Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1976/77:119 Regeringens proposition

1976/77:119

om veterinärutbildningen, m. m.;

beslutad den 10 mars 1977.

Regeringen föreslår riksdagen att antaga de förslag som har upptagits i bifogade utdrag av regeringsprotokoll.

På regeringens vägnar

THORBJÖRN[REDACTED_EFTERNAMN]

ANDERS[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I årets budgetproposition har regeringen föreslagit en ökad antag­ning av studerande till veterinärutbUdningen fr. o. m. höstterminen 1978. 1 denna proposition föreslås vissa ändringar i utbUdningen.

Utbildningen på veterinärlinjen skaU liksom f. n. leda tUl veterinär­examen efter elva terminers studier. Utbildningen skall därvid vara sammanhållen under nio terminer med i huvudsak det innehåll som har föreslagits av styrelsen för jordbmkets högskolor och statens veterinär­medicinska anstalt.

I propositionen föreslås vidare en ökad antagning tiU lantmästar- och trädgårdsleknikerlinjerna fr. o. m. den 1 januari 1978.

1    Riksdagen 1976/77.1 saml Nr 119

Prop. 1976/77:119

2

Utdrag

JORDBRUKSDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1977-03-10

Närvarande: statsministern FäUdin, ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om veterinärutbildningen, m. m.

1    Inledning

Regeringen uppdrog den 17 april 1975 åt styrelsen för jordbmkets högskolor och statens veterinärmedicinska anstalt (SVA) att utreda behovet och konsekvenserna av en ökad antagning av studerande vid veterinärhögskolan. Uppdraget lämnades mot bakgrund av att lantbruks­styrelsen och statens livsmedelsverk i skrivelse den 6 maj 1974 hade anfört att behovet av distrikts- och besiktningsveterinärer motiverar en ökning av antagningen från 50 till 65 studerande årligen. Under styrel­sen har utredningsarbetet bedrivits i en särskild arbetsgrupp. Styrelsen har den 31 augusti 1976 överlämnat sina förslag till regeringen.

Efter remiss har yttranden över utredningen avgetts av styrelsen för intemationell utveckling (SIDA), statskontoret, riksrevisionsverket, bygg­nadsstyrelsen, utrustningsnämnden för universitet och högskolor, uni­versitets- och högskoleämbetet (UHÄ), skolöverstyrelsen, lantbmkssty­relsen, statens livsmedelsverk, statens jordbruksnämnd och länsstyrel­serna i Stockholms, Östergötlands, Malmöhus, Skaraborgs, Västman­lands samt Norrbottens län. Länsstyrelsen i Östergötlands län har bi­fogat yttranden av lantbmksnämnden och lantbmkamas länsförbund i länet och länsstyrelsen i Malmöhus län har bifogat yttranden av lant­brukamas provinsförbund i Skåne, Skånes handelskammare. Skånska veterinärföreningen och Föreningen Skånes distriktsveterinärer. Vidare har yttranden avgetts av Svenska kommunförbundet, landstingsförbun­det. Centralorganisationen SACO/SR, Landsorganisationen i Sverige (LO), Lantbrukarnas riksförbund (LRF), Svensk husdjursskötsel. Svens­ka djursjukhusföreningen och Sveriges förenade studentkårer, till vilket yttrande vissa medlemmar i Sveriges yngre veterinärers förening anslutit sig. Riksföreningen för ridningens främjande och Svenska ridsportens centralförbund i det följande benämnda ridsportorganisationerna 

Prop. 1976/77:119

3

har avgett gemensamt yttrande. Därutöver har yttranden inkommit från SVA, vissa medlemmar i Veterinärmedicinska föreningen samt vissa veterinärer verksamma inom undervisningen vid veterinärhögskolan.

Styrelsen för jordbrukels högskolor och SVA har i sin anslagsfram-stäUning för budgetåret 1977/78 föreslagit en ökning av antagningen till lantmästar- och trädgårdsteknikerlinjerna i etapper fr. o. m. den 1 janu­ari 1978. Styrelsen har den 31 januari 1977 redovisat de närmare eko­nomiska konsekvenserna av detta förslag.

Regeringen har i årets budgetproposition (prop. 1976/77: 100 bil. 13 s. 100) föreslagit riksdagen en ökad antagning tUl veterinärlinjen med 25 studerande per år till 75 fr. o. m. höstterminen 1978. Jag anmälde därvid att jag hade för avsikt alt föreslå regeringen att återkomma till 1976/77 års riksmöte med förslag i vissa frågor rörande utbildningens innehåll m. m.

2    Nuvarande veterinärutbildning

Den nuvarande veterinärutbildningen har tillämpats sedan hösttermi­nen 1966. Den omfattar elva terminer och är lika för alla studerande.

Studierna till veterinärmedicine kandidatexamen, som avläggs efter två år, omfattar dels föreläsningar, övningar och laborationer i ämnena anatomi och histologi samt fysiologi, dels motsvarande undervisning i medicinsk kemi, bakteriologi, virologi, parasitologi och farmakologi.

Under det tredje året bedrivs studier i patologi och i sjukdomsgenetik och husdjurshygien.

Undervisningen under de tre första åren är huvudsakligen av grund­läggande karaktär. Fr. o. m. den sjunde terminen börjar den egentliga kliniska undervisningen. Det fjärde och femte året ägnas främst åt stu­dier i kirurgi, medicin I (icke idisslare), medicin 

II 

(idisslare) samt obstetrik och gynekologi. Därutöver genomgås kortare kurser i klinisk kemi, klinisk radiologi, klinisk diagnostik, epizootologi samt veterinär författningskunskap.

Undervisningen i Skara under de ttedje, fjärde och femte studieåren är utbyggd tiU ca elva veckors undervisning fr. o. m. höstterminen 1977. Denna omfattar mer praktiska moment, där studenterna bl. a. följer distriktsveterinärer i det dagliga arbetet, meddelas undervisning i till-lämpad husdjiuhygien och får undervisning vid Skara seminstalion och AB Svensk laboratorietjänst.

Undervisningen under den elfte terminen omfattar främst livsmedels­hygien och därutöver radiobiologi. Undervisningen i livsmedelshygien sker i veterinärhögskolans tidigare lokaler i Stockholm intill dess alt SVA omlokaliserats till Uppsala. Den omfattar laborationer och prak­tiska övningar i köttbesiktning och köttkontroll, mjölkkontroll, allmän livsmedelskontroll och livsmedelsteknologi.

Prop. 1976/77:119

4

3    Utredningsförslagen

3.1 Utökad och ändrad veterinärutbildning

Som har redovisats i årets budgetproposition (prop. 1976/77: 100 bil. 13 s. 95) har styrelsen för jordbrukets högskolor och SVA i en särskild utredning närmare behandlat behovet och konsekvensema av en utökad antagning av studerande tiU veterinämtbildnlng. Behovet av veterinärer är enligt styrelsen f. n. betydligt större än vad som kan tUlgodoses med den nuvarande antagningen om 50 studerande årligen. Denna brist väntas bestå under lång tid framöver. Styrelsen har beräknat att vid en ökning av antagningen till 75 studerande årligen, vilket den föreslagit, nås balans mellan tillgång och efterfrågan på veterinärer drygt tio år senare. Därvid har emellertid tagits hänsyn varken tiU eventuellt änd­rade arbetsförhållanden för distriktsveterinärer eller tUl en allmän arbets­tidsförkortning. Styrelsen har inte heller förutsatt någon utvidgning av veterinäremas verksamhetsfält.

Styrelsen konstaterar att veterinärutbildningen hittills huvudsakligen har varit inriktad på arbete inom djursjukvård och livsmedelshygien. Frågor som rör förebyggande djurhälsovård, mUjövård, hälsovårds­nämndernas arbete, u-landsverksamhet samt tvärvetenskapliga områden, har aktualiserat behovet av en översyn av den nuvarande utbildningen. Förändrade förhållanden inom animalieproduktionen samt livsmedels­hygienen och laboratorieverksamheten medför också behov av en för­djupad och utvidgad utbildning inom vissa ämnesområden.

Vägledande för styrelsens överväganden har vidare varit att de som genomgår veterinärutbUdningen även fortsättningsvis internationellt skaU betraktas som fullvärdiga veterinärer. Detta innebär att en eventuell linjedelning kan ske först i slutet av utbildningen och därvid bör vara av sådan omfattning alt minskning resp. ökning av de enskUda momen­ten i den gemensamma utbUdningen begränsas. En strävan har också varit att i den framtida utbildningen utnyttja de resurser som står till högskolans förfogande efter dess lokalisering tUl Uppsala. .

Utbildningstiden är f. n. elva terminer. Vetenskapliga framsteg har successivt tillfört de olika disciplinerna nya och fördjupade kimskaper av en sådan omfattning att dessa svårligen kan meddelas inom den nuva­rande tidsramen. Studietiden upplevs därför av flertalet studerande som mycket pressad. En sammanhållen utbildning med ett innehåU mot­svarande samhällets krav skulle motivera en förlängning av tiden till ca 13 terminer. Att förlänga utbildningen torde emellertid vara uteslutet av flera anledningar.

Vid en ökning av antagningen till 75 studerande per år föreslår sty­relsen att den framtida utbildningen delas på tre olika linjer under den

Prop. 1976/77:119

5

sista delen av utbUdningstiden. Skälen härtill är resursbehoven tiU följd av en ökad antagning, samhällets behov av alltmer specialiserad arbets­kraft, utbildningsinnehållets ökande volym, angelägenheten av att i grundutbildningen inrymma moment som kommer att ingå i arbetsupp­gifterna som yrkesverksam veterinär samt svårigheterna att förlänga tiden för grundutbildningen utöver elva terminer. Därvid har också be­aktats de fördelar som lokaliseringen till Uppsala medfört när det gäller möjligheten att anordna undervisning i ämnen som hittills saknats i utbUdningsplanen, t. ex. ekonomi.

Utbildningen föreslås vara gemensam för alla studerande under de nio första terminerna. Under de sista två terminerna delas utbildningen enligt förslaget upp på tre inriktningar avsedda för tre yrkessektorer, nämligen för veterinärmedicinsk verksamhet rörande animalieproduk-tionens djur (linje A), sällskapsdjur och sporthästar (linje S) samt arbete inom livsmedels- och laboratoriesektorn (linje L). Tidpunkten för linje­uppdelningen har bestämts med hänsyn till de olika utbildningslinjernas målsättning och den tid som kan erfordras för att uppnå denna.

A-linjen avses medföra en förbättrad klinisk utbildning av veterinärer inom denna yrkessektor. I utbildningen skall vidare bl. a. olika pro­blem inom den moderna djurhållningen belysas och undervisning ges beträffande jordbrukets ekonomiska situation och näringens organisato­riska stmktur.

S-linjen är i första hand avsedd för veterinärer som kommer att ägna sig åt sällskapsdjur och sporthästar. Den motiveras av behovet av att kunna meddela dessa veterinärer fördjupade kunskaper inom bl. a. äm­nesområdena kirurgi, medicin och klinisk radiologi.

L-linjen, slutligen, avses förbättra kunskaperna för såväl livsmedels-hygienisk som klinisk laboratoriediagnostik. I ämnena mikrobiologi, miljövård, försöksdjurslära, produktkemi och näringslära samt beträf­fande enhetsprocesser och processteknologi kommer att krävas viss för­stärkning av veterinärhögskolans egna lärarresurser. Behovet torde, en­ligt styrelsen, tiU väsentlig del kunna tillgodoses inom jordbmkets hög­skolor.

Utbildningen under de nio första terminerna föreslås, som har fram­gått tidigare, vara gemensam. Därvid föreslås i jämförelse med nuva­rande utbUdningsplan att undervisningen inom vissa ämnesområden minskas och att dessa moment i stället meddelas efter linjeuppdelningen. De ämnen som i första hand berörs av detta är, enligt styrelsens förslag till utbildningsplan, anatomi och histologi, livsmedelshygien, kirurgi, medicin (I och 

II) 

samt obstetrik och gynekologi. Styrelsen föreslår också att vissa nya ämnen som ekonomi och statistik tUlförs den ge­mensamma UtbUdningen. Styrelsen har i sammanhanget understrukit att den föreslagna omfattningen av de olika ämnena i utbildningsplanen

Prop. 1976/77:119

6

är ungefärlig och att i förslaget inte ligger något definitivt ställnings­tagande tUl ämnenas ordningsföljd. Styrelsen anser att det är angeläget att undervisningen i Skara på ett så naturligt sätt som möjligt integreras med motsvarande undervisning i Uppsala.

Lantbruksstyrelsen har anmält att den övervägt kraven för att ge behö­righet att självständigt utöva veterinäryrket. Den har därvid framfört att den för att utfärda legitimation kan komma att kräva en viss tids tjänstgöring i underordnad ställning efter examen, förslagsvis tolv måna­der. Därigenom skuUe det inte behövas några ändringar av bestämmel­serna i lagen (1965: 61) om behörighet att utöva veterinäryrket m.m. (ändrad senast 1976: 607). Styrelsen för jordbrukets högskolor och SVA delar denna syn under fömtsättning att veterinärexamen på samt­liga tre linjer betraktas som helt likvärdig för erhållande av legitimation och att vederbörande har rätt att efter avlagd examen utöva veterinär-yrket inom samtliga verksamhetsgrenar.

Styrelsen har vidare, mot bakgrund av den bedönming av behovet av veterinärer som tidigare har nämnts, föreslagit att utbildningen skall dimensioneras så att ca 35 studerande följer A-linjen, ca 15 S-linjen och ca 25 L-linjen. Fördelningen har gjorts så att i första hand behovet av veterinärer som genomgått A-linjen och L-linjen tUlgodoses. Därvid har styrelsen förutsatt att den av lantbruksstyrelsen föreslagna djursjuk-vårdarutbildningen på sikt kommer att medföra att antalet veterinärer, som arbetar med sällskapsdjur, skall kunna begränsas.

I fråga om hur linjeuppdelningen bör ske har styrelsen fört fram två alternativ, nämligen att de studerande antingen vid antagningen till ve­terinärutbUdningen antas till resp. linje eller efter genomgången sam­manhållen utbildning fördelas på de olika linjerna efter fritt val eller någon form av styrning. Styrelsen har därvid konstaterat att det finns skäl som talar för båda alternativen. Dess majoritet har emellertid för­ordat det förstnämnda. Det skäl som framför allt varit avgörande är att styrelsen anser att det förslag till linjeuppdelning som lagts fram också förutsätter att föreslaget antal utbildas på resp. linje. I sarrunanhanget fömtsätts att byte av linje efter särskild prövning skall kunna ske under utbildningens gång.

Styrelsen har vidare gjort beräkningar av resursbehovet enligt tre olika alternativ tUl utökad veterinämtbUdning. Alternativ 1 innebär oföränd­rad utbildning med liksom i dag antagning av studerande en gång per år. Enligt styrelsen skulle härvid erfordras investeringar i form av ny­byggnad av lokaler för institutionen för anatomi och histologi vid hus-djursvetenskapligt centrum till en kostnad av 4 milj. kr., utrustning av densamma 2 milj. kr., utbyggnad av kliniskt centrum 10 milj. kr. samt utbyggnad av fältstationen i Skara 8 milj. kr. Över driftbudgeten skulle erfordras medel för 15 000 assistenttimmar tiU en kostnad av 1 222 000 kr., övriga lärarkostnader 400 000 kr. samt ökade driftkostnader 1 580 000 kr.

Prop. 1976/77:119

7

Enligt alternativ 2 skulle antagning av studerande ske två gånger per år, men utbUdningen fortfarande vara sammanhållen för samtliga. In­vesteringskostnaderna skulle härvid vara desamma vid husdjursveten-skapligt centrum och fältstationen i Skara men för utbyggnad av kliniskt centmm uppgå till 9 milj. kr. Utöver de för alternativ 1 angivna åriiga kostnaderna skulle fordras medel för två universitetslektorer, 265 000 kr.

Alternativ 3 överensstämmer med styrelsens förslag till ändrad vete­rinärutbildning. Vid detta erfordras investeringar vid husdjursveten-skapligt centmm för 6 milj. kr. liksom i alternativen 1 och 2 samt en begränsad utbyggnad av kliniskt centrum för 2 milj. kr. De årliga resurs­behoven omfattar medel till 15 000 assistenttimmar 1 220 000 kr., ökade driftkostnader 1280 000 kr. samt speciallärararvoden 100 000 kr.

Styrelsen påpekar att de redovisade investeringskostnaderna är upp­skattningar av byggnadsstyrelsen grundade på begränsat underlag samt att vissa utrustnings- och inredningskostnader inte ingår. Styrelsen fram­håller slutligen att de övriga kostnader som upptagits är minimibelopp. För att genomföra en ökning föratsätts att begärda medel tilldelas.

3.2 Utökad antagning till lantmästar- och trädgårdsteknikerlinjerna

Styrelsen för jordbrukets högskolor och SVA har i sin anslagsfram­ställning för budgetåret 1977/78 föreslagit en etappvis utökad antagning till lantmästar- och trädgårdsteknikerlinjerna. Båda dessa utbildnings­linjer är ettåriga. Antagningen till lantmästarlinjen uppgår f. n. till 128 studerande årligen och till trädgårdsteknikerlinjen till 30. Till båda ut-bildningslinjema sker antagning två gånger per år.

Styrelsen föreslår att antagningen till lantmästarlinjen ökas med sex studerande fr. o. m. den 1 januari 1978. Antagningen till trädgårdstek­nikerlinjen föreslås ökad med åtta studerande fr. o. m. den 1 januari 1978. Styrelsen har som utgångspunkt för sin bedömning av behovet av lantmästare och trädgårdstekniker haft den utredning angående utbild­ning av lantmästare och trädgårdstekniker som lantbrukshögskolans styrelse gjorde år 1971. Enligt denna utredning skulle antagningen till lantmästarlinjen successivt ökas från 128 till 150 studerande samt tUl trädgårdsteknikerlinjen från 30 tiU 60 studerande.

I samband med att styrelsen i januari 1977 redovisat de närmare ekonomiska konsekvenserna av de föreslagna ökningarna av antag­ningen har den preliminärt angett att de fortsatta successiva ökningarna beräknas ske fram t.o.m. år 1982. Resursbehovet för den utökade an­tagningen har angetts till 22 000 kr. för lantmästarlinjen och 86 000 kr. för trädgårdsteknikerlinjen. Resursbehovet avser endast medel till gäst­föreläsare. För budgetåret 1977/78 avses behovet kunna tillgodoses ge­nom omfördelning av befintliga resurser vid institutionen för lantmästar-och  trädgårdsteknikerutbildning.  Styrelsen  gör  vidare  en fortlöpande

Prop. 1976/77:119

8

översyn av befintliga lärartjänster vid denna institution för att vid vakans pröva de nya behov av kvalificerade lärare, som är en följd av stats­makternas beslut om en höjning av kvaliteten på dessa båda utbild­ningslinjer.

4 Remissyttrandena över förslaget till utökad och ändrad veteri­närutbildning

Med få undantag tUlstyrker remissinstanserna styrelsens förslag om ökad antagning till veterinärlinjen från nuvarande 50 till 75 studerande per år fr. o. m. budgetåret 1978/79. Remissinstansernas yttranden över denna del av styrelsens förslag har utförligt redovisats i årets budget­proposition (prop. 1976/77: 100 bil. 13 s. 97). Vidare tiUstyrks eller lämnas utan erinran förslaget om utbildningstidens längd.

När det gäller styrelsens förslag till linjeuppdelning av utbUdningen och de frågor som sammanhänger med detta är remissinstansernas upp­fattning kraftigt splittrad. SIDA har inga direkta synpunkter på linje­uppdelningen men påpekar att de studerande som väljer S-linjen knap­past kan vara intressanta för rekrytering till u-landsuppdrag. Vidare är enligt SIDA den nuvarande totala bristen på tropikinriktad utbildning inom veterinärmedicinen otillfredsställande.

Statskontoret tUlstyrker att utbildningen delas upp på tre linjer, men anser att uppdelningen bör behandlas som en lokal angelägenhet. Vid urval och antagning bör veterinärlinjen betraktas som en utbildningslinje med viss valfrihet under det sista studieåret. Annars kan de sökandes valmöjligheter komma att begränsas. Statskontoret påpekar också att förslaget inrymmer flera terminologiska oklarheter. Bl. a. används be­greppet linje på ett sätt som strider mot den av statsmaktema nyligen beslutade reformeringen av högskoleutbildningen. Riksrevisionsverket framför liknande synpunkter som statskontoret i fråga om hur valet mellan de olika linjerna bör äga rum.

UHÄ tUlstyrker förslagen om linjeuppdelning, men framför i sam­manhanget att även de studerande på A-linjen och S-linjen bör få undervisning i försöksdjursmedicin. UHÄ pekar också på möjlighetema till samarbete med universiteten i fråga om undervisning i bl. a. miljö­vård och produktkemi. Slutligen erinras om den nya treåriga hälsovårds-inspektörsutbUdningen som kommer att inrättas vid universitetet i Umeå fr. o. m. vårterminen 1977. I denna kommer att ingå tio veckors utbild­ning i livsmedelshygien med möjlighet tUl ytterligare tio veckors för­djupningsstudier.

Lantbruksstyrelsen och statens livsmedelsverk tillstyrker förslaget om en linjeuppdelning efter nio terminers sammanhåUen utbildning. Livs­medelsverket understryker att kännedom om de animalieproducerande husdjurens sjukdomar m. m. är nödvändiga baskunskaper även för den

Prop. 1976/77:119

9

livsmedelshygieniskt inriktade veterinären. Livsmedelsverket framhåller också att de som genomgått A-linjen och S-linjen bör ha goda möjlig­heter att genom kompletterande hygienkurser få kompetens som livs-medelshygieniker alternativt laboratorieveterinärer.

Länsstyrelserna i Stockholms, Östergötlands, Malmöhus, Skaraborgs, Västmanlands och Norrbottens län avstyrker förslaget tiU linjeuppdel­ning av UtbUdningen. Länsstyrelsen i Stockholms län hemställer att en kompletterande utredning snarast får bearbeta alla frågor som sam­manhänger med förslaget tiU linjeuppdelning. Med en framtida sakligt och ekonomiskt prövad målsättning för veterinärväsendet som grund bör behovet av antalet veterinärer bedömas samt grunderna för typ och omfattning av utbildningen föreslås. Även länsstyrelsema i Skaraborgs och Västmanlands län efterlyser fortsatt utredning av dessa frågor. Länsstyrelserna i östergöUands, Malmöhus och Norrbottens län fram­håller däremot att utbUdningen bör vara gemensam för samtliga stude­rande under hela studietiden. Länsstyrelsen i Malmöhus län framför vidare att om en linjeuppdelning genomförs bör utbildningen delas upp på endast en djurvårdslinje och en laboratorielinje. Valet av inriktning bör vara relativt fritt och ske vid slutet av den sammanhållna utbild­ningen.

Svenska kommunförbundet tillstyrker liksom LRF uppdelningen av utbildningen på tre linjer. Inrättandet av en särskild A-linje uppfattas positivt av LRF som också framhåller att ytterligare utbildning i agro-nomiska ämnen bör ingå i veterinämtbildningen. Behovet av fort- och vidareutbildning av veterinärer understryks likaså. När det gäller an­talet studerande på de tre linjerna biträder LRF i princip styrelsens för­slag men anser i fråga om valet av inriktning att detta bör anstå tills den gemensamma utbildningen avslutats. Även SACO/SR tillstyrker en viss linjeuppdelning men ifrågasätter om både en A-Hnje och en S-Unje bör inrättas. Organisationen förutsätter att utbildningsplanen utformas i nära samråd med olika intressenter och i så god tid att olika remiss­instanser, däribland veterinärkåren, får tillfälle att noggrant penetrera förslagen.

Svensk husdjursskötsel är betänksam mot förslaget om förkortning av den sammanhållna utbildningen till nio terminer, eftersom det kan med­föra brist på praktiserande veterinärer för animalieproduktionens djur med god och bred grundutbildning. Om denna brist skall kunna täckas med föreslagen praktiktjänstgöring bör frågor om aktuell tjänstgörings­tid, art av tjänstgöring och finansiering noggrant penetreras.

Svenska djursjukhusföreningen tillstyrker en linjeuppdelning efter nio terminers sammanhåUen utbildning men menar att A-linjen och S-linjen därvid bör sammanföras till en klinikerlinje. Valet av ituiktning bör ske redan vid antagningen till veterinärutbildningen. SVA framhåller be­träffande linjeuppdelningen att den specialisering som detta medför i

Prop. 1976/77:119

10

princip är riktig. SVA ifrågasätter dock om inte den gemensamma ut­bildningen borde vara längre än styrelsen föreslår. Enligt styrelsens förslag har den kliniska utbildningen blivit hårt nedskuren jämfört med nuvarande utbildningsplan. Beträffande antalet studerande på de olika linjerna och tidpunkten för när val av linje skall ske anser SVA att de studerande fritt bör få välja inriktning först i anslutning till den tid­punkt vid vilken linjeuppdelningen sker. Ett fritt val av inriktning på ett sent stadium av utbildningen kommer att medföra bättre anpassning tUl samhällets behov av veterinärer med olika studieinriktning och således bättre tillgodose även de studerandes intressen.

Sveriges förenade studentkårer och vissa medlemmar i Sveriges yngre veterinärers förening avstyrker styrelsens förslag beträffande linjeupp­delning och vad som sammanhänger med denna. De ställer sig för den skull inte bakom en stagnation i utbildningens innehåll och utformning. Intentionerna med ett förändrat utbildningsinnehåll är lovvärda, men en fortsatt utredning bör snarast göras i vilken den framtida veterinära arbetsmarknaden behandlas. Det är nödvändigt att, före beslut om en eventuell linjeuppdelning, göra en detaljerad beskrivning av utbUd-ningsinnehållet på de eventuella linjerna. Vidare framförs krav på en fort- och vidareutbildning för veterinärer. Det skisserade förslaget att anordna en särskild praktiktjänstgöring tUlstyrks. Vissa medlemmar i veterinärmedicinska föreningen, som reserverat sig mot Sveriges förena­de studentkårers yttrande, tUlstyrker linjeuppdelningen. Denna skulle enligt deras mening innebära en bättre anpassning av utbildningen till samhällets krav och utveckling och därigenom ge den utexaminerade veterinären bättre möjligheter att klara de arbetsuppgifter denne ställs inför. Vidare bör utbUdningsplanen snarast faststäUas under medverkan av samtliga berörda. Vissa veterinärer verksamma inom undervisningen vid veterinärhögskolan tillstyrker i princip linjeuppdelningen men menar att styrelsens förslag måste kompletteras med en utvärdering av den nu­varande studieordningen. I sammanhanget framförs att Unjeuppdelning-en bör ske på annat sätt än som föreslagits. A-linjen och S-linjen bör sammanföras till en klinikerlinje med hänsyn till de växlande arbets­uppgifter som åvilar obefordrade veterinärer. Den sammanhållna utbild­ningen bör förkortas, varvid L-linjen kan tillföras ytterligare specifika utbildningsmoment angående bl. a. sjukdomar hos animaUeproduktio-nens djur. Valet av inriktning bör ske i samband med antagningen tiU veterinärutbildningen. Vidare avstyrks förslaget om en särskild praktik­tjänstgöring.

Behovet av en översyn av bestämmelserna i lagen (1965: 61) om behörighet att utöva veterinäryrket m. m. (ändrad senast 1976: 607) har uppmärksammats av flera remissinstanser. Lantbruksstyrelsen framhåller att om styrelsens förslag tUl linjeuppdelning realiseras, måste en över­syn av denna lag göras, bl. a. med hänsyn till L-linjens innehåll och

Prop. 1976/77:119

11

eventuell praktiktjänstgöring. Länsstyrelserna i Stockholms och Väst­manlands län samt LRF framför också att denna fråga bör utredas ytterligare. Enligt länsstyrelsen i Malmöhus län bör utbildning som leder fram tUl velerinärexamen vara tUlfyllest för erhållande av legiti­mation. SACO/SR framhåller att organisationen kan ta stäUning till dessa regler först när detaljerade utbildningsplaner för de olika linjema utarbetats. Svensk husdjursskötsel menar att särskilda krav för erhål­lande av legitimation måste fastställas för veterinärer från resp. linje. Ridsportorganisationerna och vissa veterinärer verksamma i undervis­ningen vid veterinärhögskolan anför att veterinärer från L-linjen bör kunna få enbart begränsad legitimation.

Utrustningsnämnden för universitet och högskolor påpekar att utrust­ningsbehovet påverkas av utbUdningsplanens utformning. Nämnden har överslagsvis beräknat resursbehovet för utrustnLng till 1,7 milj. kr. med ledning av det förslag till lokalprogram som överlämnats tiU Lup-kommittén för jordbrakets högskolor.

5    Föredraganden

Till veterinämtbildningen antas f. n. 50 studerande årligen. Utbild­ningen är densamma för samtliga studerande och leder tUl veterinär­examen efter elva terminers studier.

Lantbmksstyrelsen och statens livsmedelsverk föreslog i maj 1974 en ökning av antagningen av studerande mot bakgrund av svårighetema att tillgodose behovet av såväl distrikts- som besiktningsveterinärer. Med anledning härav fick styrelsen för jordbrukets högskolor och statens veterinärmedicinska anstalt (SVA) regeringens uppdrag att närmare ut­reda behovet och konsekvenserna av en ökad antagning av studerande till veterinärlinjen. Styrelsen överlämnade i augusti 1976 sina förslag.

Styrelsen har i utredningen redovisat skälen för en ökad antagning till veterinärutbildningen. Styrelsen föreslår en med 25 studerande per år ökad antagning. Remissinstanserna har till övervägande del tillstyrkt en ökad antagning. Regeringen har i årets budgetproposition följt sty­relsens förslag och förordat en ökad antagning till veterinärlinjen till 75 studerande årligen fr. o. m. höstterminen 1978 (prop. 1976/77: 100 bU. 13 s. 100).

Styrelsen föreslår vidare att veterinämtbUdningen liksom i dag skall leda lill velerinärexamen efter elva terminers studier. EmeUertid före­slår styrelsen en linjeuppdelning under det sista studieåret. TUl stöd för en linjeuppdelning åberopas bl. a. de krav på ökade resurser som den utökade antagningen av studerande ställer liksom samhällets behov av alltmer specialiserad arbetskraft. Som ett ytterligare skäl för linje­uppdelningen anges angelägenheten av att i utbildningen inrymma ytter­ligare inslag som kan förbereda de studerande för de praktiska arbets-

Prop. 1976/77:119

12

uppgifter som ingår i tjänstgöringen som yrkesverksam veterinär. Sam­tidigt har styrelsen velat undvika en förlängning av utbildningstiden. Vad gäller övriga förslag som redovisas av styrelsen ankommer det på regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, på styrelsen att besluta om dessa. För riksdagens kännedom vill jag emellertid ange några ut­gångspunkter för detta arbete.

Valet av inriktning föreslås ske redan vid antagningen till veterinär­linjen. Under de sista två terminerna delas utbUdningen enligt förslaget upp på tre inriktningar avsedda för tre yrkessektorer, nämligen for veterinärmedicinsk verksamhet rörande animalieproduktionens djur (linje A) med 35 studerande, sällskapsdjur och sporthästar (linje S) med 15 studerande samt arbete inom livsmedels- och laboratoriesektorn (linje L) med 25 studerande. Styrelsen diskuterar vidare införandet av en särskild praktiktjänstgöring efter genomgången utbUdning. Härigenom skulle inte bestämmelserna om behörighet att utöva veterinäryrket behöva ändras.

Remissinstanserna tillstyrker i allmänhet utredningens förslag beträf­fande utbildningstidens längd, behovet av en linjeuppdelning under den sista delen av utbildningen samt den huvudsakliga omfattningen av den gemensamma utbildningen. I fråga om valet av inriktning har emellertid ett flertal remissinstanser anfört att detta bör ske först i samband med linjeuppdelningen. Bl. a. har statskontoret och riksrevisionsverket anfört att de studerandes valmöjligheter vid antagningen till högskoleutbild­ning skulle komma att kraftigt begränsas, om styrelsens förslag genom­förs. Vidare har SVA anfört att ett fritt val av inriktning på ett sent stadium av utbildningen skulle komma att medföra bättre anpassning till samhällets behov av veterinärer med olika studieinriktning och så­ledes bättre tiUgodose även de studerandes intressen.

Flera remissinstanser har invändningar mot den föreslagna uppdel­ningen av utbildningen. Ytterligare utredning av denna fråga föreslås av vissa. Andra remissinstanser avstyrker förslagen med motiveringen att endast två inriktningar bör finnas, en för arbete med djurvårdande uppgifter och en för arbete inom livsmedels- och laboratoriesektorn. Några remissinstanser tillstyrker dock förslaget. Bl. a. framhåller Lant­brukarnas riksförbund att jordbrukets behov bättre tUlgodoses om en särskild inriktning för animalieproduktionens djur införs. Slutligen framhåller flertalet remissinstanser att behovet av eventueUa ändringar i bestämmelserna om behörighet att utöva veterinäryrket behöver ut­redas ytterligare om utbildningen differentieras.

Enligt min mening är det väsentligt att veterinärutbildningen ges en sådan utformning att den väl kan svara mot samhällets behov att inom skilda områden kunna utnyttja personer med veterinärmedicinska kun­skaper. Som styrelsen har påpekat bör en föriängning av veterinärat-bildningens omfattning utöver den nuvarande undvikas. Jag delar därför

Prop. 1976/77:119

13

styrelsens och flertalet remissinstansers uppfattning att en viss differen­tiering är nödvändig under veterinärutbildningens senare del. Samtidigt är det dock viktigt att samtliga studerande som antas tUl veterinärlinjen och genomgår veterinärutbUdning även får avlägga veterinärexamen och därmed får möjUghet att i princip ägna sig åt en veterinärs aUa upp­gifter i sin yrkesverksamhet. Den gemensamma utbUdningen bör således vara relativt omfattande. VeterinärutbUdningen. bör därför, som styrelsen också har föreslagit, vara gemensam i nio terminer, varefter en diffe­rentiering skall ske. UtbUdningen bör liksom i dag leda tUl veterinär­examen efter elva terminer. Den gemensamma utbildningen bör i huvud­sak följa styrelsens förslag. I detta sammanhang har jag med tUlfreds­ställelse noterat de nya utbildningsmoment som bl. a. avser att ge framtidens veterinärer bättre möjligheter att ta del av animalieproduk­tionens ekonomiska och miljömässiga villkor. Mot den här bakgranden är det min uppfattning att styrelsen för jordbmkets högskolor och SVA i god tid innan antagningen ökas bör kunna fastställa en utbUdningsplan för veterinäratbildningens första nio terminer.

I fråga om utformningen av utbildningen under det sista studieåret delar jag den uppfattning flera remissinstanser har framfört att upp­läggningen av denna bör utredas ytterligare. En fortsatt utredning om det sista studieåret torde, med tanke på att den gemensamma utbUd­ningen kommer att pågå t. o. m. höstterminen 1982 om förslaget genomförs med verkan fr. o. m. höstterminen 1978, inte komma att förorsaka svårigheter för de studerande. Den nya utbildningsplanen bör i sin helhet kunna föreligga i god tid dessförinnan. Samtidigt bör frågan om behovet av eventuella ändringar i lagen om behörighet att utöva veterinäryrket utredas närmare, eftersom frågan om behörighet hänger nära samman med utbildningens utformning. Jag har därför för avsikt att senare denna dag begära regeringens bemyndigande att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att se över bl. a. dessa frågor. Den fort­satta utredningen bör även behandla frågan om fortbildning och vidare­utbildning liksom de frågor som rör särskild praktiktjänstgöring som förutsättning för behörighet att utöva veterinäryrket.

I detta sammanhang bör även frågan om djurvårdar/djursjukvårdar-utbildning uppmärksammas. Som en del i en av lantbraksstyrelsen ge­nomförd utredning angående djursjukvård för sällskapsdjur och sport­hästar har lantbraksstyrelsen i maj 1975 överlämnat förslag till utbild­ning av djursjukvårdare. Deima utredning har remissbehandlats. I re­missyttrandena över lantbruksstyrelsens förslag framförs entydigt upp­fattningen att det föreligger ett stort och växande behov av djursjuk­vårdare. Det anses angeläget att den föreslagna utbildningen snarast kommer till stånd.

Bland remissinstanserna ifrågasätter dock Landsorganisationen i Sve­rige om lantbraksstyrelsens utredning är tillräcklig för att nu ta defi­nitiv ställning i frågan.

Prop. 1976/77:119

14

Enligt min uppfattning bör frågan om utbUdning av djurvårdare och djursjukvårdare utredas ytterligare. Jag avser därför att föreslå att den utredare som jag tidigare har berört får i uppdrag att se över även den­na fråga, som bör behandlas med förtur.

Jag vill slutligen ta upp styrelsens för jordbrakets högskolor och SVA förslag om en successivt ökad antagning till lantmästar- och trädgårds­teknikerlinjerna. Antagningen till lantmästarlinjen föreslås i en första etapp öka med sex studerande tUl 134 fr.o.m. den 1 januari 1978. Antagningen till trädgårdsteknikerlinjen föreslås likaledes i en första etapp öka med åtta studerande tUl 38 fr. o. m. den 1 januari 1978. Jag biträder förslagen om ökad antagning till lantmästarlinjen med sex studerande och till trädgårdsteknikerlinjen med åtta studerande fr. o. m. den 1 januari 1978. Förslag om ytterligare ökad antagning till dessa utbildningslinjer får prövas i samband med de årliga anslagsframställ­ningarna.

6   Hemställan

Med hänvisning tiU vad jag nu har anfört hemstäUer jag att regeringen föreslår riksdagen att

1.        godkänna de riktlinjer för veterinärutbildningen som jag har

angett i det föregående,

2.        godkänna vad jag har förordat om ökad antagning tUl lantmäs-

tarutbildning och trädgårdsteknikeratbildning.

7   Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att antaga de förslag som före­draganden har lagt fram.

NORSTEDTS TRYCKERI   STOCKHOLM 1977 770207