Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Kungl. MajUs proposition nr 76 år 1972

Prop. 1972: 76

Nr 76

Kungl. Maj:ts proposition med förslag till lag med vissa bestämmel­ ser om bokföring av bostadslån m. m.; given Stockholms slott den 17 mars 1972.

Kungl. Maj:t vill härmed, imder åberopande av bUagda utdrag av statsrådsprotokollet över inrikesärenden, föreslå riksdagen att bifalla de förslag om vars avlåtande till riksdagen föredragande departements­chefen hemstäUt.

GUSTAF ADOLF

ERIC[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen läggs förslag fram till lagstiftning om bokföring av skuldökningen på s.k. paritetslån, dvs. sådana statliga bostadslån som enligt bostadslånekungörelsen (1967: 552) utlämnas mot återbetalnings­skyldighet enligt paritetslånesystemet och räntelån enligt räntelånekun-görelsen (1967: 553) för vilka återbetalningsskyldigheten är uppbyggd på lUcnande sätt. Lagstiftningen har provisorisk karaktär så till vida som bokföringsfrågorna avses bli föremål för förnyad prövning, sedan frå­gan om bostadsbyggandets finansiering och formerna för samhällets stöd till bostadsbyggandet blivit föremål för en grandläggande översyn.

Den föreslagna lagen med vissa bestämmelser om bokföring av bo­stadslån m. m. gäUer låntagare som är bokföringsskyldig och som har till­gång i fastighet eller tomträtt för vUken paritetslån har utgått. Dessa låntagare föreslås bli berättigade att som en särskild aktivpost i balans­räkningen ta upp ett bdopp motsvarande den samlade skuldökningen på lånen.

Lagen föreslås träda i kraft den 1 juli 1972.

1    Riksdagen 1972. 1 saml. Nr 76

Prop. 1972:76

1    Förslag till

Lag med vissa bestämmelser om bokföring av bostadslån m. m.

Härigenom förordnas som följer.

Den som är bokföringsskyldig och har tillgång i fastighet eller tomt­rätt, för vilken bevUjats bostadslån enhgt bostadslånekungörelsen (1967: 552) eUer räntelån enligt räntelånekungörelsen (1967: 553), får som en särskUd post bland tiUgångama i balansräkningen upptaga ett belopp som motsvarar högst den samlade skuldökningen av bostadslån enligt 33 § bostadslånekimgörelsen (1967: 552) och räntelån enligt 16 § räntelånekungörelsen (1967:553). Posten skaU betecknas Balanspost enligt lagen med vissa bestämmelser om bokföring av bostadslån m. m. Avser posten mer än ett låneobjekt, skall av bokföringen framgå hur posten fördelar sig på objekten.

Upptages tillgångspost enligt första stycket i balansräkningen, skall av vinst- och förlusträkningen framgå hur posten påverkat resultatet för räkenskapsåret.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1972.

Prop. 1972:76

2   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1944: 705) om aktiebolag

Härigenom förordnas, att i lagen (1944: 705) om aktiebolag skall m-föras en ny paragraf, 104 a §, av nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

104 a §

/ fråga om redovisning av vis.sa statliga bostadslån och räntelån finns bestämmelser i lagen (1972: 000) med vissa bestämmel­ser om bokföring av bostadslån m. m.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1972.

Prop. 1972:76

3    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1951: 308) om ekonomiska föreningar

Härigenom förordnas, att i lagen (1951: 308) om ekonomiska för­eningar skall införas en ny paragraf, 43 a §, av nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

43 a §

/ fråga om redovisning av vissa statliga bostadslån och räntelån finns bestämmelser i lagen (1972:000) med vissa bestämmel­ser om bokföring av bostadslån m. m.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1972.

Prop. 1972:76

Utdrag av protokollet över inrikesärenden,  hållet inför Hans Maj:t Konungen i statsrådet på Stockholms slott den 17 mars 1972.

Närvarande: Ministern för utrikes ärendena[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], GEIIER,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Chefen för inrikesdepariementet, statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], anmäler efter gemensam beredning med statsrådets övriga ledamöter fråga om vissa bestämmelser om bokföring av bostadslån m. m. och anför.

1. Inledning

Det statliga kreditstödet till bostadsbyggandet lämnas numera enligt ett system, som infördes den 1 januari 1968, det s.k. paritetslånesyste­met. Systemet innebär att kapitalkostnaderna för nyproducerade bostä­der, med vissa undantag, fördelas om i tiden så att de årliga betalningar­na på det statiiga lånet i början av lånetiden blir lägre än vad som mot­svarar de nominella lånevillkoren för att sedan successivt höjas. För hus byggda under tiden 1958-1967 infördes i samband därmed ett system med s. k. räntelän. Återbetalningen av räntelånen är konstruerad på i princip samma sätt som återbetalningen av paritetslånen. I fortsättningen avses med beteckningen paritetslån även räntelånen.

För utredning av vissa frågor i samband ined paritetslånesystemet till­kaUade jag med stöd av Kungl. Maj:ts bemyndigande den 27 februari 1970 en sakkunnig.' Utredningen har i september 1971 lämnat en delredovisning av sitt uppdrag i betänkandet (SOU 1971: 67) Ränteom­fördelning och vinstutdelning. Betänkandet innehåller förslag till lag­stiftning i fråga oin bokföring av paritetslån och om vinstutdelning frän företag med paritetsbelånade fastigheter. Lagförslaget torde få fogas till statsrådsprotokollet i detta ärende som bilaga.

Remissyttranden över betänkandet har avgetts av Svea hovrätt, hov­rätten för Övre Norrland, riksåklagaren (RÄ) - efter hörande av över­åklagaren i Stockholms åklagardistrikt samt cheferna för länsåklagar­myndigheterna i Malmöhus, Kopparbergs och Gävleborgs län - kam­marrätten, riksrevisionsverket, riksskatteverket, bostadsstyrelsen, länssty-

' Hovrättspresidenten N. Erik Åqvist.

Prop. 1972:76

6

relsema i Södermanlands, Malmöhus samt Göteborgs och Bohus län, 1971 års utredning om bokföringslagstiftningen, fuUmäktige i riksbanken, fullmäktige i riksgäldskontoret, Svenska kommunförbundet, Folksam, Föreningen auktoriserade revisorer (FAR), Konungariket Sveriges stads­hypotekskassa, Hyresgästernas riksförbund, Hyresgästernas sparkasse-och byggnadsföreningars riksförbund u. p. a. (HSB), Näringslivets bygg­nadsdelegation (NED), Svenska bankföreningen. Svenska byggnadsen­treprenörföreningen (SBEF), Svenska försäkringsbolags riksförbund, Svenska revisorsamfundet. Svenska riksbyggen. Svenska sparbanksför­eningen, Sveriges advokatsamfund, Sveriges aUmännyttiga bostadsföre­tag (SABO) och Sveriges fastighetsägareförbund. Sistnämnda förbund har i sitt yttrande hänvisat tiU yttrandet från NBD.

2. Nuvarande förhållanden

2.1 Gällande bestämmelser om bostadslån och räntelån

För vår bostadsförsörjning spelar den statliga långivningen till bostads­byggandet en betyddsefuU roll. De statliga lånen har som regel formen av toppkrediter, placerade med förmånsrättens undre gräns vid 70 % av det s. k. pantvärdet. Jag återkommer härtill i det följande. Under en följd av år, fram tiU år 1968, var utmärkande för den statliga långiv­ningen att bostadskostnaderna höUs nere framför allt genom räntenivån på statslånen och genom räntebidrag för underliggande krediter. De stat­liga bostadslänen löpte med en i princip rörlig räntesats, som år 1967 uppgick till fyra procent till den del lånet avsåg bostäder och fem pro­cent i fråga om lokaler. Amortering skedde med lika stora årliga belopp under en lånetid av 30 år. Räntebidraget utgick tiU hus byggda år 1958 eller senare. Det motsvarade för nybyggda hus skiUnaden mellan å ena sidan gällande lånemarknadsränta och å andra sidan den s. k. basrän­tan, som fr. o. m. den 1 juli 1966 var fyra procent på primärlån och fyra och en halv procent på sekundärlån för hus som hade färdigställts år 1963 eller senare. Det nu berörda systemet ledde tiU att de ärliga kapi­talkostnaderna för nyproduktionen stabiliserades framför allt genom att dessa generella räntesubventioner lämnades.

Lånereglerna förändrades på ett genomgripande sätt genom införan­det av paritetslånesystemet. Detta system skuUe enligt föredragande de­partementschefen väsentligen tUlgodose syftena att i fråga om nypro­ducerade bostäder anpassa de årliga kapitalutgiftema till lägenheternas bruksvärde i stället för tUl kostnadsnivån, då huset byggdes, och att göra de årliga bostadskostnaderna oberoende av marknadsräntans fluktuatio­ner. Genom systemet vanns också att man kunde möjliggöra rimliga bostadskostnader utan stöd av generella subventioner.

Bostadslånen utgår liksom tidigare med belopp som motsvarar viss procent av det s. k. låneunderlaget, dvs. den byggnadskostnad på vilken

Prop. 1972:76

7

statslånet beräknas och som i allmänhet hgger lägre än det tidigare nämnda pantvärdet. Vid bedömningen av pantvärde/:, dvs. fastighetens kreditvärde, medräknas också sådana lokaler m. m. som inte berättigar till statslån. Procentsatserna för bostadslånet varierar meUan 15 och 30 % av låneunderlaget allt efter förvaltarkategori.

De nya lånereglerna finns intagna i 32 och 33 §§ bostadslånekungö­relsen (1967: 552, ändrad senast 1971: 1182). Enligt 32 § gäUer som hu­vudregel i fråga om bostadslån att räntebetalning och amortering på lå­net skall omfördelas i tiden, om lånet avser nybyggnad av flerfamiljshus eller småhus som skaU hyras ut eller upplåtas med bostadsrätt och inte är beläget på jordbruksfastighet. I fråga om egnahem samt jordbrukets bostäder finns möjlighet för låntagarna att välja mellan paritetslån och nominellt lån. Även i vissa faU då det gäller ombyggnad av hus kan bo­stadslånet lämnas i form av paritetslån.

Omfördelningen av kapitalkostnaderna är avsedd att gå tiU så att lån­tagarens årliga kapitalkostnader i början av lånetiden blir lägre än.vad som motsvarar de nominella villkoren för att sedan höjas på visst sätt.

Hur stora belopp låntagaren faktiskt skaU erlägga bestäms enligt 33 § bostadslånekungörelsen med utgångspunkt i en av riksdagen fastställd s. k. basannuitet, som gäller t. v., och ett av Kungl. Maj:t för varje år fastställt paritetstal.

Basannuiteten är i fråga om bostadslån för nybyggnad 5,1 % för fler­familjshus och för småhus som hyrs ut eller upplåts med bostadsrätt (33 § andra stycket). Den utgör 5,3 % för lån för nybyggnad av egna­hem. I fråga om lån för ombyggnad bestäms basannuitetens storlek ef­ter bl. a. husets beräknade återstående användningstid. Den utgör f. n. lägst 5,1 % och högst 7,9 %. Basannuiteten för nybyggnad faststäUs av KungL Maj:t med riksdagen.

Vid omfördelningen, som skall avse hela lånetiden, beräknas tUl en början storleken av det fastighetskapital, inberäknat låntagarens kapital­insats, som motsvarar låneunderlaget för utrymmen för bostadsändamål. Det sålunda beräknade fastighetskapitalet multipliceras med basannui­teten och paritetstalet. Från produkten, den s. k. baskostnaden, avräknas i första hand vad låntagaren beräknas erlägga i ränta och amortering på underliggande krediter, dvs. primär- och sekundärlån eller s. k. en­hetslån samt vissa fördjupade delar av statslånet (33 § tredje stycket). Det som återstår av baskostnaden fördelas mellan staten och låntagaren proportionellt meUan bostadslånets och den egna kapitalinsatsens ur­sprangliga belopp.

Det belopp som låntagaren skall erlägga till staten används i första hand tUl betalning av räntan på statslånet och i andra hand tUl amorte­ring av detta. Om beloppet är mindre, än räntan, ökas låneskulden med det felande beloppet (33 § femte stycket bostadslånekungörelsen). Vi­dare gäller att, om de beräknade kostnadema för underliggande krediter

Prop. 1972:76

8

överstiger baskostnaden, staten tiUskjuter det felande beloppet eller, om låntagarna har gjort egen kapitalinsats, en så stor del av det felande beloppet som svarar mot proportionen mellan statslånet och den egna kapitalinsatsen. Tillskottet används i första hand till betalning av ränta och amortering på fördjupade lånedelar och betalas i övrigt ut till lån­tagaren. Belopp som har tiUskjutits läggs till låneskulden (33 § sjätte stycket).

Om baskostnaden är större än summan av kostnaderna för underlig­gande krediter och räntan på bostadslånet, används överskottet för amor­tering på bostadslånet.

Paritetstalet, i princip ett för varje årgång av hus, fastställs med hän­syn till utvecklingen av byggnadskostnaderna och det lägre bruksvärde som tidigare byggda lägenheter kan antagas ha på grand av förslitning och lägre standard (prop. 1967: 100 s. 190). Paritetstalet anger hur mycket kapitalkostnaderna för tidigare hus bör höjas för att dessa kost­nader, och därmed också hyrorna, skall komma i rimligt förhåUande till - i paritet med - kostnaderna och hyrorna i nyproducerade bostä­der. Med paritetstalets hjälp fördelas således kapitalutgifterna över hda amorteringstiden och talet påverkar ändringstakten i de årliga betal­ningarna. Under den tid som systemet har tiUämpats har paritetstalet undergått relativt små förändringar. EnHgt kungörelsen (1971: 781) om paritetstal för år 1972 gäller att paritetstalet är 1,05 för lån till den del det belöper på hus som har färdigställts år 1968 eller tidigare, 1,04 för lån till den del det belöper på hus som färdigställts år 1969, 1,02 för lån till den del det belöper på hus som färdigställts år 1970 och 1,00 för övriga lån.

Medan paritetstalet sålunda varierar efter tidpunkten för husets fär­digställande är basannuiteten densamma för alla årgångar av hus som har finansierats med paritetslån. Den har inte ändrats sedan systemet trädde i funktion.

Samtidigt med införandet av de nya bostadslånebestämmdsema av­vecklades de tidigare räntebidragen för äldre hus. 1 syfte att undvika att ifrågavarande årgångar av äldre hus generellt drabbades av ökade kapi­talkostnader infördes ett system med räntelån. Bestämmelserna om ränte­lån finns intagna i räntelånekungörelsen (1967:553, ändrad senast 1971: 1183). Genom räntelänen fördelas de ökade räntebetalningama för dem, som tidigare erhöll räntebidrag, på ett sätt som motsvarar omför­delningen i det nya bostadslånesystemet. Räntelånen beräknas enligt 14-16 §§ räntelånekungörelsen enligt följande. Ett räntelåneunderlag, som med vissa modifikationer motsvarar det statliga lånet och under­liggande krediter, multipUceras med dels en av bostadsstyrelsen fastställd basränta, dels paritetstalet. Basräntan skaU bestämmas så att produkten av denna och räntdåneunderlaget nära motsvarar de lån som ingår i un­derlaget med avdrag för beräknade amorteringar på lånen, multiplice-

Prop. 1972:76

9

rade med, beträffande primär- och sekundärlånen det procenttal som enligt 4 och 9 §§ räntebidragskungörelsen (1962: 541) gällde vid ut­gången av år 1967 och beträffande det statliga lånet fyra procent.

Det genom multiplikationen av räntdåneunderlaget, basräntan och pa­ritetstalet erhållna beloppet kallas basräntebeloppet. Detta jämförs med låntagarens beräknade räntekostnader för de lån som ingår i räntdäne-imderlaget. Om de beräknade räntekostnaderna är större än basräntebe­loppet, utgår räntelån med belopp som motsvarar skillnaden. Om bas­räntebeloppet är större än räntekostnaderna, skall låntagaren betala ränta och amortering på utestående räntelån med belopp som motsvarar skillnaden. Räntan betalas i första hand. I den mån räntan på räntelån inte betalas enligt vad nu nämnts läggs den till räntelåneskulden.

Räntelänet avräknas i första hand mot ränta och amortering på bo­stadslån, egnahemslån eller tertiärlån (19 §). Kontant utbetalning sker i den mån räntelånet överstiger dessa kostnader eller om huset har upp­förts utan stöd av statligt lån.

Enligt punkt 5 tredje stycket av anvisningarna till 25 § kommunal­skattelagen (1928: 370, ändrad senast 1971:443) skall ränta på statiigt bostadslån eller räntelån till den del räntan har lagts till låneskulden an­ses betald då den har debiterats. I den mån ränta på bostadslån eller an­nat statligt lån har erlagts med hjälp av räntelån, anses räntan betald då räntelånet betalades ut.

2.2 Paritetslåncutredningens uppdrag

I direktiven för paritetslåneutredningen sägs att uppbyggnaden av pa­ritetslånesystemet grundades på erfarenheten att det fanns ett samband mellan en stabil lågräntenivå och låga byggnadskostnader resp. hög rän­tenivå och stigande byggnadskostnader. Det framhåUs att på senare år räntenivån - främst på grand av internationella förhåUanden - varit osedvanligt hög. Samtidigt har emellertid byggnadskostnaderna varit i stort sett oförändrade, vilket medfört att paritetstalet varit nära nog konstant. I direktiven hänvisas till uttalanden i 1970 års statsverkspro­position (prop. 1970: 1 bU. 13 s. 220) enligt vUka en hög räntenivå i förening med i huvudsak oförändrade paritetstal kan, om förhållandena består någon längre tid, leda tiU betydligt större skuldökningar och längre amorteringstider än som kan accepteras, något som nödvändiggör fortlöpande beräkningar i fråga om skuldökning, amorteringstider och ändringar i basannuiteten.. Utredningen har enligt direktiven i första hand till uppgift att på grandval av särskUda beräkningar belysa skillna­der i fråga om skuldökning och amorteringstider vid alternativa paritets-tal och räntenivåer. Vidare skall undersökas vilka effekter höjningar av basannuiteten har på bostadslånets amorteringstid vid alternativa ränte­nivåer och paritetstal. Utredningen skaU också, utifrån förutsättningen

Prop. 1972:76

10

att hela statslånet skaU återbetalas inom husets livslängd, undersöka and­ra möjUgheter att komma tiU rätta med problem som kan uppstå vid tiU-lämpnmg av paritetslånesystemet. Det nämns i direktiven att man kan överväga en viss förlängning av amorteringstiden för statslånet eller in­förande av nomineUa villkor för en del av det fastighetskapital som nu omfördelas. Däremot bÖr ett återinförande av generella subventioner inte komma i fråga.

Vid sidan av de nu berörda, för lånesystemet grundläggande frågor­na, ingår i utredningens uppdrag att göra en allmän översyn av reglerna om paritetslån med hänsyn tiU erfarenhetema av systemet.

I direktiven behandlas även problemet med bokföring av skuldökning på paritetslån. I denna del åberopas ett uttalande av statsutskottet i ut­låtande tiU 1968 års riksdag (1968: 100). Utskottet anförde följande.

Övergången till det genom 1967 års riksdagsbeslut införda systemet för statens kreditstöd till bostadsbyggandet kan bereda bokföringsmäs­siga svårigheter även ur andra synpunkter och som tar sig uttr}'ck i skuldsummans ökning utan att en motsvarande ökning av tillgångarna alltid bokföringsmässigt föreligger. Skuldökningen skall efter hand be­talas genom ökade ärliga inbetalningar på statslånet. Systemet förutsät­ter att hyrorna framdeles kan höjas i motsvarande mån. Skuldökningen motsvaras således av framtida ökade hyresintäkter. Ett antagande om framtida ökade hyresintäkter kan emellertid från revisionstekniska ut­gångspunkter inte utan vidare godtas som tillgångspost i resultatredovis­ningen av företagens verksamhet. En förutsättning för att så skall kun­na ske är att det finns grund att anta att företagen skall kunna likvidera den uppkommande skulden även i ett läge som omöjliggör erforderlig höjning av hyrorna.

I proposition 1967: 100, som ligger till grund för nuvarande ordning, framhöll departementschefen att det på vissa orter kunde uppkomma en sådan situation på bostadsmarknaden att hyrespolitiskt utrymme saknas för en sådan successiv ökning av kapitalkostnaderna, som det nya lå­nesystemet förutsätter. I sådana fall borde i första hand en viss för­längning av amorteringstiden kunna övervägas och i ytterlighetsfall sta­tens fordran kunna helt eller delvis efterskänkas. Detta uttalande föran­ledde ingen erinran från riksdagens sida.

Uttalandet innebär enligt utskottets mening bl. a. att statens fordran i anledning av den förat nämnda skuldökningen så tiU vida bör betrak­tas som villkorlig att det inte kan komma i fråga att driva in den om detta skulle tvinga låntagare att träda i likvidation eller eljest försätta honom i en företagsekonomiskt ohåUbar situation därigenom att hyrorna till följd av läget på ortens hyresmarknad inte kan höjas så att skuldök­ningen kan awecklas inom rimlig tid.

Vad utskottet anfört bör lämpligen bekräftas av riksdagen genom ett tillkännagivande att Kungl. Maj:t har att medge anstånd med och att avskriva eller efterge betalning av ränta och amortering på bostadslån, så­vitt avser uppkommen skuldökning, samt på räntelån, allt i den mån utvecklingen på ortens hyresmarknad inte möjliggör så stor höjning av hyrorna, som behövs för att täcka ifrågavarande betalningar. SjälvfaUet bör eftergifter av det slag, som här avses, inte komma i fråga om lån­tagarens svårigheter kan härledas från vårdslöshet eller försummelse från hans sida.

Prop. 1972:76

11

Riksdagen godtog vad utskottet anfört (rskr 1968: 252).

I direktiven för paritetslåneutredningen sägs att detta riksdagsbeslut har ansetts iimebära att låntagare som enligt gällande bestämmelser skaU upprätta likvidationsbalansräkning inte behöver träda i likvidation, om. likvidationsanledning föreligger till följd av ökning av låneskulden tiU staten. En annan sak är, heter det vidare, om riksdagens beslut kan an­ses utgöra gnmd för att vidta bokslutsdispositioner för att balansera skuldökningen. Utredningen skall pröva dessa frågor och klarlägga hur lånesystemet skaU återspeglas bokföringsmässigt och lägga fram förslag till erforderliga författningsändringar.  .

2.3 Vissa bestämmelser om bokföring

Allmänna bestämmelser om bokföring har meddelats i bokföringsla­gen (1929: 117, ändrad senast 1967: 535). Lagen reglerar i 1 och 2 §§ bokföringsskyldighetens omfattning och i 3-13 §§ sättet för bokförings­skyldighetens fullgörande. I 14 § föreskrivs att lagen inte skall äga till-lämpning i den mån avvikande bestämmelser gäller enligt annan lag el­ler författning. I 15 § erinras om bestämmelserna i brottsbalken om an­svar för åsidosättande av bokföringsskyldighet.

Bokföringsskyldiga är enligt 1 § aktiebolag, bolag som har införts i handelsregistret, förening som har införts i föreningsregistret samt sam­bruksförening. Vidare är envar som yrkesmässigt driver vissa uppräk­nade typer av rörelse bokföringsskyldig, med vissa i 2 § angivna un­dantag, som i huvudsak avser rörelser av ringa omfattning. Fastighets­förvaltning är i princip inte bokföringspliktig verksamhet men däremot byggnadsverksamhet. Stat och kommun är frikallade från bokförings­plikt enligt bokföringslagen (2 § andra stycket).

Bokföringen skall enligt 3 § bokföringslagen ske i överensstämmelse med allmänna bokföringsgrander och med iakttagande av god köpman­nased. Bokföringens uppgift skall enligt 4 § första stycket vara att läm­na redovisning säväl för rörelsens gång som för den bokföringsskyldi­ges ställning vid rörelsens början och vid utgången av varje räkenskaps­år. Den bokföringsskyldige skall därför enligt 4 § andra stycket dels över rörelsens gång föra dagbok och de övriga handelsböcker som behövs med hänsyn till rörelsens omfattning och beskaffenhet, dels över sin eko­nomiska ställning upprätta och i inventariebok införa inventarium och balansräkning.

Om den löpande bokföringen gäller bl. a. att den skall ske så att upp­lysning klart och överskådligt lämnas t. ex. om de fordringar och skul­der som har uppkommit i rörelsen, om omkostnaderna i rörelsen och om ingångna ansvarsförbindelser (6 § andra stycket).

Enligt 7 § skaU i inventariet tas upp den bokföringsskyldiges samt­liga tillgångar i fastigheter, varulager, övriga lösören, fordringar, värde­papper, kontanta penningar och annat. Vidare skall samtliga skulder tas

Prop. 1972:76

12

upp. Specificerade poster skall upprättas och varje post skall åsättas värde. TiUgångar och skulder skall räknas samman var för sig.

Skillnaden mellan slutsummorna skall sättas ut. Inom linjen skall an­ges dels de ansvarsförbindelser, som den bokföringsskyldige har iklätt sig, i den mån de inte har tagits upp bland skulderna, dels de panter han har ställt. Balansräkningen skall enligt 8 § utgöra ett översiktligt sammandrag av inventariet. Den skall vara uppställd i lämpliga huvud­ poster och även avse de uppgifter som har lämnats inom linjen i inven­tariet. Vid upprättande av inventarium och balansräkning får enligt 9 § tillgångarna inte tas upp över sina verkliga värden. Undantag gäller för anläggningstillgångar. De får tas upp till anskaffnings- eUer tillverk­ningsvärdet. I så fall skall dock årligen avskrivas ett belopp som mot­svarar anläggningens värdeminskning på grand av ålder och nyttjande eller därmed jämförlig omständighet. I stället för att göra avskrivning kan den bokföringsskyldige föra upp ett motsvarande belopp bland skulderna på ett särskilt värdeminskningskonto.

Räkenskapsår får enligt 11 § inte överstiga 12 månader. Vid rörel­sens början och likaså vid omläggning av räkenskapsår får det dock ut­sträckas till högst 18 månader.

Bokföringslagstiftningen är f. n. föremål för översyn av särskilt till­kallade sakkunniga (1971 års utredning om bokföringslagstiftningen).

Lagen (1944: 705) om aktiebolag (ändrad senast 1971: 591) innehåller särskilda bestämmelser som rör bokföringen. Ansvaret för bokföringen åvilar verkställande direktören och styrelsen (83 §). Dessa har att för varje är avge redovisning för förvaltningen av bolagets angelägenheter genom att avlämna balansräkning, avseende bolagets ställning vid rä­kenskapsårets utgång, vinst- och förlusträkning samt förvaltningsberät­telse (98 §). Räkenskapsåret skall vara helt år, men får i vissa fall avse dd av år eller utsträckas att omfatta högst 18 månader (99 §).

I 100-102 §§ meddelas närmare bestämmelser om värderingen av ak­tiebolags tillgångar och skulder, om uppställningen av balansräkningen och vinst- och förlusträkningen samt om förvaltningsberättelsen.

I fråga om värderingen av tillgångar och skulder gäller bl. a. följan­de. Anläggningstillgångar får tas upp tiU högst det belopp vartiU kost­naderna för deras anskaffning eller tillverkning har uppgått. Avskriv­ning skall emellertid ske årligen med belopp som motsvarar värdeminsk­ningen på grund av ålder och nyttjande eller annan därmed jämförlig orsak, om inte det verkliga värdet uppenbarligen är högre än det som skulle komma fram efter sådan avskrivning. Om det verkliga värdet är avsevärt lägre än det som föreligger efter avskrivning och det beror på orsak som inte kan antas vara övergående, skall särskild avskrivning gö­ras eller den årliga avskrivningen ökas. Kostnader för förbättring av an­läggningstillgång får inräknas i anskaffnings- eller tillverkningskostna­derna. Uppskrivning av anläggningstillgångs bokförda värde får ske, om

Prop. 1972:76

13

tillgängen måste anses ha ett bestående värde som väsentligt överstiger det belopp varmed uppskrivning sker, under förutsättning att beloppet används för avskrivning på andra anläggningstillgångar eller för ökning av aktiekapitalet. Fast egendom får dock inte skrivas upp över det senast fastställda taxeringsvärdet. Omsättningstillgångar får inte tas upp över det verkliga värdet och inte heller över anskaffnings- eller tillverknings­värdet.

Reglerna om balansräkningens specificering innebär bl. a. att särskild redovisning ges över anläggningstillgångar och omsättningstillgångar. Bland anläggningstillgångarna skall i särskilda poster redovisas dels jord­braks- och skogsfastigheter och dels fabriksfastigheter och andra fastig­heter. Vidare skall på tillgångssidan i särskilda poster upptas balanserad förlust och nettoförlust för räkenskapsåret. Bland skuldema skaU aktie­kapital och fonder tas upp var för sig. Vidare skall bl. a. den balanse­rade vinsten och nettovinsten för räkenskapsåret tas upp i särskilda pos­ter. I fråga om tUlgångs- och skuldposters uppställning och benämning får sådana avvikelser göras som får anses överensstämma med allmänna bokföringsgrander och god köpmannased. Inom linjen skall anmärkas bl. a. sammanlagda beloppet av bolagets borgens- och övriga ansvars­förbindelser, i den män de inte har tagits upp bland skuldema.

Aktiebolags vinst- och förlusträkning skall ställas upp så att en med hänsyn till bolagets förhållanden och god köpmannased tillfredsställan­de redovisning erhålls för hur vinsten eller förlusten för räkenskapsåret har uppkommit. Reglerna innebär att en nettoredovisning för rörelsen med specifikation av vissa kostnadsposter skaU företas. Sålunda skall som en särskild post bland intäktema tas upp nettoförlusten på bolagets verksamhet under räkenskapsåret. På kostnadssidan skall som särskilda poster tas upp bl. a. förlust på bolagets rörelse eller, i vissa fall, på rö­relsegren. Vidare skall bl. a. särskilt anges nettovinst på bolagets verk­samhet under räkenskapsåret.

Frågan om fastställande av balansräkning och om beviljande av an­svarsfrihet för styrelsen och verkställande direktören behandlas enligt 126 § aktiebolagslagen på ordinarie bolagsstämma. Stämman skall ock­så fatta beslut i anledning av bolagets vinst eller förlust enligt den fast­ställda balansräkningen.

Om vinstdispositionen gäller bl. a., följande. Av årsvinsten skaU, efter täckning av balanserad förlust, minst 10 % avsättas till reservfond. Av­sättningen får upphöra, när fonden motsvarar 20% av bolagets aktie­kapital (71 §). Om bolagets skulder enligt balansräkningen överstiger summan av aktiekapitalet, reservfonden och en skuldregleringsfond, skall emellertid fortsatt avsättning ske tUl reservfonden eller skuldregle-. ringsfonden med minst 10 % av bolagets årsvinst. Så länge skuldema överstiger summan av aktiekapitalet, reservfonden och skuldreglerings­fond får av bolagets vinst inte delas ut mer än som svarar mot 5 % av

Prop. 1972:76

14

bolagets behållna förmögenhet, om inte ytterligare avsättning sker till reservfonden eUer skuldregleringsfond. I detta sammanhang ingår inte i skuldsumman gäld för vUken bolaget lämnat säkerhet av inteckning inom 60 % av taxeringsvärdet för bl. a. hyresfastighet. EnUgt 73 § 1 mom. gäller som huvudregel att bolaget inte får dela ut annan vinst än den som har kommit fram genom balansräkningen för sista räken­skapsåret, i den mån vinsten inte skall avsättas tiU bundna fonder.

Sker vinstutdelning i strid mot denna bestämmelse, föreligger återbä­ringsskyldighet för den som har uppburit vinst (73 § 2 mom.).

Aktiebolagslagen innehåller också bestämmelser om skyldighet för aktiebolag att träda i likvidation. Bestämmelsema om hkvidation finns i 140-173 a §§. Enligt 146 § åligger det styrelsen och verkställande direk­tören att ofördröjligen upprätta särskUd balansräkning för utrönande av bolagets stäUning (likvidationsbalansräkning) så snart anledning förelig­ger till antagande att aktiekapitalet till två tredjedelar, eller den mindre del som kan vara bestämd i bolagsordningen, har gått förlorat. För lik­vidationsbalansräkningen tiUämpas i huvudsak samma värderingsregler som för den årliga balansräkningen. Visar det sig att aktiekapitalet gått förlorat i den utsträckning som nämnts skaU styrelsen, efter hörande av revisorerna, kalla till bolagsstämma. Om aktiekapitalet tUl nyss angiven del har gått förlorat och bristen inte har täckts inom fyra månader från det bolagsstämman håUits, äger styrelseledamot, verkstäUande direktör eller aktieägare göra ansökan om att bolaget skall förklaras skyldigt att träda i likvidation.

Underlåtenhet att upprätta hkvidationsbalansräkning kan eiJigt 148 § medföra att styrelseledamöterna och verkställande direktören blir soU-dariskt ansvariga för bolagets uppkommande förbindelser såsom för egen skuld. Om bolagsstäirmian inte utsett hkvidatorer inom fyra måna­der efter bolagsstämman och aktiekapitalet har gått förlorat i den ut­sträckning som nänrnts, blir vidare de som med vetskap härom beslu­tar att fortsätta rörelsen ansvariga för därefter uppkommande förbindel­ser såsom för egen skuld.

Enligt lagen (1951:311) om ekonomiska föreningar (ändrad senast 1971:603) arUcommer det på styrelsen att bl. a. sörja för att föreningens bokföring fuUgörs i överensstämmelse med lag (24 §). Styrelsen skall för varje räkenskapsår avge redovisning för förvaltningen av för­eningens angelägenheter genom avlämnande av förvaltningsberättelse jämte balansräkning samt vinst- och förlusträknmg (38 §).

I 40-43 §§ meddelas närmare bestänmielser om värderingen av eko­nomisk förenings tiUgångar och skulder, om uppställningen av balans­räkningen och vinst- och förlusträkningen samt om förvaltningsberättel­sens innehåU, I fråga om värdering av förenings tiUgångar och skulder gäUer i huvudsak samma regler som beträffande aktiebolags tUlgångar och skulder. I fråga om balansräkningens uppställning innehåUer 41 §

Prop. 1972:76

15

lagen om ekonomiska föreningar krav på specificering som väsentUgen överensstämmer med dem som uppstäUs i 101 § aktiebolagslagen vad be­träffar anläggningstUlgångar i form av fastigheter och förlust eUer vinst i verksamheten. I balansräkningen för ekonomisk förening skall anmär­kas bl. a. sammanlagda beloppet av föreningens borgens- och övriga an­svarsförbindelser, i den mån de inte har upptagits bland skuldema, liksom också sammanlagda värdet enligt balansräkningen av panter som föreningen har ställt.

Vinst- och förlusträkning för ekonomisk förening skall enligt 42 § StäUas upp så, att en med hänsyn tiU föreningens förhållanden tillfreds­ställande redovisning erhålls för hur vinsten eUer förlusten för räken­skapsåret har uppkommit. En nettoredovisning för verksamheten skall göras, varvid vissa intäkts- och kostnadsposter skall specificeras. Bland intäkterna skall som särskild post tas upp nettoförlust på föreningens verksamhet under räkenskapsåret. Bland kostnadema skaU som särskilda poster tas upp bl. a. förlust på föreningens rörelse eller på rörelsegren, som skall redovisas för sig, räntor, avskrivningar på värdet av anlägg­ningstUlgångar eller avsättningar tiU värdeminskningskonton för sådana tillgångar, samt nettovinst på föreningens verksamhet under räkenskaps­året.

Enligt 57 § skall på ordinarie föreningsstämma läggas fram bl. a. redo­visningshandlingarna för det senast förflutna räkenskapsåret. Stämman skall behandla frågan om faststäUelse av balansräkm"ngen och besluta i anledning av föreningens vinst eUer förlust enligt den fastställda balans­räkningen. I fråga om vinstdispositionen gäller enligt 17 § 1 mom. att av årsvinsten skall, efter täckande av balanserad förlust, minst 5 % avsättas till reservfond. Om gottgörelse i form av exempelvis efterlikvi-der eller återbäringar har lämnats, skall avsättning göras med minst 5 % av gottgördsen. Avsättning tUl reservfonden skaU fortgå tiU dess denna, jämte betalat insatskapital, i den mån det inte överstiger tio gånger reservfonden, har uppnått ett belopp som svarar mot fyra tion­delar av det bokförda värdet på föreningens tiUgångar eller mot för­eningens skulder enligt balansräkningen. Utdelning får enligt 18 § ske endast av den vinst som förehgger enligt faststäUd balansräkning för sista räkenskapsåret, i den mån vinsten inte skall avsättas tUl reserv­fonden. Om utdelningen beräknas på inbetalda insatser, får den uppgå högst till 5 % för år på dessa. Sker vinstutdelning i strid mot lagens be­stämmelser om vinstutdelning, är de som uppburit sådan vinst återbe­talningsskyldiga.

I fråga om ekonomiska föreningar finns inga bestämmelser om skyl­dighet att träda i hkvidation när viss del av det egna kapitalet har gått föriorat. Däremot gäUer enligt. 24 § andra stycket att om det på grund av inträffade förluster eUer av annan orsak finns anledning tUl anta­gande att föreningens ställning kommer att utvisa fortgående försäm-

Prop. 1972:76

16

ring, så att skulderna inte blir täckta av tillgångarna, styrelsen skall oför­dröjligen till stämmans prövning hänskjuta frågan om föreningens trä­dande i likvidation.

I bostadsrättslagen (1971:479) fastslås (54 §) att utdelning får ske endast av vinst som redovisas i fastställd balansräkning för senaste räkenskapsåret. Vinst får ej delas ut till andra än bostadsrättshavarna. I fråga om styrelsens årsredovisning och öm beslut på föreningsstämma rörande fastställande av balansräkning och vinstutdelning gäller i till­lämpliga delar reglerna därom i lagen om ekonomiska föreningar.

Enligt lagen (1929:116) om tillsyn över stiftelser åligger det styrelsen för stiftelse som står under länsstyrelsens tillsyn att föra räkenskaper över stiftelsens tillgångar och skulder samt inkomster och utgifter (14 §). Styrelsen har årligen att avsluta räkenskaperna och att till länsstyrel­sen sända redovisning. Genom föreskrift i stadgarna kan stiftelse vara undantagen från tiUsyn. Flertalet av de aUmännyttiga bostadsföretag som drivs i stiftelseform torde på grand av stadgebestämmelser vara undantagna från tillsyn.

3. Utredningen

3.1 Praxis i fråga om redovisning av paritetslån och vinstutdelning i fö­retag med paritetsbelånade fastigheter

Under den tid som paritetslånesystemet har varit i brak har olika meningar framkommit rörande metoderna för den bokföringsmässiga redovisningen av paritetslånen, särskilt ökningen av låntagarens skuld till staten, och om förutsättningama för vinstutdelning i företag som innehar fastigheter för vilka paritetslån utgått. Utredningen redovisar vissa synpunkter på dessa frågor som utredningen fått från företag och organisationer som berörs av problemen. Vidare redogör utredningen för hur dessa problem hittills har lösts av vissa allmännyttiga, koopera­tiva och privata bostadsföretag.

Utredningen erinrar om att bostadspolitiska kommittén, vars förslag i fråga om bostadslån i huvudsak förverkligades genom införandet av paritetslånesystemet, i betänkandet (SOU 1966: 44) Bostadspolitiskt kre­ditstöd hade behandlat frågan om de bokföringsproblem som systemet kunde ge upphov tiU. Dessa problem sammanhänger med att den på en paritetsbdånad fastighet vilande skuldsumman ökar utan att en motsva­rande uppskrivning av fastighetens värde kan ske.

Enligt bostadspolitiska kommittén skulle ett sätt att gå tiU väga vara att man upprättade särskilda konton för skuldökningen. De nomineUa räntekostnaderna skuUe till den del de kapitaliserades krediteras ett ränteskuldkonto. Före avstämningen av räntekostnadskontot mot vinst-och förlustkontot kunde det föi-stnämnda kontot krediteras de kapi-taliserade räntekostnaderna mot en debitering på ett särskilt tiUgångs-

Prop. 1972:76

17

konto, kallat exempelvis ränteregleringskonto. Därigenom skulle den utgående balansräkningen på skuldsidan komma att innehåUa en post från ränteskuldkontot och på tillgångssidan en post från räntereglerings-kontot. Posterna skulle bli lika stora. Posten på tiUgångssidan skiUle komma att representera företagets fordringar på de boende i form av upplupna ej betalda räntekostnader (en negativ eget-kapital-post). På så vis skulle vinst- och förlusträkningen komma att bli rätt avstämd. Efter hand som de boendes betalningar ökade skuUe enligt kommittén ränte­skuld- och ränteregleringskontona påverkas i omvänd ordning och mot­svarande poster i balansräkningen minska. Kommittén ansåg att det inte borde innebära några större svårigheter för de bokföringsskyldiga företagen att ordna dessa rent praktiska angelägenheter.

Paritetslåneutredningen påpekar att redovisningsfrågorna inte tilldrog sig någon uppmärksamhet vid remissbehandlingen av kommitténs be­tänkande. Frågorna föranledde inte heller några uttalanden i prop. 1967: 100 eUer under den riksdagsbehandling som föregick systemets införande (SU 1967: 100, rskr 1967: 265).

Utredningen redovisar vidare de synpunkter SABO aiUagt på bokfö­rings- och vinstutdelningsfrågorna. Statsutskottets utlåtande (1968: 100) bör enligt SABO ges följande tolkning. Statsmaktema har uttalat att ett företag skall kunna få ränta och amorteringar, som avser skuldök­ningen, avskrivna eller få en förlängning av amorteringstiden för den händelse det visar sig hyrespolitiskt omöjligt att höja hyroma i sådan utsträckning som behövs för att paritetslånet skall kunna återbetalas inom antagen tid. De vid en formellt riktig redovisning uppkomna negativa konsekvenserna av en skuldökning kan undanröjas, om ränte-och paritetslånen får aktiveras som räntereglering e. d. redan i den år­liga redovisningen. Denna fordran på framtida hyresgäster kommer enligt SABO efter hand att realiseras genom ökade hyror på grand av höjt paritetstal. Om den aktuella fordringsposten inte skuUe kunna reahseras genom ökade hyresuttag till följd av ränte- och paritetslåne-systemets utveckling, måste avskrivning ske och den dittiUs latenta för­lusten redovisas som reeU förlust. I det läget måste enligt SABO statens ansvar, som bekräftats av riksdagen, kunna åberopas. Något personUgt ansvar för styrelse eller revisorer bör då inte kunna komma i fråga.

SABO har, påpekar utredningen, till sina medlemsföretag utfärdat en rekommendation beträffande redovisningen av paritetslån. Rekom­mendationen innebär i korthet följande. Skuldökning som föranleds av paritets- och räntelån tas upp som en tiUgångspost på balansräkningens aktivsida. Motbokning görs på vinst- och förlusträkningens intäktssida. Företag som med utgångspunkt i sin aktuella situation önskar till-lämpa en annan metod, t. ex. minskade avskrivningar eUer minskad avsättning tiU underhåU, föreslås göra detta. SABO framhåUer vikten av att, oavsett viUcen metod som än tiUämpas, redovisningen aUtid sker

2    Riksdagen 1972. 1 saml. Nr 76

Prop. 1972:76

18

öppet så att man direkt ur årsredovisningen kan utläsa hur ränte- och paritetslånen har behandlats och hur resultatet påverkats därav.

SABO har, heter det vidare, föreslagit medlemsföretagen att i anslut­ning härtiU ta in följande kommentar i företagens förvaltningsberättelse.

1 ränte- och paritetslån, som enligt gällande lånebestämmelser ersät­

ter tidigare utgående räntebidrag, har bolaget/stiftelsen under året er­

håUit kronor

, Det gällande lånesystemet innebär i princip att

fastigheternas kapitalkostnader omfördelas i tiden och får en progressiv

utveckling. För att kunna redovisa ett resultat och ställning som ankny­

ter till systemets princip om kostnadsfördelning i tiden har bolaget/

stiftelsen i anslutning till SABO:s rekommendationer i balansräkningen

upptagit som tiUgång ett belopp motsvarande upptaget räntelån och/

eller ökning av paritetslån. Beloppet redovisas under rubriken »Pari-

tetsreglerade framtida hyresuttag». Posten har karaktär av aktiverad

kostnad. Riksdagen har den 17 maj 1968 beslutat att »Kungl. Maj:t

har att medge anstånd med och att avskriva eUer efterge betalning av

ränta och amortering på bostadslån, såvitt avser uppkommen skuld­

ökning, samt på räntelån, allt i den mån utvecklingen på ortens hyres­

marknad inte möjliggör så stor höjning av hyrorna som behövs för att

täcka ifrågavarande betalningar». Det är denna statsmakternas inställ­

ning till frågan som motiverar den av styrelsen företagna åtgärden.

Paritetslåneutredningen konstaterar vidare att de allmännyttiga bo­stadsföretag, som bedrivs i aktiebolags- eUer stiftelseform, i aUmänhet synes ha anslutit sig tiU SABO:s rekommendationer vad gäller redo­visningen av skuldökningen. Det rekommenderade förfaringssättet in­nebär att skuldökningen balanseras på både vinst- och förlusträkningen och balansräkningen. Utdelning till aktieägare i företag av detia slag har inte ansetts böra underlåtas endast på grund av paritetslånets nega­tiva förräntning. Utredningen säger också att den efter studium av ett mindre urval årsredovisningar för allmännyttiga bostadsföretag har fått den uppfattningen att revisorer i aUmänhet godtar den av SABO re­kommenderade redovisningsmetoden och inte reser invändningar mot vinstutdelning som innebär att man bortser från skuldökning på pari­tetslån. I några faU synes utredningens ställningstaganden avvaktas. I avbidan på dessa godtas en provisorisk lösning enligt SABO:s rekom­mendationer.

Utredningen tillägger att i ett fall, som har kommit till dess känne­dom, revisorerna i ett allmännyttigt bostadsaktiebolag har rest invänd­ningar mot det rekommenderade tillvägagångssättet. I den åsyftade revi­sionsberättelsen uttalas enligt utredningen att en upptagen aktivpost av­seende paritetstalsreglerade framtida hyresuttag och till beloppet sva­rande mot erhållna räntdån och paritetstalsreglerad skuldökning inte utgörs av kontrakterade åtaganden från hyresgäster och inte heller garanteras av staten. Staten har dock åtagit sig att under vissa villkor avskriva eller avstå från ränta och amortering på lånet. Vid boksluts­tidpunkten kan enligt revisorema postens nuvärde inte fastställas och

Prop. 1972:76

19

den kan enligt aktiebolagslagen inte upptagas som tiUgång. Vinstutdel­ning kan enligt aktiebolagslagen ske endast av vinst enligt fastställd balansräkning som upprättats i enlighet med aktiebolagslagen.

HSB för sin del har enligt utredningen utgått från att det inte är förenligt med gällande lagbestämmelser om bokföring att i bostads­ företags redovisning ta upp framtida hyresintäkter som fordran. Ford­ ringar av detta slag måste enligt HSB bedömas som osäkra och skall därför inte tas upp i redovisningen. Skuldökningen på paritetslån är en kostnad och den bör redovisas som förlust. Även HSB har utfärdat rekommendationer till föreningar som är anslutna till HSB. EnUgt HSB bör någon aktivering på balansräkningen inte ske av den skuld­ökning som hänför sig till omfördelade räntor. Det föreslås att skuld­ökningen redovisas på balansräkningens passivsida. Den skaU emeUer­tid hällas isär från andra förlustposter i vinst- och förlusträkningen. Härigenom får enligt HSB:s mening medlemmarna möjlighet att av­göra resultatet av fastighetförvaltningen under året med bortseende från skuldökningen. Tillvägagångssättet innebär emellertid att stora förluster framkommer för föreningar som förvaltar fastigheter med betydande paritetslån. HSB påpekar att årsavgifterna bör håUas på en sådan nivå att vederbörliga hänsyn tas till återbetalningstiden för lånen.

Enligt utredningen framhöll Föreningen auktorisera­de revisorer (FAR) i maj 1968 att bestämmelserna om bokföring och årsredovisning inte medger att som tiUgång i årsbalansen tas upp fordran på framtida hyresgäster. Man kan enligt föreningen inte heller anses ha rätt att på grundval av statsutskottets utlåtande 1968: 100 underlåta att redovisa skuldökningen som skuld i stället för att bokföra den som ansvarsförbindelse i årsbalansen. Förfaringssättet kan tUlämpas endast när likvidationsbalansräkning skaU upprättas.

Följaktligen är det enligt föreningen nödvändigt att redovisa förlust för det paritetsbelånade fastighetsbeståndet. Det anses lämpligt att fö­retag som utnyttjar möjligheten till paritets- eller räntelån i noter till vinst- och förlusträkningen och balansräkningen anger effekten på års­resultatet av den aktuella skuldökningen. Syftet är att det av bokslutet skall framgå vad av vinst eller förlust som hänför sig till skuldökning på grund av paritetslån och vad som beror på andra faktorer.

Utredningen upplyser också att FAR i meddelande till sina med­lemmar har tagit avstånd från det av SABO förordade tillvägagångs­sättet. Det framhålls i meddelandet bl. a. att utdelning inte får ske av annat än vinst enligt senast fastställd balansräkning. Man får inte under­låta avskrivningar för att göra vinstutdelning möjlig. Värdeminskningen' är inte en följd av amorteringstakten. Om företaget inte har balanse­rad vinst frän tidigare år av sådan storlek, att den rymmer förlusten jämte utdelning och eventuell avsättning tUl bundna reserver, kan ut­delning ej lagligen äga ram. Om utdelning ändå sker, kan åtgärden se-

Ptop. 1972:76

20

dermera betecknas som tiUkommen genom vårdslöshet eller försummel­se och äventyra möjligheten att få eftergift på statens fordran.

Utredningen upplyser också att FAR har framhåUit, att kommuner och andra, som innehar aktier i bostadsaktiebolag, inte kan räkna med någon utdelning i framtiden, när det gäller företag med betydande fastighetsbestånd som har finansierats med paritetslån. Det kan givet­vis inte bli tal om utdelning i aktiebolag som saknar vinstmedel. Aktie­ägarna måste nöja sig med att hoppas på en ackumulerad framtida ut­delning. Det finns dock vissa möjligheter att genomföra en utdelning, nämligen genom att reducera avskrivningarna. Avskrivning av bygg­nader skall i och för sig ske enhgt plan som grundas på resp. bygg­nads livslängd. Speciellt i bostadsrättsföreningar har det varit vanligt att man av likviditetsskäl gjort avskrivning på byggnader med belopp li­ka med årets amortering. Förfaringssättet anses av revisorer vara disku­tabelt. Det brukar försvaras med att man accepterar långivamas be­dömning av värdeminskningen. Om ett företag med paritetslån förfar i enlighet härmed kan avskrivningar t. o, m. underlåtas, om ingen amor­tering skett. Vidare anses risker föreligga att fonderingar för kommande underhåUskostnader inte sker i önskvärd utsträckning i syfte att i bok­sluten reducera förlusterna med anledning av paritetslånesystemet.

När det gäUer privata fastighetsföretag som drivs i ak­tiebolagsform torde de enligt utrednmgen i allmänhet inte aktivera ränte­skulderna. Det har framgått att det råder tvekan bland dessa företag om tiUvägagångssättet vid årsredovisningen. Utredningen upplyser att ett företag, som förvaltar paritetsbelånade fastigheter, i bokslutet för år 1968 tog upp skuldökningen som framtida fordran på hyresgäster. I årsredovisningen för 1969 avskrevs fordringen och den för året redo­visade skuldökningen fördes inom linjen i balansräkningen med åbero­pande av statsutskottets utlåtande 1968:100. Revisorema tUlstyrkte ba­lansräkningen under hänvisning bl. a. till att paritetslåneutrednmgen hade i uppdrag att behandla bokföringsfrågorna. Företaget har inte re­dovisat någon vinst. Utredningen tiUägger att många privata fastighets­företag tillgriper olika slag av bokslutsdispositioner för att redovisnings-tekniskt komma tiU rätta med skuldökningen utan att behöva aktivera den. Inhämtade upplysningar har inte gett utredningen underlag för någ­ra  genereUa   slutsatser   i  fråga   om  principerna  för  vinstutdelning.

Utredningen återger även synpunkter från Svenska bygg-nadsentreprenadföreningen (SBEF) på de aktueUa frågorna. EnUgt utredningen anser föreningen att statsutskottets utiå­tande imdanröjer likvidationstvånget. Uflåtandet innehåUer emeUertid enhgt föreningen inte någon anvisning om tidpimkten när avskrivnmg av skulden skaU göras och inte heller om det belopp med vilket av­skrivning skaU ske. Föreningen tolkar utskottsutiåtandet som om av-

Prop. 1972:76

21

skrivning görs beroende av ekonomin inom hela förvaltningsbolaget och att avskrivnuig inte får ske förrän 2/3 av bolagets aktiekapital förbru­kats. Det vore enligt föreningen rimligare om avskrivningen i stäUet gjordes objektsbunden.

Föreningen anser vidare att - om man följer den av SABO föreslag­na vägen - man kan utforma redovisningen på balans- resp. resultatkon­ton antingen så att skuldökningen passerar över ett resiUtatkonto eller så att resultatkontona över huvud taget inte berörs. I det senare fallet redovisas endast den kontanta hyresintäkten som intäkt vid resultat­beräkningen och tiU staten verkligen betald ränta som kostnad. Den förra metoden åskådliggör enligt föreningen bäst fastighetens verkliga resultat och stäUning.

Ytterligare hävdar föreningen att, om paritetslånefordran inte förses med ett statligt borgensåtagande, den inte kan betraktas som reeU tiU­gång. Borgensåtagandet bör för enskilda fastighetsägare avse även det egna kapitalet. Enhgt fömtsättningarna för paritetslånesystemet skall det egna kapitalet förräntas och amorteras i samma takt som det stat­liga lånet. Den enskilde fastighetsägaren bör därför som fordran få ta upp framtida hyreshöjningar till belopp som motsvarar skuldökningen på statslånet jämte den ränta m. m. på eget kapital som fastighetsägaren inte har kunnat tiUgodogöra sig. Om åtagandet inte avser även det egna kapitalet, riskeras att detta blir förbrakat efter kort tid. Det statliga åtagandet bör avse en längsta amorteringstid av statslånet, som bör vara högst 30 år, och dess materiella innehåll vara lika för olika fastighets-ägarkategorier.

3.2 Utredningens överväganden och förslag

3,2.1  Utredningens allmänna utgångspunkter

Utredningen framhåller att det är syimerligen angeläget att få tiU stånd en lösning av de frågor om den redovisningsmässiga hanteringen av de skuldökningar som paritetslånesystemet medför. Utredningen har där­för som en första etapp i sitt arbete lagt fram förslag om hur skuldök­ningarna skaU behandlas i företagens redovisning. Den metod som ut­redningen föreslår bygger på fömtsättningen att paritetslånesystemet bibehålls i sin nuvarande principiella utformning. Förslaget anges så till vida vara ett provisorium som det inte innefattar ett stäUningstagande från utredningens sida till systemet som sådant. Utredningen säger vida­re att eftersom i betänkandet inte tas upp frågor som rör systemets upp­byggnad och ekonomiska verkningar i övrigt, det kan tänkas att det fortsatta utredningsarbetet kan leda till ståndpunktstaganden som med­för att redovisningsfrågorna kommer i ett annat läge.

Prop. 1972:76

22

3.2.2 Redovisningen av omfördelade räntor

Utredningen påpekar att systemet med paritetslån - inkl. räntelån -redovisningsmässigt ger upphov till problem genom att vissa räntekost­nader kapitaliseras. För bl. a. fastighetsförvaltande företag som har så­dana lån och därför belastas med omfördelade räntekostnader blir följ­den att de fastigheter, som utgör företagets tillgångar, belastas med högre kostnader än som kan balanseras och soin inte under det aktuella året kan täckas av hyresinkomster.

Utredningen erinrar härefter om bostadspolitiska kommitténs syn­punkter på de redovisningstekniska problem som ett paritetslånesystem skapar (jfr s. 16). Vidare åberopas statsutskottets utlåtande 1968: 100. Utredningen påpekar att utskottet uttalat att ett antagande om ökade hyresintäkter i framtiden inte utan vidare kan godtas som tUlgångspost från redovisningstekniska utgångspunkter. En förutsättning för att en sådan redovisning skall vara berättigad är enligt utskottet att det finns grund för antagandet att företagen skaU kunna likvidera den upp­komna skulden även i ett läge som omöjliggör erforderlig höjning av hyrorna. Enligt utskottet är statens fordran - i enlighet med utta­lande i prop. 1967: 100 - så tiU vida att betrakta som villkorUg att det inte kan komma i fråga att driva in den, om låntagaren skulle tvingas att träda i likvidation eller eljest bli försatt i en företagsekono­miskt ohåUbar situation på grund av att hyrorna inte kunde höjas så att skuldökningen kunde avvecklas inom rimlig tid.

Enligt utredningen innebär utskottets uttalande att Kungl. Maj:t kan medge anstånd med och avskriva eller efterge betalning av ränta och amortering på bostadslån, såvitt avser skuldökning, samt på ränte­lån, allt i den mån förhållandena på ortens hyresmarknad inte gör det möjligt att höja hyrorna så mycket som behövs för att täcka betal­ningarna. Eftergifter får emellertid inte ske, om låntagarens svårighe­ter beror på vårdslöshet eUer försummelse från hans sida.

Uredningen anser att statsutskottets utlåtande i så måtto innebär en klar garanti, att statsmakterna har tagit på sitt ansvar att inte något aktiebolag eller annat företag skall behöva träda i likvidation enbart därför att låneskulden till staten fått en sådan omfattning på grund av skuldökningen att aktiekapitalet har förbrakats till mer än två tredje­delar. I realiteten måste ett företag, som på grund av paritetslånens utveckling finner skäl anta att likvidationsanledning kan föreligga, först upprätta likvidationsbalansräkning. Om balansräkningen visar att anled­ningen tiU likvidation endast är att företagets skulder på grund av pari­tetslån har ökat så, att huvuddelen av aktiekapitalet har gått förlorad, får företaget enligt statsutskottets utiåtande likväl fortsätta sin rörelse utan att träda i likvidation. Därvid bortses aUtså från skuldökningen tUl staten. Detta kan enligt utredningen i praktiken leda till att aktiebolag med paritetsbelånade fastigheter, som tar upp hela skuldökningen på

Prop. 1972:76

23

balansräkningens skuldsida men inte på tillgångssidan, tid efter annan kan finna anledning att upprätta likvidationsbalansräkning endast för att konstatera att enda anledningen tUl att hkvidation aktualiseras är skuldökningen tiU följd av paritetslånen. Utredningen påpekar också att utskottet sagt att det inte kan bli fråga om att driva in statens fordran, om ett företag skulle bli försatt i en företagsekonomiskt ohåU­bar situation på grund av att hyrorna inte har kunnat höjas.

Enligt utredningens uppfattning måste statsmakterna ingripa, om ut­vecklingen på hyresmarknaden visar att det inte går att ta ut hyror av de boende till belopp som motsvarar vad som följer av den om­fördelning av kapitalkostnaderna som finansieringssystemet syftar tiU. Ett sådant ingripande måste också göras för den händelse lånen inte kan avvecklas inom en viss bestämd tid med tillämpning av de givna faktorema basannuitet, paritetstal och ränta.

Utredningen gör i anslutning härtill följande tolkning av utskotts­utlåtandet. Utlåtandet förutsätter att fastighetsförvaltande företag an­passar hyrorna, förutom till utvecklingen av driftskostnaderna, även till basannuiteten och paritetstalets förändringar. Detta innebär enligt ut­redningen att, om ett företag underlåter att göra sådana hyresjuste-ringar, det inte på grand av utlåtandet torde kunna få lån eller skuld­ökning eftergiven eller avkortad. Utredningen anser också att, om fö­retaget hamnar i likvidationssituation eller konkurs till följd av att de för företaget ansvariga inte tar ut marknadsmässiga hyror, sådan vårds­löshet eller försummelse får anses föreligga som enligt utlåtandet med­för att eftergift inte skall ske.

Utredningen erinrar härefter om att det vid paritetslånesystemets till­komst förutsattes att det statliga bostadslånet i regel skuUe vara åter­betalat inom en tidrymd av ungefär 30 år. Man utgick därvid från att ökningen av skulden till staten skulle vara kontinuerlig under de första åren av lånets löptid. Skulden skulle emellertid upphöra att öka efter 8 a 10 år. Hittillsvarande erfarenheter av paritetslån har emeller­tid visat att skuldökningen har fått större omfattning än väntat, be­roende främst på att paritetstalet inte har utvecklats i den takt som man har räknat med och att räntenivån har varit högre än vad man utgick från vid de beräkningar som företogs innan systemet infördes. Enligt utredningen påpekade också departementschefen i prop. 1967: 100 att basannuiteten borde fastställas så att en rimlig hyresnivå erhölls. Emel­lertid var räntenivån på lånemarknaden år 1966, då bostadspolitiska kommittén avslutade sitt arbete, sådan att basannuiteten ansågs böra sättas lägre än som motsvarade marknadens räntesatser. Utredningen finner, mot bakgrand av den utveckling som har ägt rum, att risk före­ligger att det inte blir möjUgt att ined bibehållande av en basannuitet av ungefär nuvarande storlek betala tillbaka statslånet inom den föratsatta trettioårsperioden.

Prop. 1972:76

24

Vidare finner utredningen det klart att en fortsatt skuldökning un­der längre tid kan innebära fara för att fastighetemas reella kapital­värden går förlorade på grund av skuldökningen. Det ligger erUigt utredningen nära tiU hands att anta att en sådan utveckling skuUe inne­bära en sådan situation som statsutskottet föratsåg i sitt utlåtande 1968: 100. Skuldökningen skulle i så fall vara av det slaget att fordran inte skall drivas in utan betraktas som vUlkorlig.

Mot bakgrund av nu återgivna aUmänna synpunkter går utredningen närmare in på de aktueUa redovisningsproblemen. Utredningen slår där­vid till en början fast att det gäller att ange en redovisningsmetod som tillfredsställer gängse redovisningstekniska krav och följer gäUande lag­stiftning. Därvid måste man enligt utredningen utgå ifrån statsutskot­tets utiåtande. Metoden bör inte få leda till uppfattningen att det all­männa iklätt sig en generell garanti för att lånen efterges, om återbe­talning inte kan ske inom föratsatt tid. Man får sålunda utgå ifrån att förutsättningarna vid lånesystemets ikraftträdande fortfarande gäller och att följaktligen återbetalning av såväl det ursprangliga lånebelop­pet som skuldökningen skaU ske inom ungefär 30 år och detta även om skuldökningen blir avsevärd under de första åren efter färdigstäl­landet och fortsätter under en längre följd av år.

Den tiU följd av paritetslånesystemet uppkomna skuldökningen till staten måste enligt utredningen redovisas öppet för att bostadsförvaltan-de företags ekonomi skall kunna bedömas även med bortseende från skuldökning till följd av ränteomfördelning.

Vidare är det enligt utredningens mening nödvändigt att den reella skuldökningen belastar räntekostnadskontot i företagets bokföring, ef­tersom skuldökningen är en klar skuld till staten som enligt föratsätt­ningama skaU återbetalas. Det skuUe därför vara oegentligt att i den löpande redovisningen år för år presumera ett latent garantiåtagande från staten. Det kan därför inte förordas att skuldökningen förs inom linjen eller att någon annan form av bortseende från skuldökningen används i redovisningssammanhang.

Åtskilliga fastighetsförvaltande företag med paritetsbelånade fastig­heter har valt att med olika formuleringar balansera skuldökningen med tiUhjälp av en aktivpost i balansräkningen. Frågan om hyresgästemas kontraktsenliga åtaganden i detta sammanhang anser utredningen vara av mindre betydelse, eftersom åtagandena i regel är av kortfristig na­tur. Väsentligt är i stället, om man vid en realistisk bedömning har an­ledning förvänta sig sådana stigande hyresintäkter från fastigheten som lånesystemet avses leda till eller om garantier eljest kan skapas för att skulden tiU staten kan awecklas inom rimlig tid. För att man skall kunna föra upp ett mot skiUdökningen svarande belopp bland anlägg-ningstiUgångaraa i balansräkningen är det enligt utredningens uppfatt-

Prop. 1972:76

25

ning nödvändigt att posten kan ges ett sådant substansvärde att för­farandet kan berättigas utifrån gällande bokföringsprinciper.

Statsutskottets utiåtande kan enligt utredningen inte anses innebära någon garanti från statsmaktemas sida att återbetalningsskyldigheten .stiindigt skulle vara viUkorlig så länge det råder ovisshet om hur pari­tetslåneskulderna kan komma att utvecklas i framtiden. Grandprinci­pen är aUtjämt att lånen i sin helhet skall återbetalas till staten. Inne­börden av statsutskottets utlåtande är emellertid, såsom utredningen tidigare framhållit, att statens fordran på fastighetsägaren under vissa förhållanden kan komma att helt eller delvis efterges.

Utredningen har vid sina överväganden utgått från att paritetslånen skall återbetalas inom viss tid, som utredningen f. n. fömtsatt vara 30 år. Man kan emellertid, säger utredningen, föreställa sig situationer som medför att en sådan återbetalning inte kan komma i fråga utan att det för den skuU kan läggas fastighetsägaren tUl last att han visat vårdslöshet eUer försiunmdse vid förvaltningen av fastigheterna ge­nom att inte ta ut de hyror som lånesystemet förutsätter. En sådan omständighet kan vara att det inom visst område blir vikande efter­frågan på bostäder som gör det omöjligt att ta ut hyror som svarar mot den för varje år gällande baskostnaden. Det kan också bli omöjligt att över huvud taget hyra ut bostadslägenheter i fastigheten. Ett an­nat fall är det att det i framtiden visar sig att efterfrågan på vissa bo­stadsobjekt viker och att erforderliga hyror därför inte kan tas ut i dessa objekt. Det kan vidare tänkas att fastigheter som uppförts visst år på grand av ogynnsamma ränteförhåUanden utsätts för särskUda påfrest­ningar från fastighetsekonomiska synpunkter.

Mot bakgrand av det anförda anser utredningen att statsutskottets uttalande måste tolkas så att statens ansvarsåtagande inträder, om hy­roma inte kan höjas i erforderlig utsträckning inte bara när detta är en följd av vikande efterfrågan utan också om basannuiteten inte har höjts och/eUer paritetstalet inte har stigit i en grad som möjliggör en avveckling av skuldökningen inom rimUg tid.

Om paritetstalet inte utvecklas på ett sätt som leder tUl en aweck­ling av skulden inom rimlig tid och om någon uppjustering av bas­annuiteten inte kommer till stånd, måste nämligen detta enligt utred­ningens mening vara ett uttryck för att hyrorna inte kan höjas. Att i ett sådant läge låta en fastighet belastas av en orimlig skuldbörda un­der en längre följd av år måste uppfattas som en sådan fastighets-ekonomiskt ohåUbar situation vars konsekvenser utskottet med det an­givna uttalandet har velat förhindra. Utredningen tiUägger att den av­ser att i det fortsatta arbetet ytterligare utveckla innebörden av det nu sagda och konsekvensema härav för bl. a. statsbudgeten.

Med utgångspunkt i att statsmaktema efterskänker den paritetslåne-

Prop. 1972:76

26

skuld, som eventuellt kvarstår efter 30-årsperiodens utgång, förelig­ger enligt utredningen inga betänkligheter mot ett förfarande som in­nebär att bland företagens anläggningstillgångar tas upp ett belopp motsvarande den skuld som föranleds av ränteomfördelningen.

Utredningen föreslår att den bokföringspost varom fråga är kallas omfördelade räntor. Posten bör redovisas särskilt. Vid varje tillfälle då skulden till staten ökat skall detta redovisas på det ifrågavarande kon­tot. Varje år som skuldökningen kvarstår får belopp motsvarande den ackumulerade skulden tas upp som tUlgång. När avbetalning sedan sker av skuldökningen skall kontot minskas i motsvarande mån.

Nuvarande lagstiftning torde enligt utredningen inte utan vidare med­giva en aktivpost av berörda beskaffenhet. Det föreslås därför att den angivna regeln tas in i en särskild lag. Utredningen tillägger att den därvid förutsätter att dess uppfattning om innebörden av den statiiga garantin konfirmeras i den blivande propositionen.

Utredningen anser att den föreslagna redovisningen av skuldökning på såväl aktiv- som passivsidan i balansräkningen leder tUl en från redovisningssynpunkt godtagbar lösning. Utredningen tillägger att lös­ningen visserligen i någon mån bryter mot vedertagna betraktelsesätt beträffande vad som skall utgöra substans i en balansräkning. Förfa­ringssättet inger dock inte utredningen några betänkligheter, om man kan utgå från att den skuld som återstår efter 30 år får skrivas av.

Utredningen tar härefter upp redovisningsfrågor som hänger samman med att fastighetsförvaltande företag kan ha såväl paritetsbelånade som icke paritetsbelånade objekt. Utredningen erinrar om att det också finns företag med paritetsbelånade hus som är belägna i olika delar av landet och företag med paritetsbelånade objekt som har blivit fär­digställda vid skilda tidpunkter. Detta aktualiserar enligt utredningen frågan huruvida dylika företag skall ta upp av ränteomfördelning för­anledd skuldökning som en enda post eller fördela skuldökningen på de olika objekten. Utredningen finner mot bakgrunden av vad som tidi­gare anförts att här åsyftade företag skall redovisa belopp motsvarande skuldökningen till följd av ränteomförddningen för varje objekt för sig.

Utredningen påpekar också att det - mot bakgrand av statsutskottets utlåtande - för framtiden bör underlätta vidtagande av åtgärder, om de företag som har paritetsbelånade fastigheter redovisar fastigheterna objektsvis i fråga om den ackumulerade skuldökningen. Om ett in­gripande från statsmakternas sida aktuahseras, kan man då lätiare av­göra vilka fastigheter som berörs. När det gäller exempelvis större företag med paritetsbelånade hus på olika orter och uppförda vid olika tidpunkter kan man lättare skilja ut de hus som har fått en från låne­synpunkt ogynnsam  utveckling och vidta åtgärder beträffande dessa.

Utredningens slutsats är att varje objekt bör redovisas för sig. Med

Prop. 1972:76

27

objekt avser utredningen härvid fastighet eller en gemensamt belånad grapp av fastigheter med lokal anknytning. Det är enligt utredningen tiUräckligt om redovisningen av varje objekt sker på tillgångssidan i balansräkningen. Något hinder mot att skuldökningen redovisas objekt­vis även på skuldsidan i balansräkningen anses inte förehgga. Det är emellertid inte nödvändigt att så sker, eftersom det redan med ledning av tillgångssidan blir möjligt att urskilja de objekt beträffande vilka av­skrivning av det statiiga lånet kan aktualiseras.

Utredningen tillägger att statsutskottets utiåtande inte bör tolkas så att exempelvis ett välkonsoliderat företag skall behöva komma i ett företagsekonomiskt ohåUbart läge för att statsmakternas garantiåtagande skall kunna åberopas. Utredningen betonar att det är fastighetens och inte företagens bristande lönsamhet som får avgöra tidpunkten för ett ingripande från statsmakternas sida.

Utredningen anför slutligen i fråga om redovisningsmetoden att den­na inte utgör någon tvingande reglering. Emellertid innebär utredning­ens förslag att den som väljer att gå tillväga enligt förslaget måste följa de övriga bestämmelser som lämnas i utredningens förslag till lag. När det gäller lagens tillämpningsområde framhåller utredningen att många fastighetsförvaltande företag drivs i stiftelseform och inte är under­kastade bokföringsskyldighet. Utrednin.gen finner det emellertid angeläget att låta lagen vara tillämplig även på stiftelser och andra rättssubjekt Koin har bokföringsmässig redovisning, och lagförslaget är avfattat i en­lighet härmed.

3.2.3  Vinstutdelningsfrågor

Utredningen hänvisar till att frågan huruvida och i vilken utsträck­ning utdelning på investerade medel får ske under den tid skuldökning på det statliga bostadslånet pågår har uppmärksammats såväl av fastig­hetsförvaltande företag som av revisorer. FAR har uttalat att bl. a. kommuner, som innehar aktier i bostadsaktiebolag, inte kan räkna med någon utdelning i framtiden, när det gäller företag med betydande fas­tighetsbestånd, som finansierats med paritetslån. Det kan inte bli tal om vinstutdelning i bolag som saknar vinstmedel. Aktieägarna måste i stället nöja sig med förväntningar på ackumulerad utdelning.

Utredningen framhåUer härefter att, om dess förslag genomförs, förutsättningarna för vinstutdelning ändras. Utredningen anmärker att den räknar med att den föreslagna redovisningsmetoden skall göra det mindre frestande för företagen att underlåta att göra påkallade av­skrivningar. En möjlighet är också, att företagsledningarna fonderar vinstmedel för att möta de ökade kapitalkostnader som är att vänta när den negativa förräntningen upphört.

Prop. 1972:76

28

Även om det enligt utredningen kan göras gällande att ett företag som endast äger paritetsbelånade fastigheter, viUca belastas med skul­der tiU följd av paritetslåneökning, över huvud taget inte bör tUlåtas dela ut någon vinst, utgår utredningen dock ifrån att ett företag med paritetsbelånade fastigheter under negativ förräntning av lånen inte i och för sig skall vara förhindrat att lämna utdelning. EmeUertid gör den förordade redovisningsmetoden det nödvändigt, framhåUer utred­ningen, att föratsättningama för vinstutdelning från företag med pari­tetsbelånade fastigheter anges närmare. Därvid utgår utredningen från de föratsättningar som gäller för aktiebolag och ekonomiska förening­ar. Utredningen motiverar detta med att det i stor utsträckning är så­dana juridiska personer som äger och förvaltar bostadsfastigheter.

Utredningen konstaterar i fråga om aktiebolag, som äger paritets­belånade fastigheter, att betydelsen av detta fastighetsbestånd kan variera från fall tiU fall. Utredningens förslag tUl bl. a. bestämmelser för vinstutdelning hänför sig endast tiU fastigheter och tomträtter med paritetslån. I den mån ett företag har vinst av annan verksamhet än sådan som är att hänföra tiU uthyrning av bostäder i fastigheter med paritetslån berörs inte dispositionen av denna vinst av den föreslagna lagstiftningen. För denna vinstdisposition gäUer bestämmelserna i aktie­bolagslagen och lagen om ekonomiska föreningar. Enligt utredningens uppfattning skall ett företag inte låsas i fråga om sina möjligheter att dela ut vinst endast på grand av att företaget äger fastigheter med pari­tetslån som ökat i storlek och föranlett att ett mot skuldökningen sva­rande belopp har tagits upp bland tillgångarna med beteckningen om­fördelade räntor.

Utredningen avvisar tanken att möjliggöra vinstutdelning genom att avskrivningar underlåts och framhåller att den av utredningen an­visade granden och metoden för bokföring av bdopp motsvarande skuld­ökningen öppnar en annan väg att skapa möjlighet för vinstutdelning.

Företag som väljer att tillämpa den anvisade metoden kommer att få ett bättre årsresultat än som de facto motsvarar verkliga förhållanden, säger utredningen. Framtagen vinst hänför sig åtminstone till en del till ränteomfördelning. Denna vinst bör hanteras med varsamhet och delas ut endast i skälig omfattning. Hänsyn måste därvid tas tiU ränteomfördelningspostens storlek och bolagets årsresultat med bort­seende från denna post. lu större omfördelningsposten är i förhåUande till företagets totala verksamhet desto större försiktighet bör iakttas.

Med hänsyn tUl berörda förhåUanden anser utredningen det nödvän­digt att särskilda bestämmelser lämnas om utdelning i fråga om den vinst som uppstår genom ränteomförddning. Utredningen föreslår att denna vinst får delas ut endast i skälig omfattning och under föratsätt­ning att företaget under räkenskapsåret har tagit ut hyror med beak­tande av gällande paritetstal och i den utsträckning som hyresförhål-

Prop. 1972:76

29

landena på orten medger. Den vinst som uppkommit på annat sätt än genom ränteomfördelning får företaget förfoga över i samma ordning som eljest skuUe ha gäUt för företaget. Den vinst som är föranledd av ränteomfördelning bör enligt utredningen betraktas som på visst sätt villkorlig. Vinsten är beroende av hur paritetslånen kommer att ut­vecklas och återbetalas och även av statsmaktemas åtagande för det fall att paritetslånen inte kan avvecklas inom utsatt tid.

När ett företag tar fram en viss vinst för året stäUer det sig enligt utredningens mening också svårt att avgöra om vinsten hänför sig till den ena eUer andra verksamheten. Saken kan uttryckas så att vinsten på grand av ränteomfördelningen är den vinst som i den totala vinst­summan hgger överst. Om företaget exempelvis endast äger paritetsbe­lånade fastigheter och paritetsskuldökningen är betydande, borde strängt taget vinstutdelning inte ske. Utredningen anser emellertid att vinst på grand av ränteomfördelning bör få delas ut i skähg omfattning. Det anses inte möjhgt att ange något särskilt procenttal som skuUe kimna utgöra en godtagbar högsta vinstutdelning. Företagsledningen måste från fall till fall avgöra om och i vilken mån vinst som föranletts av ränteomfördelning bör delas ut. Det är enligt utredningen en viktig föratsättning att företaget under räkenskapsåret har tagit ut hyror som står i överensstämmelse med paritetslånets utveckling. I den mån en sådan hyresnivå inte kunnat håUas får det föratsättas att man debiterar hyresgästerna så stora hyror som ortens förhåUanden medger. För den händelse de för ett bostadsföretags förvaltning ansvariga - utan att ha beaktat dessa inskrärUcningar i fråga om utdelning - likväl delar ut vinst tiU aktieägare, kan detta innebära vårdslöshet eller försummelse från deras sida och därmed påverka frågan om eventuell avskrivning av återstående paritetslåneskuld efter 30-årsperiodens utgång. I sådana faU kan dessutom aktiebolagslagens och motsvarande associationsrättsliga författningars ansvarsbestämmelser bli tillämpliga. Utredningen föreslår därutöver en särskUd ansvarsbestämmelse för företag som delar ut vinst i strid mot vad utredningen förordat.

Utredningen tUlägger slutiigen att den förordade lagstiftningen inte f. n. föranleder några ändringar i gällande skattebestämmelser.

3.2.4 Övergången till det förordade systemet

Utredningen påpekar att det system som den förordat närmast an­sluter tiU det förfarande som huvuddelen av de allmännyttiga bostads­företagen följt. Förfarandet blir enligt utredningen bokföringsmässigt godtagbart, om utredningens förslag antas under angivna föratsätt­ningar. De företag som redan nu har aktiverat skuldökningen behöver därför efter lagens ikraftträdande inte vidta andra åtgärder än att ändra rabriceringen av den aktiverade skuldökningen och i förekommande

Prop. 1972:76

30

fall dela upp den sammantagna skuldökningen för flera objekt så, att varje fastighets låneskuld framgår av de specifikationer som ligger till grund för årsredovisningen.

Utredningen föreslår att den nya lagstiftningen får tillämpas även för tidigare räkenskapsår. De företag som har funnit sig inte böra aktivera ränteomfördelningen bör ha möjlighet att efter lagens ikraftträdande gå över tUl ett sådant förfaringssätt med korrigering bakåt i tiden, dvs. ak­tivera den ackumulerade skuldökning som har uppstått under tiden före den föreslagna lagstiftningens ikraftträdande, i den mån detta är möjligt från redovisningssynpurUct. Om företag inte fiimer det möjligt att ändra tidigare bokslut, bör de enligt utredningen äga att i 1971 års bokslut ta upp även belopp som motsvarar skuldökning från tidigare år.

Slutligen påpekar utredningen att för aktiebolag som har tillämpat metoden att inte ta upp omfördelade räntor som tillgång och i stället reducerat normala avskrivningar på byggnader, en anpassning tUl den anvisade redovisningstekniken kan ske med tillämpning av 100 § 2 mom. a) aktiebolagslagen. Företagen bör i så fall ta upp ett belopp på kontot omfördelade räntor och göra en däremot svarande extra avskriv­ning på anläggningstillgången »byggnader». Företag som inte kan för­fara på detta sätt, bl. a. sådana som redovisat förluster på grund av ränteskuldökning, bör i 1971 års bokslut få ta upp omfördelade räntor gällande även tidigare år utan att samtidigt verkställa extra avskriv­ning på andra anläggningstillgångar.

4. Remissyttrandena 4.1 Allmänna synpunkter

Under remissbehandlingen har genomgående vitsordats att bokfö­ringen av paritetslånen vållar betydande svårigheter. En majoritet av instanserna tiUstyrker dier lämnar utan erinran att en lösning av bok­föringsproblemet sker redan nu utan att utredningsarbetet i övrigt rörande paritetslånen avvaktas.

Svenska kommunförbundet framhåller att det är angeläget att det utan dröjsmål skapas klarhet i fråga om den bokföringsmässiga redo­visningen av den skuldökning som uppkommer vid paritetslånesystemet. En reglering av denna akuta fråga kan inte anstå i awaktan på resulta­tet av översynen av lånesystemet. Enligt SABO är det mycket tillfreds­ställande att utredningen valt att lägga fram förslag rörande redovis­ningsfrågorna som en första etapp i sitt arbete. I likhet med utredningen finner SABO att frågan om lämplig redovisning av ränte- och paritets­lånen kan lösas oberoende av det stäUningstagande som utredningen vid en senare tidpunkt kan komma att fatta om paritetslånesystemet i stort. SABO tiUstyrker därför att frågor om redovisning och vinstutdelning i

Prop. 1972:76

31

samband med paritets- och räntelånen löses genom särskUd lagstiftning.

Styrelsen för Sveriges advokatsamfund anser att en lagstiftning om den bokföringsmässiga redovisningen är brådskande. Samma uppfatt­ning redovisar riksåklagaren och länsstyrelsen i Södermanlands län. En­ligt länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län har det visat sig föreligga stor tveksamhet om de redovisningsprinciper som bör tiUämpas. Länssty­relsen delar utredningens uppfattning att det är ett trängande behov av att redovisningsproblemen får en snar lösning.

Hyresgästernas riksförbund understryker vikten av att redovisnings-och vinstutdelningsfrågorna särbehandlas. Förbundet har i sm förhand­lingsverksamhet konstaterat att det nu råder en påtaglig osäkerhet rö­rande bokförings- och balansräkningsregler för lånesystemet. Det är av största vikt att utredningsförslaget snabbt blir föremål för avgörande. Enligt Svenska försäkringsbolags riksförbund kan en statlig garanti ac­cepteras som en provisorisk lösning i awaktan på att utredningens ar­bete slutförs, men förbundet framhåller angelägenheten av att en lös­ning på paritetslåneproblemen i deras helhet snabbt kommer till stånd. Att en särbehandling sker av bokföringsproblemen lämnas utan erinran av kammarrätten, riksrevisionsverket, riksskatteverket, bostadsstyrelsen, länsstyrelsen i Malmöhus län, Folksam, FAR, Konungariket Sveriges stadshypotekskassa, HSB, Svenska riksbyggen och Svenska sparbanks­föreningen.

En del remissinstanser är kritiska mot att redovisningsfrågorna be­handlas med förtur. TiU dem hör fullmäktige i riksbanken (majoriteten), som finner det otillfredsställande att på så vaga grander som de av utred­ningen presenterade slå in på en väg som kan leda till stora avskrivnings-behov för staten. Enligt fullmäktiges mening är översynen av paritetslå­nen den centrala frågan, medan bokföringsreglerna bör anpassas till pa­ritetslånen efter det att dessa justerats på erforderligt sätt. Utan höjning av basannuiteten eller genomförande av andra åtgärder för bostadslånens återbetalande inom förutsatt tid skulle ett godtagande av utredningens förslag beträffande bokföringsfrågan realiter innebära att staten ikläder sig förpliktelser om framtida avskrivningar av bostadslån på bred bas utan att sådana åtaganden sakligt prövats. Avskrivningsåtagandena med alla deras ekonomiska verkningar skulle så att säga komma att införas på en bakväg; de skuUe konuna till stånd som erforderliga komplement till ett visst bokföringssystem och icke efter ekonomisk-politiska över­väganden. En reservant i fullmäktige förklarar att han inte motsätter sig att bokföringsfrågan regleras redan nu, om det anses absolut oundgäng­ligt, men att ett ställningstagande inte får bli bindande för den slutliga lösningen av det större problem som paritetslåneutredningen har att be­handla.

Enligt Svenska bankföreningen är ovissheten om lånesystemets fram-

Prop. 1972:76

32

tid en synnerligen stor olägenhet när det gäller att ta stäUnmg till redo­visningsproblematiken. Det hade varit mera logiskt att föreslå en redo­visningsmetod direkt synkroniserad med den lösning utrednmgen tänker sig för hela lånekomplexet. Nu kan man inte ta ställning till hur bok­föringsfrågorna bör lösas på längre sikt. En snabb lösning av de akuta redovisningsproblemen ter sig visserligen angelägen mot bakgrund av rådande osäkerhet. Utredningens förslag löser emeUertid inte de aktuella problemen. Oavsett om man nu provisoriskt avhjälper de mest akuta redovisningsproblemen är det angeläget att förslag skyndsamt läggs fram för att lösa paritetslånefrågan i dess helhet.

NBD understryker starkt den tveksamhet som råder beträffande det bokföringsmässiga förfaringssättet men ifrågasätter dock om det är nöd­vändigt eller ens lämpligt att genomföra ett provisorium i enlighet med utredningens förslag. Utredningens slutiiga ställningstagande kan inne­bära att det aktuella förslaget undanröjs. Det är inte möjligt att ta ställ­ning tUl hur bokföringsfrågorna på sikt skall lösas innan ett huvudför­slag beträffande lånesystemet och den statliga garantin föreligger. NBD ifrågasätter därför om inte en särskUd lagstiftning om bokföringsfrågor­na bör anstå till dess systemets slutliga utformning kan överblickas och innebörden av den statliga garantin har klarlagts. Sveriges fastighets­ägareförbund ansluter sig till NBD:s uppfattning. Liknande synpunkter framförs också av Svenska revisorssamfundet.

Enligt 1971 års utredning om bokföringslagstiftningen nödgas man konstatera att problemen med parhetslånen knappast kan lösas genom bestämmelser i redovisningssammanhang. För att »omfördelade räntor» skall kunna bli en aktivpost, som är fixerad tUl hela sitt värde och jäm­ställd med andra aktivposter, krävs en preciserad bakomliggande garanti. Finns åter en sådan garanti, behövs inga särskUda bokföringsregler. Den av paritetslåneutredningen angivna grundförutsättningen beträffan­de statsmakternas ansvar kan inte anses uppfyUd genom de uttalanden som gjorts tiU tolkning av innebörden av statsutskottets utiåtande. Till vad som anförts mot den föreslagna lösningen kommer att lagförslaget också har andra uppenbara brister. Utredningen om bokföringslagstift­ningen avstyrker därför den föreslagna lagstiftningen.

4.2 Den bokföringsmässiga redovisningen

Flertalet remissinstanser godtar eUer lämnar i huvudsak utan erinring­ar utredningens förslag om bokföring av en särskUd aktivpost för att balansera den uppkommande skuldökningen. Intresset har därvid kon­centrerats tiU frågan hur långt den föreslagna garantin för framtida avskrivning av statslånet måste sträcka sig och vilken utformning den bör få för att möjliggöra en sådan aktivering.

Enligt Svenska kommunförbundet innebär utredningens förslag att

Prop. 1972:76

33

skulden, inkl. skuldökningen, får en viss villkorlig karaktär genom att den under vissa förhållanden kan komma att efterskänkas helt eller delvis. En aktivering kan under denna föratsättning accepteras och mo­tiveras. Förslaget tillstyrks därför. Länsstyrelsen i Södermanlands län framhåUer att någon aiman lösning än den av utredningen föreslagna inte synes möjlig. Regeln om aktivering av skuldökningen bör dock snarast möjligt kompletteras med bestämmelser om efter vilka grunder paritetslånen skall avskrivas, om de inte kan betalas inom viss tid. Med sådana bestämmelser kommer den aktiverade skuldökningen att vara en tillgångspost jämförbar med en fordran på staten. EiUigt länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län är garantin en hörnsten i systemet med ränte­omförddning. Den har dock inte kommit till uttryck i sådan form att den kan jämställas med garantiåtaganden på andra områden. Denna fråga hade bort lösas i samband med den redovisningstekniska frågan. Enligt länsstyrelsens mening bör förslag om garantiåtagandets utform­ning läggas fram snarast möjligt. HSB anser det nödvändigt att an­tagandet av utredningens förslag åtföljs av beslut om avskrivning av skulder i den ordning som utredningen har angett.

Svenska sparbanksföreningen understryker vikten av en klar stats­garanti för att kvarstående låneskuld blir efterskänkt efter trettioårs­periodens utgång, om hyrorna inte skulle kunna höjas i erforderlig utsträckning. I annat faU kan hänsyn inte tas tUl den aktuella aktiv­posten vid exempelvis kreditvärdighetsprövning i samband med belåning av fastighet. Enligt Folksam bör skuldökningen kunna tas upp som sär­skild post i balansräkningen trots att i många fall ingen reell värde­ökning har ägt rum av motsvarande post på tillgångssidan. Det förat­sätts emeUertid att staten lämnar garanti för att de vid lånetidens utgång kvarstående ränteskulderna efterskänks. Garantin skall innefatta även bestämmelser om att inte något företag skaU tvingas i likvidation eller försättas i en ekonomiskt ohållbar situation på grund av skuldökningen tUl staten. Svenska försäkringsbolags riksförbund anser att garantin även bör avse att staten avskriver sin fordran, om företaget tvingas i konkurs av annan anledning än den genom lånesystemet uppkomna skuldökningen. Utan en otvetydig garanti från staten är den föreslagna redovisningsmetoden inte godtagbar.

Bostadsstyrelsen tillstyrker i princip statligt garantiansvar men fram­för vissa eriiuingar mot utredningens uttalanden av innebörd att av­skrivning skall ske, om lånen inte kan avvecklas inom 30 år. Styrelsen säger att lånesystemet gör det erforderligt med i viss mån flexibla amor­teringstider. Det kan inte vara nödvändigt att omedelbart efterskänka skulden så snart 30-årsgränsen överskrids. Enligt styrelsens mening bör det förflyta ganska lång tid från överskridandet av 30-årsgränsen till dess efterskänkande aktualiseras. Även om vid nuvarande amorterings­tid staten ingriper efter förslagsvis 40 år, torde garantin få sådant värde

3    Riksdagen 1972. 1 saml. Nr 76

Prop. 1972:76

34

att del inte synes böra inge betänkligheter att bland anläggningstiU-gångama ta upp belopp motsvarande skuldökningen. SABO finner att utredningen i frågan om amorteringstidens längd tolkat tidigare ställ­ningstaganden från statsmakterna något ofullständigt. Bl. a. har i sam­band med propositionens antagande uttalats, att en viss förlängning av amorteringstiden borde kunna övervägas, om det skulle bli motiverat med hänsyn till boendekostnademas utveckling.

FAR instämmer med utredningen i att det föreslagna förfarandet i viss mån bryter mot vedertagna betraktelsesätt i frågan om vad som skall utgöra substans i en balansräkning. Eftersom paritetslånesystemet existerar och i sin nuvarande form leder tiU konsekvenser som bör bli föremål för adekvat redovisning, kan FAR godta förekomsten av en särskild balanspost. En självklar förutsättning är emellertid att en garan­ti utan förbehåll föreligger för att en mot posten svarande del av låne­skulderna till staten efterskänks inom den för bostadslån föreskrivna tiden om 30 år. Utredningens förslag beträffande garantin är inte tUl-fyllest. Den enda godtagbara formen är att klara författningsbestäm­melser utfärdas om att avskrivning skall ske av återstående skuld, om de i lagen angivna villkoren har iakttagits. Även styrelsen för Sveriges advokatsamfund anser att författningsbestämmelser om garantiåtagandet behövs och att det inte är tillräckligt med uttalanden i propositionen. Samma uppfattning redovisas av hovrätten för Övre Norrland, som säger att garantin altemativt bör kunna meddelas genom påskrift på lånehandlingarna. Svea hovrätt framhåller det angelägna i att inne­börden av den statliga garantin preciseras. Om statsmaktemas garanti­åtagande blir klart konkretiserat på sätt utredningen föratsatt, kan det för övrigt ifrågasättas, säger hovrätten, om den föreslagna lagen verkli­gen erfordras.

Enligt NBD, i vars yttrande Sveriges fastighetsägareförbund instäm­mer, är det svårt att med utgångspunkt i analyserna av i första hand statsutskottets utiåtande med tUlräcklig precision avgränsa garantins värdemässiga omfattning och när den kan antas träda i kraft. Även om uttalanden i frågan görs i en kommande proposition är det inte tiUräckligt för att statsmakterna skaU anses ha tagit erforderligt ekono­miskt ansvar. Garantin bör därför ges i en särskUd författning eUer tecknas på lånehandling. Om den statliga garantm utformas på ett otvetydigt sätt, behövs emeUertid inte särskild lagstiftning eftersom i så fall de bokföringsmässiga problemen kan lösas med ledning av gällande lagbestämmelser.

En liknande ståndpunkt intar Svenska bankföreningen. Den av ut­redningen föreslagna provisoriska lösningen är enligt föreningen inte tiUfredsstäUande. Utredningen gör delvis motstridiga uttalanden om statens ansvar och paritetslåneskuldens omfattning. Det saknas preci­serade förslag om hur innebörden av den statliga garantin skaU konfir-

Prop. 1972:76

35

meras i propositionen. På grundval av utredningens uttalanden kan inte substansvärdet av posten omfördelade räntor bedömas. Utredningens antaganden om ett statligt ansvar för utvecklingen utgör inte en mera acceptabel grund för aktivering än dagens aktuella situation. Föreningen anser att det behövs en direkt garanti från statens sida och att utred­ningen borde ha lagt fram förslag härom. Att lagstifta om att posten får föras upp bland anläggningstillgångarna utan att införa en statiig garanti vore en skenlösning, eftersom lagstiftningen inte kan ändra det reella värdet på posten. Om en uttrycklig garanti ges, är den det primära. Lagstiftning om aktivering blir av sekundär betydelse. SBEF anför liknande synpunkter och understryker vidare att utformningen av stats­garantin är den centrala frågan för paritetslånens eventueUa fortbestånd. Därför borde konkreta förslag till garantibestämmelser ha utarbetats nu.

Enligt fullmäktige i riksbanken utgör den statliga garantin om av­skrivning kärnpunkten i utredningens förslag. FuUmäktige anför i an­slutning därtill vissa synpunkter på paritetslänens återbetalning eller eventuella avskrivning och redogör för den utveckling av skuldökningen som hittills skett och som inte förutsattes vid lånesystemets införande. Med hänsyn till gällande principer för god bokföring kan utredningens förslag om införandet av posten »omfördelning av räntor» tiUämpas endast om denna tiUgångspost ges ett materiellt innehåll. Därest staten i bindande form åtar sig att avskriva bostadslånen, om de inte åter­betalas inom förutsatt tid, får tillgängsposten ett sådant innehåU. Ges denna förbindelse nu, utan att basannuiteten höjs eller andra åtgärder vidtas för lånens återbetalande, kan detta innebära stora åtaganden från statens sida om framtida avskrivningar. Därest det följande ut­redningsarbetet leder fram til! ändringar av paritetslånesystemet, så att full återbetalning av bostadslånen i princip sker inom föratsatt tid, minskar åtagandena till att gälla undantag. Därmed skulle en ordning ernås, under vilken de föreslagna bokföringsreglema skulle bli accep­tabla. De vinster bostadsföretagen under sådana förhållanden skulle komma att redovisa, skulle få en ekonomiskt bättre grtind och inte kom­ma att vila på ett brett upplagt statligt avskrivningsförfarande. Full­mäktige finner det otillfredsställande att på så vaga grander som de i utredningen presenterade slå in pä en väg som kan leda till stora av­skrivningsbehov för staten.

Svenska riksbyggen framhåller att återbetalningsgarantin i själva ver­ket utgör utredningsförslagets centrala del eftersom såväl ränteomfördel­nings- som vinstutddningsresonemangen bygger på förekomsten av en statlig återbetalningsgaranti. Om bostadsföretag skall kunna utnyttja pari­tetslån i sin verksamhet utan att drabbas av besvärande störningar i sin redovisning är en sådan garanti nödvändig. Statsmakterna bör därför en­ligt riksbyggens mening uttryckligen besluta om en sådan. I och med att

Prop. 1972:76

36

en sådan garanti lämnas blir frågan om redovisning av den skuldökning som paritetslånet ger upphov till av närmast formellt intresse.

Några instanser anser att om en statiig garanti införs bör den enligt de för paritetslånesystemet gällande grandema avse även det egna kapitalet. Sålunda påpekar NBD - i vars yttrande Sveriges fastig­hetsägareförbund och Svenska bankföreningen instämmer - att enskilda företag enligt gällande regler bara får hälften så stort paritetslån som aUmännyttiga företag. Skillnaden i länens storiek finansieras av det enskilda företaget genom egen kapitalinsats, för vilken säkerheten ligger ovanför statslånets. Om det statliga lånet måste avskrivas, går den egna insatsen i motsvarande mån förlorad, såvida garantin inte skyddar även den egna insatsen. Eftersom förräntningen av det egna kapitalet enligt lånesystemets uppbyggnad i princip skall följa förräntningen av det statiiga lånet bör garantiåtagandet omfatta nödvändig avskrivning av det statliga lånet och motsvarande del av den egna insatsen. Liknande synpunkter framförs av Svenska försäkringsbolags riksförbund samt SBEF. SBEF framhåller i sammanhanget bl. a. att, om garantin inte omfattar det privata toppkapitalets »fordran» på framtida hyreshöjning­ar, en ogynnsam hyresutveckling kan medföra att det privatinvesterade kapitalet efter kort tid förbrakas. Föreningen säger vidare att det vore en orimlig konsekvens av systemet med paritetslån om statsmakterna, som har ansvaret för systemets funktionssätt och styr systemet genom kontroUen över basannuitet, paritetstal, m. m., tvingar över en stor del av sitt ekonomiska ansvar på enskilda förvaltare. De bör vidkännas företagarrisker men inte sådana risker som betingas uteslutande av statsmakternas hanterande av lånesystemets mekanismer. Storleken av det statliga åtagandet bör därför vara oberoende av vilken låntagar-kategori som äger fastigheten eller av paritetslåneskuldens storlek.

Konungariket Sveriges stadshypotekskassa påtalar att införandet av villkorlig avskrivning i fråga om småhusen leder till skillnader nrellan låntagare som har tagit paritetslån och låntagare som har valt lån med nomineUa vUlkor. Kassan utgår från att bl. a. detta förhållande beaktas i det fortsatta utredningsarbetet. Även fidlmäktige i riksbanken framhåller att en speciell nackdel med avskrivningsferfarandet är att de låntagare som får välja och som valt att slutfinansiera sina bostads­hus med vanliga lån i stäUet för med paritetslån på grand av sitt val inte får den skuldavveckling som de eljest skulle ha tillerkänts.

Vissa synpunkter i övrigt på den föreslagna bokförings­lagstiftningen har anförts bl. a. av 1971 års utredning om bokförings­lagstiftningen. En utomstående bedömare stäUs, framhåUer utredningen, inför stora vanskligheter när det gäller att bedöma värdet av posten omfördelade räntor. Han måste tolka den bakomhggande garantin och dessutom säkert kunna bedöma om företaget drivit förvaltningen så att det skuUe kunna tiUföras konkreta, ekonomiskt värderingsbara för-

Prop. 1972:76

37

maner genom garantin. Om man skall lösa problemen med de aktuella lånen genom bestänmielser i redovisningssammanhang så att posten omfördelade räntor blir en aktivpost, jämställd med andra, behövs en preciserad bakomliggande garanti. Paritetslåneutredningens grundför­utsättning beträffande statsmakternas ansvar kan inte anses uppfyUd genom utlåtandena om hur utskottsutiåtandet bör tolkas. I stället borde undersökas om garantin kunde ges ett preciserat innehåU genom sär­skilda regler i bostadslåne- och räntdånekungörelserna. Där skulle kunna anges villkoren för garantins giltighet. Vidare vore det lämpligt om en metod anvisades att för särskilt företag konstatera, om företaget fort­löpande fyller villkoren. Bestämmelser om vinstutdelning skulle bli överflödiga. Särskilda regler i låneförfattningarna skulle ge en i sank­tionshänseende riktig och ändamålsenlig lösning. Däremot skulle en bindning til] bokföringslagstiftningen ge ett ofullständigt och knappast invändningsfritt sanktionsystem.

Svenska revisorsamfundet förordar att i avbidan på resultatet av det fortsatta utredningsarbetet endast den ändringen genomförs att nuvaran­de och framtida lån förses med viUkor beträffande redovisningen. Där­vid bör gälla förbud för allmännyttiga förvaltningsföretag att tiU grand för vinstutdelning lägga annat överskott än det som kommer fram med tillämpning av gällande rätts värderingsbestämmdser. Någon garanti bör inte införas nu, eftersom man inte bör binda utredningen tUl att bevara paritetslänesytemet. Under det fortsatta utredningsarbetet bör undersökas om amorteringstiden 30 år kan bibehållas. En utvidgning till exempelvis 40 år, som troligen kan vara nödvändig av sociala skäl, kan förbättra möjlighetema att undvika likvidation. Det behöver knap­past befaras att säkerheten för lånet härigenom reduceras. Samfundet tillägger att en statlig eftergift under alla omständigheter skall betingas av en likvidationssituation som inte på annat sätt kan undvikas. Det betyder att företagets totala ekonomiska situatioln skall avgöra, var eftergift skall ske.

Svenska bankföreningen framhåller att, om skuldökningen kan be­traktas som viUkorlig, alternativet att föra den inom linjen på skuldsidan borde övervägas. En sådan lösnuig kan förefalla mera logisk och ge en mer korrekt bild av de verkliga förhållandena. Utredningen hade bort analysera detta alternativ. Styrelsen för Sveriges advokatsamfund anser att uttalanden i propositionen om vUlkorligt efterskänkande inte skapar garanti för att posten omfördelade räntor tiUförs substans. En sådan utfästelse kan möjligen, om den görs i särskild författning, läggas till grand för bedömningen att den del av skulden som avser omförde­lade räntor är villkorlig och därför bör föras inom linjen. Metoden är mera naturlig än utredningens lösning.

Utredningens lösning av de svåra redovisningstekniska problemen synes godtagbar, säger länsstyrelsen i Göteborg och Bohus län. Man

Prop. 1972:76

38

får en klar och överskådlig redovisning av de omfördelade räntebelop­pen. Länsstyrelsen anser vidare att ett problem uppkommer i samband med försäljning av paritetsbdånad fastighet, där frågan blir huravida den nye ägaren, som torde få överta betalningsansvaret för de omför­delade räntorna, även skall överta den diffusa tillgångsposten omförde­lade räntor.

FAR anser det uppenbart att företag med flera paritetsbelånade objekt måste ha sådana redovisningsunderlag för varje enskUt objekt att förhållandena i fråga om skuldökningen för objektet klart framgår. En liknande ståndpunkt intas av Hyresgästernas riksförbund. NBD, som instämmer i utredningens uttalande att det är det belånade objektets och inte företagets bristande lönsamhet som får avgöra tidpunkten för statsmaktemas ingripande, säger i fråga om objektsredovisningen att det är oklart huruvida utredningen menar att den bör ske endast på tiUgångssidan eller även på skuldsidan i balansräkningen. Det är emeller­tid enligt NBD tiUräckligt om den objektsvisa redovisningen finns i underlaget för balansräkningen, dvs. i inventariet för bokslutet. Liknan­de synpunkter framförs av SBEF.

Svenska kommunförbundet, som tiUstyrker utredningens förslag, säger att den årliga aktiveringen bör ske via resultaträkning och där öppet redovisas som särskUda poster. Det är väsentligt för bedömningen av årsresultatet och i förekommande fall för lämpligheten av vinstutdelning att resultaträkningen öppet visar i vad mån årsresultatet har påverkats av omfördelade räntor. Tekniskt bör alltså skuldökningen krediteras lånekontot och debiteras vinst- och förlustkontot, medan motsvarande aktivering debiteras tillgångskontot omfördelade räntor och krediteras vinst- och förlustkontot.

Enligt Svenska riksbyggen är det märkligt att som anläggningstillgång rubricera den tillgång som avses med posten omfördelade räntor. Den borde i balansräkningen redovisas under en egen rubrik närmast intUl eget kapital på skuldsidan. Riksbyggen anmäler tvekan inför under­låtenheten att förorda en redovisning av posten i resultaträkningen. Där borde för konsekvensens skuU särskilt redovisas postens speciella karak­tär. SBEF anser att skuldökningen borde, i konsekvens med utredning­ens betraktelsesätt att den utgör inte en fordran utan en specieU tiUgång, redovisas som en specialrabricerad intäktspost. Föreskrifter om öppen redovisning även på resultaträkningen hade enligt SBEF varit påkaUade.

Riksskatteverket framhåller att det tänkta bokföringssystemet föran­leder att den skattskyldige gör viss justering i rörelsebilagan till själv­deklarationen. Bevakningen av att detma justering kommer tUl stånd skuUe underlättas, om i den föreslagna lagstiftningen tas in bestänamel-ser om öppen redovisning av de motbokningar som sker på resultat­räkningen i samband med ökning eller minskning av tiUgångskontot omfördelade räntor. '

Prop. 1972:76

39

EnUgt 1971 års utredning om bokföringslagstiftningen synes den av paritetslåneutredningen föreslagna metoden förutsätta att ett mot årets skuldökning svarande belopp krediteras ett kostnadskonto och debiteras ett ränteregleringskonto, varigenom kostnadssidan i vinst- och förlust­räkningen minskar och vinstutrymmet ökar. Metoden har inte när­mare beskrivits i betänkandet. Den ger inte heller en öppen redovisning i vinst- och förlusträkningen, något som vore önskvärt. Utredningen om bokföringslagstiftningen förordar bestämt att omförddningsposten, om den skall tUlåtas påverka ställningen, redovisas som en öppen av­dragspost på balansräkningens passivsida. En sådan metod, som brakar användas i redovisningssammanhang av liknande art, ger en mera kor­rekt bild av de verkliga förhållandena.

Frågan om storleken av aktivposten berörs av SBEF. Enligt SBEF kan utredningens motivering för aktivering av skuldökningen läggas tiU grand även för aktivering av den ursprangliga låneskulden. Det kan därför starkt ifrågasättas, om man skall begränsa aktiveringen på sätt utredningen har föreslagit.

Svenska kommunförbundet anser den av utredningen föreslagna be­teckningen »omfördelade räntor» vara mindre lämplig. Det är enhgt förbundet mera adekvat att kaUa den »omfördelade kapitalkostnader», eftersom i posten kan ingå belopp avseende skuldökning för amortering på underliggande krediter. Även SABO och länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län förordar en dylik beteckning. Enligt Svenska riksbyggen bör man välja en beteckning som även för en lekman ger ett begrepp om vad det gäUer, nämligen en återbetalningsgaranterad skuldökning.

Den räntekostnad som debiteras är den verkliga kostnaden, säger SBEF. Det faktum att en skuld motsvarande en del av dessa kostnader kan komma att avskrivas innebär inte någon löpande omfördelning av räntekostnaderna. Därför skuUe enhgt SBEF beteckningen statsgaran­terade framtida intäkter bättre ange den verkliga innebörden av posten. Svenska revisorsamfundet anser att beteckningen statsgaranterad fram­tida skuldeftergift täcker innehåUet bättre. Svenska bankföreningen menar att om posten skall tas upp på tillgångssidan i balansräkningen bör den, till undvikande av missförstånd i fråga om vad den avser, betecknas exempelvis statsgaranterade framtida inbetalningar. Om en uttrycklig garanti inte ges, kan posten betecknas balanspost enligt lagen om redovisning av vissa lån enligt bostadslånekungörelsen (1967: 552) och räntelånekungörelsen (1967: 553).

Enligt riksskatteverket berör lagförslaget inte skatteområdet och bör inte heUer i och för sig utgöra hinder i den fortsatta praktiska tiUämp­ningen på detta område. Konungariket Sveriges stadshypotekskassa fram­håller att ett införande av villkorlig avskrivning kan medföra besvärliga skattekonsekvenser. SBEF uppehåller sig utförligt vid skatteproblemen. Den skuldökning som kommer att avskrivas kan bestå av räntor eller lån

Prop. 1972:76

40

från staten för att täcka räntor eller amorteringar på enhetslånet. Even­tuellt avskrivna belopp synes i princip utgöra skattepliktig inkomst för låntagare. En enskild fastighetsägare kommer att bli beskattad för det avskrivna beloppet. Om en löpande avskrivning sker av statslåneräntor, torde samma metod för samtliga företagsformer kunna användas som tidigare tUlämpades vid eftergift av ränta och amortering på egnahems­lån eller tertiärlån, fortsätter SBEF. Eftergiften ansågs inte som skatte­pliktig intäkt. A andra sidan medgavs avdrag för ränta på lånat, i fastig­heten nedlagt kapital endast med belopp som översteg eftergiften. Vid avskrivning av ackumulerad skuldökning skulle möjligen en tekniskt lik­artad lösning kunna väljas. Så t. ex. kunde det avskrivna beloppet »amorteras» skattemässigt genom avräkning mot kommande års ränte­utgifter. En engångsbeskattning av hela beloppet är sannolikt otänkbar, bl. a. eftersom det ekonomiska läget för företag som får avskrivning inte torde vara sådant att företaget likviditetsmässigt kan bära en engångs­beskattning på ca 50 procent av efterskänkt belopp. Om avskrivningar kommer att aktualiseras, synes det därför mest ändamålsenhgt att helt undanta avskrivet belopp från beskattning. Svenska kommunförbundet anför att om justeringar retroaktivt görs i bokslutet för år 1971 torde i varje faU inte för de allmännyttiga företagens del uppstå några skatte­problem. Det sammanhänger med att dessa företag beskattas efter schablonmetoden.

Utredningens förslag i fråga om lagens tillämpningsom­råde, nämligen att lagen skall omfatta inte bara den som är bokfö­ringspliktig utan även den som har bokföringsmässig redovisning, har i allmänhet godtagits under remissbehandlingen. 1971 års utredning om bokföringslagstiftningen anser emeUertid att det knappast bör komma i fråga att ge en bestämmelse om bokföringen i visst hänseende hos fö­retagare som inte i övrigt är bokföringsskyldiga. Fastighetsförvaltning är sålunda inte i och för sig förenad med bokföringsskyldighet enligt nu gällande bokföringslag. Flertalet aUmännyttiga bostadsstiftelser torde genom bestämmelse i stiftdsestadgama vara undantagna från tUlsyn av länsstyrelse enligt 1929 års stiftelselag. Nämnda lags bestämmelser om skyldighet att föra räkenskaper gäller sålunda i och för sig inte för dem. Paritetslåneutredningen har inte närmare utvecklat hur straffbestämmel­sen i lagförslaget tankes bli tillämpad på fastighetsförvaltare, vars bok­föring inte grandas på lagreglerad bokföringsskyldighet. Liknande syn-pimkter anförs av Svea hovrätt.

4.3 Vinstutdelningsfrågor

Utredningens förslag i fråga om vinstutdelning godtas eller lämnas utan erinringar av kammarrätten, riksrevisionsverket, riksskatte­verket,  bostadsstyrelsen,  länsstyrelsen i Malmöhus län,  fuUmäktige i

Prop. 1972:76

41

riksgäldskontoret, Folksam, Konungariket Sveriges stadshypotekskassa och HSB. Flertalet instanser går närmare in på förslaget. Omkring hälften av instanserna riktar kritik i ett eller flera avseenden mot försla­get. Kritiken går i flera fall ut på att reglerna är aUtför obestämt hålhia. ÅtskUliga instanser kritiserar de föreslagna grunderna för tillåtligheten av vinstutdelning.

SABO framhåller beträffande förutsättningen att vinstutdelning får ske endast i skälig omfattning att något exakt tal för vinstutdeliungen inte torde kunna anges. Med hänsyn tUl att kommunen har ett avgöran­de inflytande på beslut om vinstutdelning i allmännyttiga företag synes de allmiinna intressena bli tryggade. För enskUd fastighetsförvaltning kanske svårigheter kan uppkomma genom den angivna föratsättnmgen. Det kan tänkas att, när avskrivning aktualiseras, situationen tidigare har undergrävts genom från statens synpunkt för höga utdelningar.

Regeln om vinstutdelning är vag, men det lär inte vara praktiskt möjligt att precisera den, säger styrelsen för Sveriges advokatsamfund. Samfundet tillägger att vinsten inte kan sägas ha föranletts av omfördel­ningen utan av att det föreslagna redovisningssystemet har begagnats. Den vaga utformningen ger enligt RÅ upphov till vissa svårigheter i praktiken. Samma uppfattning har Svenska sparbanksföreningen.

Svea hovrätt säger att uttrycket skälig omfattning är alltför aUmänt håUet. Detta är särskilt betänkligt med hänsyn till att vinstutdelnings­regeln är straffsanktionerad. Samma uppfattning framför hovrätten för Övre Norrland. Därtill ko.mmer, säger sistnämnda hovrätt, att bestäm­melsema kan ge intryck av att andra föreskrifter om vinstutdelning inte behöver beaktas. Hovrätten avstyrker en bestämmelse av det innehåll som utredningen föreslår. Länsstyrelsen i Södermanlands län anser att en nödvändig precisering kan ske genom bestämmelser om utdelnings-maximering tUl viss procent av det egna kapitalet.

Om statsmakterna garanterar återbetalning av hela låneskulden, torde det enligt Svenska riksbyggen från formell synpunkt inte behövas några inskränkningar i rätten att dela ut vinst utöver den som följer av gällande lagstiftnuig. Emellertid finns det i så fall risk att det sker utdelningar som försämrar möjlighetema att betala det statliga lånet och att garantin därför får större omfattning än nödvändigt. Vissa restrUctioner i fråga om vinstutdelningsrätten är därför befogade. De bör utformas mera precist än vad utredningen har gjort. Förslagen är så allmänt hållna att garantin kan få olika omfattning beträffande företag med i övrigt samma föratsättningar, något som inte kan accep­teras. Man måste enligt riksbyggen också beakta att i den utsträckning kommunala företag av lånesystemet hindras att dela ut vad som mot­svarar normal ränta subventioneras vissa kommunmedlemmar.

SBEF anser att om viustutddningsfrågan skall lösas med special­lagstiftning mera ingående analyser av ohka situationer behövs för att

4    Riksdagen 1972. 1 saml. Nr 76

Prop. 1972:76

42

man skall kunna bedöma när en omfördelningsvinst är försvarbar. Om ett preciserat garantiåtagande från staten ges, behövs inga andra begränsningar i fråga om vinstutdelningen än dem som redan nu finns i lagstiftningen.

FAR anser det ofrånkomhgt att en precisermg sker av vad som skaU anses som skäligt i detta sammanhang. Annars riskerar man att när frågan om avskrivning skall behandlas, det kan behövas omfattande och besvärliga utredningar för att bedöma om decennier tidigare läm­nade utdelningar var skäliga eUer inte. Det kan ifrågasättas, om sådana utredningar blir möjliga att göra. Vidare behövs preciseringar för att bedöma i praktiken, om utdelning byggd på redovisning av posten om­fördelade räntor skall kunna ske. Frågan huravida disponibel vinst finns enligt senast faststäUd balansräkning måste avgöras utifrån en gransk­ning av det egna kapitalets storlek. Den kan ej avgöras på så vaga för­utsättningar som de av utredningen angivna. Svenska försäkringsbolags riksförbund anser att vinstutdelningsreglema kan accepteras under för­utsättning att en statlig garanti ges. Försiktighet måste dock iakttas vid beslut om utdelning. Vägledande vid beslutet bör vara årsresultatet med bortseende från ränteomfördelningspostens storlek. Folksam gör gäl­lande att utdelning bör ske endast då disponibel vinst föreligger. Detta kan bedömas genom en granskning av det egna kapitalets sammansätt­ning och företagets totala ekonomiska engagemang. Uttrycket skälig omfattning bör tolkas med hänsyn härtill.

Länsstyrelsen i Södermanlands län föreslår att vinstutdelningsreglema kompletteras med bestämmelser om att balansräkningen eller specifika­tionen till denna skall för varje paritetsbdånad fastighet utvisa hur myc­ket av vinsten som har uppkommit genom aktivering av skuldökning.

Svenska kommunförbundet tillstyrker att utdelning i här aktueUa fall får ske endast i skälig omfattning men vill att kopplingen tiU hyresuttag med beaktande av paritetstal och hyresförhållandena på orten skaU utgå. Förbundet framhåller att ett förbud mot utdelning skuUe innebära att förslaget om aktivering underkändes såsom varande en skenlösning. Vi­dare bör beaktas att när skuldökningen börjar avbetalas, nedskrivs aktiv­posten i motsvarande mån med belastning av resultaträkningen. Utrym­met för vinstutdelning minskar då i samma omfattning. Villkoren om hy­resuttag med beaktande av paritetstal och hyresförhållandena på orten har inte sådant samband med vinstutdelningsfrågan att det bör uppställas. Avgörande för om vinstutdelning kan och bör företas är resultatet av verksamheten och företagets ekonomiska stäUning. Om företaget inte har tagit ut hyror tiU möjlig nivå men likväl har utdelningsbar vinst, bör utdelning inte förhindras.

SABO anmärker att anknytningen till hyresuttag enligt paritetstal och hyresförhållandena på orten kan bli ett hinder mot en friare hyres­marknad. De föreslagna formuleringama kan få effekter från hyressätt-

Prop. 1972:76

43

ningssynpunkt. Så t. ex. kan ett allmännyttigt företag finna att de hyror som efter förhandlingar med hyresgäströrelsen bestämts för visst år är tillräckliga även ett följande år med ringa paritetstalshöjning. Tillämpas utredningens förslag strikt, skuUe vinstutdelning förutsätta att hyres­höjning sker, även om resultatet i övrigt medger utdelning. Vidare påpe­kar SABO att tillgängliga uppgifter visar att aUmännyttiga företag har betydligt lägre hyresnivå än enskilda för motsvarande årgångar lägen­heter. Ett hyresuttag i den utsträckning som följer av hyresförhållan­dena på orten kan innebära att ett aUmännyttigt företags hyror måste justeras uppåt innan utdelning får äga rum. Detta skulle strida mot för­handlingsresultaten med hyresgäströrelsen. Vidare skall de allmännyttiga företagen tillämpa självkostnadsprincipen. Därav följer att hyrorna skaU motsvara de faktiska kostnaderna på längre sikt. SABO tillägger att det med utredningens tankegångar kan bli aktuellt att betrakta frågor om utdelning av vinst som nägot som är knutet tUl den enskilda fastigheten. Detta betraktelsesätt synes enligt SABO inte stämma med strävandena mot en hyressättning baserad på lägenheternas bruksvärde. Utrymme för vinstutdelning bör finnas sedan företaget fuUgjort sina åtaganden i fråga om kapitalutgifter enligt lånesystemet och sedan erforderliga re­servationer gjorts. SABO påpekar vidare att flertalet allmännyttiga bo­stadsföretag drivs i stiftelseform. Tillskott till grundfonden har i praxis betraktats som aktiekapital med motsvarande förräntningsanspråk. För­räntningen av grundfondskapitalet kan inte betecknas som utdelning. Anvisningar behövs om utdelningen i stiftelser. Svenska kommunförbun­det föratsätter att utredningens uttalanden i fråga om vinstutdelning har avseende även på bostadsföretag i stiftelseform. Anvisningar härom bör ges i tiUämpningsföreskrifter.

Enligt länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län synes det inte till­fredsställande att vinst, som har uppkommit enbart genom att ränta omfördelats, får delas ut. Även om garantin ges en fastare form bör vinstutdelning inte få ske eftersom det är fråga om framtida vinster som är osäkra. Även Svenska sparbanksföreningen avstyrker att vinst motsvarande den årliga ökningen av posten omfördelade räntor får de­las ut. Svenska revisorsamfundet kritiserar utförligt nuvarande utdel­ningspolitik, särskUt inom allmännyttiga bostadsföretag. De utdelningar som görs anses av samfundet oacceptabla och ägnade att leda tUl skatte-och andra konsekvenser som inte har utretts. I avbidan på utredningens arbete bör man enligt samfundet tUl beviljade och framtida län till all­männyttiga bostadsföretag knyta förbud mot att till grund för vinstut­delning lägga annat än sådant rördseöverskott som kommer fram med tUlämpning av gällande värderingsbestämmelser. Vidare bör inskärpas att vinstutdelning i allmännyttiga företag inte får ske med större belopp än som motsvarar marknadsmässig ränta på insatt ägarekapital.

Hyresgästernas riksförbund vUl ha förbud mot utdelning av vinst

Prop. 1972:76

44

som har föranletts av ränteomfördelning. Lånesystemet är enligt för­bundet så konstruerat att utrymme för vinstutdelning inte kan ingå. Kapitalkostnadsdelen i hyran skall motsvara de av lånen uppkomna kapitalutgifterna. Om kommun har placerat visst aktiekapital i ett före­tag kan skälig avkastning erhållas endast om medlen används som andra fastighetslån och blir förräntade som lån i motsvarande säkerhets­lägen. NBD, i vars uttalanden Svenska bankföreningen och Sveriges fastighetsägareförbund instämmer, anser det inte möjligt att på detta stadium ta stäUning i vinstutdelningsfrågan. Bestämmelser av den inne­börd som utredningen har föreslagit synes emellertid nödvändiga för att garantiåtagandena inte skall realiseras annat än då reellt behov därav föreligger. Även eventueUa förändringar i basannuiteten bör beaktas vid frågan om vinstutdelning. I princip synes ytterst tveksamt, om vinst som kommer fram genom ränteomfördelning skaU få delas ut.

I fråga om de föreslagna straffbestämmelserna för­klarar RÄ att eftersom utredningens mening är att endast mera väsent­liga överträdelser skall medföra ansvar bör, förutom uppsåtliga gär­ningar, endast gärningar förövade genom grov oaktsamhet kriminaliseras. I sådant fall kan enligt RA den särskilda bestämmelsen om straffrihet inskränkas tiU att avse fall där rättelse sker utan dröjsmål och innan skada har inträffat. Sanktionen är väl avvägd. Frågan om ansvarsbestäm­melsen skall tillämpas i fall där gärningen är straffbelagd i annan lag­stiftning synes böra lösas enligt de allmänna principerna om lagkon­kurrens. Hovrätten för Övre Norrland anser att det bör framgå av själva lagtexten att straffbestäm.mdsen inte skall tillämpas i fråga om gärning som är belagd med straff enligt annan lagstiftning.

Enligt Svea hovrätt är det tveksamt, om fängelse bör ingå i straff­skalan. Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län vill att i tillämpnings­kungörelse skall anges i vilka fall åtalsanmälan bör göras och vem som skall göra anmälan.

1971 års utredning om bokföringslagstiftningen framhåller att fastig­hetsförvaltning enligt gäUande bokföringslag inte i och för sig är förenad med bokföringsskyldighet. Flertalet allmännyttiga bostadsstiftelser torde vara undantagna från tillsyn enligt lagen (1929: 116) om tiUsyn över stiftelser, varför bestämmdserna där om skyldighet att föra räkenskaper inte gäller för dem. Det är en av förslagets uppenbara brister att pari­tetslåneutredningen inte har utvecklat hur straffbestämmelsen i lagför­slaget avses bli tillämplig på fastighetsförvaltare som inte har lagregle­rad bokföringsskyldighet.

Styrelsen för Sveriges advokatsamfund avstyrker att regeln om utdel­ningsbegränsning straffsanktioneras enligt utredningens förslag. Bestäm­melsens avfattning skulle ställa domstolarna inför svåra tillämpnings­problem. Dessutom synes straffbestämmelsen oklar så till vida som sub­jektet för brottet inte har preciserats. Samfundet anmärker att det när-

Prop. 1972:76

45

mast förefaller som om aktieägare som röstar för utdelning i strid mot vinstutdelningsreglema inte ådrar sig ansvar. Någon återbetalningsskyl­dighet för aktieägare stadgas dock inte, ehuru en sådan sanktion torde vara mera verksam än straffansvar för de verkställande organen. Del framgår inte klart vem som avses med bestämmelsen om straff för den som i samband med revision åsidosätter bestämmelserna om aktivering av skuldökning. Även FAR avstyrker straffbestämmelser för dem som har att tiUämpa de vaga bestämmelserna.

4.4 Övergången till det förordade systemet

Svenska kommunförbundet framhåller att en del företag redan har aktiverat skuldökningen medan andra inte gjort det. Av hänsyn till båda dessa grapper bör den föreslagna lagstiftningen såsom utredning­en föreslagit öppna möjlighet till aktivering av tidigare års omfördelade räntor. Transaktionen bör göras i bokslutet för år 1971. Även SABO tiUstyrker utredningens förslag. SABO ifrågasätter om inte möjligheter bör ges även för företag med verksamhetsår som utgår under år 1971 att anknyta tiU de nya bestämmelserna. Enligt FAR är det naturhgt att företag bör få övergå till en lagreglerad metod, även om de tidigare förfarit annorlunda. Det torde inte möta hinder att göra en justering för gångna år om effekterna därav anges i övergångsårels redovisning.

Länsstyrelsen i Södermanlands län anser att en aktivering av skulder i bokslut före lagens ikraftträdande inte bör få ske i vidare mån än en eventuellt redovisad förlust täcks. Enligt Svenska revisorsamfundet innebär möjligheterna till retroaktiv aktivering i realiteten att utred­ningen binder vissa kommande förslag. Förfarandet, som f. n. strider mot redovisningens kongruensprincip, kan framkalla återbetalning tiU ägarsidan av i rörelsen nedlagt kapital. Det behövs ett distinkt utformat förbud mot att utnyttja de genom en sådan aktivering frigjorda medlen till annat än bunden fondering eller till avskrivningar på andra till­gångar.

5. Departementschefen

Genom statsmaktemas beslut år 1967 (prop. 1967: 100, SU 1967: 100, rskr 1967: 265) infördes nya former för den statliga bostadslångivningen. De nya lånereglerna skulle tjäna tre väsentliga hyrespolitiska syften. Ett syfte var att anpassa de årliga kapitalutgifterna till lägenheternas bruks­värde i StäUet för att, som dittiUs, låta dessa utgifter på längre sikt be­stämmas av kostnadsnivån då huset byggdes. Kapitalutgifterna skulle avvägas så att de skapade förutsättningar för likhet - paritet - mellan bostadskostnaderna för bostäder som har tillkommit vid skilda tid­punkter. Ett annat syfte var att genom lånereglerna göra de årliga bo-

Prop. 1972:76

46

stadskostnaderna oberoende av marknadsräntans fluktuationer. Slutiigen skulle reglerna göra det möjligt att skapa rimliga bostadskostnader utan stöd av genereUa subventioner.

Ett grundläggande drag i det nya lånesystemet - paritetslånesystemet - är att kostnadema för fastighetskapitalet fördelas om i tiden under statslånets löptid. Kapitalkostnaden första året bestäms genom basan­nuiteten, som fastställs av Kungl. Mai:t och riksdagen, så att en rimlig hyresnivå erhålls. Genom paritetstalet, som fastställs årligen av Kungl. Maj:t på grundval av bl. a. byggnadskostnademas utveckling, anges hur mycket kapitalutgifterna behöver höjas för tidigare byggda hus för att komma i paritet med motsvarande utgifter i nybyggda hus. Den del av fastighetskapitalet som belöper på bostäder multipliceras sedan med bas­annuiteten och paritetstalet. Därigenom erhåUs en baskostnad, som skall inrymma låntagarens räntebetalningar och amorteringar under ett år på nämnda del av fastighetskapitalet. Förslår baskostaaden inte härtill, vilket regelmässigt blir fallet de första åren av statslånets löptid, får lån­tagaren av staten låna vad som fattas. Detta belopp läggs till statslånet, som aUtså ökar. Efter hand som paritetstalet stiger, skall baskostnaden ge utrymme för betalning inte bara av räntor och amorteringar på bot­tenlån och statslånet utan också av den uppkomna skuldökningen på statslånet.

Under beteckningen paritetslån innefattas i detta sammanhang även räntelån enligt räntelånekungörelsen (1967: 553). Dessa räntelån utgår tUl bostäder byggda åren 1958-1967 och återbetalningen sker enligt i huvudsak samma system som gäller för de nya bostadslånen.

Vid införande av paritetslånesystemet byggde man på erfarenheten att det fanns ett samband mellan stabil lågräntenivå och långsam ökning av byggnadskostnaderna resp. hög räntenivå och kraftigt stigande bygg­nadskostnader. Under de år systemet har varit i funktion har emellertid utvecklingen varit en annan. Räntenivån har varit hög. Samtidigt har byggnadskostnadema varit förhållandevis stabila, vilket medfört att pa­ritetstalen har stigit endast obetydligt. Basannuiteten, som år 1967 be­stämdes på grundval av den dåvarande subventionerade kapitalkostnads­nivån, har inte ändrats sedan dess. Den är 5,1 % för flerfamiljshus och småhus som byggs för uthyrning eller upplåtelse med bostadsrätt och 5,3 % för småhus som bebos av ägaren.

I direktiven tUl den i början av år 1970 tillsatta paritetslåneutred­ningen pekade jag bl. a. på att denna utveckling kan leda till att skuld­ökningarna blir större och amorteringstiderna längre än som kan accep­teras. Med denna utgångspunkt fick utredningen enligt direktiven i första hand tiU uppgift att på grandval av beräkningar som utförs inom bo­stadsstyrelsen belysa skiUnader i fråga om skuldökning och amorterings­tider vid alternativa paritetstal och räntenivåer. Effekten av en höjning av basannuiteten borde undersökas, samtidigt som det konstaterades att

Prop. 1972:76

47

utrymmet för en sådan höjning är begränsat av bostadssociala hänsyn. Utredningen borde även undersöka frågan om viss förlängning av amor­teringstiden för statslånet eller införande av nominella villkor för viss del av det fastighetskapital som nu omfördelas. Ett återinförande av gene­rella subventioner borde inte komma i fråga. Avslutningsvis konstate­rades att det stod utredningen fritt att vid sidan av de anförda uppgif­terna även i övrigt se över systemet och lägga fram förslag även om de skuUe vara av mera genomgripande slag.

Den utveckling som har skett i fråga om räntor och paritetstal samt den oförändrade basannuiteten har skapat en stark ökning av skulderna. Mot denna bakgrund anser jag att det nuvarande bostadsfinansierings­systemet är i behov av en mer genomgripande översyn än vad som lämp­ligen bör göras inom paritetslåneutredningen, som är en expertutredning. Jag har därför för avsikt att föreslå Kungl. Maj:t att inom kort få tillsätta en ny utredning med uppgift att göra en mer grundläggande översyn av bostadsfinansieringen.

I awaktan på att resultatet av den nämnda översynen kan genomföras är det dock nödvändigt att vidta vissa provisoriska åtgärder för de när­maste åren i syfte att lösa akuta problem som uppkommer inom det nuvarande systemets ram.

Sålunda har det visat sig att systemet medför vissa bokföringstekniska problem, som hänger samman med skuldökningen under första delen av låneperioden. Paritetslåneutredningen har därför enligt direktiven fått i uppdrag att behandla även den bokföringstekniska redovisningen av paritetslånen.

Utredningen har funnit det så angeläget med en särbehandling av bokföringsfrågorna att den har valt att som en första etapp i sitt arbete lägga fram förslag till en lösning av dessa frågor i delbetänkandet (SOU 1971: 67) Ränteomfördelning och vinstutdelning. Som bakgrund har ut­redningen redovisat material som belyser hur man på olika håll f. n. behandlar de med paritetslånesystemet förenade redovisningsproblemen. Materialet visar att det råder åtskiUig ovisshet om hur skuldökningen bör behandlas redovisningsmässigt. Olika redovisningsmetoder har ut­vecklats och ovissheten har skapat betydande praktiska problem. Ut­redningens förslag, som har remissbehandlats, innebär i korthet att lån­tagaren på aktivsidan i balansräkningen får uppföra en särskild post motsvarande den upplupna skuldökningen. För att en sådan post skall få reell täckning föreslår utredningen, att staten under vissa föratsätt­ningar garanterar att statslånet avskrivs, om det inte har kunnat åter­betalas inom 30 år.

Majoriteten av remissinstanserna, däribland Svenska kommunförbun­det och SABO, delar utredningens uppfattning att de problem som hänger samman med bokföringen av paritetslånen bör lösas snarast möj­ligt. I huvudsak accepteras också utredningens förslag till lösning. Bl. a.

Prop. 1972:76

48

riksbanksfullmäktige är emellertid kritiska mot förslaget. De framhåller att staten kan komma att få vidkännas betydande avskrivningsförluster, om förslaget genomförs, utan att omfattningen av de föreslagna åtagan­dena har sakligt prövats. Visserligen är det givet, säger fuUmäktige, att rådande oklarheter i fråga om bokföringen måste undanröjas men enligt fullmäktiges mening är översynen av paritetslånen den centrala frågan, medan bokföringsreglema bör anpassas till paritetslånen sedan dessa har justerats. Fullmäktige ifrågasätter därför lämpligheten i att staten ens temporärt ikläder sig förpliktelser av detta slag.

Vid bedömningen av utredningsförslaget fäster jag särskilt avseende vid att de akuta bokföringsproblemen våUar betydande svårigheter för företag och enskUda som har ansvaret för bokföringen. Jag delar därför utredningens och åtskilliga remissinstansers uppfattning att man redan nu bör söka åstadkomma en lösning av problemen. Bokföringsfrågorna har emellertid, som riksbanksfullmäktige påpekar, nära samband med uppbyggnaden av lånesystemet i dess helhet. Utredningen har själv understrukit att det fortsatta utredningsarbetet kan tänkas leda till stånd­punktstaganden som medför att redovisningsfrågorna kommer i ett an­nat läge. Med hänsyn bl. a. härtill är jag inte beredd att redan i detta sammanhang ta stäUning till hur bokföringsfrågorna bör lösas på längre sikt. Den lösning som nu bör komma i fråga bör av dessa skäl vara så till vida temporär att den bör gälla endast till dess underlag för en slutlig reglering föreligger efter en genomgripande översyn av bostads­finansieringen och formerna för samhällets stöd till bostadsbyggandet.

Vid övervägandena om utformningen av en sådan temporär lösning av bokföringsfrågan anser jag i likhet med utredningen att utgångspunk­ten bör vara de uttalanden som gjorts i prop. 1967: 100 och statsut­skottets utlåtande 1968: 100 och som godtagits av riksdagen (rskr 1967: 265 och 1968: 252).

I propositionen framhålls (s. 259) att det på vissa orter kan upp­komma en sådan situation på bostadsmarknaden att hyrespolitiskt ut­rymme saknas för en sådan successiv ökning av kapitalkostnaderna som det nya lånesystemet förutsätter. I sådana faU bör i första hand en viss förlängning av amorteringstiden kunna övervägas och i ytterlighetsfall statens fordran kunna helt eller delvis efterskänkas.

Statsutskottet påpekar i sitt utlåtande till en början att skuldökningen efter hand skall betalas genom ökade årliga inbetalningar på statslånet. Systemet föratsätter att hyrorna framdeles kan höjas i motsvarande mån. Skuldökningen motsvaras således av framtida ökade hyresintäkter. Ett antagande om framtida ökade hyresintäkter kan emellertid, fram­håller utskottet, från revisionstekniska utgångspunkter inte utan vidare godtas som tillgångspost i resultatredovisningen av företagens verksam­het. En förutsättning för att så skall kunna ske är att det finns grund att anta att företagen skall kunna likvidera den uppkommande skulden även

Prop. 1972:76

49

i ett läge som omöjliggör erforderlig höjning av hyroma. Uttalandet i prop. 1967: 100 innebär enligt utskottets mening bl. a. att statens fordran i anledning av skuldökningen så till vida bör betraktas som vill­koriig som det inte kan komma i fråga att driva in den, om detta skulle tvinga låntagare att träda i likvidation eller eljest försätta honom i en företagsekonomiskt ohållbar situation därigenom att hyrorna till följd av läget på ortens hyresmarknad inte kan höjas så att skuldökningen kan awecklas inom rimlig tid.

I enlighet med utskottets hemställan gav riksdagen till känna att Kungl. Maj:t har att medge anstånd med och att avskriva eUer efterge betalning av ränta och amortering på bostadslån, såvitt avser uppkom­men skuldökning, samt pä räntdån, allt i den mån utvecklingen på or­tens hyresmarknad inte möjliggör så stor höjning av hyrorna som be­hövs för att täcka ifrågavarande betalningar. Eftergifter av detta slag borde självfallet inte komma i fråga om låntagarens svårigheter kan här­ledas från vårdslöshet eller försummelse från hans sida.

Enhgt paritetslåneutredningens tolkning innebär statsutskottets utta­lande skyldighet för staten att avskriva eller efterge betalning på bostads­lån inte bara om hyrorna till följd av läget på ortens hyresmarknad inte kan höjas så att skuldökningen kan avvecklas inom rimlig tid utan ock­så om hyrorna inte kan höjas i erforderlig utsträckning som en följd av att basannuiteten inte har höjts och/eUer paritetstalet inte har stigit i en grad som möjliggör en avveckling av skuldökningen inom rimlig tid. Att paritetstalet inte utvecklas på ett sätt som leder till en avveckling av skulden inom rimlig tid eller att uppjustering av basannuiteten inte kommer till stånd måste nämligen enligt utredningen ses som ett uttryck för att hyrorna inte kan höjas. Att i ett sådant läge låta en fastighet be­lastas av en orimlig skuldbörda under en längre följd av år uppfattar ut­redningen som en sådan fastighetsekonomiskt ohållbar situation vars konsekvenser utskottet med sitt uttalande har velat förhindra. Utred­ningen utgår i förevarande sammanhang från att med »rimlig tid» skaU anses den för bostadslån nu gäUande amorteringstiden, dvs. 30 år. Om sålunda statsmakterna griper in och efterskänker paritetslåneskuld som eventuellt kvarstår efter trettioårsperiodens utgång, finner utredningen inte någon betänklighet mot att ta upp belopp motsvarande skuldök­ningen som en aktivpost i bokföringen.

Vid remissbehandlingen har flertalet remissinstanser anslutit sig till utredningens resonemang. ÅtskiUiga remissinstanser anser emellertid att den statliga garantin måste få en betydligt klarare innebörd än utred­ningen har gett den. Mänga påfordrar att garantin kommer till uttryck i författningsbestämmelser eller tecknas på länehandlingen. Från flera håll görs dessutom gällande att en klar garanti från statens sida för efterskänkande av låneskulden i realiteten skulle lösa bokföringsfrågan utan särskild reglering.

Prop. 1972:76

50

En föratsättning för beräkning av vad låntagaren årligen skall betala till staten är att det statliga bostadslånet, inbegripet uppkomna skuld­ökningar, skall återbetalas inom en tidrymd som primärt har bestämts tUl 30 år. Hur skulden tiU staten utvecklas beror på hur produktions-och räntekostnaderna utvecklas under lånets löptid. Som framhöUs när lånesystemet infördes är det något i och för sig självklart att alla an­taganden om framtida kostnadsutveckling och genomsnittlig nivå för lånemarknadens räntor för så lång tid som 30 år blir teoretiska. Om utvecklingen avviker från gjorda antaganden måste de korrigeringar av de årliga kapitalkostnaderna vidtas som visar sig behövliga, i första hand genom ändring av basannuiteten. I den mån hyrespolitiskt ut­rymme på vissa orter saknas för den ökning av kapitalkostnaderna som det nya lånesystemet kräver, bör i enlighet med vad som uttalades vid systemets införande i första hand en förlängning av amorterings­tiden för det statliga lånet övervägas och i ytterlighetsfaU statens for­dran helt eller delvis efterskänkas.

Som bostadsstyrdsen framhåller i sitt remissyttrande följer det av pa­ritetslånesystemets uppbyggnad att amorteringstiderna inte är låsta. Ännu har systemet varit i funktion alltför kort tid för att man skall våga dra några bestämda slutsatser om möjlighetema att avveckla lånen inom den primärt föratsatta amorteringstiden. Det finns skäl att erinra om att bottenlån till nyproducerade bostäder i allmänhet lämnas på längre tider, ofta 40 och många gånger upp tiU 60 år. Dessa amorteringstider kan uppfattas som ett uttryck för kreditgivarnas bedömning av fastig­heternas ekonomiska livslängd. Det bör därför ligga nära tiU hands att lägga samma bedömning till grund för prövning av frågan för vilken tid förlängnmg av amorteringstiden för paritetslån bör kunna komma i frå­ga i förat nämnda situationer. Ett närmare ställningstagande i denna fråga bör emellertid anstå till dess resultatet av översynen av paritets­lånesystemet i dess hdhet föreligger.

Det är enligt min mening klart att paritetslånesystemet måste bygga på att de statliga bostadslånen - inkl. uppkomna skuldökningar - i sin helhet skall vara slutbetalda senast vid den tidpunkt då fastigheterna inte längre ger tillräcklig avkastning för att skulden skall kunna avvecklas. Skulle det visa sig omöjligt att inom systemets ram avveckla låneskulden inom denna tid, är det bäst förenligt med statsmaktemas ansvar för hy­resutvecklingen att då kvarstående låneskulder tUl staten skrivs av i den mån de inte är att hänföra till fastighetsförvaltarens egna åtgöranden. Det innebär att fastighetsförvaltaren har trygghet för att paritetslåne­systemet som sådant kommer att leda till antingen en från företagseko­nomisk synpunkt tillfredsstäUande aweckling av bostadslånet eller tiU en eftergift av den låneskuld som till äventyrs kvarstår oreglerad när fas­tigheten inte längre ger tUlräcklig avkastning. Den omständigheten att skulden till staten enligt systemets föratsättningar successivt ökar i ett

Prop. 1972:76

51

första skede av lånets löptid framstår därför med detta långsiktiga be­traktelsesätt som reellt utan betydelse.

Mot bakgrund av vad jag nu har anfört anser jag i likhet med utred­ningen att det inte möter betänkligheter att vid bokföringen av paritets­lånen neutralisera uppkomna skuldökningar på lånen.

Utredningens förslag att skuldökningen skall neutraliseras genom att en däremot svarande aktivpost tas upp i balansräkningen har i allmänhet godtagits under remissbehandlingen. Några remissinstanser har emeller­tid förordat att frågan löses efter andra linjer. Bl. a. Svenska bank­föreningen uttalar att man kan överväga att, om skuldökningen kan be­traktas som villkorlig, föra den inom linjen i balansräkningen.

Som utredningen framhåller är en av de grandläggande förutsätt­ningama för paritetslånesystemet att bostadslånet, inbegripet skuldök-ningen, skall återbetalas till staten. Härav följer att skuldökningen inte kan betraktas som en på visst sätt villkorlig betalningsförpliktelse. Det kan därför enligt min mening inte anses vara förenligt med gällande redovisningsprinciper att skuldökningen förs inom linjen eller att man med tiUämpning av någon annan metod bortser från den i redovisnings­sammanhang. I enlighet med nuvarande bokföringsprinciper skall den ackumulerade skuldökningen i likhet med det ursprungliga bostadslånet redovisas på balansräkningens passivsida. För att en motsvarande post skall kunna uppföras på aktivsidan i balansräkningen krävs enligt gängse värderingsnormer att posten får ett materiellt innehåU.

Det statliga ansvaret för lånesystemet, så som jag har utvecklat det, är enligt min mening tillräckligt preciserat för att ge posten ett sådant innehåll. Den av paritetslåneutredningen föreslagna tekniken är därmed godtagbar och jag ansluter mig till utredningens förslag.

Utredningen föreslår att den bokföringstekniska redovisningen av pa­ritetslån kommer till uttryck i lagbestämmelser. Utredningen har valt att samla dessa bestämmelser i en särskUd lag i stället för att ändra re­dan gällande lagstiftning. Förslaget har i allmänhet godtagits eller läm­nats utan erinran under remissbehandlingen. En del remissinstanser har dock som jag har nämnt tidigare hävdat att en uttrycklig statlig garanti gör särskilda bestämmelser om redovisning överflödiga.

Det omedelbara syftet med att nu behandla frågorna om redovis­ningen av paritetslån är att undanröja rådande tveksamhet om redovis­ningen av dessa lån i bokföringen och att låta lånesystemet komma till uttryck i företagens bokföring på ett enhetligt och adekvat sätt. De syn­punkter på lånesystemet som jag har anlagt i det föregående innebär att skuldökning på paritetslån skall kunna balanseras med en aktivpost av däremot svarande storlek. I klarhetens intresse och för att underlätta för företag och enskilda som har ansvar för bokföringen finner jag det lämpligt att den redovisningsmetod som utredningen har förordat kom­mer till uttryck i författningsbestämmelser. Jag delar utredningens upp-

Prop. 1972:76

52

fattning att bestämmelserna bör ha sin plats i en särskild lag. Lagen (1944: 705) om aktiebolag och lagen (1951: 308) om ekonomiska för­eningar bör emellertid för tydlighetens skull kompletteras med en hän­visning till den nya lagen. I bokföringslagen (1929: 117) finns redan en allmän hänvisning till annan lagstiftning och något tUlägg däratöver torde inte behövas.

Enligt utredningens mening bör det inte föreligga någon skyldighet utan endast en möjlighet för låntagaren att balansera skuldökningen med en aktivpost av motsvarande storlek. Detta ståndpunktstagande har inte mött någon gensaga under remissbehandlingen och jag ansluter mig till det.

Utredningen har ingående behandlat frågan om vinstutdelning från företag som tillämpar den av utredningen föreslagna redovisningsmeto­den. Den omständigheten att paritetslånen förräntas negativt under första perioden av lånens löptid bör enUgt utredningen inte i och för sig utesluta vinstutdelning under denna period. Med den förordade bokfö­ringsmetoden kommer vinsten härvid att åtminstone delvis hänföra sig till omfördelningen och är enligt utredningens betraktelsesätt i denna del på visst sätt villkorlig. Med hänsyn härtill föreslår utredningen att utdelning av vinst som har kommit fram genom att den föreslagna bok­föringstekniken har använts visserligen skall få delas ut men endast i skälig omfattning och under förutsättning att under räkenskapsåret hyror har tagits ut i den utsträckning som följer av hyresförhållandena på orten och med beaktande av gällande paritetstal.

Remissutfallet i denna fråga har varit splittrat. Från flera håll har hävdats att några särskilda inskränkningar i rätten till vinstutdelning inte bör föreskrivas utan att vinstutddningsfrågan bör bedömas efter vanliga företagsekonomiska värderingar. Flertalet remissinstanser godtar dock att begränsning görs i vinstutdelningsrätten med hänsyn till den särskilda karaktären på den föreslagna aktivposten. Många av dem rik­tar emellertid kritik mot förslagets utformning. Kritiken går i huvud­sak ut på att bestämmelserna av olika skäl är mindre lämpliga och svå­ra att tillämpa och dessutom för vaga för att tjäna till ledning i de kon­kreta fallen. Särskild uppmärksamhet har härvid ägnats åt att överträ­delse av bestämmelsema enligt utredningens förslag är förenad med straffansvar. Vissa remissinstanser, däribland Hyresgästernas riksför­bund och Svenska sparbanksföreningen, har å sin sida gjort gällande att vinst som uppkommer tiU följd av den föreslagna redovisningsmetoden över huvud taget inte bör delas ut.

Vad jag tidigare har anfört innebär att staten går in som garant för den skuldökning som systemet leder till. Om utvecklingen fortsätter som hittills, blir detta åtagande inte endast formeUt utan kommer i sak att innebära ett framtida betalningsansvar från statens sida som inte var förutsatt då systemet med paritetslån infördes. Det är denna situation

Prop. 1972:76

53

som gör det erforderligt med en grundlig utredning och översyn av det nu tiUämpade lånesystemet.

Under dessa förhåUanden framstår det som rimligt att företagen, un­der den begränsade tid lagstiftningen avses gälla, inte delar ut vinst som uppkommer till följd av den föreslagna, på statsgarantin grandade bok­föringstekniken. Jag har emeUertid inte ansett det nödvändigt att med ett direkt förbud i lagtexten reglera förhållandet, utan utgår från att före­tagen iakttar den yttersta restriktivitet i fråga om vinstdispositioner under den tid som skuldökningen pågår. En sådan restriktiv behandling av vinstutdelningsfrågan torde inte behöva innebära några avsevärda olägenheter för bostadsföretagen med hänsyn till att den nu förordade lösningen av bokföringsfrågan är provisorisk och skall ersättas av en långsiktig lösning, grandad på den övergripande översynen av lånesyste­met.

I fråga om lagens tUlämpningsområde har utredningen föreslagit att lagen skaU omfatta inte bara den som är bokföringsskyldig utan även annan so.m har bokföringsmässig redovisning, under föratsättning att han har tillgång i paritetsbdånad fastighet. Förslaget har godtagits eUer lämnats utan erinran av det stora flertalet remissinstanser. Bl. a. Svea hovrätt och 1971 års utredning om bokförmgslagstiftningen har emeller­tid ansett att lagen bör vara tiUämplig endast på den som är under­kastad bokföringsskyldighet, eftersom den till sin karaktär är sådan att den innebär en komplettering av gällande bokföringsregler. Jag har förståelse för denna synpunkt och jag vill ansluta mig till den. Detta ståndpunktstagande innebär ingen skUlnad i sak i förhållande tiU utred­ningens förslag. Det står självklart fritt även för den icke bokförings­skyldige att använda den föreslagna tekniken i sin bokföringsmässiga redovisning. Om så sker, gäller givetvis samma synpunkter i fråga om vinstutdelning som jag nyss har redogjort för.

Jag vill slutiigen med anledning av yrkanden från bl. a. Näringslivets byggnadsdelegation och Svenska byggnadsentreprenörföreningen nämna att jag inte har funnit mig i detta sammanhang kunna förorda att den statliga garantin får omfatta även det egna kapital som privata låntagare tillskjuter för att fylla ut skillnaden meUan läneunderlaget och statslå­nets övre gräns. Denna fråga får prövas ytterligare i samband med den fortsatta översynen av lånesystemet.

Enligt utredningen skaU den föreslagna redovisningsmetoden få till-lampas även i fråga om räkenskapsår som har gått tiU ända före lag­stiftningens ikraftträdande. Jag ansluter mig i frågan om retroaktiv till-lampning tUl vad Föreningen auktoriserade revisorer har uttalat, nämli­gen att det är naturligt att företag får övergå till en lagreglerad metod, även om de tidigare har förfarit annorlunda. Det torde enligt veder­tagna bokföringsprinciper inte möta något hinder att göra en justering för förfluten tid, om effekterna därav anges i övergångsårets redovis­ning. SärskUd reglering av frågan synes därför inte erforderlig.

Prop. 1972:76

54

5. Upprättade lagförslag

I enhghet med det anförda har inom inrikesdepartementet upprättats förslag till

1)

lag med vissa bestämmelser om bokföring av bostadslån m. m.,

2)

lag om ändring i lagen (1944: 705) om aktiebolag,

3)

lag om ändring i lagen (1951: 308) om ekonomiska föreningar. Rörande de enskilda bestämmelserna i lagförslagen vill jag ytterligare

anföra följande.

6. Specialmotivering

6.1 Förslaget till lag med vissa bestämmelser om bokföring av bostads­lån m. m.

I fråga om rabriken bör nänrnas att ordet paritetslån inte återfiims i bostadslåneförfattningarna. Uttrycket används i aUmänhet för att klar­lägga att det gäller bostadslån och räntelån för vUka återbetalningsskyl­digheten regleras genom paritetslånesystemet.

Frågan om lagens tUlämpningsområde har behandlats i den aUmänna motiveringen (s. 53). Med bokföringspliktig avses den som är bokförings-pliktig enligt bokföringslagen (1929: 117).

Utredningen har föreslagit att aktivposten skall tas upp bland företagets anläggningstillgångar. Jag har emellertid funnit det lämpligare att den får utgöra en särskild post på balansräkningen och därvid beteck­nas Balanspost enligt lagen med vissa bestämmelser om bokföring av bostadslån m. m. Har företaget flera paritetsbelånade objekt bör, i en­lighet med utredningens förslag, varje objekt redovisas för sig. En be­stämmelse av denna innebörd har tagits in i lagen. Redovisningen kan lämpligen ske på särskild bilaga.

Ett stort antal remissinstanser har yrkat att det föreslagna redovis­ningssystemet skall återspeglas även i vinst- och förlusträkningen. Jag delar denna uppfattning och bestämmelser härom har tagits in i andra stycket.

Prop. 1972:76

55

7. Hemställan

Jag hemställer att Kungl. Maj:t föreslår riksdagen att

dels godkänna vad jag har anfört i fråga om det statliga ansvaret för paritetslånesystemet, dels antaga förslagen tiU

1.

lag med vissa bestämmelser om bokföring av bostadslån m. m.,

2.

lag om ändring i lagen (1944: 705) om aktiebolag,

3.

lag om ändring i lagen (1951:308) om ekonomiska föreningar.

Med bifaU till vad föredraganden sålunda med instäm­mande av statsrådets övriga ledamöter hemstäUt förord­nar Hans Maj:t Konungen att till riksdagen skaU avlåtas proposition av den lydelse bUaga till detta protokoU ut­visar.

Ur protokollet: Britta Gyllensten

Prop. 1972:76

56

Bilaga Paritetslåneutredningens förslag Förslag tiU

Lag om redovisning av vissa lån  enligt bostadslånekungörelsen (1967: 552) och räntelånekungörelsen (1967: 553)

Härigenom förordnas som följer.

1 §

Utan hinder av vad annorstädes kan vara föreskrivet äger bestäm­melserna i denna lag tillämpning pä den som är bokföringsskyldig eUer eljest har bokföringsmässig redovisning och som har tUlgång i sådan fastighet eller tomträtt för vUken lån utgått av statsmedel enligt bestäm­melserna i 33 § bostadslånekungörelsen (paritetslån) eller 16 § ränte­lånekungörelsen (räntelån).

2 

§

Har paritetslån ökats enligt 33 § bostadslånekungörelsen eller ränte­lån utgått eller ökats enhgt 16 § räntelånekungörelsen, får ett belopp motsvarande högst den därigenom samlade skuldökningen tas upp, som siirskUd post, benämnd omfördelade räntor, bland anläggningstUIgång-arna i balansräkningen.

Utdelning av vinst, som föranletts av ränteomfördelning enligt 2 §, får ske endast i skälig omfattning och under föratsättning tiUika att under räkenskapsåret hyror tagits ut, med beaktande av gällande paritetstal, i den utsträckning som följer av hyresförhållandena på orten.

4  

§

Den som vid tUlämpning av denna lag uppsåtiigen eller av oaktsam­het i väsentligt hänseende åsidosätter bestämmelserna i 2 § i samband med årsredovisning eller revision eller låter verkställa utdelning av vinst i strid mot 3 §, dömes till böter eller fängelse i högst ett år.

Sker rättelse utan dröjsmål och innan skada inträffat eller är för­seelsen eljest ringa, skall ej dömas till straff.

5 §

Nämiare föreskrifter för tillämpningen av denna lag meddelas av Konungen.

Denna lag träder i kraft dagen efter den, då lagen enligt därå med­delad uppgift utkommit från tiycket i Svensk författningssamling, och får tiUämpas även i fråga om räkenskapsår som gått till ända före Ucraft-trädandet samt i fråga om paritetslån och räntelån som utiämnats dess­förinnan.

ESSELTE TRYCK, STOCKHOLM 1972    722039