur mellan olika vilthägn som naturvårdsverket har lagt fram bör anstå i avvaktan på jakt- och viltvårds­beredningens förslag.

Jag biträder i likhet med flertalet remissinstanser förslaget om införande av ett allmänt rillståndstvång för uppförandel av vilthägn med de begräns­ningar i fråga om syftet med bestämmelserna somjag nyss har angivit. Med hänsyn till det angivna syftet bör tillståndsskyldigheten inskränkas till vilthägn som uppförs kring område där allmänheten får färdas fritt. Frågor om tillstånd bör som naturvårdsverket föreslår prövas av länsstyrelsen. Den nuvarande anmälningsskyldigheten för villhägnader bör alltså ersättas med ett rillståndstvång för sådana hägnader. Som några länsstyrelser anför i sina remissyttranden lorde en reglering genom tillståndsprövning inte innebära någon nämnvärd ökning av arbetsbelastningen för länsstyrelserna i jämförelse med den nuvarande anmälningsskyldigheten.

Jag delar naturvårdsverkets uppfattning att lillståndsgivningen bör vara restrikriv. Tillstånd bör inte lämnas inom områden där villhägn kan utgöra hinder för det rörliga friluftslivet eller där de medför en icke godtagbar påverkan på naturmiljön. Särskilt vid prövningen av områdets betydelse från friluftslivssynpunkt bör de översiktliga fysiska planer som kommuner­na upprättar kunna utgöra underlag för länsstyrelsernas ställningstagande.

Tillstånd till vilthägn bör som naturvårdsverket föreslår förenas med de villkor som behövs till skydd för friluftslivet eller naturmiljön. I huvudsak-

Prop. 1981/82:220

26

lig överensstämmelse med naturvårdsverkets förslag bör länsstyrelsen kunna föreskriva nya eller ändrade villkor för tillståndet, om olägenheter uppkommer som inte fömtsågs när tillståndet gavs. Kan olägenheten inte avhjälpas och är den betydande, bör Ullståndet få återkallas. Atl som naturvårdsverket föreslår dessutom införa bestämmelser om omprövning av givna tillstånd efter tio år med möjlighet att då upphäva tillståndet eller alt föreskriva nya eller ändrade villkor torde inte behövas.

3   Upprättat lagförslag

I enlighet med vad jag nu har anfört har inom jordbruksdepartementet upprättats förslag lill lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822). Förslaget bör fogas till regeringsprotokollet i detla ärende som bilaga 6.

4   Specialmotivering

18 §

Täkl av sten, gms, sand, lera, jord, torv eller andra jordarter för annat ändamål än markinnehavarens husbehov får ej ske utan länsstyrelsens rillstånd. Vad nu sagts avser dock ej läkt i vattenområde vartill tillstånd lämnats enligt vattenlagen (1918:523) eller fordras enhgt lagen (1966:314) om kontinentalsockeln.

Länsstyrelsen/år förelägga den som söker täkttillstånd alt, vid äventyr att ansökningen avvisas, lägga fram utredning som belyser behovet av takten samt en täktplan av erforderlig omfattning. Tillståndet skall förenas med de villkor som behövs för att begränsa eller motverka företagets menliga inverkan på naturmiljön. Om ej särskilda skäl föranleder annat, skall tillstånd för sin giltighet göras beroende av atl säkerhet ställs för sålunda föreskrivna villkor. Visar sig sådan säkerhet otillräcklig,/år läns­styrelsen föreskriva atl tillståndet skall gälla endast om ytterligare säkerhet ställs.

Om fullgörandet av föreskriven åtgärd ankommer på annan än markens innehavare, är innehavaren skyldig tåla att åtgärden vidtages.

Har tio år förflutit från det täkttillstånd har vunnit laga kraft,/år länssty­relsen upphäva tillståndet helt eller delvis eller förena riilståndet med ändrade villkor. Visar det sig att föreskrivna villkor inte i den utsträckning som behövs begränsar eller motverkar förelagets menliga inverkan på naturmiljön, får länsstyrelsen före utgången av den angivna tiden förena tillståndet med de ytterligare villkor som behövs.

Andra stycket. På skäl som har anförts i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.1.3) ges länsstyrelsen möjlighet att förelägga sökanden i ett ärende om täkttillstånd att lägga fram utredning som belyser behovet av takten. Att sökanden inte är skyldig att förebringa en fullständig utredning om försöijningen med t. ex. gms inom en hel region antyds genom utlryc-

Prop. 1981/82:220

27

ket "------ utredning som belyser behovet- ". Frågan om innebör­

den och tillämpningen i övrigt av denna bestämmelse har behandlats i den

allmänna motiveringen. Av vad som där har sagts framgår bl. a. all länssty­

relsen får begära en behovsulredning endast om utredningen kan antas

tillföra ärendet uppgifter av väsentlig betydelse för prövningen och läns­

styrelsen inte på annat sätt kan få fram ifrågavarande uppgifter. Om

länsstyrelsen avslår en ansökan om läkt därför att behovet av takten inte

anses styrkt innebär detla inte nödvändigtvis att länsstyrelsen för all fram­

tid har sagt nej lill takten. Fyndigheten kan tas i anspråk vid en senare

fidpunkt om ändrade förhållanden föreligger.

Bestämmelsen i andra stycket ger länsstyrelsen möjlighet all förena ett tillstånd med de villkor som behövs för alt begränsa eller motverka företa­gets menliga inverkan på naturmiljön. Vid bedömningen av frågan vilka åtgärder som behövs med hänsyn till naturmiljön skall hänsyn också las Ull dennas betydelse för friluftslivet. Länsstyrelsen bör således genom denna bestämmelse kunna föreskriva att delar av täktområdet stängslas in av hänsyn till friluftslivet.

Fjärde stycket har ändrats endast i redaktionellt avseende.

18 a §

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om skyldighet för den som driver täktverksamhet eller sten­krossrörelse att lämna de uppgifter om verksamheten som behövs som underlag för planering av naturvården.

Frågan om täktföretagens uppgiftsskyldighet har behandlats i den all­männa motiveringen (avsnitt 2.1.4).

Uppgiftslämnandet skall vara enkelt och så litet betungande som möjligt. Endast sådana uppgifter som är av någon betydelse för planeringen av naturvården behöver samlas in. Som framgår av den allmänna motivering­en bör sålunda små takter undantas från uppgiftsskyldigheten. Till denna kategori bör räknas sådana takter som från hushållnings- och plane­ringssynpunkt är av litet intresse. Takter för vilka samma uppgifter lämnas i annan ordning bör också undantas från uppgiftsskyldigheten enligt denna lag.

Vid utformningen av uppgiftsskyldigheten skall beaktas de synpunkter beträffande företagens uppgiftslämnande som har anförts i prop. 1976/ 77:115 om åtgärder för att underiätta företagens uppgiflslämnande m. m.

18 b §

Efter åtagande av en kommun får länsstyrelsen överlåta åt den kommu­nala nämnd som kommunen bestämmer att utöva tillsyn över att en takt inte utförs i strid mot 18 § eller de villkor som är förenade med tillståndet.

I den allmänna motiveringen (avsnitt 2.1.5) har redovisats de övervägan­den som ligger bakom bestämmelserna i denna nya paragraf. Av bestäm-

Prop. 1981/82:220

28

melsens utformning följer att tillsynsuppgifter inte kan delegeras till kom­munen i större omfattning än vad kommunen har åtagit sig. Det får förut­sättas atl samråd sker mellan länsstyrelsen och kommunen innan ett så­dant åtagande görs. Fördelningen av uppgifter i fråga om täkltillsynen mellan länsstyrelsen och den kommunala nämnden måste ske med ut­gångspunkt i vad som är lämpligt med hänsyn till tillsynsverksamheten i stort och till de skiftande lokala förhållandena. Vid sin prövning har länsstyrelsen atl utgå från att kommunen är beredd alt satsa de resurser som behövs för de tillsynsuppgifter som kommunen har beslutat atl åta sig. Som framgår av den allmänna motiveringen innebär delegationen av tillsynsansvaret atl den kommunala nämnden blir ensam kompetent på delegationsområdet. Om det skulle inträffa att den kommunala nämnd, på vilken tillsynsansvaret har överlåtits, i något undanlagsfall visar passivitet kan länsstyrelsen emellertid, om så behövs, återta delegationen.

24 a §

Vilthägn får inte utan tillstånd uppföras på områden där allmänheten får färdas fritt.

Frågor om tillstånd prövas av lånsstyrelsen. Vid prövningen skall hän­syn tas till behovet av sky dd för friluftslivet och naturmiljön. Tillstånd skall förenas med de villkor som behövs till skydd för dessa intressen.

Om det genom ett vilthägn uppkommer någon olägenhet som inte förut­sågs när tillståndet gavs, får lånsstyrelsen besluta nya eller ändrade villkor för att avhjälpa olägenheten. Kan olägenheten inte avhjälpas och är den betydande, får tillståndet återkallas.

Med vilthägn avses hägn för djur som anses som vilda. Hjortdjur, vildsvin och andra vilda djur som hålls inhägnade är att anse som vilda även om de har fölls i fångenskap. Eftersom renar betraktas som tamdjur, omfattas renskölselanläggningar (stängsel, gärden m.m.) inte av bestäm­melsen. Stängsel som är avsedda att utestänga djur från vissa områden är inte alt anse som vilthägn enligt denna paragraf.

Inrättas en djurpark eller liknande anläggning för offentlig förevisning av vilda djur får den enligt 7 § kungörelsen (1959:486) om offentlig förevis­ning av djur inte las i bruk, om inte lanlbruksstyrelsen har godkänt anord­ningarna för djuren. I fråga om vården och behandlingen av vilda djur i hägn är djurskyddslagen (1944:219) tillämplig.

Vid tillståndsprövningen skall länsstyrelsen som jag har anfört i den allmänna motiveringen ta hänsyn till behovet av skydd för friluftslivet och naturmiljön. Särskilt vid prövningen av områdets betydelse från frilufts-livssynpunkl bör de översikdiga fysiska planer som kommunerna upprät­tar kunna utgöra underlag för länsstyrelsens ställningslagande. Av hänsyn till friluftslivet lorde tillstånd till villhägn ofta behöva förenas med villkor om att passager anordnas.

I tredje stycket finns bestämmelser för del fall ett vilthägn. till vilket tillstånd har lämnats, ger upphov till oförutsedda olägenheter. Nya eller

Prop. 1981/82:220

29

ändrade villkor kan föreskrivas. Under de angivna fömtsättningarna får tillståndet också återkallas.

Åsidosätts villkor, vare sig dessa meddelades då tillståndet gavs eller senare, gäller bestämmelserna i 39 § om föreläggande och handräckning för atl åstadkomma rättelse.

Som naturvårdsverket anför bör i enlighet med vad som numera gäller i fråga om ersättning enligt naturvårdslagen någon ersättning inte utgå, när Ullstånd till vilthägn helt eller delvis vägras. Detsamma gäller om ett givet tillstånd förenas med nya eller ändrade villkor eller om tillståndet återkal­las. För gamla vilthägn, som uppförts före ikraftträdandet av den nya lagen, gäller däremot att kostnaderna för att anordna genomgångar ersätts under de förutsättningar som anges i 30 § naturvårdslagen. Expropria-Uonslagen gör del möjligt att i vissa fall få bort gamla stängsel. Enligt 2 kap. 9 § sistnämnda lag finns möjligheter till expropriation för att bl. a. tillgodose ett väsentligt behov av mark för friluftsliv.

25 §

Ägare av fastighet och innehavare av särskild rätt till fastighet är berätti­gade till ersättning av staten i den utsträckning som anges i 26, 28 och 30 §§. Alt i vissa fall även borgenär, som har panträtt i fastigheten, är berättigad till ersättning framgår av 34 § andra stycket. Om inlösen av fastighet finns föreskrifter i 27 §.

I fråga om ersättning och inlösen skall expropriationslagen (1972:719) i riilämpliga delar lända lill efterrättelse i den mån avvikande bestämmelser ej meddelas i denna lag. 4 kap. 3 § expropriationslagen skall äga fillämp­ning i fråga om värdeökning som ägt rum under tiden från dagen tio år före del talan väcktes vid domstol.

I fråga om ersättning med anledning av atl avverkning eller återväxtåt-gärd som avses i lagen (1974:434) om bevarande av bokskog förbjudits eller att tillstånd till sådan avverkning eller åtgärd vägrats eller förenats med föreskrifter gäller bestämmelserna i nämnda lag.

Fömtom vissa smärre ändringar av redaktionell art utgör ändringarna i första stycket denna paragraf endast en konsekvens av den nya ersätt­ningsbestämmelsen som införs i 28 §.

28 §

För skador och intrång som uppkommer vid undersökning enligt 42 § första eller andra stycket utgår ersättning. Talan om ersättning väcks vid den fastighetsdomstol inom vars område marken eller större delen därav ligger.

Bestämmelsen i denna paragraf är ny. Den innebär att ersättning skall utges för skada eller intrång som kan föranledas av undersökning i sam­band med inventering av naturresurser från naturvårdssynpunkt eller vid förberedande undersökning som sker i naturvårdsärende.

I överensstämmelse med vad som bl. a. gäller enligt 51 § miljöskyddsla-

Prop. 1981/82:220

30

gen (1969: 387) och 24 § lagen (1974:890) om vissa mineralfyndigheter skall vid tvist om ersättning för skada och intrång talan väckas vid fastighets­domstol.

37 §

Till böter eller fängelse i högst sex månader dömes den som uppsåtligen eller av oaktsamhet

1.

bryter mot förbud eller föreskrift som meddelats enligt 5, 8, 10, 

II 

eller 14 §, 16 § andra stycket eller 19 §,

2.

bryter mot 16 § första stycket första punkten eller, om ej gärningen är ringa, mot 16 § första stycket andra punkten,

3.

bryter mot 17 § andra stycket, om ej gärningen är ringa,

4.

utför takt i strid mot 18 § eller mot villkor som är förenat med tillstånd till takt,

5.

underlåter att fullgöra skyldighet som föreskrivits med stöd av 18 a § eller 20 § första stycket,

6.

bryter mot 22 § första eller tredje stycket eller mot föreskrift som meddelats i samband med medgivande enligt tredje stycket,

7.

åsidosätter stadgandet i 23 §, om ej gärningen sker på plats, rill vilken allmänheten icke äger tillträde eller har insyn, eller gärningen är ringa eller

8.

uppför vilthägn i strid mot 24 a § eller villkor som är förenat med tillstånd till vilthägn.

Utbyte av brott som avses [första stycket 4 skall förklaras förverkat, om det ej är uppenbart obilligt.

I denna paragraf har ändring gjorts \ första stycket punkterna 4 och 5. Punkten 8 är ny.

Punkten 4 innebär i sin nuvarande lydelse att brott mot villkor som meddelats i samband med ett rillståndsbeslut enligt 18 § är straffbelagda. Den nya lydelsen innebär ett förtydligande såtillvida att även brott mot villkor, vilka har meddelats vid en senare fidpunkt enligt 18 § Qärde stycket, är straffbelagda.

39 §

Har en föreskrift som avses i 37 § första stycket 1, 2, 4, 6 eller 8 överträtts, får länsstyrelsen meddela föreläggande för att åstadkomma rättelse. I frågor om överträdelser som avses i 37 § 4 får ett sådant föreläggande även meddelas av den kommunala nämnd som enligt 18 b § utövar tillsyn över takter. I beslut om föreläggande får vite sättas ut. Vidare får ungsrätten meddela handräckning för att åstadkomma rättelse. Ansökan om handräckning får göras av allmän åklagare, statens natur­vårdsverk, länsstyrelsen, den kommunala nämnd som handhar natur­vårdsfrågor eller, i frågor om överträdelser som avses 137 § första stycket 4, av den kommunala nämnd som enligt 18 b § utövar tillsyn över takter. Beträffande sådan handräckning finns bestämmelser i 17 § handräcknings­lagen (1981:847).

Vid meddelande av föreläggande enligt 17 § första stycket, 20 §, 21 § eller 22 § andra stycket får länsstyrelsen utsätta vite. Efterkoms ej sådant föreläggande, skall på anmodan av länsstyrelsen kronofogdemyndigheten föranstalta om att åtgärden vidtages.

Byggnadsnämnden får utsätta vite vid meddelande av föreläggande en-

Prop. 1981/82:220

31

ligt 17 § tredje stycket. Hälsovårdsnämnden får utsätta vite vid meddelan­de av föreläggande enligt 24 §. Efterkommes ej föreläggandet, äger veder­börande nämnd låta vidtaga åtgärden på den försumliges bekostnad.

Ändringarna i denna paragraf hänför sig till första stycket. Den inledan­de meningen i stycket har fått en annan lydelse av innebörd alt ett föreläg­gande om rättelse inte som tidigare alltid måste riktas mot gärningsman­nen. Vidare har den kommunala nämnd som övertagit tillsynsansvaret över täktverksamheten inom kommunen tillagts samma befogenheter som länsstyrelsen att förelägga den som bedriver olaga läkt eller som åsidosät­ter gällande villkor att vidta rättelse. Nu berörda frågor har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitten 2.1.6 resp. 2.1.5). Dessutom har lill de gärningar, som enligt 39 § kan läggas lill gmnd för ett föreläggande om rättelse, lagts överträdelser mot 37 § första stycket 8.

I likhet med vad som gäller enligt LPI får bestämmelserna om ingripande tillämpas även i fråga om överträdelser som har begåtts före de nya bestämmelsernas ikraftträdande och i fråga om egendom som dessförinnan har överlåtits.

Bestämmelser om fastighetsköparens befogenheter, när den fastighet som köpet omfattar är behäftad med fel, exempelvis s. k. rådighetsfel, finns i jordabalken (1970:994). Avser överlåtelsen däremot byggnad eller anordning på annans mark är i stället lagen (1905:38 s. 1) om köp och byte av lös egendom tillämplig. Bestämmelserna i nämnda lagar ger köparen ett visst skydd när den egendom han har köpt blir föremål för myndighets ingripande med krav på rättelse. Han har således möjligheter att få göra avdrag på köpeskillingen eller häva köpet. Under vissa omständigheter kan han också få ersättning av överlåtaren för skada. Atl i naturvårdslagen föra in en särskild bestämmelse som reglerar dessa frågor har inte ansetts nödvändigt. Konfliktsituationer av nämnt slag bör som hittills lösas med tillämpning av allmänna civilrätlsliga regler och grundsatser.

39 a §

Har ett föreläggande som avses i 39 § första eller andra stycket medde­lats någon i egenskap av ägare till viss fastighet och övergår fastigheten till ny ägare, gäller föreläggandet i stället mot denne. Utsatt vite gäller dock inte mot den nye ägaren, men vederbörande myndighet får sätta ut vite för denne.

Första stycket skall också tillämpas när föreläggande har meddelats någon i egenskap av tomträttshavare eller ägare av byggnad, anläggning eller anordning på mark som tillhör annan.

Paragrafen, som är ny, har tillkommit med 19 § LPI som förebild. De allmänna motiven lill denna bestämmelse återfinns i avsnitt 2.1.6. Bestäm­melsen innebär att ett föreläggande som riktar sig mot en fastighetsägare, tomträttshavare eller ägare av byggnad, anläggning eller anordning på mark som tillhör annan också skall gälla mot ny ägare av den ifrågavarande egendomen.

Prop. 1981/82:220

32

Om föreläggandet innehåller föreskrift om tvångsutförande i händelse av att föreläggandet inte blir uppfyllt, övergår också hotet om tvångsutför­ande pä den nye ägaren. Detsamma gäller dock inte det vite som föreläg­gandet är förenat med, eftersom vitet anses ha en alltför nära anknytning till den person mot vilken föreläggandel riktas. Den föreläggande myndig­heten får dock sätta ut ett nytt vite för den nya ägaren.

39 b §

Föreläggande som avses i 39 a § skall genast antecknas i fastighetsbo­ken eller tomträttsboken. Detsamma gäller beslut om återkallelse av an­tecknat föreläggande.

Har antecknat föreläggande upphävts genom lagakraftvunnet beslut, efterkommits eller förfallit, skalidet antecknas i fastighetsboken.

Paragrafen är ny och har tillkommit som en följd av 39 a §. Den motsva­rar i huvudsak 20 och 21 §§ LPI. Bestämmelsen innebär att ell föreläggan­de om rättelse skall antecknas i fastighelsboken eller i tomträttsboken för att en blivande köpare skall kunna få reda på att fastigheten belastas av ett föreläggande om rättelse.

42 §

Krävs förberedande undersökning på marken innan beslut meddelas i ett naturvårdsärende, får sådan undersökning verkställas genom länsstyrel­sens försorg.

Har regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer i natur­vårdssyfte beslutat om en inventering av vissa naturresurser, har den som skall utföra arbetet rätt att få tillträde till marken och att där göra under­sökningar.

Undersökningar enligt första eller andra stycket skall utföras så, att minsta skada och intrång vållas.

I samband med beslut om tillstånd till bebyggelse, läkt eller annat arbetsföretag äger länsstyrelsen föreskriva att förelaget skall bekosta sär­skild undersökning av del berörda området eller på annat sätt gotlgöra intrånget i naturvårdsintressel.

Första stycket har omarbetats endast i redaktionellt avseende.

I ett nytt andra stycke har tagits in bestämmelser om tillträde till annans mark för undersökning i samband med inventering av naturresurser. Frå­gan härom har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.1.2). Rätten att beträda annans mark får också anses innefatta en rätt alt färdas på enskild väg i sådana fall där väghållarens medgivande annars skulle ha krävts.

Som ett nytt tredje stycke har införts en allmän aktsamhelsregel för den som utför undersökningar som avses i första och andra stycket.

Prop. 1981/82:220

33

Övergångsbestämmelser

Denna lag träder i kraft den 1 jidi 1982. Bestämmelserna i 39 a och 39 b §§ gäller endast ifråga om förelägganden som meddelats efter ikraft­trädandet.

Bestämmelsen innebär att ett föreläggande om rättelse blir gällande mot en ny ägare endast om föreläggandet har meddelats efter den nya lagens ikraftträdande. Vidare skall endast förelägganden som har meddelats efter ikraftträdandet antecknas i fastighelsboken eller tomirättsboken.

5   Hemställan

Jag hemställer att lagrådets yttrande inhämtas över förslaget till lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822).

6   Beslut

Regeringen beslutar i enlighet med föredragandens hemställan.

3    Riksdagen 1981/82. 1 saml. Nr 220

Prop. 1981/82:220

34

Bilaga 1

Naturvårdskommitténs sammanfattning av betänlandet (SOU 1979:14) Naturvård och tälctverksamhet

I detta betänkande, varmed nalurvårdskommitlén slutför sitt uppdag, be­handlas huvudsakligen frågor som rör täktverksamhet. Enligt 18 § natur­vårdslagen (1964:822) krävs länsstyrelsens tillstånd till läkt av sten, grus, sand, lera, jord, torv eller andra jordarter. Tillsiåndsplikten gäller inte för husbehovsläkt.

Enligt nalurvårdskommitlén är det nödvändigt alt tillämpa ett ekologiskt synsätt på miljö- och naturvårdsområdel. Den fortsatta samhällsuibyggna-den kommer all ställa ökade krav på förmågan all med utgångspunkt i ell sådant synsätt hävda naturvårdens intressen mot anspråk på exploatering av fyndigheler av grus och andra täktmaterial. Anledning härtill är främsi atl nalurgrussiluationen kring många tätorter är så besväriig alt det i fram­tiden kan befaras atl allt allvarligare konflikter kommer att uppstå mellan bevarandeintressena och de intressen som kräver exploatering. Del är mot denna bakgrund som kommittén har inriktat sill arbete på atl förstärka de medel som samhället behöver för att i fråga om täktverksamhet genom­föra en resurshushållning som framstår som riktig på lång sikt och som samtidigt så mycket som möjligt minskar skadorna på naturmiljön av denna verksamhet.

Nalurvårdskommitlén understryker all det är hänsynen lill naturmiljön som begränsar möjligheterna till täktverksamhet och som medför krav på hushållning med fyndigheter genom främsi en bättre planering av täkt­verksamheten. Från samhällets sida bör man sträva efter atl antalet takter som samtidigt är öppna är så litet som möjligt och att de takter som framdeles öppnas lokaliseras till områden där olägenheterna från nalurvårdssynpunkl blir så små som möjligt. Kommittén framhåller vidare att det vid den till­ståndsprövning som sker i dag sällan är möjligt att beakta behovet av hus­hållning med de aktuella naturresurserna i den utsträckning som är önskvärd. Delta beror på att länsstyrelserna inte har ett tillfredsställande kunskaps­underlag om länets fyndigheter av täktmaterial. Inte heller finns alltid till­räckliga kunskaper om de naturvålds- och andra samhällsintressen som kan vara knutna lill fyndigheterna, om tillgången på möjliga ersättningsmaterial eller om marknadens efterfrågan på täktmaterial. För alt avhjälpa dessa brister, som medför påtagliga nackdelar från nalurvårdssynpunkl, föreslår kommittén atl ett program för regionala inventeringar av ifrågavarande na­turresurser skall genomföras och att läktföretagen skall vara skyldiga att årligen lämna uppgifter om produktionen i takterna.

Enligt förslaget till inventeringsprogram skall hela landets yta med undan-

Prop. 1981/82:220

35

tag av vissa delar av Värmland, Dalarna och Norriand inventeras såvitt avser tillgångarna på naturgrus och möjligheterna till bergtäkt för au ta fram bergkrossmaterial som ersättning för naturgrus. Inventeringarna, som enligt naturvårdskommiiién bör genomföras etappvis under en period av 6-8 år. bör avse uppgifter från ett helt län om i första hand tillgångarnas storlek och läge, den aktuella förbrukningen och bedömningen av den fram­tida förbrukningen samt uppgifter om de bevarandeanspråk som ställs på tillgångarna från naturvårds-, kulturminnes- och valtenförsörjningssyn-punkl. Vidare bör i inventeringsunderlaget ingå uppgifter om den bindning av dessa tillgångar som sker genom kommunernas planer på markanvänd­ningen. Det centrala ansvaret för invenleringsprogrammets genomförande bör enligt kommittén läggas på naturvårdsverket. Det faktiska genomför­andet av verksamheten skall däremot ankomma på länsstyrelserna.

I bilaga 1 till betänkandet redovisar nalurvårdskommitlén eu detaljerat förslag lill anvisningar för alt genomföra inventeringsprogrammet.

Kostnaderna för hela inventeringsprogrammet beräknas uppgå till ca 30 milj. kr i 1978 års penningvärde. De åriiga kostnaderna skulle således belöpa sig till 4-5 milj, kr. För all läcka statsverkets utgifter för inventerings­programmet föreslår kommittén att en särskild täktavgift skäll tas ut av de företag som är verksamma inom täktbranschen. Det är företagens verk­samhet som har föranlett behovet av inventeringarna och företagen kommer i många fall att få direkt nytta av dessa genom att företagens egna kostnader för undersökningar av nya täkiområden minskar. Täklavgiften föreslås utgå på täktföretagens åriiga produktion. Genom täklavgiften bör enligt kom­mittén också statens kostnader för handläggning av frågor om täkttillstånd och läktiillsyn täckas.

Enligt förslaget skall avgiften läggas på takter av berg, sten, grus, sand och morän. Avgiften föreslås bli lika stor för alla materialslag och den bör fastställas till tio öre per ton. Vid en fömisau årsproduktion på ca 120 milj. ton skulle detta ge statsverket en ersättning på sammanlagt 12 milj. kr. Avgiften skall betalas en gång om året på grundval av ett enkelt dekla-rationsförfarande. På samma blankett som läktavgiften skall deklareras fö­reslår kommittén atl läktföretagen skall lämna vissa statistiska uppgifter om produktionen. Dessa uppgifter behövs för länsstyrelsernas planering av täktverksamheten.

När inventeringsprogrammet och därav föranledd planering har slutförts kommer enligt naturvårdskommittén alla länsstyrelseratt ha tillräckligt kun­skapsunderlag för att genomföra en resurshushållning i fråga om läktverk- 

 samheten. Då det kommer att dröja innan den situationen föreligger, är det enligt kommittén angeläget att skärpa den nuvarande täktprövningen så atl större hänsyn redan nu kan tas till principen om resurshushållning. Naturvårdskommittén föreslår därför alt täktbestämmelserna i naturvårds­lagen kompletteras med en föreskrift som ger länsstyrelsen befogenhet atl kräva sökanden i ett läktärende på utredning som belyser behovet av den läkt som ansökningen avser. Föreläggande om sådan behovsutredning skall tillgripas när utredningen bedöms kunna tillföra ett läktärende uppgifter av väsentlig betydelse för prövningen. Enligt kommittén kan länsstyrelsen med stöd av denna föreskrift begära atl sökanden skall visa att det föreligger ett akut behov av det täktmaterial som finns i den aktuella fyndigheten.

Prop. 1981/82:220

36

Sökanden får bevisbördan föratt maierialbehovet inte kan tillgodoses genom uttag från redan öppnade takter eller från planerade takter beträffande vilka naturvårdsintresset inte bedöms ha sådan tyngd som i fråga om den aktuella fyndigheten eller genom utnyttjande av ersättningsmaterial som exempelvis sprängsten eller gruvavfall. Klarar inte sökanden denna bevisning, får an­sökan om läkt avslås.

Genom den här nya föreskriften har enligt nalurvårdskommitlén skapats en bättre förhandlingsposition för länsstyrelserna i förhållande lill täkiex-ploatörerna. Länsstyrelsen skall inte, framhåller kommittén, behöva offra en fyndighet och därmed eu naturvärde, så länge det kan hävdas att del från teknisk och ekonomisk synpunkt inte är orimligt all för det i ett läkt­ärende uppgivna ändamålet ta behövligt material från annat håll, där in­verkan på naturmiljön blir mindre.

En ytterligare brist i den nuvarande ordningen för täktprövningen är enligt kommittén att det ibland inte går atl åstadkomma täkiområden som har den lämpligaste utformningen från nalurvårdssynpunkl på grund av att skil­da markägares intressen inie kan samordnas. Också genom detta förhållande finns risk för en mindre god resurshushållning. För att lösa detla problem lägger naturvårdskommiiién fram ett förslag om täktsamverkan. Förslaget innebär att anläggningslagen (1973:1149) kompletteras med bestämmelser som gör det möjligt alt åstadkomma en sakrätisligt bindande samverkan mellan flera fastigheter för täktverksamhet. En täktsamfäliighet bildas. Ock­så naturvårdslagen kompletteras med särskilda bestämmelser om täktsam­verkan. Dessa skall tillämpas så snart en tillståndsfråga gäller en täkl som omfattar mark från två eller flera fastigheter. Tillstånd får i sådant fall med­delas bara på grundval av ett beslut om täktsamverkan som har meddelats vid en rorrättning enligt anläggningslagen. Det är inte fastighetsbildnings-myndighetens ulan länsstyrelsens överväganden i fråga om en läkts lo­kalisering och avgränsning som är styrande för förrättningen enligt anlägg­ningslagen. Finns behov av täktsamverkan, skall länsstyrelsen enligt för­slaget meddela ett förhandsbeslut.

I detta skall anges den planerade taktens läge och.omfattning samt de huvudsakliga villkor i övrigt som länsstyrelsen anser bör gälla för ett slutligt beslut om tillstånd till den läkt som är aktuell.-1 förhandsbesluiet får läns­styrelsen ange au en takt skall omfatta mark från fastighet som inte berörs av den ursprungliga täklansökan.

Länsstyrelsen får inte meddela förhandsbeslut utan att ha stöd av en fasiigheisägareopinion för sin uppfattning om läge och utformning av den aktuella takten. Eu så kallat opinionsvillkor skall gälla också för täktsam­verkan. Villkoret föreslås bli utformat efter förebild av motsvarande villkor i fastighetsbildningslagen och anläggningslagen. Ett förhandsbeslut får så­ledes inte meddelas om innehavarna av den mark som avses komma au ingå i den lillämnade takten mera allmänt motsätter sig alt marken tas i anspråk för täkl och har beakiansvärda skäl för del.

De fastigheter som skall delta i täktsamverkan kommer enligt förslaget atl utgöra en täktsamfäliighet. Delaktigheten i samfälligheten skall vara förenad med äganderätten till varje särskild fastighet. Del täkttillstånd som ges enligt naturvårdslagen skall tillkomma samfälligheten och inte de en­ skilda fastigheterna. En fastighetsägare kommer enligt förslaget att ha möj-

Prop. 1981/82:220

37

lighet au avböja alt delta i läktsamrälligheien. Om han inte vill delta får hans mark tas i anspråk av samfälligheten för den planerade täktverksam­heten. Ersättning för sådan upplåtelse bestäms under förrättningen och utgår enligt de bestämmelser som gäller vid expropriation. De i samfälligheten ingående fastigheterna skall enligt förslaget ta del i kostnaderna och av­kastningen av täktverksamheten i proportion till andelstal som åsätls vid förrättningen.

Lagen (1973:1150) om förvaltning av samlalligheier blir tillämplig också på en täktsamrällighel. För en sådan samfällighet skall alllid en förening bildas och denna skall ha hand om förvaltningen av samfälligheten.

1 fråga om tillsynen över takter konstaterar naturvårdskommiiién att den löpande tillsynen inte fungerar tillfredsställande. Delta är enligt kommittén allvariigt med hänsyn lill den betydelse från nalurvårdssynpunkl som måste tillmätas tillsynen. Orsaken till nuvarande brister anser kommittén främst ligga i del förhållandet all naturvårdslagen inte innehåller några bestäm­melser som uttryckligen lägger ansvar för tillsynen på kommunerna. Dessa har i många fall inte tagit något ansvar för denna del av nalurvårdstillsynen. Hela ansvaret har i dessa fall legal på länsstyrelserna som därigenom har kommit att få en alltför stor lillsynsuppgift i förhållande lill de resurser som har kunnat avsättas för uppgiften. Naiurvårdskommittén anser alt kom­munerna nu måste ta ett större ansvar för tillsynen. Kommittén föreslår därför au naturvårdslagen kompletteras med bestämmelser som gör kom­munernas tillsynsansvar obligatoriskt i fråga om takter. Genomförs förslaget kommer täkttillsynen enligt kommittén att bli effektivare genom atl verk­samheten får lokal förankring och genom atl större resurser kan sältas in. Varje kommun bör ha frihet alt själv bestämma hur tillsynsfrågorna skall handläggas. Kommunernas tillsynsarbete bör enligt nalurvårdskommitlén huvudsakligen inriktas på besiktning av pågående takter för att kontrollera alt gällande föreskrifter följs. Att pröva huruvida efterbehandlingsarbetena i ett täktområde kan godkännas bör även i fortsättningen ligga på läns­styrelsen. Kommunerna bör enligt kommittén få samma befogenheter som länsstyrelsen nu har atl med stöd av 39 § naturvårdslagen vitesföriägga den som bedriver olaga läkt eller som åsidosatt gällande föreskrifter. Länssty­relsen skall alltid ha det övergripande ansvaret för all täkltillsynen fungerar.

I fråga om tillsynen framhåller naturvårdskommittén vidare atl del är mycket viktigt att alla rimliga åtgärder kan vidtas för alt i största möjliga utsträckning återställa naturförhållanden eller andra förhållanden som har rubbats eller skadats genom brott mot naturvårdslagen eller föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen. Kommittén finner det därför vara myckel otillfredsställande att nuvarande lydelse av 39 ij första stycket naturvårds­lagen in'e medger att vitesföreläggande om rättelse kan riktas mot annan än den som har begått den lagstridiga handling som skall rättas lill. Det kan ibland enligt kommittén finnas skäl att rikta ett sådant förelägg,nde mot t. ex. ny ägare till en fastighet eller byggnad som har överlåtits efter del att den gärning som skall rättas till har förövats. Detta är idag inte lagligen möjligt. Samtidigt konstaterar kommittén att sådana möjligheter lill ingripanden numera finns i fråga om brott mot byggnadslovsbestäm­melserna i lagen (1976:666)om påföljder och ingripanden vid olovligt byggande m. m. Enligt den lagen skall föreläggande om rättelse om olovligt utförd

Prop. 1981/82:220

38

byggnadsåtgärd riktas mot den som vid tidpunkten för föreläggandet är ägare till byggnaden, även om åtgärden kan ha vidtagits av en tidigare ägare eller eventuellt av annan. Vidare gäller all ett meddelat föreläggande som är utfärdat för någon i hans egenskap av fastighetsägare gäller även mot ny ägare till egendomen. Naturvårdskommiiién föreslår nu all bestäm­melser som ger motsvarande möjligheter lill ingripande skall införas i na­turvårdslagen.

Enligt nalurvårdskommitlén bör kostnaderna för tillsynen av principiella skäl bäras av läktföretagen. Med hänsyn härtill föreslår kommittén att kom­munerna bör ges möjlighet att direkt debilera läktföretagen kostnaden för varje besiktning. En bestämmelse som ger denna befogenhet föreslås bli införd i naturvårdslagen. Kommittén föreslår att ersättningen skall beräknas enligt en taxa som fastställs av kommunfullmäktige. Skyldig att betala till­synskostnaden blir den som innehar tillstånd till den läkt som varit utsatt för tillsynen.

Nalurvårdskommitlén anser alt det i undanlagsfall kan tänkas uppstå situationer då angelägna samhälleliga behov av grus inte kan tillgodoses på grund av berörda markägares inställning. Som exempel anför kommittén det fall alt del i en kommun skall sällas igång ett stort anläggningsarbete och all lill detta krävs ansenliga mängder grus. Detta grus bör av naiur-vårdsskäl och av ekonomiska skäl tas från en viss bestämd fyndighet. Men markägaren vägrar att låta fyndigheten tas i anspråk. Enligt gällande be­stämmelser är det inte möjligt atl tvångsvis la den berörda fyndigheten i anspråk. I del tänkta exemplet måste därför en fyndighet med väsentligt högre naturvårdsvärde offras. I ett sådant fall är del enligt kommittén inte rimligt all starka allmänna intressen av att en viss grusfyndighet tas i anspråk skall behöva stå tillbaka för en markägares intresse av all en fyndighet skall vara orörd. Med hänsyn till del anförda behövs ett medel som ger möjlighet atl i undanlagsfall tvångsvis ta i anspråk marken för grustäkt. Nalurvårdskommitlén föreslår att en möjlighet till expropriation införs för all tillgodose allmänt behov av grus.

Det är inte bara genom en bättre hushållning med fyndigheler som na­turmiljön kan skyddas. Också en ökad användning av ersättningsmaterial för t. ex. naturgrus innebär att anspråken på atl få öppna nya takter minskar och därigenom skyddas naturmiljön. Naturvårdskommittén har därför lagt ned arbete på att undersöka möjligheterna till alt i olika sammanhang minska användningen av naturgrus genom alt utnyttja annat material t. ex. rest­produkter från gruv- och stålindustrin. För att få till stånd en större åter­vinning av sådana restprodukter krävs alt normer och anvisningar för t. ex. ballastmaterial utformas med hänsyn tagen till möjligheterna att utnyttja restprodukter. Naturvårdskommiiién föreslår alt planverket och vägverket får i uppdrag att se över gällande normer och anvisningar. I bilagorna 4 och 5 lill detla betänkande redovisar kommittén särskilda utredningar som kommittén har låtit utföra rörande hantering av jord och bergmassor vid väg- och husbyggande och om restprodukter inom gruv- och stålindustrin.

1 bilaga 2 redovisas ell av kommittén utarbetat formulär till blankett i fråga om det förslag om avgifts- och uppgiftsskyldighet för läktföretagen som har beskrivits ovan. I bilaga 3 redovisar kommittén en utredning som gjorts rörande grusförsörjning inom Stockholms län. Göteborgsregionen,

Prop. 1981/82:220

39

Malmöhus län och Östhammars kommun. I bilaga 6 publiceras en på upp­drag av kommittén utförd samhällsekonomisk analys av skilda syslem för prövning av läktfrågor. Bilagorna publiceras i en särskild volym SOU 1979:15.

Prop. 1981/82:220

40 Bilaga 2

Naturvårdskommitténs lagförslag

1. Förslag till

Lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822)

Härigenom föreskrivs i fråga om naturvårdslagen (1964:822)' dels atl 18, 25, 37, 39 och 42 §§ skall ha nedan angivna lydelse, dels att i lagen skall införas sex nya paragrafer, 18a-cfj§, 28 § samt 39 a och b §S, av nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

18 §

Täkl av sten, grus, sand, lera, jord, torv eller andra jordarter för annat ändamål än markinnehayarens husbehov får ej ske ulan länsstyrelsens till­stånd. Vad nu sagts avser dock ej läkt i vallenområde vartill tillstånd lämnats enligi vattenlagen (1918:523) eller fordras enligt lagen (1966:314) om kon­tinentalsockeln.

Länsstyrelsen äger förelägga den som söker täkttillstånd atl, vid även­tyr alt ansökningen avvisas, fram­lägga täktplan av erforderlig omfatt­ning. 1 samband med tillstånd får länsstyrelsen meddela sådana före­skrifter att förelagels menliga inver­kan på naturmiljön begränsas eller monerkas. Om ej särskilda skäl för­anleda annat, skall tillstånd för sin giltighet göras beroende av au säker­het ställes för sålunda föreskrivna ål-gärder. Visar sig sådan säkerhet otill­räcklig, kan länsstyrelsen föreskriva au tillståndet skall gälla endast om ytterligare säkerhet ställes.

Länsstyrelsen får förelägga den som söker täkttillstånd all, vid även­tyr atl ansökningen avvisas, före­bringa utredning som belyser behovet av den läkt som avses med ansökning­en och framlägga täktplan av erfor­derlig omfattning. 1 samband med tillstånd får länsstyrelsen meddela föreskrifteryö/- att begränsa eller mot­verka förelagets menliga inverkan på naturmiljön och andra föreskrifter som behövs från naturvårdssynpunkt. Om ej särskilda skäl föranleder an­nat, skall tillstånd för sin giltighet göras beroende av atl säkerhet ställs för sålunda föreskrivna åtgärder. Vi­sar sig sådan säkerhet otillräcklig,/aV länsstyrelsen föreskriva alt tillstån­det skall gälla endast om ytteriigare säkerhet ställs. Om fullgörandet av föreskriven åtgärd ankommer på annan än markens innehavare, är innehavaren skyldig tåla atl åtgärden vidtages.

' Lagen omtrycki 1974:1025.

Prop. 1981/82:220

41

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Ha tio år förflutit från det läkt-

När tio år har förflutit från del

tillstånd vunnit laga kraft, kan läns-

täkttillstånd har vunnit laga kraft,/aV

styrelsen upphäva tillståndet helt el-

länsstyrelsen upphäva tillståndet

ler delvis eller förena tillståndet med

helt eller delvis eller förena tillstån-

ändrade föreskrifter. Visar det sig all

det med ändrade föreskrifter. Visar

meddelade föreskrifter ej i erforderlig

det sig att meddelade föreskrifter inte

mån begränsa eller motverka företa-

/ den utsträckning som behövs begrän-

gets menliga inverkan på naturmil-

sar eller motverkar företagets men-

jön, kan länsstyrelsen före utgången

liga inverkan på naturmiljön, får

av angivna tid förena tillståndet med

länsstyrelsen före utgången av den

de ytterligare föreskrifter som behö-

angivna tiden förena tillståndet med

vas.

de ytteriigare föreskrifter som be­

hövs.

18a§

Skall mark från två eller Jlera fas­tigheter ingå i en takt, får tillstånd en­ligt 18 § lämnas endast om ett beslut om täktsamverkan har meddelats en­ligt 62 § anläggningslagen (1973: 1149).

Utan hinder av första stycket får täkttillstånd lämnas under förutsätt­ning att sökanden förfogar över all mark som behövs för den avsedda tak­ten och att verksamheten kan antas komma att bedrivas på ett från natur­vårdssynpunkt godtagbart sätt utan att täktsamverkan enligt anläggningslagen kommer till stånd.

18 b §

Ifall som avses i IS a första stycket skall länsstyrelsen meddela ett för­handsbeslut till ledning för den förrätt­ning om täktsamverkan som skall äga rum enligt anläggningslagen (1973: 1149). I sådant beslut skall anges den avsedda taktens läge och omfattning samt de huvudsakliga villkor i övrigt som skall gälla för slutligt beslut om täkttillstånd. Som villkor får anges att den läkt som avses med ansökan skall utvidgas lill att omfatta också mark från annan fastighet än som berörs av ansökan. Sådant villkor får dock inte omfatta mark med gällande täkttill-

Prop. 1981/82:220

42

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

stånd, om inte innehavaren av tillstån­det medger det.

Förhandsbeslut får inte meddelas, om innehavarna av den mark som av­ses skola ingå i takten mera allmänt motsätter sig att marken tas i anspråk för täkl och har beakiansvärda skäl för det. Vid denna prövning skall främst beaktas åsikten hos de markinnehava­re som mest berörs av det avsedda täktföretaget.

Sedan förhandsbeslut har medde­lats får takt för markinnehayarens husbehov inte äga rum inom området.

18c§

Det ankommer på den kommunala nämnd som kommunfullmäktige be­stämmer att vid sidan av länsstyrelsen utöva tillsyn över att takt inte utförs i strid mot 18 § eller mot föreskrifter som är förenade med tillståndet till fö­retaget.

Kommunens kostnad för utförd till­syn får tagas ut av tlllstdndshavaren eller, om läkt har utförts utan tillstånd, av den vars verksamhet tillsynen har avsett enligt de närmare föreskrifter som meddelas av regeringen eller myn­dighet som regeringen bestämmer.

25 §

1 fråga om ersättning och inlösen skall expropriationslagen (1972:719) i tillämpliga delar lända till efterrättelse i den mån avvikande bestämmelser ej meddelas i denna lag. 4 kap. 3 § expropriationslagen skall äga tillämpning i fråga om värdeökning som ägt rum under liden från dagen tio år före det talan väcktes vid domstol.

I fråga om ersättning med anledning av all avverkning eller återväxlålgärd

Ägare av fastighet och innehavare av särskild rätt lill fastighet äro be­rättigade till ersättning av kronan i den utsträckning som anges i 26 och 30 §§. All i vissa fall även borgenär, som har panträtt i fastigheten, är be­rättigad till ersättning framgår av 34 § andra stycket. Om inlösen av fastighet stadgas i 27 §.

Ägare av fastighet och innehavare av särskild rätt till fastighet är be­rättigade lill ersättning av staten i den utsträckning som anges i 26,28 och 30 §§. Atl i vissa fall även borgenär, som har panträtt i fastigheten, är be­rättigad till ersättning framgår av 34 § andra stycket. Om inlösen av fastighet stadgas i 27 §.

Prop. 1981/82:220

43

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

som avses i lagen (1974:434) om bevarande av bokskog förbjudits eller alt tillstånd till sådan avverkning eller åtgärd vägrats eller förenats med fö­reskrifter gäller bestämmelserna i nämnda lag.

28 §

Föranleder undersökning som avses i 42 § första eller andra stycket skada eller Intrång, skall ersättning för detta utgå. Vid tvist om sådan ersättning väckes talan vid den fastighetsdomstol inom vars område fastigheten är belä­gen.

37 § Till böter eller fängelse i högst sex månader dömes den som uppsåtligen eller av oaktsamhet

1.

bryter mot förbud eller föreskrift .som meddelats enligt 5, 8, 10, 11 eller 14 §, 16 § andra stycket eller 19 5,

2.

bryter mot 16 § första stycket första punkten eller, om ej gärningen är ringa, mot 16 § första stycket andra punkten,

3.

bryter mot 17 § andra stycket, om ej gärningen är ringa,

4.

utför läkt i strid mot 18 § eller 4. utför läkt i strid mot 18 §, föreskrift som meddelats i samband 18 b § tredje stycket eller föreskrift med tillstånd lill företaget.

som är förenad med ett tillstånd lill

takt,

5.

underiåter all fullgöra anmälningsskyldighet som föreskrivits med stöd av 20 § första stycket,

6.

bryter mot 22 § första eller tredje stycket eller mot föreskrift som med­delats i samband med medgivande enligt tredje stycket, eller

7.

åsidosätter stadgandet i 23 §, om ej gärningen sker på plats, till vilken allmänheten icke äger tillträde eller har insyn, eller gärningen är ringa.

Utbyte av brott som avses i 4 skall förklaras förverkat, om det ej är uppenbart obilligi.

39 §

Har någon begått gärrimg som av-

Har gärning som avses i 37 § 1,

ses i 37 §, 1, 2, 4 eller 6 äger läns-

2, 4 eller 6 begåtts, får länsstyrelsen,

styrelsen vid vhe förelägga honom att

och ifråga om gärningsom avses i 37 §

vidtaga rättelse. Överexekutor äger

4 även den kommunala nämnd som

ock meddela handräckning för så-

enligt 18 c § utövar tillsyn över takter,

dant ändamål. Ansökan om hand-

meddela föreläggande för att dstad-

räckning får göras av allmän åkla-

komma rättelse. I beslut om föreläg-

gare, statens naturvårdsverk, läns-

gandefår vite sättas ut. Överexekutor

styrelsen eller den kommunala myn-

får också meddela handräckning för

dighet som handhar naiurvårdsfrå-

att åstadkomma rättelse. Ansökan

gor. Beträffande sådan handräckning

om handräckning får göras av all-

öga bestämmelserna i 191 § utsök-

män åklagare, statens naturvårds-

ningslagen motsvarande tillämpning.

verk, länsstyrelsen eller den kom-

Prop. 1981/82:220

44

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

munala nämnd som handhar natur­

vårdsfrågor. / övrigt gäller i fråga om

handräckning samma bestämmelser

som för handräckning enligt 191 § ut-

sökningslagen (1877:31 s. 1).

Vid meddelande av föreläggande        Vid meddelande av föreläggande

enligt 17 § första stycket, 20 §, 21 §     enligt 17 § första stycket, 20 §, 21 §

eller 22 § andra stycket får länssiy-     eller 22 § andra stycket får länssty­

relsen utsätta vite. Efterkommes ej     relsen utsätta vite. Efterkommes ej

sådant föreläggande, skall på anmo-     sådant föreläggande, skall kronofog­

dan   av   länsstyrelsen    utmätnings-     demyndlgheten på anmodan av läns-

mannen föranstalta om all åtgärden     styrelsen ombesörja atl åtgärden vid-

vidtages.

tages på den försumliges bekostnad.

Byggnadsnämnden får utsätta vite vid meddelande av föreläggande enligt 17 § tredje stycket. Hälsovårdsnämnden får utsätta vite vid meddelande av föreläggande enligt 24 §. Efterkommes ej föreläggandet, äger vederbö­rande nämnd låta vidtaga åtgärden på den försumliges bekostnad.

Har ett föreläggande. enligt 39 § meddelats någon i egenskap av ägare till viss fastighet och övergår fastighe­ten till ny ägare, gäller JÖreläggandet i stället mot denne. Utsatt vite gäller dock inte mot den nye ägaren, men ve­derbörande myndighet får sätta ut vite för denne.

Första stycket skall också tillämpas när föreläggande har meddelats någon i egenskap av tomträttshavare eller ägare av byggnad eller anordning på mark som tillhör annan.

39 b §

Myndighet som har meddelat före­läggande som avses i 39 a § skall ge­nast sända sitt beslut till inskrivnings­myndigheten för anteckning i fastig­hetsboken eller tomträttsboken. Det­samma gäller beslut om återkallelse av antecknat föreläggande.

Har antecknat föreläggande upp­hävts genom lagakraftvunnet beslut, efterkommits eller förfallit, skall den myndighet som har meddelat föreläg­gandet, så snart som det kan ske, an­mäla förhållandet till inskrivningsmyn-

Prop. 1981/82:220

45

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

dighetenför anteckning. Länsstyrelsen är alltid behörig att göra sådan anmä­lan.

42 

§

Erfordras förberedande undersök­ning på marken innan beslut med­delas i naturvårdsärende, må sådan undersökning verkställas genom länsstyrelsens försorg.

Erfordras förberedande undersök­ning på marken innan beslut med­delas i naturvårdsärende,/år sådan undersökning verkställas genom länsstyrelsens försorg.

Sker inventering av naturresurs en­ligt beslut av regeringen eller annan statlig myndighet, äger den som utför inventeringsarbete tillträde till annans mark och får där företaga den under­sökning som behövs för inventeringen.

Undersökning som avses i första el­ler andra stycket skall utföras så att skada eller intrång såvitt möjligt ej åsamkas markinnehavaren.

1 samband med beslut om tillstånd lill bebyggelse, läkt eller annat ar­betsförelag äger länsstyrelsen föreskriva att företaget skall bekosta särskild undersökning av det berörda området eller på annat sätt gotlgöra intrånget i naturvårdsintressel.

Denna lag träder i kraft den I januari 1980.

5. Förslag till

Lag om uppgiftsskyldighet i fråga om takt- och stenkrossrörelse

Härigenom föreskrivs följande.

1

§ Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om skyldighet för den som driver täkl- eller stenkrossrörelse all lämna de uppgifter om verksamheten som behövs som underlag för planering av naturvården i länet.

2

§ Vid meddelande av föreskrifter som avses i I i; skall tillses att upp­giftsskyldig ej betungas onödigt.

3

§ Vad någon på grund av föreskrifter som har meddelats med stöd av 1 § har fått veta om näringsidkares affärs- eller driftförhållanden får han ej obehörigen yppa eller nyttja.

Denna lag träder i kraft den 1 januari  1980.

Prop. 1981/82:220

47

Bilaga 3

Remissammanställning över betänkandet Naturvård och Täktverksamhet

Innehåll

1 Inledning ........................................................ 

Läsanvisningar.................................................. 

2

Allmänna utgångspunkter.................................... 

3

Program för regionala inventeringar....................... 

4

Uppgiftsskyldighet för läklförelag m. m................... 

5

Täktprövningen

5.1

Allmänna synpunkter...................................... 

5.2

Behovsutredning........................................... 

5.3

Täktsamverkan ............................................ 

5.4

Samordning med vattenlagens bestämmelser om skydd för grundvatten     

5.5

Infordrande av säkerheten för eflerbehandlingsarbeten        

6 Tillsynen över takter m. m.

6.1

Allmänna synpunkter...................................... 

6.2

Bestridande av kostnaderna för tillsynen av takter    

6.3

Översyn av möjligheterna att åstadkomma rättelse vid brott mot naturvårdslagen           

7

Täktavgifl   ..................................................... 

8

Expropriation för att tillgodose allmänt behov av grus    

9

Övriga frågor

9.1

Normer för ersättningsmaterial för naturgms  ..... 

9.2

Personalbehov........................................... 

Prop. 1981/82:220

48

1    Inledning

Läsanvisningar

Varje avsnitt i remissammanställningen inleds med en kort sammanfatt­ning av naturvårdskommitténs förslag i aktuell del samt en redovisning av remissutfallet i stort. I den därpå följande citat-delen återges yttranden av de remissinstanser som tillstyrker förslagen och därvid också utvecklar sina synpunkter samt de som anför erinringar mot förslagen. De remissin­stanser som enbart anger atl de tillstyrker förslagen eller lämnar dessa utan erinran citeras inte. Dessa instanser anges dock i vissa avsnitt genom exemplifiering och de har givetvis beaktats vid bedömningen av remissut­fallet.

2   Allmänna utgångspunkter

Flertalet remissinstanser instämmer med naturvårdskommittén rörande de principiella utgångspunkterna för en ny reglering av täktverksamheten, nämligen att det är nödvändigt att tillämpa ett ekologiskt synsätt pä miljö-och naturvårdsområdet och att det är hänsynen lill naturmiljön som främsi begränsar täktmöjlighelerna och medför krav på hushållning genom bättre planering av täktverksamheten.

Statens vägverk: Det ekologiska synsätt på grusresurserna som betänkan­det ger uttryck för måste tillämpas med försiktighet och vägas mot andra väsentliga samhällsintressen. Vägverket har full förståelse för restriktivitet i exploateringen vid rekreationsområden i närheten av tätorter och liknan­de där människor vistas. Inom andra områden måste dock, med hänsyn till de kostnadsökningar och den ökade energiförbrukning en restriktivare tillståndsgivning skulle medföra, nalurvårdsintressena normalt ges mindre vikt. Möjligheten för vägverket alt öppna och exploatera egna takter för att minimera transportkostnaderna och bibehålla konkurrensen måste finnas kvar.

Täktverksamhet innebär under tiden den bedrives och i vissa fall efter återställandet skador på naturmiljön. Dock ska enligt lagen vid bedömning av tillstånd hänsyn till övriga allmänna och enskilda intressen las. Ett sådant allmänt intresse är väghållningen. Vägverkets verksamhet är enligt ovan fördelad på ett stort antal mindre takter. Om rillstånd ges till få takter med hög omsättning, finns risken att vägverket som liten förbrukare i området inte får täkttillstånd i önskvärd omfattning. Därigenom uteblir vår möjlighet att konkurrera och priserna kommer atl dikteras av slora exploa­törer.

Alternativet till många mindre takter är ett fåtal stora takter innebärande längre transporter. Vägverket har genom noggrann planering av täktex­ploatering och transporter försökt täcka grusbehovet till lägsta kostnad vid förbrukningsstället. Om tillstånd endast ges till få takter under kort tid raseras denna planering med kostnadsökningar i storieksordningen 50-100 milj. kr. per år som följd. (Räknat på en föriängd medeltransporllängd av 5-10 km och förbrukningen 10 milj. mVår.)

Vägverket önskar atl hushållningsprincipen endast tillämpas inom områ­den med känslig naturmiljö. I glesbygd bör tillstånd normalt ges enligt samma regler som i dag.

Prop. 1981/82:220

49

Inom områden där restriktivare prövning tillämpas bör konkurrenssitua­tionen följas noggrannast.

Riksantikvarieämbetet: Den allmänna princip, som ligger lill grund för utredningens förslag är alt hänsyn till naturmiljön begränsar möjligheterna till täktverksamhet. Denna princip bör följas även när det gäller kulturmil­jön. Naturvård och kulturminnesvård har också gemensamma intressen i kulturiandskapet, där ett samarbete håller på atl utvecklas.

Lantbruksstyrelsen: Utredningen redovisar i avsnitt 2.1.3 andra samhälls­intressen som berörs av täktverksamhet. Jordbruksintresset omnämns inte bland samhällsintressen som kan påverkas negativt av täktverksamhet -inte ens i fråga om läkt av matjord. Lantbruksstyrelsen anser att all täktverksamhet som direkt eller indirekt berör mark som ingår i jordbruks­företag påverkar jordbrukets intressen. Detta gäller i synnerhet om täkt­verksamheten sker på jordbruksmark eller påverkar angränsande eller näraliggande jordbmksmarkers produktionsförmåga. Även då bara borl-forslingen av täktmaterial sker genom jordbruksbygd kan jordbrukets intressen påverkas negativt. Inte heller i avsnitt 5.2, program för regionala inventeringar, nämns de areella näringarna bland de motstående intressena till täktverksamhet. Lanlbruksstyrelsen anser att det är naturligt att de areella näringarnas markbehov och produktionsförhållanden beaktas vid översiktlig planering av olika täktverksamheler. Inventeringar och plane­ringsåtgärder rörande täktverksamhet måste därvid samordnas med den kommunala markanvändningsplaneringen och riksplanearbetet.

Skogsstyrelsen: Styrelsen anser att man bör sträva efter alt ha så få takter

som möjligt öppna men att detta inte får leda till negativa konsekvenser på

gruspriserna och transportkostnaderna för grus. Länsstyrelserna bör såle­

des inte vid sin tillståndsprövning vara alltför restriktiva.       

Statens naturvårdsverk: Täktverksamhet medför i första hand skador pä landformerna och landskapsbilden, men i varierande utsträckning även pä flora, fauna, hydrologi och övrig naturmiljö. Grusläkt under grundvatten­ytan, samt torvtäkl, vilka verksamheter har ökat i omfattning under senare tid och kan förväntas få ökad betydelse i framliden, har en viss inverkan på hydrologin. Enskilda takter innebär i många fall endast en begränsad skada på naturmiljön. Sammantaget innebär dock täktverksamheten en betydan­de inverkan pä landskap och miljö. Den stora spridningen och att i landska­pet särskilt framträdande element ofta las i anspråk bidrar härtill.

Naturvårdsverket delar kommitténs mening att det inte är risken för att den totala tillgängen pä täktmaterial skall ta slut som motiverar hushållning med fyndigheterna. Verket instämmer i kommitténs åsikt att det är hänsy­nen till naturmiljön som främst begränsar täktmöjlighelerna och medför krav på hushållning genom i första hand en bättre planering av täktverk­samheten.

Andra sådana faktorer är emellertid anspråk pä marken för vattenför­sörjning och bebyggelse, transportavstånden och tillgången på eftersökta materialkvaliteter. Genom en bättre planering, till vilken utredningens förslag torde medverka om de genomförs, bör även några av dessa fakto­rers begränsande inverkan på täktmöjlighelerna kunna minskas.

Verket anser även i likhet med kommittén - alt man från samhällets sida bör sträva efter att antalet takter som samtidigt är öppna är så litet

4    Riksdagen 1981/82. 1 saml. Nr 220

Prop. 1981/82:220

50

som möjligt och att de takter som framdeles öppnas lokaliseras till områ­den där olägenheterna från naturvårdssynpunkt blir så små som möjligt. Det är önskvärt att öppnade takter utnyttjas så fullständigt som möjligt.

Statens industriverk: Nalurvårdskommitlén har inriktat sitt arbete på att förstärka de medel samhället behöver för alt vad gäller täktverksamheten genomföra en resurshushållning som enligt kommittén framstår som riktig på sikt och som samtidigt så långt som möjligt minskar skadorna på naturmiljön. Som framgått tidigare har SIND i allt väsentligt ställt sig positivt till kommitténs förslag avseende sand- och grusmaterial. Däremot avvisar SIND förslagen i fråga om induslrimineral. Enligt SIND har kom­mittén inte insett eller inte tillräckligt beaktat de helt olika fömtsättningar som föreligger beträffande å ena sidan dessa lokall förekommande och till största delen för lokala behov utnyttjade tillgångar vilka kvantitativt utgör den övervägande delen, och å andra sidan de riksintressanta industrimine­ralen.

Enligt SIND får förslagen vad avser industrimineralen olyckliga konse­kvenser genom den ur mineralpoliUsk synpunkt omotiverade splittring som vid ett genomförande åstadkoms mellan koncessionspliktiga industri­mineral, vars nyttiggörande beror av mineralpolitiska överväganden av centrala mineralpolitiska instanser och å anda sidan mineral, vars nytt­jande beror av tillstånd enligt en i förslaget vidgad naturvårdslag, där behovsprövningen görs av regionala myndigheter och baseras på ett ur samhällssynpunkt begränsat och ofta otillräckligt underlagsmaterial. En­dast genom ett samlat ansvar för mineralfrågorna kan förutsällningar ska­pas för att få fram sådant underlag baserat på inventeringar, prognoser, marknadsundersökningar m. m. som måste ligga som underlag för en rea­listisk behovsprövning. SIND vill i detta sammanhang erinra om de över­väganden mineralpolitiska utredningen har alt göra beträffande formerna för tillståndsgivning för utnyttjande av olika mineral och därmed även beträffande förutsätiningarna för en enligt SIND:s uppfattning nödvändig enhetlig lagstiftning för industrimineral. Enligt SIND måste därför rege­ringens överväganden av naturvårdskommilténs förslag anstå lill dess MPU:s slutbetänkande föreligger.

Länsstyrelsernas organisationsnämnd: Allmänt vill LON framhålla att för­slagen bör ses över noga från administrativa och ekonomiska synpunkter. Även om det i och för sig synes väl belagt alt åtgärder är motiverade på området, bör angelägenheten prövas med hänsyn till kostnaderna och knappheten på personella resurser. Det är också viktigt att eftersträva så stor enkelhet som möjligt och undvika onödig byråkrati.

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: Från nalurmiljösynpunkt är det angeläget att pågående täktverksamhet utföres planmedvetet och i många fall på ett rationellt sätt. Strävan måste vara alt anpassa antalet öppnade takter till samhällets egentliga behov av grus. Erfarenheten har visat att åtskilliga markägare av skattetekniska skäl endast medges ytterst begrän­sade årliga uttag. Detta har fått till följd atl ett onödigt stort antal takter slår öppna till allvarligt men för nalurvårdsintressena. Enligt länsstyrel­sens mening bör lagstiftningsarbetet även behandla möjligheten till en normalisering av skatteeffekterna vid rationella gmsuttag. Inrättande av ett utjämningskonto bör kunna gälla samtliga fastighetsägare som befattar sig med täktverksamhet.

Prop. 1981/82:220

51

Länsstyrelsen i Hallands län: Länsstyrelsen får inledningsvis understryka att den täktverksamhet som i dag äger rum har sin grund i att del finns ett samhällsbehov av det brutna materialet. De företag som är verksamma med täktverksamhet har således till ändamål all tillgodose behovet av brylningsprodukter för i första hand den fysiska samhällsutbyggnaden. Ställningstaganden från myndigheternas sida när det gäller täktverksamhet måste därför ta hänsyn både till samhällsekonomiska betingelser och na­turvårdsintressen.

Länsstyrelsen i Jämtlands län: Från såväl naturvårds- som grusförsörj-ningssynpunkt är det givetvis värdefullt om täktverksamheten kan bedri­vas snabbt och rationellt så alt antalet öppna takter så långt möjligt begrän­sas. Av skattetekniska skäl är det dock inte ovanligt att en exploatör hindras att bedriva täktverksamheten med önskvärd hastighet. Brytnings-hastigheten regleras effekrivt genom arrendekontraktets utformning. Följ­den blir atl exploatören tvingas ha fler takter öppna. En enkel lösning på detla problem borde vara någon form av "gruskonlo" som skulle motsvara nuvarande skogskonto. Länsstyrelsen förordar alt ett sådant inrättas.

Länsstyrelsen i Jönköpings län: Länsstyrelsen delar kommitténs uppfatt­ning atl en bättre hushållning med naturresurserna är nödvändig. Inom Jönköpings län finns dock för närvarande så mycket välbeläget användbart grusmaterial att de av kommittén redovisade skälen för ett starkare sam­hällsingripande inte väger så tungt för delta läns vidkommande. Inom vissa delar av länet är dock situationen sådan all det inom en inte alltför avläg­sen framtid kommer atl uppstå brist på åtminstone vissa typer av material. Från samhällsplaneringssynpunkl lorde också redan nu finnas ett önske­mål från vissa kommuner om att på ett mera planmässigt sätt kunna få ett grepp om den ganska omfattande täktverksamheten. F.n. pågår i Gis-laveds kommun i samarbete med statens planverk ett försök i syfte att utreda i vad mån täktverksamheten kan inrymmas i en något förändrad kommunöversikl.

Domänverket: En samlad bedömning måste alllid göras. Domänverket anser i likhet med kommittén, att graden av skyddsvärde från naturmiljö­synpunkt måste få väga tungt, då olika tänkbara täktobjekl ställes mot varandra. Detta får dock inte leda till att andra viktiga faktorer helt skall bli underordnade.

Enligt domänverkets uppfattning kan naturvårdens intressen väl hävdas gentemot exploateringsintressen med nuvarande lagstiftning. Generellt krävs tillstånd enligt 18 § NVL för täktverksamhet. Sådant tillstånd kan nekas av naturvårdsskäl, utan att ersättning utgår till markägaren. Alterna­tivt kan föreskrifter meddelas, så atl företagets menliga inverkan på natur­miljön begränsas eller motverkas.

Miljöintressena är således långt ifrån undertryckta i relation till andra viktiga samhällsintressen, såsom behov av fungerande marknad, konkur­rens, prissättning, företagsekonomi och samhällsekonomi. Frågan är, om inte något övergripande organ, t. ex. statens industriverk, bör ges uppdrag att bevaka dessa andra vikliga samhällsintressen i samband med prövning av täkttillstånd.

Mineralpolitiska utredningen: Sammanfattningsvis finner MPU all av-gränsningen av området för utredningens förslag är oklar och att de kvalifi-

Prop. 1981/82:220

52

cerade industrimineralens speciella förutsättningar inte beaktats i tillräck­ligt hög grad. Förslagen i dessa delar bör därför bearbetas ytteriigare innan de läggs till grund för åtgärder från statsmakternas sida.

Luleå kommun: Kommittén har arbetat med täktfrågorna sedan 1974 och föreslår nu åtgärder som den anser bör vara tillräckliga en god del av 1980-talet. Mot bakgrund av den långa handläggningstiden kunde man ha väntat sig radikalare förslag, tillämpbara i ett längre tidsperspektiv. Nu väljer utredarna alt arbeta försiktigt och stegvis i riktning mot en ökad samhälle­lig kontroll och styrning av täktverksamheten.

En i sammanhanget myckel intressant fråga rör äganderätten lill naturre­surser under markytan. En riksdagsmotion med innebörden, att ägenderät-ten borde begränsas i avseeende på djupet och samhället äga naturresurser under markytan, har överlämnats till naturvårdskommittén (sid. 38). Kom­mittén avvisar på sid. 70 förslaget med en kort och undanglidande motive­ring.

Vi anser, att denna fråga är av så central betydelse, all den i stället borde ha utretts ingående. Är det inte just problem förknippade med den privata äganderätten till grus m. m. som nalurvårdskommitlén brottats med i fem år?
[REDACTED_EFTERNAMN] kommun: Naturvårdskommittén har givit kommunerna en synnerli­gen underordnad roll i täktfrågorna. Den enda konkreta uppgiften som åläggs kommunen skulle vara att fungera som tillsynsorgan för den på­gående täktverksamheten, dvs. som "täktpolis". Kommunerna har nume­ra den bästa och mest samlade informationen om anläggnings- och bygg­nadsverksamheten i ett flerårigt perspektiv inom kommunen och därige­nom också ett gott grepp om behovet av massor.

Lantbrukarnas riksförbund: Inledningsvis kan vi konstatera att natur­vårdskommittén uppfatlat sitt uppdrag högst begränsat. Delta kan illustre­ras med följande. "1 detta sammanhang vill vi påpeka att åtgärder för att främja bättre resurshushållning i första hand bör gälla fyndigheterna eller med andra ord själva naturmiljön och inte användningen av täktmaterial". Enligt LRF:s mening hade det varit naturligt alt kommittén lika väl be­handlat frågan om vilka åtgärder man kan vidta för atl begränsa behovet av grus och krossmaterial. Något litet har kommittén arbetat i denna riktning genom att föreslå alt normer för barlastmaterial, vägbyggande och husbyg­gande övervägs med anledning av de begränsade grustillgångarna. Kom­mittén redovisar också kortfattat behovet av grus- och krossmaterial bl. a. för vissa storstadsregioner. Kommittén konstaterar att grusbehovet radi­kalt har minskal under senare år och man förklarar detta med hänvisning till den tidigare lågkonjunkturen och det begränsade slorstadsbyggandel. LRF vill särskilt framhålla att detta kan antas vara ett bestående inslag i exploaleringsverksamheten. Således innebär de nya riktlinjerna för väg­byggandel att ett minskat byggande av motorvägar, och andra resurskrä­vande investeringar skall eftersträvas och att investerings- och driftsverk­samheten i högre utsträckning skall riktas mot förbättringsåtgärder på del sekundära och lertiära vägnätet.

Vidare gäller att kommittén rent allmänt beaktat allmänna naturvårds-synpunkter. Vi finner det dock vara en brist all inte kommittén närmare övervägt vissa andra gentemot täktverksamhet motstående intressen. Vi vill här hänvisa lill den av riksdagen antagna principen alt jordbruksmark

Prop. 1981/82:220

53

inte skall tas i anspråk för exploatering om alternativa områden rimligen kan användas för samma ändamål.

Grus- och makadamföreningen: Sand, grus och sten är ett för samhället oumbärligt material. Täktverksamhet måste därför finnas. Det är sålunda fel att - såsom utredningen gör - lasta läktföretagen för ingreppen i naturen, det är samhällets behov som framkallar dem.

Mot nalurvårdsintressena måste alllid vägas väsentliga samhällsekono­miska aspekter. Betänkandet betonar miljöintressena utan att diskutera konsekvenserna beträffande konsumenternas krav på materialkvalitet, rimliga transportavstånd och priskonkurrens. Ett genomförande av utred­ningens förslag får viltgående kostnadskonsekvenser för samhället, sanno­likt flera hundra miljoner kronor.

Den bättre planering av täktverksamheten för att bl. a. begränsa skador pä naturmiljön, som efterlyses av utredningen, bör kunna åstadkommas vid omprövning av täkttillstånden när dessa löper ut.

Svenska kommunförbundet: Grus och annat täktmaterial utgör väsentliga råvaror för åtskilliga verksamheter i samhället. Takter måste accepteras trots alt de medför svåra ingrepp i naturmiljön. Skadorna på miljön kan mildras genom en aktiv planering som syftar till hushållning med naturre­surserna. I begreppet hushållning ingår enligt styrelsen inte bara skydd mot förändringar utan också en planmässig användning av naturresurser­na.

Naturvårdskommitténs förslag till reglering av täktverksamheten bygger på uppfattningen att resurshushållningen skall åstadkommas genom admi­nistrativa styrmedel, främsi via länsstyrelsens tillståndsprövning enligt naturvårdslagen. Kommittén föreslår inte några förändringar i förhållande till nu gällande prövningssystem.

Kommunernas planering för markanvändning, friluftsliv, trafik, vatten­skydd etc. kan inte isoleras från täktplaneringen. Styrelsen anser att kom­mittén borde ha satt in täktverksamheten i ett sådant större sammanhang.

Sveriges industriförbund: Förbundet vill inledningsvis anmärka att

avgränsningen av området för utredningens förslag uppenbariigen ej varit föremål för någon omfattande diskussion. Förslaget omfattar i vissa vä­sentliga delar både kvalificerade induslrimineral och barlaslmaterial (sand, grus, krossad sten). Att föra samman dessa material som till sin funktion fyller helt olika behov i en gemensam lagstiftning förefaller ej meningsfullt. Förbundet förutsätter följaktligen alt det vid eventuella förändringar på täklverksamhetens område noggrant klargörs atl enbart användningen av s.k. barlastmaterial, dvs. sand, grus, krossad sten, åsyftas. Förbundet diskuterar i del följande de föreslagna åtgärderna endast från denna ut­gångspunkt.

Vattenvärnet: Man kunde önska att denna mäktiga läklutredning, knuten till miljövården, hade fått innefatta också en översikt av dessa samman­hang: såväl en presentation av grusåsarnas och sandfältens miljövärdein-slag i landskapsbild och bebyggelse som en kort historik om gruskonsum-rion i samhällsutvecklingen.

Som betänkandet nu disponerats har natur-kulturvärdesammanhangen fåll endast en halv sida av huvudutlälandets 130. Denna halvsida (s. 45/46) är dock en ypperlig summering av grusbrottsingreppens väsentliga skade-

Prop. 1981/82:220

54

verkningar. Ävenså historiken är nästan helt försummad. Tekniskt är utredningen inriktad på regionala grusinventeringar, och där omtalas i "bakgmndsbeskrivningen" de storinventeringar som gjorts under 1950-talet, men inget om att under 1930-talets vägupprustningsrush statens väginstituts geologiska avdelning gjorde slora detaljerade gmsinventering-ar länsvis inom ett flertal län, först i Norrbottens län.

Att en utredning som denna uppdragits åt en naturvårdskommitté kan tyckas glädjande. Det kan ses som uttryck för den avgörande vikt man numera tillmäter naturvärdeaspekten. Men uppdraget har gällt atl från allmänt samhällsekonomiskt gynnsam synpunkt belysa råvaruproblem. Man har sökt ge regler om en råvarureglering med en teknisk-ekonomiskt-juridiskt hållbar planlösning för att landets framtida grusförsörjning skall ordnas. Denna utredning hade kunnat genomföras av någon byggteknisk-geovetenskaplig instans med adjungerad kompetens för beaktande av na­turvärdeaspekten. Betänkandet innehåller en allsidig översikt över svensk grustäkts lämpliga bedrivande och får betraktas som ett tungt socialekono-miskt-tekniskt-juridiskt inlägg. Därmed har på naiurvårdskommittén lagts ett perifert storuppdrag med tyngdpunkten helt utanför kommitténs eget intressefält.

Följden är att utredningen kommit att i alltför ringa grad inriktas pä de egentliga naturvårdsintressena. Direktiven har inneburit den begränsning­en, alt från uppdraget undantagils hela den känsliga kuststrandzonen. Ett sådant element som strandsanden har därför måst förbigås. Atl sandsug­ning sker t.ex. i Öresund omtalas, men framställningen har utelämnat problematiken med sandsug i plageläge, likaså den komplikationen atl sugtäkt från egen mark möjliggör successiv utsugning av nära nog hela den omgivande plagevolymen: Vågsvallet matar på sanden, åsen avjämnar och fyller ut läktluckan. I del långa loppet kan nära nog hela plagesandkroppen tas bort från en enda sugtäktpunkt.

3    Program för regionala inventeringar

Ett övervägande antal av remissinstanserna tillstyrker eller lämnar utan erinran förslaget att genomföra ett program för regionala inventeringar. Flera instanser har synpunkter på enskilda delar i förslaget såsom organi­sationen av inventeringarna och vilka materialslag som skall ingå.

Statens väg- och traflkinstitut:     till vägmalerial har under senare år i

samband med uppkommen brist på naturgrus inom många områden i landet ianspråktagits berg med mycket växlande kvalitet. Institutet vill därför till skillnad från nalurvårdskommitlén förorda en något mer detalje­rad berginventering inom de föreslagna inventeringsområdena i etapp 

I. 

Härvid måste främsi kvalitetsaspekterna tillgodoses på ett adekvat sätt. Den föreslagna samordningen mellan SGUs reguljära berggrundskarlering och den föreslagna berginvenleringen bedömer institutet som olämplig, då inventeringsperioden därmed torde bli betydligt längre än vad som beräk­nats i betänkandet (6-8 år). Den samhällsekonomiska resursbesparing som förmodas erhållas av en sådan samordning kan lätt förloras på etable-ring av olämpliga bergläkter.

Det ovan nämnda gäller i viss mån även den sammankoppling som föreslagits mellan den hydrogeologiska karteringen och nalurgrusinvente-

Prop. 1981/82:220

55

ringen. Eftersom Sveriges gmndvatlentillgångar flerstädes är förbundna med förekomsterna av naturgrus skall naturligtvis en viss samordning skapas i inventeringen mellan de två. Inventeringsprogrammet bör dock med avseende på genomförandeperioden 6-8 år inte bindas helt till den hydrogeologiska kartläggningen av landet, då denna dels har ett tidspers­pektiv på 1020 år, dels kommer att utföras i skalan 1:250000.

Statens geotekniska institut: Inventeringen föreslås samordnad med SGU:s inventering av gmndvatlentillgångar, vilket institutet också finner lämp-Ugt. Den geohydrologiska inventeringen är emellertid upplagd på ett betyd­ligt längre tidsperspektiv än gmsinventeringsprogrammets 6-8 år. En samordnad prioritering blir sålunda en förutsättning för alt klara gmsin-venteringsprogrammel i tiden.

Statistiska centralbyrån: SCB         vill i delta sammanhang understryka

betydelsen av att det material som samlas in genom de länsvisa inventeringarna får ett sådant innehåll att del också kan bilda huvudsakligt underlag för framställningen av en officiell och regionalt jämförbar statisfik över grusfyndigheterna. Frågan om invenleringsmaterialets användbarhet för delta syfte har inte behandlats av nalurvårdskommitlén men har enligt SCB:s mening en avgörande betydelse för möjligheterna att över huvud taget åstadkomma en meningsfull och tillräckligt säker statistik på områ­det. Inte minst med hänsyn lill den ojämna geografiska fördelningen av landets gmsförekomster torde det vara angeläget att riksöversikler i form av en regionall fördelad statistik finns tillgängliga för bedömningar/beslut på central nivå.

Enligt SCB:s mening är det emellertid en brist att kommittén i sitt betänkande inte närmare diskuterat hur de insamlade uppgifterna om grus-fyndigheter å ena sidan och ianspråktagandet (takterna) av grus å andra sidan skulle kunna utnyttjas tillsammans i syfte all ge de planerade orga­nen en fullgod övergripande information - regionalt och för landet som helhet - om försörjningsläget på grusområdet. Verket menar alt det med hänsyn Ull att grus i delar av landet redan är en knapp resurs kan finnas ett behov av att överväga om inte statistiken inom detta fält borde tas fram och redovisas inom ett sammanhållet system för en resursräkenskap.

Statskontoret: För att natur- och miljövårdens intressen skall kunna hävdas mot andra intressen krävs en långsiktig planering. En planmässig hushåll­ning med läktresurserna förutsätter att berörda myndigheter har uppgifter om tillgången på täktmaterial. Statskontoret tillstyrker att naturvårdskom­milténs förslag till regionala inventeringar av läktresurserna genomförs. Inventeringsprogrammet bör som kommittén föreslår finansieras över statsbudgeten.

Riksrevisionsverket:- Med hänsyn till den kompelens som finns hos

SGU och för att få en enhetlig uppläggning av inventeringsverksamhelen bör del enligt RRV:s mening övervägas alt lägga ansvaret för genomföran­det av inventeringen vad avser materialslag, geografisk omfattning och volym på SGU. Självfallet bör verksamheten bedrivas i nära samarbete med bl. a. statens naturvårdsverk. Finansieringen av verksamheten kan lämpligen ske genom ett särskilt anslag härför antingen till naturvårdsver­ket, som då skulle anlita SGU på uppdragsbasis, eller direkt lill SGU.

Prop. 1981/82:220

56

Riksantikvarieämbetet: Med hänsyn till den starka anknytningen till grus­

åsarna som-- ej registrerade fornlämningsgrupper har bör det övervä­

gas om ej ett speciellt invenleringsprogram behöver utformas för dessa

lämningar. Även andra åtgärder än speciella inventeringar kan behöva

komma i fråga. Problemen med de oregistrerade fornlämningarna under­

stryker angelägenheten av att riksantikvarieämbetet bereds tillfälle atl

dellaga i planläggningen för inventeringsprogrammens genomförande och

att behovet av medel för kulturminnesvårdens inventeringar beaktas.

Statens naturvårdsverk; Miljövårdens uppgift är inte begränsad till att förhindra destruktiva ingrepp i naturen, den skall i lika hög grad medverka i en konstmktiv planering av människans fortsatta utnyttjande av naturtill­gångarna.

Den föreslagna naturresursinventeringen av grusmaterial fyller 2 syften.

1. Kartlägga var grus finns för exploatering, vilken kvantitet och kvali­

tet gmset har och vilka ersättningsmaterial som föreligger.

2. Värdera formationernas nalurmiljövärde.

Den föreslagna inventeringen blir därför av intresse för såväl exploale-ringssidan som bevarandesidan.

I första hand skall enligt utredningens förslag tillgångarna av naturgrus inventeras. Där brist på naturgrus föreligger skall även för täktändamål lämpliga moränfyndigheler inventeras liksom länkbara platser för lokalise­ring av bergläkter. Inom andra områden skall en mera översiktlig invente­ring av lämpliga bergtäklslägen göras. Inventeringarna skall även avse Ullgångar av restprodukter frän gmv- och stålindustrin samt anläggningsar­beten där sprängsten kan komma att frigöras. I inventeringarna skall ingå såväl orörda som tidigare ianspråktagna områden. I den mån läkt kan medges under gmndvatlenytan skall även dessa tillgångar medlas. Eventu­ellt skall även fyndigheler på bottnen av sjöar och vattendrag las med.

Anläggningsarbeten som ger upphov till överskottsmassor bör mycket väl kunna ingå i inventeringarna. Av större betydelse är emellertid i detta fall att en fortlöpande rapportering av tillgången på sådana massor kan ske. Tanken på upprättande av en massdalabank har framförts och en förstudie har utförts som ett forskningsprojekt med stöd från byggforskningsrådet. Massdalabanken skulle innehålla uppgifter om såväl tillgångar som behov och genom ett rapporteringssystem kontinuerligt malas med uppgifter. Det hade varit värdefullt om naturvårdskommittén haft möjlighet att diskutera en sådan massdatabanks användbarhet för att förbättra resurshushållning­en beträffande täktmaterial.

Enligt utredningens förslag skall det centrala ansvaret för inventerings­programmet ligga på naturvårdsverket medan det faktiska genomförandet av inventeringsverksamhelen skall ankomma på länsstyrelserna. Arbetet skall i huvudsak utföras av särskilt anlitad personal, i första hand från SGU.

Verket rillstyrker detta tillvägagångssätt men vill framhålla att belast­ningen på berörda myndigheter under inventeringsperioden kommer att bli stor. Den arbetskraft som länsstyrelserna i dag kan avsätta för handlägg­ning av täktärenden är ofta otillräcklig. Det är därför inte realistiskt att denna personal i nämnvärd omfattning skall kunna delta i invenleringsar-belet. Behovet av denna personals medverkan kommer dock all bli särskilt framträdande i samband med sammanställningsarbeten och redovisning av motstående intressen. Samordningen med länsstyrelsens naturvårdsplane­ring är därvid viktig. Det bör här noteras atl kunskapen om de motstående

Prop. 1981/82:220

57

intressena på flera håll är ofullständig, vilket kommer all ge länsstyrelserna anledning att ta ställning till vilka ytterligare undersökningar som behöver utföras. Utredningen lämnar inga upplysningar om dessa undersökningar skall utföras inom ramen för inventeringsprogrammet eller på annat sätt. Utförs inte dessa kompletterande undersökningar kommer det slutliga inventeringsunderlaget att ha stora brister och i likhet med tidigare vara av skiftande kvalitet över landet.

En viktig fråga beträffande grusresursplaneringen gäller datahantering­en. Införande av mtinmässig ADB-behandling av såväl inventeringsma­terialet som den fortlöpande rapporteringen är sannolikt nödvändig för att uppgiften skall kunna lösas. Resurser för att utreda detla måste ges hög prioritet.

Beträffande inventering av bergtäklslägen kan det enligt verkets mening även vara lämpligt att, utöver potentiella lägen i tätorternas närhet, inven­tera bergtillgångar som är belägna i särskilt goda transportlägen, t. ex. vid järnväg eller vatten.

Statens industriverk: Ansvaret för inventeringsarbetet bör enligt nalur­vårdskommitlén av skäl som inte närmare redovisas, läggas på naturvårds­verket. Med hänsyn till att det är en naturresurs som skall fysiskt kartläg­gas och att även försörjningsfrågor och marknadsaspekter måste tillmätas väsentlig betydelse i en sådan kartläggning vill SIND ifrågasätta förslaget lill huvudmannaskap för inventeringsarbetel. SIND anser således lämpli­gare att SGU ansvarar för kartläggningen av naturresursen som sådan. Härigenom skulle även samordningen med SGU:s pågående grundvatten-undersökningar underlättas. Ett omfattande samråd vad avser inventeringsarbetel förutsätts ske mellan SGU, naturvårdsverket, SIND och berörda länsstyrelser.

Sveriges geologiska undersökningar: SGU anser atl de regionala inventeringarna av tillgångar på naturgrus och ersättningsmaterial skall utföras av SGU i samråd med saml i visst samarbete med länsstyrelserna mot bakgrund av

- det myndighetsansvar som SGU har att kartlägga landets berggrund,

jordarter, grundvaltenförhållanden och ulföra geologisk dokumentation

samt atl informera och tillhandahälla allmänheten med geologisk infor­

marion i form av kartor, inventeringar, arkivmaterial och dylikt. SGU

har även omfattande opublicerade arkivuppgifter från tidigare och på­

gående karteringar och inventeringar samt från specialundersökningar,

brunnsarkiv etc.

      vid SGU finns omfattande geologisk kompetens inom de arbetsfält som

blir aktuella vid inventeringsarbetena.

- den samhällsekonomiska besparing som kan åstadkommas genom en

samordning med den hydrogeologiska översiklskartering som pågår vid

SGU. Vid en sådan samordning - genom att samma personal utför de

arbetsmoment som krävs för atl erhålla ett tillfredsställande geologiskt

underlagsmaterial - kan kostnaderna, enligt utvärdering av försöks­

verksamhet vid SGU, nedbringas med ca 25% jämfört med om varje

verksamhet bedriver dessa arbeten var för sig. En samordning torde

vidare underlätta planeringen av den framlida försörjningen med grus

respektive grundvatten med hänsyn till lämpligaste markdisposition för

grustäkt resp. grundvattentäkt.

      den samhällsekonomiska besparing som kan åstadkommas genom en

Prop. 1981/82:220

58

samordning med jordartskarteringen i skala 1:50000. Besparingen upp­går till ca 10% för den efterföljande jordartskarteringen om grusavlag-ringarna och alternativa material, t. ex. grova moräner, redan är inven­terade/karterade.

- den kostnadsbesparing som kan erhållas genom direkta anslag till SGU

på gmnd av förenklad handläggning och administration samt en sam­

manhållen planering av inventeringarna.

- den inventeringserfarenhet som SGU besitter genom tidigare utförda

inventeringar saml forskningsprojektet "metoder för inventering av

grusförekomster" - finansierat genom anslag från statens naturvårds­

verk - där underlag till anvisningar för inventering av grusförekomster

har utarbetats. Detta arbete ligger till grund för naturvårdskommitténs

inventeringsprogram (bil. 1). Vid SGU pågår även studier för att utarbe­

ta anvisningar för inventering av ersättningsmaterial samt för översiktlig

inventering av gmsförekomster under gmndvatlenytan.

- den datorregistrering av befintliga uppgifter angående landels grusföre­

komster som pågår vid SGU. Uppgifter om koordinater, kartblad, un­

dersökningens omfattning, grusförekomstens areal, volym, material­

sammansättning etc. lagras. Uppgifterna från registret kan uppritas i

kartform och lätt kompletteras och aktualiseras.

Behovet av inventering för bergläkt omfattar dels slora takter med fasta anläggningar i anslutning lill befolkningsläta regioner, dels små takter för komplettering av grova fraktioner i regioner med sandöverskott eller kvali­tetsproblem samt för lokal användning av bergkrossmaterial. Detta gäller huvudsakligen Vägverkets behov av underhållsmaterial för långsiktigt bmk och kvalitelsmaterial i samband med aktuella vägbyggen.

Den bristsituation som råder beträffande naturgrus gäller främst del grövre sorterade materialet. Sand och mo finns däremot oftast i stora mängder och utgör inget brislmalerial, annat än rent lokalt. Marina avlag-ringar kan dessutom utgöra en reserv av denna materialtyp i vissa delar av landet.

Ett för bergtäktsmaterial viktigt användningsområde kommer alltså i framtiden all bli som "tillslagsmaterial" till sand. För inventering av bergkrosslillgångar är alltså belägenheten i förhållande till annat material av stor betydelse.

För optimering av placering av bergläkter bör såväl nu aktuella (sand) som eventuella framtida tillslagsmaterial (bearbetad morän, täktmaterial under gmndvatlenytan, restprodukter från industriell verksamhet) beak­tas.

Såsom framhållits av utredningen kräver bergtäktslokaliseringen en an­nan metodik än gmsinventeringarna. Vidare är det uppenbart att invente-ringslekniken måste ha stor flexibilitet beroende på de allmänna geologiska fömtsättningarna. Så t.ex. kan inom en region, där berggrunden lill stor del består av gynnsamma bergkvaliteler, transportekonomin, miljö­aspekterna och exploateringstekniken bli utslagsgivande för inventering­ens uppläggning. Översiktlig kännedom om den tänkta produktionsproces­sen samt produkternas användning bör ingå i förutsättningarna för ett inventeringsarbete. I andra områden som t. ex. sydvästra Sveriges gnejsre­gion med genomgående mindre lämpliga kvaliteter (bergarter med tillfreds­ställande kvalitet uppskattad till endast 5-10% av totala berggrundsvoly­men i Göteborgsregionen) måste de geologiska aspekterna få styra inven­teringens uppläggning och genomförande. Speciellt i det senare fallet är inventeringsarbetets utformning och kostnader mycket beroende av till-

Prop. 1981/82:220

59

gången på moderna geologiska kartor. I sammanhanget skall påpekas atl opubUceral karlmaterial från SGU:s pågående karleringar måste användas i inventeringsarbetet (jfr ovan).

Planering och prioritering av inventeringarnas regionala omfattning bör fömtom med de i betänkandet angivna instanserna - göras i samråd med representanter för vägverket och Grus- och makadamföreningen.

Stora delar av S-län, W-län och Norrlandslänens inland har stora till­gångar på naturgrus jämfört med tänkbar framlida efterfrågan och bör därför enligt kommittén inte ifrågakomma vid inventering i nuvarande skede. Inom dessa områden kan dock motstående intressen lokall motive­ra inventering, exempelvis de hårt exploaterade fjällområdena vid t.ex. Salen, Funäsdalen, Ljungdalen samt delar av Klarälvsdalen och andra älvdalar.

Länsstyrelsernas organisationsnämnd: Goda skäl har anförts för dessa in­venteringar men LON anser likafullt, av nyss angivna skäl, alt behovet bör ytterligare övervägas och ses i samband med andra angelägna uppgifter på naturvårdens område. Både kostnaderna och tidsåtgängen blir enligt kom­mitténs förslag betydande. Om inventeringar genomförs måste del vara väsentligt atl ambitionsnivån blir realistisk och anpassad till de särskilda regionala förhållandena. Samråd bör ske med länsstyrelserna om de inves­teringsplaner som naturvårdsverket föreslås upprätta årligen.

Länsstyrelsen i Götelwrgs och Bohus län: I utredningen föreslagna program för inventeringar omfattar inte tillgångar i havsområden eller i vissa fall bergkrossmaterial som ersättning för naturgrus. Inventeringarna blir både tids- och kostnadskrävande (30 milj. kr. under en 6-8-årsperiod). Inven­teringarna jämte föreslagna uppgiftsskyldighet för täkthavare syftar till att ge bättre underlag för länsstyrelsens prövning av ansökningar om täkttill­stånd. Länsstyrelsen finner det tveksamt om fördelarna med ett sådant bättre beslutsunderlag står i rimlig proportion till invenleringsinsatsen. Enligt länsstyrelsens mening torde det vara mera ändamålsenligt att för denna kostnadsinsats i stället påskynda pågående jord- och bergartskar-tering inom länet och därvid utföra erforderliga kompletteringar av redan utförda grusinventeringar.

Länsstyrelsen i Jämtlands län: Tillgången på täktmaterial varierar mycket

inom landet. Stora regionala skillnader föreligger vad beträffar både total

mängd utvinningsbart material och de enskilda fyndigheternas storlek.

Detta avspeglas också i bland annat de enskilda täkttillståndens antal och

geografiska spridning och storlek. Utöver detta finns stora regionala skill­

nader i materialets kvalitet. Någon särskild hänsyn till dessa faktorer synes

inte ha tagits annat än i negativ riktning för bland annat Jämtlands län, som

till stora delar undantagils från den av utredningen föreslagna materialin­

venteringen. - 

De områden där de nuvarande kunskaperna om tillgängligt täktmaterial är som mest begränsade och där materialet i stora delar är av mycket dålig kvalitet måste ovillkodigen ingå i en inventering. Alt lägga nuvarande grusproduktionsområden som grund för vilka områden som skall inven­teras är också delvis felaktigt eftersom produktionsmönstrel snabbt kan ändras genom till exempel vattenkraftutbyggnad, gruvbrytning eller större satsningar på turism.

Prop. 1981/82:220

60

Länsstyrelsen i Jönköpings län: Den föreslagna inventeringen bör enligt länsstyrelsens uppfattning kunna ge ett gott underlag för länsstyrelsens prövning av lillståndsärenden. Länsstyrelsen vill dock påpeka atl behovs­aspekterna inte får leda till onödigt stora transportkostnader eller lill en utpräglad monopolställning för vissa företag inom grushanteringen. Det är också viktigt att påpeka att länsstyrelsens resurser f. n. inte medger att det skisserade arbetet kan genomföras av nu befintlig personal. Länsstyrelsen fömtsätter därför att de regionala materialinventeringarna kommer atl genomföras av Sveriges geologiska undersökning eller av andra konsulter och atl extra medel härför ställs till länsstyrelsens förfogande.

Länsstyrelsen i Kronobergs län: Enligt länsstyrelsens uppfattning har dock inventeringsbehovet för berg, grovkorniga moräner m.fl. ersättningsma­terial inte tillräckligt uppmärksammals. En detaljerad inventering av dessa material bör inte vara avhängigt den rådande nalurgrussiluationen inom regionen. Från naturvårdssynpunkt kan det nämligen i mänga fall vara en fördel att i stället utnyttja en större berg- eller moräntäkt. Från hushåll­ningssynpunkt är det viktigt att få ett ökat användande av dessa alternativa materialslag i god tid innan naturgrussiluationen blir besvärande.

Framställningskostnaderna för dessa produkter är som regel högre än för naturgruset, vilket innebär att de bara är konkurrenskraftiga vid korta­re transportavstånd. Inventeringen av brytvärda ersättningsmaterial kan därför tills vidare begränsas lill ett snävare område kring de större tätorter­na samt till områden som ur transportsynpunkt är välbelägna.

Länsstyrelsen i Malmöhus län: Det hade enligt länsstyrelsens mening varit värdefullt, om kommittén närmare hade utvecklat tankarna på hur grus­planeringen skall samordnas med den kommunala markanvändningsplane­ringen urifrån de resultat som framkommer vid grusinventeringen. Genom framtagande av en grusförsörjningsplan skapas också förutsättningar för att undersöka hur del kommunala inflytandet i läktfrågor skall kunna öka.

Länsstyrelsen i Västerbottens län: Länsstyrelsen finner del därför ytterst angeläget att inventeringar genomförs huvudsakligen med den omfattning och organisation som naturvårdskommittén föreslagit. Enligt Grusutred­ningen -74 (Statens Industriverk, SIND PM 1978:1) redovisas ringa till­gång på naturgrus inom fjälldalarna i länet. Länsstyrelsen anser att även

dessa områden bör ingå i den första invenleringsetappen. 

Förutom geologer bör i inventeringsgrupperna ingå arkeologiskt skolad personal för bevakning av kulturminnesvårdens intressen.

Länsstyrelsen i Örebro län: Länsstyrelsen i Örebro län har under åren 1972-1977 haft en geolog anställd för inventering av grusrillgångarna inom Örebro län. Inventeringsarbetel har skett i princip enligt del mönster som föreslås av naturvårdskommittén och inventeringarna, med klassificering­ar med hänsyn till motstående intressen, har redovisats kommunvis.

Länsstyrelsens erfarenheter av detla arbete är dels att även den vid länsstyrelsen ordinarie anställda personalen i betydande omfattning måste delta i arbetet, framför allt när det gäller naturvårdsbedömningen och klassificeringen av de olika åsavsnitten, dels att det i de flesta fall är omöjligt, att annat än överslagsmässigt, bedöma en gmsfyndighets volym­innehåll och kvalitet ulan atl omfattande materialprovlagningar genomfö­res. Det framstår enligt länsstyrelsens uppfattning, mot bakgrund av vad

Prop. 1981/82:220

61

som sagts ovan, som tveksamt om del förestående riksomfattande inven­teringsprogrammet skall kunna genomföras under den tidsrymd, 6-8 år, som föreslagits av naturvårdskommittén.

Domänverket: Kommittén föreslår en mycket omfattande inventering av täktmaterial. Domänverket undrar om en sådan verkligen är nödvändig. En klassning av grusåsar har tidigare genomförts. Vidare har nyligen en särskild gmsutredning presenterats (SIND PM 1978: 1). I sina många kon­takter med länsstyrelserna har verket funnit, att berörda befattningshavare i regel besitter en mycket god kunskap om tillgång på grus och annat material i resp län. Domänverket anser därför, att ytterligare inventeringar och utredningar till stor del kan begränsas lill kompletteringar och syste­matiseringar av redan föreliggande uppgifter och kunskap.

Mineralpolitiskä utredningen: När det gäller inventerings- och planerings­programmet får det bedömas som anmärkningsvärt att frågan om hur pla­neringen skall gå lill helt skjuls på framliden. Detta med hänsyn till alt inventeringsprogrammet får bedömas som omfattande.

Kommittén föreslår atl det centrala ansvaret för inventeringsprogram­mets genomförande bör läggas på naturvårdsverket. MPU anser att detta ansvar i stället bör åvila Sveriges geologiska undersökning (SGU), som har den största kompetensen för detta arbete. Av avsnittet om organisation av inventeringsprogrammet, 5.2.1, framgår också alt i första hand personal från SGU kommer att behöva anlitas för uppgiften, vilket stöder MPU:s ståndpunkt. Genom att lägga ansvaret på Sveriges geologiska undersök­ning kan man också lättast uppfylla önskemålet om samordning mellan inventeringsprogrammet och SGU:s grundvatteninvenlering.

Halmstads kommun: När inventeringarna är gjorda bör det upprättas planer över resursutnyttjandet. Delta gäller främst läkt av grus. I dessa planer bör hänsyn tas lill att skilda kvaliteter användes på ett för ändamålet lämpligt sätt, exempelvis atl material som är lämpligt för cemenllillverk-ning inte användas lill fyllnadsmaterial. Det bör i varje kommun finnas ett register över befintliga takter inom kommunen. Från läktföretagen in­sändes årligen till registret uppgifter om produktionen i takterna. Dessa uppgifter ajourföres i registerna så att det ständigt finns en aktuell över­blick av täktverksamheten i kommunen.

Luleå kommun: Tanken atl upprätta regionala program för att därmed få bättre beslutsunderlag vid prövning av täktärenden förefaller riklig. Arbe­tet i Luleå kommun torde underlättas betydligt av de inventeringar som redan utförts.

Vi tycker emellertid, alt kommunernas roll kunde ha preciserats. Inom kommunerna finns kompelens och erfarenheter som självfallet bör utnytt­jas. Kommunernas insikter vad det gäller markanvändningen generellt överlappar även denna sektor. Det finns slutligen en god kännedom hos kommunerna om behovet av grus.

Vi anser, alt en modell liknande den som tillämpats i kommunöversikts-arbetet borde ha utretts vad del gäller regionala program för täktverksam­heten, nämligen att

-

naturvårdsverket utarbetar direktiv och förslag till metoder och hand­läggning principiellt

-

kommunerna ansvarar för kommunala program

Prop. 1981/82:220

62

 länsstyrelserna håller samman arbetet i länet och sammanställer kom­munernas program.

Östhammars kommun: Enligt förslaget får länsstyrelsen förelägga den, som söker täkttillstånd atl förebringa behovsutredning. Sökanden kan sålunda bli skyldig att styrka det akuta behovet av täktmaterial från just den fyndighet, som hans ansökan avser. Härigenom får länsstyrelserna det kunskapsunderlag, som erfordras för ett ställningstagande i ärendet. Med hänsyn härtill kan ifrågasättas om det dessutom skall behövas en så gott som riksomfattande inventering av täktmaterial under en period av 6-8 år för en kostnad av ca 30 milj. kr.

Lantbrukarnas riksförbund: I arbetet med gmsinvenleringen bör således konflikter med jordbruksintressen särredovisas. Enligt förslaget till inven­teringsprogram skall områden mnt tätorter med mer än 10000 invånare prioriteras. Detta föranleds av dels en brist som i vissa sådana fall förelig­ger, och dels av det resonemang om transportkostnadseffekterna som kommittén redovisar. Vi vill för vår del påpeka att järnvägstransporter av grusmaterial ur många synpunkter i framtiden kan bli fördelakrigare. I sådana situationer bör grustillgångar utefter våra järnvägslinjer särskilt inventeras. Såsom ett exempel på kommitténs exploateringsinriklade verksamhet vill vi peka på det faktum atl kommittén enbart för denna inventering föreslår en ändring i naturvårdslagen vad det gäller tillträde Ull annans mark för undersökning, LRF finner förslaget direkt motbjudande och avstyrker detsamma. I all annan lagstiftning om markanvändning framhålls numera allt mer betydelsen av samråd med markägare och andra som har ett väsentligt intresse i frågan. Vi utgår således ifrån att någon ändring i naturvårdslagen med syfte att inte ens behöva informera mark­ägaren om pågående undersökningsarbete, inte genomförs.

Utredningens övervägande om att allemansrätten överhuvudtaget medger någon rätt Ull undersökning av ett område synes för oss vara felaktig.

Grus- och makadamföreningen: Betydande delar av landet är redan inven­terade av resp. länsstyrelse och industriverkets gmsutredning. Nyttan av fortsatt inventering i den omfattning utredningen tänkt sig, måste vägas mot kostnaderna oavsett om dessa skall betalas med allmänna skattemedel eller särskild täktavgift.

Svenska kommunförbundet: Styrelsen delar uppfattningen att ett bättre beslutsunderlag bör tas fram för bedömningen av täktverksamhet. De regionala inventeringarna torde bli av värde för den kommunala planering­en. Inventeringsarbetet bör bl. a. därför genomföras i samverkan med berörd kommun. Till skillnad mot kommittén anser styrelsen att även havsområdenas Ullgångar av sand och gms bör innefattas i inventeringen. Flera skäl talar för alt Sveriges geologiska undersökning (SGU) och inte länsstyrelserna bör svara för det tekniska inventeringsarbetel. SGU ämnar genomföra en inventering av landets gmndvatlentillgångar. Därvid kan en lämplig samordning ske med inventeringen av täktmaterialel. Genom di­rekta anslag till SGU skulle sannolikt kostnaderna bli lägre än om SGU eller andra får göra inventeringarna som uppdrag från länsstyrelserna. Som kommittén själv framhåller torde länsstyrelserna endast i begränsad om­fattning kunna avdela personal för uppgiften. SGU har sakkunskap för atl

Prop. 1981/82:220

63

genomföra arbetet. SGU har också den överblick som är nödvändig för att avgöra turordningen i inventeringen.

Svenska naturskyddsföreningen: Med tanke på att del ibland endast krävs något enstaka stort exploateringsförelag för att efterfrågesituationen skall förändras radikalt kan föreningen inte dela åsikten atl en gmsinventering i vissa delar av Värmland, Dalarna och Norriand är obehövlig. Även för dessa delar av landet behöver kunskapsunderiaget ökas, och föreningen anser att inventeringen i en tredje etapp bör utsträckas också till dessa regioner. En fömtsättning för alt inventeringen skall bli det värdefulla beslutsunderlag som avses är vidare att den utförs av kvalificerade geo­loger. Av stort värde skulle också vara om gruslillgångsinventeringen kunde kompletteras med en rullande kartläggning av det inom 10 år förvän­tade behovet av gms i regionen.

Sveriges industriförbund: Förbundet ställer sig synneriigen tveksamt lill ett sådant dyrbart och omfattande inventeringsprogram. Utredningen har ej kunnat visa aU bristen på kunskap vad gäller kvantiteter och kvaliteter av grus och annat täktmaterial är så stor att "storprojektet" kan motiveras. Det verkliga förhållandet är snarare att kunskapen härom finns men är fördelad på ett stort antal institutioner, myndigheter och förelag. Att samla denna kunskap i en ordentlig genomgång av redan utförda inventeringar torde ge eU ur planeringssynpunkt godtagbart resultat. En sådan invente­ring i form av en ordentlig litteraturgenomgång skulle kunna göras till en kostnad som svarar mot 10-20% av den i utredningen angivna summan.

I särskilda fall kan finnas motiv till en bättre detaljkunskap i vissa prioriterade områden (t.ex. takter under vatten på fastlandet). Här bör särskilda undersökningar göras i samarbete med i branschen arbetande företag eller läggas ut som forskningsuppdrag på berörda institutioner vid landets universitet. Förbundet kan således ej tillstyrka ett beslut om en stor samlad inventering till en kostnad av 30 milj. kr.

Vattenvärnet: Vattenvärnet vill betona önskligheten av en bred invenle-ringsbasis för lorvtäkthanteringen och i dispositionen av våra våtmarker. Del måste bli ett absolut tabu för riksklenoderna, men också säkert skydd för ordinärt goda hjortronmyrar, fågelträsk och sankskOgar, eftersom allt tyder på atl vi får en väsentligt ökad torvtäkl i en snar framtid, främsi för att få ett lätthanterligt fastbränsle, men också för att få material atl bekäm­pa oljespill lill sjöss.

Avskalning av våra torvmossar i storformat skulle betyda ett väldigt naturingrepp. Del kan inte enbart få styras av kriterier som lättåtkomlighet och bekvämt läge vid transportled.

Torvtäklen måste sakkunnigt plandirigeras till minsta skada på landska­pet och biogena naturvärden.

4 Uppgiftsskyldighet för täktföretag m. fl.

Flertalet remissinstanser, bland dem statskontoret, planverket, SGU och de flesta länsstyrelser, tillstyrker eller lämnar ulan erinran förslaget att läktföretagen årligen skall lämna uppgifter om produktionen.

Prop. 1981/82:220

64

Statens geotekniska institut: Uppgiftsskyldighelen för rörelseidkare uppges av naturvårdskommiiién vara mest angelägen i takter av berg, sten, grus, sand och morän för naturvårdens del. NVL § 18 omfattar även lera, jord och torv och det är institutets uppfaUning alt motsvarande uppgifter även från sådana takter tillvaratas för all höja planberedskapen. Med en utveck­ling mot allt större krav på naturresursulnyttjande för energiutvinning i olika former är det angeläget aU ha kontroll över utvecklingen på så många markslag som möjligt.

Statistiska centralbyrån: För all säkerställa att berörda täktföretag m.fl. lämnar uppgifter om sin produktion av grus m. m. bör enligt naturvårds­kommittén finnas en lag resp. en förordning om uppgiftsskyldighet. SCB har inga erinringar häremot och anser också att de i betänkandet intagna förslagen till lydelse av lag resp. förordning i stort kan godtas. Med hänvisning till det behov som finns av samordning vid uppgiflsinsamlingen från berörda företag och av samverkan i olika registerfrågor vill verket dock föreslå alt förordningens 3§ får följande lydelse: "Uppgifter som avses i I § skall lämnas på blankett enligt formulär som fastställs av statens naturvårdsverk i samråd med statistiska centralbyrån. "På motsvarande sätt bör SCB samråda med naturvårdsverket i frågor som rör den statis­tiska redovisningen.

Enligt SCBs mening är del en brist i kommitténs förslag att någon beräkning av kostnaderna för företagens uppgiftslämnande inte har gjorts. Verket vill framhålla viklen av alt man vid detaljplaneringen av detta uppgiftslämnande söker finna sådana former atl dessa kostnader i möjli­gaste utsträckning hålls nere.

Statens naturvårdsverk: Samhällets möjligheter atl överblicka grusproduk­tionen har hittills varit små vilket skapat osäkerhet vid bedömningen av grusförsörjningsläget. Den obligatoriska uppgiftsskyldighet som föreslås i utredningen för takter av berg, sten, grus, sand och morän samt stenkross­rörelse bör minska denna osäkerhet och göra mera tillförlitliga bedömning­ar av försörjningsläget möjliga. Detla är en nödvändig förutsättning för att den behovsprövning som föreslås skall vila på saklig grund.

Länsstyrelsernas organisationsnämnd: Förslaget i denna del synes onödigt komplicerat. Det är angeläget alt uppgiftsskyldigheten nedbringas till del minsta möjliga och atl enkla former åstadkoms. Man bör noga beakta det administrativa arbete som hanteringen av uppgifterna medför.

I detla sammanhang vill LON även ifrågasätta om det verkligen är motiverat att införa två nya lagar och två nya förordningar om uppgifts-och avgiftsskyldighet. För både allmänheten och myndigheterna skulle det vara en fördel om föreskrifterna kunde hållas samlade i naturvårdslagen och nalurvårdsförordningen.

Hovrätten över Skåne och Blekinge: Förslaget om uppgiftsskyldighel har nära samband med vad som föreslås beträffande täktavgift. Hovrätten ifrågasätter om det inte från lagleknisk synpunkt vore en enklare lösning, om de föreslagna reglerna samlades i en enda lag. I samband härmed bör övervägas huruvida uppgiftsskyldighet fyller något praktiskt behov utöver alt ligga till grund för uttagandet av täktavgift. I den mån så anses vara fallet, kan lagstiftning i denna del inskränkas lill en fullmakt för regeringen alt under vissa förutsättningar meddela föreskrifter i saken.

Prop. 1981/82:220

65

Kammarrätten i Göteborg: Enligt 4§ förordningen bestraffas brott mot uppgiftsskyldigheten med böter, högst 500 kr, om inte gärningen är belagd med straff i brottsbalken eller skatlebrotlslagen.

Om del med hänvisningen lill slraffbarhet enligt brottsbalken åsyftas det i 15 kap. 10 § beskrivna brottet osann försäkran, torde de av kommittén föreslagna lagstiftningsåtgärderna inte vara tillräckliga. För att osann för­säkran skall föreligga krävs bl. a. all oriktighelen förekommer i skriftlig utsaga, som jämlikt lag eller författning avges under ed eller på heder och samvete. Enligt vad som framgår av betänkandet (bil. 2) skall uppgift visserligen lämnas på heder och samvete, men intet lyder på att detla skall ske jämlikt författning. Brottsbalkens 15 kap. I0§ blir därför inte tillämp­lig. Författningsförslagen, t.ex. förslaget till lag om uppgiftsskyldighel i fråga om läkt och stenkrossrörelse, bör därför kompletteras med en be­stämmelse om att uppgiftsskyldigheten skall fullgöras skriftligen och att uppgifterna skall lämnas pä heder och samvete.

För att brott mot uppgiftsskyldigheten skall kunna bestraffas enligt skatlebrottslagen krävs alt den föreslagna lagen om täktavgift las in bland de lagar som räknas upp i 1 § skatlebrollslagen.

Länsstyrelsen i Gävleborgs län: Förslaget lill förordning om uppgiftsskyl­dighet är avhängigt av att Lag om täktavgifl antas. Om så sker har länssty­relsen ingen erinran mot förordningen. Om lagen om täktavgift inte antas torde uppgiftsskyldighelen inte behöva omfatta sådana takter där uppgifter om produktionen uppenbarligen inte har någon större betydelse för natur­vårdsplaneringen. Det bör överlåtas på länsstyrelserna att bedöma från vilka takter uppgifter skall infordras.

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: Om emellertid utredningens för­slag genomförs i denna del måste reglerna göras enkla och obyråkraliska. Det sker knappast genom alt tillskapa en särskild lag och en särskild förordning för reglering av uppgiftsskyldighelen såsom utredningen före­slagit. Erforderliga bestämmelser bör kunna inarbetas i naturvårdslagen och naturvårdsförordningen. Både för myndigheterna och de enskilda måste del vara till fördel om naturvårdsbeslämmelser samlas i naturvårds­lagen och naturvårdsförordningen och således inte sprids i ett stort antal författningar.

Länsstyrelsen i Kristianstads län: - - - För all kunna göra en korrekt bedömning bör dock länsstyrelserna också få tillgång till uppgifter om sådan produktion som ej regleras av täkttillstånd enligt naturvårdslagen som t. ex. utnyttjande av sprängslen från byggnadsverksamhet eller takter med tillstånd enligt vattenlagen eller kontinentalsockellagen.

Länsstyrelsen i Malmöhus län: För atl syftet med hushållningen av grusre­surserna skall kunna tillgodoses måste skyldigheten att åriigen redovisa uttagna volymmängder lill länsstyrelsen inte bara gälla täktexploatörer på land utan omfatta samtliga uttag. Samhällets behov av grusmalerial tillgo­doses och regleras förutom av naturvårdslagen också av vattenlagen och lagen om kontinentalsockeln. Det är därför nödvändigt alt statliga myndig­heter håller varandra underrättade dels om beslut vad gäller tillståndsgiv­ning, dels om inkomna uppgifter vad gäller uttagna materialvolymer per år. Sålunda bör tillstånd till grusuttag enligt vattenlagen innehålla villkor om årlig redovisningsskyldighet till länsstyrelse. Vattendomstolarna bör också

5   Riksdagen 1981/82. 1 saml. Nr 220

Prop. 1981/82:220

66

åläggas att tillställa länsstyrelsen sådana beslut. På samma sätt bör indus­

triverket rutinmässigt till länsstyrelsen redovisa inkomna uppgifter om ut­

tagna mängder, huvudsakligt avsättnings-och användningsområde.       

Länsstyrelsen i Norrbottens län: Kommittén har föreslagit att årliga upp­gifter om taktens produktion och kvarvarande volymer skall redovisas lill länsstyrelsen. Förslaget är bra då det underlättar den regionala grusplane­ringen och lillståndsgivningen. Förslaget omfattar dock inte alla fyndiga material enligt 18 § NVL. Bl. a. har man inte medtagit torv. Detta innebär för Nortbotten, där torvexploatering planeras i mycket stor skala att uppgifter kommer att saknas för mycket stora läktareäler och volymer. Länsstyrelsen anser därför att uppgiftsskyldighet skall gälla alla material­typer som prövas enligt 18 § NVL.

Länsstyrelsen i Södermanlands län: är kritisk till den uppgiftsskyl­

dighet som utredningen anger. Del kan komma alt skapa ett så stort

motstånd från täktinnehavarnas sida att det kan bli svårigheter atl få

uppgifterna insända. Frågan är om inte de kommunala tillsynsmännen vid

den intensifierade tillsynen kan vidareförmedia tillräcklig information lill

länsstyrelsen av behovsläget, vilket annars är ett av huvudmotiven för

införandet av uppgiftsskyldigheten.

Länsstyrelsen i Uppsala län: Den av utredningen föreslagna deklarations-plikten och läktavgiften fömtsätter enligt länsstyrelsens mening en perso­nalförstärkning. Det finns emellertid risk för att förslagen kommer att uppfattas som ett steg mot ökad byråkratisering.

Mineralpolitiska utredningen: Som en konsekvens av att de kvalificerade industrimineralen inte synes inbegripas i förslaget om investeringsprogram och, enligt MPU, inte bör omfattas av den föreslagna behovsulredningen bör också förslagen om uppgiftsskyldighet och täktavgift bortfalla för de övriga kvalificerade induslrimineralens del.

Centralorganisationen SACO/SR: Kommittén föreslår atl i huvudsak till-ståndshavaren skall ansvara för avgifter och uppgiftsskyldighel avseende täktverksamhet. Lantmätarföreningen anser att det med hänsyn till all täktverksamhet även i fortsättningen i stor utsträckning kan komma att bedrivas av annan än tillståndshavaren, vore praktiskt om det fanns en möjlighet att överföra ifrågavarande skyldigheter på den som faktiskt bedriver verksamheten.

Delegationen för företagens uppgiftslämnande: DEFU ser i och för sig

positivt på att utredningen har försökt utforma bestämmelserna så atl läktföretagen skall kunna fullgöra avgiftsskyldigheten och uppgiftsskyl­digheten samtidigt. Uppgiftslämnandet framstår ändå som onödigt krång­ligt och betungande. Enligt DEFU finns andra samordningsmöjligheter som från såväl uppgiftslämnarnas som myndigheternas synpunkter är enk­lare. I första hand tänker DEFU på en samordning av avgiftsskyldighelen med den årliga taxeringen.

Grus- och makadamföreningen: Denna bör, som utredningen framhåller, göras enkel och föga betungande, och endast samhällsnödvändiga upp­gifter insamlas, som senare kan bilda underlag för en meningsfull bransch-slatisuk.

Prop. 1981/82:220

67

För atl garantera tillgodoseende av sekretesskravet bör uppgifterna läm­nas direkt till Statistiska Centralbyrån (SCB) och icke mer än 1 gång om året.

Tiden för avlämnande av uppgifterna bör förlängas till två hela månader efter redovisningsperiodens utgång.

Beträffande blankettens närmare innehåll och utformning utgår vi från att branschföreningen härvidlag senare får tillfälle till särskilda överlägg­ningar med naturvårdsverket.

Sveriges industriförbund: Förbundet avvisar med skärpa kravet på en utökad uppgiftsskyldighel. En välgörande omprövning av nyttan med s. k. "samhällsnödvändiga uppgifter" har kunnat skönjas under senare år. In­rättandet av DEFU får ses som exempel härpå. Alt utredningen ej tagit fasta på denna debatt och därav föranlett nytänkande är anmärkningsvärt. Att under åberopande av allmänna planeringsskäl kräva en fortlöpande tillgång till nya uppgifter från enskilda företag, fömtsätter synneriiga skäl. Några sådana har ej redovisats. Förbundet förutsätter att DEFU utifrån sina utgångspunkter ges möjlighet att noggrant pröva de krav på nya uppgifter som anses nödvändiga ur planeringssynpunkt.

5   Täktprövningen

5.1 Allmänna synpunkter

I detta avsnitt redovisas synpunkter från remissinstanserna bl. a. på frågan om kommunernas roll vid täktprövningen.

Lantbruksstyrelsen: I avsnitt 5.4 behandlas efter vilka grunder en ansökan om läkt enligt 18 § naturvärdslagen skall prövas av länsstyrelsen. Det är uppenbart alt taktens inverkan på naturmiljön är den viktigaste grunden för prövningen. Enligt lantbruksstyrelsens uppfattning bör dock i samman­hanget stor hänsyn tas lill del allmänna intresset av atl förhindra negativa effekter för jordbmket av planerad täktverksamhet.

Även annan täktverksamhet än maljordsläkt kan direkt eller indirekt påverka jordbruket. En grustäkt kan exempelvis direkt la brukningsvärd jordbmksmark i anspråk. Indirekt kan bl. a. grus- och torvtäkter påverka vattenföringen i ett avrinningsområde på ett sätt som försämrar vallen­hushållningen i jordbruksmarken och förutsättningarna för jordbmksbe-valtning. I de fall annan planerad täktverksamhet än maljordsläkt direkt eller indirekt kan beröra jordbruksintressen bör enligt lantbruksstyrelsens uppfattning länsstyrelsen samråda med lantbruksnämnden vid handlägg­ningen av täklansökan.

Skogsstyrelsen: Vid skogsvägbyggnad tillämpas f. n. den ordningen atl skärningar och diken inte betraktas som takter även om materialet används på annan del av vägen i fråga. Detsamma gäller för sidotag avsedda för resp. väg. Sådana sidotag upptas i regel genom breddning av diken och skärningar och utrymmet utnyttjas där del är lämpligt senare som avläggs-plals, vändplals, uppställningsplats o. d. Skogsstyrelsen anser det synner­ligen viktigt alt denna form av materialanskaffning i fortsättningen får hänföras till sådan husbehovstäkt som undantas frän täkttillstånd.

Prop. 1981/82:220

68

Statens naturvårdsverk: Länsstyrelserna saknar i dag formell rätt att avvisa ansökningar där redovisningen av olika dispositionsrätter och tillstånd saknas. Det gäller bl. a. civilrättsliga förhållanden. Detla kan medföra betydande olägenheter från nalurvårdssynpunkl. Som exempel kan näm­nas att en täktplan som anger atl ett skogsparti på intilliggande fastighet som ägs av annan än sökanden skall bevaras till skydd mot insyn mycket väl kan accepteras medan ansökan skulle avslås utan detta insynsskydd. I ett sådant fall är det av avgörande betydelse för länsstyrelsens bedömning att få klarlagt huruvida sökanden kan garantera att insynsskyddet bevaras under hela brytningstiden. Andra förhållanden som i väsentlig mån kan påverka möjligheterna att genomföra täklplanen är rättigheter atl lägga om eller ansluta väg, flytta luflledningar och kablar, ta bort fornlämningar samt frågor om servitut.

Detla är frågor som sökanden måste utreda för att klarlägga möjligheter­na till läkt. Att så inte alltid sker kan visas med flera exempel där revi­deringar av den ursprungliga täklplanen blivit nödvändiga, skador på naturmiljön uppstått och angelägen efterbehandling fördröjts.

Det är därför enligt verkets mening angelägel atl länsstyrelserna ges laglig rätt atl kräva redovisning av att de dispositionsrätter och tillstånd föreligger som behövs för att genomföra den ansökta täktverksamheten enligt föreslagen täktplan. Reglerna bör utformas så att det är länsstyrelsen som i del enskilda fallet avgör vilka dispositionsrätter som skall styrkas. Ansökan skall kunna avvisas om redovisningen inte inkommer. Natur­vårdsverket är berett att i kommande anvisningar ange riktlinjer för till-lämpningen.

Statens planverk: Kommunerna har på statsmakternas initiativ genomfört en omfattande översiktlig planering där ekologiska principer varit väg­ledande för övervägandena om framtida markanvändning. 1 planeringen har också olika sektorsinlressen vägts mot varandra och bl. a. har miljö­synpunkter spelat stor roll i arbetet. En bred förankring har skett på ett sätt som börjar svara mot de berättigade krav som medborgarna ställer på att kunna påverka sin närmiljö. Det bör därför enligt planverkels mening komma till klart uttryck i lagtexten att i samband med täkttillstånd fär meddelas de föreskrifter som behövs för beaktande av allmänna intressen, alltså även planintressen. I den föreslagna ändringen av 18 § naturvårds­lagen har endast naturvårdsintressen angivits.

Statens industriverk: Mot bakgrund av de mineralpolitiska konsekvenser ett genomförande av förslagen kan få vill SIND inledningsvis konstatera att lillståndsgivningen för täkl av induslrimineral f.n. är splittrad och svåröverskådlig. Således handläggs vissa frågor enligt gruvlagen (bl. a. grafit och apatit), andra enligt minerallagen (bl. a. vissa leror). Huvuddelen utgör dock s. k. jordägarmineral, vilkas utnyttjande beror av länsstyrelsens provning enligt 18 § naturvårdslagen. Härtill kommer att läkt av vissa industrimineral kräver tillstånd enligt såväl naturvårds- som mineral-lagstiftning. Frågan om tillståndsgivning övervägs f. n. av mineralpolitiska utredningen, som enligt sina direktiv bl. a. skall överväga om en överföring av mineralpolitiska skäl av ytterligare mineral till minerallagsUftningen är motiverad.

Länsstyrelsen i Gotlands län: Länsstyrelsen vill understryka behovet av en utvidgad prövning vid täkttillständsgivningen och vill även i övrigt i stort

Prop. 1981/82:220

69

ansluta sig till kommitténs förslag, men tar i det följande upp några av de påpekanden som bl. a. framförts vid länsstyrelsens remissbehandling. Så­väl Gotlands kommun som LRF har anmärkt att det i konsekvens med byggnadslagstiftningen borde ske samråd med berörda grannar vid pröv­ning av läktärende. Detla sker f. n. ej i tillståndsärenden enligt naturvårds­lagen. Kommunen påpekar det ökande resursbehovet vid ökat tillsynsan­svar samt det väsentliga i alt för att få en likartad bedömning i olika landsändar utförliga anvisningar för täktverksamheten utarbetas. Härvid bör såväl naturvårds- som miljöskyddsaspekter beaktas.

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: I samband med att tillstånd lämnas till utvinning av gms under grundvattennivån kan föreligga behov av att ålägga täklhavaren atl vidta vissa kontrollåtgärder under och efter täktverksamheten. Den som utövar miljöfarlig verksamhet kan med stöd av 43 § miljöskyddslagen åläggas vidta erforderliga kontrollåtgärder samt atl upprätta ett program för åtgärdernas utförande. Enligt länsstyrelsens mening saknas möjlighet atl med stöd av bestämmelserna i naturvärdsla­gen föreskriva något motsvarande vid takter av här avsett slag. Delta är en brist som enligt länsstyrelsens mening bör avhjälpas under det fortsatta lagstiftningsarbetet.

Länsstyrelsen i Jämtlands län: Länsstyrelsen har lill länets samtliga kom­muner delegerat allt som är möjligt att delegera inom ramen för nuvarande naturvårdslagstiftning. Några negativa erfarenheter av detta har hittills inte erfarits. Mot bakgrund härav vore en möjlighet atl delegera lillstånds­givningen enligt 18 § naturvårdslagen till kommunerna väl värd atl pröva. Nuvarande handläggning av läklärendena vid länsstyrelsen blir på grund av bristande resurser oftast summarisk, varför handläggningskvalitén ej torde sjunka. Vid en delegering av beslut enligt 18 § NVL lorde även intresset för tillsyn från kommunens sida bli större. En förutsättning för en delegering är dock att tillståndsprövning och tillsyn finansieras genom avgifter, vilket ju också utredningen föreslår.

Länsstyrelsen i Örebro län: Det är länsstyrelsens förhoppning alt nu före­slagna ändringar och förstärkningar av styrmöjligheterna i täktärenden kommer atl utgöra rationella och hanlerbara instrument. Den föreslagna nyordningen vid hanteringen av läktfrågor torde dock utan tvivel medföra risk för en ökad byråkratisering vid handläggningen. Det finns därför ett starkt önskemål att den ändrade lagstiftningen följs upp av ell väl avvägt utbildnings- och informationsprogram till handläggande myndigheter så att den ändrade lagstiftningen kan utnyttjas på bästa möjliga sätt.

Domänverket: Ett praktiskt problem vid lillståndsgivningen, som inte be­rörs i betänkandet, är när läkts belägenhet och avsättningsområde ligger i skilda län. Exempel på delta är Skåne där krossbart grus finns relativt rikligt i ena länet, medan bristen är påtaglig i det andra länet. I takt med ökade transportavstånd bör länsstyrelse i det "mottagande" länet höras vid tillståndsgivning och en samplanering ske över länsgränser.

Halmstads kommun: En annan täktverksamhet, som bör uppmärksammas, är den alltmer omfattande brytning av stora stenblock. Dessa går på export till skilda europeiska länder. Verksamheten har fått en allt mer ökad omfattning i södra och västra Sverige. Vid tillståndsgivning av denna

Prop. 1981/82:220

70

verksamhet bör all uppmärksamhet riktas mot skydd av landskapsbilden samt takternas slutliga utformning och uppläggning av skrotstensmassor.
[REDACTED_EFTERNAMN] kommun: Lagtexten bör enligt[REDACTED_EFTERNAMN] kommuns uppfattning komplet­teras i två ytterligare avseenden. Dels bör föreskrivas att länsstyrelsen icke får meddela täkttillstånd utan hörande av det kommunala organ som kommunfullmäktige bestämmer, och dels bör kommunen ges rätt att hos jordbmksdepartementet föra talan mot länsstyrelsens beslut i läktfrågor.

Lantbrukarnas riksförbund: Under mbriken täktprövning berör kommit­tén behovet av långsiktiga reformarbeten på täktområdet. Kommittén gör ett förmodande att utvecklingen borde gå i riktning mot ett koncessionsför­farande när det gäller alla mineraltillgångar. LRF kan inte dela kommitténs synpunkter. Något behov av koncessionslagstiflning på grustäkts- och bergstäktområdet torde inte föreligga. Kommittén föreslår att den som ansöker om läkltillsländ skulle kunna föreläggas redovisa en behovs­utredning för gmstäkten i fråga. Vi vill för vår del peka på del förhållandel att det allmänna representerat av kommun och länsstyrelse i sådana situa­tioner kan tänkas redovisa motstående synpunkter. Man kan inte heller såsom kommittén anför generellt utgå ifrån atl det ur naturvårds- och landskapsestetisk synpunkt alllid är atl föredra, att bara ett begränsat antal takter är öppna samtidigt. En sådan riktlinje för naturligtvis med sig alt de takter som kommer till stånd är desto större och mer förfulande för landskapsbilden. I sammanhanget vill vi hänvisa till de förhållandevis goda erfarenheter som finns av husbehovstäkterna. Rätt skötta torde dessa sällan medföra skada för landskapsbilden, för naturvården eller för frilufts­livet. Den typen av täktverksamhet bör således kunna främjas.

Det faktum att det allmänna representerat av kommun och länsstyrelser inom sig kan tänkas redovisa synpunkter både för och emot en exploate­ring talar för en bredare prövning i linje med byggnadslagstiftningens regler av täktverksamheler åtminstone i storstadsregionerna. Av kommitténs direktiv framgår alt kommittén bör samråda med bygglagutredningen atl överväga möjligheterna alt inom byggnadslagstiftningens ram lösa behovet av planering av täktverksamhet. Av vad som framgår av betänkandet har så inte skett. Enligt vår mening bör denna fråga övervägas ytterligare. En lösning skulle kunna vara att föreskriva i byggnadslagstiftningen att man i samband med upprättande av stadsplaner och planer för vägbyggandet samtidigt redovisade konsekvenserna i form av grusförsörjning. En närma­re anknytning till byggnadslagstiftningen och fysisk samhällsplanering torde också ha den fördelen att ett offentligt planläggningsförfarande och en demokratisk beslutsprocess med medborgarinflytande kan åstadkom­mas. Härigenom torde också behovet av särskilda behovsutredningar i vaije enskilt läktärende kunna undvaras.

Svenska kommunförbundet: Nalurvårdskommitlén har förbigått den vikti­ga frågan om hur informationen om täktärenden m. m. till berörda sakägare och andra intressenter skall förbättras. Kommunerna har som uppgift atl bl. a. värna om invånarnas närmiljö. Det är därför nödvändigt atl kommu­nerna ges ett ökat inflytande över beslut om täkttillstånd.

Nuvarande bestämmelser i 43 § naturvårdslagen om samråd med kom­munen ger inte kommunen tillräckligt inflytande vid prövningen. Ett ökat inflytande för kommunerna i täktprövningen kan ordnas t. ex. enligt möns­ter från vattenlagsutredningens förslag fill revision av vattenlagen (SOU

Prop. 1981/82:220

71

1977:27). Styrelsen anser att naturvårdslagen bör kompletteras med ett lagfäst krav om att täktföretag inte får strida mot allmänna planerings­synpunkter (jfr 3 kap. 1 § i förslaget lill ny vattenlag). Exempel på sådana synpunkter skulle fömtom naturmiljön - kunna vara behov av reserv-område för infiltrarion, skydd av grundvatten, hänsyn till buller samt trafikbelastning till följd av täktverksamhet. I naturvårdslagen bör också ställas upp ett krav på atl ett täktföretag inte får utföras i strid mot fastställd generalplan, stadsplan eller byggnadsplan. Ett täktföretag bör dessutom - genom uttryckligt stadgande i naturvärdslagen - utföras så att det inte motverkar syftet med andra byggnadsreglerande bestämmelser eller försvårar kommande planläggning. I syfte att stärka de kringboendes möjligheter till insyn i täktplaneringen bör en regel införas i naturvårds­lagen om att även täktplaner skall ställas ut för granskning (på liknande sätt som planer enligt BL).

Med den uppläggning av prövningssystemet som styrelsen här föreslår skulle kommunerna ges en starkare ställning vid prövningen. Täkltillslån-det kommer visserligen liksom hittills atl ges av länsstyrelsen men kommu­nens planeringssynpunkter kommer att väga tungt vid prövningen. Kom­munernas synpunkter bör komma fram dels vid samråd, dels i ett formellt yttrande. Om länsstyrelsens beslut går kommunen emot bör kommunen ha rätt att anföra besvär på liknande sätt som nu.

Styrelsen anser att frågan om hur täktprövningen skall ordnas på längre sikt måste övervägas i samband med det fortsatta arbetet med den nya plan- och byggnadslagen. Ett intressant alternativ för framriden är att studera om den nya plan- och byggnadslagen bör utrustas med ett plan­institut med rättsverkningar för täklreglering.

Svenska naturskyddsföreningen: En brist i utredningsförslaget är att den viktiga frågan om samordningen mellan naturvårdslagens och byggnads­lagens regelsystem behandlats mindre utförligt. En viktig fråga som enligt föreningens mening borde ha belysts är i vilken utsträckning tänkbara täkiområden skall utpekas i bebyggelsereglerande planer och på vilket sätt uppkomsten av förväntningsvärden i så fall skall förhindras. Ett fylligare resonemang om husbehovstäkter och om möjligheten atl på något sätt reglera slora sådana hade också varit önskvärt.

5.2 Behovsutredning

De flesta remissinstanserna, däribland statskontoret, statens planverk, flertalet länsstyrelser och Svenska kommunförbundet, ställer sig bakom eller lämnar utan erinran förslaget att länsstyrelsen ges befogenhet alt kräva sökanden i ett läktärende på utredning som belyser behovet av den täkl som ansökningen avser.

Skogsstyrelsen:- Den föreslagna behovsulredningen bör enligt styrel­

sen inriktas på att belysa konsekvenserna också i fråga om transportkost­

nader m. m. av olika alternativ till takternas spridning. Målet bör vara att

uppnå skälig avvägning mellan skilda krav. Att takterna lokaliseras till

sådana platser där skadorna på naturmiljön blir så små som möjligt finner

styrelsen naturligt.

Statens naturvårdsverk: Endast i blygsam omfattning har vid prövningen av täktansökningar hittills kunnat beaktas samhällets intresse av den före-

Prop. 1981/82:220

72

slagna exploateringen. Bristande underlag om gmsförsörjningen är en or­sak härtill och tveksamhet har också förelegat om den rättsliga befogen­heten. Det är därför med särskild tillfredsställelse verket ser att klarläg­gande förslag nu framläggs.

I belänkandet lämnas få uppgifter om vilken omfattning en behovs­ulredning bör ha och vilka uppgifter som bör ingå däri. Eftersom förslagen innebär att sökanden kan åläggas atl ulföra en utredning om behovet av ansökt läkt måste någon form av anvisningar för hur en sådan utredning skall ulföras tas fram.

Naturvårdsverket vill i detta sammanhang framhålla alt behovet av en viss läkt inte är något absolut. Om en viss läkt inte får öppnas kommer t.ex. gmsmaterial i de flesta fall att kunna las från annat håll om än till andra kostnader. Den föreslagna behovsutredningen bör, enligt verkets mening, inriktas på att belysa konsekvenserna i fråga om kostnader, trans­porter m. m. av olika alternativ till den sökta takten. Vilka alternativ som skall utredas bör anges av länsstyrelsen. Frågan om tillstånd lill takten får sedan avgöras mot bakgrund av en bedömning av de olika alternativen med avseende på de totala miljöeffekterna och andra effekter från allmän syn­punkt.

Det bör vidare anmärkas att redan i dag innebär inkrävandet av ansök­ningshandlingar och täktplan i många fall ett betydande arbete för länssty­relserna. För att inte orimligt mycket tid och arbete skall behöva nedläggas på att få in begärda handlingar måste generella anvisningar utnyttjas och länsstyrelsens möjlighet att avvisa ofullständiga ansökningar utnyttjas of­tare än nu.

Vissa brister i nuvarande prövningssystem har emellertid inte redo­visats. Till dessa hör inverkan av gällande skattebeslämmelser. Erfarenhe­ten visar att dessa kan motverka att uttag sker på ett från naturvärds-synpunkt lämpligt sätt, bl. a. kan brytningstiderna avsevärt förlängas av sådana skäl. Av särskilt intresse med hänsyn till framlagda förslag hade varit att få belyst i vad mån en tillslåndshavares ovillighet att årligen saluföra mer än en viss mängd grus skall inverka på bedömningen av om behov av ytterligare takter kan föreligga.

Statens industriverk: Förslaget om en behovsprövning reser ingen erinran från SlND:s sida i sak vad avser utvinning av sand och grus. Verket noterar dock alt utredningen inte berört de marknadsstyrande effekter som kan bli resultatet av en behovsprövning och med denna förenat besked alt erforderligt material finns inom en alternativ och för annan sökande aktuell eller kanske redan lovgiven läkt.

I fråga om några enligt NVL lillståndspliktiga mineral (lera, torv) vilka enligt förslaget skulle kunna underkastas behovsprövning vill SIND erinra om den avvägning av olika samhällsintressen som äger rum vid prövningen av koncessionsärendet enligt minerallagen.

Med hänvisning till övriga industrimineral, vilka ofta har ett betydande och alltmer ökande intresse ur hela samhällets synpunkt finner SIND det mindre lämpligt att behovsprövningen skulle komma alt utövas av länssty­relserna. Detta skulle omöjliggöra en samlad mineralpolitisk bedömning av vikliga mineral. Härtill kommer att länsstyrelserna - något som också påpekas av utredningen - saknar erforderliga kunskaper och underlags­material för en allsidig bedömning i enskilda ärenden.

Prop. 1981/82:220

73

Hovrätten över Skåne och Blekinge: Hovrätten vill påpeka att förslaget i denna del är utformat så att.behovskriteriet ej är angivet som ett materiellt villkor för länsstyrelsens rätt att bevilja tillstånd utan som en handlägg­ningsregel. Hovrätten förutsätter att behovsprövningen tillmäts särskild vikt när det är fråga om tvångsanslutning av fasrighet.

Kammarrätten i Göteborg: Kammarrätten delar kommitténs uppfattning att det är angelägel atl skärpa den nuvarande täktprövningen så atl större hänsyn kan tas lill principen om resurshushållning. Kommittén har ut­format bestämmelsen härom som en förfaranderegel, som innebär att länsstyrelsen får rätt att förelägga sökanden att förebringa utredning som belyser behovet av takten. I själva verket är det här fråga om en materiell reglering. Av motiven (s. 84 och 85) framgår att det, när starka eller relativt starka naturvårdsinlressen knyts till området, skall lämnas tillstånd till läkt endast om "del föreligger ett akut behov av det material som finns i den aktuella fyndigheten".

Enligt kammarrättens uppfattning är det inte tillfredsställande att maske­ra en materiell reglering bakom en förfarandebestämmelse. Systemet leder till att den som vill ha närmare besked om del materiella rättsläget måste gå till förarbetena. Kammarrätten vill därför föreslå att det i 18 § naturvårds­lagen förs in en bestämmelse om atl Ullstånd får vägras, om det inte föreligger ett påtagligt behov av takten och naturvårdsintressen av tyngd talar mot atl den las i bruk.

Länsstyrelsen i Blekinge län: Länsstyrelsen har i och för sig intet att erinra emot den föreslagna möjligheten att avkräva den som söker täkttillstånd en behovsulredning, men vill särskilt framhålla alt tillämpningen av paragra­fen förutsätter alt länsstyrelsen själv har tillgång till underlagsmaterial i form av aktuell behovsinventering eller annan rättvisande dokumentation av efterfrågesituationen för att rikligt kunna bedöma sökandens uppgifter efter föreläggande. I annat fall kan risk föreligga för en alltför skönsmässig tillämpning av paragrafen. Det bör därför ankomma på länsstyrelsen alt utarbeta och ajourhålla sådant underlagsmaterial.

Länsstyrelsen i Hallands län: Den sökande får således bevisbördan för att det berörda materialbehovet inte kan tillgodoses genom uttag från redan öppnade takter eller från planerade takter där exempelvis naturvårds­intresset har mindre tyngd. Om inte en sökande klarar bevisningen skulle täklansökan kunna avslås. Länsstyrelsen är för sin del starkt tveksam till utredningens förslag i denna del. I läklärendena måste givetvis nalurvårds­intressena vägas mot de tekniska och ekonomiska förhållandena.

Länsstyrelsen i Kristianstads län: Länsstyrelsen tillstyrker kommit­

téns förslag som ger länsstyrelsen möjlighet att avkräva sökanden en

behovsutredning. En sådan behovsprövning får dock ej bli konkurrens-

begränsande varför risken för monopolbildning bör uppmärksammas. På

sikt när del av kommittén föreslagna inventeringsprogrammet genomförts

och rapportering av årliga uttag kommit i gång bör det finnas tillräckligt

underlag för att vid en täklansökan kunna göra en behovsprövning. I

undantagsfall kan det dock erfordras att sökanden även fortsättningsvis

måste dokumentera behovet.

Prop. 1981/82:220

74

Länsstyrelsen i Norrbottens län: Kommittén ger sökanden bevisbördan för att materialbehovet inte kan tillgodoses genom uttag från redan öppnade takter eller från planerade takter beträffande vilka naturvårdsintresset inte bedöms ha sådan tyngd i fråga om den aktuella fyndigheten eller genom utnyttjande av ersättningsmaterial som exempelvis sprängsten eller gruv­avfall. Om sökanden inte klarar denna bevisning får täklansökan avslås. Det är principiellt felaktigt att i lillståndsärenden av denna art ålägga sökanden en sådan bevisbörda. Nu angivna bedömningar skall göras av tillståndsmyndighelen (länsstyrelsen). Genom det föreslagna inventerings­programmet och genom den överblick länsstyrelsen har över den bedrivna täktverksamheten i länet torde länsstyrelsen kunna göra lämpliga avvägan­den i behovsprövningen.

Domänverket:-- Sökanden skall alltså bevisa, atl ett annat täktföretag

inte kan öka sitt uttag och därigenom förhindra konkurrens. Om transport­avståndet tillätes att växa, är del svårt att bevisa behovet av en ny läkt. Resultat blir i stället långa transporter, dyrt material och risk för atl olämpliga materialkvaliteter kommer till användning.

Det är givet att en begränsning av antalet takter med pågående verksam­het måste gälla. Det finns i dag inom många områden alltför många små takter, som under en lång exploateringstid utgör öppna sår i naturen. Inom sådana områden har lillståndsgivningen tydligen varit för generös i förhål­lande till efterfrågan. Restriktivitet med föriängning av tillstånd bör iakt­tas.

Å andra sidan får en styrd begränsning inte drivas för långt. Det är av stor betydelse för samhället, att det finns ett tillräckligt antal väl spridda materialtäkler på rimliga transportavstånd lill större förbrukningsomrä-den. En sund konkurtens mellan sådana takter ger underlag för eU önsk­värt sortiment av täktmaterial till rimliga priser. Stora avstånd mellan takter ger kraftiga utslag i transportarbete, mätt i tonkm. Följden blir stor energiförbmkning, ökad trafikbelastning och höga transportkostnader. Om medeltransportsträckan ökas med 10 km, stiger kostnaden för samhället med drygt 400 milj. kr. per år.

En riktig styrning av antalet pågående takter med hänsynstagande lill såväl naturvårdens som näringslivets intressen är en mycket grannlaga uppgift, som måste lösas i samråd mellan berörda parter.

Mineralpolitiska utredningen:- Vad gäller förslaget om behovs­

utredning vill MPU framhålla att en sådan bestämmelse enbart kan gälla

sand och gms. Endast vid utvinning av sand och grus är det nämligen

meningsfullt atl diskutera alternativa lokaliseringar, eftersom förekomster­

na av sand och grus är tämligen väl kända. Kunskapen om tillgångar på de

kvalificerade industrimineralen är alltför begränsad för atl det skall vara

möjligt alt diskutera alternativa lokaliseringar, om sådana över huvud taget

finns om man beaktar förekomsten av särskilda kvaliteter o.d. Som kom­

mittén själv konstaterar i avsnittet om inventeringsprogrammet (5.2.2) är

det också både svårt och kostsamt att inventera dessa induslrimineral. Det

bör också understrykas att sand och grus utvinns för alt tillfredsställa

lokala behov, eftersom dessa varor inte tål långa transportsträckor. Fyn­

digheter av andra industrimineral exploateras med siktet inställt på den

svenska marknaden eller världsmarknaden. Det är alltså i dessa fall inte

fråga om att uppfylla ett bestämt behov inom ett litet område, ulan om att

avsätta produkter på en marknad, som om produktionen är konkurrens-

Prop. 1981/82:220

75

kraftig, kan ta emot allt som produceras. MPU vill också ifrågasätta om länsstyrelsen innehar tillräckliga kunskaper om de kvalificerade induslri­mineralens speciella förutsättningar i enlighet med det anförda och följakt­ligen erforderlig kompetens vid tillståndsprövningen av dessa.

MPU avser att la upp frågan om den lagliga regleringen av vissa industri­mineral i sitt slutbetänkande, som beräknas framläggas under hösten 1979, och föreslå att ytterligare ett antal av de kvalificerade industrimineralen hänförs till gmvlagstiftningen.

---- .Så länge inte översiktliga bedömningar på basis av inventerings­

programmet genomförts lorde emellertid behovsutredningen utgöra ett

väsentligt instmment i täktprövningen med inte obetydliga risker för sub-

optimering i form av snedvriden prisbildning som följd.

Grus- och makadamföreningen: Grus- och makadamföreningen anser, på nedan angivna skäl, att behovsutredning varken är behövlig eller ens praktiskt möjlig att riktigt genomföra.

Enligt utredningen (5.4.1) skall behovsutredning ske endast undantags­vis när starka naturvårdsintressen finnes och exploateringsbehovet icke är klarlagt. Dessa kriterier bör då komma till klart ullryck i lagtexten 18 §. Så är icke fallet i den föreslagna lagtexten.

Det kan starkt ifrågasättas om länsstyrelserna har möjlighet atl bedöma brytningsbehovel - såväl det kortsiktiga som det långsiktiga - dvs. de tekniskt-ekonomiska och marknadsmässiga frågorna. Redan den omstän­digheten att ett företag är berett att göra betydande investeringar - vilket som regel är fallet när en brytning skall påbörjas efter ofla omfattande kostnadskrävande förundersökningar och täktplanearbele - lorde vara bevis nog för behovet.

Behovsprövning har även en klart konkurrenshämmande effekt.

Redan i dag är det inte ovanligt alt länsstyrelsernas handläggning av täktärenden drar ut i åratal, 56 år eller längre förekommer. Om - såsom utredningen föreslår även en teknisk-ekonomisk behovsprövning skall göras, kommer i de flesta fall "det akuta behovet" redan att ha täckts på annat sätt innan läktärendet slutligen hunnit avgöras.

Sveriges industriförbund: Förbundet anser det orimligt alt avkräva enskil­da, ibland mycket små, förelag underlaget till de marknadsöverväganden som gjorts. Förbundet hyser tvivel om att länsstyrelsen någonsin kan få resurser att bedöma brytningsbehovel utifrån kommersiella aspekter. Re­dan att ett företag är berett alt söka rillstånd enligt naturvårdslagen med de kostnadskrävande förundersökningar ett sådant projekt innefattar, bör vara bevis nog att del finns kunder till det täktmaterial som skall tas ut. Atl avkräva behovsanalyser av föreslaget slag skulle dessutom allvarligt hota företagsstrukturen i branschen, vilket i sin tur skulle återverka på såväl priskonkurrens som sysselsättning. Däremot bör företagen, precis som i andra miljöskyddsärenden, avkrävas en ordentlig plan över miljöskyd­dande åtgärder, i detta fall en s. k. täktplan. Vidare bör man, i samband med upprättande av stadsplaner och inför vägbyggande, redovisa den tänkta gmsåtgången.

5.3 Täktsamverkan

Kommitténs förslag om täktsamverkan som innebär alt anläggnings­lagen och naturvårdslagen kompletteras med bestämmelser som gör det

Prop. 1981/82:220

76

möjligt alt åstadkomma en sakrätisligt bindande samverkan mellan flera fastigheter för täktverksamhet (täktsamfäliighet), mottas i huvudsak posi-rivt av remissinstanserna. En hel del synpunkter lämnas främst beträlTande förslagets laglekniska utformning.

Statens vägverk: Bildandel av täktsamfäliighet kan underlätta en rationell exploatering av takter. Svårigheten för små konsumenter som vägverket kan dock uppstå genom att storförbrukarna driver exploateringen och dikterar priserna.

Förfarandet kommer att förlänga behandlingstiden för täklansökan. Ex­ploatering av läkt kan synas vara enbart en planeringsfråga som fordrar riilräcklig framförhållning. Behov av grusmaterial med relativt kort varsel uppslår dock, t. ex. då medel från AMS ställs lill vägverkets förfogan.

I sådana fall kan en förlängd behandlingstid orsaka avsevärda kostnads­ökningar.

Statens naturvårdsverk: Styrningen av takter som berör flera fastigheter är förenad med särskilda svårigheter. För alt uppnå det från naturvårds­synpunkt bästa resultatet är det angeläget att taktens omfattning styrs av topografi och övriga naturförhållanden i omgivningen och inte av fastig­hetsgränser. För alt åstadkomma detta krävs en samordnad täktplan. Krav på att även andra fastigheter än den som ansökan avser skall ingå i täklplanen har i flera fall ställts vid prövningen enligt nu gällande bestäm­melser. Dessa krav har motiverats av hänsynen lill naturmiljön. Bl. a. på grund av fastighetsägarnas olika intressen har inte alltid länsstyrelsernas försök att åstadkomma samordning varit framgångsrika.

Om skadan på naturmiljön under brytningstiden skall bli minsta möjliga bör bl. a. den öppna takten hållas så liten som möjligt och successiv efterbehandling utföras. Det senare kräver aU takten bedrivs så att slutliga täktgränser successivt uppnäs. Att detta ofta inte sker kan bero på att fastighetsägarna har olika önskemål om brytningstakt eller atl avtalen mellan exploatörer och markägare gör all uttag måste göras på samtliga fastigheter med en spridd brytning, ofta över täklplanens hela yla som följd. Det är således inte alltid möjligt att åstadkomma en koncentrerad brytning ens i de fall då samme exploatör har avtal för samtliga fastigheter.

Verket finner de förslag om bestämmelser för att åstadkomma täktsam­verkan som utredningen lägger fram vara bra. De bör skapa möjligheter att möta de problem som läkt som rör flera fastigheter innebär. Systemet, som trots att så vore önskvärt sannolikt inte kan förenklas i nämnvärd utsträck­ning, torde medföra långa handläggningstider. Redan i dag är handlägg­ningen av täktärenden tidsödande. Prövningslider på över ett år är vanliga. Ett ärende som innefattar bildande av täktsamfäliighet kan därför befaras kräva flera års handläggningstid. En effekt härav kan bli att överenskom­melser på frivillighetens gmnd underlättas om härmed tid kan vinnas. Vinsten för naturvårdens del kan i ett sådant fall bli så stor att ell formellt bildande av en täktsamfäliighet inte framstår som ett bättre allernaliv. Den rätt att ta i anspråk andra fastighetsägares mark för täktändamål som föreslås lorde i många fall innebära en utmärkt möjlighet att åstadkomma en från samhällets synpunkt rikrig utformning av täktverksamheten. Elt sådant ianspråktagande skall gmnda rätt till ersättning för den som upp­låter marken. Av stor betydelse för möjligheterna att genomföra bildandel av t.ex. en täktsamfäliighet är hur en sådan ersättning skall utbetalas. Skall ersättningen utgå som en engångssumma kan finansieringen innebära

Prop. 1981/82:220

77

stora svårigheter för de fastighetsägare som skall ingå i den planerade samfällighetsföreningen. För en ensam fastighetsägare som ges möjlighet att ta i anspråk intilliggande fastigheter för täktändamål kan finansieringen av ersättningen bli ett oöverstigligt hinder. Om förslagen skall få avsedd effekt bör del utredas hur ersättningsfrågorna praktiskt skall lösas.

Statens planverk:- bör enligt planverkets mening förrättning för

täktsamverkan kunna påkallas, förutom av fastighetsägare och länsstyrel­sen som naiurvårdskommittén föreslagit, även av kommunen.

Lantmäteriverket: LMV stöder de i beiänkandena redovisade strä­

vandena att förbättra planeringen inom     naturvården regionalt och

kommunall. Strävandena bör inriktas på att de samhällsplanerande orga­nens ställningstaganden på de områden som det här är fråga om fogas in i den övriga samhällsplaneringen och där stäms av i vederböriig män mot opinionen hos berörda medborgargrupper. Man vinner genom ett sådant förfarande bl. a. att genomförandeåtgärderna inte behöver belastas med meningsbrytningar och opinionsyttringar i grundläggande planerings­frågor.

Bestyren med samverkansbeslulen och kontakterna med sakägarna i

samband därmed bör i överensstämmelse med samma synsätt förläggas till

ett genomförandeorgan, inrättat för sådana uppgifter. Det är inte ända­

målsenligt att lägga dessa i stor utsträckning praktiska och rutinberoende

göromål på länsstyrelsen. Den genomförandeinstans som bör komma i

fråga är fastighetsbildningsmyndigheterna. 

När det gäller den närmare avgränsningen mellan länsstyrelsens och genomförandeinstansens uppgifter i materiella prövningsfrågor känneteck­nas förslagen av all genomförandeinstansen inte getts något manöverut­rymme alls i dessa frågor, vilka helt lagts i länsstyrelsens hand. Med ledning av erfarenheter från andra sammanhang kan man säga all det är praktiskt fördelaktigt om beslutskompelensen fördelas så att elt visst ut­rymme för jämkningar finns hos genomförandeorganen inom ramar som dras upp av de samhällsplanerande organen. De föreliggande förslagen är frän denna synpunkt inte helt rationellt uppbyggda.

I det föregående har LMV tillstyrkt den principiella lösningen i lag-tekniskt avseende och i fråga om förfarande i stort. Samordningen mellan täktprövningen enligt naturvårdslagen och prövningen enligt AL har emel­lertid i förslaget gett en ganska tung procedur med beslut av länsstyrelsen, både före och efter fastighelsbildningsmyndighetens samverkansbeslut, som dessutom är villkorligt. Med en förbättrad grusplanering som underiag borde det vara möjligt atl anordna fastighetsbildningsmyndighetens pröv­ning på i princip samma sätt i dessa fall som vid andra förrättningar enligt AL eller som vid andra förrättningar enligt AL eller FBL som fordrar samordning med beslut enligt naturvårdslagen. Det föreslagna förfarandet kan emellerfid godtas med hänsyn till alt det här gäller en mycket speciell typ av ärenden och med hänsyn till att frekvensen av täktsamverkansför-rättningar lorde bli ganska begränsad om man jämför med andra förrätt­ningar enligt AL.

Naturvärdskommittén och en reservant redovisar i betänkandet vissa synpunkter pä tillämpningen av del till länsstyrelsens täktprövning knutna opinionsvillkoret, närmare bestämt kravet att den som motsätter sig att marken las i anspråk för läkt skall ha beakiansvärda skäl för detta för atl få räknas in i den negativa opinionen. LMV vill här bara göra vissa allmänna påpekanden.

Prop. 1981/82:220

78

Den åsyftade innebörden i rekvisitet beakiansvärda skäl gavs en viss om än knapphändig belysning i motiven fill FBL när opinionsvillkoret för fastighetsreglering infördes (5:5 2 st, motsvarande i 7§ AL). Tredje lag­utskottet framhöll alt uppenbart ohållbara skäl inte borde fä hindra ange­lägna regleringsföretag. Utskottet fäste vid sin bedömning vikt vid att sak­ägarnas skydd mot onödiga omregleringar främst vanns genom båtnads­kravet (5:4 FBL, motsvarande i 6§ AL). I den rättstillämpning som skett sedan FBL trädde i kraft har såvitt LMV känner till rekvisitet beakians­värda skäl knappast getts någon närmare belysning, i första hand därför alt tillämpningsfallen varit få. Enligt LMV:s uppfattning bör alltför stränga krav inte ställas på anförda skäl för alt de skall anses beakiansvärda i detta sammanhang.

Det nu föreliggande förslaget Ull täktsamverkan skiljer sig från FBL- och AL-fallen på det sättet att opinionsvillkoret flyUats över till länsstyrelsens prövning enligt naturvårdslagen och på det sättet att någon uttrycklig motsvarighet till båtnads- och väsentlighetsvillkoren (5 och 6 §§ AL), vilka tillsammans med opinionsvillkoret (7 §) avser att utgöra skydd för enskilda intressen vid anläggningsförrätlningar, inte föreslås för täktsamverkan. Samtidigt kompenseras emellertid bortfallet av väsentlighets- och båtnads­villkoren genom att den fastighetsägare som inte vill delta i samverkans­företaget skall ha möjlighet aU avböja deltagande (enligt den föreslagna 57 § AL). Han får då ersättning för att hans mark las i anspråk men behöver inte ingå i samverkansförelaget. Man kan tillägga alt alldeles oavsett den nu berörda möjligheten att avböja deltagande lorde bortfallet av båtnadsvillkoret inte ha så myckel alt betyda när det gäller täktföretag eftersom det knappast finns anledning anta atl initiativ tas lill och tillstånd meddelas för täktföretag som inte bedöms ha förutsättningar all bli lön­samma.

Opinionsvillkoret för täktsamverkan kan uppenbarligen inte alldeles jämställas med opinionsvillkoret i AL och FBL. En olikhet utöver de föml berörda är atl opinionsvillkoret vid täktsamverkan inte innehåller motsva­righet till den bestämmelse i FBL och AL som ger möjlighet att helt bortse från opinionen i fall då behovet av fastighetsregleringen resp. anläggningen är synnerligen angeläget. Med en sådan bakgmnd finns utrymme för en i viss mån självständig tillämpning av opinionsvillkoret i det nu aktuella sammanhanget.

Enligt betänkandet skall förmånsrätten för samfällighelsförenings bi­dragsfordran gälla också i fråga om täklsamfälligheler. LMV har här en annan uppfattning. VisseHigen har förmånsrätten en viktig funktion, främst indirekt, när det gäller finansieringen av samfällighelsförenings investeringar. Men på det nu aktuella området är behovet av en sådan möjlighet mindre. Vidare finns risk att förmånsrätten skall skada inteck-ningshavare, eftersom verksamheten är kommersiell och förhållandevis stora skulder kan uppkomma i fall då verksamheten inte sköts ordentligt. FörmånsräU bör därför inte gälla, åtminstone inte utan begränsning.

Det anförda tangerar ett förhällande av grundläggande art som inte bör helt förbises. Först bör då sägas att LMV delar kommitténs bedömning att regler om gemensam läkt av grusfyndigheter i områden med splittrad fastighetsindelning bör införas. LMV ansluter sig som förut sagts också till förslaget att placera bestämmelserna om täktsamverkan i AL. Det är emellertid tydligt att kommersiell täktsamverkan inte har .något direkt samband med delägarfastighelernas vanliga användningsändamål, bortsett från fall då fastigheten helt eller huvudsakligen bara beslår av det område som ingår i takten.

Prop. 1981/82:220

79

Det påpekade förhållandet lorde medföra atl den rätt lill markutnytt­jande för täktändamål som delägarfastigheterna får knappast kan hänföras till servitut. Detla medför i sin tur att bestämmelserna i FBL om ändring, upphävande och bestämning av servitut inte blir tillämpliga med avseende på täkträtlighel. Denna olägenhet torde få godtas. Uppkommer behov att t. ex. ändra läkts omfattning kommer ändringsförrätlning att kunna företas enligt bestämmelserna om täktsamverkan.

Enligt förslaget skall bestämmelserna i 16 § AL om överenskommelse mellan sakägare vara tillämpliga. Enligt LMV:s uppfattning bör bestäm­mandet av andelstal enligt den föreslagna 58 § tas in bland de frågor som sakägarna kan träffa överenskommelse om, i överensstämmelse med vad som gäller i fråga om andelstal enligt 15 § AL. En sådan möjlighet kan innebära praktiska fördelar.

Andelstalen vid täktsamverkan bör enligt betänkandet bestämmas främsi med hänsyn lill värdet av det täktmaterial som kan tas ut från varje fastighet vid den utvinning som förutsätts enligt täklplanen (s. 89).

LMV delar denna uppfattning. Ett motsvarande betraktelsesätt bör bl. a. av prakriska skäl tillämpas i fall då ersättning bestäms till fastighetsägare som avböjer att delta i täktverksamheten.

Om det vid gmsutvinningen visar sig att grustillgångarna fördelar sig på väsentligt annat sätt än som förutsattes när andelstalen bestämdes lorde fömtsättningar för ändringsförrätlning för bestämmande av nya andelslal böra anses föreligga. En annan möjlighet är ändring på grundval av över­enskommelse enligt 43 § AL.

Frågor om behandlingen av förefintlig särskild rätt som berörs av beslut om täktsamverkan skall enligt förslaget (59 §) lösas på samma sätt som motsvarande frågor vid expropriation. Bestämmelsen bör emellertid kompletteras med en föreskrift att i sådana fall 13 § skall tillämpas med avseende på frågan om ersättning till rättighetshavaren.

Statens industriverk: Däremot ställer sig verket tveksamt till beho­

vet av sådan samverkan vad avser andra av 18 § NVL berörda mineral.

Härtill kommer, i fråga om vissa av dessa, de praktiska svårigheter som

kan uppkomma om tillämpning samtidigt aktualiseras av bestämmelserna i

lagen om vissa mineralfyndigheter. Även förslaget om täktsamverkan bör

därför begränsas till att avse sand- och grusmaterial.

Hovrätten över Skåne och Blekinge: Kommitténs förslag präglas av en viss oklarhet när del gäller frågan om i vilken omfattning samfällighetsbildning skall komma till stånd. Det som särskilt gör denna fråga oklar är utform­ningen av andra stycket i den föreslagna I8a§ i naturvårdslagen. Innehål­let i nämnda lagregel ger närmast stöd för uppfattningen att i alla de fall, då flera innehavare av mark frivilligt går samman för att bedriva täktverk­samhet, samfällighetsbildning ej behöver ske. Den reservationen görs dock att tillståndsmyndighelen skall finna atl täktsamverkan utan samfällighets­bildning "kan antas komma att bedrivas på ett från naturvårdssynpunkt godtagbart sätt". Uttalanden i betänkandet som klargör innebörden av denna fömtsättning är mycket sparsamma. Kommittén synes närmast tänkt sig alt tillståndsmyndigheten skall göra en bedömning av risken av alt ett frivilligt samgående upphör innan täktverksamheten är avslutad. Det lorde enligt hovrättens mening ligga i sakens natur alt sådana riskbedöm­ningar blir svåra att göra i del enskilda fallet. Del finns därför anledning tro att begränsningsregeln inte kommer att få så stor praktisk betydelse.

Prop. 1981/82:220

80

Slutsatsen av det sagda skulle därför bli all i merparten av de fall då markägare förklarar sig vilja samverka frivilligt någon samfällighetsbild­ning ej sker. Bildandet av täktsamfäliighet skulle sålunda i praktiken bli reserverat för de fall då någon innehavare, vars mark bedöms lämplig alt ingå i ett täktområde, sätter sig på tvären. Om vad hovrätten nu sagt är riktigt måste emellertid ifrågasättas om samfällighetsbildning bör begrän­sas bara till sist nämnda fall. En av grundtankarna bakom institutet samfäl­lighetsbildning är att skapa en sakrätisligt bindande och stabil samverkans­form som till skillnad från en frivillig associationsbildning inte kan omintet­göras av någon enskild deltagare. Skall det naturvårdsintresse som ligger bakom hela förslaget om täktsamverkan fullt ut garanteras är del hovrät­tens uppfattning atl samfällighetsbildning bör ske i större utsträckning än vad 18 a § andra stycket kan väntas leda till.

---- Däremot delar hovrätten inte kommitténs uppfattning all reglerna

om samfällighetsbildning m.m. lämpligen har sin plats i anläggningslagen. Anledningen härtill är de grundläggande skillnader som finns mellan den form av samverkan som i dag regleras i anläggningslagen och täktsamver­kan. Samverkan enligt anläggningslagen fömtsätter atl ändamålet med samverkan är av stadigvarande betydelse för fasUgheterna och syftar till ett bestående förhållande mellan dessa. Täktverksamhet är emellertid i regel inriktad på brytning under begränsad lid och samverkan för detta ändamål blir därför huvudsakligen av mera tillfällig natur. En annan bety­dande olikhet är atl samverkan enligt anläggningslagen utmynnar i anlägg­ningar som skall fylla en servicefunktion ål de samverkande fastigheterna, medan den täktverksamhet som en täktsamfäliighet kommer att bedriva normalt innebär affärsverksamhet. Nu nämnda gmndläggande skillnader har bl. a. också kommit till uttryck i kommitténs förslag därigenom atl sådana fundamentala regler i anläggningslagen som reglerna i 5-11 §§, med undantag av opinionsvillkoret i 7§ som placerats i naturvårdslagen, ej gjorts Ullämpliga på täktsamverkan. Även om det beträffande reglerna i 9-11 §§ kan diskuteras huruvida icke dessa borde kunna gälla också för täktsamverkan torde emellertid reglerna i 5, 6 och 8§§ svåriigen gå att tillämpa på täktsamverkan. Fastän kommittén i anläggningslagen samman­för särskilda bestämmelser om täktsamverkan, varav en bestämmelse hän­visar till en rad paragrafer i anläggningslagen, blir ändå viktiga regler i anläggningslagen så att säga över. Mot nu nämnda bakgrund framstår därför, enligt hovrättens mening, placeringen av bestämmelserna om täkt­samverkan i anläggningslagen som olämplig. Enligt hovrättens uppfattning vore del bättre att placera reglerna i en särskild lag. I denna lag kan sedan göras de erforderiiga hänvisningarna till anläggningslagen. En parallell till denna lösning utgör t.ex. ledningsrättslagen. Genom att placera bestäm­melserna om täktsamverkan i en särskild lag skulle också den fördelen ernås att de av kommittén föreslagna bestämmelserna om avgifts- och uppgiftsskyldighel skulle kunna tas in i denna lag.

I fråga om tillämpningen av det i förslaget till 18b§ i naturvårdslagen intagna opinionsvillkoret uttalar kommittén bl. a. alt en sådan omständig­het som att fastighetsägare av skatteskäl inte vill bedriva läkt inte får hindra förhandsbeslut om täktsamverkan. Vidare säger kommittén atl fastighetsägare självfallet inte bör kunna motsätta sig täktsamverkan med åberopande av naturvårdsskäl, eftersom det just är av nalurvårdsskäl som länsstyrelsen har anledning atl i förhandsbeslut inbegripa andra fastigheter än dem som ansökan avser (s. 88). Vid tillämpningen av motsvarande

Prop. 1981/82:220

81

opinionsvillkor i t. ex. anläggningslagen inställer sig normalt inte frågan om hänsyn skall tas till skaltemässiga konsekvenser av en planerad samver­kan. Som hovrätten nyss har påpekat beror det just på atl täktsamverkan uppvisar grundläggande skillnader mot gemensamhelsanläggning enligt an­läggningslagen. Hovrätten fömtsätter alt beskattningsregler utformas med hänsynstagande fill denna nya form av tvångsåtgärder mot fastighetsägare. Atl del kan föreligga delade meningar från naturvårdssynpunkt om att utnyttja viss fastighet för grustäkt e. d. synes uppenbart. En annan sak är att den enskilda fastighetsägarens uppfattning härvidlag i en del fall får stryka på foten för elt övergripande naturvårdsintresse av särskild vikt. Naturvårdsskäl bör således få åberopas av den enskilde fastighetsägaren. Enligt kommittén skall täktsamfäliighet alltid förvaltas av samfällighets-förening. Kommittén utesluter således möjligheten av delägarförvaltning. Kommittén anger inga övertygande motiv för denna ståndpunkt. Det mås­te givelvis även beträffande täklsamfälligheler uppkomma fall då förhål­landena är enkla och okomplicerade. Hovrätten har svårt att förstå varför inte sådana samfälligheler skulle kunna få förvaltas direkt av delägarna.

Kammarrätten i Göteborg: Kammarrätten kan i princip ansluta sig till den samordning av prövningen enligt naturvårdslagen och prövningen av frå­gorna av fastighetsbildningsnatur som kommittén har föreslagit. Emeller­tid vill kammarrätten, liksom hovrätten över Skåne och Blekinge vars yttrande kammarrätten har tagit del av, ifrågasätta om anläggningslagen är den lämpligaste platsen atl föra in de faslighetsbildningsrällsliga reglerna om täktsamverkan i. En mera närliggande lösning är enligt kammarrättens mening att ta in reglerna i naturvårdslagen, i så fall förslagsvis under den av kommittén föreslagna rubriken Särskilda bestämmelser om täktsamver­kan. Givetvis finge elt sådant avsnitt innehålla hänvisningar till anlägg­ningslagen, motsvarande vad kommittén har föreslagit i 59 § nämnda lag.

Av avgörande betydelse för om täktsamverkan skall komma lill stånd är opinionsvillkoret. Denna viktiga materiella regel har i förslaget placerats i 18 b § naturvårdslagen, som synes ha lill huvuduppgift atl reglera samord­ningen mellan natnrvårdsprövningen och fastighetsbildningsprövningen. Enligt kammarrättens mening bör regeln ges en mera framträdande och självständig plats. Den bör inte heller knytas till förhandsbeslulsinstitulel, eftersom den egentligen gäller täktsamverkan över huvud tagel. Kammar-rätlen vill därför föreslå alt regeln flyttas till I8a§.

I den föreslagna 63 § anläggningslagen talas i första stycket om "när täktullstånd enligt 18a naturvårdslagen (1964:822) har meddelats". 1 stället bör hänvisas Ull tillstånd enligt /S§ naturvårdslagen, eftersom en­dast sistnämnda paragraf handlar om tillstånd.

Länsstyrelsen i Blekinge län: Länsstyrelsen tillstyrker i princip utredning­ens förslag om täktsamverkan. Länsstyrelsen ifrågasätter dock om inte tillstånd till läkt bör få lämnas utan beslut om täktsamverkan enligt anlägg­ningslagen då frivilliga överenskommelser träffats mellan berörda mark­ägare eller nyttjanderältshavare. Länsstyrelsen anser vidare atl markägare inte skall kunna tvingas alt ingå i täktsamfäliighet om han kan anföra berättigade naturmiljöskäl mot atl hans område skall ingå i samfälligheten.

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: Del av utredningen framlagda förslaget för att åstadkomma täktsamverkan förefaller (genom förhands­besked, anläggningsförrältning, slutligt beslut etc.) väl komplicerat. Del

6   Riksdagen 1981/82. 1 saml. Nr 220

Prop. 1981/82:220

82

kan ifrågasättas om det föreslagna systemet just med hänsyn härtill någon­sin kommer till större praktisk användning.

Utredningen har inte närmare analyserat behovet av regler för alt tvångsvis åstadkomma samverkan över fastighetsgränser. I betänkandet konstateras endast atl det i vissa fall på gmnd av gällande fastighetsindel­ning inte är möjligt aU åstadkomma den från naturvårdssynpunkt lämpli­gaste lokaliseringen och samordningen av en täktverksamhet.

Emellertid bör observeras att tillständsmyndigheternas möjligheter au vägra tillstånd för olämplig täktverksamhet ökat högst väsentligt genom atl ersättningsreglerna upphävdes. Länsstyrelsen kan sålunda vägra tillstånd till läkt på två intilliggande fastigheter om planerna för takterna på de båda fastigheterna inte samordnats på ett från naturvårdssynpunkt acceptabelt sätt. Om en gmsfyndighet sträcker sig över flera fastigheter men ansökan är begränsad till endast en eller ett par av fastigheterna, kan länsstyrelsen numera ge de villkor i fråga om brytningsdjup och slänllutningar som krävs från nalurvårdssynpunkl, utan att rätt lill ersättning uppkommer. Det är över huvud taget svårt alt tänka sig fall där ingreppet från naturvårds­synpunkt skulle bli mindre till följd av att man med tvång utvidgar täkt­verksamheten att omfatta flera fastigheter. Endast för den händelse en läkt planeras intill en redan befintlig täkl torde vinster kunna göras från nalur­vårdssynpunkl genom en samordnad brytning. Men just detta fall omfattas ej av de föreslagna reglerna. En annan sak är att man genom täktsamver­kan ofla kan bedriva en mera rarionell täkl och utvinna större gruskvanti-teler. Detta är dock inte något som reglerna om täktsamverkan primärt syftar aU tillgodose.

Länsstyrelsen i Hallands län: I det fall markägaren icke önskar ingå i en täktsamverkan skall ersättning utgå. Denna ersättning kan på grund av skattekonsekvenser i det enskilda fallet bli i det närmaste illusorisk. Det skulle enligt länsstyrelsens mening vara stötande för rättsmedvetandet om icke möjligheter skapas i en sådan situation alt i skälig mån neutralisera orimliga skattekonsekvenser. Länsstyrelsen föreslår att antingen del nuva­rande skogskontot får utnyttjas vid inkomster av sådan läkt eller att ett särskih resultalutjämningskonto inrättas.

Enligt 18 a § andra stycket naturvårdslagen skall täkuillstånd kunna meddelas utan beslut om täktsamverkan, bl. a. då sökanden är ägare av samtliga de fastigheter, som berörs av ansökan. Någon eller några av de aktuella fastigheterna kan emellertid - sedan täkuillstånd meddelats -komma att övertalas under gällande tillståndstid. För del fall tillstånds­havaren då inte förbehåller sig nyttjanderätt till berört markområde, upp­kommer sådan situation, då enligt första stycket samma § krav pä täktsam­verkan föreligger. Med hänsyn härtill förutsattes, alt det vid meddelande av täkuillstånd i nu påtalat hänseende får intagas föreskrift enligt 18 § naturvårdslagen, att tillståndet för sin giltighet är beroende av att till­ståndshavaren under hela tillståndstiden behåller förfoganderätten över berörda markområden eller all tillståndet kan villkoras på annat sätt.

I specialmotiveringen till 18a och 18b§§ naturvärdslagen anförs, att om ansökan om täkuillstånd avser en enda fastighet, men länsstyrelsen "enligt vad som följer av 18 b § första stycket finner, att tillstånd inte kan lämnas utan att även mark från annan fastighet inbegrips i företaget", tillstånd inte får meddelas förrän förrättning för täktsamverkan har handlagts enligt anläggningslagen och deUa beslut vunnit laga kraft. Den angivna 18b§ första stycket reglerar emellertid förhandsbeslut, vilket skall meddelas i

Prop. 1981/82:220

83

fall som avses i 18 a § första stycket eller då mark från två eller flera fastigheter skall ingå i en läkt. Avser ansökan ursprungligen endast en fastighet sker prövning enligt 18 § och någon förprövning i förhandsbeslut har ej inletts. Mot bakgrund härav får det bedömas tveksamt huruvida hänvisning i förevarande fall kan ske lill en prövning i enlighet med innehållet i 18b§ första stycket. Länsstyrelsens möjlighet aU vid prövning av ansökan om täktullstånd avseende endast en fastighet påfordra, atl även annan fastighet inbegrips i täktområdet - varefter bestämmelserna om förhandsbeslut och täktsamverkan måste iakttagas - bör i första hand framgå redan av 18 § eller i vart fall närmare klarläggas.

Länsstyrelsen i Jönköpings län: I Jönköpings län har hittills knappast aktua­liserats något fall där de föreslagna reglerna om täktsamverkan eller expro­priation skulle kunna vara tillämpliga. I andra län med en uttalad brist på lämpligt material torde de föreslagna reglerna kanske ändå vara berättiga­de. Länsstyrelsen vill dock påpeka att syftet i 18 § naturvårdslagen och i anläggningslagen skiljer sig åt. I förarbetena till anläggningslagen sägs alt de ingående fastigheterna skall ha en gemensam nytta av anläggningen.

I det tänkta fallet får man förutsätta att den i samfälligheten intvingade fastigheten inte får någon nytta av anläggningen utan i stället men. Nyttan av regleringen får i stället den vid tillfället aktuelle näringsutövaren och möjligen samhället. Länsstyrelsen anser vidare att den föreslagna ordning­en med förhandsbesked från länsstyrelsen som grund för en lantmäleriför-rättning skulle medföra en omständlig administrativ process som i normal­fallet troligen skulle ta något eller flera år att genomföra.

Länsstyrelsen i Kristianstads län: Nuvarande lagstiftning ger länsstyrelsen möjlighet att vid behov kräva gemensam täktplan för flera fastigheter. Däremot kan länsstyrelsen inte i dag kräva atl samtliga av täklplanen berörda markägare skall bedriva täktverksamhet. Ur samhällets synpunkt kan det inte vara nödvändigt att tvinga in små läktareäler i en täktverksam­het om fastighetsägaren är emot del. Länsstyrelsen avstyrker därför försla­get.

Länsstyrelsen i Kronobergs län: Den föreslagna handläggningsordningen med de skilda formella besluten som skall fattas för täktsamverkan förefal­ler krånglig och riskerar att negativt påverka sakägarnas samarbetsvilja. Länsstyrelsen anser atl en lämplig samrådsform utan formella beslut mel­lan länsstyrelsens prövning och fastighetsbildningsmyndighetens förrätt­ning bör utredas. Del förhandsbeslut som länsstyrelsen skall meddela nied stöd av naturvårdslagen och som avser att ligga lill grund för förrättningen enligt anläggningslagen skall enligt förslaget även innehålla en bedömning av fastighetsägaropinionen, det s. k. opinionsvillkoret. Länsstyrelsen an­ser att denna bedömning istället bör ingå i förrättningen enligt AL och därmed behandlas i anslutning till bl. a. frågorna om andelslal i samfällig­heten. I många fall kan det vara svårt för markägarna atl ta ställning till samverkan innan andelstal bestämts.

Länsstyrelsen i Norrbottens län: Förslaget är bra då det i en del fall kan leda till en samordnad täktverksamhet inom en fyndighet. Kommittén har inte närmare berört frågan om läklsamfälligheten även skall omfatta områden som krävs för att säkerställa eventuella skyddszoner o.d. vilka ligger utanför det egentliga täktområdet. Frågan bör behandlas då skyddszonen utgör en väsentlig faktor för möjligheterna att erhålla täkttillstånd.

Prop. 1981/82:220

84

Länsstyrelsen i Södermanlands län: Om fastighetsägare, som äger mindre del av en läkt, tvingas atl exploatera sin del av takten och brytningen måste ske under kort tid kan ersättningen därigenom komma att beskattas på ett sätt, som kan framstå som obilligt med hänsyn till att anslutningen sker tvångsvis. För atl göra del möjligt att medlen kan användas t. ex. för alt förkovra fastigheten anser länsstyrelsen, att det nuvarande skogskontot bör få utnyttjas vid inkomster av läkt eller att särskilt resultatutjämnings-konto inrättas. Elt sådant system torde också göra det lättare alt få fastig-helsägare all frivilligt deltaga i täktsamverkan.

Länsstyrelsen i Västmanlands län: Enligt länsstyrelsens uppfattning är hu­vudregeln lämplig vid exploatering av nya områden. När täklinlressena samordnas på annat sätt än genom bildande av täktsamfäliighet, t.ex. genom bolagsbildning, fömtsätter länsstyrelsen alt undantagsbestämmel­serna i 18 a § naturvårdslagen är tillämpliga. Beträffande områden med etablerad täktverksamhet förutsätter länsstyrelsen att samverkansbestäm­melserna tillämpas när så erfordras med hänsyn till naturvårdens intres­sen. Finner länsstyrelsen vid omprövning av tidigare beviljat tillstånd att beslut om täktsamverkan enligt 62 § anläggningslagen erfordras bör beslut om förlängning göras beroende därav.

Med hänsyn till alt anläggningsbeslut för övriga samverkansändamål-inte kan meddelas villkorligt bör samordningen mellan anläggningslagen och naturvårdslagen utformas så att tillstånd till täkl enligt 18 a § natur­vårdslagen görs beroende av att beslut om täktsamverkan enligt 62 § an­läggningslagen vinner laga kraft.

Länsstyrelsen i Älvsborgs län:        Utredningen anser emellertid att mark

som redan omfattas av gällande täkttillstånd ej skall ingå i täktsamverkan i andra fall än om tillståndshavaren lämnar sitt medgivande härtill. Detta förhållande kommer givetvis i många fall att leda till svårigheter vad gäller såväl brytning som återställning av vissa större täkiområden. Länsstyrel­serna bör sörja för alt dylika verksamheter så snart som möjligt - dvs. efter det tillslåndsliden utlupil - inordnas i angränsande samfälligheler. Del bör heller inte finnas hinder emot atl en samfällighets täktplan utfor­mas med tanke på en kommande anslutning av intilliggande äldre täktverk­samheler.

Länsstyrelsen i Örebro län:- Förhandsbeslut föreslås inte få medde­

las om berörda fastighetsägare mera allmänt motsätter sig att marken tas i

anspråk för täkl och har beakiansvärda skäl för det.

Av betänkandet framgår inte vilka skäl som i ovannämnda fall skall anses beakiansvärda. Enligt länsstyrelsens uppfattning kommer detta att vara en avgörande punkt vid prövning av läktfrågor där täktsamverkan bedömts erforderlig, varför klarare bör anges i vilka situationer länsstyrel­sen skall kunna meddela förhandsbeslut.

Länsstyrelsen i Östergötlands län: Länsstyrelsen bedömer det angeläget att möjligheter skapas för en sådan täktsamverkan som förslaget syftar till. Även om naturresursulnyttjande och naturvårdshänsyn bör vara avgöran­de vid bedömning om behovet av täktsamverkan och omfattningen av densamma bedömer länsstyrelsen det angeläget att regler skapas för en avvägning mellan täktintressena (allmänna och enskilda) och en tvångs-mässigl indragen fastighets intressen. Som jämförelse kan nämnas 8§

Prop. 1981/82:220

85

anläggningslagen och 5 kap. 6§ fastighetsbildningslagen. I vart fall bör reglerna i I2§ anläggningslagen om skyldighet att avstå utrymme i sin helhet äga motsvarande tillämpning beträffande mark eller annat utrymme för täktsamverkan. Därvid bör även 22 § anläggningslagen göras tillämplig. Del föreslagna opinionsvillkoret (18b§ andra stycket naturvårdslagen) innebär däremot i princip inget skydd för en enstaka faslighets legitima intressen.

Det kan sättas i fråga om inte den prövning som skall ske, innebärande en hög grad av avvägning mellan skilda, enskilda intressen, med fördel kunde ske i samma form som anläggningslagens när det är fråga om gemensamma anläggningar i andra syften. Även där gäller ju att en anlägg­ning inte får beslutas som inte överensstämmer med del allmännas intres­sen (i det fallet visserligen sådant de formuleras av byggnadsnämnden).

Frågan om värdeutjämning vid samfällighetsbildning bör studeras ytter­ligare. Vid sidan av själva brytningsområdet kan en fastighet t. ex. behöva fillhandahålla områden för skyddszoner eller rentav endast ingå i företaget med skyddszoner. Fastigheten bör i sådant fall kunna få del i avkastningen genom värdeuljämning.

Domänverket: En väsentlig fråga som utredningen berör är möjligheten till täktsamverkan. Det föreligger säkerligen fall där sådan samverkan, både från samhällets och enskild markägares synpunkt, är nödvändig och önsk­värd. Domänverket vill dock betona svårigheterna alt rättvist värdera andelarna i en sådan samfällighet eftersom värdet grundas på många svår­åtkomliga uppgifter såsom volym, kvalitet, brytningssvårighet m.m. Elt eventuellt system för täktsamverkan och expropriation får inte göras för stelbent utan medge en smidig tillämpning.

Lantbrukarnas riksförbund: Kommittén har översiktligt redovisat ett antal beakiansvärda invändningar då fastighetsägare inte behöver tvingas in i ell samverkansföretag. Huvudregeln synes ändock vara att enstaka berörda fastighetsägare ska tvingas in i ett exploateringsföretag. Enligt LRF:s mening föreligger inte ett sådant allmänt intresse vad gäller grusexploate­ring atl de nuvarande principerna frångås. Grusexploatering i privat regi bör således även fortsättningsvis vara beroende av frivilliga överenskom­melser mellan exploatör och markägare. Vi vill också peka på den motsätt­ning som här föreligger mellan övriga ändamål med anläggningslagen och grusexploatering. Övriga ändamål då anläggningslagen kan användas är oftast i syfte atl åstadkomma bestående nytta för samtliga ingående fastig­heter. Grusexploatering däremot torde regelmässigt innebära atl fastighe­tens värde minskar. -

 Kommittén föreslår att 18:e § i naturvårdslagen kompletteras på så sätt att formerna för samverkan mellan ingående fastig­heter i gmsexploateringsföretag regleras. Enligt LRF:s mening är det inte en godtagbar lösning att i naturvårdslagen också la in exploateringsunder-lättande regler. LRF vill således avstyrka kommitténs lagförslag både i avseende på anläggningslagens tillämpningsområde och med avseende på ändringarna i naturvårdslagen pä dessa punkter.

Grus- och makadamföreningen: På grund av bl. a. svårigheterna att riktigt bestämma ingående kvantitet och kvalitet, och därmed andelslalen, bör tvångsreglerna tillgripas endast i absoluta undanlagsfall.

Prop. 1981/82:220

86

Svenska kommunförbundet: Styrelsen bestrider inte atl det föreligger ett behov av samverkan i vissa fall. Däremot ifrågasätter styrelsen om den lagtekniska lösningen är lämplig.

Styrelsen har i yttrande den 17 mars 1978 till Bostadsdepartementet och Kommunikationsdepartementet angående Kommunal och enskild väghåll­ning samt Kommunernas gatuhållning efteriyst en genomgripande översyn av anläggningslagen. I avvaktan på en sådan omarbetning av anläggnings­lagen bör inga större ändringar eller tillägg göras. Särskilt gäller detta sådana ändringar som det här är fråga om. Anläggningslagen reglerar samverkan mellan fasligheter beträffande gemensamma anläggningar. Täkl är en verksamhet och således ett främmande inslag i lagen.

De föreslagna reglerna om täktsamverkan leder också till oklar över­prövning genom blandningen av administrativa beslut (länsstyrelsen) och judiciella beslut (fastighetsbildningsmyndigheten). Problem av den här ty­pen torde kunna undvikas om samverkan kan arrangeras via ett med rättsverkningar förenat planinstitut för täklreglering i den nya plan- och byggnadslagstiftningen. Sammantaget leder detta lill att kommitténs för­slag om täktsamverkan inte bör genomföras.

Om förslaget ändå skulle komma att genomföras måste kommunerna ges en starkare ställning vid prövningen. Styrelsen anser vidare att det innebär onödigt krångel att kräva obligatorisk samverkan så som den föreslagna 18 a § i naturvårdslagen är utformad. När två eller flera fastigheter berörs måste huvudregeln vara aU fastighetsägarna kan samverka på frivillig gmnd. En i lag reglerad samverkan bör tillgripas först vid oenighet mellan fastighetsägarna.

Sveriges industriförbund: Förbundet vill här instämma i den reservation som inlämnats av riksdagsledamoten[REDACTED_EFTERNAMN]. Förbundet kan konstatera atl en ur rättssäkerhetssynpunkt tvivelaktig trend uppenbariigen alltjämt är för handen vad gäller täktverksamhet. 1973 års lagstiftning, där ersäll-ningsrätten vid vägrat rillstånd logs bort, biträddes ej av Förbundet. Den föreslagna möjligheten lill en tvångsreglerad täktsamverkan är inte annat än en ytterligare inskränkning av den enskilda äganderätten. För den enskilde fastighetsägaren som på hel- eller deltid driver en täkl leder de föreslagna tvångsreglerna fill en försvårad planering av den personliga ekonomin. Olika fastighetsägare har olika uppfattning om lämplig tid för exploatering - ett helt naturligt förhållande. Skillnader i förmögenhels-, och inkomslförhållanden kan också motivera helt olika syn på hur en exploatering skall bedrivas och vid vilken tidpunkt. Angivna svårigheter ökar ju större samfällighetsbildningar myndigheterna ämnar kräva.

Av det anförda framgår att Förbundet ej kan biträda de föreslagna tvångsreglerna för täktsamverkan varken i avseende på anläggningslagens tillämpningsområde, de föreslagna ändringarna i naturvårdslagen eller i expropriationslagen.

5.4 Samordning med vattenlagens bestämmelser om skydd för grundvatten

Remissinstanserna tillstyrker eller lämnar utan erinran förslaget att frå­gan om täkuillstånd inte får prövas förrän frågan om skydd för grundvatt­net har avgjorts.

Länsstyrelsen i Blekinge län: Länsstyrelsen tillstyrker utredningens förslag i detta avseende. Med hänsyn till vunna erfarenheter i länet vill länsstyrel-

Prop. 1981/82:220

87

sen särskilt framhålla behovet av bättre underlag vad gäller grundvatten-förhållandena vid prövning av täklverksamhel. Särskilda problem har varit bevisbördan vad gäller påtalade vattennivåer (även kvaliteter) i enskilda bmnnar i närheten av pågående takter. För såväl prövningsförfarande som myndigheters tillsynsverksamhet bör närmare anvisningar för grundvat­tenbedömningar saml bevisbördan närmare klarläggas. Dessa utredningar bör prioriteras. Uttaget under grundvattennivån ökar, vilket är positivt ur hushållningssynpunkt vad gäller grusförsörjningen. Konsekvenserna här­av för gmndvattentillgångarna är dock otillräckligt kända.

Länsstyrelsen i Gävleborgs län: Det är önskvärt alt en samordning sker mellan prövningen av täklansökan och prövning enligt vattenlagen. Nöd­vändigheten av att i 25 § naturvårdsförordningen uttrycka ett direkt förbud att pröva frågan om täkttillstånd innan beslut enligt 2 kap. 64 § vattenlagen fattats kan dock ifrågasättas. I fall, där det är uppenbart att täktverksamhet inte kommer alt slå i strid mot föreskrifterna i ett kommande beslut om grundvattenskydd, bör täkttillstånd kunna meddelas innan formeUt beslut om gmndvatlenskydd föreligger. Länsstyrelsen föreslår att tillägget till 25 § naturvårdsförordningen ges innebörden atl länsstyrelsen/år uppskju­ta prövning av täkttillstånd till dess beslut enligt vattenlagen fattats. Läns­styrelsen föreslår dessutom att denna regel skall gälla beträffande beslut enligt både 2 kap. 64 § och 2 kap. 65 §. Den senare paragrafen torde vara den som är naturligast att tillämpa i sådana fall som här avses.

Länsstyrelsen i Stockholms län: Enligt det nya förslaget får frågan om täkttillstånd inte prövas förrän frågan om skydd för gmndvattnel har avgjorts. Med hänsyn till att detta kan försena läktärendet betydligt bör länsstyrelsen kunna medge undantag från denna gmndläggande regel i ärenden som inte berör något känt grundvaltenintresse.

Länsstyrelsen i Östergötlands län: Utredningen föreslår en samordningsre­gel i 25 § 3 st naturvårdsförordningen i fråga om vattenlagens bestämmel­ser om skydd för grundvatten. Grundtanken aU man skall avvakta skydds­föreskrifterna enligt vattenlagen innan tillstånd lämnas enligt naturvårdsla­gen är riktig. Det kan dock ifrågasättas om den starka betoning som utredningen gör av atl ärendena bör behandlas åtskilt är helt lämplig. En allt för långt driven åtskillnad kan leda till en onödig formalisering av handläggningen och risk för förlängda handläggningstider. Det är ofta ett önskemål eller krav från vattenskyddssynpunkt atl täktverksamheten av­bryts på viss nivå ovanför gmndvattnel. Länsstyrelsen bör ges möjlighet att på enkelt sätt när frågan aktualiseras i samband med ett läktärende, lämna en sådan föreskrift med stöd av vattenlagen. Förhållandet är analogt med de miljöskyddsfrägor som påkallas av en tilltänkt läkt.

På samma sätt som t, ex. råd och anvisningar enligt miljöskyddslagen nu lämnas i täktbeslut enligt naturvårdslagen bör föreskrift om lägsta läklnivå i förhållande till grundvattnet kunna ges i täktlillståndet när så erfordras. Det bör då naturligtvis fullt klart av beslutet framgå att föreskriften medde­las enligt vattenlagen och ej enligt naturvårdslagen. Den föreslagna be­stämmelsen i naturvårdsförordningen bör omfatta också miljöskyddsfrå­gorna och utformas så att ovan angivna smidiga tillämpning blir möjlig. Alternafivt kan motivuttalanden om sådan tillämpning göras eller vattenla­gens ifrågavarande bestämmelser justeras så att del blir möjligt. I de fall elt täktföretag ej blir tillåtligt från miljöskydds- eller vatlenskyddssynpunkt

Prop. 1981/82:220

88

bör naturligtvis elt sådant beslut meddelas först eller samtidigt. Täktfrågan enligt naturvårdslagen bör då ej föranleda någon åtgärd med hänvisning till att takten enligt annan lagstiftning ej är tillållig.

5.5 Infordrande av säkerheten för efterbehandlingsarbeten

Kommitténs förslag att länsstyrelsen skulle ges rätt att hålla inne expedi­tionen av ett tillståndsbeslut lill dess sökanden i ärendet har ställt godtag­bar säkerhet, får ett blandat mottagande av de remissinstanser som yttrat sig i frågan. Många menar atl den föreslagna åtgärden i praktiken är mindre verksam med hänsyn till att en tillståndsgiven läkt torde kunna igångsät­tas, trots atl tillståndsbeslutet inte har expedierats.

Statens naturvärdsverk: Endast ett fåtal säkerheter har utnyttjats för atl få till stånd efterbehandling. Förklaringen härtill torde bl. a. vara att säkerhe­ten fungerar som ett påtryckningsmedel varigenom efterbehandling ofta blir utförd utan att säkerheten tas i anspråk. Det kan emellertid inte uteslutas atl den omfattande procedur med förelägganden, delgivning, viten m. m. som föregår ett ianspråklagande av säkerheten har medfört atl länsstyrelsen tvekar atl utnyttja säkerheten. Ofta söks andra lösningar, såsom att en ny exploatör tar sig an takten, även om detta innebär att angelägen efterbehandling skjuls flera år på framtiden. En översyn i sam­band med utredningen av om bestämmelserna på detla område kan förenk­las hade varit värdefull för naturvården.

Länsstyrelsernas organisationsnämnd: LON avstyrker förslaget atl länssty­relsen skall kunna innehålla expedition i avvaktan på säkerhet. Förfaran­det framstår som principiellt felaktigt, eftersom beslut bl. a. anger vilken säkerhet som skall ställas. Förslaget strider mot förvaltningslagens prin­ciper om underräUelse till part. Det syns också föga ändamålsenligt i praktiken, eftersom beslutet ändå gäller oavsett expeditionen sedan del väl har fatlats.

Kammarrätten i Göteborg: Kammarrätten delar kommitténs uppfattning alt en bestämmelse bör införas i naturvårdslagen som underlättar för länsstyrelsen att avkräva tillståndshavaren säkerhet för efterbehandlings­arbeten. Den föreslagna bestämmelsen (27 § naturvårdsförordningen) är emellertid enligt kammarrättens mening inte lyckad. Atl hålla inne expedi­tionen torde inte vara särskilt effektivt som påtryckningsmedel. Att sätta i gång gmstäkten sedan väl tillstånd har beviljats men innan tillståndsbeslu­let har expedierats är en gärning som knappast lorde kunna beivras. En bättre ordning är enligt kammarrättens mening alt länsstyrelsen föreskri­ver i sitt tillståndsbeslut att tillståndet inte gäller förrän sökanden har ställt säkerhet som har godtagits av länsstyrelsen. Redan gällande bestämmelser synes ge möjlighet härtill. Länsstyrelserna bör måhända uppmärksammas på denna möjlighet.

Länsstyrelsen i Gävleborgs län: Utredningen föreslår i 27 a § naturvårdsför­ordningen att expedition av täkllillstånd får innehållas tills godtagbar sä­kerhet ställts. Det kan ifrågasättas om inte denna bestämmelse blir överflö­dig om länsstyrelsen får möjlighet atl avslå täktansökningar där aktuali­tetskravet inte är uppfyllt.

Prop. 1981/82:220

89

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: Länsstyrelsen anser all utredning­ens förslag under denna punkt är otillfredsställande. Om frågan om ställan­de av säkerhet inte kan lösas på något smidigt sätt under själva ärendets handläggning bör länsstyrelsen i sitt tillståndsbeslul kunna föreskriva atl tillståndet får tas i anspråk först sedan föreskriven säkerhet ingivits och godkänts av länsstyrelsen. Gällande lagtext bör justeras i enlighet härmed.

Länsstyrelsen i Kristianstads län: Redan i dag infordrar länsstyrelsen om möjligt säkerhet för efterbehandlingsarbeten innan beslut om läkt medde­las. Detta sker i samband med att länsstyrelsen bereder sökanden tillfälle att yttra sig över de särskilda villkor som berör beslutet. De som frivilligt inkommer med säkerhet gör det i regel vid detla tillfälle. För de övriga erfordras någon form av påtryckningsmedel. Den nu föreslagna ordningen enligt 27 a § nalurvårdsförordningen är inte tillräcklig härför. Länsstyrel­sen får därför föreslå att paragrafen i stället ges den utformningen att länsstyrelsen får möjlighet atl avvisa en täklansökan om säkerhet inte ställts inom viss i lagen angiven tid. Vidare ifrågasätter länsstyrelsen om inte säkerheten skulle kunnna begränsas lill vissa typer som är lätta att kontrollera exempelvis bankgarantier och bankböcker. Länsstyrelsen an­ser även att lagstiftningen när det gäller möjligheterna all ta i anspråk säkerhet bör förtydligas.

Länsstyrelsen i Malmöhus län: Länsstyrelsen verkar redan i dag för säker­het för efterbehandlingsarbeten, innan beslut om läkt meddelas. Del är enligt länsstyrelsens mening också lämpligt att denna princip fastslås i naturvårdsförordningen i enlighet med kommitténs förslag. Länsstyrelsen anser emellertid också att länsstyrelsen bör medges rätt atl avvisa en täklansökan, om säkerhet inte inkommit till länsstyrelsen inom viss tid, t. ex. 3 månader, efter skriftlig begäran.

Länsstyrelsen i Norrbottens län: Som förslaget har utformats finns en uppenbar risk atl ett beslut varken kan expedieras eller avskrivas då sökanden inte inkommer med begärd säkerhet. Länsstyrelsen föreslår i stället att man skall kunna ställa infordrandet av ekonomisk säkerhet som ett krav för beslut. Då finns möjlighet att avskriva ärendet från vidare handläggning om sökanden ej inkommer med säkerhet inom föreskriven tid, exempelvis 30 dagar.

Länsstyrelsen i Skaraborgs län: Det av kommittén lämnade förslaget att inte expediera tillståndsbeslulet förrän säkerhet ställts förefaller enligt länsstyrelsens mening inte praktiskt möjligt. Ett sådant förfarande skulle medföra olägenheter beträffande bl. a. diarieföring och expediering. För­farandet torde dessutom strida mot expeditionskungörelsens (1964:618) 18 §. Enligt länsstyrelsens uppfattning bör bestämmelserna i 18 § natur­vårdslagen ändras så att innan tillståndsbeslul meddelas skall godkänd säkerhet ha ställts för efterbehandlingsarbetet. Med det aktualitetskrav på täktlillståndsansökan som ställs genom föreslagen ändring av 18 § natur­vårdslagen torde några formella hinder inte föreligga för all infordra säker­heten före den slutliga tillståndsprövningen.

Länsstyrelsen i Stockholms län: Länsstyrelsen i Stockholms län har aldrig haft några problem med alt inkräva säkerhet i samband med tillstånd. Däremot är det alltför komplicerat för länsstyrelsen alt utnyttja säkerheter

Prop. 1981/82:220

90

i de fall efterbehandlingsarbetena inte blir utförda. Ianspråktagandet av säkerheter måste förenklas, då det är synnerligen angeläget för länsstyrel­sen att agera snabbt när sådana situationer uppslår.

Länsstyrelsen i Uppsala län: I beslut om tillstånd enligt 18 § NVL där länsstyrelsen meddelar föreskrift om säkerhet föreslår utredningen att länsstyrelsen skall få avvakta med expediering av beslutet tills sökanden ställer av länsstyrelsen godtagbar säkerhet. Länsstyrelsens erfarenheter visar att flertalet sökande aldrig företer någon säkerhet, ulan avvecklar sina exploateringsplaner när de får kännedom om kravet på säkerhet. Det synes i sådana situationer vara meningslöst att meddela tillstånd i dessa ärenden. Vidare anser länsstyrelsen del administrativt sett orationellt alt först meddela beslut och sedan avvakta med expediering av beslutet tills sökanden kompletterar sin ansökan med säkerhet. Detta kan ibland dröja flera månader.

Länsstyrelsen i Västerbottens län:  Det synes tveksamt om förslaget

innebär några fördelar för länsstyrelsen, när det gäller att bevaka om säkerhet kommer in. Det vore ur praktisk handläggningssynpunkt enklare att säkerhet ställdes innan tillståndet utfärdades.

Miljögruppernas riksförbund: Markåterslällningen efter avslutat utnyttjan­de av läkt bör enligt vår mening ytterligare säkras genom att för ändamålet ställd säkerhet inflationsskyddas på lämpligt sätt t.ex. genom att beloppet fortlöpande korrigeras med hänsyn till penningvärdets förändring. Därige­nom ökar möjligheterna till verkningsfyllda insatser ur naturvårdssyn­punkt även om penningvärdet försämras. Vi vill i sammanhanget också påpeka vikten av att fortlöpande återställning sker även under pågående verksamhet.

Länsstyrelsen i Västmanlands län: I detla sammanhang vill länsstyrelsen

belysa ytteriigare elt förhållande som inte tagits upp i betänkandet.      

I några äldre täktärenden har länsstyrelsen lämnat tillstånd ulan att det vid delta tillfälle ställdes krav på säkerhet. I ovanslående lagtext talas om ytterligare säkerhet varför föreskrifterna inte torde vara tillämpliga i de fall säkerhet inte tidigare krävts. Eftersom det även i dessa fall är angeläget atl tillräcklig säkerhet finns föreslår länsstyrelsen atl lagen ändras så alt säkerhet kan krävas in även i sådana fall.

Länsstyrelsen i Älvsborgs län: En annan fråga med anknytning till läkllill-stånden som diskuterats i Älvsborgs län gäller i vad mån ställda säkerheter kan användas även för återställning av fabriksområden innefattande be-tongfundamenl, byggnader m. m. Dessa lämningar hänför sig många gånger inte till täktverksamheten utan till den verksamhet i form av kross­verk, asfaltverk, lerugnar och liknande, som bedrivits i anslutning till täktverksamheten. Några möjligheter att föreskriva säkerheter i samband med prövning enligt miljöskyddslagen finns inte.

När efterbehandling av täktområde utförts och godkänts upphör beslutet att gälla och säkerheten betalas åter. Fall har inträffat då vattenerosion eller annan ofömtsedd påverkan skett i takterna utan alt någon ansvarig funnits. Länsstyrelsen föreslår att det för varje län avsätts en fond att användas när nämnda fall inträffar.

Prop. 1981/82:220

91

6   Tillsyn över takter m. m.

6.1 Allmänna synpunkter

Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker eller lämnar utan erinran naturvårdskommilténs förslag alt förbättra täkttillsynen genom atl ålägga kommunerna ett ansvar för denna tillsyn. Flera remissinstanser kritiserar dock kommitténs uppfattning att en i författning reglerad uppdelning av tillsynsansvaret mellan länsstyrelse och kommun inte bör införas utan att de bör ha möjlighet att i det enskilda fallet finna den lämpligaste formen för samarbete.

Statens vägverk: Nalurvårdskommitlén konstaterar att den löpande till­synen av takterna inte fungerar. Vägverket anser dock atl man följer gällande föreskrifter. Erfarenheten frän vägförvaltningarna pekar i stället på svårigheter för kommunernas tillsynsmän att bedöma vad i åtgärdsväg som är skäligt. Skillnaden i bedömningar mellan olika kommuner är också vanligt förekommande.

Tillsyn av takter bör skötas av utbildad personal med kunskap om föreskrifternas tillämpning. Vägverket ställer sig tveksamt lill förslaget att tillsynsansvaret läggs på kommunerna och anser att ansvaret även i fort­sättningen bör åvila länsstyrelserna.

Riksrevisionsverket: Kommittén föreslår all kommunernas tillsynsansvar görs obligatoriskt. RRV konstaterar i detta sammanhang atl berörda till­synsmyndigheter på lokal, regional och central nivå har alt bedriva tillsyn eller tillsynsliknande aktiviteter enligt flera olika författningar. Detta gäller fömtom naturvårdslagen bl. a. enligt miljöskyddslagen, lagen om hälso-och miljöfarliga varor samt hälsovårdsstadgan. RRV anser det väsenfligt att en samordnad planering och prioritering av lillsynsakUviteterna enligt dessa författningar kommer till stånd. En sådan samordning lorde behöva stödjas genom råd och anvisningar av de centrala tillsynsmyndigheterna. Eftersom antalet täklanläggningar är stort, kan det enligt RRVs mening vara mindre relevant att uppställa mäl av typen "varje anläggning skall besökas varje år". Snarare lorde tillsynsaktivitelerna få inriktas mot de mest angelägna täkltyperna. Detta är enligt RRV:s uppfattning en typ av prioriteringar som kan bli aktuell.

Riksantikvarieämbetet: Förslaget om att kommunerna får ell tillsynsansvar för pågående takter för atl kontrollera atl gällande föreskrifter följs har intresse även för kulturminnesvården. Till grustäktstillslånden fogas i all­mänhet en hänvisning till 8 § andra stycket i fornminneslagen, som talar om att arbete skall avbrytas om en tidigare ej känd fornlämning anträffas. Frän riksantikvarieämbetets synpunkt skulle det vara önskvärt att den kommunala tillsynsmannen även i någon mån kunde tillse att fornlämning­ar ej borttages ulan undersökning. Ansvaret för tillsynen av fornlämning­arna skulle dock även i fortsättningen helt vila på länsstyrelsen. Ämbetet önskar deltaga i utformningen av eventuella arbetsföreskrifter för den kommunala täkUillsynen eller i utbildning för detta ändamål.

Statens naturvårdsverk: Verket delar utredningens uppfattning atl den kommunala tillsynen f. n. främst bör inriktas på tillsyn av pågående takter. Det bör emellertid stå länsstyrelserna fritt atl med kommunerna träffa

Prop. 1981/82:220

92

överenskommelserom ett vidare samarbete. Bland de löpande tillsynsupp-giflerna vill verket peka på det mycket uttalade behovet av att en kontroll sker av atl föreskrifter om utmärkning av täktgränser och markeringar av fixpunkter följs. Efterlevnaden av dessa föreskrifter, som regelmässigt tas med i tillståndsbeslut, är så dålig i många län all det finns skäl för berörda länsstyrelser alt överväga om inte någon form av intyg om godkänd ut­märkning skall krävas. För den som skall utföra tillsynen är markerade gränser som regel ett nödvändigt hjälpmedel. Som följd av det föreslagna större kommunala ansvaret bör därför gälla atl vid ulmärkningen särskild hänsyn skall tas till kommunens önskemål och atl den tjänsteman som av kommunen utsetts att ha uppsyn över täktverksamheten skall kunna utfär­da intyg om godkänd utmärkning. Markering av täktgränser och dylikt bör ske så snart som möjligt efter alt tillstånd meddelats. Som huvudregel bör gälla att driften inte får påböijas förrän utmärkning skett. I samband med kontroll av ulmärkningen bör även tillfället utnyttjas till alt tillsammans med tillståndshavaren och om denne inte själv skall bedriva takten, även tillsammans med den som skall utföra brytningen, gå igenom villkor och föreskrifter i Ullståndet. Del bör även kunna anförtros åt kommunal Ull-synspersonal alt i samband med ulmärkningen detaljjustera de täktgränser, som anges i kartor till beslutet, om särskilda skäl kan ge anledning härtill. Genom den tillsyn som här tagils upp kan kontrolleras att tillståndets föreskrifter följs så atl skadan på naturmiljön blir så liten som möjligt. För de flesta takter är denna tillsyn tillräcklig. För vissa takter, främsi täkl under gmndvatlenytan och torvtäkl som medför förändringar av hydrolo­gin kan utöver denna tillsyn krävas att någon form av kontroll av dessa förändringar utförs. Även om tillstånd givits på gmndval av noggrant utförda fömndersökningar kan behov uppstå av att under driften kontrolle­ra eventuella förändringar av vattenbeskaffenhet, grundvattennivåer, lim-niska och mikrobiologiska förhållanden. Befogenheten för länsstyrelsen att med stöd av nu gällande bestämmelser i naturvårdslagen föreskriva sådant kontrollprogram är oklar. Verket finner det därför angeläget att få klarlagt humvida det förslag till förtydligande som föreslås i 18 § och som säger alt även "andra föreskrifter som behövs från nalurvårdssynpunkl" får meddelas skall anses innefatta en sådan befogenhet.

Länsstyrelsernas organisationsnämnd: Goda skäl synes ha anförts för att

dela tillsynsansvaret mellan länsstyrelserna och kommunerna.     

Länsstyrelsen i Blekinge län: Enligt förslaget skall det kommunala tillsyns­organet liksom också länsstyrelsen kunna meddela föreläggande för att åstadkomma rättelse. Länsstyrelsen ifrågasätter lämpligheten av att ha två organ med samma befogenheter. Enligt länsstyrelsens mening bör denna befogenhet endast tillkomma länsstyrelsen som lillslåndsmyndighet.

För att minska takternas totala omfattning och för att underlätta tillsyns­arbetet är det enligt länsstyrelsens mening önskvärt att kortast möjliga brytningstider föreskrivs i tillstånden samt att restriktivitet iakttas i fråga om förlängning av tillstånd.

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: Länsstyrelsen tillstyrker utred­ningens förslag om att ett kommunah rillsynsansvar tillskapas jämte läns­styrelsens tillsynsansvar. Det är dock angeläget att kommunens tillsynsan­svar ges en klar avgränsning och alt delta underställs länsstyrelsens ansvar för tillsynen. För kommunens besiktningsverksamhet bör kunna utarbetas anvisningar som anger besiktningens omfattning.

Prop. 1981/82:220

93

Länsstyrelsen i Jönköpings län: Som kommittén själv anför ligger den tilltänkta lillsynsadministrationen i linje med den allmänna strävan alt delegera beslutsfunktioner från regionala lill kommunala myndigheter. Länsstyrelsen delar i princip denna uppfattning. I del aktuella fallet kan det dock få den följden att länsstyrelsen som besvärsinslans - i fall ett kommunall beslut om rättelse vid vite utfärdats mot en företagare -kommer alt få pröva i vad mån kommunens beslut står i överensstämmelse med de villkor och föreskrifter som länsstyrelsen själv utfärdat. Det torde knappast vara invändningsfritl från rättssäkerhetssynpunkt med en sådan ordning. Bestämmelserna bör därför omarbetas. Detta kan ske genom att tillskapa en annan besvärsordning, alternativt att överlåta hela tillslånds-och tillsynsverksamheten på kommunerna. Ett tredje alternativ är att låta länsstyrelsen från fall lill fall delegera tillsynsverksamheten till kommuner­na men då inte ge kommunerna möjligheter att utfärda föreläggande för atl rätta till brister i verksamheten.

Länsstyrelsen i Kopparbergs län: När del gäller kommunernas utökade engagemang beträffande täkltillsynen ställer sig länsstyrelsen däremot principiellt mera positiv.

Det är emellertid ej ovanligt alt kommunen själv kan vara en av de lokala exploatörerna av grusfyndigheter. Delta är i så fall en omständighet som talar mot all kommunerna skall överta tillsynen. Ell annat skäl är alt tillsynen kan variera kraftigt från den ena kommunen till den andra beroen­de på olika ambitionsnivå, skilda värderingar etc. hos besiktningsmännen.

Enligt länsstyrelsen är det därför tveksamt att överföra tillsynen i sin helhet till kommunen.

Ett delat ansvar och en samverkan mellan stat och kommun torde sannolikt vara en mera framkomlig väg när det gäller atl uppnå en effektiv, rättvis och ej alltför kostnadskrävande tillsynsverksamhet.

Länsstyrelsen i Kristianstads län: Det är helt rikligt som kommittén påpekar atl täkltillsynen i dag är eftersatt på grund av bristande resurser. Länssty­relsen tillstyrker därför att kommunema får ett ökat ansvar för täkttill­synen.

Däremot anser länsstyrelsen att rätten atl utfärda vitesförelägganden bör kvarligga på den myndighet som meddelat tillståndet och däri angivna villkor.

Länsstyrelsen ser dock som positivt att kommunerna genom sin lokal kännedom snabbare kan uppmärksamma uppkomna oegentligheter. Kom­munens tillsynsansvar bör omfatta möjligheten att muntligen eller via skrivelse påtala överträdelser och kräva rättelse hos den som begått den felaktiga handlingen. Om detta inte ger resultat bör ärendet överlämnas till länsstyrelsen som har atl eventuellt utfärda vitesföreläggande.

Länsstyrelsen i Kronobergs län: Kommunerna har f.n. mycket skiftande möjligheter atl klara ytterligare tillsynsansvar. På grund av otillräckliga resurser har många kommuner svårigheter alt klara lillsynsuppgifter som redan nu enligt lag ålagts dem. Ett obligatoriskt ansvar med det innehåll som utredningen föreslår skulle ytterligare förvärra delta förhållande.

Kommittén anför alt tillsynen till skillnad från besiktning av efterbe-handlade takter kan utföras av personal ulan viss bestämd utbildning. Länsstyrelsen håller inte med om detla. I många fall krävs vid tillsynsarbe­tet ställningstaganden beträffande frågor om jämkning av föreskrifterna.

Prop. 1981/82:220

94

utförda successiva återställningsarbeten m. m. Bedömningar av främst geologisk, hydrologisk och botanisk art är således vanligt förekommande.

Enligt länsstyrelsens uppfattning är det väsentligt alt tillsynsärendena i största möjliga utsträckning ges en samstämmig prövning och bedömning. Kommitténs förslag innebär stor risk atl riilsynen kommer att bedrivas i former som skiljer sig inte endast från län till län utan också från kommun till kommun.

Ett kommunalt tillsynsansvar kommer att innebära ett stort engagemang och merarbete även från länsstyrelsens sida. Länsstyrelsen skall enligt förslaget bära det övergripande ansvaret för att tillsynen fungerar. Vidare fömtsättes att samarbete och i vissa fall samråd sker med länsstyrelsen.

Länsstyrelsen anser att en enhetlig och effektiv tillsyn bättre tillgodoses genom en förstärkning av länsstyrelsens resurser. Med personella resurser motsvarande 1,5 helårstjänster torde länsstyrelsen kunna genomföra täkt­prövningen och tillsynsarbetet på ett tillfredsställande sätt. Den av kom­mittén föreslagna täklavgiften synes väl täcka dessa kostnader. Från sam­hällsekonomisk synpunkt måste det vara mindre kostsamt med denna förstärkning på regional nivå.

Länsstyrelsen avstyrker kommitténs förslag om ett obligatoriskt kom­munall ansvar för tillsynen. Däremot bör länsstyrelse och kommun i sam­förstånd söka finna lämpliga former för vissa tillsynsuppgifter. Ett sådant system på frivillig basis kan förslagsvis innebära alt kommunen genom besiktningsrapporter fortlöpande upplyser länsstyrelsen om förhållandena i takterna.

Länsstyrelsen i Malmöhus län: Naturvårdskommittén föreslår således att ansvaret för täkttillsynen regleras i naturvårdslagen enligt del system som i dag tillämpas inom länet. Om både länsstyrelser och kommuner skall ha rätt att meddela föreläggande kräver detla dels ett nära samarbete mellan länsstyrelse och kommun, innan ett sådant beslut fattas, dels ett ökat informationsutbyte mellan länsstyrelsen och länels 20 kommuner för alt skapa fömtsättningar för en likartad tillämpning av föreskrifter och lagar. Förslaget kommer enligt länsstyrelsens mening alt medföra en ökad byrå­kratisering. Antalet beslut om föreläggande understiger f. n. 10 per år. Med en ökad och bättre tillsyn bör antalet föreläggande per år på sikt inte öka väsentligt. Förslagets ölägenheter översUger dess förtjänster. Länsstyrel­sen avstyrker därför betänkandets förslag i den del som avser rätt för kommun all meddela beslut om föreläggande.

Länsstyrelsen i Norrbottens län: Kommittén föreslår atl kommunerna får ett tillsynsansvar i fråga om takter samt att kommunerna själva får bestäm­ma hur tillsynsfrågorna ska handläggas. Här måste det dock ankomma pä resp. länsstyrelse att i samråd med den kommunala nämnd eller person som ska ha hand om täkttillsynen, klara ut om även slutbesiktningen av en täkl skall ulföras av kommunen. Om del finns erforderiig kompelens i kommunen bör denna besiktning kunna utföras av den kommunala lill-synspersonen. Länsstyrelsen har ändå möjlighet att om det bedöms nöd­vändigt göra en slutbesiktning innan säkerheten återsändes.

Med tanke på den arbetsbelastning som kommunerna i många fall har kan personalfrågan för tillsynsverksamheten skapa problem. Redan i dag finns det uppgifter som ålagts kommunerna vilka de inte anser sig "orka med".

Prop. 1981/82:220

95

Länsstyrelsen i Uppsala län: Den föreslagna ändringen i 39 § NVL som ger såväl kommunen som länsstyrelsen möjlighet att meddela föreläggande är enligt länsstyrelsens uppfattning inte bra. Förslaget innebär en splittring av tillsynsansvaret och förefaller därigenom inte vara Ullfredsställande vare sig för exploaterings- eller lillsynssidan. Enligt länsstyrelsens uppfattning vore det bättre om det syslem med tillsynsmän som i dag finns inom vissa kommuner utvecklades. Tillsynsmännen skulle fortlöpande kunna besik­tiga takterna och hålla länsstyrelsen informerad om utvecklingen. Detla är viktigt bl. a. mot bakgmnd av att länsstyrelsen skall behålla ansvaret-för den sluUiga besiktningen och godkännandet av efterbehandlingen.

Länsstyrelsen i Västerbottens län: Kommunerna tilldelas successivt allt mer omfattande uppgifter inom miljö- och naturvård. Analogt härmed är det rimligt att kommunerna också formellt tilldelas funktioner inom grustäkls-verksamheten. För de kommunala tjänstemän som enligt förslaget skall utöva den löpande kontrollen kan det synas otillfredsställande att den slutliga besiktningen ändå huvudsakligen fömtsätts ulföras av länsstyrel­sen särskilt som erfarenheterna av den kontroll som kommunerna utövat av takterna i länet är goda.

Enligt länsstyrelsens mening bör också slutbesiktning kunna utföras av kommunen i större utsträckning än vad förslaget synes innebära. Elt samarbete för fördelning mellan kommunen och länsstyrelsen av dessa uppgifter bör kunna utvecklas. Som nyss framkommit fungerar ett sådant samarbete redan inom detta län. Någon ändring av lagförslaget krävs inte för denna ordning.

Länsstyrelsen i Örebro län: Enligt förslaget till ändring i 39 § naturvårdsla­gen ges kommunal nämnd med ansvar för täkttillsynen rätt alt meddela föreläggande om rättelse. Innan sådant föreläggande meddelas förutsätts enligt utredningen alt kommunerna samråder med länsstyrelsen. Enligt 40 § naturvårdslagen förs talan mot kommunal myndighels beslut enligt naturvårdslagen hos länsstyrelsen genom besvär. I ärende där kommunal nämnd beslutat om föreläggande synes del enligt länsstyrelsens uppfatt­ning inte vara lämpligt att länsstyrelsen samtidigt är besvärsmyndighet och har samrådsfunktion med den beslutande myndigheten. Med hänsyn lill de samråd som naturligt bör förekomma mellan kommunen och länsstyrelsen i läktfrågor bör föreläggande om rättelse enligt 39 § naturvårdslagen beslu­tas av länsstyrelsen efter förslag från kommunen.

Domänverket: Domänverket avstyrker       att kommunerna skall utöva

kontroll i valfri omfattning av täktverksamhet mot löpande räkning till täktinnehavaren för kontrollverksamheten. Tillståndsgivning, löpande till­syn samt besiktning efter avslutad läkt och återställning bör handhas av samma myndighet, i det här fallet länsstyrelsen.

Ekerö kommun: I betänkandet föreslås ett utökat kommunalt ansvar för löpande tillsyn och kontroll av efterlevnaden av täktbeslut. Kommunen tillstyrker detta förslag. Härigenom bör tillsynen kunna förbättras. Del bör dock påpekas, som angivils i det föregående, att det behövs bättre planer för att tillsynen ska bli effektiv. Mänga av de nu gällande täklplanerna är utförda på ett synnerligen schematiskt och enkelt sätt. I de flesta fall saknas elappindelning av återslällningsarbelet, föreskrifter om återställ­ningens utförande, tidplan o.d. För alt en meningsfull kontroll och tillsyn

Prop. 1981/82:220

96

skall kunna ske erfordras genomarbetade täktplaner av vilka framgår bryt­ningsriktningar, skyddszoner, elappindelning av återställningsarbetena sektioner av blivande slänllutningar, föreskrifter om plantering, grässådd, placering av bullrande kross och sorterverk m. m.

I vissa fall uppkommer även svårigheter då tillståndshavaren och grus­exploatören ej är samma person.

Länsstyrelsen bör även i fortsättningen ha de övergripande ansvaret för att täkltillsynen fungerar.

Kommunen anser dock alt befogenheten att besluta om föreläggande och vite endast bör tillkomma länsstyrelsen då de har det övergripande ansvaret för täkttillsynen saml tillgång till erforderiig expertis.

Luleå kommun: Mot detta förslag vill vi anföra: Luleå kommun har i dag inte personal som kan ta på sig dessa nya arbetsuppgifter. En nyrekryte­ring blir ovillkorligen nödvändig, om takterna skall besiktigas seriöst enligt utredningens förslag.

Vi föreslår, att tillsynen läggs hos en huvudman, kommun eller länssty­

relse. ----- 

Malmö kommun: Kommunens ansvar för tillsynen av täktverksamheten bör därför även omfatta efterbehandlingsarbetena.

Centralorganisationen SACO/SR: Lantmätarföreningen instämmer i att gränserna för täktområdet behöver markeras på marken och att nödvän­diga fixpunkter för höjdbeslämningen markeras och skyddas. Med hänsyn fill den betydelse dessa markeringar har från rättssäkerhetssynpunkt och för samhällets tillsyn över verksamheten anser lantmätarföreningen all utsättningen bör genomföras av mätningstekniskt kunnig personal. Vidare bör mätningarna dokumenteras i kommunernas mätningsarkiv. Kommit­téns förslag att täktföretaget självt skall svara för utsättningen kan inte godtas.

Mätningskungörelsen (1974:339) är tillämplig på åtgärder enligt NVL bl. a. upprättande av underlagskarta för täktplan. De kompetenskrav som gäller för mätningar enligt mätningskungörelsen skall givelvis också vara tillämpliga vid utsättning och markeringar av täktområde.

Lantbrukarnas riksförbund:- Kommittén föreslår vidare att kommu­

nerna skall få lagstadgad skyldighet atl öva tillsyn över befintliga takter

och eventuell förekomst av olaglig täktverksamhet inom kommunen. En­

ligt kommittén skall dock länsstyrelsens översiktliga skyldighet på områ­

det kvarstå. Detta förfarande synes innebära en allmänt orationell admi­

nistrativ ordning. Enligt LRF:s mening bör statsmakterna här ta ställning

för antingen att det skall vara länsstyrelsen som handlägger naturvårds­

ärenden och sköter tillsynen eller atl del skall vara en primärkommunal

angelägenhet.

Grus- och makadamföreningen: Länsstyrelsen, som har del övergripande ansvaret, bör även svara för den löpande tillsynen. Denna blir härigenom enhetlig. Att ålägga de över 250 kommunerna denna tillsyn, medför stor risk för oenhetlig bedömning förutom ökad byråkrati och ökade kostnader genom ökad mängd befattningshavare. Länsstyrelserna som svarar för tillståndsprövningen och kontrollen av efterbehandlingen bör även svara för den löpande tillsynen; dessa faser har ett inbördes samband som icke

Prop. 1981/82:220

97

bör brytas. Ingel hindrar kommunen atl vid behov delge länsstyrelsen synpunkter under brytningstiden. Tillsynen blir både effektivare, enhetli­gare och billigare om en länsstyrelsens besiktningsman bereser länet än om tio eller tjugo gånger fler kommunala kontrollanter kopplas in.

Svenska kommunförbundet: Styrelsen anser atl starka skäl talar för att hela tillsynsansvaret överförs lill kommunerna. Flera kommuner har redan i dag ansvaret för både inventering och tillsyn av takter. Tillsynen bör kunna ingå som en naturlig del i andra kommunala engagemang på det tekniska området.

Ansvarsfrågan bör inte - på det sätt som föreslås - lämnas oreglerad för överenskommelse mellan länsstyrelse och kommun. En sådan ordning leder förr eller senare lill kompetenskonflikter. Oklarheter om uppgiftsför­delningen är till nackdel både för tillsynsmyndigheterna och läktföretagen.

Kommittén föreslår en fortlöpande detaljerad kontroll av länsstyrelsen och naturvårdsverket över den kommunala tillsynen via råd och anvisning­ar, besiktningsrapporter etc. Enligt styrelsen är detla elt synsätt, som inte ligger i linje med utvecklingen mot ett ökat kommunalt ansvarstagande och minskad statlig detaljkontroll. Om kommunerna skall åta sig tillsynen, måste kommunerna också få det fulla ansvaret för tillsynsarbetet.

För att en meningsfull tillsyn skall kunna ske erfordras genomarbetade täktplaner av vilka framgår brytningsriklningar, skyddszoner, etappindel­ning av återställningsarbetena, föreskrifter om plantering och grässådd samt placering av kross och sorterverk.

Tillsynsarbetet försvåras ofla av att bristfälligt kartunderlag används när täklplanerna upprättas. Den som skall utöva tillsynen måste enligt styrel­sen ges rätt att ställa krav på karlunderlagets beskaffenhet. Täktområdet måste ofla redovisas med koordinalsatta brytningspunkter samt höjdangi-velse för fixpunkt i täktområdets närhet. Kommittén har dock inte berört denna fråga.

"Sveriges industriförbund: Förbundet är av uppfattningen all länsstyrelsen även fortsättningsvis skall svara för den löpande tillsynen. Besiktning och kontroll av takter kräver geologisk kompetens vilken i dagens läge helt saknas ute i kommunerna. Visseriigen föreligger förslag om alt decentrali­sera stora delar av såväl miljövård som naturvård till kommunnivå. Kom­munernas möjligheter att möta de nya decentraliseringsplanerna är där­emot bristfälligt redovisade. Ej heller är klarlagt vilken expertis som i förekommande fall skall rekryteras lill kommunnivå. I avvaktan på all dessa frågor löses bör den löpande tillsynen alltjämt ligga kvar på länssty­relserna. Annars föreligger risk för oenhetlig bedömning och snedvriden konkurrens.

6.2 Bestridande av kostnaderna för tillsynen av takter

Elt övervägande flertal remissinstanser ansluter sig till naturvårdskom­milténs principiella uppfattning att läktföretagen skall bära samhällets kostnader för täkttillsynen. Flera av dessa har dock erinringar mot kom­mitténs förslag lill hur dessa kostnader skall tas ut. Enligt kommittén bör kommunerna ges befogenhet att direkt debitera läktföretagen kostnaderna för varje besiktning, medan staten skall få täckning för tillsynskostnaderna hos länsstyrelserna genom den av kommittén föreslagna täklavgiften. 

7    Riksdagen 1981/82. I .uunl. Nr 220

Prop. 1981/82:220

98

Statens naturvårdsverk: Utredningen föreslår atl kommunerna skall ges rätt att ta ut en avgift av lillståndshavarna för tillsynen. Det skall dock stå kommunerna fritt all avslå från att ta ut tillsynskostnaderna. Verket till­styrker förslagen men vill framhålla nödvändigheten av alt rättvisa regler skapas för hur kostnaderna skall las ut. Skillnader mellan kommunerna bör begränsas så långt det går. Möjligheten att avstå från att la ut lillsynsavgift bör enligt verkets mening främst vara lämplig atl använda någon enstaka gång när besiktning sker i samband med någon annan förrättning som är huvudändamålet med resan.

Statskontoret: Naiurvårdskommittén föreslår att kommunerna skall få elt större ansvar för besiktning av pågående takter för atl kontrollera alt gällande föreskrifter följs. Besiktningskostnaderna skall kunna debileras läktföretagen.

Den föreslagna löpande tillsynen kan enligt statskontorets mening be­traktas som elt sådant kontrollprogram, vars kostnader bör kunna bäras av det berörda företaget. Statskontoret ansluter sig till kommitténs förslag beträffande finansieringen av kommunernas löpande tillsyn.

Länsstyrelsernas organisationsnämnd: - - - Däremot ställer sig LON tvekande till förslaget om avgiftsfinansiering. Frågan om kostnadsansvaret på miljövårdsområdet bör ses i ett större sammanhang. Det är knappast helt oomtvistligt atl nu ifrågavarande kostnader bör övervältras på läktföretagen. Man kan också fråga sig om inte avgiftssystemet i förslaget utformats alltför krångligt, med onödiga administrationskostnader som följd.

Länsstyrelsen i Blekinge län: Länsstyrelsen anser vidare atl del från

administrariv synpunkt är olämpligt att ha både ett statligt och ell kommu­nalt avgiftssystem. Länsstyrelsen avstyrker därför förslaget att kommun skall ha rätt att ta ut kostnad för utförd tillsyn. Kommunernas tillsynsverk­samhet bör i stället finansieras med skattemedel.

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: Del tillsynsarbete som därmed läggs på kommunerna kan dock ej anses vara så omfattande eller betungan­de att det finns anledning atl genom en ny lag jämte tillhörande föreskrifter ge kommunerna rätt atl ta ut kostnaderna av läktföretagen för tillsynen. Kostnaden för en eventuell administration av sådana avgiftsuttag kan befaras bli minst lika stor som kostnaden för själva tillsynen. Det är också tänkbart att avgiftsuttagen genom skillnader mellan olika kommuner i laxesältning och mliner för utförande av tillsynen kan komma alt drabba läktföretagen på elt mycket olikartat sätt. En sådan utveckling förefaller inte tillfredsställande från rättssäkerhetssynpunkt.

Länsstyrelsen i Hallands län: I motiveringen till 18 c § andra stycket natur­vårdslagen har påpekats, alt kommunerna inte är tvungna att la ut ersätt­ning av läktföretagen för tillsynskostnaderna, utan att dessa kan bestridas med allmänna skattemedel. Denna möjlighet kan ge upphov till skilda principer i olika kommuner och även olikartad behandling inom samma kommun, vilket förhållande bör ifrågasättas från allmän rättvisesynpunkt. En möjlighet som länsstyrelsen vill peka på i detta sammanhang är alt kommunerna i samverkan, förslagsvis genom kommunförbundets länsav­delningar, enas om gemensamma principer för lillsynsavgiftens storlek och utdebitering.

Prop. 1981/82:220

99

Länsstyrelsen i Jämtlands län: Tillsyns- och produktionsavgifierna synes lätt kunna bli ett administrativt osmidigt sätt alt debitera samhällets kost­nader för täktverksamheten. Alternativt kan expeditionsavgiften höjas kraftigt för täkttillstånd. Denna avgift skulle då täcka både handläggnings-och tillsynskostnader. En sådan åtgärd skulle även effektivt rensa bort okynnesansökningar och även kanske i viss mån minska öppna takter. Avgiften kunde lämpligen vara stegvis differentierad beroende pä taktens storlek eftersom stora takter i regel fordrar mer handläggnings- och till­synsresurser. Alternativt kan utredningens föreslagna täktavgift komplet­teras med en expeditionsavgift för handläggning plus en årlig grundavgift för tillsyn. I varje fall torde en fast helst årlig grundavgift vara alt föredra eftersom en sådan gynnar stora rationella uttag och missgynnar takter som ligger "i träda".

Länsstyrelsen i Kopparbergs län: Tillsynen av täktverksamheten är i dag en myndighetsuppgift som inte ekonomiskt belastar lillståndshavarna eller den som olagligt utvinner grus, sten, sand etc.

Länsstyrelsen har i tidigare yttranden den 18 december 1978 och den 19 mars 1979 beträffande finansieringen av miljötillsynen avvisat tankar om avgiftsdebitering. Ett av skälen har varit att tillsynsuppgifterna inom miljö-och naturvården är att anse som myndighetsuppgifter vars verksamhet skall bestridas av det allmänna.

Mot bakgmnden härav ställer sig länsstyrelsen tveksam lill införandel av Ullsynsavgift.

Länsstyrelsen i Kristianstads län: Det förefaller också logiskt atl kommu­nerna får rätt att finansiera sin tillsynsverksamhet via en särskild Ullsyns­avgift. Avgiftens storlek bör dock samordnas mellan kommunerna via kommunförbundet så atl inte alltför stora lokala skillnader uppstår.

Länsstyrelsen i Malmöhus län: Det är enligt länsstyrelsens mening inte rimligt att tillsynen av täktföretagens verksamhet m. m. bestrides med skattemedel. Länsstyrelsen tillstyrker därför alt en täktavgift införes men anser att avgiften i princip bör omfatta all täktverksamhet, dvs. också ler-, torv- och maljordsläkt. Länsstyrelsen anser i likhet med utredningen att det är väsentligt med en samordning av uppgifts- och avgiftsskyldigheten, för att så långt möjligt förenkla redovisningen för täktinnehavaren.

Länsstyrelsen i Norrbottens län:      Länsstyrelsen har i och för sig inte

något atl erinra mot att kommunerna får ersättning för de tjänster som tillhandahålles allmänheten. Huvudprincipen härvidlag måste emellertid vara atl enbart de tjänster avgiftsbeläggs som kommunen tillhandahåller på begäran av den enskilde. Om kommun av den enskilde ska äga rätt all la ut avgift för sådan verksamhet som det ex officio åligger kommunen alt utföra måste det av författningen klart framgå i vilken omfattning och på vilket sätt denna verksamhet ska utföras. Kommittén har härvidlag inte tagit någon ställning. En så vag rättsgrund för ett ersättningsanspråk är stötande för allmänhetens rättskänsla och kan inte godtas.

I lill arealen stora kommuner skulle en årlig schablonberäknad besikt­ningsavgift, beräknad på faktiska kostnader, i fall då takten ligger på långt avstånd från centralorten, bli oskäligt hög. Exploatörer, som inte kan räkna med leveranser lill centralorter, har ofta mycket ojämna och blyg­samma uttag. Om en avgift ska tas ut bör den i stället kopplas lill den faktiskt uttagna årliga volymen.

Prop. 1981/82:220

100

Länsstyrelsen i Södermanlands län: Enligt länsstyrelsens uppfattning är del viktigt att den tillsynsverksamhet som kommunen ska ansvara för präglas av informella, rådgivande kontakter med sådana täta intervall som är nödvändiga efter omständigheterna i resp. läkt. Ska tillsynen avgiftbeläg-gas kan risk föreligga att Ullsynsmännen av kostnads- och rättviseskäl inte gör mer än 1 ä 2 besök av mer formell karaktär på varje läkt. Därigenom missar man den huvudsakliga fördelen med ett syslem av lokala tillsyns­man som har möjlighet att mer kontinuerligt följa täktverksamheten. Läns­styrelsen ifrågasätter därför om tillsynsverksamheten bör avgiftbeläggas på del sätt utredningen anger.

Länsstyrelsen i Västernorrlands län: Den som orsakar skada i naturen skall också betala kostnaderna för samhällets åtgärder för atl avhjälpa skadan. Att la ut kostnaderna dels genom täktavgift, dels genom särskilda räkning­ar för den kommunala besiktningen förefaller dock vara krångligt, och inte helt rättvist. Samhällets alla kostnader torde därför böra finansieras via en avgift, täklavgiften. Intäkterna bör sedan fördelas mellan stat och kom­mun. Ersättningen bör även i detta fall knytas lill genomförda besiktningar och därmed innebära en sporre till kommunal tillsyn.

Länsstyrelsen i Örebro län:  . Länsstyrelsen ställer sig dock tveksam

till en speciell besiktningsavgifl. Denna borde kunna täckas av den särskil­da läktavgiften varvid en reglering eventuellt senare kan ske mellan staten och berörd kommun. Införandel av en besiktningsavgifl skulle sannolikt begränsa möjligheterna Ull ett smidigt samrådsförfarande mellan läktex­ploatören och besiktigande myndighet. Dessutom lorde del ur läktexploa-lörens synvinkel upplevas som ologiskl att kommunen debiterar tillstånds­havaren för en besiktning medan länsstyrelsen utför samma besiktning utan kostnad för tillståndshavaren.

Ekerö kommun: Kommunen tillstyrker all kommunens tillsynskostnader får debileras tillståndshavaren. I dessa kostnader bör utöver personalkost­naden även kostnad för kontor, kartmaterial o.d. ingå. Av lagtexten bör även framgå att det är kommunen som avgör hur ofta kontroll och tillsyn skall ske.

Luleå kommun: Den föreslagna finansieringen av tillsynen - på tvä skilda sätt för kommunen resp. länsstyrelsen - är inte hållbar. Arbetsuppgifterna är nämligen inte klart avgränsade utan överlappar varandra och föreslås variera med hänsyn lill resurser och kompelens.

Vi föreslår alt tillsynen finansieras från en källa. Om den föreslag­

na kommunala taxan införs, skall den beräknas med utgångspunkt från ett

konsultarvode.

Grus- och makadamföreningen: Av samma skäl som redovisas beträffande den föreslagna läktavgiften - det är samhällets behov som framkallar täktverksamheten - bör kostnaderna för den löpande tillsynen bestridas med allmänna skattemedel. Att överiåta ät ivåhundrafemtio kommuner alt bestämma, sannolikt delvis olika, taxor för den löpande besiktningen, kan icke vara riktigt.

Svenska kommunförbundet: Styrelsen avstyrker kommitténs förslag till finansiering av tillsynsarbetet. Enklare vägar måste sökas än en debitering i vaije enskilt fall. För de mindre takterna kommer sannolikt den samman-

Prop. 1981/82:220

101

lagda avgiften per läkt att bli så liten att det inte är ekonomiskt försvarbart atl debitera företaget. Vidare är det mindre lämpligt alt införa ett system med avgifter från fall till fall och för sådana prestationer som företagel inte har påvisbar nytta av. Styrelsen föreslår att man ytterligare skall undersö­ka möjligheten att låta läktavgiften utgå som ett engångsbelopp i samband med tillståndet och att den får täcka kostnaderna även för det kommande tillsynsarbetet.

Avgiften bör tillfalla kommunen och inte staten. Täklavgiften bör kunna användas för atl finansiera även återställningen av äldre takter.

Om ett system med avgifter enligt taxa ändå skulle införas måste själv­kostnadsprincipen tillämpas. Framställningen på s. 97 och 116 kan dock tolkas som om kommittén vill inskränka kommunernas rätt att la ut själv­kostnaden för tillsynen. Det finns inte skäl atl i detta sammanhang gå ifrån den princip som tillämpas i andra liknande situationer. När taxan upprättas måste således hänsyn las till personalkostnader, resekostnader, trakta­menten samt till viss andel i administrationen. Det bör tillkomma kommu­nerna och Kommunförbundet att utarbeta normalförslag till taxa och inte naturvårdsverket så som sägs på s. 116.

Sveriges industriförbund: Den svenska miljöskyddsorganisationen är upp­byggd så att handläggningen av tillstånd och tillsyn bekostas av allmänna skattemedel. Den årliga budgetpropositionen avspeglar på så vis en poli­tisk bedömning vad miljövården under ifrågavarande budgetär får kosta. En sådan bedömning baserar sig på en avvägning mot andra angelägna samhällsmål. Atl finansiera skyddet av landets grustillgångar pä annat sätt är enligt Förbundels uppfattning helt omotiverat.

6.3 Översyn av möjligheterna att åstadkomma rättelse vid brott mot natur­vårdslagen

Naturvårdskommilténs förslag att förelägganden om rättelse vid brott mot naturvårdslagen skall kunna riktas även mot annan än gärningsman­nen och att sådana förelägganden skall gälla även mot ny ägare lill den fastighet som berörs tillstyrks eller lämnas utan erinran av remissinstanser­na.

Kammarrätten i Göteborg: Kammarrätten delar kommitténs uppfattning att det är otillfredsställande alt ett vitesföreläggande inte kan riktas mot ny ägare till en fastighet. En bestämmelse härom bör såsom kommittén har föreslagit införas i naturvårdslagen. Vad gäller den föreslagna utformning­en av 39§ naturvårdslagen anser kammanätten i likhet med kommittén att även annan person än gärningsmannen skall kunna föreläggas. Däremot bör inte såsom kommittén har föreslagit lämnas öppet mot vem ett föreläg­gande skall riktas. Kammarrätten anser i stället alt den personkrets som får föreläggas bör närmare anges i lagtexten.

Vidare anser kammarrätten alt i naturvårdslagen bör föras in en bestäm­melse motsvarande den i 23 § lagen om påföljder och ingripanden vid olovligt byggande m.m. för all ge köpare skydd när han träffas av vitesföreläggande på grund av föregående ägares åtgärder.

De utvidgade möjligheter lill ingripanden som kommittén har föreslagit har inte kombinerats med särskilda övergångsbestämmelser utan skulle därför fä retroaktiv tillämpning. Kammarrätten avstyrker bestämt att de nya reglerna görs tillämpliga på åtgärder som har vidtagits före ikraftträ­dandet.

Prop. 1981/82:220

102

7   Täktavgift

Majoriteten av remissinstanserna är positiva till eller lämnar ulan erin­ran förslaget alt en särskild täktavgift på täktföretagens åriiga produktion skall utgå för aU täcka statsverkets kostnader för dels det föreslagna inventeringsprogrammet, dels handläggning av frågor om täkttillstånd och täkttillsyn. Från flera håll lämnas synpunkter på förslaget i dess olika delar, såsom administrationen av avgiften, avgiftspliktigt material m. m.

Statskontoret: Statskontoret tillstyrker förslaget till produkfionsavgift. Nå­gon specialdestinering av inflytande avgiftsmedel bör inte komma ifråga.

Riksrevisionsverket: Vad gäller förslaget all införa en täktavgift har RRV inga principiella invändningar. Det avgiftplikliga kolleklivet är förhållande­vis väl avgränsat. Med hänsyn till storleken av de inkomster som avgiften beräknas ge är det emellertid enligt RRV:s mening angelägel, alt admini­strationskostnaderna begränsas och att uppbörden och kontrollen av avgif­terna således görs enkel.

Riksskatteverket: Om den föreslagna avgiften införs krävs enligt RSV:s mening i första hand atl den kan tas ut på ett enkelt sätt. Härmed avses bl. a. alt samhällets och de avgiftsskyldigas kostnader för administration, uppbörd och kontroll av avgiften inte blir alltför stora i förhållande till intäkterna från den.

Principiellt vill RSV ifrågasätta om en avgift som ger så liten inläkt som ca 12 milj. kr. per år bör införas med hänsyn till alt kostnaderna oavsett hur avgiften administreras relativt sett måste bli höga.

Den föreslagna läktavgiften torde innebära atl avgiften redovisas genom ca 10000 deklarationer. Ser man bara till administrationen, är en höjd expeditionsavgift som helt motsvarar den föreslagna läktavgiften ulan tvekan enklare atl administrera än täklavgiften. Med tanke främst på atl en tillståndsavgift i vissa fall skulle bli oproportioneriigt hög och orättvis delar RSV emellertid kommitténs uppfattning atl en eventuell avgift bör baseras på den årliga produktionen.

Av betänkandet framgår indirekt atl det inom länsstyrelserna blir natur­vårdsenheterna som skall ha hand om täklavgiften.

Enligt RSV:s mening krävs det generellt sett mycket starka skäl för alt

ansvaret för nya skatter eller avgifter skall läggas på myndigheter eller

enheter inom myndigheter, som saknar erfarenhet av beskauning.         

Några bärande skäl för atl göra länsstyrelsernas naturvårdsenheter till avgiflsmyndigheter har enligt RSV:s mening inte anförts. Anses länsstyrel­serna böra tilldelas funktion som avgiftsmyndigheter bör i stället denna fullgöras inom skatteavdelningarna. Praktiskt skulle detta kunna ordnas så alt de avgiftsskyldiga fullgör sin uppgifts- och deklarationsskyldighet ge­nom att fylla i ett blankettset i förslagsvis två exemplar. Blankettsetet sänds lill den enhet inom länsstyrelsen som fullgör funktionen som avgifts­myndighet. Från denna enhet sänder man sedan det exemplar som är avsett för uppgiftsinsamlingen till naturvårdsenhelen.

Den nu diskuterade ordningen har den fördelen alt avgiftsärenden hand­läggs inom en skalteenhel, som har erfarenhet av skatteuppbörd, skatte­beslut, administrativa sanktioner m. m.

Ett annat och mera ändamålsenligt alternativ är att RSV.utses till av­giftsmyndighet. Uppgifterna kan lämpligen handhas av RSVs punktskatte-

Prop. 1981/82:220

103

sektioner som svarar för administrationen av punktskatter av liknande karaktär. En av fördelarna med ett sådant arrangemang skulle vara att deklarationer inte skulle behöva avse varje läkt utan i stället varje avgifts­skyldig. Enligt utredningen uppgår antalet gms- och bergstäkter Ull ca 9000 (s. 96) medan antalet företag i branschen uppskattas till ca 1000 (s. 48). Varje sådant företag skulle med en sådan ordning per redovisningspe­riod endast behöva avge en deklarafion som skulle innefatta samtliga innehavda täkttillstånd. Deklarationerna skulle i likhet med vad som gäller beträffande övriga punktskatter kunna vara relafivt summariska och i stort endast innehålla uppgifter om levererad eller uttagen kvantitet per läkt. Granskningen kan ske stickprovsvis bl. a. genom kollationering mot de mer utförliga uppgifter som förutsattes skola lämnas till länsstyrelsernas naturvårdsenheter.

Täklavgiften är en allmän avgift som - vilket redan nämnts - föreslås knytas till den beskattningsordning som gäller för övriga punktskatter genom LFK. De tillämpningsföreskrifter som skall utfärdas kommer lill helt övervägande del att gälla uppbördsfrågor, frågor om särskilda avgifter m.m. Att en myndighet som i övrigt inte har uppgifter inom skatte- och avgiftsområdet skall utfärda sådana föreskrifter är enligt RSV:s mening olämpligt. I stället bör föreskrifter utfärdas av RSV. Så bör vara fallet inte bara om RSV blir avgiftsmyndighel utan också om länsstyrelserna skulle rilldelas denna uppgift. RSV avstyrker således kommitténs förslag i denna del.

I sina beräkningar synes kommittén inte ha gjort några uppskattningar över och tagit hänsyn till kostnaderna för administration av avgiften. Även om avgiftsadministralionen lorde bli begränsad, åtgår vissa resurser för t.ex. granskning, uppbörd, avgiftsbeslut, handläggning av ärenden om särskild avgift m. m. Eftersom avgiften enligt förslaget skall redovisas i stort sett samtidigt för alla avgiftsskyldiga, blir emellertid arbetet med administrationen av avgiften säsongbelonat.

Att beräkna kostnaderna för administrationen av avgiften är myckel svårt. Om RSV skulle bli avgiftsmyndighel kan administrationskostna­derna - mot bakgrund av verkets erfarenheter från andra skatter och avgifter - beräknas rill 250000-300000 per år. Kostnaderna torde bli inte oväsentligt högre om varje länsstyrelse för sig skulle administrera avgiften.

Kommittén har inte heller redovisat några beräkningar över kostnaderna för avgiftskontrollen. Det saknas också uppgift om vilken enhet inom länsstyrelserna som skall svara för avgiftskontrollen om naturvårdsenhe­terna blir avgiftsmyndigheter.

Självfallet måste redovisningen av en täktavgift kontrolleras på motsva­rande sätt som gäller för annan beskattning, dvs bl. a. genom bokfö­ringsgranskning (revision). Även om det inte bör regleras genom författ­ning vilken enhet inom avgiftsmyndigheten som skall svara för revisio­nerna, bör detta klargöras. Också RSV:s distriktskonlor kan här komma i fråga.

Även om antalet revisioner avseende täktavgift således kommer att bli begränsat, lorde man få räkna med revisionskostnader på åtminstone 100000-200000 kr. per år. Sammantaget skulle kostnaderna för admini­stration och kontroll av täktavgift uppskattningsvis uppgå till 350000-500000 kr. per år, vilket motsvarar 3-4% av intäkterna från avgiften. Detta är i förhållande till andra indirekta skaller och avgifter en relativt hög administrations- och kontrollkostnad.

Enligt 4 § förslaget till lag om täktavgift är den avgiftsskyldig som har

Prop. 1981/82:220

104

täkttillstånd. Har täkl skett utan tillstånd, är den som utvunnit det avgifts­pliktiga materialet avgiftsskyldig. Enligt de föreslagna övergångsbestäm­melserna skall en nyttjanderältshavare under vissa förutsättningar över­gångsvis kunna vara att anse som avgiflsskyldig i stället för tillståndsha­varen.

Den föreslagna ordningen kan komma atl innebära atl tillståndshavaren i

deklaration skall lämna uppgift om vilken mängd avgiftspliktigt material

som en nyttjanderältshavare bmut ut ur takten. Att en avgiftsskyldig på

detta sätt vid straffansvar skall lämna uppgifter om en annan persons

verksamhet är enligt RSV:s mening principiellt felaktigt. Avgiftsskyldighe­

ten bör i stället alllid åvila den som bryter takten, oavsett om denne har

tillstånd lill verksamheten eller driver den med nyttjanderätt.      

RSV anser det inte moriverat att undantag skall göras för bestämmelser­na om förhandsbesked. Fråga kan sålunda uppkomma om del brutna materialet är avgiftspliktigt eller ej. Skall det föreslagna undanlaget ändå göras, bör det omfatta även 37 § LFK.

RSV ifrågasätter om den föreslagna bestämmelsen i 2§ förslaget lill förordning om täktavgift om att länsstyrelse för alt avgöra om avgiflsskyl-dighet föreligger kan infordra uppgift från den som inte har lämnat deklara­tion behövs. Bestämmelserna i 10 och 11 §§ LFK torde nämligen ge myn­digheten den befogenheten.

Enligt förslaget skall täktavgift inte utgå om avgiften för viss täkl under ett kalenderår sammanlagt inte överstiger 100 kr.

Myndigheternas administrativa kostnader för uppbörd och kontroll av en avgift torde överstiga 100 kr. Det kan som jämförelse nämnas atl enligt 66 § 6 uppbördslagen (1953:272) får debiterad skatt eller ränta avskrivas om fordran inte överstiger 300 kr. och förutsättningar för avskrivning i övrigt föreligger. Den nu föreslagna gränsen bör enligt RSV:s mening sättas högre. Om avgiften skall redovisas för varje läkt kan gränsen exempelvis sättas Ull 300 kr. per år. Skall den däremot redovisas genom en deklaration för vatje avgiftsskyldig kan gränsen sältas ännu högre, exempelvis vid 500 kr. Gränsen för redovisningsskyldighet bör skrivas in i lagen (jfr 16 § lagen 1972:266 om skatt på annonser och reklam).

I förslaget har några avdragsbestämmelser inte tagits in. RSV ifrågasät­ter om inte avdrag - i likhet med vad som gäller enligt flertalet punklskal-teförfattningar - bör få göras för returer och kundförluster.

Statens naturvårdsverk: Bestämmelser om täktavgifl föreslås bli upptagna i en särskild lag om täktavgifl. I denna lag skall även avgiftens storlek anges. Verket finner det tveksamt om detla är den mest praktiska lösningen. Frågan om avgiftens storlek bör kunna avgöras av regeringen eller myndig­het som regeringen bestämmer och inte vid varje tillfälle av riksdagen. Verket anser vidare att del vore ändamålsenligt att bygga in ett inflations­skydd i avgiftskonslruktionen genom att knyta avgiften till ett prisindex. Sedan principer för debiteringen fastställts torde administrationen av av­gifterna lämpligen överlämnas till skaltemyndigheterna.

Statens industriverk: Med hänvisning till SIND:s inställning att naturvårds­kommilténs förslag i dess olika delar endast bör genomföras för ballastma­terialen sand och grus bör givetvis även avgiften enbart avse dessa materi­al. Däremot menar SIND alt en differentiering av avgifterna beträffande dessa bör övervägas för atl bidra till en styrning mot ett utnyttjande av i dag mindre attraktiva material för mindre kvalificerade användningsområ­den.

Prop, 1981/82:220

105

Sveriges geologiska undersökningar: SGU anser all en differentiering av täklavgifterna borde diskuteras ytterligare, ej blott från rättvisesynpunkt utan framför allt för att stimulera användningen av material, t.ex. morän och bergkrossprodukter, av vilka tillgångarna i landet inte är begränsade i samma utsträckning som för naturgrus. Andra markanvändningsinlressen såsom naturvård, kulturvård, vattenförsörjning, rörligt friluftsliv etc. är inte heller av samma omfattning beträffande dylika materialslag. Täklav­giften för naturgms borde sålunda sättas högre än för motsvarande produ­cerad enhet av t.ex. morän och berg. Pä så sätt bör även en bättre hushållning med kvalitetsmaterial kunna komma lill stånd.

Kommitténs förslag synes ifråga om behovsutredning och täktavgift innefatta även induslrimineral. SGU ifrågasätter lämpligheten härav. Un­der alla förhållanden bör täklavgiften sättas lägre, då industrimineralverk-samheten endast lill mindre grad får del av läktavgifternas tänkta använd­ning.

Hovrätten över Skåne och Blekinge: Hovrätten kan inte utan vidare godta kommitténs resonemang om kostnadstäckning. Såsom kommittén själv uttalar i betänkandet utgör grus och annat täktmaterial omistliga råvaror för åtskilliga verksamheter i samhället. Täktverksamheten tillgodoser såle­des mycket vikliga allmänna intressen. De kostnader som täktverksamhe­ten orsakar samhället kan därför inte - såsom kommittén synes mena -sägas uppkomma enbart för alt tillgodose de enskilda täktföretagens intres­sen. Kostnaderna torde i väl så hög grad uppkomma för alt tillgodose samhällets intresse av atl fyndigheler av grus och annat täktmaterial, med de begränsningar som följer av naturvårdsintresset, blir exploaterade. Det kan därför inte vara rätt atl lägga hela den kostnad täktverksamheten orsakar samhället på läktföretagen. Enligt hovrättens mening bör därför kommitténs förslag om täktavgift istället modifieras. Eftersom täktverk­samhet tillgodoser viktiga samhälleliga intressen bör en del av de kostna­der varom här är fråga också bäras av det allmänna.

Länsstyrelsen i Blekinge län: Enligt den föreslagna lagen om täktavgift skall

avgiften grundas på den årliga redovisningen till länsstyrelsen av levererad

mängd avgiftspliktigt material av berg, sten, grus, sand eller morän. Ett

sådant förfarande torde medföra vissa administrativa svårigheter. Del bör

därför övervägas att förenkla inkasserandet av avgifterna. Förslagsvis

skulle täklavgiften kunna beräknas vid beslutslillfällel med den i läkt-

planen redovisade grusvolymen som grund samt debiteras tillståndsha­

varen i samband med beslutet. Avgiften bör, om sökanden anhåller därom,

kunna fördelas med årliga delavgifter under hela den i tillståndet angivna

brytningstiden.-- 

Länsstyrelsen i Gävleborgs län: Det framlagda förslaget om läktavgifter innebär en starkt ökad arbetsbelastning för länsstyrelserna som avgifts­myndighel. Länsstyrelsen anser att hela frågan om samhällets kostnader för täktverksamheten och på vilket sätt dessa skall bestridas måste utredas närmare innan förslaget antas. Därvid bör bl. a. beaktas frågan om samhäl­let som gruskonsument och samhällets ökade utgifter på grund av de högre gruspriser som blir följden av läktavgifter samt t.ex. kommunernas, sta­tens vägverks och SJ:s avgifter till samhället för egen grusutvinning.

Prop. 1981/82:220

106

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: De föreslagna avgifterna avses täcka bl. a. samhällets kostnader för täklregleringen. Det är minst av allt självklart atl just täklhavarna bör bestrida dessa kostnader. Kostnaderna för regleringen av miljöfarlig verksamhet bärs exempelvis i stor utsträck­ning av samhället. Om ett nytt system skall väljas för finansiering av samhällets styrning och kontroll av olika verksamheter bör delta föregås av allvarligare och mer vittomfattande överväganden än dem som redovi­sas i föreliggande betänkande. Ett sådant system bör då också genomföras konsekvent i samhället.

Länsstyrelsen i Hallands län: Länsstyrelsen delar kommitténs uppfattning att läktföretagen själva skall bära de kostnader som samhället får ta på sig i samband med bl. a. täkuillstånd och täkttillsyn. Däremot ställer sig läns­styrelsen tveksam till den av utredningen föreslagna formen för täklavgif­ten som föreslås utgå på täktföretagens årliga produktion. Dels synes den förordade lösningen kräva en omfattande kontrollverksamhet och dels synes svårigheter uppslå alt bestämma den årligt uttagna kvantiteten, dvs. kontrollera lämnade uppgifter. Länsstyrelsen förordar i stället ett förfa­ringssätt som inte medför ell så omfattande administraUvt arbete. För­slagsvis kan läktföretagen betala en årlig avgift som slår i proportion lill taktens storlek.

Länsstyrelsen i Jämtlands län: Utredningen undantar genomgående husbe­hovstäkterna eftersom de anses sakna betydelse i detta sammanhang. Omfattande husbehovstäktverksamhet bedrivs dock av vissa större skogs­bolag vars behov av gms till egna skogsbilvägar är stort. Frän naturvårds­synpunkt utgör dessa takter i regel inga större problem, medan de däremot har stor betydelse från grusförsörjningssynpunkt, varför en avgiftsbelägg­ning i enlighet med vad som föreslås för övriga takter kan ifrågasättas.

Länsstyrelsen i Kristianstads län:    Möjligheten att låta täklavgiften

utgå som ett engångsbelopp i samband med tillståndet och då också för det kommunala tillsynsarbetet bör undersökas.

Länsstyrelsen i Kronobergs län: Länsstyrelsen tillstyrker att avgift införs för vissa materialslag, men anser att det föreslagna sättet på vilket avgif­terna skall tas ut kan visa sig mindre rationellt för såväl länsstyrelsen som läktföretagen. Tillslåndshavarnas skyldighet att årligen inkomma med de­klaration till länsstyrelsen kan ge upphov till en icke önskvärd kontroll-apparat och orsaka tveksamheler och diskussioner.

Ett enklare sätt vore enligt länsstyrelsens mening atl koppla avgiften till fyndighetens kvantitet. Om sä sker kan avgiftens storlek bestämmas redan i samband med ärendets prövning och även redovisas i täkttillståndet. Avgiften fördelas pä förslagsvis 10 år eller den kortare tid tillståndet löper över. Genom att en bestämd avgift uttages inom ett fastlagt volymintervall torde tveksamhet om avgiftens storlek undanröjas.

Länsstyrelsen i Malmöhus län:        En del av medlen som inflyter genom

täklavgiften bör enligt länsstyrelsens mening samlas i en fond. Fondens medel skall kunna användas för forsknings- och utveckhngsarbete samt till särskilt påkallade åtgärder inom natur- och miljövårdsområdet med an­knytning till täktverksamhet.

Prop. 1981/82:220

107

Länsstyrelsen i Norrbottens län: Från naturvårdssynpunkt är förslaget kon­struktivt då länsstyrelsen genom avgift på uttagna gmskvanliteler kan erhålla medel för bl. a. regionala inventeringar samt täcka kostnaderna för handläggningen av grustäkler. Den begränsning av avgifisbelagda jordarter som kommittén gjort kan dock inte accepteras. I samma mån som gäller länsstyrelsens förslag under mbriken "uppgiftsskyldighet" bör en eventu­ell avgift omfatta alla jordarter som prövas enligt 18 § NVL.

Den föreslagna täklavgiften är lill sin konslmktion en skatt på råvara. Det kan i ett större perspektiv diskuteras om del är riktigt all ta ut skatt på den malm som bryts, den skog som fälls, det grus som tas fram osv. Täklavgiften innebär ett ökat pris pä grus för konsumenten samtidigt som grusexploatören kan komma att belastas med ett krångligt deklarations-och uppbördsförfarande. I Sverige är de tjänster som staten tillhandahåller den enskilde avgiftsfria såvitt inte annat stadgas i expedilionskungörelsen. Det kan därför i fråga sättas om det inte är principiellt felaktigt alt med läktavgifter täcka kostnaderna för handläggningen av täktärenden.

Länsstyrelsen i Stockholms län: De nya förslagen till reglering av täktverk­samheten kommer atl förorsaka samhället nya slora kostnader, som enligt förslaget skall täckas av täklavgifterna. Del är då viktigt atl man inte genom skattetekniska åtgärder kan undanhålla staten dessa intäkter. Läns­styrelsen anser att denna fråga inte behandlats tillräckligt ingående i kom­mitténs förslag. Hanteringen av dessa intäkter samt de säkerheter, som länsstyrelsen begär in i samband med tillståndsgivning, kräver en stor arbetsinsats, som måste skötas av kameralt utbildad personal och inte kan ligga på naturvårdsenheten.

Länsstyrelsen i Södermanlands län: Länsstyrelsen är tveksam fill del sy­stem för läktavgifter som utredningen redovisar. Det kommer att uppfattas som ett nytt byråkratiskt instrument för kontroll från myndigheternas sida. Många kommer troligen att ha svårt alt ge exakta uppgifter och det kan bl. a. av denna anledning uppstå orättvisor företagen emellan när avgif­terna skall betalas. Systemet kommer också atl tillföra länsstyrelsen ett nytt tungt administrativt arbete, som egentligen inte medför några prak­tiska insatser för naturvårdens intressen i frågor som rör täktverksamhet.

Länsstyrelsen i Västernorrlands län: Den som orsakar skada i naturen skall också betala kostnaderna för samhällets åtgärder för att avhjälpa skadan. Att ta ut kostnaderna dels genom täktavgift, dels genom särskilda räkning­ar för den kommunala besiktningen förefaller dock vara krångligt, och inte helt rättvist. Samhällets alla kostnader torde därför böra finansieras via en avgift, täklavgiften. Intäkterna bör sedan fördelas mellan stat och kom­mun. Ersättningen bör även i detla fall knytas lill genomförda besiktningar och därmed innebära en sporre till kommunal tillsyn.

Länsstyrelsen i Älvsborgs län:         Avgifter föreslås emellertid endast för

uttag av gms- och bergkrossmaterial. Länsstyrelsen kan inte se något skäl för alt här undanta övrig täktverksamhet. Som nämnts i betänkandet erfordras med tanke på eventuell framlida lorvtäktverksamhet även riks­täckande inventeringar av lorvmarker av samma slag som nu föreslås för grus- och bergläkter. Handläggningen av framtida torvtäktärenden kan bli väl så betungande som de vanliga läklärendena.

Prop. 1981/82:220

108

Länsstyrelsen i Östergötlands län: Länsstyrelsen har ingen erinran mot att täktavgift införs och att länsstyrelsen blir avgiftsmyndighet. Länsstyrelsen vill dock betona vikten av alt de praktiska frågorna om täktavgiftens upptagande är lösta innan avgiften införs. Det kan ifrågasättas om inte den nedre avgiftsgränsen bör sättas högre än 100 kr., förslagsvis 300 kr.

Domänverket: Kommittén anför, alt det är företag verksamma inom täkt­branschen, som föranlett behov av inventeringar och som bör bekosta både inventeringar och olika kontrollåtgärder från myndigheternas sida. Domänverket anser för sin del att nämnda företag utför en i hög grad samhällsnytug gärning genom atl Ullgodose behovet av material till vägar, byggnadsverksamhet m. m. Alt detla sker under konkurrens med eftersträ­vande av skäligt ekonomiskt resultat, synes naturiigt med tanke på det i vårt land tillämpade ekonomiska systemet.

Föreslagna avgifter kommer givetvis inte alt bäras av läktföretagen utan överflyttas slutgiltigt på konsumenterna. Beroende på antalet hanterings-och förädlingsled formeras del ursprungliga beloppet med gängse påslag för vinst och risk.

Kommittén gör en myckel överslagsmässig beräkning över erforderiig avgift, som slutar på 8 öre/ton. Utan vidare räknas detta sedan upp med 25% lill 10 öre/lon. Ingen vet hur avgiften kommer att ändras i framliden. Är det troligt alt den till sin huvuddel verkligen tas bort, sedan eventuella inventeringar avslutats?

Domänverket avstyrker den särskilda avgiften. Här aktuell inventerings-och kontrollverksamhet bör bekostas direkt med skattemedel. Omfattning­en i denna verksamhet får därmed prövas i vanlig ordning mot andra angelägna administrativa insatser från berörda myndigheter.

Ekerö kommun: Elt särskilt problem är äldre takter som inte återställts. Vi har i Ekerö ett antal äldre takter av större omfattning som inte återställts. Kostnaderna för en myckel enkel återställning av dessa takter kan mycket överslagsmässigt uppskattas till 500000 kr. Dessa takter utgör ett skräm­mande fult inslag i naturen. En återställning av dessa är därför nödvändig. Medel för denna återställning skulle kunna erhållas genom en höjning av den täktavgift som föreslås. Finansiella resurser tillskapas därmed för kommunerna som kan få bidrag till återställning av äldre takter. De närma­re villkoren för bidrag till återställning av äldre takter bör övervägas vidare.

Halmstads kommun:- Enligt utredningsförslaget skall avgift tas ut på

takter av berg, sten, grus, sand och morän. Med hänsyn lill den allt mer aktualiserade täktverksamheten av torv för energihushållning bör även lorvtäkt omfattas av behovsprövning och avgiftsskyldighet.

Centralorganisationen SACO/SR: Kommitténs förslag lill läktavgifter inne­bär en generell avgift oavsett typ av läkt och oavsett värdet av det bmtna materialet. Mot bakgrund av de prisvariationer som kommittén redovisar

förordar---- en   differentiering   av   avgifterna  efter   regioner  och

täktmaterial. Vidare bör övervägas hur kostnader som har samband med täktprövning hos länsstyrelserna skall redovisas så att underlag skapas för en reell kostnadstäckning av ifrågavarande verksamhet. En sådan redovis­ning bör också underlätta för de administrativa myndigheterna att rationa­lisera hanteringen av täktärenden.

Prop. 1981/82:220

109

Delegationen för företagens uppgiftslämnande: Enligt det nyligen framlagda betänkandet (SOU 1979:32) Fastighetstaxering 81 skall all läktmark ges ett särskilt taxeringsvärde. Som läktmark behandlas områden där brytning pågår eller med stor sannolikhet kommer att påbörjas. Klassificeringen av läktmark knyts vidare lill naturvårdslagen (1964:822) och vattenlagen (1918: 523). Detta stämmer väl överens med utredningens förslag om vilka som skall belastas med täktavgift. Enligt DEFU öppnar sig härmed möjlig­heter att ta ut en täktavgift med samma enkla och rationella förfarande som finns vid uttag av skogsvårdsavgifl. DEFU förordar därför en närmare undersökning av möjligheterna att la ut täklavgiften på det laxerade läkt-värdet och att administrera den vid den åriiga taxeringen.

Om avgiften ändå skall las ut i förhållande till uttaget ur takten finns det alternativa sätt som är alt föredra framför det av utredningen föreslagna. Avgiften kan tas ut på värdet av uttaget ur takten i stället för på kvantite­ten. Uppgift om försäljningsvärde, vilken är lättillgänglig från bokföringen, lämnas redan nu vid den årliga inkomstdeklaralionen. En samordning av avgiftsuttaget och den årliga taxeringen skulle även på detta sätt vara möjlig.

Grus- och makadamföreningen: Denna avses läcka samhällets kostnader för grusinventering, handläggning av tillståndsfrågor samt viss tillsyn.

Dessa kostnader borde enligt GMF i stället täckas med allmänna skatte­medel eftersom det år samhällets behov som framkallar täktverksamhet.

Vilken väg man än väljer - skattsedeln eller täklavgiften - måste kostnaderna ytterst bäras av konsumenterna. Alt då gå omvägen via en särskild täktavgift medför endast onödig byråkrati, krångel och prishöjning på materialet.

Om avgift införes och långlidsupplåtelse föreligger bör tiden för överfö­rande av avgiftsskyldighelen på nyttjanderältshavare föriängas. För sprängslen, dvs. material frän tunnlar, gmndschakter och annan icke täkt-lillslåndspliklig verksamhet, bör även erläggas avgift, om sådan införes.

Material som exporteras, f.n. 1-2 miljoner lon årligen, bör undantas från eventuell avgift på grund av det svenska exportintresset på den ytterst hårda utlandsmarknaden.

Täklavgiften avses huvudsakligen skola finansiera inventeringarna. Om en avgift införes bör den upphöra atl utgå när inventeringen slutförts.

Sveriges industriförbund: Av det föregående framgår att Förbundet ställer sig klart avvisande till utredningens förslag till utökad samhällelig plane­ring och reglering av täktverksamheten. Förbundet kan därför ej heller se något behov av att en särskild täktavgift tas ut av berörda företag. Som tidigare anförts kan i förekommande fall begränsade regionala inventering­ar vara nödvändiga. Detta kan lösas på elt smidigt och informellt sätt länsstyrelser och företag emellan.

8    Expropriation för att tillgodose allmänt behov av grus

Huvuddelen av de remissinstanser som behandlar kommiuéns förslag atl införa en möjlighet lill expropriation för att Ullgodose allmänt behov av grus, är positiva till förslaget.

Prop. 1981/82:220

110

Statens Lantmäteriverk: Vid expropriation enligt den i belänkandet före­slagna nya expropriationsbeslämmelsen - som LMV inte lar ställning till - skall enligt motiven (s. 104) vanliga ersättningsregler gälla. Det bör emellertid här tydligare klargöras i vilken mån möjligheten lill grusutvin­ning skall påverka ersättningen.

Statens Industriverk: SIND delar utredningens principiella uppfattning alt det måste betraktas som rimligt atl det allmänna ges denna möjlighet för alt på bästa sätt trygga landets gmsförsörjning men utgår från alt den kommer att tillämpas restrikrivt.

Hovrätten över Skåne och Blekinge: Enligt hovrättens mening måste det lill starka skäl för att låta utvidga ett så ingripande instmment som expropria-rionsinstitutel. Kommittén har ej visat behovet av atl tvångsvis kunna ta i anspråk mark för gmstäkt för att tillgodose allmänt behov av grus. Tillför­säkrandet av ett lägre gmspris kan således inte anses vara ett tillräckligt starkt skäl för expropriation. Frågan bör undersökas ytteriigare innan lagstiftningsåtgärd vidtas.

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: För all expropriation skall få ske av gmstillgång bör krävas att del allmännas behov av grus är av myckel kvalificerat slag och att betydande vinster från nalurvårdssynpunkl kan uppnås genom tvångsförfarandet. Detta bör på lämpligt sätt komma till uttryck i lagtexten. Alt, såsom utredningen föreslagit, expropriation skall kunna ske så snart ett allmänt behov av grus föreligger förefaller alltför lösligt.

Länsstyrelsen i Hallands län: Länsstyrelsen ställer sig       tveksam till

kommitténs förslag atl införa en expropriationsmöjlighel för alt tillgodose allmänt behov av gms. Kommittén förefaller själv mindre övertygad om behovet av att införa en sådan rättighet för det allmänna i expropriationsla­gen. I vart fall bör enligt länsstyrelsens uppfattning exproprialionstillstånd kunna medgivas endast då samhällets behov all kunna utnyttja en viss fyndighet är klart dokumenterat.

Länsstyrelsen i Kronobergs län: 1 de allra flesta fall är svårigheterna att tillgodose behovet av grus orsakade av atl större gmsfyndigheler saknas. Mera sällan torde dessa försörjningsproblem bero på atl ägaren rill materi­alet inte är intresserad av en exploatering. I undantagsfall kan dock den situation uppstå då såväl ekonomiska skäl som nalurvårdsskäl talar för att ett angelägel samhälleligt behov av grus bör las från en viss fyndighet. Länsstyrelsen anser att det är rimligt att starka allmänna intressen kan rillgodoses på det sätt kommittén föreslagit. Enligt länsstyrelsens uppfatt­ning skall dock denna möjlighet tillämpas med stor restriktivitet. Länssty­relsen fömtsätter att en expropriation kan begränsas gälla nyttjanderätlen till materialet.

Länsstyrelsen i Malmöhus län: Nalurvårdskommitlén föreslår atl expro­priationslagen ändras så att expropriation får ske för atl tillgodose allmänt behov av grus. Mera sällan torde dock brister i gmsförsörjningen bero på att ägarna Ull gmsfyndigheler motsätter sig att dessa exploateras. För alt grusförsörjningsplanen skall kunna bli det ändamålsenliga styrmedel som avses krävs emellertid lagliga möjligheter att praktiskt förverkliga planen. Länsstyrelsen tillstyrker därför denna lagändring.

Prop. 1981/82:220

111

Länsstyrelsen i Norrbottens län: Del är tveksamt atl öppna en expropria-rionsmöjlighet för grusläkt. I vart fall är del olämpligt all föra in deUa i direkt anknytning till gällande expropriafionslag, där markägare inte ens behöver tillfrågas innan ansökan om expropriation görs. Risken finns au grusfyndigheter på samma sätt som mineralfyndigheter kan bli ianspråk­tagna av den som finner fyndigheten. Markägarens möjlighet att realisera sin gmsfyndighet på den öppna marknaden kan därmed försvinna.

Om expropriationsinstmmenlet ska användas bör det klart anges vem som ska kunna söka expropriarion. Eftersom del i belänkandet föreslås att det ska vara elt samhälleligt behov av gms som kan motivera en expropria­tion (svårdefinierat), bör den enskildes möjlighet atl söka expropriation begränsas. Dessutom bör det i lagtexten klart anges atl markägare skall ges möjlighet att försälja eller upplåta sin fyndighet innan beslut om expropria­rion tas.

Länsstyrelsen i Örebro län: Länsstyrelsen bedömer alt expropriation för täktändamål endast undantagsvis torde komma att bli aktuellt. Länsstyrel­sen delar utredningens uppfattning att om laglig möjlighet lill expropriation finns, ökar delta i hög grad utsikterna till frivilliga uppgörelser. Länsstyrel­sen ställer sig därför bakom förslaget lill ändring i expropriationslagen.

Halmstads kommun: Med hänsyn lill del stora intresse som finns från markägare och exploatörer för att få öppna täktverksamhet är del tvek­samt om expropriationsförfarande skall tillgripas. Om elt sådant lagförslag kommer till genomförande bör den lagliga rätlen utövas med största försik­tighet och urskiljning.

Lantbrukarnas riksförbund:- LRF förutsätter alt expropriation av

grustäkler endast kommer alt förekomma i ett begränsat antal men motsät­

ter sig inte denna ändring av expropriationslagen. 

Grus- och makadamföreningen: Förslag härom bör icke framläggas förrän det visats atl verkligt behov föreligger. Detta har på intet sätt visats.

Sveriges industriförbund: Förbundet vill här instämma i den reservation

som inlämnats av riksdagsledamoten[REDACTED_EFTERNAMN]. Förbundet kan konstalera

alt en ur rättssäkerhetssynpunkt tvivelaktig trend uppenbarligen alltjämt är

för handen vad gäller täktverksamhet. 1973 års lagstiftning, där ersätl-

ningsrälten vid vägrat tillstånd togs bort, biträddes ej av Förbundet. Den

föreslagna möjligheten Ull en tvångsreglerad täktsamverkan är inte annat

än en ytterligare inskränkning av den enskilda äganderätten. För den

enskilde fastighetsägaren som pä hel- eller deltid driver en läkt leder de

föreslagna Ivångsreglerna till en försvårad planering av den personliga

ekonomin. Olika fastighetsägare har olika uppfattning om lämplig tid för

exploatering - ett helt naturligt förhållande. Skillnader i förmögenhels-

och inkomslförhållanden kan också motivera helt olika syn på hur en

exploatering skall bedrivas och vid vilken tidpunkt.          

Prop. 1981/82:220

112

9   Övriga frågor

9.1 Normer för ersättningsmaterial för naturgrus

Remissinstanserna ansluter sig överlag till vad kommittén anför om vikten av att öka användningen av restprodukter från gruv- och annan industri som ersättningsmaterial för naturgrus och kommitténs förslag atl planverket och vägverket får i uppdrag att se över gällande normer och anvisningar i berörda avseenden.

Statens vägverk: Inom en tvåårsperiod kan följande restprodukter förvän­tas bli normerade i vägverkels byggnadstekniska anvisningar. BYA:

- Med slaggbindemedel stabiliserad hyttsten

- Hytlsten

- Industrislagg

- Kopparslagg

Anvisningar gällande masugnsslagg, bark och lätt fyllning i vägbankar finns i dag.

Tillgången på restprodukter enligt ovan är begränsad lill vissa orter, vilket gör att förädlingsgraden på produkterna måste vara myckel hög om kostnaderna för transport ska kunna bäras. För närvarande har restpro­dukter svårt att prismässigt konkurrera med nalurgrusprodukter.

Statens väg- och trafikinstitut: Beträffande restprodukter från gruv- och stålindustrin vill institutet påpeka att sedan några år tillbaka vid institutet bedrivs en intensiv forskning kring användningen av slagg och andra restprodukter som vägbyggnadsmaterial.

Som nämnts i betänkandet bedriver även institutet på vägverkets upp­drag inventering och undersökning av grova moräner. I arbetet har redan givits förslag på möjliga förekomster av grov morän i ett naturgrusfattigt område i södra Sverige.

Med hänsyn till nämnda forskningsprojekt på restprodukter och grov morän vill institutet kraftigt understryka dessa tillgångars stora värde och framlida betydelse inom vissa delar av Sverige som ersättningsmaterial för naturgruset i vägbyggnadssammanhang.

Statens planverk: Nalurvårdskommitlén föreslår, som ersättningsmaterial för naturgrus, en vidgad användning av restprodukter från t. ex. gruv- och stålindustrin och att planverket och vägverket får i uppdrag atl se över gällande normer och anvisningar i detta avseende.

Planverket tillstyrker i princip detta förslag.

Från byggnadsleknisk synpunkt krävs dock ökade kunskaper för att klargöra tekniska och fysikaliska egenskaper av betydelse hos detta mate­rial. Först därefter blir det aktuellt att revidera bygg- och materialbestäm­melser med hänsyn lill möjligheten all använda restprodukter vid byggan­det. Planverket tillstyrker således utökad forskning och försök beträffande restprodukters användning vid byggandet och inom byggnadsindustrin.

Statens industriverk: SIND vill i likhet med kommittén understryka beho­vet av att de normer och anvisningar som tillämpas för användning av ballastmaterial anpassas med hänsyn lill möjligheterna alt utnyttja olika restprodukter. Det är därför angeläget alt planverket och vägverket får i

Prop. 1981/82:220

113

uppdrag att i samråd med berörda myndigheter och organ se över gällande normer och anvisningar i detta avseende.

Vad beträffar förslaget att inventeringsprogrammet endast skall avse sand och grus - bl. a. under hänvisning till alt material föreligger för kalk, diabas och alunskiffer genom SIND:s utredningar vill SIND kraftigt under­stryka atl inventeringsmaterialet i utredningarna uteslutande gjorts på befintligt material av delvis äldre datum.

Länsstyrelsen i Blekinge län: Länsstyrelsen vill dessutom peka på att i länet har vid behandling av avfallsfrågor särskild vikt lagts vid återanvändnings-(återvinnings-)möjligheterna och användningen av restprodukter på ett från ekologisk synpunkt lämpligt sätt. Enligt länsstyrelsens mening måste återanvändning av olika restprodukter och avfall utredas i en helt annan omfattning än vad som föreslås i betänkandet. Även inom detta ämnesom­råde bör ett detaljerat undersökningsprogram framläggas. Detla bör tillgo­dose såväl en hushållning med begränsade naturresurser som en önskad effeklivisering inom avfallssektorn. Elt särskilt handlingsprogram som tillgodoser dessa förhållanden bör snarast upprättas och bli föremål för sedvanlig remissbehandling.

Länsstyrelsen i Hallands län: Länsstyrelsen noterar med tillfredsställelse de åtgärder som föreslås för en ökad användning av ersättningsmaterial för naturgms, med hänsyn lill del ansvar som länsstyrelsen har vad gäller miljöskydd och naturvård.

Länsstyrelsen i Örebro län: Nalurvårdskommitlén föreslår alt de normer som gäller för användning av ballaslmaterial vid betonglillverkning och vägbyggnad m.m. omarbetas så alt ersättningsmaterial i form av t.ex. gruvavfall och restprodukter från stålindustrin kan utnyttjas i högre ut­sträckning än vad som i dag är möjligt.

Länsstyrelsen delar utredningens uppfattning i detta avseende och vill samtidigt förorda atl man i samband med föreslagen översyn av normerna även överväger och prövar i vilken utsträckning sand och finare fraktioner kan utnyttjas i stället för del mer kvalificerade grusmaterialet. Situationen inom stora delar av Sverige är som bekant, att det råder obalans mellan tillgången på grova fraktioner och sandmalerial, vilket medför att det i många av de i dag öppnade takterna endast återstår sand och finare fraktioner för vilka avsättningen är begränsad och där utbrytning och iordningställning går långsamt.

När det gäller tillvaratagande av restprodukter från gruvindustrin upp­står i vissa fall konflikter med de antikvariska intressena. Detla gäller inte minst inom Bergslagen där skarn- och varphögar intill de många gamla och mindre gruvorna och hyttorna i området rönt ett allt större intresse frän grusbranschens företrädare. Det finns därför enligt länsstyrelsens uppfatt­ning anledning atl överväga om inte läkt av dessa material regelmässigt bör prövas på samma sätt som övrig täktverksamhet.

Mineralpolitiska utredningen: Frågan om återvinning av restprodukter från gruvindustrin för kvalificerade användningar avser MPU belysa i avsnittet om forskning och utveckling i sitt slutbetänkande. MPU finner del angelä­get alt öka användningen av restprodukter också i jämförelsevis okvalifice­rade användningar och tillstyrker att planverket och vägverket får i upp­drag att se över gällande normer och anvisningar för ersättningsmaterial för naturgrus. 8   Riksdagen 1981/82. 1 saml. Nr 220

Prop. 1981/82:220

114

Grus- och makadamföreningen: Möjligheten att använda ersättningsmate­rial - en i och för sig riktig tanke - är av såväl tekniska som nationaleko­nomiska orsaker myckel begränsad. Erfarenheter från utlandet, där till­gången på naturligt material är mycket sämre än i Sverige, visar att ersätt­ningsmaterial endast undantagsvis kan komma till användning av tekniskt-ekonomiska skäl.

9.2 Personalbehov

Statens naturvårdsverk, LON och ett antal länsstyrelser framför syn­punkter på de resursförstärkningar som krävs vid ett genomförande av naturvårdskommilténs förslag.

Statens naturvårdsverk: Som framgår av sammanställningen är det bety­dande arbetsuppgifter som enligt förslaget skall ankomma på naturvårds­verket. Verket vill därvid framhålla att det från praktisk synpunkt är välbetänkt atl samla det centrala ansvaret hos en myndighet och alt det med hänsyn till arbetsuppgifternas art är lämpligt alt naturvårdsverket erhåller detla ansvar. Arbetsuppgifter av den storleksordning som det här är fråga om kräver dock oundgängligen en förstärkning av de personella resurserna. Verket förutsätter att medel för en sådan förstärkning las från de föreslagna täklavgifterna, vars syfte ju är alt finansiera den verksamhet samhället har med anledning av täktverksamheten.

Länsstyrelsernas organisationsnämnd: LON vill särskilt fästa uppmärksam­heten på den ansträngda arbetssituationen vid länsstyrelsernas naturvårds­enheter. Enligt regeringens uppdrag den 15 mars 1979 genomför LON f. n. en översyn av dessa enheters organisation och resurser. Innan nya upp­gifter tillförs enheterna krävs ingående överväganden. Det framstår som ändamålsenligt att ett genomförande av naturvärdskommitténs föreva­rande förslag sker i kontakt med LON.

Länsstyrelsen i Blekinge län: Under 1970-lalel har länsstyrelserna fått en betydande ökning av arbetsuppgifterna inom naturvården genom den skärpta naturvårdslagstiftningen, bokskogslagen m.fl. lagar. Vidare har länsstyrelsen genom den fysiska riksplaneringen ålagts betydande inven­terings- och planeringsuppgifler inom naturvården. Länsstyrelserna har dock inte erhållit de häremot svarande personella resurserna. Denna läns­styrelse har endast en tjänst inom den allmänna naturvården. Handlägg­ningen av täktärenden har hittills fått handhas av en tjänsteman, som är avlönad genom särskilda medel för annat ändamål. Detta är klart otillfreds­ställande. Länsstyrelsen finner det nödvändigt att med skärpa framhålla att för att länsstyrelsen tillfredsställande skall kunna ulföra sina uppgifter med prövning och Ullsyn av täktverksamheten och för att kunna genomföra utredningens förslag måste länsstyrelsen tilldelas en fasl tjänst för dessa uppgifter.

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: - - - Ett genomförande av utredningens förslag erfordrar dock ett betydande tillskott av resurser på länsstyrelserna för handläggning av läktfrågor. Det mål, "hänsynen rill naturmiljön", som angivits i gällande lagstiftning har i många fall inte kunnat nås på gmnd av resursbrist. Länsstyrelsen finner del därför angelä­get att lägga särskild vikt vid denna fråga.

Prop. 1981/82:220

115

Länsstyrelsen i Hallands län: Utredningen har beräknat atl arbetet med täktprövning och täkttillsyn hos länsstyrelsen i genomsnitt kräver en ar­betsinsats av 1,5 helårsarbetande tjänstemän, sedan förslagen i betänkan-del genomförts. Länsstyrelsen vill starkt understryka nödvändigheten av personalförstärkning inom den del av naturvårdsenheten som ansvarar för den allmänna naturvården, där arbetssituationen redan nu är hårt an­strängd. Med hänsyn härtill har länsstyrelsen i petitan för 1980/81 priori­terat en tjänst som byrådirektör inom den allmänna naturvården.

Länsstyrelsen i Kristianstads län: Ett genomförande av naturvårdskommit­téns förslag ökar belastningen på länsstyrelserna bl. a. genom att fler aspekter skall vägas in vid handläggningen av täktärenden vilket tillsam­mans med den kontroll av uppgifter om årsproduktion som kommer atl åvila länsstyrelsernas naturvårdsenheter medför en starkt ökad arbetsbe­lastning. Redan i dag är handläggningen av täktärenden mycket betungan­de och bristen på resurser gör bl. a. att täkttillsynen är eftersatt. Länssty­relsen får därför särskilt understryka alt elt genomförande av kommitténs förslag måste kombineras med atl ökade resurser ställs fill naturvårdsenhe-lemas förfogande samt atl en sådan resursförstärkning måste ske samtidigt som eventuella lagändringar träder i kraft.

Länsstyrelsen i Malmöhus län: Handläggningsliden för täktärenden i Malmöhus län är i dag på grund av bristande resurser orimligt lång. Inte heller är tillsynsverksamheten tillfredsställande. Denna situation kan helt naturligt skapa stora olägenheter för täktinnehavaren, i synnerhet vad gäller den framlida planeringen och sysselsättningen. Genom införande av täktavgift skapas emellertid förutsättningar för täktinnehavare all resa krav på viss service i form av bl. a. rimliga handläggningstider. Det är enligt länsstyrelsens mening både välbefogat och angeläget att medel av­sätts för att möta sådana berättigade krav. Länsstyrelsen förutsätter därför atl en resursförstärkning motsvarande 1,5 tjänst tilldelas länsstyrelsen. En sådan förstärkning överensstämmer med de krav på arbetsinsatser som erfordras enligt naturvårdskommitténs bedömning, när förslagen i utred­ningen genomförts. Enligt länsstyrelsens mening bör föreslagna tjänster inrättas senast från den tidpunkt vid vilken föreslagna lagar och förord­ningar skall träda i kraft, dvs, den 1 januari 1980. Utan en resursförstärk­ning för handläggning av täktärenden lorde länsstyrelsen sakna möjligheter atl genomföra de arbetsinsatser förslaget förutsätter.

Länsstyrelsen i Norrbottens län: Naturvårdskommilténs förslag innebär utökade arbetsuppgifter för länsstyrelsens naturvårdsenhel. Ändringar av naturvårdslagen har inneburit atl naturvårdsenhetens resurser blivit myc­ket ansträngda. Hitintills har inte ökade resurser tillförts naturvårdsenhe­ten i takt med utökade arbetsuppgifter. En förutsättning för att kommitténs förslag skall kunna genomföras är alt länsstyrelsens naturvårdsenhel till­förs både ökade personella och ekonomiska resurser.

Länsstyrelsen i Stockholms län: Naturvårdsenhelen i Stockholm är f. n. mycket hårt ansträngd av en stor ärendebalans, där många ärenden är mycket gamla. Enligt kommitténs förslag bortfaller inga av länsstyrelsens nuvarande handläggningsuppgifter, om man bortser från hjälpen med till­synen från kommunerna. Däremot Ullkommer en mängd nya uppgifter som kräver resursförstärkningar. Handläggningen blir betydligt mer komplice­rad med behovsprövning, prövning av hushållningsfrågor, där bl. a. an-

Prop. 1981/82:220

116

vändning av ersättningsmaterial skall avgöras, saml möjligheter till samfäl­lighetsbildning. Under inventeringsskedet krävs länsstyrelsens medverkan för att detta program skall kunna genomföras. Löpande skall årliga pro-duktionsuppgifler från företagarna behandlas.

Det är mycket svårt att i detalj överblicka vilka personella resurser som kommer atl krävas för att länsstyrelsen skall kunna genomföra ålagda uppgifter. En förutsättning för att detla skall bli möjligt är att den av kommittén föreslagna täklavgiften införs.

Länsstyrelsen i Södermanlands län:  Länsstyrelsen måste dock peka

på atl ett genomförande enligt kommitténs förslag nödvändiggör en resurs­förstärkning för de flesta av landets länsstyrelser. Kommittén har själv skissat att det för ett normallän krävs en arbetsinsats av 1,5 helårsarbe­tande tjänstemän. För närvarande disponerar länsstyrelsen i Söderman­land arbetskraft som sammanlagt motsvarar ca en 0,5 helårsarbetande tjänsteman för handläggning av täktverksamheten.

Länsstyrelsen i Uppsala län: Enligt utredningens uppskattning kommer länsstyrelsens arbetsinsats i genomsnitt alt uppgå till 1,5 årsarbetskrafter om utredningens förslag förverkligas. De personalresurser som hittills har ställts till länsstyrelsens förfogande i delta avseende motsvarar inte ens de ambitionsnivåer som anges i naturvårdslagens nuvarande utformning.

Länsstyrelsen vill avslutningsvis framhålla att det är nödvändigt med resursförstärkningar om länsstyrelsen skall fä ökade arbetsuppgifter.

Länsstyrelsen i Västerbottens län: Västerbottens län är till ytan vidsträckt. Detta medför stor tidsåtgång i förhållande till antal besiktningar för den tillsynsverksamhet som bedrivs. Antalet grustäktsansökningar uppgår lill drygt 200 per år vartill kommer tillsynsärenden ca 150 per år. För hand­läggning av ärendena sysselsätts en extra byråinspektör på heltid. Vidare biträder en kvalificerad assistent med handhavande av säkerheter, datare­gister m. m. Därutöver ligger besluts- och expeditionella funktioner. Na­turvårdskommiiién beräknar normallänsstyrelsens framtida resursbehov till ca 1,5 årsarbetskraft. Detta framstår som orealistiskt för Västerbottens län med hänsyn till det merarbete som åläggs länsstyrelsen.

Länsstyrelsen bedömer behovet av arbetskraft till ca 1 1/2-2 handlägga­re. 1/2 kvalificerad assistent och 1/2 kartritare. För att en bättre reglering av täktverksamheten skall åstadkommas är det angeläget alt tillräckliga resurser ställs till länsstyrelsens förfogande.

Länsstyrelsen i Västmanlands län: Ansvaret för den löpande tillsynen kom­mer enligt naturvårdskommilténs förslag atl las över av kommunerna. Totalt sett kommer dock länsstyrelsen att få elt ökat antal uppgifter som ställer krav på ökade arbetsinsatser. Invenleringsfrågor, hushållningspla­nering, täktsamverkan samt uppgifter beträffande läktavgifter och täktsta-tistik är exempel på sådan verksamhet. Härvid förutsätts all erforderliga resurser ställs till länsstyrelsens förfogande genom de läktavgifter som föreslås bli uttagna.

Luleå kommun: Förslaget innebär behov av mer personal på länsstyrelsen och/eller kommunen. Kommittén borde ha utrett dessa myndigheters roller klarare så alt en koppling kunde göras mellan arbetsuppgifterna, personalbehovet och uppbyggnaden av avgiftssystemet, som ju skall fun­gera kostnadstäckande.

Prop. 1981/82:220

117

Bilaga 4

Statens naturvårdsverks framställning med förslag till skärpt lagstiftning om vilthägn

1    Inledning

Statens naturvårdsverk behandlar i del följande frågan om vilthägn. Med sådant avses här ett markområde, kringgärdat med ett sådant stängsel alt de vilda djur för vilka hägnet är avsett, hindras från all passera såväl ut som in. Förutom sådana villhägn i egentlig mening inbegrips också vissa motsvarande anläggningar såsom djurpark och sädana mindre hägn som förekommer i direkt anslutning till boningshus eller ekonomibyggnader. Del är alltså här fråga om vilt, som befinner sig i fångenskap.

2   Gällande bestämmelser

Bestämmelser som tar sikte på bl. a. vilthägn i egentlig mening finns främsi i naturvårdslagstiftningen och jaktlagstiftningen. Därutöver gäller bestämmelserna i brottsbalken om djurplågeri. Då djurskyddslagen avser även vilda djur som hålls i fångenskap torde denna lag vara tillämplig på djur inom hägn av olika slag. För vilthägn lorde krävas byggnadslov.

Vad särskilt gäller bestämmelserna inom naturvårdslagstiftningen finns vissa bestämmelser som kan påverka lokaliseringen och utformningen av vilthägn. Enligt 7 § naturvårdslagen (NVL, 1964: 822, omtrycki 1974:1025) kan område som särskilt behöver skyddas eller vårdas på grund av sin betydelse för kännedomen om landels natur m. m. eller som är av väsentlig betydelse för allmänhetens friluftsliv förklaras som naturreservat. Beslu­tande instans är länsstyrelsen. Bestämmelsen kan i och för sig användas för alt hindra tillkomsten av ett vilthägn som är olämpligt lokaliserat, om del aktuella området är av sådan kvalitet atl ett reservatsbeslut är moti­verat. Detta innebär dock ett komplicerat förfarande, som dessutom i regel är tidsödande.

Tillkomsten av ett vilthägn torde möjligen också kunna förhindras ge­nom att ett område med stöd av 19 § NVL avsätts som naturvårdsområde.

I 20 § NVL föreskrivs bl. a. att innan arbetsföretag utförs som inte omfattas av lillståndstvång enligt 18 § (täktverksamhet) eller 19 § (natur­vårdsområde) men som kan komma atl väsentligt ändra naturmiljön, sam­råd skall ske med länsstyrelsen. 1 anslutning till denna bestämmelse stad­gas i 24 § nalurvårdsförordningen (NVF, 1976:484) att den som ämnar uppföra vilthägnad omkring område, där allmänheten får färdas fritt, sna­rast möjligt och senast tre månader i förväg skall anmäla detla till länssty­relsen för samråd. Vid samrådsförfarandet äger länsstyrelsen förelägga företagaren att vidta de åtgärder som behövs för att begränsa eller motver­ka skada på naturmiljön.

Numera råder generellt strandskydd vid havet, insjöar och vattendrag enligt 15 § NVL. Strandskyddet förhindrar anläggning av villhägn. Inom strandskyddsområde gäller nämligen ett allmänt förbud inte bara mot bebyggelse och förberedelsearbeten för bebyggelse, utan också mot åtskil-

Prop. 1981/82:220

118

liga andra anläggningar och anordningar på stränderna, om inte länsstyrel­sen har lämnat tillstånd lill åtgärden. Denna tillståndsplikt gäller dock inte anläggning eller åtgärd som behövs för jordbruket, fisket, skogsskölseln eller renskötseln och ej tillgodoser bostadsändamål.

Om det på område som är av betydelse för friluftslivet eller i områdets närhet finns stängsel, som hindrar eller försvårar tillträdet till mark inom området där allmänheten annars skulle haft rätt alt färdas fritt, får länssty­relsen enligt 17 § NVL förelägga den som håller stängslet att anordna grind eller annan genomgång. Om det är uppenbart alt stängslet endast avser att utestänga allmänheten från området, får länsstyrelsen meddela föreläggan­de om borttagande av stängslet. Denna bestämmelse är tillämplig på bl. a. villhägn och har i vissa fall utnyttjats för att åstadkomma genomgångar i sådan anläggning.

Den som enligt 17 § NVL blivit förelagd att ordna genomgång är berätti­gad att få ersättning för kostnaderna av staten, som också skall bekosta underhållet av genomgången. Ersättning utgår dock inte, om del är uppen­bart att stängslet endast avser all utestänga allmänheten från område där den annars skulle få färdas fritt (30 § NVL).

Med stöd av 14 § NVL har i 18 § NVF införts förbud mot att plantera ut vissa djur eller att på annat sätt sätta ut dem i frihet. De djur som berörs av detla förbud är björn, lo, varg, järv, bävei, vildsvin, kronhjort, dovhjort, vildkanin, mink och bisamråtta samt däggdjur eller fågel av viltslag som inte bevisligen tillhörde landets viltbestånd vid utgången av år 1963. Den som har sådant djur skall hålla det instängt på betryggande sätt eller på annat sätt se till att djuret inte kommer löst.

Naturvårdsverket får medge undantag från utplanleringsförbudel. Till­stånd att utsätta djur, som har fölls i eller längre lid hållils i fångenskap, får inte beviljas ulan föregående samråd med lantbruksstyrelsen.

Enligt 19 § NVF får naturvårdsverket också meddela föreskrifter om hur minkfarm eller liknande anläggning skall vara inhägnad samt om kontroll över efterlevnaden av sådana föreskrifter. För minkfarm, men inte för några andra liknande anläggningar, har sådana föreskrifter meddelats.

Slutligen kan erinras om all den som vanvårdar ett villhägn kan länkas bryta mot 23 § NVL, som i princip förbjuder all nedskräpning.

Enligt 21 § lagen om rätt lill jakt (1938:274) får lös hund inte tas med eller släppas in i annans hägnade jaklpark eller djurgård. Om detta inträf­far, får jakträttsinnehavaren fånga och behålla hunden.

Enligt 21 § jaktstadgan (1938:279) får inom jaklpark eller djurgård, som är inhägnad i enlighet med föreskrifter som naturvårdsverket meddelar, jakt efter villebråd som hålls instängt genom hägnaden bedrivas utan hinder av fridlysning.

I anslutning lill denna bestämmelse har naturvårdsverket utfärdat den föreskriften om jaktpark eller djurgård att djur får jagas under hela året i sådan anläggning, om jakten sker inom hägnad som på betryggande sätt hindrar djuren att passera såväl ut som in. Några andra föreskrifter beträf­fande kraven på villhägn har naturvårdsverket inte utfärdat.

3   Inventeringar om vilthägn

År 1973 gjordes en landsomfattande inventering av antalet och arten av villhägn. Själva arbetet utfördes av länsveterinärerna och Svenska jägare-

Prop. 1981/82:220

119

förbundets länsjaktvårdskonsulenter. Det fanns då 107 villhägn som var större än 1 ha. Av dessa var 7 hägn mellan 50-100 ha och 12 större än 100 ha (uppgifterna avser inte djurparker typ Skansen, Borås, Kolmärden m. fl.). Den sammanlagda arealen av dessa hägn, varav det största hade en areal av ca I 000 ha, var 5 156 ha. Antalet djur som hölls i hägn var ca 20 älgar, 570 kronvill, 1630 dovvill, 240 rådjur, 115 klövvilt av andra arter (sikahjort, wapitihjort etc.) samt 225 vildsvin.

Inventeringen upprepades 1976-78. Antalet hägn uppgick då lill 168, dvs, en ökning med drygt 60 hägn från 1973, Av hägnen var 11 mellan 50-100 ha, medan 16 var större än 100 ha. Hägnen täckte en sammanlagd yta på omkring 8000 ha, 1976-78 hade antalet djur i hägnen ökat till ca 4700, dvs, med ca 1 900 djur sedan 1973.

Av de sammanlagt tolv viltarter som hölls i hägn dominerade dov- och kronvill och utgjorde ca 70% av det totala antalet individer. Älg och rådjur förekom endast i mindre omfattning, ungefär 8%. Vildsvinen hade ökat kraftigt i popularitet och antal. De utgjorde drygt 15 % av antalet individer. Bland övriga arter kan särskilt nämnas wapitihjort (även kallad kanada­hjort), sikahjort, axishjort, visent och mufflonfår.

4   Fördelar och nackdelar med hägn

Orsakerna lill alt vilthägn inrättas är flera. Vissa markägare anser att framför allt kronvill och dovvilt i hägn är lämpliga för alt utnyttja marginel­la skogs- och betesmarker. Härigenom får man även en bättre landskaps­vård genom att djuren betar lövslyet. Djuren ger vidare intäkter genom försäljning av livdjur, kött osv. Att hålla hjortar i hägn blir en del av gårdens ekonomiska hantering.

I vissa fall är orsaken till hägnens tillkomst också en önskan att utnyttja dem för jaktändamål. Även på det sättet kan det bli inkomster i form av exempelvis troféavgifler. Hägnen är då vanligen slora. Det finns flera exempel på att de inte bara innehåller mera vanliga djurarter som kronvill och dovvilt, utan också andra hjorlvillarter, vildsvin, mufflonfår m.m. Vildsvin är f. ö. en djurart som förekommer alltmer i hägn, även i mycket små. De flesta rena jaklhägnen torde dock bygga på dov- och kronvill.

Till komplettering av vad nu nämnts kan upplysas att i december 1976 ett examensarbete redovisades vid skogshögskolan som behandlar lönsamhe­ten av vilthägn. Härav.framgår bl. a. all del finns stora markarealer lämpli­ga för vilthägn, beroende på strukturrationaliseringen inom jordbruket. De mest intressanta djurarterna anses vara dovvilt, kronvill och vildsvin. Det normala skogsbruket inom ett hägn anses inte behöva påverkas nämnvärt vid normal besätlningstäthet. Smärre skador på föryngringar och ungsko­gar kan dock inte undvikas. En positiv effekt kan erhållas genom slybel-ning. Möjligheterna till avsättning av produktionen inom ett hägn i form av köU, livdjur och jakuillfällen anses som goda. Undersökningen visar att vilthägn torde ge ekonomisk lönsamhet, endast om avsättning av jakttillfäl­len kan påräknas.

Bland de övriga fördelar som kan följa med vilthägn kan nämnas att költet från de djur som hålls inom hägn kan få viss betydelse för folkför­sörjningen, särskilt på grund av atl dessa djur kan utnyttja det marginella, naturiiga betel. Hägn anläggs också för viltforskningsändamål. I vissa fall kan hägn också ha betydelse när det gäller att bevara en art för senare

Prop. 1981/82:220

120

utplantering. Inom hägn - såväl inom egentliga sådana som inom djur­parker kan människor få se djur av olika slag. Sett från markägares synpunkt kan en fördel med hägn också vara att nedskräpning och andra störande inslag förhindras från dem som eljest skulle beträda marken. Helt allmänt kan avslutningsvis i denna del sägas alt den ekonomiska utveck­lingen synes gynna anläggandet av hägn.

Men även nackdelar följer med hägn. Även om den allemansrältsliga möjligheten att beträda mark inte släcks ut genom Ullkomsten av elt vilthägn, kan de praktiska möjligheterna att komma in i hägnet bli små. Även om tillräckligt många genomgångar finns och är lätta atl hitta, känner många människor vidare en viss rädsla för att gå in i ett hägn med djur som kanske inte ingår i den frilevande svenska faunan.

Vilthägn upplevs alltså som irriterande av en del människor. Här kan också erinras om de ölägenheter som hägnen kan innebära för orienterar­na, särskilt när hägn byggs inom område där speciell orienteringskarta finns uppräUad.

De djur som hålls inhägnade kan rymma från hägnen och komma alt utgöra ett främmande element i den svenska faunan. Förrymda djur kan också ställa till stora skador, inte bara på gröda och skog, utan också på andra djurarter som ingår i den frilevande svenska faunan. Exempel härpå är vildminken. Denna kom ursprungligen till vår fauna genom rymningar från minkfarmer. Frilevande vildsvin, etablerade efter rymningar ur hägn, har tidigare åstadkommit skador på gröda. Vildsvin förekommer nu åter i smärre frilevande stammar i landet som en följd av rymningar från vill­hägn. Skador har på nytt rapporterats.

Djur av arter som inte ingår i den svenska faunan kan också av ohka skäl fungera som spridare av sjukdomar, som vi fidigare helt eller delvis varit förskonade från.

Vilthägn kan också medföra andra olägenheter än de nu nämnda. Hägn kan t.ex. åstadkomma irritation jakträttsinnehavare emellan, då viltets naturliga passage förhindras. Drivande hundar kan under jakt komma in i hägn. Hägn kan vidare störa vissa djurarters förflyttningar i markerna. Vilthägn kan också utgöra olämpliga inslag i landskapsbilden, om de före­kommer i mera öppna marker, vid stränder osv. Illa skötta hägn kan skräpa ned i naturen.

5    Skäl för nya bestämmelser

Även om - såsom framgår av den lämnade redogörelsen - möjligheter finns redan i dag alt med tillämpning av gällande författningar i varje fall i viss utsträckning reglera tillkomsten av hägn, måste dock naturvårdsver­ket konstatera att samhällets nuvarande möjligheter atl på ett tillfredsstäl­lande sätt bevaka frågorna om hägn inte kan anses tillräckliga. Särskilt gäller detta mot bakgrund av att tendenser uppenbariigen föreligger lill en ökning av antalet hägn i landet. Sett från naturvårdens synpunkt måste ölägenheterna med vilthägn anses överväga, främst på grund av atl dessa har en starkt avhällande effekt på det allemansrältsliga nyttjandet av markerna. Även om vilthägnen kan ha en viss positiv betydelse för vilt­forskningen, behövs de inte för faunavården. Den samhällsekonomiska betydelsen av hägnen är vidare ringa och den privatekonomiska kan till viss del vara beroende av avskrivningsmöjligheter enligt skattelagstiftning-

Prop. 1981/82:220

121

Verkets gmndinställning är att hägn inte borde tillåtas annat än i vissa särskilda undantagsfall. Verket har därför övervägt att föreslå ell principi­ellt förbud mot vilthägn, men har slutligen stannat för att föreslå införandel av tillståndsplikl för nya hägn. Även kontrollen av befintliga hägn behöver skärpas.

Skälen för vad nu nämnts kan sammanfattas på följande sätt. Möjlighet bör finnas alt förbjuda anläggning av nya hägn eller att styra lokalisering av sådana. Därvid är det väsentligt atl känna Ull ändamålet med hägnen, deras planerade konslmktion och areal m. m.

Ytterligare uppgifter behövs om befintliga hägn, avseende deras belä­genhet, konstruktion, areal saml uppgift om vilka djur som finns där och) vilket ungefärligt antal.

Fortlöpande kontroll behövs av hägn, vad gäller deras skick och djur­skydd och smittskydd. Kontrollen kan nödvändiggöra beslut om förbätt­ring eller nedläggning av hägn, vilka tillkommit efter tillstånd.

Kontroll behövs över förflyttningar inom landet av djur som avses i 18 § första stycket NVF.

Naturvårdsverket får här också erinra om sin skrivelse 1979-03-19 lill regeringen med förslag till ändrade bestämmelser beträffande införsel av djur.

Mot bakgmnd av vad förut anförts vill verket redan i detta sammanhang framhålla att en restriktiv hållning bör intas när det gäller att bevilja sådana tillstånd som här avses. Hägn bör i princip ej accepteras inom områden där påtagliga konflikter med det rörliga friluftslivet kan uppstå. Om tillstånd lill hägn för sådana djurarter som är främmande i den svenska vilda faunan över huvud tagel skall lämnas, bör detta ske med mycket stor återhållsam­het. Hägn för djurarter som kronhjort och dovhjort innebär däremot mind­re risk från faunavårdssynpunkl.

6   Naturvårdsverkets förslag

Bestämmelsen om tillståndsplikt för vilthägn bör naturligen tas in i naturvårdslagen. Bestämmelsen bör avse vilthägn i egentlig mening, men också djurpark eller med vilthägn och djurpark jämförliga anläggningar. Det kan visserligen hävdas att något ytterligare behov att reglera djurpark inte finns, då sådana med stöd av djurskyddslagstiftningen står under lanlbruksstyrelsens överinseende. Då det emellertid är svårt all i vissa fall dra en bestämd gräns mellan vilthägn och djurpark, anser verket del vara lämpligt alt ta med även djurpark. Med jämförlig anläggning avses bl. a. sådana mindre hägn som förekommer i direkt anslutning lill boningshus och ekonomibyggnader och som kan innehålla vildsvin eller andra djur som inte är husdjur.

Tillslåndsprövande myndighet bör bli länsstyrelsen. Är fråga om anlägg­ning för offentlig förevisning av djur, dvs. djurpark, bör tillstånd inte få ges utan att lanlbruksstyrelsen såsom huvudman för djurskyddet godkänt an­ordningarna för djuren. Länsstyrelsen skall när tillstånd beviljas meddela sådana föreskrifter att företagets menliga inverkan på friluftslivet eller naturmiljön begränsas eller motverkas. Till naturmiljön räknas därvid i enlighet med vad som eljest gäller enligt naturvårdslagen inte bara landska­pet, ulan också dess fauna och flora.

prop. 1981/82:220

122

Naturvårdsverket anser att tillståndet skall knytas till markens ägare, som är ansvarig för skogsvården inom hägnet. Ägaren av marken blir därmed också ansvarig för underhåll av hägnet och avveckling av detta vid tillståndstidens utgång.

De förhållanden som legat till gmnd för elt tillstånd atl anlägga hägn kan med tiden förändras. Del är därför inte försvarligt atl låsa markanvänd­ningen under allt för lång tid. Givet tillstånd bör därför kunna omprövas eller helt dras in efter viss tid, förslagsvis tio år. Härigenom vinns viss överensstämmande med vad som gäller enligt 18 § NVL för täkllillstånd och enligt 24 § miljöskyddslagen (1969:387) i fråga om omprövning av lagakraft vunnet tillstånd. Tidsperioden tio år får anses vara tillräckligt lång för att den som uppfört tillstånd inte skall belastas alltför hårt vid upphävande av tillståndet. Om det inte är fråga om dålig skötsel av anlägg­ningen, måste del dock finnas från allmän synpunkt beakiansvärda skäl för alt tillståndet skall få upphävas. En anläggning av ifrågavarande slag nödvändiggör nämligen ofta betydande investeringar. Särskilt gäller delta i fråga om mer omfattande anläggningar, t. ex. djurparker.

Visar det sig att meddelade föreskrifter ej i erforderiig mån begränsar eller motverkar företagets menliga inverkan på friluftslivet eller naturmil­jön eller alt driften av anläggningar ej sker på ett tillfredsställande sätt -anläggningen medför t.ex. lidande för djuren - bör länsstyrelsen kunna före utgången av angiven tid förena tillståndet med de ytterligare föreskrif­ter som behövs eller vid allvarliga missförhållanden återkalla tillståndet.

Nämnda bestämmelser bör las in som en särskild paragraf i NVL, förslagsvis som 17 a. I anslutning härtill bör ansvarsbestämmelserna i 37 § kompletteras med en ny punkt 4 avseende den som uppför vilthägn eller därmed jämförlig anläggning i strid mot 17 a § eller föreskrift som medde­lats i samband med tillstånd till företaget. 39 § NVL om vite bör komplet­teras så att den också avser nyssnämnda punkt 4.

Tillkomsten av vilthägn måste anses innebära en ändring av pågående markanvändning. Enligt de bestämmelser som numera gäller för ersättning enligt naturvårdslagen bör någon ersättning därför inte utgå, då tillstånd lill villhägn helt eller delvis förvägras. Vad beträffar sistnämnda fall kan konstateras att det redan nu finns möjlighet för länsstyrelsen att med stöd av fidigare omnämnd samrådsbestämmelse få lill stånd modifieringar av elt vilthägn, utan atl innehavaren får ersättning för detta. Likaså gäller alt kostnader för att anordna genomgångar i vilthägn endast täcks av allmänna medel när del är fråga om nya genomgångar i äldre hägn (jfr 17 och 30 §§ NVL). När det gäller genomgångar, som anläggs i samband med att nya hägn byggs, brukar detla anses som en del av de modifikationer som länsstyrelsen kan göra i hägnbyggandet med stöd av samrådsplikten. Kost­nader för atl anordna sådana genomgångar ersätts regelmässigt inte. Er­sättning bör ej heller utgå, då lämnat tillstånd återkallas.

F.n. finns i anslutning lill 20 § NVL en bestämmelse om samrådsskyl­dighet i 24 § NVF vid anläggning av nya vilthägn. Denna bestämmelse innehåller emellertid inte preciserade uppgifter om vad anmälan om sam­råd skall innehålla. Samrådsskyldigheten enligt denna paragraf bör upphä­vas och ersättas med bl. a. anmälningsskyldighet enligt 14 § NVL i den lydelse som föreslås i denna skrivelse med därtill knutna nya 18 § NVF. Nuvarande sista stycket i 14 § NVL bör sålunda kompletteras så att det även avser förflyttning av vissa djur mellan vilthägn, djurpark eller liknan­de anläggning saml anmälan om förekomsten av sådan anläggning.

18 § NVF bör i anslutning härtill få ett nytt tredje stycke med följande

Prop. 1981/82:220

123

innebörd. Det skall åligga envar som har för avsikt att anskaffa djur som avses i första stycket atl anmäla detla till länsstyrelsen i samband med ansökan om tillstånd atl uppföra planerad anläggning för sådana djur. Anmälan skall därvid innehålla uppgift om anläggningens belägenhet, kon­slmktion och areal. Uppgift skall också lämnas Om art och ungefärligt antal av vaije djurslag som planeras alt hållas inom anläggningen vid full drift. Nuvarande tredje stycket i paragrafen bör få plats som Qärde stycke. Paragrafen bör ytterligare kompletteras med följande föreskrifter. Förflytt­ning mellan villhägn eller liknande anläggningar inom landet av levande däggdjur som avses i 18 § första stycket NVF med undanlag av bäver, kronvilt, dovvilt och mink fär ej ske utan tillstånd av naturvårdsverket. Tillstånd får ej beviljas ulan föregående samråd med lanlbruksstyrelsen.

Förflyttningar mellan anläggningar i djurparker godkända av lantbmks­styrelsen skall ej omfattas av stadgandet i femte stycket.

Anledningen till undantaget för bäver, kronvill, dovvill och mink är att dessa djurslag är så vanligt förekommande i den svenska faunan all del ej kan anses motiverat med särskilt tillstånd vid förflyttningar. Inte torde det heller vara nödvändigt med en sådan bestämmelse avseende fåglar. Dessa har hittills inte vållat några egentliga olägenheter i detta sammanhang. Om fågel undantas från tillståndslvånget vid förflyttningar, blir det inte heller aktuellt att pröva ärenden om förflyttningar exempelvis av olika parkfäglar från ett område lill ett annat.

Förflyttning av djur mellan anläggningar i djurparker godkända av lant­bmksstyrelsen, är redan reglerad och behöver därför inte omfattas av den föreslagna bestämmelsen, vare sig del är fråga om förflyttning mellan anläggningar i flera djurparker eller i en och samma park.

Med den inskränkning som därmed gjorts torde antalet lillståndspliktiga fall bli litet. Förflyttningar av vildsvin kan dock förekomma i åtskilliga fall. Med hänsyn till de olägenheter som redan vållats av förrymda vildsvin är del emellertid angeläget alt på ett tillräckligt verksamt sätt kunna förhindra eller styra flyttningen av denna djurart från ett hägn till ell annat.

Av den föreslagna bestämmelsen skall framgå alt den enbart avser förflyttningar mellan vilthägn och liknande anläggningar. I annat fall skulle den komma att gälla också förflyttningar exempelvis av smärre utländska däggdjur mellan olika zooaffärer eller mellan zooaffärer och konsument, vilket inte är avsikten.

Bestämmelsen i 24 § NVF bör som konsekvens av vad nu anförts helt upphävas och hänvisningen i 20 § NVF till nyssnämnda 24 § tas bort. 25 och 27 §§ NVF bör i fråga om tillstånd kompletteras med en hänvisning även till nya 17 a § NVL. I 25 § bör också anges att ansökan om tillstånd skall vara åtföljd av ritning.

För alt tillgodose tidigare redovisat behov av ett fastare grepp från samhällets sida om verksamheten med vilthägn, krävs hl. a. möjlighet alt få kännedom om befintliga hägn och vilka djur de innehåller. Ett lämpligt sätt all lösa detla informationsbehov är att i form av en övergångsbestämmelse införa en anmälningsskyldighet för den som håller djur i hägn såsom anges i 18 § första stycket. Det kan ifrågasättas atl begränsa en sådan anmäl­ningsskyldighet så all den inte berör egentliga djurparker. Då del måste vara en fördel för länsstyrelsen (bl. a. länsveterinären) att få kunskap om även djurparkernas hägnader och djurantal m. m., bör någon begränsning dock inte föras in. Övergångsbestämmelsen bör innebära atl innehavare av anläggning med djur som avses i 18 § första stycket skall anmäla denna hos länsstyrelsen. Anmälan skall göras inom tre månader från ikraftträdandet

Prop. 1981/82:220

124

av nämnda bestämmelse. Anmälan skall innehålla de uppgifter som anges i 18 § tredje stycket NVF.

Enligt förslaget till ny lydelse av 19 § NVF fär naturvårdsverket möjlig­het atl meddela vissa föreskrifter om hägnaders utformning m. m. samt om kontroll över dessa föreskrifters efterlevnad. Dylika föreskrifter, även innefattande regler om hundsäkring av hägn, avses utfärdade av verket till atl reglera framtida byggande av hägn liksom för de återkommande kon­troller av hägn som är nödvändiga. I likhet med vad som gäller för mink­gårdar bör kontrollen utövas av länsstyrelsen i samråd med länels jakl-vårdskonsulent. Veterinär bör medverka.

Enligt 21 § jaktstadgan får inom hägnad jaklpark under vissa förutsätt­ningar jakt ske utan hinder av fridlysning. De djur som hålls i ett vilthägn är enligt tillämpad praxis att anse som vilt. De har dock mestadels anUngen inköpts för hägnet av ägaren till anläggningen eller härstammar från inköp­ta djur. De hägnade djuren representerar således alllid ett stort värde för innehavaren av anläggningen. Möjligheterna för innehavare av hägn att oavsett gällande jaktlid kunna slå ut vissa djur i sin anläggning är en förutsättning för en ändamålsenlig verksamhet. Bestämmelsen om att jakt får ske i ett vilthägn ulan hinder av fridlysning synes inte ha givit upphov till några olägenheter. Mot bakgmnd härav och de styrmedel som samhäl­let föreslås erhålla genom de ovan föreslagna bestämmelserna anser verket alt 21 § jaktstadgan kan kvarstå oförändrad.

Till grund för denna framställning ligger en särskild rapport om vihhägn, som här bifogas. Där behandlas vissa av här berörda frågor ytterligare.

Utkast till föreslagna författningsändringar fogas också till denna skri­velse.

7   Hemställan

Naturvårdsverket hemställer alt här föreslagna författningsändringar snarast genomförs.

Prop. 1981/82:220

125

UnderbUaga 4:1

Bilaga till Statens naturvårdsverks skrivelse 1979-09-03 med förslag till skärpt lagstiftning om vilthägn

Utkast till lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822)

Härigenom föreskrivs i fråga om naturvårdslagen (1964:822)' dels att 14, 37 och 39 §§ skall ha nedan angivna lydelse dels alt i lagen skall införas en ny paragraf, 17 a, av nedan angivna lydelse dels alt i lagen före paragrafen 17 a skall införas en ny rubrik.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 §

Är fara att växtart försvinner eller utsattes för plundring, äger regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer meddela förbud att inom landet eller del därav borttaga eller skada växt av den arten där den växer vilt.

Är fara att djurart försvinner, äger regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer meddela förbud alt inom landet eller del därav döda, skada eller fånga vilt levande djur av den arten, då det ej sker till försvar mot angrepp på person eller egendom, så ock all borttaga eller skada sådant djurs ägg, rom eller bo. Beträffande djur, vars dödande eller fångade är att hänföra till jakt eller fiske, skall dock gälla vad därom särskilt stadgas.

Behövs utöver fridlysning enligt jaktlagstiftningen särskilt skydd för djurlivet inom visst område, äger regeringen eller myndighet som regering­en bestämmer meddela föreskrifter som inskränka rätten lill jakt eller allmänhetens eller markägarens rätt all uppehålla sig inom området.

Om utplantering eller annat ut-

Om utplantering eller annat ut-

sättande av vilt i frihel meddelas sättande av vilt i frihet samt om

föreskrifter av regeringen eller förfiyttning av djur mellan vilthägn,

myndighet som regeringen bestäm- djurpark eller liknande anläggning

mer.

samt om anmälan om förekomsten

av sådan anläggning meddelas fö­reskrifter av regeringen eller myn­dighet som regeringen bestämmer.

Särskilda bestämmelser om vilthägn

17 a §

Vilthägn, djurpark eller därmed jämförlig anläggning får ej upp­föras utan att markens ägare erhål­lit länsstyrelsens tillstånd därtill. År fråga om anläggning för offent­lig förevisning av djur, får sådant tillstånd inte ges utan att lantbruks-

Lagen omtrycki 1974: lOZ.").

Prop. 1981/82:220

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

126

styrelsen   godkänt   anordningarna för djuren.

I samband med tillstånd får läns­styrelsen meddela sådana föreskrif­ter att företagets menliga inverkan på friluftslivet eller naturmiljön be­gränsas eller motverkas.

Har tio år förflutit från det till­stånd vunnit laga kraft, kan läns­styrelsen upphäva tillståndet helt eller delvis, eller förena tillståndet med ändrade föreskrifter, om sköt­seln av anläggningen ej bedöms tillfredsställande eller om andra skäl föreligger. Visar det sig att meddelade föreskrifter ej i erforder­lig mån begränsar eller motverkar företagets menliga inverkan på fri­luftslivet eller naturmiljön eller medför att driften av anläggningen ej sker på ett tillfredsställande sätt, kan länsstyrelsen före utgången av angivna tid förena tillståndet med de ytterligare föreskrifter som be­hövs eller vid allvarliga missförhål­landen upphäva tillståndet.

37 § Till böter eller fängelse i högst sex månader dömes den som uppsåtligen eller av oaktsamhet

1.

bryter mot förbud eller föreskrift som meddelats enligt 5, 8, 10, 

II 

eller 14 §, 16 § andra stycket eller 19 §,

2.

bryter mot 16 § första stycket första punkten eller, om ej gärningen är ringa, mot 16 § första stycket andra punkten,

3.

bryter mot 17 § andra stycket, om ej gärningen är ringa,

4.

bryter mot 17 a § eller före­skrift som meddelats i samband med tillstånd till företaget,

5.

utför täkl i strid mot 18 § eller föreskrift som meddelats i samband med tillstånd till företaget,

6.

underlåter atl fullgöra anmäl­ningsskyldighet som föreskrivits med stöd av 20 § första stycket,

7.

bryter mot 22 § första eller tredje stycket eller mot föreskrift som meddelats i samband med medgivande enligt tredje stycket el­ler,

8.

åsidosätter stadgandet i 23 §, om ej gärningen sker' på plats, till

Prop. 1981/82:220

127

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

vilken allmänheten icke äger tillträ­de eller har insy n, eller gärningen är ringa.

Utbyte av brott som avses i 5 skall förklaras förverkat, om det ej är uppenbart obilligt.

39 §

Har någon begått gärning som avses i 37 § I, 2, 4 eller 6, äger länsstyrelsen vid vite förelägga ho­nom att vidtaga rättelse. Överexe­kutor äger ock meddela handräck­ning för sådant ändamål. Ansökan om handräckning får göras av all­män åklagare, statens naturvårds­verk, länsstyrelsen eller den kom­munala myndighet som handhar na­turvårdsfrågor. Beträffande sådan handräckning äga bestämmelserna i 191 § utsökningslagen motsvarande tillämpning.

Har någon begått gärning som avses i 37 § I, 2, 4, 5 eller 7, äger länsstyrelsen vid vite förelägga ho­nom alt vidtaga rättelse. Överexe­kutor äger ock meddela handräck­ning för sådant ändamål. Ansökan om handräckning får göras av all­män åklagare, statens naturvårds­verk, länsstyrelsen eller den kom­munala myndighet som handhar na­turvårdsfrågor. Beträffande sådan handräckning äga bestämmelserna i 191 § utsökningslagen motsvarande tillämpning.

Vid meddelande av föreläggande enligt 17 § första stycket, 20 §,21 § eller 22 § andra stycket får länsstyrelsen utsätta vite. Efterkommes ej sådant föreläggande, skall på anmodan av länsstyrelsen utmätningsman­nen föranstalta om alt åtgärden vidtages.

Byggnadsnämnden får utsätta vite vid meddelande av föreläggande en­ligt 17 § tredje stycket. Hälsovårdsnämnden får utsätta vite vid meddelan­de av föreläggande enligt 24 §. Efterkommes ej föreläggandet, äger veder­börande nämnd låta vidtaga åtgärden på den försumliges bekostnad.

Denna lag träder i kraft den

Prop. 1981/82:220

128

Bilaga 5

Sammanfattning av remissyttrandena över statens natur­vårdsverks förslag till skärpt lagstiftning om vilthägn

Allmänt

Naturvårdsverkets förslag att införa tillståndsplikl för vilthägn tillstyrks i princip eller lämnas utan erinran av det stora flertalet remissinstanser. Bland dessa märks lantbruksstyrelsen, skogsstyrelsen, statens planverk, flertalet av de sexton länsstyrelser, som yttrat sig över förslaget, lant­bruksuniversitetet. Lantbrukarnas riksförbund (LRF), Svenska jägareför­bundet och Svenska kommunförbundet. Skälen till remissinstansernas po­sitiva inställning växlar dock. De flesta betonar nödvändigheten av alt skydda friluftslivets och naturmiljöns intressen under det atl andra åbero­par avels- och veterinärmedicinska skäl samt behovet av att kontrollera atl djuren inte rymmer och åsamkar skada på mark och gröda. Flera av remissinstanserna har dock invändningar mot förslagets närmare kon­slmktion. Dessa invändningar är av både formell och saklig natur.

Länsstyrelsernas organisationsnämnd (LON) är tveksam till förslaget och anser att kompelens- och lagkonfliktsfrågor måste utredas närmare innan slutlig ställning tas lill förslaget.

Hovrätten över Skåne och Blekinge och Föreningen för Svensk Hjort­avel avstyrker förslaget. Hovrätten anser att naturvårdsverket inte gjort helt klart vad man egentligen vill åstadkomma med reglerna. Någon egent­lig utredning i vilken utsträckning befintliga vilthägn utgör hinder för friluftslivet eller medför en ej godtagbar påverkan på naturmiljön har inte redovisats. Förslaget har inte tagit upp viktiga konsekvenser av vilthägn och regleringen av dessa (bl. a. grannelagsrätlsliga och skadeståndsrätls-liga frågor). Även i andra avseenden är förslaget enligt hovrätten för bristfälligt för atl kunna läggas till grund för lagstiftning. Enligt Föreningen för Svensk Hjortavel talar samhällsintresset, i motsats lill vad naturvärds­verket anser, för att hjortaveln inom hägn bör stödjas i stället för att försvåras. Föreningen finner nuvarande bestämmelser om vilthägn fullt tillräckliga.

Vissa särskilda frågor

Lantbruksstyrelsen anför att länsstyrelsens prövning enligt naturvårds­lagstiftningen inte bör omfatta djurskyddssynpunkter.. Lantbruksstyrelsen tar även upp de konflikter som förslaget kan ge upphov till i förhållande till rennäringen. Enligt styrelsens uppfattning är del tveksamt om tillräcklig hänsyn kommer att tas till renskötseln om förslaget genomförs. LON pekar på alt förslaget är oklart i fråga om förhållandet mellan naturvårdslagen och djurskyddslagen.

Skogsstyrelsen framhåller att naturvårdsverket förefaller att ha under-skaltal betydelsen av skador på främst föryngringar och ungskog inom vilthägn. Styrelsen påpekar atl skälen för den föreslagna tillsiåndsplikten är helt andra än de skogliga. Styrelsen anser därför att lillståndsgivningen

Prop. 1981/82:220

129

bör omfatta ett obligatoriskt samrådsförfarande med skogsvårdsslyrelsen samt atl ett tillstånd skall kunna förenas med en föreskrift till skydd för skogsvårdsinlresset. Skogsstyrelsen liksom Svenska jägareförbundet vänder sig även mot den föreslagna möjligheten att efter tio år ompröva tillståndet vilket enligt skogsstyrelsen avviker från rådande rättsuppfatt­ning.

Planverket anför att friluftslivets intressen alltmer blivit en kommunal planeringsangelägenhet. Av den anledningen bör kommunen ha elt bety­dande inflytande vid bedömningen av ett vilthägns lämplighet med hänsyn till friluftslivets intressen och till landskapsbilden. Hägnet bör inte få motverka syftet med de kommunala fysiska planerna. Tillståndsprövning­en för vilthägn bör möjligen kunna delegeras lill kommunal myndighet i likhet med övriga åtgärder enligt 17 § naturvårdslagen, främst vad gäller lokaliseringsprövningen, med hänsyn till friluftslivet. Föreskrifter om häg­nels inverkan på faunan och om hägnets utformning bör dock utformas i samråd med länsstyrelsen. I en ny plan- och bygglag kan eventuellt till­ståndsprövningen flyttas över lill det kommunala planet. Enligt kommun­förbundet bör tillstånd ges endast under förutsättning av kommunens medgivande. Enligt länsstyrelsen i Kronobergs län kan vilthägn, särskilt stora sådana, innebära en påverkan på annan markanvändning varför dessa bör inordnas i den kommunala planeringen.

LON anför att länsstyrelsens tillstånd inte ersätter byggnadslov men att denna dubbelprövning kan lösas på samma sätt som när det gäller tillstånd atl sätta upp skylt eller reklamtavla (22 § NVL). Enligt hovrätten lorde byggnadslov inte i dag krävas för vilthägn. Behovet av byggnadslov bör dock övervägas i samband med den pågående omarbetningen av byggnads­lagstiftningen.

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län anser alt tillståndet bör knytas till den som bedriver verksamheten och inte till markägaren som utred­ningen föreslagit. Länsstyrelsen i Malmöhus län menar att elt tillstånd bör kunna knytas till annan än markägaren.

Länsstyrelsen i Kronobergs län anser all förfaltningsförslaget bör kom­pletteras i fråga om utformningen av tillsynsansvaret. Det måste således klart framgå vem som har ansvaret för eventuell skyddsjakt på förrymda djur.

Naturvårdsverkets uppfattning alt vilthägn måste anses innebära en ändring av pågående markanvändning delas av Svenska samernas riksför­bund men ifrågasät.s av länsstyrelsen i Malmöhus län och Föreningen för Svensk Hjortavel.

9   Riksdagen 1981/82. 1 saml. Nr 220

Prop. 1981/82:220

130

Utdrag

LAGRÅDET

PROTOKOLL

vid sammanträde 1982-04-19

Närvarande: Justifierådet Fredlund, regeringsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], justifierådet[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt lagrådet den 1 april 1982 lillhandakommel utdrag av protokoll vid regeringssammanträde den 25 mars 1982 har regeringen på hemställan av statsrådet och chefen för jordbruksdepartementet beslutat inhämta lagrå­dets yttrande över förslag lill lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822).

Förslaget har inför lagrådet föredragits av hovrättsassessor Per Olding.

Förslaget föranleder följande yttrande av lagrådet:

I8§

I specialmofiveringen till förevarande paragraf uttalas, atl om länsstyrel­sen avslår en ansökan om täkttillstånd, därför att behovet av takten inte anses styrkt, detla inte nödvändigtvis innebär, att länsstyrelsen för all framtid har sagt nej till takten. I omedelbar anslutning härtill Ulläggs, atl fyndigheten kan tas i anspråk vid en senare tidpunkt, om ändrade förhållanden föreligger. Dessa motivuttalanden är väl i och för sig riktiga men kan lätt missförslås. För att förebygga detta vill lagrådet anföra följande. Ett beslut, varigenom länsstyrelsen avslagit en ansökan om täkt­tillstånd exempelvis därför all behovet av takten inte anses styrkt, utövar med all sannolikhet inte någon materiell rättskraft och hindrar således inte, att saken, oavsett om ändrade förhållanden inträtt eller inte, efter förnyad ansökan prövas på nytt eventuellt med annan utgång till resultat. Det­samma torde gälla beslut, varigenom länsstyrelsen avvisat en ansökan om täkttillstånd exempelvis därför att sökanden inte efterkommit föreläggande atl inkomma med utredning som belyser behovet av takten.

18b§

Efter åtagande av en kommun får länsstyrelsen enligt förevarande para­graf överlåta åt den kommunala nämnd som kommunen bestämmer atl utöva tillsyn över att en läkt inte utförs i strid mot 18 § eller de villkor som är förenade med tillståndet.

Till skillnad från många andra lagar, t.ex. miljöskyddslagen (38-44 §§) och livsmedelslagen (24-29 §§) innehåller naturvårdslagen inte någon när­mare reglering rörande tillsynen över lagens efterlevnad. Med hänsyn härtill kan man fråga sig om länsstyrelserna har sådan tillsynsbefogenhet som de enligt förevarande paragraf skall få möjlighet atl överlåta till kommunalt organ. En sammanställning av olika bestämmelser, främsi 2 och 39 §§ naturvårdslagen samt 5§ länsstyrelseinslmkfionen, synes dock ge vid handen, atl så är fallet.

Prop. 1981/82:220

131

24 a§

I paragrafen föreslås införande av tillståndstvång för uppförande av villhägn på områden där allmänheten får färdas fritt. Förslaget har till syfte alt till skydd för friluftslivet och naturmiljön skapa en bättre kontroll över vilthägn än vad gällande bestämmelser om samrådsförfarande möjliggör. Äldre befintliga vilthägn omfattas inte av lagförslaget. Enligt ordalagen i paragrafens första stycke tar tillståndslvånget sikte på själva uppförandel av ett vilthägn. Med hänsyn till de föreslagna bestämmelsernas syfte synes det dock riktigare att kräva tillstånd för atl ha villhägn uppsatt på ifrågava­rande områden. Lagrådet förordar därför alt en häremot svarande juste­ring av lagtexten sker på denna punkt (jfr 17 § andra stycket och 22 § första stycket naturvårdslagen).

Beträffande tillståndsprövningen föreskrivs i paragrafens andra stycke alt länsstyrelsen skall ta hänsyn lill behovet av skydd för friluftslivet och naturmiljön. Det föreslagna stadgandet synes i första hand avse att ange ramen för länsstyrelsens prövning av tillståndsfrågorna. Det svarar därför mindre väl mot uttalandet i remissprolokollet (under avsnitt 2.2) om atl lillståndsgivningen bör vara restriktiv. Vad som där anförs om att tillstånd inte bör lämnas inom områden där vilthägn kan utgöra hinder för det rörliga friluftslivet eller där det medför en ej godtagbar påverkan på natur­miljön bör enligt lagrådets mening ges ett motsvarande uttryck i lagtexten.

Tillstånd till vilthägn skall enligt förslaget kunna återkallas av länsstyrel­sen under förutsättning att betydande olägenhet som inte kan avhjälpas uppkommer genom hägnet (24 a§ tredje stycket). Med den noggranna prövning som en restriktiv tillståndsgivning förutsätter bör del likväl en­dast undantagsvis, t. ex. vid väsentligt ändrade förhållanden, bli anledning alt återkalla ett lämnat tillstånd. Ett annat sådant undantagsfall synes även kunna bli aktuellt om behovet av ett villhägn skulle komma alt upphöra helt. För en sådan situarion bör det, oavsett om någon olägenhet gett sig lill känna, vara möjligt för länsstyrelsen att besluta om återkallelse av ett tillstånd. Förslaget bör kompletteras med en regel härom. En återkallelse av ell lämnat tillstånd kan självfallet medföra betydande ekonomiska på-känningar för tillståndets innehavare. Det rör sig härvidlag i regel om stora kostnader för anläggningen som sådan. Hit får även räknas utlägg för sådan undersökning eller gollgörelse som kan ha ålagts tillståndshavaren enligt del särskilda stadgandet i 42 § sista stycket. Någon ersättning enligt naturvårdslagen föreslås inte utgå om ett tillstånd återkallas. Vid dessa förhållanden bör i tillståndsbesluten regelmässigt las in en uttrycklig erin­ran om att tillståndet under vissa förutsättningar kan återkallas med stöd av bestämmelserna i paragrafens tredje stycke. En bestämmelse härom synes kunna utfärdas i administrativ ordning.

Med beaktande av det nu anförda föreslår lagrådet att 24 a § ges följande lydelse:

"Vilthägn får inte ulan tillstånd finnas uppsatt på område där allmänhe­ten får färdas fritt.

Prop. 1981/82:220

132

Frågor om tillstånd prövas av länsstyrelsen. Tillstånd får lämnas endast om det är uppenbart atl vilthägnet inte inverkar menligt på friluftslivet eller naturmiljön. Tillstånd skall förenas med de villkor som behövs till skydd för dessa intressen.

Om det genom ett vilthägn uppkommer någon olägenhet som inte förut­sågs när tillståndet gavs, får länsstyrelsen besluta nya eller ändrade villkor för att avhjälpa olägenheten. Kan olägenheten inte avhjälpas och är den betydande, får tillståndet återkallas. Tillstånd kan även återkallas om behov av villhägn, som avses med riilståndet, inte längre föreligger."

37 § första stycket

Som en konsekvens av vad lagrådet föreslagit ovan beträffande avfatt-ningen av första stycket av 24 a § bör den nya punkten 8 i 37§ första stycket ges följande lydelse:

"8. har villhägn uppsatt i strid mot 24 a § eller mot villkor som är förenat med tillstånd till villhägn."

Till skillnad från det remitterade lagförslaget gör den av lagrådet före­slagna lydelsen del möjligt alt beivra brott mot sådana med tillstånd för­enade villkor som har föreskrivits vid en senare lidpunkt med stöd av 24 a § tredje stycket. Dessutom skapas, genom hänvisning i 39 § första stycket till 37 § första stycket 8, möjlighet att framtvinga efterlevnad av kravet på tillstånd och av villkor för hållandet av vilthägn. Möjligheten inbegriper även föreläggande atl ta bort vilthägn för vilket tillstånd saknas eller återkallats.

39, 39 a och 39 b §§

Enligt 39 § första stycket i nu gällande lydelse kan länsstyrelse förelägga den som bmtil mot någon av vissa angivna bestämmelser i naturvårdsla­gen, eller mot föreskrifter som meddelats med stöd av bestämmelserna, att vidta rättelse. I lagrådsremissen föreslås till en början, att föreläggande skall kunna meddelas också när de nya reglerna om vilthägn överträtls. Vidare skall befogenhet att besluta om föreläggande Ullkomma inte bara länsstyrelse utan också kommunal nämnd som enligt den föreslagna 18 b § övertagit uppgift att utöva tillsyn. Föreläggande som meddelats någon i egenskap av ägare till viss fastighet, byggnad, anläggning eller annan anordning, eller som meddelats någon i egenskap av tomträttshavare, skall enligt en ny 39 a § gälla också mot ny ägare respektive tomträttshavare. För atl en tilltänkt köpare av en fastighet eller byggnad skall kunna få reda på ett sådant föreläggande föreslås i rättssäkerhetens intresse vissa be­stämmelser om anteckning i fasUghelsbok (39 b§). I nu angivna delar möter förslaget i princip inte någon erinran av lagrådet.

Förslaget innebär emellertid också, atl del inte längre skall anges i 39 § mot vem elt föreläggande skall kunna riktas. Avsikten med denna ändring är alt när en överträdelse begåtts den beslutande myndigheten inte skall

Prop, 1981/82:220

133

vara bunden att adressera föreläggandet till gärningsmannen ulan i varje enskilt fall kunna välja fritt vem som lämpligen bör åläggas att vidta rättelse, under fömtsättning att den som väljs har "sådan rådighel över egendomen all han har faktiska och juridiska möjligheter alt ulföra den förelagda åtgärden".

I motiven till förslaget hänvisas till motsvarande reglering i lagen (1976:666) om påföljder och ingripanden vid olovligt byggande m.m. (LPI). Den bestämmelse i LPI som lorde vara åsyftad i sammanhanget (15 §) går emellertid inte längre än alt del föreskrivs, alt vid vissa angivna brott mot byggnadslagstiftningen föreläggande om rättelse skall riktas mot ägaren. Bestämmelsen gäller oavsett om föreläggandet avser en försum­melse av tidigare ägare eller av någon annan än ägaren. Motsvarande gäller tomträttshavare. (Från tomträttshavare bortses i fortsättningen.)

Bestämmelser om att föreläggande om rättelse skall riktas mot ägare av faslighet eller byggnad när olika föreskrifter överträtls förekommer också i andra författningar än LPI. Vanligen gäller det överträdelser av föreskrif­ter som riktar sig just till ägaren och något ansvar för annans försummelse blir det därför i allmänhet inte fråga om. Ansvar för olagliga åtgärder eller underiålenhel av en tidigare ägare eller av en nyttjanderältshavare kan emellertid inrymmas. Som exempel på bestämmelser av detta slag kan nämnas 21 § naturvårdslagen, I8§ lagen (1960:690) om byggnadsminnen och 2§ bosladssaneringslagen (1973:531). Bestämmelserna synes allmänt avse åtgärder som endast ägaren har rättslig möjlighet att vidta. Stadgan­dena får också ses mot bakgmnd av elt föreskrivet eller antaget ägaransvar för fasligheters skick i särskilda hänseenden. Såvitt lagrådet kan finna rör del sig allmänt om situationer där ägaren har möjligheter all konstatera vem som företagit den lagstridiga åtgärden och att i sin tur vända sig mot denne.

När det i vissa författningar anges, att rätlelseföreläggande skall eller kan riktas lill nyttjanderättshavare eller "innehavare" - såsom i 73 § hälsovårdsstadgan (1958:663), 23§ brandlagen (1974:80) eller 9§ lagen (1979:425) om skötsel av jordbmksmark - lorde någon annan tillämpning inte vara avsedd än att föreläggande skall meddelas för den som kan lastas för all givna föreskrifter inte iakttagils. Också när det någon gång i regler om rätlelseföreläggande inte anges någon adressat synes det vara under­förstått, att den beslutande myndigheten har att i varje enskilt fall utse den som är skyldig till den överträdelse det är fråga om - jfr 24 § skogsvårdsla­gen (1979:429) med mofiv (NJA 

II 

1979 s 612 f).

De förelägganden som nämns i 39 § första stycket rör en mångfald mycket skiftande situationer. Bland överträdelser som innefattas ingår brott mot särskilt utfärdade ordningsföreskrifter för nationalparker, natur­reservat, naturvårdsområden och slrandskyddsområden, åsidosättande av byggnadsförbud inom slrandskyddsområde, olaga täktverksamhet och an­bringande av reklamtavlor och liknande utan tillstånd. I vissa fall torde

Prop. 1981/82:220

134

föreläggande för en ägare atl, oavsett egen försummelse, rätta till vad som åstadkommits olagligen vara rimligt enligt samma grunder som föranlett vissa av de föml angivna bestämmelserna. I andra fall kan det däremot röra sig om förhållanden där några materiella regler om åligganden för ägaren inte föreligger och som varken ägare eller annan innehavare kan anses ha något ansvar för. Lagrådet vill särskilt peka på den typ av bestämmelser som riktar sig till allmänheten och rör utövandet av alle­mansrätten. Möjligheterna atl rikta återkrav mot den försumlige lorde i många situationer som innefattas vara uteslutna. En presumtiv fastighets­köpare torde, när något föreläggande rörande fastigheten ännu inte utfär­dats, ej alltid få reda på att mark eller byggnader inte i alla avseenden är i föreskrivet skick och något rättsskydd, motsvarande det som funnits på­kallat enligt 39 b§ i förslaget, är inte möjligt att införa. De här gjorda invändningarna gäller självfallet än mer om, som har föreslagits, den nya regeln beträffande förelägganden mot annan än den försumlige skall gälla utan undantag för äldre förseelser.

Det kan anmärkas, atl i vissa situationer när det är fråga om överträ­delser av föreskrifter som riktar sig till allmänheten en myckel vid krets av personer kan ha faktiska och rättsliga möjligheter till rätlelseålgärder. Enbart svårigheter att i sådana fall anträffa den skyldige kan givelvis inte motivera att någon annan i kretsen skall kunna väljas lill adressat för ett rättelseföreläggande.

De frågeställningar som nu har tagits upp har inte berörts i remissen och del har inte angetts konkret i vilka avseenden ett behov av nya regler har gjort sig gällande. Om en ändring i förevarande avseende anses ofrånkom­lig måste den enligt lagrådets mening föregås av en närmare utredning och analys av de olika situationer som berörs. De likartade bestämmelserna om föreläggande i I7§ tredje stycket och 24§ naturvårdslagen bör också las med i bilden. I rättssäkerhetens intresse och även med hänsyn till de beslutande myndigheterna bör valmöjligheterna när det gäller adressat för rättelseföreläggande i vart fall så långt möjligt inskränkas och preciseras. Lagrådet vill för sin del också hänvisa lill möjligheten att, för fall när den som begått en överträdelse inte är lagligen befogad alt vidta rätlelseål­gärder, föreskriva en skyldighet för ägare eller motsvarande all tåla att den försumlige utför åtgärderna.

Första stycket första meningen i 39 § bör alltså enligt lagrådets uppfatt­ning tills vidare få stå sakligt oförändrad i det avseende som här behand­lats. I språkligt hänseende vill lagrådet anmärka atl den ändring som föreslås i remissen kan ge anledning till missförstånd. Bestämmelsen lar sikte på överträdelser av såväl vissa materiella regler i lagen som föreskrif­ter meddelade med stöd av lagen. Utformningen enligt förslägel kan leda tanken lill alt endast det senare slaget av överträdelser avses (jfr uttrycks­sättet i exempelvis 37 § första stycket 1 och 6).

Lagrådet föreslår med anledning av det anförda att meningen får föl-

Prop. 1981/82:220

135

jande lydelse: "Har någon överträtt bestämmelse eller föreskrift som avses i 37 § första stycket I, 2, 4, 6 eller 8 får länsstyrelsen förelägga honom att åstadkomma rättelse."

Vad härefter angår bestämmelsen i 39 § första stycket andra meningen har departementschefen i motiveringen lill 18 b§ i förslaget framhållit, alt om länsstyrelsen med stöd av den paragrafen överiåut tillsynsansvaret på kommun, detta bör leda fill alt länsstyrelsens befogenhet upphör i samma mån som kommunen tilläggs kompelens. Bestämmelsen i 39§ första stycket andra meningen bör omformuleras så att den ger uttryck för den av departementschefen sålunda åsyftade ordningen. Lagrådet föreslår, att bestämmelsen får följande lydelse: "Är fråga om överträdelse av före­skrift, över vars efterlevnad kommunal nämnd med stöd av överlåtelse enligt 18 b § utövar tillsyn, dllkommer det i stället nämnden att meddela sådant föreläggande." Godtages detta förslag bör en följdändring göras i 39 § första stycket Qärde meningen förslagsvis på så sätt, all texten efter ordet "naturvärdsfrågor" får följande lydelse: "eller, i fall där kommunal nämnd har att meddela föreläggande, av den nämnden."

Om lagrådets förslag i frågan om adressat för rättelseföreläggande följs, torde i 39 a§ orden "någon i egenskap av" böra utgå i första och andra styckena. I första stycket bör därvid orden "meddelats någon i egenskap av ägare till viss fastighet" ersättas av orden "i fråga om viss fastighet meddelats ägaren".

Beträffande 39 a § andra stycket vill lagrådet vidare anmärka, att det föreslagna uttrycket "skall också tillämpas" måste ersättas av orden "äger motsvarande tillämpning" eller "tillämpas på motsvarande sätt" för att bestämmelsen skall få avsedd innebörd.

Övergångsbestämmelser

Lagrådet föreslår i avsnittet angående 24 a § bl. a. att villhägn inte får ulan tillstånd finnas uppsatt på område där allmänheten får färdas fritt. Beaktas vad lagrådet föreslagit där blir, om inte annat stadgas i övergångs­reglerna, bestämmelserna i 24 a§ om lillståndstvång samt, på grund av hänvisningar, även reglerna i 37 § första stycket om ansvar och i 39 § första stycket om föreläggande tillämpliga på befintliga vilthägn som uppförts före lagförslagets ikraftträdande. Eftersom lagförslaget enligt vad som framgår av remissprolokollet är avsett alt äga tillämpning endast på nya hägn, bör - under fömtsättning atl lagrådets förslag genomförs - till övergångsbestämmelserna fogas en regel av förslagsvis följande lydelse:

"I fråga om vilthägn, som uppförts före lagens ikraftträdande, gäller äldre bestämmelser."

Om den i remissen föreslagna ändringen av bestämmelsen i 39 § första stycket första meningen skulle genomföras nu trots vad lagrådet i del föregående anfört, erfordras enligt lagrådets mening ett övergångsstad­gande av innebörd alt bestämmelsen i sin nya lydelse inte skall tillämpas, när däri avsedd överträdelse ägt mm före ikraftträdandet.

Prop. 1981/82:220

136

Utdrag

JORDBRUKSDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1982-04-22

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Ullslen,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], An­dersson, Boo,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Elmstedl, Tilländer, Ahriand,[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om ändring i naturvårdslagen (1964:822)

Anmälan av lagrådsyttrande

Föredraganden anmäler lagrådels yttrande' över förslag till lag om änd­ring i naturvårdslagen (1964:822). Föredraganden redogör för lagrådets yttrande och anför

18 §

Vad lagrådet har anfört till förtydligande av motivuttalandena lill denna bestämmelse kan jag instämma i.

18b §

Enligt min mening råder det ingen tvekan om atl länsstyrelserna har sådana befogenheter i fråga om täktverksamhet som de kan överlåta lill kommunala organ.

24a §

Med hänsyn lill syftet med de föreslagna bestämmelserna om tillstånds­tvång för vilthägn synes det enligt lagrådet riktigare alt kräva tillstånd för att få ha ett vilthägn uppsatt i stället för alt somjag har föreslagit få uppföra det. Enligt min mening är det naluriigare atl använda det senare uttrycks­sättet. Ett tillstånd att få uppföra ett vilthägn innefattar självfallet också rätt alt fä ha del uppsatt när det väl är uppfört. Om tillståndet återkallas är innehavaren skyldig att ta bort hägnet. Jag kan därför inte biträda lagrådets förslag.

Jag kan inte heller ansluta mig till lagrådets förslag att i lagtexten skall anges att tillstånd får lämnas endast om det är uppenbart atl vilthägnet inte

' Beslut om lagrådsremiss fattat vid regeringssammanträde den 25 mars 1982.

Prop. 1981/82:220

137

inverkar menligt på friluftslivet eller naturmiljön. Som jag har uttalat i remissprotokollet bör lillståndsgivningen visserligen vara restriktiv men lagrådets förslag innebär enligt min mening att nämnda intressen ges en större tyngd i förhållande till andra intressen än som har varit åsyftat. Enligt min mening bör det överlämnas ål tillståndsmyndigheterna att med ledning av motivuttalandena och förhållandena i det enskilda fallet göra den intresseavvägning som krävs.

Jag biträder lagrådels förslag alt ett tillstånd även skall kunna återkallas, om det inte längre finns behov av vilthägnel.

37 §

Paragrafens första stycke punkten 4 bör förtydligas så att det klart framgår atl även villkor som berör efterbehandlingsålgärder omfattas av bestämmelsen. Som en konsekvens av vad jag har förordat i fråga om avfattningen av första stycket av 24 a § bör uttrycket "uppför vilthägn" behållas i punkten 8. För att tydligt klargöra atl det är möjligt att beivra även brott mot sådana med elt tillstånd förenade villkor som har föreskri­vits med stöd av 24 a § tredje stycket bör dock punkten ändras redaktio­nellt.

39, 39 a och 39 b §§

Syftet med den föreslagna ändringen av 39 § har närmast varit atl, i linje med vad som gäller enligt LPI, ett föreläggande om rättelse skall kunna riktas inte bara mot gärningsmannen utan också mot en ägare av viss fastighet, byggnad eller anordning även om föreläggandet avser försum­melse av en tidigare ägare eller av någon annan.

Lagrådet förordar på angivna skäl atl bestämmelsen i fråga får stå sakligt oförändrad i avvaktan på en närmare utredning och analys av de olika situationer som berörs. I rättssäkerhetens intresse och även med hänsyn till de beslutande myndigheterna bör enligt lagrådet valmöjligheterna när del gäller adressat för rätlelseföreläggande i vart fall så långt möjligt inskränkas och preciseras.

Lagrådet anför i del sammanhanget all, när det i vissa författningar såsom i 9 § lagen (1979:425) om skötsel av jordbruksmark anges att ett föreläggande får riktas mot "innehavaren" varmed avses ägare eller bru­kare, eller när det som i 24 § skogsvårdslagen (1979:429) i regler om rättelseförfarande inte anges någon adressat, synes del vara underförstått atl den beslutande myndigheten har att i varje enskilt fall utse den som är skyldig till den överträdelse det är fråga om. Lagrådets uttalande kan uppfattas så all de angivna författningarna anförs som exempel pä en reglering som begränsar möjligheterna att rikta ett föreläggande mot den som vid lidpunkten för ingripandet är ägare eller brukare av en fastighet. Enligt min mening är emellertid någon annan tillämpning inte avsedd än att ett föreläggande skall kunna riktas mot en ny ägare av jordbruksmarken

Prop. 1981/82:220

138

eller skogsmarken även om det är en tidigare ägare som har misskött marken i fråga.

För egen del anser jag i likhet med nalurvårdskommitlén atl det från naturvårdssynpunkt är mycket otillfredsställande atl ett föreläggande om rättelse inte skall kunna riktas mot annan än den som har utfört den lagstridiga handlingen. Det förekommer inte sällan atl exempelvis byggna­der uppförs utan tillstånd enligt naturvårdslagen inom strandskyddsområ­den och att fastigheten eller byggnaden därefter överlåts. Det är då inte möjligt att förelägga den nye ägaren att vidta rättelse. Jag vidhåller därför att bestämmelsen bör ändras så alt möjligheterna atl ingripa med rättelse­föreläggande vidgas.

Med beaktande av de synpunkter lagrådet har framfört föreslår jag emellertid att bestämmelsen inskränks och preciseras. I lagtexten bör således uttryckligen anges att ett sådant rätlelseföreläggande skall kunna riktas endast mot en ägare till en' viss faslighet eller en viss byggnad, anordning eller anläggning på annans mark. Vidare bör krävas att överträ­delsen har begåtts av en tidigare ägare till egendomen och avser just egendomen i fråga. En ny ägare skall således inte kunna åläggas atl rätta till vad allmänheten eller andra än tidigare ägare till egendomen har gjort sig skyldiga lill. Som exempel på överträdelser som en ny ägare kan göras ansvarig för kan nämnas brott mot förbud eller föreskrift som meddelats enligt 8 § eller mot 16 § första stycket.

Befogenheten att förelägga en ny ägare att vidta rättelse bör givetvis utnyttjas med urskillning. En avvägning måste göras mellan naturvårdens intresse att fä en rättelseåtgärd utförd och den enskildes intresse att inte drabbas av oskäliga kostnader. Hans ekonomiska intressen bör självfallet inte väga särskilt tungt om det finns sannolika skäl för att överlåtelsen har föranletts av en önskan alt hindra ingripanden från samhällets sida. Vad jag nu har anfört bör komma till uttryck i lagtexten genom att det där anges alt ny ägare får föreläggas alt vidta rättelse, om del inte är oskäligt. Den nya bestämmelsen bör tas in som en andra mening i 39 § första stycket.

Dessutom bör vissa ändringar närmast i språkligt hänseende göras i 39 § första stycket.

Övergångsbestämmelser

Den nya lagen bör träda i kraft den 1 januari 1983.

I linje med vad lagrådet föreslagit bör den föreslagna bestämmelsen i 39 § första stycket andra meningen inte tillämpas när överträdelsen ägt mm före ikraftträdandet.

Utöver vad som nu anförts bör vissa redaktionella ändringar göras i det remitterade förslaget.

Prop. 1981/82:220

139

Hemställan

Jag hemställer alt regeringen föreslår riksdagen

att antaga det av lagrådet granskade förslaget lill lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822) med vidtagna ändringar.

Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att antaga del förslag som föredra­ganden har lagt fram.

Prop. 1981/82:220

140

Innehåll

Proposition   ...................................................... 

.... 

1

Propositionens huvudsakliga innehåll   .....................       

1

Proposifionens lagförslag ...................................... 

2

Utdrag av protokoll vid regeringssammanträde den 25 mars 1982  ...

8

1. Inledning   ...................................................... 

.... 

8

2. Allmän motivering ............................................. 

.... 

9

2.1

Täktverksamhet   ........................................ 

.... 

9

2.2

Vihhägn   ................................................... 

.. 

24

3.

Upprättat lagförslag.......................................... 

.. 

26

4.

SpecialmoUvering   ........................................... 

26

5.

Hemställan   .................................................... 

33

6.

Beslut ............................................................ 

33

Bilaga 1        Naturvårdskommitténs sammanfattning av betänkandet

(SOU 1979:14) Naturvård och täktverksamhet   

34

Bilaga 2        Naturvårdskommitténs lagförslag    ....... 

40

Bilaga 3        Remissammanställning över betänkandet Naturvård och

täktverksamhet    ................................. 

47

Bilaga 4        Statens naturvårdsverks framställning med förslag fill

skärpt lagstiftning om vilthägn    .............. 

117

Bilaga 5        Sammanfattning av remissyttrandena över statens natur­

vårdsverks förslag till skärpt lagstiftning om vilthägn    .

128

Utdrag av lagrådels protokoll den 19 april 1982    ...... 

130

Utdrag av protokoll vid regeringssammanträde den 22 april 1982   ...

136

Anmälan av lagrådsyttrande   ................................ 

136

Hemställan  ....................................................... 

139

Beslut   ............................................................. 

139

Norstedts Tryckeri, Stockholm 1982