Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Kungl. Maj:ts proposition nr 105 år 1971

Prop. 1971:105

Nr 105

Kungl. Maj:ts proposition med förslag till lag om ändring i rättegångs­balken, m. m.; given Stockholms slott den 2 april 1971.

Kungl. Maj:t vill härmed, under åberopande av bilagda utdrag av statsrådsprotokollet över justitieärenden och lagrådels protokoll, föreslå riksdagen all bifalla de förslag om vars avlåtande till riksdagen före­dragande departementschefen hemslälll.

Under Hans Maj:ls

Min allernådigsle Konungs och Herres frånvaro,

enligl Dess nådiga beslut:

BERTIL

LENNART[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

F. n. är del oklart i vad mån en borgenär är berättigad tUl ersättning för vidtagna inkassoålgärder och hur ersättningsfrågan i så fall skall handläggas. I propositionen uttalas all en försumlig gäldenär i princip bör vara skyldig alt ersätta borgenären skälig kostnad för inkassoål­gärder av viss omfattning. För sedvanliga påminnelser per telefon eller genom enklare kravbrev e. d. bör borgenären dock svara själv ulan räll lill särskild ersättning från gäldenären. I syfte all göra del rättsliga för­farandet så enkelt och billigt som möjligt föreslås sådana ändringar i rältegångsbalken och lagsökningslagen all inkassokoslnaden jämställs med rättegångskostnad i mål angående huvudfordringen. Har huvud­fordringen betalts utan alt rättsliga ålgärder har behövt vidtas behöver borgenären inte inleda rättegång för att få ersättning för endast even­tuella inkassoålgärder ulan kan använda sig av del enklare förfarandet med betalningsföreläggande. I propositionen föreslås att Kungl. Maj:t i en särskild kungörelse får lämna närmare bestämmelser om vad som skall anses som ersältningsgUl inkassoåtgärd och ersättningens storlek. Även frågan om kostnad i övrigl i mål om betalningsföreläggande skall enligt förslaget regleras i denna kungörelse.

De nya bestämmelserna avses träda i krafl den 1 juli 1971.

1   Riksdagen 1971.1 saml. Nr 105

Prop. 1971:105

1    Förslag till

Lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom förordnas, atl 18 kap. 8 § rättegångsbalken skall ha ne­dan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

18 KAP.

8 § Ersättning för rätlegångskosmad skall fiUll motsvara kostnaden för rättegångens förberedande och talans utförande jämte arvode lill om­bud eUer biträde, såvitt kostnaden skäligen varit påkallad för tillvara­tagande av parlens rält. Ersättning skall ock utgå för parlens arbete och tidsspUlan i anledning av rättegången.

Inkassoåtgärd som vidtagits före rättegången ersattes som rätte­gångskostnad. Ersättning för sådan kostnad utgår enligt bestämmelser som Konungen meddelar.

Denna lag träder i krafl den 1 juli 1971.

2    Förslag till

Lag om ändring i lagsökningslagen (1946: 808)

Härigenom förordnas, att 18 och 22 §§ lagsökningslagen (1946: 808) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

18 § För ulfående av penningfordran som ej grundar sig å skriftligt ford­ringsbevis och icke avser skadestånd äge borgenären utverka betalnings­föreläggande enligl vad nedan sägs.

Belalningsföreläggande må givas för fordran som avser inkassoåt­gärd.

22 § Upplages ansökningen, förelägge rätten gäldenären all, såframt han vill helt eller lill någon del bestrida ansökningen, inom viss av rätlen beslämd tid efter det ansökningen jämte räkning, om sådan åberopats, blivit honom delgiven, skriftligen hos rälten anmäla sitt bestridande vid påföljd alt utmätning eljest må ske. Vid utsättande av tiden för anmälan av bestridande har rätten alt taga hänsyn lill belägenheten av

Prop. 1971:105

3

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

den ort där gäldenären bor eller handlingarna eljest kunna väntas bliva honom delgivna. Utan synnerliga skäl må liden icke beslämmas längre än liU två veckor.

Har borgenären i ansökningen fordrat ersättning för kostnad å målet, bestämme rätten i föreläg­gandet vad i sådant hänseende skall, om bestridande ej sker, ul­gå utöver kostnaden för blivande delgivning.

Har borgenären i ansökningen fordrat ersättning för kostnad å raålet, skall rätlen i föreläggandet angiva vad i sådant hänseende skall, om bestridande ej sker, utgå utöver kostnaden för blivande delgivning. Ersättningen utgår en­ligl bestämmelser som Konungen meddelar.

Föreläggandel, som skall tecknas å ena exemplaret av ansökningen, skall tillika innehålla anmaning till gäldenären alt hos rätten anmäla hemvist och postadress, såvida tillförlitlig uppgift härom icke förelig­ger.

Denna lag träder i krafl den 1 juli 1971.

Äldre bestämmelser om kostnad gäller, om belalningsföreläggande sökts före ikraftträdandet.

It   Riksdagen 1971.1 saml. Nr 105

Prop. 1971:105

Utdrag av protokollet över justitieärenden, hållet Inför Hans Maj:t Konungen i statsrådet på Stockholms slott den 19 mars 1971.

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ministem för utrikes ärendena[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], ASP­LING, SVEN-ERIC[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Chefen för justitiedepartementet, statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], anmäler efter gemensam beredning med statsrådets övriga ledamöter fråga om ersätt­ning för inkassokostnad m. m. och anför.

Inledning

I skrivelse den 15 april 1966 har Sveriges advokatsamfunds styrelse hemställt om utredning och eventuell lagstiftning rörande frågan om gäidenärens ersättningsskyldighet för inkassokostnad. Vidare har två av de större företagen inom inkassobranschen. Soliditet AB och AB Kundkonlroll, genom skrivelser den 8 oktober 1969 respektive den 5 februari 1971 anfört vissa synpunkter på frågan om lagstiftning i ämnet.

Advokatsamfundets framställning har remissbehandlats. Yttranden över framställningen har avgetls av justitiekanslern (JK), Hovrätten för Nedre Norrland, lagberedningen. Föreningen Sveriges häradshöv­dingar. Föreningen Sveriges stadsdomare (de båda föreningarna har nu­mera uppgått i Förenuigen Sveriges tingsrällsdomare), Värmlands läns rällshjälpsanstalt och Tornedalens rätlshjälpsanslall.

På grund av vad sålunda förekommit har inom justitiedepartementet utarbetats dels förslag till lag om ändring i rättegångsbalken, dels förslag till lag om ändring i lagsökningslagen (1946: 808). Förslagen lorde få fogas lill slalsrådsprolokollet i della ärende som bilaga.

Gällande rätt

I 18 kap. RB finns bestämmelser om rättegångskostnad i tvistemål. Som huvudregel föreskrivs i 1 § alt part som förlorar målet skall er-sälla motpartens rättegångskostnad. Enligt 8 § skall ersättning för rätte­gångskostnad fullt motsvara kostnaden för rättegångens förberedande och talans utförande jämte arvode tiU ombud eller biträde, såvitt kost-

1 BUagan har uteslutits här. Frånsett en redaktionell ändring i 22 § lagsöknings­lagen är den likalydande med den bilaga som är fogad vid propositionen.

Prop. 1971:105

5

nåden skäligen varit påkallad för liUvaralagande av partens rätt. Er­sättning skall också ulgå för parlens arbete och tidsspillan i anledning av rättegången.

Till rättegångskostnad hänförs i första hand kostnad som uppkom­mit under själva rättegången men hänsyn skall också las till kostnader som varit erforderliga för ett ändamålsenligt förberedande av partens talan. Part kan inle få ersättning för arbete och tidspUlan som inle varit direkt påkallat av rättegångens förberedande och utförande. Er­sältnmg utgår sålunda inle för arbete och tidsspillan som mera all­mänt beror av meUanhavandel med motparten. Vissa ulorarältsliga för­handlingar mellan parterna kan vara alt hänföra till rättegångens förbe­redande och talans utförande och därmed ersältningsgilla. Så är t. ex. fallet där förhandlingen haft lill syfte atl klarlägga Ivistelägel och preci­sera parternas ståndpunkter.

Enligl 18 kap. 14 § skall part som vill ha ersättning för rätlegångs­kosmad framställa yrkande härom innan handläggningen av målet av­slutats. När målet avgörs meddelar rätten samtidigt beslut om rätte­gångskostnaderna. Rätten prövar därvid självmant om den begärda kostnadsersättningen bör nedsättas. Beslutet las in i domen. Part sora försuraraar atl i tid fraraställa yrkande om ersättning får inle sedan föra talan rörande de kostnader som kan ha uppkommit vid domstolen.

I stället för alt handläggas i ordinär process kan ell fordringsan­språk i vissa fall tas upp som mål om lagsökning eller betalningsföre­läggande. Dessa summariska processformer regleras i lagsökningslagen (1946: 808). Följande bestämmelser i lagsökningslagen är av särskUl intresse i della sammanhang. För fordran som grundar sig på skulde­brev eller annat skriftUgt fordringsbevis får lagsökning äga rum (1 §). I lagsökningsförfarandet delges gäldenären ansökan om lagsökning raed föreläggande all svara på ansökningen. I lagsökningsprocessen beaktas i första hand sådana invändningar sora hänför sig tiil orasländigheterna vid lillkorasten av den handling som utgör grund för kravet. Sådana in­vändningar kan föranleda atl målet hänskjuts till rättegång. Invänd­ningar av annat slag skall styrkas med skriftliga bevis för all vinna be­aktande (1012 §§). I annat fall skall betalningsskyldighet åläggas gäl­denären (13 §). I fråga om kostnad i lagsökningsmål gäller RB:s regler om rättegångskostnad i tvistemål. Hänskjuts målet till rättegång, skall frågan om ersättning för sådan kostnad prövas i rättegången (15 §).

Belalningsföreläggande får utverkas för ulfående av penningfordran som inte grundar sig på skriftligt fordringsbevis och inte avser skade­stånd (18 §). Ansökan om belalningsföreläggande skall delges gälde­nären som har all bestrida ansökan inom viss lid vid påföljd all ut­mätning annars får ske. Har borgenären i ansökningen fordrat ersätt­ning för kostnad i målet, skall rätten i föreläggandel bestämma vad i sådani hänseende skall utgå utöver kostnaden för blivande delgivning,

Prop. 1971:105

6

om bestridande inte sker (22 §). Har ansökningshandlingarna delgivils gäldenären och bestrids inte ansökningen skall rätlen utfärda bevis all ansökningen lämnats obestridd. Rätlen skall också pröva vad som skall tUlkomma borgenären i ersättning för delgivningskostnader och utfärda bevis om della. Bevis skall också innehålla förklaring all uimätning för fordringen och kostnaden i målet omedelbart får äga rum (25 §). Har gäldenären anmält bestridande, skall målet som tvistigt hänskjutas lill rät­tegång, om borgenären inom viss lid framställer yrkande därom. Fram­ställs inle sådani yrkande är ansökningen förfallen (26 §). Har ansök­ningen lämnats obestridd men är borgenären missnöjd med rättens beslut om ersättning för kostnaden i målet, får han påkalla alt denna fråga hänskjuts lill rättegång (28 §).

Frågan om skadestånd på grund av dröjsmål med betalning berördes i den år 1936 framlagda propositionen med förslag lill skuldebrevslag (prop. 1936: 2). I 6 § hade tagits upp en uttrycklig bestämmelse enligt vilken en borgenär, som lidit särskild skada på grund av dröjsmål med betalning, kunde få ersättning härför i den mån skadan inle skulle an­ses ersatt genom dröjsmålsränla. Huravida kostnaden för inkasserings-åtgärd enligl förslagel skulle kunna betraktas som en i princip ersätt­ningsgill skada framgår dock inle av motiven till bestämmelsen. I sill utlåtande över propositionen anförde vederbörande lagutskott all det kunde förekomma fall där särskilt skadestånd utöver uppskovsränla borde ulgå. Starka begränsningar måste dock iakttas i fråga om sär­skilt orsakssammanhanget och möjligheterna alt förutse skadan. En i dessa hänseenden fullt tydlig bestämmelse mötte stora svårigheter så länge motsvarande frågor inom den allmänna skadeslåndsrällen inle blivit reglerade i lag. Med hänsyn härtill föreslog utskottet alt något lagsladgande i ämnet inle då skulle meddelas. Utskottets förslag god­togs av riksdagen. Den föreslagna beslämraelsen om skadestånd kom därigenom inle all inflyta i lagtexten. Del förhållandel atl skuldebrevs­lagen (1936: 81) inle kom all innehålla någon bestämmelse om skade­stånd har dock inora den juridiska doktrinen ansetts inle med nödvän­dighet utesluta all skadestånd, utöver dröjsmålsränlan, kan ulgå enligl allmänna rättsregler.

Frågan om ersältning för inkassokostnad har inle prövats av högsla domstolen. Från hovrätternas praxis bör emellerlid nämnas en av hovrätten för Nedre Norriand år 1957 meddelad dom (SvJT 1958 rf s. 65). Enligl denna dom ålades en gäldenär, som först efler anma­ning från borgenärens advokat betalt en förfallen fordran, all såsom skadestånd ersätta borgenärens kostnad för ell kravbrev som advokaten avlåtil. Gäldenären ålades också all utge ränta på beloppet. Även i andra hovrällsavgöranden har uttalats den meningen atl inkassokost­nad är atl anse som skadestånd. Del finns emellerlid också exempel på domstolsavgöranden som går i annan riktning. Sålunda har frågan

Prop. 1971:105

7

om tillämpning av reglerna om rättegångskostnad på inkassokostnad nyligen prövats av Göta hovrätt. En borgenär som efter resullatlösa inkassokrav utverkat belalningsföreläggande mot gäldenären och därvid tillerkänts viss ersättning för sina kostnader i målet, ansökte härefter om stämning på gäldenären med yrkande alt denne skulle förpliktas er­sälta även kostnaden för inkassoålgärderna före ansökan om belalnings­föreläggande. Denna talan avvisades av underrätten som fann inkasso-avgiften vara all anse som en rättegångskostnad i del tidigare handlagda målet om belalningsföreläggande. För all kunna beaktas skulle kravet därför ha framställts innan handläggningen av del målet avslutades. Av borgenären anförda besvär över avvisningsbeslutet lämnades av hov­rätten (beslut den 11 november 1970 nr SÖ 231) ulan bifall.

Advokatsamfundets framställning och remissyttrandena

I sin framställning om utredning och eventuell lagstiftning rörande inkassokostnad berör advokatsamfundet frågorna huruvida inkassokost­nad är ersättningsgill enligt gällande rält och, i så fall, om den bör be­traktas som en skadeslåndsposl eller som en rättegångskostnad.

Beträffande frågan om en borgenär kan tUlerkännas ersättning för inkassokostnad på skadeslåndsrällslig grund anförs bl. a. följande.

Följden av alt en gäldenär trots krav underlåter att infria sin skuld är normalt alt borgenären ser sig nödsakad all ål någon i allmänhet advokat eller inkassobyrå uppdra alt inkassera fordringen. Därige­nom ådrar sig borgenären inkassokostnader. Den regelmässiga följden av gäidenärens dröjsmål är alltså atl borgenären drabbas av en skada som svarar mol inkassokoslnaden. Spörsmålet om en gäldenärs skyldig-hel all ersätta skada på grund av belalningsförsumraelse övervägdes i samband med tillkomsten av 1936 års skuldebrevslag. Härvid synes dock inle alls frågan om inkassokostnad ha uppmärksammals. Möjligen kan detta bero på att man inte betraktat frågan som elt civUrättsligt utan som etl processrältsligl problem.

Under lång lid tycks den uppfattningen ha rått att en gäldenär som gör sig skyldig till dröjsmål med belalning av en penningskuld inle därigenom ådrar sig någon civilrällslig skyldighet all betala skadestånd utöver dröjsmålsränta. Med denna utgångspunkt lorde man ha ansett atl gäldenären inle kan lagligen förpliktas alt ersätta borgenärens in­kassokostnad. När en advokat eller en inkassobyrå utför ell inkasso-uppdrag, brukar dock gäldenären praktiskt tagel alltid anmodas alt också betala ersättning för inkassokoslnaden. Ofta gör gäldenären del­la, men del är också vanligt alt han betalar själva skulden men vägrar att ersätta inkassokoslnaden. Borgenären lär i denna situation regel­mässigt ha fått den upplysningen all del saknats laglig möjlighet atl tvinga gäldenären all ersälta inkassokoslnaden. Mot bakgrund av den nu

2    Riksdagen 1971. 1 saml. Nr 105

Prop. 1971:105

8

angivna uppfattningen lorde hovrättens för Nedre Norrland år 1957 meddelade dom ha kommit som en överraskning för de flesta. Avgöran­det måste betraktas som uttryck för en allmän princip om skyldighet för gäldenär all gälda inkassokostnader som har föranletls av hans be­talningsförsummelse. Efler det all domen år 1958 blivit publicerad har underrältsavgöranden i samma riktning förekommit. Del lorde vara all­deles klart all det för del praktiska rällslivel är en allvarlig olägenhet all ingen med säkerhet vet om en gäldenär enligl gällande rätt är på civU­rättslig grund skyldig all ersälta inkassokostnader sora har föranletls av hans betalningsförsummelse. Visserligen gäller ovissheten i allraän­hel ell förhållandevis ringa belopp i varje enskilt fall. Med hänsyn lill del raycket stora antalet fall, i vilka frågan kan aktualiseras, är proble­met dock av stor ekonomisk betydelse.

I samband med frågan om inkassokostnad kan betraktas som en rätte­gångskostnad berör samfundet en del uttalanden under förarbetena till bestämmelsen i 18 kap. 8 § RB och i doktrinen. Enligt samfundels upp­fattning lorde domstolarna tidigare läraligen allmänt ha räknai in viss ersättning för föregående utomrättsligl krav i de rällegångskoslnadsbe-lopp som regelmässigt utdömdes i tredskomål, lagsökningsmål och mål om belalningsföreläggande. 1957 års rättsfall kan emellertid, om det utgör elt riktigt ullryck för gällande räll, inle gäma undgå att ha in­flytande på frågan om inkassokostnad är ersättningsgill som rätte­gångskostnad. Enligt samfundet lyder åtskUUga tecken på att en utveck­ling efter mindre önskvärda linjer kan befaras. Är gäldenären civUrätts­ligt ansvarig för inkassokostnad kan borgenären visserligen räkna in denna kostnad i det belopp för vilket han yrkar belalning i stämnings­ansökningen. Sådan möjlighet föreligger dock inle om borgenären be­gagnar sig av belalningsföreläggande, eftersom sådan ansökan inle får avse skadestånd. Följden är all borgenären har all välja mellan två vägar. Han får antingen avslå från atl använda belalningsföreläggande och i stället ansöka om stämning och därvid yrka belalning för såväl sin ursprungliga fordran som inkassokoslnaden. Han kan också an­hängiggöra två mål i stället för elt, näraligen dels etl raål om belal­ningsföreläggande avseende själva kapitalfordringen och dels ell stäm­ningsmål om inkassokoslnaden. Båda dessa lösningar är olämpliga ef­tersom de föranleder ökat besvär för både dorastolen och parterna och dessutom ökade kostnader. Enligl samfundels mening är del ytterst be­klagligt, om följden av hovrätlsavgörandet rörande inkassokostnad blir den atl borgenärerna övergår från det enklare och billigare förfarandet med belalningsföreläggande lill del omständligare och dyrare stäm-ningsförfarandet. Samfundet uppger i detta sammanhang atl del före­kommit all en inkassobyrå efler resullatlösa inkassoålgärder först an­sökt om betalningsföreläggande för huvudraannens kapilalfordran och sedan, efter det all gäldenären betalt skulden jämte de i målet om be-

Prop. 1971:105

9

lalningsföreläggande fastställda kostnaderna, med hot om stämning krävt gäldenären på betalning för de före del rättsliga förfarandet upp­komna inkassokostnaderna samt ytterligare inkassokostnader för indriv­ning av de tidigare. Med hänsyn till 1957 års rättsfall har gäldenären of­tast föredragit alt betala vad som fordrades framför all inlåta sig på en process med risk för avsevärda rättegångskostnader. Samfundet slår fast alt en utveckling av praxis i sådan riktning uppenbarligen är föga önskvärd.

Enligl uppgift ställer sig, fortsätter samfundet, åtminstone en stor underrätt bestämt avvisande lill atl betrakta inkassokoslnaden eller nå­gon del därav som rättegångskostnad. Man hänvisar därvid till all del i enlighet med 1957 års rättsfall slår borgenären fritt alt i särskild rätte­gång fordra ersättning för inkassokoslnaden. Ä andra sidan är det för samfundet känt all vissa andra domstolar vid bestämmande av kost­nadsersättningens belopp i instämda kravmål, lagsökningsmål och mål om belalningsföreläggande beräknar viss ersättning även för inkasso­ålgärder, som har vidtagits innan del rättsliga förfarandet har inletts, i varje fall kostnaden för ett kravbrev.

Samfundet medger atl de berörda frågorna inte är lätt lösta och säger sig inte kunna förorda någon bestämd lösning. Enligl samfundets mening bör riktlinjen vara, å ena sidan atl man upprällhåUer princi­pen all en försuralig gäldenär skall vara skyldig alt ersälta borgenärens inkassokostnader, å andra sidan att man söker reglera frågan på sådani sätt alt onödig omständlighet och onödiga kostnader undviks.

I remissyttrandena är den allmänna inställningen till advokatsamfun­dels framställning positiv. JK uttalar atl man knappast kan förvänta att de problem, sora hänger samman med frågan om ersättningsskyldig­het för inkassokostnader, skall i alla avseenden bli lösta genom preju­dicerande domstolsavgöranden. Eftersom spörsmålet är av stor prak­tisk betydelse tillstyrker JK framställningen. Hovrätten för Nedre Norr­land konstaterar atl en betydande osäkerhet råder rörande borgenärs rält till ersättning för inkassokostnad. Atl ovissheten utgör en allvarlig olägenhet för del praktiska rällslivel är uppenbart. Full klarhet i ämnet lorde enligl hovrätten knappast kunna vinnas ulan lagstiftning. Även de två domareföreningarna och de tvä rättshjälpsanstallerna tillstyrker framställningen. Däremot anser lagberedningen alt det knappast finns tUlräckliga skäl all särskilt lagstifta om inkassokostnader. Spörsmålet är enligt beredningens mening i stället lämpat atl föras fram till prejudi­kat i högsta instans.

Hovrätten för Nedre Norrland konstaterar all praxis i varje fall bland underrätterna lorde inta en betydligt liberalare hållning än dok-t.-inen. Advokatsamfundets förmodan atl domstolarna tidigare allmänt inräknade viss ersältning för föregående utomrättsligl krav i de rätle-gångskostnadsbelopp som regelmässigt utdömdes i tredskomål, lagsök-

Prop. 1971:105

10

ningsmål och mål om belalningsföreläggande är enligt hovrättens rae­ning välgrundad. Hovrätten nämner till belysning härav att den nu aktuella frågan diskuterades vid en sammankomst år 1962 mellan un derrällsdomare och advokater inom hovrättens domkrets och atl man då på ömse sidor var överens om alt vid bestämmande av ersättning i mål om lagsökning och betalningsföreläggande hänsyn skulle tas lill krav som före målels anhängiggörande hade framställts hos gäldenä­ren. Häradshövdingeföreningen uttalar all underdomslolarnas praxis är vacklande. I allmänhet torde dock inkassokostnaderna numera anses er-sällningsgUla. Vissa domstolar godtar ansökan om belalningsföreläggan­de även om däri upptagils krav på ersältning för inkassokostnad, medan andra avvisar sådan ansökan under hänvisning till all kostnaden utgör skadestånd. Del nuvarande liUslåndet synes klart oliUfredsslällande. Stadsdomareföreningen nämner att etl stort inkassoföretag i Stockholm tillämpar systemet atl la ut särskild stämning med yrkande ora ersättning för inkassokostnader. Som advokatsamfundet påtalat måste della syslem betraktas som olämpligt. Del innebär också en belastning för domstolar­na som bör undvikas.

Remissinstanserna anser allmänt all inkassokostnad i och för sig bör vara ersättningsgill. JK anser sålunda all starka skäl lalar för all bor­genär, som ådrar sig kostnad för atl inkassera en fordran, erhåller er­sältning av den försumlige gäldenären. Sakligt sett är det inte motive­rat all borgenär utom rätta i della avseende skall vara sämre ställd än vinnande part i rättegång. Betraktar man borgenärens fordran på er­sättning för inkassokostnad som ett civUrättsligt skadeståndsanspråk, le­der emellertid delta liU all borgenären ofta nödgas ansöka ora stäm­ning för atl få ut sin fordran. Ell sådani förfaringssätt lorde i de flesta fall vara alllför omständligt. Om frågan rörande ersältning för inkasso­kostnader över huvud behöver hänskjutas till domstol, anser JK det vara all föredra all den kan tillsammans med själva kapitalfordringeii behandlas i den ordning lagsökningslagen erbjuder.

EiUigt lagberedningens mening bör inkassokostnad kunna räknas in i rättegångskostnaderna, när inkassoåtgärden inle i och för sig har lett till åsyftat resultat men ändå framstår som ell ändaraålsenligl led i del procedere, som behövs för att borgenären skall få betalt för sin fordran. Med denna ståndpunkt bör också kostnaden för inkassoåtgärd som ensam har lett lUl lyckat resultat under i övrigl lika förutsättningar räknas som ersättningsgill rällegängskostnad, även om del inte behövs någon rättegång om huvudsaken. Kostnaden ändrar inle karaktär ge­nom att belalning för huvudfordringen erläggs. Har rättegång inklusive lagsökning eller belalningsföreläggande följt, bör borgenären inle senare få föra lalan om ersättning för inkassokostnad. Principen i 18 kap. 14 § RB bör alltså tillämpas också i fråga om inkassokoslnaden.

Prop. 1971:105

H

Den omständigheten all inkassokostnad i rältegångsfall bör behand­las som rättegångskostnad utesluter enligl beredningens mening inte alt ersältning för kostnaden måhända kan utdömas även på annan grund. I rättegångskostnader kan också ingå andra utgifter, för vilka raotpar­len kan bli ersätlningsskyldig av annan grund än 18 kap. RB eller raot­svarande. I vUken omfattning gäldenär kan bli ersättningsskyldig på grund av försummad belalning är visserligen en tveksam fråga och med hänsyn till riksdagens ståndpunktslagande vid tUlkomsten av skulde­brevslagen bör säkerligen stor återhållsamhet iakttas. Emellertid lorde del också hos oss finnas en tendens alt utdöma ersättning för förraö-genhelsskada även utanför de klassiska integritelskränkningarnas ora­råde. Möjligen kan 1957 års hovrällsavgörande ses som ell exerapel på detta. Beredningen vill dock snarast se rällsfallet som uttryck för att kostnad, som kunnat ersättas som rättegångskostnad om rättegång erfordrats, förblir ersättningsgill även om del inledda förfarandet av­bryts beträffande huvudsaken. Om del av doktrinära skäl skulle anses nödvändigt att välja mellan att anse inkassokostnad som rättegångskost­nad eller att räkna den som en ren skadeslåndsposl säger sig bered­ningen utan tvekan välja del förra alternativet. Man anser dock inle all etl sådani val behöver ske. Inkassokostnad bör i första hand ses sora en processkostnad och endasl subsidiärt som skadestånd. Även ora ersältning för inkassokostnad också kan ses som skadestånd bör del inte föreligga hinder att utdöma ersättningen som kostnad i mål om belalningsföreläggande. Vad som sägs i 18 § lagsökningslagen om skadestånd avser huvudsaken. Rimligen borde detsararaa gälla i fråga om betalningsföreläggande som endasl rör inkassokostnad. Den är ju enligt beredningens raening övervägande en processkostnad.

Hovrätten för Nedre Norrland utgår från att borgenären i allmänhet kräver gäldenären på betalning för sin fordran innan han anhängiggör lalan vid domstol. Alt gäldenären i en sådan situation i regel bör vara skyldig atl ersätta borgenären dennes kostnader finner hovrätten rik­tigt. Det är dock tveksarat, ora gällande rält ger stöd för elt sådant åläggande. Hovrätten anser all frågan bör betraktas inte främst som ett civilrällsligl utan snarast som ell processrältsligl problera. Inkasso­kostnad företer ju betydande likheter raed rällegängskostnad. Det är i båda fallen fråga om kostnad som innehavaren av en rältighel ådrar sig för att få sin räll realiserad. Del är också tydligt atl skyldighet för en försumlig gäldenär alt betala inkassokostnad måste på sarama sätt som skyldighet alt betala rättegångskostnad verka avhåUande på en gälde­när som vill undandra sig sin betalningsplikl. Ersättningsskyldighet för inkassokostnad synes även, i likhet med skyldigheten för tappande part all betala rättegångskostnad, stå i god överensstämmelse med parts rällsskyddsinlresse. Även om ersättningsskyldighet för inkassokostnad sålunda enligl hovrätten närmast är av processrättslig karaktär finner

Prop. 1971:105

12

man del likväl tveksamt om inkassokostnad kan anses som sådan ut­gift som är ersältningsgUl enligl 18 kap. 8 § RB. Till stöd för den mer liberala praxis vid underrätterna, som bovrätten har nämnt, kan i viss mån åberopas det förhållandel alt kostnad för förlikningsförhandlingar i viss utsträckning betraktas som ersältningsgUl rättegångskostnad och att sådana förhandlingar regelmässigt inleds på grund av framställt krav på betalning. Del bör också uppraärksararaas att underlåtenhet atl före rättegång framstäUa krav kan bedömas som vårdslöshet och med­föra alt borgenären går raiste om den ersättning för sina rättegångs­kostnader som han annars skuUe ha varit berättigad till (18 kap. 3 § RB).

Även Värmlands läns rätlshjälpsanslall anser atl en försuralig gäl­denär i princip bör vara skyldig alt svara för inkassokostnader sora har uppkorarait före rättsligt förfarande. Den sraidigaste lösningen är all kostnaden inryras i rättegångskostnaden. Betänkligheterna raot en så­dan lösning bör vara små, om del vid varje prövning av kostnaderna krävs alt inkassokoslnaden redovisas för sig. Anstalten förutsätter alt domstolarna iakttar erforderlig restriktivitet vid bedöraningen av belop­pels storlek.

Skrivelserna från Soliditet AB och AB Kundkontroll

Soliditet anför all antalet inkassoärenden i Sverige har uppskattats till närmare 1 000 000 om årel. Av dessa leder omkring 250 000 tiU rätts­liga ålgärder i någon form. Enligt Soliditet är del självklart atl det i denna flod av inkassoärenden måste förekomma metoder som kan be­tecknas som raissbruk. Del förekommer dock även sådani som måste anses som olycksfall i arbetet. Allt detla bör givelvis rättas lill och Soli­ditet har sedan länge anslutit sig till den uppfattningen all etl auklorisa-lionsförfarande och vissa normer för verksamhetens bedrivande bör kun­na avhjälpa de missförhållanden som kunnat konstateras.

Soliditet uppger vidare atl del i Sverige såväl som i de övriga nor­diska länderna sedan lång tid tillbaka tillämpas s. k. gäldenärstaxor för ulomrätlslig inkassokostnad. Samtidigt som gäldenären avkrävs belal­ning för den lill inkassering överlämnade fordringen påför inkasso-företagel honom en inkassokostnad som står i visst förhällande till ka­pitalskuldens storlek. Ora gäldenären inle kan förmås atl betala den fordrade inkassoavgiflen debiteras i släUet borgenären arvode enligl en s.k. borgenärslaxa. Borgenärstaxan är betydligt lägre än gäldenärs-taxan. Soliditet uppger alt borgenärstaxan kommit all bli ell konkur­rensmedel mellan inkassoföretagen och att denna konkurrens har lett till all flera företag åtar sig inkassoärenden mer eller mindre gratis. Della har i sin lur hafl lill följd all företagen söker driva in inkasso­koslnaden från gäldenären genom rättsliga ålgärder.

Prop. 1971:105

13

Både Soliditet och Kundkonlroll intar den ståndpunkten all en för­sumlig gäldenär bör svara för borgenärens inkassokostnader, oavsett om rättsligt förfarande måst tillgripas beträffande huvudfordringen eller inle. Konsekvensen av den motsatta ståndpunkten skulle nämligen i all­mänhet bli alt borgenären, som vanligen är säljare av någon vara, tvingas atl höja sina priser för atl därigenora kompensera sig för indriv-ningskoslnader. Ell sådani system skulle leda lill att gäldenärer som ordentligt fullgör sina åligganden får svara för också de kostnader som föranleds av försumliga och ovilliga betalare.

Den vanligaste och i Sverige oftast tillämpade metoden att beräkna inkassokoslnaden uppges vara i form av procentandel på kapitalbelop­pet (värdeprincipen). En annan metod är atl bestämma inkassokoslna­den lill ett fast belopp alt ulgå oavsett kapitalbeloppels storlek. En me­delväg är att ställa inkassoavgiflen i viss relation till kapitalbeloppet. Av dessa metoder tillämpar Kundkonlroll den senast angivna. Enligt Kundkontrolls tariff varierar inkassokoslnaden mellan 12 kr. för in-kassouppdrag understigande 25 kr. och 96 kr. för uppdrag gällande be­lopp över 1 000 kr. Den av Soliditet tillämpade gäldenärslaxan bygger närmast på värdeprincipen. Enligl Solidilets taxa är t. ex. inkassoav­giflen 10 kr. för uppdrag under 25 kr. och 80 kr. för uppdrag mellan 1 000 och 1 100 kr. Avgiften stiger sedan ytterligare med del belopp som skall inkasseras. För fordringar mellan 200 000 och 250 000 kr. utgör kostnaden sålunda 3 000 kr. På överskjutande belopp utgår av­giften med en procent av beloppet.

Rörande förhållandena utomlands upplyser Soliditet all gäldenärs­taxor sedan länge tUlämpas både i Danraark och i Norge. Den danska taxan är fastställd av De Danske Advokatmyndigheder och av Monopol­rådet saml sanktionerad av Juslilsministeriel som norm för s. k. juridisk inkasso. Den norska taxan är fastställd av Den Norske Advokalforening i samråd med Oslo Byret som norm för advokater och inkassobyråer och tillämpas i praxis av de norska domstolarna. Om en gäldenär inle erlägger inkassokostnad enligl respektive taxa kan beloppet ifråga dei­mas ut av domstol. Liknande uppges förhållandena vara i Västtyskland och andra västeuropeiska länder. Soliditet framhåller all de danska och norska taxorna, vUka båda är uppbyggda enligl värdeprincipen, är högre än någon i Sverige tillämpad taxa. Taxorna uppges fungera utan an­märkning. De skall även ha visat sig praktiska ur den synpunkten atl domstolarna i dessa länder blivit mindre belastade med enkla kravmål än de svenska domstolarna. Soliditet förordar all en taxa enligt dansk och norsk förebUd införs även i Sverige. Man hemställer atl justitie­deparlemenlet i samråd med bl. a. advokatsamfundet fastställer en skä­lig taxa för ulomrätlslig inkassokostnad.

Kundkonlroll uppger alt man i och för sig skulle föredra metoden med en fast inkassoavgift. Inkassoarbelet är ju i storl detsamma oav-

Prop. 1971:105

14

sett storleken av det belopp som skall inkasseras. Metoden går emeller­tid på grund av marknadssUuationen knappast all tillämpa förrän del i lag klart anges all gäldenären är skyldig all ersätta borgenären för inkassokostnader. En förutsättning för tillämpning av fast avgift är vi­dare atl avgiften bestäms lill etl realistiskt belopp och atl beloppet an­passas lill förändringar i kostnads- och penningvärde. TUl bemötande av vissa i den allmänna debatten framförda åsikter frarahåller Kund­konlroll alt ell inkassouppdrag innebär betydligt raera än atl bara av­sända ett kravbrev. Elt inkassoföretag måste ha välorganiserade rutiner som möjliggör snabb behandling, identifiering och redovisning. Väsent­ligt är vidare alt klientraedelsförvallningen är lillfredsslällande anord­nad. Förelaget måste också internt göra sin verksamhet tUl föremål för löpande kontroll. Allt delta är till gagn för såväl gäldenärer sora borge­närer. För all läcka kostnaderna för verksamheten fordras alltså atl inkassokostnaderna fastställas till rimliga belopp. Tack vare den ratio­nalisering av arbetet som ett kvaUficerat inkassoföretag kan göra blir kostnaderna för inkassering ändå väsentligt lägre än om borgenären själv skulle göra arbetet.

Kundkonlroll uppger atl del är vanligt förekommande att gäldenären betalar kapitalbelopp och ränta men vägrar all betala inkassokostnad. Man föreslår att del i en blivande lagstiftning klart anges all inkasso­kostnad kan las ul genom betalningsföreläggande. I sammanhanget på­pekas alt domstolarna i raål ora betalningsföreläggande och lagsökning allraänt döraer ut fasta arvoden men att dessa varierar från domstol till domstol. Kundkonlroll understryker atl del vore synnerligen värde­fullt om en enhetlig arvodespraxis i dessa mål kunde korama lill slånd.

Departementschefen

I gällande rätt föreligger oklarhet i frågan huruvida inkassokostnad kan las ut av gäldenären och i så fall om etl åläggande för denne all ersälta borgenärens inkassokostnad kan grundas på RB:s regler om rätte­gångskostnad eller om ersättningsskyldigheten följer av allmänna skade­ståndsrättsliga grundsatser. I lagstiftningen har ställning inle tagils lill denna fråga och något vägledande avgörande i praxis föreligger inte heller. Denna oklarhet har föranlett styrelsen för advokatsamfundet atl göra en framstäUning om utredning och eventuell lagstiftning. Även enskilda inkassoföretag har i olika skrivelser och andra sammanhang anfört synpunkter på frågan om lagstiftning i ämnet.

Frågan om ersättningsskyldighet för inkassokostnad har under senare år fåll ökad betydelse genom den kraftigt ökande kreditgivningen i sam­band med försäljning av olika konsumenlkapUalvaror. I samband här­med står också en under senare är alltmer påtaglig tendens lill kon­centration av inkassoverksamhelen lill etl fåtal större företag. Inkasso-

Prop. 1971:105

15

verksamheten i dessa förelag har genom användning av moderna kon­lorsrutiner kunnat i hög grad rationaliseras. I den allmänna debatten har gjorts gällande atl inkassoarvoden debileras gäldenärerna med oskä­liga belopp och all missförhållanden föreligger även i övrigt.

ÅtskUliga inkassoföretag ägnar sig också ål kreditupplysning. Åtmins­tone i de stora förelagen kan de båda verksamhetsgrenarna ofta sara­ordnas. Inkasseringsuppdragen får ge raaterial till del register över be­talningsanmärkningar sora är en av företagens viktigare källor i kre-ditupplysningsverksamheten. Vid handläggningen av inkassoärenden kan del å andra sidan vara av betydelse all ha tillgång lill kreditupplysning.

De problem av olika slag som hänger samraan raed kredilupplys-ningsverksamheten utreds f. n. av kreditupplysningsutredningen (Ju 1970: 50). Även inkassobranschen orafallas av utredningsuppdraget. Ut­redningen har i sistnämnda hänseende alt undersöka i vad mån del före­kommer stötande eller mol gäldenären otillbörliga metoder och atl över­väga vUka åtgärder sora krävs för alt få till stånd en bättre ordning. Utredningen beräknas lägga fram ett delbetänkande avseende själva kreditupplysningsverksamhelen under senare delen av är 1971. De frå­gor som hänger samraan med inkassoverksamhelen kan dock inle be­handlas av utredningen förrän är 1972.

De problera sora berörs i advokatsamfundets framställning rör en­dast inkassofrägan och är dessutom närmast av processuell natur. De torde sålunda inle direkt omfattas av utredningens uppdrag. Med hän­syn lill de olägenheter som är förenade med den rådande oklarheten på della oraråde finns det enligt min mening anledning alt genora lag­stiftning redan nu la ställning tUl de frågor sarafundet har aktualiserat och vissa närliggande spörsmål. De bedömningar som nu görs måste gi­velvis ulgå från inkassoverksamhelen i de former som den bedrivs f. n. och syftar inte till all ändra förutsättningarna för verksamheten. De ål­gärder som nu föreslås kan eventuellt komma atl få omprövas i sam­band med alt ställning tas till kreditupplysningsulredningens förslag.

Advokatsamfundels ståndpunkt all en försumlig gäldenär i princip bör vara skyldig all ersätta borgenären dennes inkassokostnad har inle raött invändning från någon av remissinstanserna.

Inkassokostnad i vidsträckt mening utgörs av samtUga de indrivnings-kostnader sora kreditgivaren åsamkas efter del all faktura, räkning eller annan avisering om fordringsbeloppel liUslällts gäldenären och som föranleds av dennes försuraraelse alt betala fordringen. Vissa av dessa kostnader såsom sedvanUga påminnelser o. d. torde i allmänhet be­lasta borgenären ulan alt ersältnmg härför utkrävs av gäldenären. Är borgenären företagare, betraktas denna kostnad som en allmän omkost­nad i rörelsen och påverkar i sista hand priset för den vara eller tjänst som företagaren tUlhandahåller. Om betalningsförsumraelsen kräver mera ingripande och kostnadskrävande ålgärder, lalar däreraot onekli-

Prop. 1971:105

16

gen starka skäl för atl denna kostnad får las ul av den försumlige gäl­denären. I annat fall skulle det föreligga risk för all de kostnader som har föranletls av dennes försuraraelse övervältras på de kunder som skö­ter sina betalningar ulan anmärkning. Även del nära sambandet raellan inkassokostnad och rättegångskostnad lalar för en sådan ordning. Sär­skUl bör beaktas kostnadsreglernas betydelse för atl hindra onödiga rätte­gångar. Den raotsatta ståndpunkten skulle kunna leda lill all borgenä­rer i ökad omfattning väcker lalan vid domstol utan all dessförinnan ha närmare undersökt möjligheterna till frivillig fullgörelse. En sådan utveckling skulle knappast vara lill fördel för gäldenärerna. Rättegångs­kostnad och eventuell utsökningsavgift lorde näraligen i aUraänhet över­sliga inkassokoslnaden. En ökad belastning på domstolar och exekutiva myndigheter av mer eUer raindre oslridiga kravmål är inle heller önsk­värt från allmän synpunkt.

Av vad som nu anförts framgår alt jag ansluter mig lill den princi­piella ståndpunkten alt en försumlig gäldenär bör vara skyldig ersätta borgenären dennes inkassokostnad. I viss utsträckning bör dock borge­nären svara för inkassokostnader utan rält tUl ersättning av gäldenä­ren. Endast sådan betalningsförsummelse som föranleder raera ingri­pande inkassoålgärder bör medföra ersättningsskyldighet för gäldenä­ren. Givetvis är del också angelägel all gäidenärens ersättningsskyldig­het inle överstiger skälig ersättning för det nedlagda arbetet. Av särskUd vikt är därvid enligt min mening att gäidenärens ersättningsskyldighet inte avser annat eller mera än den faktiska kostnad som drabbar bor­genären på grund av gäidenärens försummelse. Del på sina håll till-lämpade systemet med skilda gäldenärs- och borgenärstaxor leder lill all vissa gäldenärer genom atl betala fordrad inkassoavgift åtminstone delvis få bekosta misslyckade inkassoärenden som gäller andra gälde­närer. En sådan ordning motverkar också en sund priskonkurrens rael­lan inkassoföretagen och är enligl min mening inle godtagbar. Del är slutligen också ell önskemål atl inkassoålgärderna sker i sådana former all gäldenären får en korrekt information om de konsekvenser betal­ningsförsummelse medför.

För all åstadkomma en sådan ordning som jag nu har angivit är det enligt rain mening ofrånkomligt alt inte bara lagfästa principen om gäl­denärs ersättningsskyldighet för inkassokostnad ulan också författnings­mässigt reglera den ersällningsgiUa inkassoålgärdens närmare beskaffen­het och faststäUa ell maximibelopp för ersättningen.

Frågan om ersätlningsgiU inkassokostnad bör dessutom enligt min . mening inle ses isolerad från problemet med kostnad i ärende om be­talningsföreläggande. Även ansökningen om sådani föreläggande kan nämligen sägas ingå som ett led i inkassoförfarandet. Gäidenärens er­sättningsskyldighet för borgenärens kostnad för belalningsföreläggande utgår  redan  f. n.   i  praktiken  med   schablonbelopp   som   är  relativt

Prop. 1971:105

17

enhetliga men där doraslolarnas praxis dock uppvisar vissa skUj­akligheler. Även denna kostnad bör i detla sammanhang bindas lill en i författning fastställd taxa. Genom en sådan ordning blir också de gäl­lande bestämmelserna lättare tUlgängliga för allmänheten. Härigenora motverkas i någon mån mer allmänt hållna och för gäldenären svår-konlrollerbara hänvisningar lill "rättspraxis" eller "domstolsavgörande" som nu inte sällan förekomraer i inkassobrev. Jag ålerkoraraer i del föl­jande lill frågorna om de ersältningsgilla inkassoåtgärdernas beskaffen­het och storleken av de ersättningsgilla kostnaderna för inkassoåtgärd och belalningsföreläggande. I och för sig kan skäl åberopas för en motsvarande specialreglering även av frågan ora kostnad utöver in­kassokoslnaden i lagsökningsmål. Här är emellertid det praktiska behovet av en sådan reglering mindre samtidigt som utrymme behövs för en mera differentierad ersättning. Jag förutsätter all doraslolama i lagsökningsmål komraer all bestämma kostnaderna med beaktande av de synpunkter som enligt det följande bör vara vägledande vid faststäl­lande av den ersättning som skall utgå i mål om betalningsföreläggande.

Som jag har framhållit tidigare bör principen om gäidenärens ersätt­ningsskyldighet för inkassokostnad nu lagfästas. Under remissbehand­lingen av advokatsamfundets framställning har inkassokostnad allraänt ansetts böra betraktas sora eller likstäUas raed en rättegångskostnad och på sådan grund vara ersättningsgill. För egen del finner jag goda skäl tala för denna ståndpunkt. Mellan inkassokostnad och direkt rättegångs­kostnad föreligger avsevärda likheter. På sararaa sätt som rättegångs­kostnaden är inkassokoslnaden en utgift som borgenären till följd av gäidenärens försumlighet har för att tillvarata sin rätt. Skyldighet för gäldenären alt i princip svara för inkassokostnad lorde också som framhållits förut vara ägnad all förebygga onödiga rättegångar.

En ordning som innebär alt inkassokostnad uttryckligen jämställs med rättegångskostnad medför också stora praktiska fördelar. Tvekan behö­ver då inte längre råda om atl krav på sådan ersättning kan prövas i lag­sökningsmål och raål ora belalningsföreläggande. Även i vanliga tviste­mål rörande huvudfordringen är del lämpligt all krav på inkassokostnad prövas i den för rättegångskostnad föreskrivna ordningen. Om inkasso­kostnad jämställs raed rättegångskostnad, vinns även en annan fördel. Be­slämraelsen i 18 kap. 14 § RB enligl vUken yrkande om rättegångs­kostnad skall framställas innan handläggningen vid rätten avslutals omöjUggör nämligen den i praktiken förekommande men frän flera syn­punkter föga tilltalande metoden atl väcka talan ora inkassokostnad först efter det att handläggningen av huvudfordringen avslutats. Dora­stolen får också möjlighet atl utan särskilt yrkande pröva storleken av den fordrade inkassoersällningen. På grund av del anförda föreslår jag all del i RB ultryckligen fastslås att yrkande ora ersättning för in-

Prop, 1971:105

18

kassokoslnad skall handläggas i samma ordning som rättegångskostna­der i allmänhet. Bestämmelse härom bör tas in i 18 kap. 8 § RB.

Vad nu sagls har närmast tagit sikte på sådana fall där krav på ersält­ning för inkassokostnad fraraslälls samtidigt som talan om själva huvud­fordringen väcks vid domstol. Bortsett från reglerna om själva förfaran­det lorde del inle från principiell synpunkt föreligga någon avgörande skillnad mellan dessa fall och de fall där kravet på inkassokostnad kvarstår sedan gäldenären till följd av inkassoåtgärden betalat sin skuld. Av allmänna rättsgrundsatser måste anses följa att en gäldenär i prin­cip bör vara skyldig att ersätta inkassokostnad även där någon rätte­gång om huvudfordringen till följd av belalning aldrig komraer till slånd. En sådan uppfattning lorde också ha slöd i rättspraxis. Emeller­lid uppstår problem på grund av all man i denna situation har velat betrakta inkassokoslnaden som skadestånd. Detta har föranlett att talan om ersättning fÖr kostnaden inte har ansetts kunna väckas genom an­sökan om belalningsföreläggande.

Som jag nyss har anfört bör inkassokostnad i de fall som leder till rät­tegång angående själva saken behandlas som en rättegångskostnad. Jag kan inte finna någon anledning att inkassokoslnaden skulle behöva be­handlas som skadestånd i den bemärkelse lagsökningslagen avser, när lalan rör endast sådan kostnad. Har belalning för huvudfordringen er­lagls utan alt rättegång behövt inledas, bör lalan om ersättning för in­kassokostnad därför få väckas genom ansökan ora belalningsföreläg­gande. Jag föreslår all en klarläggande besläramelse härom tas in som ell andra stycke i 18 § lagsökningslagen.

Den lagtekniska lösning av frågan om ersättningsskyldighet för in­kassokostnad som jag har föreslagit i det föregående innebär att inkas­sokostnad genom en särskild bestämmelse i 18 kap. 8 § RB jämställs med rättegångskostnad. Härav följer såsom jag har frarahållit förut bl. a. atl ersättning för inkassokostnad raåste yrkas innan dorastolens hand­läggning av huvudfordringen avslutats. När det gäller ersältning för rällegängskostnad finns i 18 kap. 8 § RB vissa allraänna bestämmelser som innebär atl ersättningen skall fullt motsvara kostnaden för rätte­gångens förberedande och talans utförande jämte arvode lill ombud eller biträde, såvitt kostnaden varit skäligen påkallad för tillvaratagande av partens rätt. Ersättning skall också utgå för parlens arbete och tids­spUlan i anledning av rättegången. Dessa allmänna bestämraelser om ersättning för rättegångskostnad bör inte ges motsvarande tiUärapning i fråga om inkassokostnad. I stället bör som jag förut har frarahållit i fråga om inkassokostnad ges särskUda författningsbestämmelser om den närmare beskaffenheten av ersättningsgill inkassoåtgärd och om storleken av den ersättningsgilla kostnaden för sådan åtgärd. Dessa frågor är av sådan beskaffenhet alt de inle lämpar sig för en reglering

Prop. 1971:105

19

i lag. Jag föreslår därför all den nya bestämmelsen om inkassokostnad i 18 kap. 8 § RB, som också är tillämplig i lagsökningsmål, utformas så alt regeln om gäldenärs ersättningsskyldighet för sådan kostnad hän­visar till av Kungl. Maj:t meddelade bestämmelser. I 22 § lagsöknings­lagen får vidare tas in en motsvarande regel beträffande kostnad i mål om betalningsföreläggande. I en särskild kungörelse får las upp en när­mare precisering av ersättningsgill inkassokostnad och en uttömmande reglering av frågan om kostnad i mål om belalningsföreläggande.

Talan om ersättning för inkassokostnad kan, som framgår av del ti­digare anförda, komma atl las upp i tvä olika former. Om målet gäller själva kapilalfordringen, skall eventuellt anspråk på ersättning för in­kassokostnad framställas i den för rättegångskostnad stadgade ordning­en. Härvid har rätlen all med tillämpning av kungörelsen självmant pröva storleken av den fordrade ersättningen. Har däremot belalning er­lagts för själva kapilalfordringen, fär borgenären, om han anser sig be­rättigad till ersältning för inkassokostnad, väcka lalan särskUl om denna kostnad. Som jag tidigare har nämnt bör della kunna ske genom ansökan om belalningsföreläggande. Talan kan naturligtvis också väckas genom stämning. Med den lösning som har föreslagils blir kungörelsen visserli­gen inle direkt tillämplig i delta fall. I praktiken lorde emellertid den i kungörelsen upptagna taxan för inkassokostnad komma atl bli vägledan­de även i dessa fall.

Frågan ora den närraare regleringen av ersättningsgill inkassoåtgärd och inkassokostnadens storlek skall alltså enligt den föreslagna ordning­en ankomma på Kungl. Maj:l. Min avsikt är all låta utarbeta ell förslag rörande en sådan reglering och göra förslaget till föremål för remiss­behandling. Det finns emellerlid skäl all i delta sammanhang något närmare beröra hur dessa bestämmelser lämpligen bör kunna utformas.

Mindre kostnadskrävande inkassoålgärder bör som jag förut fram­håUit bäras av borgenären ulan rätt till ersättning av gäldenären. Det får anses ligga i etl skuldförhållandes natur all en borgenär själv visar åtminstone någon aktivitet för all få prestationen lill slånd, även om del är hans avtalskonlrahenl som råkat i dröjsmål. En eller ell par enkla påminnelser i brev eller telefon bör sålunda i regel inte raedföra rätt till särskild ersättning. Om borgenären föredrar atl låta en advokat eller ell inkassoföretag ombesörja dessa påminnelser, bör della inle göra nå­gon skUlnad. Är det däremot fråga om sådana åtgärder sora forskningar efter gäldenären, förhandlingar om skuldens reglering och liknande, bör gäldenären slå för de kostnader som kan anses skäliga.

Som jag har framhållit förut bör inkassoålgärderna vara ersättnings­gilla endasl om de innefattar en korrekt upplysning tUl gäldenären angå­ende de rättsliga följder som kan inträffa vid fortsatt underlåtenhet atl betala. Besked härom är av värde för gäldenären, vilken ofta kan antas sakna kännedom om del rättsliga förfarandet. Ell inkassobrev som in-

Prop.1971:105

20

nehåUer ovederhäftiga ulfall mot gäldenären eUer vUseledande upp­gifter om rättsläget sådana förekomraer kan givelvis aldrig an­ses sakligt motiverat. Mer än etl inkassobrev lorde i regel inle vara på­kallat. Har gäldenären trots kravbrevet och de påminnelser som har fö­regått delta ändå inle reglerat sin skuld, lär han i allmänhet inle låta sig påverkas av ytterligare påstötningar av samma art. I delta läge bör borgenären i stället överväga ora han skall vidta rätlsiiga ålgärder raot gäldenären. Det lorde vara vanligt all borgenären i detta läge inför­skaffar upplysningar ora gäidenärens solvens. Sådan solvensundersök-ning syftar lill alt ge besked huruvida ytterligare ålgärder är menings­fulla eller om de endast skulle medföra ytterligare kostnader utan alt möjligheter lill belalning föreligger. Sådan kostnad för solvensunder-sökning bör enligt min mening inte anses ersättningsgill, vare sig som inkassokostnad eller som rättegångskostnad.

Vilka inkassoålgärder som skall anses sakligt motiverade kan givet­vis variera något från fall liU faU. Man kan dock konstatera alt det stora flertalet ordinära inkassoärenden inte torde fordra någon mer individuell behandling. Dessa ärenden lämpar sig väl för en rutinmäs­sig handläggning. De större inkassoföretagen har också tagit fasta på detla och utvecklat effektiva och tidsbesparande arbetsrutiner för handläggningen av sina uppdrag. En rationellt skött inkassoverksarahel innefattar i allmänhet registrering av uppdraget, kontroll och even­tuell komplettering av borgenärens uppgifter, upprättande av arbels-kort och akt, utskrift och avsändande av kravbrev, bevakning av ären­det och redovisning för uppdragsgivaren av resultatet. Vissa ärenden medför kontakter och diskussion med gäldenären angående uppgörelse, delbetalning e. d. En form av inkassoärenden sora typiskt sett lor­de kräva mer arbete än de ordinära ärendena är de s. k. konsument-inkasseringarna. Härmed avses sådana ärenden som gäller inkassering av förfallna poster enligl avlal om avbetalningsköp. I konsumenlin-kasseringsärenden finns del inte säUan skäl atl ägna raera arbete ål olika kontakter raed gäldenären innan rättsliga åtgärder vidtas. En återtagning av gods enligl bestäramelserna i lagen (1915: 219) ora av­belalningsköp lorde näraligen i regel innebära en inte obetydlig kapi­talförstöring som inte är lill gagn för någondera parten.

Den utveckling mot mer rationella och kostnadsbesparande arbetsme­toder och de enhetliga arbetsrutiner sora enligt vad jag nyss har närant förekommer inom inkassobranschen kan inte undgå alt inverka på be­dömningen av vad som normall skall anses som skälig ersättning för ett inkassoärende. Övervägande skäl talar enligl min mening för all ersättningen bör ulgå med elt i princip fast belopp utan avseende på den kapitalsuraraa sora inkasseringsuppdragel gäller. Del nedlagda in­kassoarbelet är ju i regel detsamma. Det ligger dessutom elt stort värde i all ersältningsnormerna görs så enkla som möjligt. En ganska långt-

Prop. 1971:105

21

gående schablonisering av inkassoersättningen bör därför kunna åslad­komraas. Det synes lämpligt att ersättningsbeloppet blir detsamraa oav­sett om borgenären anlitat ombud eller om han själv handlagt ärendet. Möjligen kan en något förhöjd avgift anses motiverad vid uppdrag som gäller mycket stora belopp. Det kan i sådana faU sägas att det större ekonomiska ansvaret motiverar en mera individuell behandling av ärendet. Någon anledning atl i ersällningshänseende särbehandla konsumentinkasseringen anser jag inle föreligga. Att vissa merkost­nader kan uppkomma i denna typ av inkassoärenden är en omständig­het som säljaren norraall lorde ha atl beakta redan när han ingår elt avlal om avbetalningsköp.

Om ell inkassoärende inle leder till resultat fullföljs det i regel ge­nom ansökan om stämning, lagsökning eller betalningsföreläggande. Det förhållandel alt saken dras inför domstol innebär dock inte någon förändring av det civilrältsliga lägel mellan gäldenären och borgenä­ren. De processuella åtgärderna synes som jag har framhållit tidigare snarare vara alt betrakta som etl ytterligare inkassokrav, framställt i sär­skilt reglerade former. Ofta behöver delta senare led i förfarandet inle fordra alllför myckel arbete och kostnad utöver vad som redan ned­lagts i inkassoskedet. Så lorde i allmänhet vara förhållandel i de enklare fall som kan anhängiggöras genom ansökan om belalningsföreläggande. Även lagsökningsmålen kan ofta medföra ell relativt måttiigl raerar­bete. I lagsökningsraål utdöms enligt inhämtade upplysningar normalt meUan 125 och 175 kr. i arvode utöver domslolsavgifter. I raål om betalningsföreläggande är ett ombudsarvode ora 90 ä 100 kr. vanligast förekommande. På något håll godtas dock ända upp till 150 kr. i ersättning förutom ansökningsavgiflen.

Med de arbetsrutiner som tillämpas av de stora inkassoföretagen är inkassoärendena så förberedda under det utomrättsliga inkassoskedet atl del merarbete som föranletls av en ansökan om betalningsföreläg­gande i aUraänhet ar av begränsad omfallning. Med hänsyn härtill raås­te doraslolarnas praxis i fråga om kostnaden i mål ora betalningsfö­reläggande anses vara generös. Sora påpekats under remissbehand­lingen kan en förklaring härtill vara att beloppet ofta anses innefatta också en del utomrättsliga kravåtgärder före ansökningen om betal­ningsföreläggande.

Mol bakgrund av vad som nu anförts finns del i och för sig skäl som talar för atl både kostnad för betalningsföreläggande och inkasso­kostnad kunde rymmas inom ramen för den ersättning som i praxis nu godtas för kostnader i mål om betalningsföreläggande eller 90 a 100 kr. Av detla belopp skulle exempelvis 60 å 70 kr. kunna anses be­löpa på ansökan om betalningsföreläggande och 30 å 40 kr. på in­kassoåtgärden.

Som jag redan har anfört innebär emellerlid förslagel alt det skall

Prop. 1971:105

22

ankomma på Kungl. Maj:t alt meddela de närmare bestäraraelserna om inkassoåtgärdernas beskaffenhet saml storleken av ersättningsgill inkassokostnad och kostnad i mål om belalningsföreläggande. Som jag också har anfört, är del min avsikt all ell förslag lill kungörelse om in­kassokostnad och kostnad i mål om belalningsföreläggande skall re­missbehandlas innan slutiig ståndpunkt las i dessa frågor.

HemstäUan

Jag hemsläller, all lagrådels yttrande över förslagen till

1)

lag om ändring i rältegångsbalken,

2)

lag om ändring i lagsökningslagen (1946: 808) inhämtas genom utdrag av protokollet.

Vad föredraganden sålunda med instämmande av stats­rådets övriga ledamöter hemställt bifaller Hans Maj:t Konungen.

Ur protokollet:

Britta Gyllensten

Prop. 1971:105

23

Utdrag av protokoll, hållet i lagrådet den 1 april 1971.

Närvarande: f. d. justitierådet REGNER, regeringsrådet MARTENIUS, juslUierådel BERNHARD, justitierådet[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligl utdrag av protokoll över justitieärenden, hållet inför Hans Maj:l Konungen i statsrådet den 19 mars 1971, hade Kungl. Maj:l för­ordnat, all lagrådels utlåtande skulle inhämtas över upprättade förslag lill 1) lag om ändring i rättegångsbalken, 2) lag om ändring i lagsök­ningslagen (1946: 808).

Förslagen, som finns bilagda della protokoll, hade inför lagrådet föredragils av hovrättsassessorn Staffan Edling.

Lagrådet yttrade:

Frågan om gäldenärs skyldighet alt vid betalningsmora gottgöra bor­genär för inkassokostnad är av sådan natur all den borde regleras ge­nora stadgande i civillag. En för del praktiska syftet väsentiigen likvär­dig reglering kan emellerlid i avbidan på alt frågan upplages lill be­handling i dylik ordning åstadkommas genom all kostnaden behand­las såsom rättegångskostnad och liksom annan sådan kostnad prövas av domstol. Förslagel all inkassokostnad skall ersättas såsom rällegängs­kostnad föranleder därför i och för sig ej erinran.

I vad gäller omfattningen av gäldenärs skyldighet alt ersätta inkasso­kostnad kan lagrådet i huvudsak ansluta sig lill vad departemenlsche­fen anfört därom, atl borgenären själv bör ha atl slå för vissa kostna­der, såsom sedvanliga påminnelser eller enklare kravbrev. Förslagel atl Kungl. Maj:l skall äga meddela för domstol bindande bestäraraelser ora ersättningen är icke förenligt med grundsatsen, atl rältsförhällandel mellan enskUda skall bedömas enligl i lag givna stadganden. Hinder sy­nes dock icke böra möta mol all beträffande mål om belalningsföre­läggande i vilka kostnadsfrågan enligt sakens natur i regel måste bedömas schablonmässigt och för vUka det är önskvärt alt enhetiighet i bedömandena uppnås Kungl. Maj:t bemyndigas raeddela bestäm­melser om ersättningen i normalfall. Däremot bör beträffande rätte­gångsmålen regleringen icke sträckas längre än lill en föreskrift all inkassokostnad skall ersättas i den mån del finnes skäligt. Del lärer vara befogal antaga all även i dessa mål de bestämmelser som meddelats för mål om belalningsföreläggande kommer atl bli vägledande för dom­stolarna. Det torde också kunna hållas för visst, atl vid bestämmande

Prop. 1971:105

24

av kostnadsersättning domstolarna kommer alt beakta inkassoålgär­dens beskaffenhet och all härvid krav med oriktiga eller vilseledande uppgifter icke anses som ersättningsgill kostnad.

På grund av vad sora anförts hemsläller lagrådet

dels all del nya andra styckel i 18 kap. 8 § RB får denna lydelse: Kostnad som part haft för inkassoåtgärd före rättegången ersattes så­som rättegångskostnad i den mån det finnes skäligt,

dels atl andra punklen i andra stycket av 22 § lagsökningslagen får denna lydelse: Konungen meddelar bestämmelser om ersättningen atl tillämpas när särskilda skäl ej föreligger.

Då den nya bestämmelsen i 18 kap. 8 § RB atl inkassokostnad skall ersättas såsom rättegångskostnad får till följd atl jämlikt 14 § samraa kapitel kostnadsanspråk måste framställas innan handläggningen avslu­tas och icke längre kan göras gällande i särskUl mål, synes förslagel om ändring i RB böra kompletteras med en övergångsbeslämraelse av samraa innebörd som den, vilken är fogad till förslagel ora ändring av lagsökningslagen. Bestämmelsen synes kunna få följande lydelse: Den­na lag träder i kraft den 1 juli 1971 men gäller ej i mål vari lalan väckts dessförinnan.

Ur protokollet: Ingrid[REDACTED_EFTERNAMN]

Prop. 1971:105

25

Utdrag av protokollet över justitieärenden, hållet inför Hans May.t Konungen i statsrådet på Stockholms slott den 2 april 1971.

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ministern för utrikes ärendena[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], ASP­LING, SVEN-ERIC[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], LID­BOM,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Chefen för justitiedepartementet, statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], anmäler efter ge­mensam beredning med statsrådets övriga ledamöter lagrådels utlåtan­de över förslag lill

1)

lag om ändring i rättegångsbalken,

2)

lag om ändring i lagsökningslagen (1946: 808). Föredraganden redogör för lagrådels yttrande och anför.

Lagrådet har godtagit förslaget att inkassokostnad skall kunna er-sällas som rättegångskostnad liksom förslagel om bemyndigande för Kungl. Maj:l all i särskUd ordning meddela närmare besläramelser rö­rande ersättning för kostnad i mål om belalningsföreläggande. I fråga om rättegångsmål har lagrådet anfört all förslagel att Kungl. Maj:t skall äga meddela för domstol bindande bestämmelse om ersättning inte är förenligt med grundsatsen att rättsförhållandet mellan enskilda skall bedömas enligt i lag givna stadganden. Med anledning härav har lagrådet hemställt att regleringen inte sträcks längre än lUl en föreskrift, alt inkassokostnad skall ersättas i den mån det finnes skäligt. Lagrådet har i anslulning härtill uttalat alt de bestämmelser som meddelas för mål om belalningsföreläggande ändå lorde komma atl bli vägledande för domstolarna vid prövningen av vad som skall anses som skälig er­sättning för inkassoåtgärd.

Även om frågan om ersättning för inkassoåtgärd rör rätlsförhållan-del mellan enskilda föreligger enligl min mening inle något principiellt hinder att frågan regleras i annan författning än lag, om så finnes lämpligl. Lagrådet har f. ö. godtagit en sådan ordning när del gäller inkassokostnad och annan kostnad i raål om belalningsföreläggande, där det också är fråga om rättsförhållandet mellan enskUda. Den av lagrådet förordade lösningen innebär också viss risk för bristande en­hetlighet i tillämpningen, särskilt som inkassokoslnaden i lagsöknings-

Prop. 1971:105

26

målen med en sådan lösning inle skulle omfattas av de av Kungl. Maj:t meddelade ersättningsbestämmelserna. På grund av det anförda finner jag inte anledning alt gå ifrån den lösning som har valls i del remit­terade förslagel.

Som jag tidigare har nämnt har lagrådet godtagit förslagel all de när­mare bestämmelserna om kostnad inbegripet inkassokostnad i mål om betalningsföreläggande skaU meddelas av Kungl. Maj:t i en särskild kungörelse. Lagrådet har emellerlid förordai alt del föreslagna lilläggsstadgandet i 22 § lagsökningslagen ges en något jämkad avfatt­ning. EnUgt lagrådels förslag skall de koslnadsbeslämmelser Kungl. Maj:t meddelar tiUämpas, när särskUda skäl ej föreligger. Den av lag­rådet sålunda uttryckta ståndpunkten lorde dock inle innebära någon avvikelse i sak från den uppfattning som ligger lill grund för del remit­terade förslagel. Även om man enligl min mening har anledning atl räkna med möjligheten av en tämligen långtgående schablonisering i fråga om såväl ersättning för inkassoåtgärd som annan kostnad i mål om belalningsföreläggande, måste del givelvis förekomma fall där schablonreglerna bör kunna frångås. En regel om möjlighet all i mer extraordinära fall avvika från normalbeslämmelserna bör emellerlid enligl min mening inle tas in i lagsökningslagen ulan i den särskilda koslnadskungörelsen. I denna skall ju, som jag har anfört i remissproto­kollel, ges en uttömmande reglering av frågan om kostnad i mål om betalningsföreläggande.

Lagrådet har slutligen föreslagit all lagen om ändring i RB förses med en övergångsbestämmelse enligt vilken ändringen inle skall gälla i mål där talan väckts före ikraftträdandet den 1 juli 1971. I reraisspro­lokollel har jag tagit bestämt avstånd från systemet att väcka lalan om ersättning för inkassoåtgärd efter del alt handläggningen av mål rörande huvudsaken avslutats. En sådan ordning synes mig inte ens övergångs­vis böra godtas. Enligl min mening är därför en övergångsbestämmelse av föreslaget innehåll inle påkallad.

Jag hemstäUer all Kungl. Maj:t föreslår riksdagen all antaga för­slagen. Ärendet bör behandlas under riksdagens vårsession.

Med bifall lill vad föredraganden sålunda med instäm­mande av statsrådets övriga ledamöter hemslälll förordnar Hans Maj:t Konungen all till riksdagen skall avlålas pro­posilion av den lydelse bilaga till della protokoll ulvisar.

Ur protokollet: Britta Gyllensten

MARCUS BOKTR. STHLM mi    7102 [5