Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Regeringens proposition 1987/88:102

om utveckling av yrkesutbildningen i gymnasieskolan

Prop. 1987/88:102

Regeringen föreslär riksdagen att anta de förslag som har tagits upp i bifogade utdrag ur regeringsprotokollet den 3 mars 1988.

På regeringens vägnar Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN]

Lennart[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen dras riktlinjerna upp för en försöks- och utvecklingsperiod avseende gymnasieskolans yrkesinriktade studievägar. Förslagen bygger i stort pä betänkandena (SOU 1986:2 och 3) En treårig yrkesutbildning från arbetsgruppen för översyn av den gymnasiala yrkesutbildningen (ÖGY).

I propositionen föreslås att en treårig försöksperiod med förlängd, mo­derniserad och i högre grad arbetsplatsförlagd utbildning inleds läsåret 1988/89. Försöksverksamheten omfattar 5000 intagningsplatser under vart och ett av de tre åren. Försöksverksamheten samordnas med ett utveck­lingsarbete i syfte att förbättra kvaliteten på gymnasieskolans yrkesutbild­ning. En särskild referensgrupp och utvärderare bör tillkallas för detta ändamål.

Den arbetsplatsförlagda utbildningen inom försöksverksamheten känne­tecknas av att vara kursplanestyrd utbildning på arbetsplatsen under led­ning av handledare som arbetsplatsen tillhandahåller. Yrkesläraren utövar tillsyn över utbildningen. Den arbetsplatsförlagda delen av undervisningen under årskurserna 1 och 2 bör omfatta minst 10% av den totala studietiden med huvuddelen av tiden i årskurs 2. Under det tredje året bör andelen arbetsplatsförlagd utbildning utgöra 60% av studietiden. Som alternativ till arbetsplatsförlagd utbildning i årskurs 3 bör i vissa fall erbjudas skolförlagd utbildning i form av kurser som ger yrkesspecialisering, fördjupning eller teoretisk komplettering, s. k. alternafivkurser.

Ett ökat inslag av allmänna ämnen innebär att samtliga elever inom försöksverksamheten studerar svenska, samhällskunskap, engelska, idrott och ett tillvalsämne, t. ex. matematik. Samtliga elever inom försöksverk­samheten uppnår därigenom allmän behörighet för högskolestudier. Sche-

1    Riksdagen 1987/88. 1 saml. Nr 102

malagd tid för specialarbete skapar utrymme för ökad samverkan mellan     Prop. 1987/88:102 allmänna ämnen och yrkesämnen.

En förstärkning föreslås också av fortbildningsmöjligheterna för yrkeslä­rare för att upprätthälla en modern utbildning av hög kvalitet.

Skola och arbetsliv har ett gemensamt ansvar för den yrkesinriktade utbildningen. Syftet med försöks- och utvecklingsperioden är att åstad­komma en kvalitetshöjning av yrkesutbildningen. Detta kommer både samhälls- och arbetsliv till nytta. Staten skall ha det övergripande ansvaret för att alla elever får en god yrkesutbildning. Staten och skolhuvud-männen, svarar för tillsyn och ledning av all gymnasial utbildning, antingen den bedrivs i skola eller på arbetsplats. Stat och kommun bör svara för kostnaderna för undervisningen, under försöksverksamheten även för de arbetsplatsförlagda delarna.

Utbildningsdepartementet

Prop. 1987/88:102

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 3 mars 1988

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Hjelm-Wallén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], R.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], G.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om utveckling av yrkesutbildningen i gymnasieskolan

1 Inledning

Med stöd av regeringens bemyndigande tillkallade min företrädare, stats­rådet Hjelm-Wallén, i juni 1984 en arbetsgrupp för att göra en översyn av den gymnasiala yrkesutbildningen. Arbetsgruppen antog namnet Arbets­gruppen för översyn av den gymnasiala yrkesutbildningen (ÖGY).'

ÖGY överiämnade i februari 1986 sina slutbetänkanden (SOU 1986:2 och 3) En treårig yrkesutbildning del 1 och 2. Dessa har remissbehandlats. Gruppen hade tidigare avlämnat skrifterna Avtal om arbetsplatsförlagd utbildning (DsU 1985:9), Yrkesutbildningen inför 1990-talet (DsU 1985:13), Kostnader för gymnasieskolutbildningen (DsU 1986:15) och Fortbildning av yrkeslärare (DsU 1986:1).

Till protokollet i detta ärende bör fogas som bilaga 1 utredningens sammanfattning av sina slutbetänkanden och som bilaga 2 en förteckning över remissinstanserna. En fyllig sammanställning av remissyttrandena har gjorts inom utbildningsdepartementet och finns tillgänglig i ärendet (dnr 345/88). Som bilaga 3 redovisas en studie av tillgången på platser för arbetsplatsförlagd utbildning, genomförd i Gävleborgs län under hösten 1986 och som bilaga 4 en samhällsekonomisk studie av effekterna av att förlänga yrkesutbildningen i gymnasieskolan med ett år. Bilaga 5 är en förteckning över gymnasieskolans linjer.

Med ÖGY:s slutbetänkanden som underlag lägger jag i det följande fram förslag till riktlinjer för en treårig försöks- och utvecklingsperiod avseende de yrkesinriktade utbildningarna i gymnasieskolan. Med yrkesutbildningar avser jag i mina förslag, om ej annat anges, de direkt yrkesinriktade tvååriga linjerna i dagens gymnasieskola samt specialkurser som anknyter till dessa.

' I arbetsgruppen ingick skoldirektör Sven-Åke[REDACTED_EFTERNAMN] (ordförande), sektions­chef Bertil[REDACTED_EFTERNAMN], utredningssekreterare Elise[REDACTED_EFTERNAMN], direktör Björn Grii-nevald, ombudsman Kent[REDACTED_EFTERNAMN], sekreterare Marta[REDACTED_EFTERNAMN], departementsrådet Kerstin Tboursie, skolrådet Jan[REDACTED_EFTERNAMN] samt ombudsman Uno[REDACTED_EFTERNAMN]. Huvud­sekreterare var departementssekreterare Peter[REDACTED_EFTERNAMN].

Mina förslag syftar till att en försöks- och utvecklingsperiod för gymna-     Prop. 1987/88:102 sieskolans yrkesinriktade linjer skall kunna påbörjas redan 1988/89. Jag avser att tillkalla en särskild referensgrupp och en fristående utrednings­man för utvärdering för att följa utvecklingen under perioden.

Jag avser att senare föreslå regeringen att ge skolöverstyrelsen (SÖ) i uppdrag att genomföra ett kursplanearbete efter de riktlinjer jag nu föreslär samt också visst utrednings- och utvärderingsarbete som grund för kom­mande ställningstaganden. I de fall där jag bedömer det vara av värde för helhetsbilden kommer jag i det följande att redovisa innebörden av de uppdrag som bör ges till SÖ och andra myndigheter.

2 Yrkesutbildningen inför 1990-talet

Jag har i årets budgetproposition (prop. 1987/88:100 bil. 10 sid. 19 ff) redogjort för min syn pä gymnasiepolitiken inför 1990-talet. I det följande redovisar jag i stora drag utvecklingen ur yrkesutbildningens perspektiv.

Vi har nu drygt femton års erfarenhet av den integrerade gymnasieskola som riksdagen beslutade om 1970. Dess historia före 1970 är tre separata skolformers historia - gymnasiets, fackskolans och yrkesskolans. De hade skilda utbildningsmål och framtiden för eleverna tedde sig mycket olika beroende på vilken skolform de gått i.

Före 1970 var också tillgången pä utbildning i övrigt väsentligt sämre än i dag. Grundskolan var ännu inte helt utbyggd. Den kommunala vuxenut­bildningen fick i stort sett sin nuvarande utformning genom vuxenutbild­ningsreformen 1967. Universitet och högskolor omfattade betydligt färre utbildningsvägar än de gör i dag och de var bara i begränsad omfattning tillgängliga för andra grupper än dem som hade studentexamen.

Yrkesutbildningens nuvarande inriktning och struktur förbereddes av yrkesutbildningsberedningen (YB) under mitten och slutet av 1960- talet. Den valda organisationsformen för utbildningen har därför sina rötter i det tänkande som då var förhärskande i stora delar av arbetslivet.

Besluten vid 1968 och 1970 års riksdagar innebar att yrkesutbildningen reformerades och integrerades i den nya gymnasieskolan. Reformen inne­bar att tiden för flertalet yrkesämnen minskades kraftigt medan inslaget av allmänna ämnen ökades i jämförelse med tidigare. Detta gäller i första hand inom industri- och hantverkssektorn, där yrkesskolans utbildningar "översattes" till tvååriga linjer. Därutöver skapades också ett antal helt nya utbildningar, t. ex. värdlinjen och distributions- och kontorslinjen. Den yrkesutbildning som gymnasieskolan skulle ge var inte avsedd att vara en färdig yrkesutbildning. Gymnasieskolan skulle endast erbjuda en på­börjad yrkesutbildning, normalt följd av en s. k. färdigutbildning i arbetsli­vet. Färdigutbildningen regleras inte av gymnasieskolans kursplaner utan genom avtal mellan arbetsmarknadens parter i samband med anställning.

Andelen elever från grundskolan som söker direkt till gymnasieskolan har hela tiden ökat och ligger nu nära 100 procent. Ungefär 95 procent av en årskull 16-äringar kommer också in på och påbörjar en gymnasieutbild­ning. I mitten av 70-talet var det ca 70 procent av eleverna från grundsko-

Tabell 1 Antal förstahandssökande och elever samt andel flickor i årskurs 1 på linjer och grundskoleanknutna specialkurser inom gymnasieskolan 15/9 1987.

Prop. 1987/88:102

Linjeområde'

Förstahands-

Elever i

Andel

sökande

årskurs 1

flickor

1987-09-15

%

H

3963

3745

86

S

7 523

7213

71

So

4310

5695

61

Ep

1033

424

79

Mu

879

480

58

Sektor HS

17708

17557

71

Ko

2744

4120

89

Ss

1422

2205

95

Vd

14179

10445

91

Sektor VSK

18 345

16770

91

E

15316

13 750

63

Ek

1463

1690

58

Dk

5212

4197

70

Hk

4877

5218

69

Sektor EM

26868

24855

65

N

8 161

7849

50

T

14530

13 606

23

Te

260

311

7

Du

1346

1766

3

Sektor TN

24297

23 532

31

Ba

4790

4526

2

Be

1090

743

96

Et

8802

5740

4

Fo

5075

4389

3

Li

6585

3514

56

Pr

471

536

12

Tr

810

767

6

Ve

4196

5778

4

Övriga

5080

1811

-

Sektor TI

36900

27804

13

Jo

2 344

1170

45

Sb

746

679

1

Td

322

316

50

Sektor JST

3412

2 165

31

"500-försök"=

0

516

17

Totalt

127529

113199

Yrkesinrikt.

70091

58436

2 åriga teoret.

7945

8600

3-4 åriga

49493

46163

' Förkortningar för linjer, se bilaga 5.

 Försöksverksamhet med treåriga yrkeslinjer.

lan som sökte vidare. Efterfrågan på utbildning, förändringar i arbetslivet och samhällsutvecklingen har medfört att nya studievägar tillkommit i gymnasieskolan under årens lopp. Som exempel kan nämnas drift- och underhällsteknisk linje samt ett stort antal specialkurser med inriktning mot ekonomi, teknik och vård. Totalt innehåller gymnasieskolan i dag 27 linjer och ca 550 specialkurser. Fördelningen av sökande och elever i årskurs 1 av gymnasieskolan läsåret 1987/88 framgår av tabell 1. Av tabel­len framgår också flickornas procentuella andel inom olika utbildningsom­råden - ett förhållande som jag återkommer till i det följande. Ett allmänt kvalifikationskrav på arbetsmarknaden är numera att man

har en gymnasial utbildning. Ungdomar med enbart grundskoleutbildning Prop. 1987/88:102 har mycket större svårigheter att fä fotfäste på den reguljära arbetsmarkna­den än de som har en gymnasieutbildning. Uppgiften för gymnasieskolan är alltså att ge praktiskt taget vaije 16-åring en fortsatt utbildning som antingen skall leda till direkt yrkesverksamhet eller till fortsatt utbildning i högskolan.

Utbildningspolitikens mål har länge varit att främja samhällets utveck­ling mot demokrati, jämlikhet och välfärd. Samtidigt har syftet varit att skapa förutsättningar för den enskilde att utvecklas till en fri, självständig och demokratisk människa.

Att ge alla medborgare en hög kunskapsstandard har varit nödvändigt för att snabbt omvandla vårt land till en välfärdsnation. Väl utbildade människor med en allmänt bred och hög kunskapsnivå har också varit en av vårt lands viktigaste konkurrensfördelar. I överensstämmelse med detta har utbildningssystemet successivt byggts ut och utvecklats till både om­fattning och innehåll.

1970 års gymnasieskolreform var ett led i en utbildningspolitik, som under efterkrigstiden konsekvent inriktats på att komma ifrån den skarpa åtskillnad mellan yrkesutbildning och allmän utbildning, som så länge funnits och som haft så avgörande betydelse för ungdomars framtid. För­slagen i denna proposition om försöksverksamhet med en förlängd och moderniserad yrkesutbildning innebär ytterligare steg i denna riktning. Det gäller nu att höja den gymnasiala yrkesutbildningens kvalitet och att vidga och förbättra framtidsmöjligheterna för de elever som väljer en yrkesut­bildning.

Förslagen syftar därmed också till att stärka gymnasieskolans ställning sorn den sammanhållna skolform inom vilken ungdomar i större utsträck­ning än nu skall kunna finna en studieväg som överensstämmer med deras framtidsplaner och som inte innebär någon utbildningsmässig återvänds­gränd.

Grundskolans mål och riktlinjer uttrycker att: "Barn är olika då de kommer till skolan. Skolan bör heller inte sträva efter att göra dem lika. När de lämnar skolan bör de göra det med bibehållen individualitet och särprägel och med en uppövad förmåga att respektera individualiteten hos andra människor."

Denna grundskolans målsättning är gymnasieskolans utmaning. Så gott som varje 16-äring söker sig dit och skall finna sig tillrätta där med den individualitet och särprägel han eller hon besitter. Dessa ungdomar är alla snart myndiga. Var och en har sina planer för och tankar om framtiden. De har olika förutsättningar. Alla har samma värde. Var och en har rätt att få en god utbildning.

Begreppet gymnasial yrkesutbildning får inte tolkas snävt. Skolans upp­gift får aldrig begränsas till att enbart göra eleverna skickade för en yrkes­roll. Inte heller får den snabba tekniska utvecklingen leda till en ensidig inriktning på förändringar i utbildningen som syftar enbart till att möta nya tekniska krav inom olika yrkesområden.

I gymnasieskolan skall eleverna också få beredskap och bättre förutsätt­

ningar för den personliga utvecklingen och möjlighet fill en rik fritid. Också

6

inom yrkesutbildningen skall de utbilda sig för medborgarrollen i vid Prop. 1987/88:102 mening. Studier av miljö och miljövårdsfrågor har t. ex. sin givna plats också inom yrkesutbildningen. De skall också få möta kulturlivet. Kultur­inslag i skolarbetet är väsentliga för att balansera det ofta enahanda mass­mediautbudet som dagens ungdom erbjuds. Undervisningen i karaktärs­ämnena för de yrkesinriktade linjerna bör breddas och fördjupas genom ökade inslag av kultur, exempelvis yrkeskultur. Eleverna skall både växa i personlig och social kompetens. Möjligheterna för dem att fortsätta att utbilda sig skall öka.

Dagens ungdomar har vuxit upp i ett samhälle med rik tillgäng på utbildning för både unga och vuxna. De har samtidigt hört mycket talas om ungdomsarbetslöshet både här hemma och som en internationell företeel­se. En del är "skoltrötta" efter grundskolan. Många är rädda för att inte få ett arbete. De önskar därför ofta lämna skolan och gå in i yrkeslivet. De behöver därför en yrkesutbildning, som läggs upp i samspel med arbets­platser. De måste få inse att skolan tar deras yrkesplaner på allvar och att gymnasieskolan är en ny och annoriunda skolform jämfört med grundsko­lan. Detta är vikfiga utgångspunkter för mina förslag om hur den ökade volymen av allmänna ämnen bör komma in i timplanerna. Det gäller att ge ungdomarna en utbildning som i starten är tydligt yrkesinriktad. Det gäller vidare att de sedan successivt under utbildningen breddar sitt kunnande genom mer allmänna ämnen och mer avancerad yrkesteori. När deras skoltid är slut skall de ha en omedelbart användbar yrkesutbildning som de skaffat sig både i skolan och på arbetsplatser. Lika viktigt är att de dä också har möjligheter och lust att fortsätta att utbilda sig och att deras kunskaper är tillräckliga för detta.

Bland gymnasieskolans elever finns också ett betydande antal med invandrarbakgrund. Dessa är överrepresenterade på de yrkesinriktade linjerna.

Större delen av de nuvarande linjerna i gymnasieskolan domineras starkt av antingen flickor eller pojkar. Under den senaste tioårsperioden har mönstret förändrats något såtillvida att flickornas andel har ökat pä samtli­ga tre- och fyraåriga linjer, inte minst på den fyraåriga tekniska linjen. Pojkarnas andel pä linjer med inriktning mot värd och konsumtion har också ökat något. I övrigt är förändringarna små. På de tekniskt inriktade tvååriga linjerna utgör flickorna endast tre-fyra procent. Fördelningen per studievägsområde framgår av tabell 1.

Eleverna bör få stöd att välja yrkesinriktning efter intresse och förutsätt­ningar, i stället för efter kön. Som jag tidigare anfört i årets budgetproposi­tion har ungdomsskolan ett betydande ansvar för att göra barn och ungdo­mar medvetna om könsroller i utbildningsval och yrkesliv samt om effek­terna av olika val. Intressen och föreställningar hos eleverna pä detta område påverkas dock inte bara av de budskap skolan ger utan också av hur undervisningen i olika ämnen utformas från grundskolans lågstadium och uppåt.

Valet till gymnasieskolan görs i en period av de ungas liv dä de mer

aktivt börjar orientera sig mot kvinnors resp. mäns vuxen- och yrkesroller

samtidigt som vuxenlivet många gånger uppfattas som avlägset. Ur jäm-

7

ställdhetssynpunkt är det därför väsentligt att gymnasieskolan och utbild-     Prop. 1987/88:102 ningsväsendet i övrigt ges en sådan struktur att läsningar och återvänds­gränder för den enskilde i möjligaste mån undviks. Den bredare inriktning av studievägarna som mina förslag innebär bör också ses mot denna bakgrund.

Elever som bryter det vanliga könsrollsmönstret vid valet av studieväg möter ofta problem av olika slag. I synnerhet gäller detta flickor. Enligt gjorda undersökningar avbryter nästan hälften av dessa flickor sin utbild­ning i förtid. Övergången till arbetslivet för dem som genomfört utbildning­en är också ofta problematisk.

Ibland har det hävdats att skolan och samhället, mot bakgrund av de redovisade förhållandena, "lurar" flickorna in på områden som de sedan inte får möjlighet att klara av inom det område de utbildat sig. Enligt mitt synsätt är det skolans, och också arbetslivets, skyldighet att så långt som möjligt hjälpa elever som valt en utbildning att fullfölja denna och underlät­ta för dem att fä arbete. Förutsatt givetvis att eleven inte framstår som personligen mindre väl lämpad för den valda utbildningen. Skolan skall, bl. a. genom en allsidig arbetslivsorientering, ge en saklig information om villkoren i olika utbildningar och yrken. Det ankommer också på den personal som är verksam i gymnasieskolan att bidra till en sådan informa­tion, att utbildningsvalet kan ske på goda grunder.

De sommarkurser i teknik för flickor som anordnats i ett stort antal kommuner under senare är har bl. a. visat att många flickor har såväl intresse som goda förutsättningar för teknik och tekniskt betonat arbete. Flickor har ofta andra förkunskaper, andra förhållningssätt och värde­ringsmönster visavi teknik. Ett förhållande som bör kunnas tas bättre tillvara.

Erfarenheter har också visat på vikten av att vid intagningen till tekniskt inriktade studievägar föra flickor till samma klassenhet sä att gruppen kan utgöra ett stöd och utslagningsmekanismerna kan minimeras. Sådana åt­gärder synes särskilt vikfiga under det första studieåret. Faddersystem, periodvis enkönade undervisningsgrupper eller andra anordningar som motsvarar de lokala förutsättningarna kan också komma ifråga med stöd av de förstärkningsresurser som finns i gymnasieskolan.

Det långsiktiga målet för samhällets satsningar att stödja ett otraditio­nellt studie och yrkesval bör vara att inga studievägar skall ha mindre än 40 procent av underrepresenterat kön. Jag kommer senare denna dag att i anmälan till regeringens proposition 1987/88:105 om jämställdhet inför 90-talet vidare utveckla min syn på utbildning och jämställdhet. För den närmaste femårsperioden bör målet vara att studievägar som i dag har mindre än fem procent av underrepresenterat kön bör ha minst 10 procent läsåret 1992/93.

Jag vill här erinra om den försöksverksamhet med en treårig utbildning

med elmekanisk inriktning som startat redan hösten 1987 och där intag­

ningen skulle ske sä att om möjligt minst 20 procent av eleverna skulle vara

flickor. Vid läsårsstarten var 66 kvinnliga elever intagna till de 352 intag­

ningsplatserna. Utbildningen bedrivs i 20 kommuner. Av dessa uppnådde

17 den målsättning i fråga om könsfördelning jag satt upp för verksamhe-

8

ten. Med beaktande av den låga andelen kvinnliga elever inom denna Prop. 1987/88:102 sektor och den korta tid som stått fill skolhuvudmännens förfogande bedö­mer jag resultatet som mycket tillfredsställande. Skolöverstyrelsen (SÖ) har fått i uppdrag att fortlöpande följa försöksverksamheten. Jag kommer senare (avsnitt 5.7) att föreslå ytterligare åtgärder i syfte att få en bättre balans mellan flickor och pojkar på de yrkesinriktade studievägarna.

För att uppmuntra och stödja otraditionella studie- och yrkesval är det i stor utsträckning nödvändigt att förändra attityder men också fråga om att ge bättre kunskaper om de faktorer som hindrar ett friare val. Här spelar utbildning och fortbildning hos lärare, handledare m.fl. en stor roll. Jag återkommer till detta i avsnittet om personalfrågor. De andra förslag och överväganden som är motiverade med utgångspunkt från vad jag nyss sagt, tar jag upp i resp. avsnitt.

Under loppet av 1970-talet minskade arbetsmarknaden för sexton- och sjuttonåringar dramatiskt. Samtidigt ökade behovet av kompletterande yrkesutbildning för ungdomar kring tjugo är.

Därmed framträdde i bjärt kontrast ett missförhållande, som i och för sig allfid har varit förhanden. Skillnaderna är stora, för att inte säga växande, när det gäller framtidsmöjligheter och valfrihet mellan elever som gått på en tvåårig yrkeslinje i gymnasieskolan å ena sidan och dem som genomgått en treårig allmän utbildning å den andra

Vad som hände under 1970-talet gör det nödvändigt att intensifiera arbetet med att höja den grundläggande yrkesutbildningens kvalitet. Det bör ske parallellt med att dessa gymnasielinjer tillförs ett större inslag av allmänna ämnen. Bara därigenom kan fler ungdomar finna en studieväg, som överensstämmer med deras framfidsplaner och utkomstmöjligheter.

Med detta perspektiv för ögonen arbetade arbetsgruppen för översyn av den gymnasiala yrkesutbildningen (ÖGY) under åren 1984-86. Dess för­slag innebär i korthet följande:

-

Yrkeslinjerna bör förlängas frän två till tre år.

-

Yrkesutbildningen bör bedrivas i nära samspel med arbetslivet. En avsevärd del av yrkesutbildningen bör förläggas till arbetsplatser, sär­skilt under det tredje året. Detta kommer att bidra till att höja kvaliteten i den gymnasiala yrkesutbildningen. Skolan och arbetslivet står här inte i något motsatsförhållande till varandra. För en bra yrkesutbildning är de i stället varandras förutsättning.

-

Den förlängda utbildningstiden ger utrymme för en utökning av allmän­na ämnen. Kunskaper i ämnen som svenska, engelska, samhällskun­skap, matematik eller något estetiskt ämne ger eleverna möjligheter till fortsatta studier, bl. a. vid vissa högskolelinjer. Men det är också så att man i yrkeslivet numera inte alltid kan dra någon bestämd gräns mellan behovet av s.k. yrkesämnen och av allmänna ämnen. Själva yrkesut­bildningen är i dag ofta sä avancerad att den ofta fordrar stöd av kunskaper i t. ex. språk, matematik och samhällskunskap.

-

Genom att på yrkeslinjerna erbjuda en klart yrkesinriktad studiestart bör denna del av gymnasieskolan mer än hittills uppfattas som en ny och annoriunda skolform jämfört med grundskolan. Eleverna skall kunna

känna att deras yrkesplaner tas pä allvar och börjar förverkligas. Studie-

9

obestämda elever erbjuds introduktionskurser.

Prop. 1987/88:102

- Genom en ny typ av kompetensrelaterade kursplaner i yrkesämnena bör

inlärningstiden kunna variera, så att var och en går vidare till nästa

avsnitt av en kurs först när han eller hon lärt sig det föregående.

Min egen bedömning av dessa förslag överensstämmer i allt väsentligt med remissinstansernas positiva bild. En modernisering av yrkesutbild­ningen brådskar.

Det är inte acceptabelt att nära hälften av våra ungdomar får en utbild­ning som i flera avseenden har brister och begränsningar med hänsyn till de krav som framtiden ställer och till vad de själva, som medborgare, har rätt att fordra.

Gymnasieskolan är omfattande och heterogen. Det är nödvändigt att den utvecklas och förnyas i takt med samhället. Våren 1984 lade min företräda­re, statsrådet Hjelm-Wallén, fram proposifionen om Gymnasieskolan i utveckling (prop. 1983/84:116). Pä grundval av denna beslutade riksdagen (UbU 1983/84:29, rskr. 412) om ett försöks- och utvecklingsarbete, som i praktiken startade läsåret 1985/86. De flesta försök t. ex. praktikförsö­ken - gäller främst de tre- och fyraåriga linjerna. Försöken skall pågå under en femårsperiod.

Våren 1987 har SÖ lämnat en första delrapport över utvärderingen av denna verksamhet. Det är som jag också framhållit i årets budgetproposi­tion (prop. 1987/88:100, bilaga 10, sid 24) min uppfattning att de förslag om en förbättrad yrkesutbildning som jag nu lägger fram väl låter sig förenas med inriktningen av det redan pågående försöks- och utvecklingsarbetet.

Det kommer således under de närmaste åren att pågå försöksverksamhet och utvecklingsarbete utifrån tvä olika propositioner, den ena från 1984 om i första hand de teoretiska studievägarna och så de förslag jag i dag framlägger om yrkesutbildning. Som jag anfört i årets budgetproposition är dessa verksamheter hörnstenar för arbetet med en ny läroplan för gymna­sieskolan med sikte att tillämpas från början av 1990-talet.

Den nya läroplanen kommer att bära en stark prägel av vad jag anser viktigast för 1990-talets gymnasieskola. Kort sammanfattat gäller det att kraven på kvalitet måste vara högt ställda. Detta gäller innehåll, arbetssätt och arbetsmiljö vid såväl studieförberedande som yrkesinriktade linjer. För det andra gäller det att gymnasieskolan är fill för alla ungdomar och skall vara bra för alla. I denna ambition finns ett villkor inbyggt nämligen att gymnasieskolan inte kan utformas lika för alla. Att studievägarna i gymnasieskolan nu blir mer likvärdiga betyder således inte att deras olika utbildningsprofil får suddas ut.

10

3 Utvecklingsarbete och försöksverksamhet 

3.1 Målsättning

Prop. 1987/88:102

Mitt förslag: En treårig försöksperiod med en förlängd, moderni­serad och i högre grad arbetsplatsförlagd yrkesutbildning i gymna­sieskolan inleds läsåret 1988/89. I försöksverksamheten skall också allmänna ämnen få en större omfattning än i dag. Försöksverksam­heten samordnas med ett utvecklingsarbete i syfte att förbättra kvaliteten på gymnasieskolans yrkesutbildning.

Skäl för mitt förslag: Av min redovisning i det föregående framgår att utvecklingen under 70- och 80-talen har gjort det nödvändigt att intensifi­era arbetet med att höja den grundläggande yrkesutbildningens kvalitet. Detta är en generell iakttagelse som gjorts i flertalet avancerade industrina-fioner. Inför 1990-talet räcker det inte längre med att göra punktvisa insatser med enstaka kursplaneöversyner, päbyggnadsutbildningar etc. inom ramen för befintligt system. Den gymnasiala yrkesutbildningens struktur måste omprövas. Med detta perspektiv för ögonen har ÖGY lagt de förslag som beskrivits i det föregående.

Min egen inställning till ÖGY:s delförslag som grund för försöksverk­samheten framgår liksom remissinstansernas i anslutning till min behand­ling av de olika delförslagen. I en gemensam skrivelse den 20 oktober 1987 till statsministern har ordförandena i LO, SAF och TCO understrukit vikten av att genomförandet av en förbättrad yrkesutbildning ej fördröjs.

En modernisering av yrkesutbildningen brådskar. ÖGY:s förslag inne­bär i många avseenden ett nytänkande i fråga om vilka vägar som bör beträdas för att åstadkomma den angelägna kvalitetshöjningen. Förslagen är både löftesrika och spännande. Jag tänker i första hand på förslagen om treåriga linjer, modulindelade kursplaner med krav på arbetsplatsförlägg­ning, det delade ansvaret mellan skolan och arbetslivet samt förslagen om hur den arbetsplatsförlagda utbildningen bör finansieras. Flera av de nu aktuella förslagen har emellertid så omfattande konsekvenser att jag inte nu är beredd att ta definitiv ställning till hur yrkesutbildningen bör utfor­mas i framtiden. För att göra detta fordras enligt min mening konkreta erfarenheter.

Jag förordar därför en försöksverksamhet under tre år som görs till föremål för en samlad utvärdering hösten 1991.1 denna skall prövas hur en delvis arbetsplatsförlagd utbildning fungerar på orter med skilda närings­geografiska, arbetsmarknadsmässiga och konjunkturella betingelser. Vilka effekter har en förlängd utbildning på rekryteringen till de yrkesinriktade linjerna? Är det möjligt att arbetsplatsförlägga stora delar av utbildningen och samtidigt ha högt ställda krav på kvalitet? Tillhandahåller arbetsplat­serna utbildade handledare? Kan skolan och arbetslivet samarbeta på det föreslagna sättet? Vilka kostnader uppstår för staten, skolhuvudmännen och arbetsgivarna? Sluts de avtal som erfordras dels mellan skolhuvudman och arbetsgivare, dels mellan arbetsgivare och arbetstagare?

Detta är några av de frågor jag anser måste besvaras innan regeringen

slutligt tar ställning till den fortsatta reformeringen av yrkesutbildningen. Jag avser tillkalla en särskild utredare som får i uppdrag att utvärdera försöksverksamheten i dessa avseenden.

Försöksverksamheten skall samordnas med det övriga utvecklings- och utredningsarbete som erfordras för att förbättra kvaliteten på gymnasie­skolans yrkeslinjer. Försöksverksamheten baseras på det arbete med ut­veckling av kursplaner som riksdagen under innevarande budgetår anvisat medel för och för vilket jag i det följande (avsnitt 11.5) föreslår ytterligare medel. Verksamheten inom försöken skall följa de riktlinjer jag närmare redovisar i avsnitten 4-10. Jag återkommer i avsnitt 3.4 till formerna för utvärderingen.

För att fä en uppfattning dels om den arbetsplatsförlagda utbildningens kvalitet, dels om den totala belastningen på arbetsmarknaden i kommuner av olika slag vad avser befolkningsmässiga och näringslivsmässiga förut­sättningar som verksamheten kan leda till bör försöken struktureras i två led - dels koncentrerade försök med många studievägar i några större regioner (fullskaleförsök) dels ett mer utspritt nät av gymnasiekommuner.

Prop. 1987/88:102

3.2 Dimensionering och lokalisering av försöksverksamhet

Mitt förslag: Försöksverksamheten får omfatta 5000 intagningsplat­ser under vart och ett av de tre budgetåren 1988/89, 1989/90 och 1990/91. Försöksverksamheten bör lokaliseras till kommuner med varierande befolknings- och näringsstruktur.

Skäl för mitt förslag: Genom en försöksverksamhet med början redan från 1988/89 kan det stora intresse som skolhuvudman och olika bransch­organisationer visat att påbörja en modernisering av yrkesutbildningen snabbt fångas upp och tillgodoses. De skolhuvudman som bedöms ha förutsättningar att delta i försöksverksamheten från 1988/89 kan alltså göra det inom ramen för de tillgängliga platserna. En förutsättning är naturligt­vis att tim- och kursplaner för de aktuella studievägarna har hunnit tas fram efter samråd med arbetsmarknadens parter och att verksamheten i övrigt läggs upp enligt de riktlinjer jag här föreslår. SÖ har tillsammans med skolhuvudman och arbetsmarknadens parter organiserat ett antal preliminära kursplanegrupper för att ta fram tim- och kursplaner för treåri­ga yrkesinriktade studievägar. Jag har erfarit att tim- och kursplaner för treåriga studievägar inför 1988/89 beräknas kunna föreligga inom alla ut­bildningssektorer utom det ekonomisk-merkanfila.

Som jag anmält i årets budgetproposition borde även det ekonomisk­merkantila området vara representerat i försöksverksamheten. Detta ut­bildningsområde har stor omfattning och en stor andel kvinnliga elever. Kursplanearbetet bör därför bedrivas så att det blir möjligt att få med samtliga linjer i försöksverksamheten.

Den föreslagna utvecklingsstrategin innebär en studievägsanpassad mo­dernisering av yrkesutbildningen och en därtill knuten försöksverksamhet

12

på lämpliga orter. Försöksverksamheten bör präglas av en modell med Prop. 1987/88:102 stark koncentration av försök till några geografiskt avgränsade områden, t. ex. ett län eller några näraliggande gymnasieregioner. I princip bör alla linjer vara företrädda pä försöksorterna. En sådan fullskalig modell ger bättre underlag för en eventuellt fortsatt utbyggnad av verksamheten och bättre underlag för en utvärdering av hur en fullt utbyggd yrkesutbildning fungerar i förhållande till den lokala arbetsmarknaden. Som ett komple­ment till en sådan geografiskt koncentrerad verksamhet bör också ett antal spridda försökskommuner finnas över landet.

Som jag redovisat i årets budgetproposition pågår ett relativt stort antal projekt med ämnesanknuten praktik inom i första hand gymnasieskolans teoretiska studievägar. Jag har i anslutning till detta framhållit att några fullskaleförsök vore av värde för den fortsatta prövningen av frågan om arbetsplatsförlagda inslag i gymnasieskolan som helhet. Jag ser en naturiig koppling mellan den nu föreslagna försöksverksamheten och ämnesanknu­ten praktik inom ramen för några fullskaleförsök.

Vid mina överväganden avseende omfattningen av försöksverksamhe­ten har jag strävat efter att göra den å ena sidan tillräckligt omfattande för att få ett säkert underlag för utvärdering men å andra sidan inte så stor att utvärderingen blir en otymplig arbetsuppgift. Detta liksom självfallet önskemålet att inom sä många områden som möjligt erbjuda en förbättrad utbildning anpassad till individen och arbetslivets förändrade krav har lett till att jag föreslår en dimensionering av försöksverksamheten om 5000 intagningsplatser.

Utbildningarna inom försöksverksamheten bör ur resurssynvinkel belas­ta gymnasieskolans direktram. Med tanke på det tredje årets relativt om­fattande arbetsplatsförläggning och därmed reducerade behov av insatser från skolans egna lärare bör en elevplats under det tredje året med 60% arbetsplatsförläggning endast räknas som 0,4 ärselevplatser. En treårig utbildning inom försöksverksamheten tar således normalt i anspråk 2,4 ärselevplatser. Om det tredje året enligt tim- och kursplan är utformat som skolförlagd alternativkurs räknas det dock som en hel årselevplats.

Den försöksverksamhet med treåriga linjer som enligt riksdagens beslut påbörjdes 1987/88 inom ramen för 500 intagningsplatser och innebar att ett tredje år tillfördes genom att en päbyggnadsutbildning samfidigt utgick bör där sä är möjligt anpassas till de riktlinjer jag nu föreslår.

Mina förslag får konsekvenser för ramarna för gymnasieskolans dimen­sionering. Dessa redovisar jag i avsnitt 8.2.

13

3.3 Beslutsordning för försöksverksamheten

Prop. 1987/88:102

Mitt förslag: För försöksverksamheten skall följande gälla: o Riksdagen beslutar om antalet elevplatser i försöksverksamheten samt om en timplan av ramkaraktär för de yrkesinriktade studie­vägarna.

o För allmänna ämnen gäller de av regeringen fastställda kurspla­nerna.

o Skolöverstyrelsen fastställer efter samråd med företrädare för arbetsmarknadens parter och skolhuvudmännen tim- och kurs­planer för försöksverksamheten.

o Skolöverstyrelsen beslutar om lokalisering och fördelning av antalet intagningsplatser inom försöksverksamheten.

Skäl för mitt förslag: Beslut av statsmakterna om riktlinjer och om ramtimplan för de yrkesinriktade studievägarna samt SÖ:s ansvar för framtagning av nya kursplaner bidrar till en försöksverksamhet med sam­ma struktur och inom vida ramar ett gemensamt innehåll.

Jag är medveten om att de lokala förutsättningarna vid arbetsplatsför­läggning av utbildning kan variera inom landet liksom skillnaderna mellan skolornas tillgång till maskinell utrustning och läromedel. Att pröva detta är som tidigare framhållits ett viktigt skäl för försöksverksamheten. Ett viktigt krav är emellertid att undervisning ska vara likvärdig oberoende av var någonstans i landet den bedrivs.

I min anmälan av försöksverksamheten i årets budgetproposifion uttala­de jag att regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer bör beslu­ta om lokalisering av försöksverksamheten med treårig, moderniserad yrkesutbildning. Enligt min mening är det lämpligt att SÖ fattar dessa beslut. Jag har erfarit att SÖ, på grundval av ett stort antal framställningar som inkommit från skolhuvudman efter min anmälan av försöksverksam­heten i budgetpropositionen, utarbetat ett förslag till lokalisering av för­söksverksamheten. Det är väsentligt att beslut om vilka kommuner som får delta snabbt kan nå skolhuvudmännen. Om riksdagen bifaller förslaget kommer jag omedelbart föreslå regeringen att bemyndiga SÖ att efter samråd med arbetsmarknadens parter och skolhuvudmännen besluta om tim- och kursplaner för försöksverksamheten liksom om lokaliseringen. Jag har erfarit att arbetet i de tidigare omnämnda, av SÖ tillsatta, prelimi­nära kursplanegrupperna hunnit så långt att preliminära beslut om nya treåriga kursplaner samt studievägar bör kunna meddelas före utgången av mars månad 1988. Detsamma gäller beslut om lokalisering av verksamhe­ten.

För det fortsatta kursplanearbetet bör kursplanegrupper inrättas med representanter för utbildningsmyndigheter, skolhuvudman, och yrkes­nämnderna och andra lämpliga representanter för arbetslivet. Det bör ankomma på regeringen att närmare besluta om sammansättning och upp­gifter för dessa grupper. Varje kursplanegrupp bör ha representation för de branscher som naturligt hör samman med tanke pä den tidigare nämnda

14

utvecklingen mot vidgade yrkesområden. Mot bakgrund av SÖ:s övergri- Prop. 1987/88:102 pande ansvar för kursplaneutveckling bör SÖ svara för ledningen av dessa gruppers arbete. Helt naturligt kommer de föreslagna grupperna att få en mycket intensiv arbetsperiod de närmaste åren i samband med genomfö­randet av mina förslag. För detta arbete avsätts ett belopp om 6 milj. kr. för budgetåret 1988/89. Vid sidan av arbetet med kursplanerna bör de föreslagna kursplanegrupperna kontinuerligt beakta läromedelssituatio­nen, utrustningsfrågorna och utbildningens kvalitet.

3.4 Referensgrupp, utvärdering

Jag avser efter riksdagsbeslutet tillkalla en referensgrupp med representan­ter för bl. a. arbetsmarknadens parter och skolhuvudmännen för att följa, samordna och på andra sätt underlätta genomförandet av den föreslagna försöksverksamheten.

De förslag och riktlinjer för försöksverksamheten jag redovisat i denna proposition är inledning på ett omfattande utvecklingsarbete under de närmaste åren avseende de yrkesinriktade studievägarna i gymnasiesko­lan. Arbetet kommer att äga rum i flera olika instanser, inom regerings­kansliet, den statliga skoladministrationen och hos de enskilda skolhuvud­männen liksom inom de olika arbetsmarknadsorganisationerna. Det kräver nära samspel mellan kursplanearbete inom skilda yrkesområden och erfor­deriiga avtal om arbetsplatsföriagd utbildning i anslutning härtill samt andra kontakter med berörda bransch- och intresseorganisationer. Den föreslagna referensgruppen bör vara knuten till regeringskansliet och ha representation frän LO, TCO, SACO/SR, SAF, Svenska kommunförbun­det. Landstingsförbundet, Småföretagens riksorganisation och SÖ. Ge­nom att arbetsmarknadens parter och representanter för skolhuvud­männen är representerade i gruppen kan återföringsvägen göras mycket kort och eventuella problem snabbt lokaliseras och avhjälpas.

Jag avser även snarast att tillkalla en särskild utredningsman att följa och utvärdera försöksverksamheten. Denna bör vara fristående från de olika intressenter som ingår i referensgruppen. Utvärderingen bör som jag tidi­gare framhållit i första hand knyta an till mina förslag att i ökad utsträck­ning utnyttja arbetslivet som resurs för yrkesutbildning. Utvecklingen bör följas i kommuner och regioner med olika förutsättningar vad gäller befolk­ningsstruktur och differentiering av näringsliv. Även skillnader mellan tillgäng på platser i olika branscher bör följas uppmärksamt. Tillgång på handledare samt dessas utbildning och möjligheter att fullfölja sina utbild­ningsuppgifter är också väsentliga att studera. Utredningsmannen bör också utvärdera kostnadseffekter för staten, skolhuvudmännen och ar­betslivet till följd av försöksverksamheten. En samlad utvärdering av den arbetsplatsförlagda utbildningen och kostnadseffekter bör redovisas hös­ten 1991.

Även de rent yrkespedagogiska frågorna kopplade till såväl skol- som

arbetsplatsförlagd utbildning måste självfallet belysas. Detta, liksom upp­

följningar av effekter av en ökad andel allmänna ämnen i yrkesutbild-

15

ningarna och metodutveckling kopplad härtill, ligger inom SÖ:s ordinarie ansvarsområde som pedagogisk myndighet.

Den föreslagna försöks- och utvecklingsperioden blir kort och intensiv och syftar till att få fram underlag för en total reformering av gymnasiesko­lans yrkesutbildning. Utvärderingen av försöksverksamheten bör ske suc­cessivt under treårsperioden så att kontinuerlig äterföring av vunna erfa­renheter kan ske. Det är viktigt att försöksperioden kan utnyttjas optimalt.

Prop. 1987/88:102

4 Riktlinjer för försöksverksamheten 

4.1 Treårig utbildning

Mitt förslag: Den gymnasiala yrkesutbildningen inom försöksverk­samheten skall vara treårig.

Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer i princip med mitt förslag. Enligt ÖGY skulle dock längden kunna variera mellan två och tre år.

Remissinstanserna: En stark uppslutning finns kring förslagen om en förlängning av yrkesutbildningen. Många framhåller att det då går att förbättra undervisningen inom såväl yrkesämnena som de allmänna ämne­na utan att dessa båda behov behöver ställas mot varandra. Många fram­håller också att yrkesutbildningen redan i dag i många fall är treårig, om man räknar in färdigutbildningstiden i arbetslivet.

LO anser att alla gymnasiala utbildningar måste göras treåriga. Skellef­teå kommun framhåller att förlängningen för de flesta yrkeslinjerna är välmotiverad och innebär att eleverna får en utbildningstid inom yrkesom­rådet i ungefär samma omfattning som före 1970 i motsvarande utbildning­ar.

Några remissinstanser, bland dem Statistiska centralbyrån och länsskol-nämnden i Jönköpings län är tveksamma till en mer generell förlängning av utbildningstiden. Ett system med modulindelade påbyggnadskurser vore enligt nämnden att föredra som grundmodell. Malmö stad anser att utbild­ningstiden skall vara anpassad till utbildningens målsättning och att utbild­ningstiden bör kunna variera mellan 1 -3 år.

Skäl för mitt förslag: Yrkesutbildningens längd kan diskuteras utifrån flera utgångspunkter. Om utbildningen inriktas mot ett smalt kompetens­område, som flera av dagens specialkurser, kan många utbildningar vara korta. Längden blir också beroende av hur långt i specialisering den grundläggande yrkesutbildningen bör drivas. Gymnasieskolans studie­vägar bör som jag framhållit ha en bred inriktning och utöver direkta yrkeskunskaper också ge alla elever en god allmänorientering och medbor­garutbildning.

Tiden för flertalet yrkesämnen minskade kraftigt när den nuvarande strukturen infördes för yrkesutbildningen. Gymnasieskolan kom att erbju­da en påbörjad, men ej avslutad yrkesutbildning. Den avslutande utbild­ningen, s.k. färdigutbildning, skulle i stället genomföras ute i arbetslivet.

16

Denna skulle vara helt fristående från gymnasieskolan och bekostas av Prop. 1987/88:102 arbetslivet. Som ÖGY utföriigt redovisat (DsU 1985:9, Avtal om arbets­platsförlagd utbildning) förekommer sådan endast inom ett begränsat antal branscher. Denna brist blir alltmer uppenbar i takt med att den tekniska utvecklingen fortskrider i allt snabbare tempo. Ungdomar som får anställ­ning i branscher med stark utbildningstradition eller i stora företag kan få en god färdigutbildning. Ungdomar som hamnar i branscher med svag utbildningstradition eller i små företag får ofta ingen eller endast en brist­fällig färdigutbildning. Den viktigaste åtgärd som nu kan vidtas för att höja yrkesutbildningens kvalitet är enligt min mening att försöka få till stånd en bättre färdigutbildning. Hur denna bör utformas får försöksverksamheten utvisa.

I samband med gymnasieskolans tillkomst infördes konsekvent allmän­na ämnen på de yrkesinriktade tvååriga studievägarna. Härigenom togs ett viktigt steg mot en enhetligare gymnasieskola som en grund både för fortsatta studier och för utträde i yrkeslivet.

Genom en förlängd utbildningstid ges inom försöksverksamheten möj­lighet att utöka inslaget av såväl allmänna ämnen som av yrkesämnena utan att dessa ställs i motsatsförhållande till varandra. Arbetslivet kan inte längre i samma utsträckning som tidigare delas upp i en del som kräver teoretisk utbildning och en som kräver praktisk utbildning. De allmänna ämnena är viktiga också som grund för studierna av yrkesämnen. Kommu­nikationsförmåga, kunskaper i språk och matematik är många gånger vä­sentliga för att man skall kunna tillgodogöra sig fackteorin. De behövs också för en bättre förståelse av arbetstekniska inslag. Jag är dock inte nu generellt beredd att ta ställning till den gymnasiala yrkesutbildningens längd. Detta får anstå tills efter det erfarenheter vunnits genom försöks­verksamheten.

I likhet med ÖGY anser jag att de kortare specialkurserna som i dag vänder sig direkt till ungdomar som lämnat grundskolan bör avvecklas i samma takt som nya tim- och kursplaner tillkommer och tas i bruk. De bör i stället kunna ingå som delar i den grundläggande yrkesutbildningen. Dessa specialkurser har ofta ett mycket specialiserat innehåll och innehål­ler få eller inga allmänna ämnen. I fråga om vissa specialkurser bör i det fortsatta kursplanearbetet övervägas om de i en framtid inte bör utmönst­ras som studievägar i gymnasieskolan men däremot kunna förekomma i komvux.

17

2   Riksdagen 1987/88. 1 saml. Nr 102

4.2 Arbetsplatsförlagd utbildning 

4.2.1 Omfattning

Prop. 1987/88:102

Mitt förslag: Arbetsplatsförlagd utbildning skall ha en större omfatt­ning än i dag och ingå i alla yrkesutbildningar inom försöksverksam­heten. Den arbetsplatsförlagda delen av yrkesutbildningen skall i årskurserna 1 och 2 omfatta minst 10 procent av den totala studieti­den under dessa årskurser. Den arbetsplatsförlagda delen av årskurs 3 skall normalt uppgå till 60 procent av den totala studietiden.

Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer med mitt förslag.

Remissinstanserna: Det råder stor enighet om att en utökning av arbets­platsförlagd utbildning kan höja kvaliteten i yrkesutbildningen och tillföra värdefulla impulser från arbetslivet. Detta anser bl. a. SAF, LO, TCO och Svenska kommunförbundet..

Enligt SÖ kan principiella invändningar resas mot en ökad arbetsplats-förläggning av den reguljära grundläggande yrkesutbildningen. SÖ anser emellertid att de praktiska fördelarna med en sådan ordning väger över och vill betona att det är fråga om utbildning i skolans regi och att det är nödvändigt med ett nära samarbete mellan skolan och de olika arbetsplat­serna för att modellen skall kunna fungera väl. LO anser att det är viktigt att gymnasieskolan inte bara anpassas till samhällsförändringarna utan också att den tillåts bli en motor i utvecklingen.

Landstingsförbundet ställer sig positivt till ett utökat samarbete med arbetslivet. Inom de landstingskommunala utbildningarna finns en läng erfarenhet av inbyggd utbildning. Den arbetsplatsförlagda delen bör för vårdutbildningarna kunna koncentreras i block för att eleverna skall få möjlighet att följa en patient och se olika sidor av verksamheten under olika tider på dygnet.

Såväl SAF som LO framhåller att problem med arbetsplatsförläggning kan uppstå inom vissa yrkesområden. Det gäller t. ex. skogsbruket och sjöfartsnäringen.

Skäl för mitt förslag: Redan i dag anordnas som jag tidigare nämnt viss yrkesutbildning i form av arbetsplatsföriagd utbildning. Denna har emeller­tid totalt sett relativt liten omfattning. ÖGY har i en enkät till samtliga gymnasieskolor funnit att den arbetsplatsförlagda utbildningen läsåret 1983/84 i genomsnitt för all yrkesutbildning omfattade sex procent av det totala antalet elevveckor. I enkäten inkluderade ÖGY olika praktikformer, inbyggd utbildning och gymnasial lärlingsutbildning. Omfattning och även ambitionsnivån avseende arbetsplatsförläggningen varierar dock starkt mellan olika studievägar. Några få studievägar, distributions- och kontors­linjen, vårdlinjen, sociala servicelinjen och den bygg- och anläggningstek­niska linjen, står för huvuddelen.

En betydande del av den nuvarande arbetsplatsförlagda utbildningen bygger pä lokala initiativ i olika skolor och är inte en följd av bestämmelser i timplaner. De lokala initiativen tyder på ett tilltagande intresse för ar-

18

betsplatsförlagd utbildning. Önskemålen att färlägga uitbildning till arbets-     Prop. 1987/88:102 platser blir större i framtiden, eftersom utbildningsväsendet måste följa med i den tekniska utvecklingen.

Många remissinstanser har i sina yttranden påpekat att möjligheterna att genomföra arbetsplatsförläggning och att åstadkomma undervisning där är beroende av många olika faktorer, flera normalt utom skolans möjligheter att påverka. Några har också bedömt fallstudier eller försök som önskvär­da av detta skäl. För- och nackdelar med arbetsplatsförlagd respektive skolförlagd yrkesutbildning har även behandlats relativt utförligt av ÖGY. Det är uppenbart att både en fullständigt skolföriagd och en helt arbets­platsförlagd utbildning har nackdelar. En kombination där fördelarna i båda systemen tas till vara bör därför eftersträvas. Hur detta bäst kan ske bör den föreslagna försöksverksamheten kunna ge underlag för bedömning av. Grundprincipen bör vara att olika utbildningsmoment skall äga rum där de bästa resultaten kan uppnäs med hänsyn till målet för utbildningen i dess helhet. Jag anser detta vara ett viktigt syfte att uppnå med den föreslagna försöksverksamheten, vilket måste beaktas i utvärderingen.

Enligt min mening bör även fortsättningsvis den grundläggande färdig­hetsinlärningen ske i skolan där lokaler, utrustning och utbildade lärare finns tillgängliga och där utbildningen ej påverkas av produktionsätagan-den. Den arbetsplatsförlagda utbildningen ger emellertid stora pedagogiska vinster genom att eleverna får se sina arbetsmoment insatta i en realistisk tillämpning, vilket bör skapa motivafion i de fortsatta studierna. Den ger också tillfälle att i utbildningen omedelbart fä följa de förhållanden vad gäller t. ex. utrustning och arbetsteknik som förekommer i produktionen. En annan viktig effekt är den "utslussningseffekt" på arbetsmarknaden som en tid i arbetslivet innebär.

Då vissa utbildningsavsnitt förläggs till arbetsplatser kan också yrkeslä­rarna inom försöksverksamheten få tid för två mycket angelägna uppgifter, nämligen för uppföljning och tillsyn av eleverna på arbetsplatser samt egen fortbildning. Till detta återkommer jag senare (avsnitten 4.2.4 och 10.2.2)

Självklart varierar både behoven och möjligheterna att arbetsplatsförläg­ga utbildningen mellan olika studievägar. Samtliga studievägar inom för­söksverksamheten bör dock innehålla någon del arbetsplatsförlagd utbild­ning. Jag föreslår att minst 10 procent av den totala studietiden under de första två årskurserna blir arbetsplatsförlagd. Detta utesluter inte att vissa yrkesutbildningar kan ha tillkommande behov som motiverar mera omfat­tande arbetsplatsförläggning.

Det tredje året inom försöksverksamheten skall bl. a. ge den specialise­ring och det mått av färdighetsträning som krävs för att fungera inom ett visst yrkesområde men också överbrygga och underlätta övergången från skola till arbete. Den arbetsplatsförlagda delen bör därvid normalt uppgå till 60 procent. Detta motsvarar tre skoldagar per vecka men utläggningen av tiden måste anpassas till behoven inom olika studievägar och på olika orter.

Jag skall strax återkomma till den viktiga frågan om tillgången på arbets-

19

platser för att genomföra mina förslag om en utökad arbetsplatsförlagd utbildning (avsnitt 4.3). Innan dess behandlar jag två alternafiva upplägg­ningar av försöksverksamheten samt beskriver i avsnitt 4.2.4 hur undervis­ningen på arbetsplatserna bör utformas.

Prop. 1987/88:102

4.2.2 Alternativkurser under det tredje året

Mitt förslag: Som alternativ till den arbetsplatsföriagda utbildningen i årskurs 3 får inom försöksverksamheten anordnas skolförlagd un­dervisning, s. k. alternativkurser. Fördelningen på olika studievägar bör fastställas av SÖ i det kommande kursplanearbetet.

Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer med mitt förslag. Arbetsgrup­pen föreslog också en särskild lösning för vissa el-teletekniska utbildningar med helt skolförlagd utbildning under det tredje året.

Remissinstanserna: Möjligheten att som alternafiv till arbetsplatsförlagd utbildning i vissa fall ha skolförlagda alternativkurser tillstyrks genomgående av remissinstan­serna. ÖGY:s resonemang om el-telebranschens speciella förhållanden kan enligt SÖ:s mening hävdas också för andra delar av den gymnasiala utbildningen. Ett kommande kursplanearbete bör ge grunden för valet av studieorganisatoriska modeller. Innan detta är gjort är det svårt att låsa sig för en viss modell för den framtida utbildningen på en viss studieväg. SÖ är därför inte beredd att nu ta ställning till ÖGY:s förslag beträffande Et-linjens framtida utformning.

Karlskrona kommun är tveksam till en i huvudsak skolförlagd utbildning för vissa grenar på Et-linjen. Erfarenheter visar att i flera fall, kan, trots behovet av fackteoretiska inslag, en arbetsplatsförlagd utbildning vara väl så bra.

Skäl för mitt förslag: Elever som genomgått en tvåårig yrkeslinje har i dag möjlighet att erhålla en fördjupad kompetens och ytterligare specialise­ring i form av en påbyggnadsutbildning. Omfattningen av sådana kurser har ökat under 1980-talet. Den yrkesfördjupning och yrkesspecialisering som är teoriintensiv lämpar sig ibland mindre väl för att anordnas som arbetsplatsföriagd utbildning och bör därför erbjudas i form av skolförlag­da kurser. Dessa bör ingå i tredje året och omfatta hela eller delar av detta. Förutom det yrkestekniska innehållet skall kurserna också inrymma de allmänna ämnen som normalt ingår i tredje året. Jag föreslår att dessa kurser rubriceras alternativkurser.

Enligt min mening bör också den av ÖGY föreslagna särskilda lösningen med treårig skolföriagd utbildning för vissa el-teletekniska utbildningar kunna anordnas som alternativkurser. Hur detta bör ske får det fortsatta kursplanearbetet utvisa.

20

4.2.3 Alternativ uppläggning för små yrkesområden

Prop. 1987/88:102

Mitt förslag: En alternativ form av yrkesutbildning bör kunna förekomma inom försöksverksamheten utformad så att en elev stu­derar karaktärsämnet/ämnena i huvudsak enskilt och med en stor andel av utbildningen förlagd till arbetsplats. Fackteori och allmän­na ämnen skall inga i samma utsträckning som för andra elever.

Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer med mitt förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker att den gymnasi­ala lärlingsutbildningen skall kunna ingå i det föreslagna yrkesutbildnings­systemet. Mänga instanser, bl. a. länsskolnämnden i Göteborgs och Bohus län och Uppsala kommun, är mycket positiva fill att lärlingarna jämställs med Övriga elever i gymnasieskolan bl. a. med avseende pä fackteori och allmänna ämnen men man vill samtidigt betona hur viktigt det är att utbildningsformen fortfarande får behålla sin flexibilitet. Så anser t. ex. Småföretagens riksorganisation (f. d. SHIO- Familjeföretagen) att allmän­na ämnen inte skall vara obligatoriska för alla elever.

Skäl för mitt förslag: Gymnasial lärlingsutbildning ingår sedan läsåret 1984/85 i det reguljära gymnasiala utbildningsutbudet. Den gymnasiala lärlingsutbildningen innebär att en lärling som är anställd hos ett företag också är elev i gymnasieskolan. Företaget åtar sig därvid att ge lärlingen yrkesutbildning efter en kursplan som skolstyrelsen fastställer. Genom gymnasial lärlingsutbildning har utbildning kunnat komma till stånd i små och udda yrken som annars vore utan utbildningsalternativ. Enligt min mening behövs motsvarande utbildningsmöjligheter också i framtiden för vissa utbildningsområden och elever.

Inom ramen för en utvidgad arbetsplatsförlagd utbildning bör även en motsvarighet till dagens gymnasiala lärlingsutbildning rymmas. Det finns enligt min mening inga sakliga skäl för att de elever som får sin utbildning på detta sätt, som ofta är enda utbildningsmöjligheten till yrket, skall undanhållas de viktiga inslag som fackteori och allmänna ämnen utgör. Jag anser därför att en motsvarighet fill den gymnasiala lärlingsutbildningen bör kunna utgöra ett alternafiv inom försöksverksamheten med innebörd att en elev studerar karaktärsämnet/ämnena i huvudsak enskilt och med en stor andel av utbildningen i alla årskurser förlagd till arbetsplats. Eleven bör i likhet med andra elever under utbildning inom försöksverksamheten ej omfattas av anställningsförhållande. Omfattningen av denna form bör fastställas i anslutning till beslut om övrig försöksverksamhet.

I likhet med ÖGY anser jag att studieformen bör kunna förekomma i följande fall:

-

för små och udda yrken

-

dä eleven är bosatt pä stort avstånd frän den skolenhet som anordnar gymnasial utbildning

-

dä denna studieform är bäst för eleven av personliga skäl.

Redan i dag medger gällande bestämmelser att undervisning i allmänna ämnen och det för den aktuella lärlingsutbildningen relevant fackteori

21

meddelas i gymnasieskolan. Detta har dock hittills inte fått någon bredare praktisk tillämpning. I den nu aktuella studieformen bör detta vara regel.

För vissa lågfrekventa yrkesutbildningar som nu anordnas i form av läriingsutbildning bör det vara möjligt att koncentrera utbildningen till vissa orter i landet. När det gäller allmänna ämnen är det naturligt att i första hand närmaste gymnasieskola eller komvux organiserar utbildning­en. Jag vill understryka kravet på att allmänna ämnen skall ingå i samma utsträckning som för andra elever. Mitt förslag bör för de lågfrekventa yrkena, inom t. ex. hantverksområdet, innebära en avsevärt förbättrad utbildningssituation.

Prop. 1987/88:102

4.2.4 Utbildning på arbetsplats

Mitt förslag: Den arbetsplatsförlagda delen av yrkesutbildningen i försöksverksamheten skall vara kursplanestyrd och ske under led­ning av handledare som arbetsplatsen tillhandahåller åt gymnasie­skolan för detta ändamål. Skolöverstyrelsen fastställer efter samråd med representanter för skolhuvudmännen och yrkesnämnderna cen­tralt vilka utbildningsavsnitt som får arbetsplatsförläggas. Dessa skall anges i kursplanerna. Skolstyrelser resp. utbildningsnämnder väljer sedan vilka utbildningsavsnitt som på den enskilda orten skall förläggas till arbetsplats.

Arbetsgruppen: Överensstämmer med mitt förslag.

Remissinstanserna: Dessa är, som tidigare framhållits, genomgående mycket positiva till en ökad utbildning förlagd till arbetsplats. Länsskol­nämnden i Gävleborgs län framhåller skillnaden mellan praktik och de utbildningsplatser i företag och institutioner som ÖGY föreslagit och kon­staterar att de sistnämnda ställer betydligt större krav pä arbetsplatserna.

Skäl för mitt förslag: Mitt förslag om en utökning av den arbetsplatsför­lagda utbildningen utgår från att vissa avgränsade moment i kursplanerna kan flyttas från skolan till arbetslivet, nämligen just de moment arbetslivet har bäst förutsättningar att genomföra. Utgångspunkt för ÖGY:s förslag avseende arbetsplatsförlagd utbildning är att denna skall vara just utbild­ning och inte enbart praktik eller färdighetsträning. Jag delar denna upp­fattning och anser därför att ungdomarna skall betraktas som elever under hela utbildningstiden. Jag återkommer senare till frågan om elevernas arbetsrättsliga ställning vid arbetsplatsföriagd utbildning under försökspe­rioden..

Jag vill betona att den nu föreslagna arbetsplatsförlagda utbildningen till sitt innehåll skall regleras i en kursplan och innebära undervisning på arbetsplatsen. Den skall vara lika noga planlagd som undervisningen i de skolförlagda delarna. Detta utesluter inte att en del arbetsplatsförlagda moment samtidigt bör ha fill syfte att öka ungdomars motivation och deras kunskaper om arbetslivet. Dessa senare aspekter på den arbetsplatsförlag­da utbildningen är särskilt viktiga i första årskursen.

22

Den arbetsplatsförlagda utbildningen utgör alltså en direkt motsvarighet till den i huvudsak skolförlagda utbildningen. Innehållet är kursplanestyrt men måste i sina detaljer anpassas till den utbildande arbetsplatsens nor­mala verksamhet. Avsikten är inte att arbetsplatsen skall inrätta särskilda utbildningsavdelningar som är skilda från den övriga verksamheten. I de fall verksamheten pä en arbetsplats inte kan omfatta alla moment som kursplanen föreskriver inom ett utbildningsavsnitt bör flera arbetsplatser utnyttjas.

Den arbetsplatsförlagda utbildningen bör ledas av en handledare som arbetsplatsen tillhandahäller. Företag eller institution som ställer platser till förfogande skall ha särskilt utbildade handledare. Dessa skall i samver­kan med yrkesläraren lägga upp utbildningen på arbetsplatsen. Jag ut­vecklar senare (avsnitt 10.3) närmare mina förslag avseende handledarens roll och utbildningsbehov. Yrkesläraren utövar tillsyn över de arbetsplats­förlagda momenten genom besök pä arbetsplatserna och kontakter med handledarna.

SÖ bör enligt min mening efter samråd med representanter för skol­huvudmännen och yrkesnämnderna centralt för varje yrkesutbildning fast­ställa vilka utbildningsavsnitt som får arbetsplatsförläggas. Utbildnings­moment som förutsätter tillgång till sådan utrustning som endast kan finnas på arbetsplatser måste naturiigtvis få arbetsplatsförläggas. Det blir sedan skolstyrelsen resp. utbildningsnämnden som efter samråd med berörd yrkesnämnd väljer vilka avsnitt som på den enskilda orten skall förläggas till arbetsplats så att den föreskrivna omfattningen uppnås.

Min uppfattning är att arbetsmarknadens parter via de lokala yrkesråden måste få ett betydande inflytande över vilka delar av utbildningen som skall arbetsplatsförläggas. Parternas kunskaper om ortens arbetsliv måste tas till vara när skolan skall bedöma vilka företag som är lämpliga för utbildning. Denna möjlighet att lokalt anpassa vilka kunskaper som skall inhämtas på arbetsplatser resp. i skolmiljö ger goda förutsättningar för att arbetsplatserna skall kunna genomföra sina utbildningsåtaganden pä ett tillfredsställande sätt. Lärarnas pedagogiska bedömning måste också vä­gas in. Det slutliga beslutet om förläggning fattas sedan av skolhuvud­männen.

Jag återkommer senare (avsnitt 8) till frågan om former för samverkan mellan skolan och arbetslivet men vill redan nu understryka den betydelse­fulla roll som jag anser att de lokala yrkesråden bör ha i detta samman­hang.

Prop. 1987/88:102

4.3 Tillgång på arbetsplatser för utbildning

Mitt förslag: Olika utbildningsavsnitt skall äga rum där de bästa resultaten kan uppnås med hänsyn till gymnasieskolans hela mål. Anskaffning av utbildningsplatser i arbetslivet sker genom skol­huvudmännens försorg.

23

Arbetsgruppens förslag: Överenstämmer med mitt förslag.

Prop. 1987/88:102

Remissinstanserna: SAF hälsar med tillfredsställelse förslaget att en be­tydande del av den gymnasiala utbildningen skall arbetsplatsförläggas. Svårigheter kan dock uppstå inom skilda yrkesområden. Fördelarna i förslaget är dock så stora att man måste finna vägar att lösa problemen. Mot denna bakgrund är det nödvändigt att centrala och lokala skolmyndig­heter har ett smidigt och nära samarbete med berörda branschers parter. Härvid måste bl. a. de lokala yrkesräden få spela en framträdande roll.

LO tillstyrker att delar av utbildningen arbetsplatsförläggs. Vissa för­bund uttrycker tveksamhet inför möjligheterna att arbetsplatsförlägga ut­bildningen.

Svenska kommunförbundet anser att det är angeläget att kvalitetskravet tillgodoses och att utbildningsutbudet inte helt blir beroende av det lokala näringslivets möjligheter att erbjuda utbildningsplatser. Både organisato­riska och pedagogiska problem kan uppstå dels på orter där näringslivet är begränsat till ett fåtal sektorer, dels om företag läggs ned. Staten måste bl. a. genom resurstilldelning garantera att påbörjad utbildning kan genom­föras.

Enligt SÖ:s bedömning bör det vara möjligt att anskaffa de utbildnings­platser som behövs för den arbetsplatsförlagda utbildningen. Det torde dock vara nödvändigt att utnyttja arbetsplatser också utanför den egna kommunen. En utökad arbetsplatsförläggning enligt ÖGY:s modell medför bl. a. därför ett inte obetydligt förberedelsearbete inom kommunerna, inte minst vad gäller anskaffningen av utbildningsplatser i företag, förvaltning­ar etc. Enligt SÖ:s mening är det väsentligt att gymnasieskolan därvid får huvudansvaret i nära samarbete med arbetsmarknadsmyndigheter, branschorganisationer m.fl.

Det är enligt TCO nödvändigt att i det fortsatta utredningsarbetet ägna uppmärksamhet ät mänga problem som kan förknippas med företagsför-lagd utbildning. För vissa sektorer, t. ex. jordbruk, skogsbruk och träd­gårdsnäring, är det i flera fall inte möjligt att jämnt fördela skolförlagd och arbetsplatsförlagd utbildning över läsåret.

Länsskolnämnden i Gävleborgs län anser att noggranna undersökningar bör göras beträffande de nya åtaganden för arbetslivet som ÖGY föreslär i ett antal representativa kommuner. Dessa skall ge besked om företagens förmåga och vilja att avsätta personella resurser och att följa upprättad kursplan. Särskilt kan tvivel råda om de små gymnasieorternas möjligheter att bedriva organiserad utbildning i näringslivet.

Hudiksvalls kommun ställer sig i huvudsak positiv till förslaget om en förlängning av utbildningstiden. Ett tredje utbildningsår kan av kostnads­skäl ej skolförläggas annat än i begränsad omfattning. Den naturliga konse­kvensen blir då att den förlängda tiden arbetsplatsförläggs. Det bhr sanno­likt omöjligt att ta fram utbildningsplatser till en hel årskull yrkeselever under ett helt läsår.

Lycksele kommun anser att mycket i utredningsförslagen är bra men

bygger alltför mycket på teoretiska resonemang, varför det är svårt att

avgöra om alla förslag kan hålla, när de konfronteras med verkligheten.

Med den omfattning av arbetsplatsförlagd utbildning som föreslås, kan

24

stora problem uppstå i små kommuner med ett begränsat näringsliv, men     Prop. 1987/88:102 med ett stort upptagningsområde för gymnasieskolan.

Skäl för mitt förslag: Från flera häll har det befarats att arbetslivet inte kan tillhandahålla tillräckligt antal utbildningsplatser bl. a. med anledning av konkurrensen om praktikplatserna från andra utbildningsanordnare.

Med anledning av remissönskernål om bl. a. en noggrannare undersök­ning av arbetslivets möjligheter att ta emot elever i arbetsplatsförlagd utbildning företog utbildningsdepartementet hösten 1986 som ett led i beredningen av förslagen från ÖGY tillsammans med länsskolnämnderna och kommunerna i Gävleborgs län och Västerbottens län en undersökning av tillgången på utbildningsplatser i arbetslivet.

Inventeringen, som omfattar hela Gävleborgs län och sju glesbygdskom­muner i Västerbottens inland, ger en betydligt ljusare bild av arbetslivets möjligheter att ta emot elever än vad remissinstanserna förmodat. En sammanfattning av rapporten frän Gävleborgs län redovisas som bilaga 3. Enligt de båda inventeringarna kommer fillräckligt många utbildningsplat­ser att finnas i arbetslivet. Förutsättningarna varierar emellertid mellan kommunerna.

Som jag tidigare framhållit anser jag det nödvändigt att genom en för­söksverksamhet få praktiska erfarenheter av den arbetsplatsförlagda ut­bildningen. Arbetsmarknadens parter bedömer att arbetslivet som helhet i riket bör kunna tillhandahålla tillräckligt med platser för arbetsplatsförlagd utbildning. Enligt min mening måste man dock i försöksverksamheten noggrant följa de skilda förutsättningar som råder i olika delar av landet och för olika branscher. Konkurrens mellan olika prakfikformer och det lokala näringslivets inriktning kan på vissa håll medföra svårigheter att garantera eleverna en tillfredsställande utbildning i företagen.

För att underlätta en anpassning till skiftande förutsättningar är det nödvändigt att skolhuvudmännen genom gymnasieskolorna har ansvaret för kontakterna med arbetslivet i fråga om anskaffning av arbetsplatsför­lagd utbildning. Även inom den offentliga sektorn bör det finnas goda möjligheter att skapa sädana utbildningsplatser. Valet av schematekniska modeller liksom utbildningsavsnittens innehåll kan i vissa fall bli avgöran­de för möjligheterna att arbetplatsföriägga utbildning. Svårigheter att pla­cera hela klasser i arbetslivet samtidigt kan emellertid uppkomma på orter med ett begränsat eller ensidigt näringsliv.

Genom att hela eller delar av den arbetsplatsförlagda utbildningen i årskurs 1 i viss utsträckning också skall kunna ha ett mer allmänt informa­tions- och motivationsbefrämjande syfte ökar förutsättningarna att placera ut hela klasser/grupper samtidigt på arbetsplatserna. Lärarna får därmed reella möjligheter att fortbilda sig och utöva tillsyn över utbildningen på arbetsplatserna.

Enligt min mening är det varken önskvärt eller nödvändigt att i varje

detalj reglera formerna för samverkan mellan skolan och arbetslivet. För

att underiätta arbetet med t. ex. organisationen, tjänstefördelningen, sche­

maläggningen, fortbildningen och kontakterna med arbetslivet är det nöd­

vändigt att tim- och kursplaner får en flexibel utformning. Regelsystemet

får med andra ord inte onödigtvis verka bromsande och hindra de lösningar

25

och samarbetsformer m. m. som man lokalt uppfattar som bäst under de varierande förutsättningarna som råder inom olika delar av landet.

Det kan emellertid aldrig accepteras att gymnasieskolans yrkesutbild­ning ensidigt styrs av ortens näringsliv. Det kan därför bli nödvändigt att utnyttja t. ex. teknikcentra i större omfattning än vad som nu sker, eller att bereda elever möjlighet att få sin arbetsplatsförlagda utbildning delvis i annan kommun. I sista hand bör utbildningen också helt kunna skolförläg­gas sedan andra utvägar prövats. För detta bör dock fordras att länsskol­nämnden meddelar särskilt tillstånd. I ett sådant fall bör skolhuvudmännen kunna uppbära det statsbidrag som i annat fall utgått till arbetsplatsen.

Prop. 1987/88:102

4.4 Modulindelade kursplaner

Mitt förslag: Kursplanerna för de yrkesinriktade ämnena inom för­söksverksamheten indelas i utbildningsavsnitt, som är pedagogiskt avgränsade och kompetensrelaterade så att de motsvarar ett behov inom arbetslivet. Jag benämner dessa utbildningsavsnitt moduler. Detta system med moduler bör utformas så att det blir användbart såväl i gymnasieskola och kommunal vuxenutbildning som i grund­läggande arbetsmarknadsutbildning.

Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer med mitt förslag.

Remissinstanserna: Stor uppslutning föreligger kring principen om mo­dulindelade kursplaner frän en majoritet av remissinstanserna. Dock påta­las vissa risker med modulindelning, t. ex. en uppsplittring av ämnet där helhetssynen går förlorad och risk för en alltför utbildningsteknologisk inriktning.

ÖGY:s förslag om modulindelning innebär enligt TCO genomgripande förändringar. Förändringar som i många fall också stöter pä organisatoris­ka problem. ÖGY har enligt TCO inte närmare analyserat hur ett modul­system kan fungera i den konkreta skolverkligheten. I det sammanhanget är det viktigt att studera hur en modulindelning fungerar på olika linjer. På vårdlinjen är det t. ex. viktigt att den vårdideologi som skall prägla framti­dens hälso- och sjukvård ligger som grund för utbildningen. En helhetssyn måste prägla utbildningen och eleverna måste tidigt tränas att arbeta i och fungera som ett arbetslag. Exempel på ett annat problem, som också måste beaktas, är kursplanernas årstidsbundenhet inom jord-, skog- och träd­gårdssektorn.

Även Skolstyrelsen i Eskilstuna kommun pekar på några problem en modulindelad undervisning kan innebära om eleverna i samma årskurs/ klass tillgodogör sig en modul olika snabbt, alternativt läser delvis olika moduler. Detta kan medföra problem med gruppindelning. Skolstyrelsen avslutar med att framhålla att modulsystemet ej får utvecklas till ett kon­ventionellt och mekaniskt stationssystem.

I likhet med flertalet av sina förbund tillstyrker LO att kursplanen i karaktärsämnet delas i moduler. För att eleven i framtiden skall kunna

26

genomgå återkommande utbildning eller omskolning är det av vikt att     Prop. 1987/88:102 kursplanen i karaktärsämnet skiljs från kursplanen i det allmänna ämnet.

Även SAF menar att en modulindelning kommer att förändra utbildning­en i positiv riktning. Med detta system kan elever med olika inlärningsför­måga tillåtas ta olika lång fid för att uppnå modulens utbildningsmål. Som en konsekvens härav kan elever efter utbildningstidens slut ha fullgjort olika antal moduler. Under förutsättning att de fullgjorda modulerna doku­menteras i avgångsbetyget vet alltså både eleven, läraren och arbetsgiva­ren vilka moduler (arbetsmoment) eleven verkligen kan utföra och vilken yrkeskompetens han/hon har. SAF:s branschförbund understryker vikten av att modulens utbildningsmål och innehåll fastställas i samarbete och samverkan med branschernas yrkesnämnder och de av ÖGY föreslagna läroplansgrupperna.

Skäl för mitt förslag: De nuvarande kursplanerna för de yrkesinriktade ämnena i gymnasieskolan är som tidigare framhållits baserade på att kom­pletterande utbildning skulle ske i arbetslivet efter den grundläggande utbildningen i skolan. Enligt de riktlinjer för försöksverksamheten jag nu föreslär skall även ett tredje år ingå och omfattas av kursplanerna. Detta underlättas av att kursplanerna är kompetensrelaterade så att övergången mellan skolförlagd utbildning och arbetsplatsförlagd utbildning kan anpas­sas till såväl elevernas förutsättningar som arbetslivets möjligheter att bedriva yrkesutbildning. Jag föreslår därför att kursplanerna blir indelade i pedagogiskt väl avgränsade utbildningsavsnitt som är kompetensrelatera­de så att de också motsvarar ett behov i arbetslivet. Jag benämner dessa utbildningsavsnitt moduler.

De yrkesinriktade linjernas olika karaktär och varierande innehåll av praktisk och teoretisk utbildning ställer olika krav på modulens konstruk­tion. Det går därför inte att generellt fastslå uppbyggnaden av ett modul­system i detalj, utan detta får utformas i det fortsatta kursplanearbete SÖ bör få i uppdrag att utföra. Men jag vill redan nu framhålla att modulerna inte får bli för många och korta. Små avsnitt måste således läggas samman.

Det system med återkommande utbildning som riksdagen redan 1975 ställde som mål för all utbildningsplanering ställer stora krav på samverkan mellan olika skolformer och mellan skola och arbetsliv. I ett system med moduler bör en inhämtad utbildning i ungdomsåren i gymnasieskolan kun­na tillgodoräknas vid fortsatt utbildning i kommunal vuxenutbildning eller arbetsmarknadsutbildning (AMU) längre fram. Vuxenutbildningen måste kunna erbjuda kortare kurser än gymnasieskolan, men modulerna bör vara gemensamma.

De ständiga förändringarna i kvalifikationskrav i arbetslivet skapar be­

hov av snabba förändringar i delar av kursplanerna. Ändrade kompetens­

krav medför också att utbildningsmoment från en studieväg kan behöva

tillföras en annan studieväg. Dagens kursplaner är med nu gällande struk­

tur och beslutsordning omständliga att revidera. Detta medför att föränd­

ringar i arbetslivet har svårt att snabbt få genomslag i kursplanerna. Ge­

nom ett system med moduler får kursplanerna i försöksverksamheten en

sådan konstruktion, att avgränsade delar kan revideras separat och succes­

sivt. Jag kommer i det följande (avsnitt 8) att behandla samverkansfrågor i

27

syfte att få till stånd en smidigare anpassning mellan arbetslivet och yrkes-     Prop. 1987/88:102 utbildningens kursplaner.

Som jag har framhållit tidigare bör den totala utbildningstiden vara tre är. Inom denna ram bör dock den tid som används för de olika modulerna få variera beroende pä den enskilde elevens studieförutsättningar. Om en elev har svårt för att lära sig en sak är det normala att han använder längre tid för det. Om tiden är begränsad kommer olika elever att ha nått olika kompetens vid tidsperiodens slut. Detta innebär att vissa elever kanske inte hinner med lika många moduler som andra. Varje modul en elev har genomgått med tillfredsställande resultat utgör i sig ett kompetensbevis på godtagbart yrkeskunnande. I ett utbyggt system kommer det också att finnas goda möjligheter att senare bygga pä gymnasieskolutbildningen med moduler i komvux eller AMU. Genom modulsystemet ökar således elever­nas möjligheter att uppnå samma kompetens men - beroende på indivi­dens förutsättningar - pä olika lång tid.

En sådan uppläggning av utbildningen försvåras om lärarna måste utfor­ma undervisningen med tanke pä att få underlag för en relativ betygsätt­ning som bygger på en jämförelse och gradering av elevernas prestationer under samma tidsperiod. Utbildningen i karaktärsämnena bör istället inrik­tas på att alla elever i så stor utsträckning som möjligt skall lära sig det som behövs för ett godtagbart yrkeskunnande. Modulsystemet skapar därmed förutsättningar för förändringar av betygssystemet. Jag återkommer till detta i avsnitt 5.7.

Genom att kursplanerna struktureras i ett modulsystem får eleverna bättre överblick över studierna och kan lättare notera sina framsteg. En organisation av kursplanerna i moduler får dock inte leda till en hård detaljstyrning. Målen för varje modul bör formuleras så att det finns möjligheter för lärarna att i samarbete med eleverna variera uppläggningen av studierna.

Modulsystemet får inte leda till att elever med studiesvårigheter tvingas byta lärare och kamrater. Utbildningen i karaktärsämnena måste liksom hittills organiseras inom ramen för en sammanhållen klass där en social gemenskap som ger eleverna grundläggande trygghet och självförtroende spelar en stor roll. Detta kan underlättas genom de lokalmässiga betingel­ser som yrkesutbildningen i allmänhet arbetar under och där undervisning i olika moduler parallellt kan pågå i samma lokal under yrkeslärarens led­ning.

4.5 Elevernas arbetsrättsliga ställning vid arbetsplatsförlagd utbildning

4.5.1 Utgångspunkter

En från många utgångspunkter viktig fråga är huruvida de ungdomar som

genomgår gymnasieutbildning, som helt eller delvis är föriagd till arbets­

plats utanför skolan, skall vara anställda vid de företag/institutioner där de

utbildas eller hela tiden skall betraktas enbart som elever i gymnasiesko­

lan. Hur man ställer sig i denna fråga får konsekvenser av flera olika slag,

28

t. ex. i fråga om tillämpning av arbetsrättslig lagstiftning samt när det gäller försäkringsfrågor.

I dag ser man frågan på olika sätt inom skilda utbildningsområden. I vissa branscher finns det avtal om utbildningsfrågor, vilka innebär att eleverna i vissa fall skall vara anställda i företagen. Inom flertalet utbild­ningsområden betraktar man dock inte elever som anställda, när utbild­ningen är förlagd till en arbetsplats. ÖGY har i sin delrapport "Avtal om arbetsplatsförlagd utbildning", (DsU 1985:9) utförligt redovisat dagens situation i detta avseende.

Som framgått av den tidigare redovisningen utgör arbetsplatsförlagd utbildning i dag volymmässigt en liten andel av yrkesutbildningen i gymna­sieskolan. Med de nya riktlinjer för försöksverksamheten jag föreslår ändras emellertid detta förhållande radikalt. Avsikten är att i princip ge alla ungdomar inom försöksverksamheten studievägar möjlighet till inslag av arbetsplatsförlagd utbildning. För att detta skall kunna uppnås krävs god fillgång på arbetsplatser med bredd och kvalitet, där kursplanestyrd regul­jär utbildning kan ske i enlighet med vad jag tidigare föreslagit. En sådan ordning förutsätter enligt min mening, att eleverna ej är anställda på arbetsplatsen.

Prop. 1987/88:102

Mitt förslag: Anställningsförhållande skall inte föreligga för elever under utbildning inom försöksverksamheten.

Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer med mitt förslag.

Remissinstanserna: Principen om elevstatus tillstyrks nästan genomgå­ende. Behovet av en enhetlig reglering över hela yrkesutbildningsområdet betonas starkt av remissinstanserna

Skäl för mitt förslag: Utgångspunkt för mitt förslag om elevstatus för eleverna i försöksverksamheten under hela utbildningstiden är kraven på kursplanestyrd utbildning. Detta krav är oeftergivligt. Att eleverna som ett led i utbildningen deltar i det produktiva arbetet och att deras dagliga vistelse på arbetsplatsen följer företagets arbetstider förändrar inget där­vidlag. Eleverna blir inte heller arbetstagare därför att de på samma sätt som de anställda följer t. ex. vad som gäller i fråga om arbetsledning, arbetstider samt regler om ordning och säkerhet på arbetsplatsen. De anvisningar och instruktioner som meddelas för deras uppgift har karaktär av undervisning och inte av arbetsledning i egentlig mening.

Som jag tidigare nämnt skall utbildningsmomenten utföras under direkt ledning av för ändamålet särskilt utbildad handledare, vilken är anställd på arbetsplatsen men under dessa moment medverkar i utbildningen. Då eleverna inte får lön under utbildningen och då utbildningen i sin helhet är direkt kursplanestyrd kan arbetsgivare som tar emot elever inte förfoga över dessa för produktionsbehov utan det är enbart arbetsgivarens åtagan­de att ställa resurser till förfogande för vissa klart definierade utbildnings­moment som är avgörande för vad eleverna kommer att utföra på arbets­platsen.

Självfallet är det skolan som skall anta elever till utbildningen och träffa överenskommelser om erforderligt antal utbildningsplatser med företag

29

och institufioner samt därefter också ombesörja placeringen av eleverna     Prop. 1987/88:102

vid de aktuella arbetsplatserna. Skolan skall vara ansvarig för utbildningen

och utöva tillsyn över den. Mellan enskild elev och arbetsplats träffas

således inget avtal. Elev uppbär inte lön utan erhåller studiestöd som andra

studerande. Utbildningen följer skolarbetsäret och eleverna får ledighet i

form av ferier och inte i form av semester. Däremot bör arbetsplatsens

dagliga tider tillämpas i fråga om arbetsplatsföriagda moment.

Att elever pä gymnasieskolans linjer skall förbli elever även om de i vissa undervisningsmoment befinner sig på en arbetsplats utanför skolan är en viktig förutsättning för mina förslag om de yrkesinriktade linjerna. Jag vill här framhålla att ledande företrädare för SAF, LO och TCO i en skrivelse till statsministern den 20 oktober 1987 framhållit sin enighet i fråga om elevstatus.

Även om det inte skall råda något anställningsförhållande mellan enskil­da gymnasieelever och de olika företag och myndigheter där utbildnings­moment kan vara förlagda finns det skäl för parterna på arbetsmarknaden att mellan sig reglera ett antal frågor som föranleds av att skolan skall få utnyttja arbetsplatserna för sin verksamhet. Situationen pä arbetsplatsen kommer ju uppenbart att påverkas av elevernas närvaro där. Sä måste t. ex. frågor om hur handledarna skall tas ut och om deras villkor lösas mellan arbetsgivaren och de anställda. Ett annat exempel på frågor som kan behövas lösas är de rubbningar i arbetets normala gäng som kan uppstå då delar av en hårt utnyttjad maskinpark skall tas i anspråk för utbildningen. Frågor som dessa och andra problem som uppkommer ge­nom att arbetsgivarens och arbetstagarnas inbördes förhållande påverkas av den arbetsplatsförlagda utbildningen kan exempelvis regleras i kollek­tivavtal. I en det fall kan lokala överenskommelser vara en lämpligare form.

4.5.2 Förhållandet till viss arbetsrättslig lagstiftning.

Även med min utgångspunkt att eleverna pä gymnasieskolans linjer i sin skolgång skall ha en ren elevstatus finns det arbetsrättslig lagstiftning som är relevant. Det gäller arbetsmiljölagen.

Arbetsmiljölagen (1977:1160) är tillämplig på allt elevarbete, såväl teo­retiskt som praktiskt, fr. o. m. grundskolans högstadium och uppåt. Ele­verna likställs med arbetstagare vid tillämpningen av de föreskrifter som behandlar arbetsmiljöns beskaffenhet, allmänna skyldigheter för arbetsgi­vare m.fl., tillsyn, sanktioner och fullföljd av talan. Däremot gäller inte lagens särskilda föreskrifter om minimiålder och minderårigas arbetstid eller de om samarbete mellan arbetsgivare och arbetstagare för elevarbete. Av minderårigregleringen är således endast föreskrifterna om vem som är minderårig (den som inte har fyllt 18 år) och om farligt arbete tillämpliga på skolelever när de genomgår utbildning. Arbetarskyddsstyrelsen har med stöd av arbetsmiljöförordningen (1977:1166) meddelat ytterligare skydds­föreskrifter rörande minderårigas arbete (Minderåriga i arbetslivet AFS 1980:13, ändrad genom AFS  1982:16). För elevarbete gäller, förutom

30

denna kungörelses allmänna bestämmelser om arbetsgivares särskilda ålig-    Prop. 1987/88:102 ganden och ansvar när minderårig anlitas, dess särskilda bestämmelser om vissa arbeten som kan medföra påtagliga risker.

I en bilaga 1 till kungörelsen finns en förteckning över vissa riskfyllda arbetsuppgifter till vilka minderåriga i princip inte får anlitas. Så får dock ske i följande fall:

1.   Om arbetet ingår i lärariedd undervisning som är föriagd till skollokal

eller till arbetsplats som är särskilt anordnad för undervisning.

2.

Om den minderåriga har fullgjort sin skolplikt och dessutom under kalenderåret fyller minst 16 år samt arbetet ingår i utbildning som sker under direkt ledning av särskild handledare (instruktör)

3.

Om den minderåriga har fullgjort sin skolplikt och dessutom under kalenderåret fyller minst 16 är samt har genomgått utbildning för ifrågava­rande arbete.

Undervisning och utbildning som avses i 1-3 skall vara reglerad i kursplan som godkänts av skolmyndighet eller av arbetsgivarorganisation gemensamt med fackförbund eller jämföriig arbetstagarorganisation. För vissa arbetsuppgifter kan det dessutom krävas läkarintyg om att den min­deråriga kan anlitas utan risk för överansträngning eller annan skadlig inverkan på hälsa eller utveckling.

I en bilaga 2 fill arbetarskyddsstyrelsens kungörelse finns en förteckning över vissa riskfyllda arbetsuppgifter som är helt förbjudna för minderåriga.

Kungörelsens särskilda bestämmelser om arbetstider gäller inte för elev­arbete, utan det förutsätts att skolmyndigheternas bedömning av elevernas behov av raster och vila i tillräcklig grad innefattar skyddssynpunkter. (Till kungörelsen finns fogade kommentarer som närmare utvecklar och förkla­rar bestämmelsernas innehåll.)

Om eleverna behåller en ren elevstatus även under de arbetsplatsföriag­da delarna av utbildningen och dessa delar är kursplanestyrda och utförs under direkt ledning av särskild handledare samt även i övrigt underställda skolhuvudmännens insyn och kontroll, torde samma arbetsmiljörättsliga reglering komma att gälla under såväl skolföriagda som arbetsplatsförlagda utbildningsavsnitt. Under de arbetsplatsförlagda avsnitten kan dock skol­huvudmännens skyddsansvar komma att delas av de företag/institutioner som tar emot elever, varför det är lämpligt att överenskommelse träffas om hur ansvaret skall samordnas.

51

4.6 Försäkringsskydd för elever vid arbetsplatsförlagd utbildning

4.6.1 Personskadeskyddet

Prop. 1987/88:102

Mitt förslag: Elever i försöksverksamheten med gymnasial yrkesut­bildning skall under den arbetsplatsförlagda delen av utbildningen ha ett med anställda jämförbart försäkringsskydd.

Arbetsgruppens förslag: ÖGY konstaterar att det i dag råder stora brister när det gäller försäkringsskyddet för elever i arbetsplats förlagd utbildning. ÖGY anser att försäkringsskyddet måste förbättras. Mitt förslag till för­bättring av detta skydd avviker dock till sin konstrukfion frän ÖGY:s förslag.

Remissinstanserna: 5A V finner det önskvärt att uttalande görs i proposi­fionen med avseende bl. a. på vem som ansvarar för skador, som drabbar en elev eller som orsakas av en elev under arbetsplatsförlagd utbildning. Även AMS anser att försäkringsskyddet måste förbättras. Svenska kom­munförbundet menar att grunderna för elevernas rättsställning bör lagfäs­tas. Skadeståndsfrägor i samband med dels skador som elev vållar, dels personskador på eleverna under utbildningstiden bör klargöras genom avtal. Förbundet menar dä att staten skall bidra med medel till en särskild försäkringsfond och att skolhuvudmännen genom separata avtal med branschförbunden reglerar detaljerna.

De kommunala försäkringarna som i dag används ger enligt LO ett alltför dåligt skydd. Ett villkor för arbetsplatsföriäggning är, enligt LO och även SAF att kommunerna tecknar sådana försäkringar att eleven får samma försäkringsskydd som anställd personal.

Skäl för mitt förslag: Arbetsmarknadens yrkesräd har i en skrivelse till regeringen hösten 1985 påtalat stora brister i försäkringsskyddet för elever vid arbetsplatsförlagd utbildning. Att eleverna pä arbetsplatsen skall vara försäkringsmässigt jämställda med "arbetskamraterna" är ett ovillkorligt krav från arbetsmarknadens parter för dessas medverkan vid genomföran­det av den föreslagna yrkesutbildningen. Uppfattningen att ungdomarna under hela utbildningstiden skall betraktas enbart som elever innebär att det är skolväsendet som skall svara för en förbättring av elevernas försäk­ringsskydd.

Alla som bor i Sverige har ett "försäkringsgrundskydd" genom lag (1962:381) om allmän försäkring (AFL) bestående av sjukförsäkring, folk­pensionsförsäkring och försäkring för tilläggspension. De som förvärvsar­betar är dessutom försäkrade för arbetsskada enligt lag (1976:380) om arbetsskadeförsäkring (LAF). Genom olika kollektivavtal förstärks de an­ställdas skydd vid arbetsskada ytterligare. Enligt dessa avtal utgår bl. a. ersättning för sveda och värk, lyte eller annat stadigvarande men samt allmänna olägenheter till följd av arbetsskadan, s. k. ideell skada.

Gymnasieeleverna omfattas i dag, förutom av den allmänna försäkring­en, av lagen om arbetsskadeförsäkring "under moment i utbildningen dä

32

elev utför arbete som stämmer överens med eller till sin art liknar sådant     Prop. 1987/88:102 som vanligen utförs vid förvärvsarbete". Denna försäkring gäller således inte under rent teoretiska moment av utbildningen och inte heller under elevs resor till och från utbildningsplatsen.

Samtliga kommuner tecknar i någon form frivilliga olycksfallsförsäkring­ar för gymnasieeleverna. Dessa försäkringar omfattar alltid i vart fall all utbildningstid och direkta resor fill och frän utbildningsplatsen. Olycks­fallsförsäkringarna lämnar ersättning för nödvändiga kostnader för bl. a. lakar- och tandläkarvård samt resor som inte ersätts på annat sätt. Vid invaliditet och dödsfall utgår ersättning i form av engångsbelopp (1985 vanligtvis 200000-250000 kronor vid 100% invaliditet).

Elev själv, eller dennes vårdnadshavare, kan teckna frivillig komplette­rande olycksfallsförsäkring för att förstärka skyddet vid en eventuell ska­da. Vid personskada under färd till och från utbildningsplatsen blir det ofta aktuellt med ersättning från egen eller annans trafikförsäkring.

Förslaget om att de arbetsplatsförlagda inslagen i den gymnasiala yrkes­utbildningen genom försöksverksamheten skall ges en betydligt större omfattning gör att personskadeskyddet för just dessa elever nu starkt aktualiseras. Att eleverna på arbetsplatsen skall vara försäkringsmässigt jämställda med de anställda är, som jag fidigare nämnt, dessutom ett ovillkorligt krav från arbetsmarknadens parter för dessas medverkan vid genomförandet av detta förslag.

Såsom tidigare framgått är personskadeskyddet för den som förvärvsår- , betar i nuläget betydligt större än för en gymnasieelev som deltar i arbets­platsförlagd utbildning. Jag anser att dessa elevers försäkringsskydd är bristfälligt främst på grund av att det nu saknas regler enligt vilka eleverna är berättigade till ersättning för s. k. ideell skada (sveda och värk, lyte eller annat stadigvarande men samt allmänna olägenheter till följd av arbetsska­dan). De som förvärvsarbetar är berättigade till sådan ersättning enligt särskilda kollektivavtal, exempelvis Avtal om ersättning vid personskada när det gäller statligt anställda. För att uppnå att de gymnasieelever som genomgår arbetsplatsförlagd utbildning inom försöksverksamheten får ett personskadeskydd som i möjligaste mån motsvarar det en statligt anställd har, kommer jag inom kort att föreslå regeringen att vid ideell skada skall beträffande dessa elever tillämpas ersättningsregler som motsvarar dem i det nyssnämnda avtalet. Detta kan lämligen ske genom en särskild förord­ning enligt vilken staten för ideell skada som eleven ådragit sig till följd av sådan personskada som omfattas av lagen om arbetsskadeförsäkring skall utge ersättning i enlighet med reglerna i nämnda kollektivavtal. Jag beräk­nar medel härför fr. o. m. läsåret 1988/89 för elever i försöksverksamheten.

33

3    Riksdagen 1987/88. 1 saml. Nr 102

Rättelse: S. 36 tabellen, första raden under C, D och E: siffrorna flyttas till höger. S. 38 rad 6, 9, 13 i ramen: siffrorna flyttas till höger.

4.6.2 Skadeståndsansvaret

Prop. 1987/88:102

Min bedömning: Av mitt förslag om skolhuvudmännens fulla ansvar för eleverna i försöksverksamheten även under de arbetsplatsförlag­da delarna av utbildningen torde följa att skolhuvudmännen får bära principalansvaret för eleverna även under dessa moment.

Skäl för min bedömning: Enligt skadeståndslagen (1982:207) är en ar­betsgivare skyldig att ersätta person- och sakskada som en hos honom anställd arbetstagare vållar genom fel eller försummelse i tjänsten, s. k. principalansvar. Principalansvaret omfattar även de fall då arbetstagare i tjänsten vållar ren förmögenhetsskada genom brott.

Även för vissa andra än anställda kan det gälla ett principalansvar. Sålunda jämställs med arbetstagare bl. a. den som under utbildning vid skola utför arbete som till sin art liknar sådant som vanligen utförs av arbetstagare (6 kap. 4 § skadeståndslagen). Denna bestämmelse har inne­burit att skolhuvudmännen haft principalansvar t. ex. för elever vid lant­bruksskolor och yrkesskolor. Pä det stora hela taget har dock skolhuvud­männen inte behövt bära något principalansvar för eleverna.

När det gäller elever som under praktisk yrkesorientering vistas hos ett företag ansåg emellertid föredragande statsrådet vid fillblivelsen av skade­ståndslagen att företaget borde bära principalansvaret för skador som eleven vållade under sådan vistelse. Detsamma borde även gälla i andra fall då en elev som ett led i sin utbildning för kortare eller längre tid tjänstgör hos annan än skolan. Detta ställningstagande gjordes i anslutning till ett resonemang om vilken av två tänkbara principaler som borde ha ansvaret t.ex. för arbetstagare som var utlånade från ett företag till ett annat. Föredraganden fann därvid att det är den som närmast utövar kontroll över arbetstagaren och svarar för arbetsledningen i fråga om de aktuella arbetsuppgifterna som skall bära ansvaret. Denna princip "smitta­de" direkt på elever i yrkesorientering o. d., underförstått under förutsätt­ning att företaget och inte skolhuvudmännen svarade för kontroll och arbetsledning.

Den inom försöksverksamheten föreslagna gymnasiala yrkesutbildning­en bygger på att även de arbetsplatsförlagda delarna av utbildningen är kursplanestyrda och i sin helhet föremål för skolhuvudmännens fulla kon­troll och insyn. Skolhuvudmännen kommer således att ha ett omedelbart ansvar för utbildningen i dess helhet. Dessa förutsättningar skiljer sig väsentligt från de föredraganden utgick ifrån när han behandlade fallet med praktisk yrkesorientering, nämligen att eleverna mer tillfälligt skulle vistas på en arbetsplats och då också rent faktiskt stå helt under arbetsgivarens tillsyn. Eleverna i den gymnasieutbildning som jag nu föreslår utför där­emot sina uppgifter under tillsyn av en handledare som företaget har avdelat för undervisning. De är på arbetsplatsen endast för sin utbildnings skull och står inte i något avseende till företagets förfogande som arbets­styrka. Tvärtom avses ju att företagen skall få ersättning för det avbräck det innebär att låta utbildningen ske hos dem. Enligt min bedömning bör

34

skolans fulla ansvar också för de arbetsplatsförlagda utbildningsmomenten Prop. 1987/88:102 som utförs under tillsyn innebära att skolhuvudmännen blir den egentliga principalen för gymnasieeleverna i försöksverksamheten även i den ar­betsplatsförlagda delen. Därmed bör också skolhuvudmännen i enlighet med huvudregeln i skadeståndslagen vara den som bär principalansvaret för eleverna även under dessa utbildningsmoment.

Eftersom det är angeläget att det står klart vem som bär principalansva­ret för eleverna bör skolhuvudmännen i sina avtal med de företag som tar emot elever ta in en bestämmelse om att det är skolan som bär detta ansvar även i de utbildningsmomenten.

Detta skall alltså gälla under hela försöksverksamheten. Jag vill dock anmäla att jag inför mitt definitiva ställningstagande till hur yrkesutbild­ningen bör utformas i framtiden kommer att tillkalla en särskild utredare rörande denna fråga. En ny uppläggning av yrkesutbildningen initierar nämligen ett behov av att på sikt se över ansvarsfördelningen i pedagogis­ka och finansiella frågor. Jag räknar med att ett underlag för mina kom­mande beslut skall föreligga hösten 1991.

5 Tim- och kursplaner för försöksverksamheten 

5.1 Allmänna utgångspunkter

Med allmänna ämnen avses i detta sammanhang följande ämnen som har en kursplan som är gemensam för flera studievägar: svenska, engelska, samhällskunskap, idrott samt tillvalsämnen. Tillvalsämnen skall vara ma­tematik, bild och musik. Det kan också vara något annat ämne som förekommer i gymnasieskolan och som bestäms genom lokala beslut. Svenska och idrott är i dag de enda ämnen som samtliga elever har oavsett linje i gymnasieskolan. Som framgår av mina förslag i det följande kommer de allmänna ämnena också att kännetecknas av att ämnena inte modulin­delas samt att graderade, relativa, betyg och inte kompetensbevis utfärdas.

Utöver de allmänna ämnena förekommer på de yrkesinriktade studie­vägarna minst ett för varje yrkesutbildningen karaktäristiskt ämne, vilket jag benämner karaktärsämne, inom vilket eleverna i huvudsak får sitt yrkeskunnande.

Sedan den nu gällande läroplanen för gymnasieskolan (Lgy 70) började tillämpas år 1971 innehåller alla yrkeslinjer allmänna ämnen i varierande omfattning. Om man jämför timplaner som har tillkommit vid olika tid­punkter skall man finna att ju senare en timplan fastställts eller reviderats, desto flera allmänna ämnen ingår. Drift- och underhållsteknisk linje (Du) och social servicelinje (Ss) är exempel på linjer som har tillkommit under senare år, medan konsumtionslinjen (Ko) och vårdlinjen (Vd) är exempel pä studievägar som nyligen har reviderats kraftigt. Fem olika grupper kan för närvarande urskiljas.

35

Linjer

Ämne

Antal vtr åkl

åk

A. Ba, Be, Fo, Jo, Sb, Td, och Ve

Dk, Et

Li,Pr

Tr,

Svenska

Arbetslivsor.

Idrott

Ttf

Obl. tillval

4 1 2 .    1 3

3

1 2

Summa:

11

6

B. Vd

gren

Hv och Hs

Svenska

Arbetslivsor.

Idrott

Ttf

Obl. tillval

4

1

2 1 3

3

1 2

3

Summa:

11

9

C.Ss Vd

gren

1 Bu

Svenska

Samhällsk.

Idrott

Ttf

Obl. tillval

4 3 2

1 3

3 3

2

3

Summa:

13

11

D. Du

Svenska

Engelska

Matematik

Arbetslivsor.

Idrott

Ttf

4 3 3

1 2 1

3 3 3 1 2 1

Summa:

14

13

E. Ko

Svenska

Engelska

Samhällsk.

Idrott

Ttf

Obl. tillval

4 3

3 2 1 3

3 3 3

2

3

Summa

17

20

24

27

Prop. 1987/88:102

Summa:

16

14

30

Förändringar i samhället och arbetslivet medför ökade krav på allmän orientering och på kommunikationsfärdigheter hos enskilda individer. Den tekniska utvecklingen i arbetslivet påverkar miljön och innehållet i arbets­uppgifterna.

Gymnasieskolan skall även i framtiden ge eleverna både goda yrkeskun­skaper, och beredskap att möta förändringar och att påverka förhållanden i arbetslivet. Utbildningen skall också ge eleverna goda förutsättningar för att som anställda utöva rätten till medbestämmande liksom för personlig utveckling och möjlighet till en rik fritid.

Genom den förlängda studietiden skapas bättre förutsättningar för ökade kunskaper inom yrkesområdet, en bredare medborgarkompetens och ett rikare liv.

Försöksutbildningens inledning bör vara klart yrkesinriktad. Undervis­ningen bör därför i början koncentreras till studievägens karaktärsämne(n) med betoning på det praktiska kunnandet. Det sker lämpligen genom att elevernas schema i den första årskursen upptar allmänna ämnen i mindre omfattning än vad som sker i dag. Vidare skall arbetsplatsförlagd utbild­ning förekomma redan i första årskursen. Detta kommer att främja ungdo­marnas motivation och öka deras kunskaper om arbetslivet.

36

5.2 Ökade inslag av allmänna ämnen

Prop. 1987/88:102

Mitt förslag: Alla elever i försöksverksamheten skall studera svens­ka, samhällskunskap, engelska, idrott och ett obligatoriskt tillvals­ämne. Som tillvalsämnen skall alltid erbjudas matematik, bild och musik. Därutöver kan varje skolstyrelse/utbildningsnämnd besluta om att erbjuda ytterligare tillvalsämnen bland de ämnen som finns i gymnasieskolan och vilka dessa i så fall skall vara.

Arbetsgruppens förslag: Avviker i flera avseenden från mitt förslag. Jag skall strax återkomma till detta. Här vill jag peka på två väsentliga skillna­der. Jag föreslår att samhällskiinskap och engelska läses av eleverna på samtliga studievägar.

Remissinstanserna: SÖ:s principiella uppfattning är att en reformering av gymnasieskolans yrkesinriktade studievägar borde gä längre vad gäller allmänna ämnen än vad ÖGY av kostnadsskäl föreslagit.

SÖ tillstyrker ÖGY:s förslag om återgång till ett tvåårigt obligatoriskt tillval för alla elever på yrkesinriktade linjer. I kommande kursplanearbete får man pröva vilka ämnen som bör ingå i tillvalet. Det är enligt SÖ:s mening angeläget att utrymme skapas för den enskilde eleven att läsa både engelska och matematik.

TCO delar ÖGY:s uppfattning att de allmänna ämnenas ställning bör förstärkas, men föreslår till skillnad från ÖGY att engelska skall bli obliga­toriskt. TCO ser inte sina förväntningar pä att s. k. de praktisk-estetiska ämnena skulle få en förstärkt ställning infriade i ÖGY:s förslag.

Landstingsförbundet anser att omfattningen av de allmänna ämnena bör vara större än den som utredningen föreslår. Det är mycket angeläget att matematikämnet förstärks och införs som ett fristående ämne på de linjer som landstingen är huvudmän för. En sådan ändring skulle underlätta övergången till högskolan. Även naturvetenskapliga kunskaper bör ges en större vikt i den nya yrkesutbildningen.

Småföretagens Riksorganisation stöder förslaget att utöka antalet tim­mar för allmänna ämnen under förutsättning att man i största möjliga män integrerar dessa med yrkesutbildningens karaktärsämnen. Risk finns att en liten grupp elever skräms bort av undervisning i allmänna ämnen. För elever inom lärlingsutbildningen skall allmänna ämnen inte vara obligato­riska.

Svenska kommunförbundet finner det motiverat med ett utökat inslag av allmänna ämnen. Innehållet bör delvis anknyta till yrkesämnena. Därför ökar behovet av tätare kontakter och samverkan mellan yrkeslärare och lärare i allmänna ämnen. Elever som inte orkar med allmänna ämnen bör liksom i dag kunna befrias från undervisning och efter utbildningstidens slut ha rätt till förlängd undervisning.

LO betonar att den yrkesinriktade gymnasieutbildningen skall ge en yrkeskompetens och samtidigt en bred allmänkompetens. All yrkesinrik­tad utbildning bör därför innehålla svenska, matematik, engelska och samhällskunskap. Utbildningen i tekniska och naturvetenskapliga ämnen bör rustas upp inom alla gymnasielinjer.

37

Skäl för mitt förslag: Inledningsvis har jag betonat vikten av att de yrkesinriktade studievägarna får ett ökat inslag av allmänna ämnen. Flerta­let remissinstanser är positiva till en sådan utveckling. I jämförelse med dagens situation innebär mitt förslag en avsevärd förbättring i detta avse­ende.

Genom utvärderingar har man konstaterat att elevernas syn på de all­männa ämnena under åren har utvecklats i positiv riktning. Majoriteten av före detta elever upplever de allmänna ämnena som nyttiga för yrkesutöv­ningen, även om kritik framförs mot att de för litet anknutit till linjernas yrkeskaraktär.

Mitt förslag innebär att alla elever i försöksverksamheten får kunskaper i svenska, samhällskunskap, engelska och idrott samt ett obligatoriskt till­valsämne. Detta kan vara matematik, bild, musik eller något annat ämne som beslutas lokalt. Det lokala tillvalsämnet skall dock vara hämtat från gymnasieskolans kursplaner.

Med utgångspunkt i utbildningsmålen får det kommande kursplanearbe­tet pröva om det på vissa studievägar kan anses vara motiverat att införa större utbildningsinslag av allmän karaktär. Jag vill i detta sammanhang betona att det numera inte existerar någon skarp gräns mellan allmänna ämnen och karaktärsämnen med avseende på hur teoretiskt krävande utbildningen är. Därför är svaret på frågan om huruvida nya ämnesinslag skall betraktas som allmänna ämnen eller som en del av linjens karaktärs­ämnen inte på förhand givet. Min övergripande uppfattning är dock att de normalt bör betraktas som karaktärsämnen, antingen separata sådana eller integrerade med andra karaktärsämnen.

Prop. 1987/88:102

5.3 Ramtimplan

Mitt förslag: De yrkesinriktade studievägarna i försöksverksamhe-

ten omfattar följande ämnen och lektioner (timmar).

Åk 1-3 Svenska

Samhällskunskap

Engelska

Idrott

Obl. tillval

Ttf

7 vtr                    238 lektioner 5"-                      170"-6"-                       204"-4"-                      136"-6"-                       204"-1"-                       34"-

Summa

29 "-                     986 "-

Åk 3       Specialarbete

Karaktärsämne(n) Åk 1-3 Karaktärsämne(n)

3 "-                      102 "-

3"-                      102"-

79"-                   2 686"-

Totalt

114"-                   3876"-

Härutöver tillkommer under åk 3 en resurs motsvarande två (lär-

ar) veckotimmar för tillsyn av

elever i arbetsplatsföriagd utbildning

per 16-alt 15-grupp.

Anm:  Omräkning från  veckot timmar med faktorn 34.

mmar (vtr) till  lektioner/undervisnings-

38

Arbetsgruppens förslag:

Svenska

Ekonomi och samhällsfrågor

Idrott

Tillval

Ttf

7 vtr 4" 6" 6" 1 "

238 lektioner 136"-204 "-204 "-34"-

Summa

24"-

816"-

Projektarbete

Fackteori

Karaktärsämne(n)

5"

3"

82"

170"-

102"-

2788"-

Totalt

114"

3876 "-

Prop. 1987/88:102

Anm: Vid omräkning från veckotimmar (vtr) till lektioner använde ÖGY faktorn 36. Här redovisas, liksom i mitt förslag omräkning med faktorn 34. Se nedan.

Mitt förslag avviker således frän ÖGY:s i flera avseenden. Jag anser t. ex. att de allmänna ämnena sammanlagt under de tre årskurserna skall omfatta 29 veckotimmar medan ÖGY föreslår 24 veckotimmar. Jag anser att ämnet samhällskunskap skall införas i fimplanen, och att engelska skall vara obligatoriskt ämne på de yrkesinriktade studievägarna i försöksverk­samheten. Tiden för specialarbete, som ÖGY benämner projektarbete, bör i årskurs 3 vara 3 veckotimmar (102 lektioner). Jag anser även att yrkeslä­rarens tillsynsmöjlighet i åk 3 bör öka något. Jag beräknar denna resurs till att omfatta två (lärar)veckofimmar. Några enskilda ämnen, bl. a. samhälls­kunskap, kommer jag strax att kommentera särskilt.

Remissinstansernas synpunkter har redovisats i det tidigare (avsnittet 5.2).

Skäl för mitt förslag: Det är mitt intryck att undervisningstiden inte alltid kunnat utnyttjas ändamålsenligt. Schemabrytande aktiviteter av skilda slag kan ibland verka hindrande och avsevärt försvåra genomförandet av en planerad undervisning. Enligt min mening är det i försöksverksamheten särskilt angeläget att slå vakt om den ämnesbundna tiden och därmed tillförsäkra eleverna ett visst bestämt antal undervisningstillfällen i olika ämnen.

ÖGY har föreslagit att karaktärsämnena skall tilldelas en fastställd net­totid vilket liknar det system med nettotid som tillämpas inom komvux, där varje ämne har ett bestämt antal lektioner som eleverna skall fullgöra.

Jag finner dessa tankegångar välmotiverade och anser därför att nettotid utöver karaktärsämnena även bör gälla de allmänna ämnena i försöksverk­samheten. Enligt gymnasieförordningen (1987:743) omfattar ett läsår 178 dagar dä lovdagar, helgdagar och studiedagar, som infaller under läsåret, fränräknats. Detta motsvarar den tid som komvux använder som grund för omräkning till undervisningstimmar, 36 veckor motsvarande 180 dagar. För gymnasieskolan tillkommer även friluftsdagar, centrala prov i vissa ämnen, introduktions- och temadagar m. m. varigenom undervisningen inställs ytterligare under ungefär 8 dagar. Den återstående tiden för sche­mabunden undervisning utgörs således av 170 dagar, motsvarande 34 veckor. Därför har faktorn 34 använts vid omräkningen från veckotimmar (vtr) till lektioner (undervisningstimmar).

39

5.4 Några enskilda ämnen

Prop. 1987/88:102

Jag har i det föregående avsnittet redogjort för vilka ämnen som föreslås ingå i försöksverksamheten och hur många lektioner/timmar dessa bör omfatta under en treårsperiod. Min avsikt är nu att kortfattat anföra några synpunkter på vissa ämnens kursinnehåll. Av speciellt intresse är ämnet samhällskunskap, som intar en central roll i undervisningen på mänga studievägar i gymnasieskolan. För närvarande får emellertid flertalet ele­ver på de yrkesinriktade linjerna inte del därav.

Många remissinstanser ställer sig tveksamma till det ämnesområde som av ÖGY betecknades ekonomi och samhällsfrågor och förordar i stället ämnet samhällskunskap. Men remissbilden är inte entydig.

SÖ har under några år bedrivit försöksverksamhet med samhällskun­skap på vissa yrkesinriktade linjer i stället för arbetslivsorientering. I sin redovisning rapporterar SÖ att försökverksamheten i stort har fungerat tillfredsställande. Enligt SÖ:s bedömning är det möjligt att införa samhälls­kunskap även på de yrkesinriktade studievägarna som obligatoriskt ämne i stället för arbetslivsorientering.

Sedan början av 80-talet har SÖ arbetat med att utveckla en helt ny ' ' kursplan för ämnet samhällskunskap i gymnasieskolan. Våren 1987 över­lämnade SÖ sitt förslag till regeringen. SÖ anser att denna kursplan bör kunna gälla för alla studievägar där ämnet studeras. SÖ:s kursplaneförslag bereds för närvarande inom regeringskansliet. För den nu aktuella för­söksverksamheten skall den befintliga kursplanen för tvåårig social och ekonomisk linje tillämpas.

Flertalet remissinstanser har i samband med kommentarerna till kon­sumtionslinjens avveckling även berört kost- och konsumentkunskapens betydelse ur både individens och samhällets synpunkt. Jag anser att frågor som har att göra med kost- och näringslära i huvudsak bör föras till studievägar, vars utbildningsmål motiverar sådana inslag. I det fortsatta kursplanearbetet får man således ta ställning till i vilken omfattning och under vilka former kost- och näringslära skall tas med i kursplanerna för studievägar inom vård-och omsorgsområdet, storhushålls- och restaurang­utbildningen m. fl. Till frågor om konsumtionslinjen återkommer jag senare (i avsnittet 6.4).

Ämnet svenska bör bibehålla sin nuvarande omfattning. Undervisningen skall ge eleverna vidgade kunskaper om både svenska språket och littera­turen och utveckla deras förmåga att använda språket. Under senare år har ämnets timantal ökat på vissa studievägar och dessutom har en metodisk utveckling av ämnet ägt rum i syfte att stärka svenskans ställning på de yrkesinriktade studievägarna. Resultatet av dessa ansträngningar utgör enligt min mening en god grund för ökad ämnessamverkan mellan svenska och linjens karaktärsämne. Jag anser att det största behovet av samverkan föreligger under den inledande delen av studietiden. Det är viktigt att eleverna tränas att skriftligen och muntligen behandla språket. Eleverna skall också genom litteraturstudier ytterligare kunna utveckla sitt språk och skaffa sig kunskaper om vår egen och andra kulturkretsar, om männi­skor och olika problem för att därigenom öka förståelsen av sig själva och sin omvärld.

I ett land som Sverige ingår kunskaper i engelska numera i allmänbild- Prop. 1987/88:102 ningen. För yrkesutbildningen förtjänar det dessutom att påpeka att ar-betsinstruktioner nu ofta är på engelska. Därför föreslär jag att engelska skall vara obligatoriskt ämne inom försöksverksamheten. Jag är medveten om att språkstudier kan innebära svårigheter för vissa elever. Ett sätt att öka elevernas intresse och ambition kan vara att undervisningen i engelska liksom när det gäller andra ämnen i viss utsträckning knyter an till studie­vägens karaktärsämnen.

Idrottsämnet får i jämförelse med nuvarande omfattning oförändrat tim­tal (4 vtr). Inom ramen för nu gällande mål bör undervisningen i ökad utsträckning inriktas mot kunskaper och färdigheter i ergonomi samt att tillgodose behovet av fysisk aktivitet. Därutöver är det speciellt viktigt att belysa ergonomiska principer inom studievägens karaktärsämne.

Utöver de för närvarande mera etablerade tillvalsämnena som bild, musik och matematik bör varje skolstyrelse/utbildningsnämnd besluta om utbudet av tillvalsämnen bland existerande kursplaner inom utrymmet för de föreslagna 6 veckotimmarna.

Riksdagen uttalade vid 1985/86 års riksmöte i anledning av motioner om ämnet religionskunskap samt undervisning i livsåskådningsfrågor att "det är av värde att religionskunskapsämnets ställning blir föremål för övervä­ganden i samband med beredningen av ÖGY:s förslag. Därvid bör möjlig­heten prövas att föra in religionskunskap som obligatoriskt ämne på värd­linjen och sociala servicelinjen".

För egen del vill jag starkt understryka vikten av att de som utbildas till värd- och omsorgsyrken får sådana kunskaper och insikter i livsåskåd­ningsfrågor och religiösa spörsmål att de i sin yrkesutövning på ett till­fredsställande sätt kan möta de krav som ställs. Vid vården och omsorgen om exempelvis gamla och svårt sjuka personer måste således personalen på ett grannlaga och ömsint sätt kunna stödja patienten och visa respekt för dennes etiska och religiösa frågor, tvivel eller övertygelse. Behovet av kunskaper om våra invandrares olika religioner, frågor, tvivel eller överty­gelse och livsåskådningar samt deras kulturella och historiska bakgrund får också en allt större aktualitet i vård- och omsorgssammanhang. Jag anser att sädana kunskaper och insikter är sä väsentliga för och så nära förknip­pade med vård- och omsorgsyrkenas krav att de bör ingå i karaktärsämne­na för berörda studievägar. Jag förutsätter att SÖ i det framtida kursplane­arbetet beaktar vad jag nu har anfört. Dessutom kan ämnet religionskun­skap erbjudas som tillvalsämne efter lokala beslut.

Specialarbete förekommer i dag pä gymnasieskolans tre- och fyraåriga studievägar. Det utgör en fördjupningsmöjlighet inom ramen för studievä­gens karaktärsämnen. Jag finner denna möjlighet så värdefull att den bör finnas också för eleverna i årskurs 3 inom försöksverksamheten.

Specialarbetet bör fä väljas med stor frihet men skall innebära en för­djupning i ett eller flera av utbildningens karaktärsämnen. Det bör också ha ett förhållandevis stort tidsutrymme. Vidare bör man eftersträva att eleverna får träna ett mer projektinriktat arbetssätt.

Jag föreslår sålunda att specialarbete införs på alla linjer inom för­

söksverksamheten. Det skall förläggas till årskurs 3 och ha en omfattning

41

av tre veckotimmar. I specialarbetet bör också angelägna ämnesövergri- Prop. 1987/88:102 pande frågor kunna ingå. Lämpligt kan t. ex. vara att specialarbetet inrik­tas mot kulturfrågor, miljöfrågor och miljöpåverkan i anslutning till aktu­ella yrkesämnen. Studierna bör härvid vinna på att lärare med olika utbild­ningsbakgrund medverkar i både planeringen och genomförandet av spe­cialarbetet. Sammantaget anser jag att specialarbetena kan åstadkomma en mer problemorienterad undervisning, som griper över flera sektorer. Jag ämnar senare föreslå regeringen att SÖ får i uppdrag att utarbeta ett servicematerial som stöd för specialarbete inom försöksverksamheten.

Varje yrkesinriktad studieväg innehåller utöver de allmänna ämnena minst ett för studievägen kännetecknande karaktärsämne. Det är i huvud­sak genom denna undervisning eleverna förbereds inför övergången till arbetslivet. Studievägarnas karaktärsämnen bör inom försöksverksamhe­ten liksom tidigare omfatta ett betydligt större timtal än vad de allmänna ämnena gör. Karaktärsämnena uppdelas som jag tidigare utföriigare redo­visat (avsnitt 4.4) i ett antal moduler, där var och en utgör ett pedagogiskt väl avgränsat avsnitt. Eleverna inhämtar kunskaper och uppövar sina färdigheter inom områden som motsvarar en bestämd verksamhet i arbets­livet. Praktiska och teoretiska moment integreras med varandra eller var­vas på ett ändamålsenligt sätt i utbildningen. Genom en förstärkt tid för karaktärsämnena och en ökad arbetsplatsförläggning ges enligt min mening goda förutsättningar att höja yrkesundervisningens kvalitet.

Under det tredje året är karaktärsämnet till sin huvuddel arbetsplatsför-lagt. Yrkesläraren utövar under denna tid tillsyn över eleverna under 2 veckotimmar per 15/16 grupp beroende pä studieväg. För att få en naturlig koppling mellan de arbetsplatsförlagda modulerna och de skolförlagda bör en del av karaktärsämnet som sammanlagt omfattar 3 veckotimmar (102 lektioner) vara skolförlagd också i denna årskurs. Det är då lämpligt att den del av karaktärsämnets/oc/:/eon som ställer störst krav på elevernas teoretiska förmåga förläggs till det tredje året. På sä sätt sker en naturlig koppling mellan arbetslivet och skolan även under årskurs 3. Eleverna har då erfarenheter från vistelser pä olika arbetsplatser och har tillägnat sig tillfredsställande kunskaper i skilda ämnen samt uppnätt en ökad grad av personlig mognad vilket sammantaget ger bättre förutsättningar att tillgo­dogöra sig de mera teoretiska delarna av kursplanen. Dessa tre timmar under sista årskursen skall användas både för ämnesfördjupning och för att skapa helhet, överblick och förståelse. Den bästa garantin för detta fäs inom klassens ram genom ökad lärarsamverkan, där elevernas erfarenhe­ter från skilda arbetsplatser tillvaratas. I årskurserna 1 och 2 bör fackteore­tiska moment liksom hittills integreras med arbetstekniken under hela studietiden.

Den nya struktur av yrkesutbildningen inom försöksverksamheten jag tidigare redovisat (avsnitt 4) med större inslag av arbetsplatsförlagd utbild­ning och ett tillkommande tredje år kan överbrygga och avdramatisera övergången till arbetslivet. Det utökade samspelet mellan skola och arbets­platser under en förlängd studietid ser jag som ett väsentligt instrument för att höja yrkesutbildningens kvalitet och attraktivitet.

42

5.5 Ämnenas årskursfördelning

Prop. 1987/88:102

Mitt förslag: I försöksverksamhetens timplaner anges för de ingåen­de ämnena både antalet veckotimmar (vtr) och antalet lektioner (undervisningstimmar). Skolhuvudmännen får årskursfördela lektio­nerna efter lokala önskemål och förutsättningar att anordna utbild­ningen med följande begränsningar det totala antalet veckotimmar skall under skolförlagd utbildning högst uppgå till 40 per årskurs. Omfattningen av allmänna ämnen i årskurs 1 utöver idrott bör ej överstiga 238 lektioner (7 vtr x 34 veckor). I årskurs 3 skall före­komma 3 veckotimmar (102 lektioner) av vardera specialarbete och skolförlagt karaktärsämne.

Vid arbetsplatsförlagd utbildning skall eleverna i princip följa arbetsplatsernas dagliga tider. Tidsmässigt motsvarar en hel veckas arbetsplatsföriäggning därför en skolförlagd vecka även om timmar­na ej exakt överensstämmer.

Arbetsgruppens förslag: Avviker frän mitt förslag beträffande den lokala friheten att fördela lektionerna mellan årskurserna.

Remissinstanserna: Endast ett fåtal remissinstanser har berört frågan om ärskursfördelningen. Ludvika kommun anser emellertid att ämnet svenska bör koncentreras till tvä årskurser.

Skäl för mitt förslag: Tidigare har jag framhållit att samarbetet mellan skolan och arbetslivet kommer att intensifieras i och med att mina förslag till förnyad yrkesutbildning förverkligas. För att underlätta detta samarbe­te är det angeläget att yrkesutbildningen får en flexibel utformning med statliga bestämmelser av ramkaraktär.

Syftet med mina förslag är således att öka möjligheterna att åstadkomma en ändamålsenlig planering och uppnå ett effektivt utnyttjande av under­visningstiden oavsett om det gäller skolföriäggning eller arbetsplatsförlägg­ning. Genom att inte bindande föreskrifter meddelas om hur undervis­ningstiden för olika ämnen skall fördelas på årskurser och genom att elevtiden inte längre räknas i veckotimmar ökar den lokala friheten högst väsentligt att planera och genomföra utbildningen efter rådande förhållan­den.

5.6 Ämnessamverkan

Jag har i årets budgetproposition (prop. 1987/88:100, bil. 10 sid. 147-148) föreslagit att gymnasieskolans förstärkningsresurs bör utvidgas med 10 milj. kr. för att ge ökad möjlighet att minska gruppstorlekarna i ämnet svenska på de yrkesinriktade linjerna. Syftet är att kunna förbättra under­visningen i basämnet svenska och stödja elever med svårigheter i ämnet. Redan under studieinledningen är det därför viktigt att åstadkomma en ämnessamverkan som under hela utbildningstiden kan utvecklas och i årskurs 3 avslutas med mera brett upplagda projektarbeten. Kopplingen mellan de allmänna ämnena och karaktärsämnena får emel-

43

lertid inte drivas för långt. Det i kursplanerna angivna syftet med undervis­ningen får ej skymmas. Jag ser således inte ämnessamverkan som ett mål i sig utan som en angelägen pedagogisk metod. Det gäller att hitta en lämplig avvägning mellan å ena sidan att ge nödvändiga kompetenser i det svenska språket och väcka elevernas intresse och lust att läsa skönlitteratur och å andra sidan att utbilda eleverna för den fortsatta yrkesverksamheten.

Jag ser möjligheterna till mindre undervisningsgrupper i svenska som en viktig åtgärd för att stärka detta basämne på yrkeslinjerna. Genom detta har förutsättningarna för ämnessamverkan ytteriigare förbättrats sedan skolhuvudmännen också med det nya statsbidragssystemet själva fått stör­re möjlighet att avgöra hur och när resursen skall utnyttjas.

Även om utvärderingar under senare är visar att eleverna i allt högre utsträckning intresserar sig för de allmänna ämnena och anser att de är nyttiga för yrkesutövningen kvarstår en viss kritik mot dessa. Kritiken grundas på att de allmänna ämnena i allt för hög grad utgjort en repetition av grundskolans kurs eller att undervisningen i de flesta fall varit för abstrakt och ej haft tillräckligt stark anknytning till yrkesämnena.

Inom grundskolan pågår en intensiv utveckling av arbetssätt och under­visningsmetoder i kommunikations- och färdighetsämnen, främst i svenska och matematik. Detta bör leda till att behovet av repetitiva insatser i gymnasieskolan på sikt minskar. Där bör lektionstiden i ökad utsträckning kunna användas för att fördjupa och bredda elevernas kunskaper. Jag fäster också stora förhoppningar vid de försök som pågår med en metod­utveckling av svenskämnet på yrkeslinjerna. Jag har i årets budgetproposi­tion markerat sådana försök såsom särskilt väsentliga.

Prop. 1987/88:102

5.7 Betygssystem och intagningsfrågor

5.7.1 Kompetensbevis

Mitt förslag: I de delar av försöksutbildningarna som kommer att vara uppbyggda av moduler nämligen karaktärsämnena skall varje elev i stället för traditionella betyg i slutet av varje termin få ett kompetensbevis, som ger information om vilka godkända moduler eleven hittills har avslutat i sin utbildning.

Arbetsgruppens förslag: Man bör utreda och pröva "andra former av betyg än det relativa betygssystemet" i yrkesutbildningens karaktärs­ämnen. Vid övergång från en utbildningsform till en annan måste det av betygsdokumentet klart framgå vilka utbildningsmoment eleverna redan har inhämtat.

Remissinstanserna: Sö menar att det inte behövs någon ny utredning, eftersom tillräckligt underlag redan finns i de senaste årens utredningar. UHÄ tillstyrker däremot förslaget om utredning.

Småföretagens Riksorganisation efteriyser "en snar utredning kring ett fullgott system som dokumenterar inhämtad yrkeskunskap".

Skäl för mitt förslag: Som jag tidigare har framhållit i (avsnitt 3.4)

44

innebär det förordade modulsystemet, där.tiden för inlärning tillåts variera mellan olika elever obestridliga fördelar. En sådan är att eleverna får använda den tid som behövs för att lära sig en sak ordentligt. Varje termin skall de därför få ett kompetensbevis med en förteckning över godkända moduler. Kompetensbeviset bör innehålla en kort beskrivning av innehål­let i varje modul, om detta inte framgår av beteckningen.

Som information om vad eleverna lärt sig och kan är kompetensbevisen överlägsna. Detta sätt att mäta elevernas prestationer och inhämtade kun­skaper bör också fä en gynnsam effekt på undervisningssituationen. Jag vill erinra om att det såväl inom vissa specialkurser i gymnasieskolan som inom de särskilda yrkesinriktade kurserna i komvux förekommer en be­tygsskala med endast godkänd och icke godkänd, vilket företer vissa likheter med det bedömningssystem jag här föreslär. Kompetensbevisen är väl ägnade att dokumentera behörighet av olika slag. Som urvalsinstru­ment är kompetensbevisen däremot inte lämpliga eftersom de bygger på en bedömning av individen och således är de inte grupprelaterade.

Vid antagning till högre studier måste därför urvalet av elever från försöksverksamheten med den treåriga yrkesutbildningen ske på andra grunder än hittills. Frågan blir inte aktuell förrän vid antagning till högsko­lan 1991. Jag anser att SÖ och UHÄ bör pröva hur urval till högre utbildning skall ske för elever i försöksverksamheten. Jag kommer att inom kort föreslå regeringen att ge dessa myndigheter i uppdrag att lämna förslag härom.

Prop. 1987/88:102

5.7.2 Intagning av underrepresenterat kön

Mitt förslag: I syfte att påverka den sneda könsfördelningen i gym­nasieskolans yrkesinriktade studievägar skall minst 20% av intag­ningsplatserna inom försöksverksamhetens tekniskindustriella linje och social service- och omvårdnadslinje avsätts för flickor resp. pojkar.

Skäl för mitt förslag: Jag har nyligen givit SÖ i uppdrag att utveckla kompletterande urvalskriterier, andra än betyg, vid intagning till gymna­sieskolan. Jag har därvid framhållit det som önskvärt att SÖ utvecklar modeller som omfattar särskilda åtgärder för att gynna underrepresenterat kön vid intagning till yrkesinriktade studievägar i gymnasieskolan.

När det gäller den nu pågående försöksverksamheten med treåriga yr­kesinriktade linjer gjordes på regeringens initiativ i förra årets budgetpro­position en särskild satsning på att rekrytera flickor till den industriella tekniska linjens elmekaniska gren. Jag har fidigare (avsnitt 2) redovisat att erfarenheterna har varit positiva.

Jag föreslår att den påbörjade satsningen i den fortsatta utvidgade för­söksverksamheten skall gälla den teknisk-industriella linjen i dess helhet och att således minst 20% av platserna avsätts för kvinnliga elever. Det är viktigt att ansträngningarna att rekrytera flickorna inte stannar vid denna

45

första insats utan att både skolan och arbetslivet i kommunen engageras Prop. 1987/88:102 för att bistå dessa flickor dels att fullfölja studierna, dels att få ett kvalifi­cerat arbete i linje med utbildningen. Jag kommer senare bl. a. i redovis­ningen av mina överväganden och förslag med avseende på yrkeslärarnas fortbildning och handledarutbildning att särskilt beröra frågan om under­visningen av flickor som gjort otraditionella studieval.

Analogt med detta föreslår jag även att minst 20% av platserna inom social service- och omvårdnadslinjen på samma sätt avsätts för pojkar. Könsfördelningen på den nuvarande värdlinjen är inte lika extremt sned som på många av de tekniskt-industriella studievägarna: 10% av eleverna är redan nu pojkar. Jag anser emellertid att det är angeläget att fler pojkar rekryteras till vårdutbildningarna. Enligt min mening är det viktigt att vårdpersonalen inte i alltför övervägande grad består av kvinnor likaväl som att ansvaret för vården av barn och äldre, av sjuka och handikappade i hela samhället inte bara bör vara ett kvinnornas ansvar utan ett gemensamt ansvar för alla.

Det bör nämnas att ända sedan tillkomsten av dagens gymnasieskola år 1971 har stora ansträngningar gjorts för att minska de könsrollsbetingade skillnaderna i ungdomarnas val av studieväg i gymnasieskolan. Således får sökande till studieväg med färre än 30% elever av minoritetskön extra poängpåslag i en urvalssituation vid intagning till gymnasieskolan om han/hon tillhör minoritetskönet. Detta har möjligen resulterat i att fler pojkar sökt till flickdominerande studievägar men något resultat vad gäller flickornas val kan inte beläggas.

Jag anser att dessa två satsningar är av stor principiell vikt för att nä de mål som regeringen uppställt för jämställdhetsarbetet (jfr. avsnitt 2). Ge­nom att minska den sneda könsfördelningen i gymnasieskolan kan man få ett medel att påverka den minst lika sneda könsfördelningen på arbets­marknaden.

6 Studievägsstruktur

6.1 Utbildning och arbetsmarknad

En av de specialstudier som utarbetades inom ÖGY gällde yrkesutbild­ningen inför 1990-talet (DsU 1985:13) - en analys av utbildning, yrkes­struktur och arbetsliv inför framtiden. En kort summering av denna analys samt av den senaste långtidsutredningen ger en utgångspunkt för min redovisning i det följande av hur studievägsorganisationen för gymnasie­skolan i framtiden bör gestalta sig.

De yttre förutsättningarna för en modernisering av yrkesutbildningen är

nu inför 1990-talet i många avseenden annoriunda än de som gällde när

dagens läroplan tog form i mitten av 1960-talet. Bristen pä arbetskraft var

då påtaglig på många områden. Industrin expanderade efter en stark struk­

turomvandling. Utbyggnaden av den offentliga sektorn hade inte fått den

kraft och inriktning den fick på 1970-talet. En tredjedel av dem som gick ut

från grundskolan fortsatte då direkt ut i arbetslivet. Förvärvsfrekvensen

för kvinnor var jämförelsevis låg.

46

I början av perioden 19601985 var det industrin som ledde sysselsätt-     Prop. 1987/88:102 ningsexpansionen. Yrkesskolan med dess inriktning mot industri och hant­verk var då den naturliga utgångspunkten för att diskutera linjestrukturen i den nya gymnasieskolan.

De linjer med inriktning mot vård, handel och kontor som tillskapades under denna tid byggde på kortare kurser, ofta utformade för elever med tidigare yrkeserfarenhet. Under 1970-talet har arbetsmarknaden inom om­rådena hälso- och sjukvård samt socialvård inklusive äldre- och barnom­sorg stått för en väsentlig del av expansionen. Under samma period gick sysselsättningen inom industri och detaljhandel ned. De traditionella yr­kesvalen för pojkar och flickor bestod emellertid.

Vad är det för arbetsmarknad den gymnasiala yrkesutbildningen skall utbilda för på 1990-talet? 1970- och 1980-talens utveckling kan ge en utgångspunkt för tänkbara utvecklingslinjer.

Flera yrkesområden, som tidigare var stora, har krympt mellan år 1964 och år 1980 och samtidigt har andelen individer verksamma inom dessa områden också minskat. Detta gäller jordbruket, tillverkningsindustrin och varuhandeln. De yrkeskategorier som har ökat sina andelar är i första hand utbildningsintensiva yrken. Ekonom-, ingenjörs- och teknikertätheten i industrin har ökat. Motsvarande utveckling återfinns också inom de andra näringsgrenarna. Detta innebär en ökad efterfrågan på ekonomer och tekniker.

Tillverkningsindustrin kommer enligt många bedömare även framdeles att utgöra ryggraden i samhällsekonomin. Industrin är därmed ett ur sys­selsättningssynpunkt oförändrat viktigt område. Andra kvalifikationskrav för industrianställda är däremot med stor sannolikhet att förutse.

Informationsteknologi och annan teknisk utveckling torde inte minska sysselsättningen i varuproduktionen men de kvalitativa förändringarna av befattningsinnehället i industrin kommer att bli betydande. Expansionen av tjänster som riktar sig till industrin innebär ofta en utflyttning av tjänster från varuproducerande företag till tjänsteproducerande företag. Det priva­ta näringslivet, som i Sverige i jämförelse med många andra industriländer har haft en hög andel anställda med relativt låg skolutbildning, kommer att öka sin efterfrågan på högutbildad arbetskraft.

Trots industrins centrala roll i den samhällsekonomiska utvecklingen står andra delar av arbetsmarknaden numera för en större del av den totala sysselsättningen i landet. Den näringsgren som har haft den snabbaste tillväxten under de senaste tjugo åren är offentlig förvaltning och andra tjänster.

Det scenario som ÖGY skisserar för den framtida utvecklingen stämmer väl med den senaste långtidsutredningens (LU 87). Enligt denna kommer under den närmaste tioårsperioden ett genomgående drag i näringslivets utveckling att vara en fortsatt utveckling mot tjänsteproduktion och kun­skapsintensiv produktion. Verkstadsindustrin, kemisk industri och den privata tjänstesektorn väntas öka starkt medan textil- och konfektionsin­dustrin, jordbruket, varven och basindustrierna får minskad betydelse.

De regionala skillnaderna i landet ökar genom att storstäderna växer

kraftigt. Utflyttningsorterna kommer att värna om de lokala arbetstillfälle-

47

na.

Enligt LU 87 bör det emellertid också kunna öppnas nya möjligheter för Prop. 1987/88:102 en positiv regional utveckling, bl. a. genom de nya produktionsvillkor som utvecklingen på informationsteknologins område skapar. Åtgärder för att förbättra infrastruktur, utbildningsmöjligheter, teknikspridning och nyfö-retagande torde bli alltmer centrala för regionalpolitiken i framtiden. Jag har i 1987 års budgetproposition utvecklat min syn på det framtida kun­skapssamhället, på kunskap som en produktiv tillgång och hur utbildnings­orterna kan fungera som kraftcentra som drar till sig industri och övrigt näringsliv. En förbättrad yrkesutbildning kommer att kunna fungera som en hävstång för lokal och regional utveckling.

Jag har dessutom tidigare detta budgetår i propositionen om särskilda regionalpolitiska insatser i delar av Bergslagen och norra Sveriges inland (prop. 1987/88:64) lagt fram förslag som syftar till att med olika utbild­ningsinsatser främja infrastrukturen och öka teknikspridningen.

Att utbildningsnivån successivt höjs bland befolkningen liksom att ande­len kunskapsbaserade yrken ökar är i sig inget nytt. Vad som är nytt är att förändringarna kan förväntas ske i en allt snabbare takt. Numera har fyra femtedelar av en årskull gymnasial utbildning när de går ut på arbetsmark­naden. Ändå tar det i dag längre tid än för några år sedan innan ungdomar­na får fasta anställningar.

Enligt ÖGY:s mening är kopplingen mellan utbildningsbakgrund och yrkesinriktning på arbetsmarknaden förhållandevis svag. ÖGY pekar på de tendenser till breddning av befattningsinnehåll och uppluckring av de yrkesroller som finns inbyggda i dagens yrkesutbildning. Med en gymna­sieskola dimensionerad för samtliga ungdomar kommer arbetsmarknads­hänsyn vid dimensionering att spela en underordnad roll. Man kan av dessa båda skäl, menar ÖGY, vänta sig en ökad spridning på utbildnings­bakgrund bland ungdomar som rekryteras till olika yrkesområden. Situa­tionen har redan under 1970-talet för de flesta utbildningslinjer som vänder sig mot den privata arbetsmarknaden präglats av en sådan spridning.

Redan yrkesutbildningsberedningen (YB) föreslog i sina betänkanden under åren 19661968, att den grundläggande yrkesutbildningen inte läng­re från början skulle specialiseras mot ett visst yrke eller efter den då rådande branschstrukturen. En sådan bredd fick dock inte undantränga behovet av en målinriktad utbildning. Om dessa mål skulle kunna uppfyl­las, måste yrkesutbildningen byggas upp så att den i ett inledande skede blev bred för att successivt smalna mot utbildningstidens slut. YB:s förslag om breda utbildningar kom i huvudsak att genomföras vid gymnasieskolre­formen. Den dåvarande departementschefen framhöll därvid att den när­mare utformningen av linjerna var en fråga som i det stora hela inte fordrade beslut av riksdagen utan kunde behandlas i det fortsatta läro­plansarbetet.

Det totala antalet linjer i gymnasieskolan uppgår för närvarande till 27.

Av de 16 direkt yrkesinriktade linjerna är 14 grendelade. Det finns totalt 44

grenar. I de flesta fall sker grendelningen mellan årskurserna 1 och 1. Det

finns också linjer som är grendelade redan från starten i årskurs 1. Dessa är

alltså i realiteten helt olika studievägar fast med samma linjebeteckning.

Varianter är en finare indelning av grensystemet på vissa linjer. Utöver

48

linjerna finns i gymnasieskolan dessutom ca 550 specialkurser av .olika     Prop. 1987/88:102 längd.

I det följande redovisar jag mina förslag till åtgärder avseende studie­vägsstruktur samt de skäl som ligger bakom.

6.2 Avveckling av de tvååriga ekonomiska och tekniska linjerna

Mitt förslag: Intagningen till de tvååriga ekonomiska och tekniska linjerna upphör från och med läsåret 1991/92.

Arbetsgruppen: Överensstämmer med mitt förslag.

Remissvaren: Med några fä undantag godkänns förslagen av remissin­stanserna. SAF understryker härvid vikten av att, såsom redan skett på ingenjörs- och teknikerområdet, yrkesinriktade utbildningar utvecklas på mellannivå för ekonomi - administration - handel och att administrativ databehandling inkluderas.

Skäl för mitt förslag: Sedan början av 1980-talet har de kortare teoretiska studievägarna fått ett minskande sökandeintresse. Detta gäller bl. a. de kortare alternativen till den treåriga ekonomiska linjen och den fyraåriga tekniska linjen, nämligen de tvååriga ekonomiska och tekniska linjerna. Detta beror till stor del på att arbetslivets efterfrågan på utbildade från linjerna stadigt minskat eftersom den teoretiska grunden från dessa linjer anses vara otillräcklig utan tidigare långvarig yrkeserfarenhet. Eftersom motsvarande utbildningar också förekommer inom komvux avser jag att föreslå regeringen att uppdra ät SÖ att inkomma med förslag om de förändringar detta kan föranleda inom komvux.

Sista intagning pä dessa studievägar bör äga rum läsåret 1990/91. Fr. o. m. läsåret 1991/92 skall således någon ny intagning inte ske.

6.3 Yrkesutbildningens linjesystem

De femton yrkesutbildande linjer, av vilka två i dag utbildar för vård och omsorg, tre för jord-, skogs- och trädgårdsnäringarna, en för handels- och kontorsområdet och övriga nio för det teknisk-industriella området skall utgöra kärnan i det utvecklingsarbete jag föreslår i det följande.

SÖ:s kursplanearbete för de yrkesinriktade studievägarna bör ej bedri­vas isolerat bransch- eller linjevis utan sträva efter en samverkan i riktning mot bredare studievägar. För att begränsa antalet studievägar avser jag föreslå regeringen att SÖ i anslutning till kursplanearbetet också får i uppdrag att senast den I mars 1989 framlägga ett förslag till ny linjestruktur med siktet inställt på att begränsa antalet linjer i gymnasieskolan. Ett exempel som skisserats vid överväganden inom utbildningsdepartementet och som kan ge viss inriktning för detta arbete redovisar jag i det följande.

Enligt sina direktiv hade ÖGY bl. a. till uppgift att utifrån sina övervä­ganden om den framtida yrkesutbildningens innehåll belysa behovet av

49

4   Riksdagen 1987/88. 1 saml. Nr 102

eventuella justeringar i den nuvarande strukturen av gymnasieskolans     Prop. 1987/88:102 studievägar. ÖGY framlägger få konkreta förslag kring framtida linjer. Däremot föreslås att bl. a. Dk- och Ko-linjerna avvecklas.

I stället för detaljerade förslag till linjer har ÖGY, som jag tidigare redovisat, lagt fram en mer grundläggande och ny struktur för yrkesutbild­ningarna. Genom modulsystemet skapas enligt ÖGY störte förutsättningar för smidig anpassning till utvecklingen i arbetslivet. ÖGY framhåller också att kursplanearbetet ej enbart bör bedrivas isolerat linje för linje, utan också ske i form av ett övergripande arbete för de linjer och utbildningsfor­mer där modulsamverkan är motiverad.

Många remissinstanser efteriyser en mer principiell diskussion om den framtida studieorganisatoriska uppbyggnaden. Därvid önskas i allmänhet färre och "bredare" studievägar än vad ÖGY föreslagit.

Enligt RRV anger ÖGY själv flera faktorer som talar för att det i framtiden blir svårare att i planeringen innehållsligt och kvantitativt koppla samman specifika delar av skolan med specifika yrken eller delar av arbetslivet. Ett sådant perspektiv bör enligt RRV föranleda en mer princi­piell diskussion av yrkesutbildningens komplicerade struktur i form av sektorer/linjer/specialkurser än de enstaka förenklingsförslag som ÖGY har redovisat.

LO anser att de senaste årens utveckling har visat att tiden nu är mogen för att göra en samlad översyn av hur indelningen i linjer bör vara organi­serad i gymnasieskolan. Det fortsatta arbetet bör inledas med att en ny linjestruktur i utbildningen läggs fast.

LO anser att antalet studievägar bör minska i gymnasieskolan. Utbild­ningar med likartat innehåll som leder fram mot en och samma arbetsmark­nad bör läggas samman så att lärar- och andra utbildningsresurser kan samutnyttjas. Den nuvarande uppdelningen i sektorer bör göras så att utbildningar mot samma arbetsmarknad t. ex. teknisk eller ekonomisk samordnas.

Enligt LO bör det prövas om det är möjligt att föra samman utbildnings­linjer inom den ekonomisk-merkantila sektorn. LO anser att nuvarande E och Dk kunde föras samman. All ekonomisk utbildning skulle ges från en linje, där utbildning i handel ges från en variant och där någon ny Hk-linje inte inrättas.

TCO understryker att arbetslivsperspektivet framgent måste ställas i förgrunden när det gäller olika utbildningars innehåll och struktur. TCO menar dock att utbildningsväsendet hittills i alltför hög grad har planerats efter befintliga yrkesgrupperingar, nu gällande arbetsorganisafion och rek­ryteringsmönster i arbetslivet.

Att mer exakt uttala sig om hur det framtida yrkeslivet kommer att se ut

och vilka kvalifikationskrav som kommer att ställas finner TCO samtidigt

inte möjligt. Det är därför en viktig uppgift för samhällets utbildningssy­

stem att skapa en beredskap genom att forma utbildningen så att den inte

enbart är knuten till en viss typ av produktion, vissa arbetsuppgifter och en

viss typ av arbetsobjekt. Två skilda utbildningsbehov framträder emeller-

fid tydligt; ett som är kopplat till en yrkesfunktion och ett annat som är mer

generellt och med framtidsberedskap som utbildningsmål.  Framtidens

50

gymnasieskola måste ge såväl ökat djup som större bredd i elevernas     Prop. 1987/88:102 yrkeskunskaper.

En modulindelning av de yrkesinriktade linjernas ämnen enligt förslagen i betänkandet måste enligt SAF åtföljas av en motsvarande uppdelning av samtliga ämnen på de teoretiskt orienterade linjerna. Endast på det sättet kan den nu tämligen ensidigt linjeorienterade gymnasieskolan förändras i sin struktur så att den kan ge fillfredsställande möjligheter till personliga tillval, kombinationer av teoretiska och yrkesinriktade studier, byten av studieinriktning samt kompletteringsstudier.

Det samarbete som under en lång följd av år - med varierad intensitet -har pågått mellan SÖ och branscherna måste enligt SAF utvecklas och fördjupas. Det är i första hand hos företrädare för resp. branscher som kunskapen finns om vilka kvalifikationer som fordras för att framgångsrikt fungera i ett visst yrke eller befattning. Det är också från dessa branschfö­reträdare skolmyndigheterna måste skaffa sig underlag för sin planering.

Ett så genomgripande ingrepp i de nuvarande utbildningarna som ÖGY föreslår bör enligt SÖ inte göras utan att man samtidigt reviderar och moderniserar innehållet. Detta måste göras i fråga om såväl detaljerna i moment och moduler som studievägarnas struktur i stort.

Elevorganisationen (EO) ger exempel på ett antal yrkesinriktade studie­vägar som bör finnas i gymnasieskolan. Utöver dessa måste det också finnas specialkurser för mindre vanliga yrkesområden. Graden av speciali­sering bör enligt EO kunna fä variera mellan linjerna. Gemensamt för alla linjer bör dock vara att de innehåller en tredjedel av vardera teoretiska yrkesämnen, allmänna ämnen, som är gemensamma för alla linjer och företagsförlagd praktik. Samtliga linjer bör ge allmän behörighet till hög­skolestudier, men de speciella kompetenskraven bör mer än i dag vara kopplade till yrkeskompetens.

I flera remissyttranden, bl. a. från SÖ, framhålls att ÖGY:s förslag till utbildningar inte är tillräckligt "breda". Några remissinstanser, t. ex. TCO och i viss utsträckning LO, aktualiserar åter frågan om s. k. gemensam start för större block av studievägar.

I budgetpropositionen 1986 framhöll jag att statsmakterna då för mindre än tvä år sedan i samband med proposifionen om gymnasieskola i utveck­ling inte ansett att gymnasieutredningens (GU) förslag om s. k. gemensam start borde prövas. I stället borde olika möjligheter att uppnå syftena med den gemensamma starten utredas. I årets budgetproposition (prop. 1987/88:100, bil. 10 s. 154) föreslår jag också att det pågående försöket i[REDACTED_EFTERNAMN] med en gemensam start i ekonomisk utbildning nu bör avvecklas.

Enligt min mening har ÖGY funnit en okonventionell lösning på ett

klassiskt problem för yrkesutbildningen, genom att "vända upp och ned"

på modellen med bred ingång och successiv specialisering. Av många skäl,

som utvecklats av såväl gymnasieutredningen som ÖGY, är det önskvärt

att de elever som inte omedelbart efter grundskolan vill fortsätta med en

relativt allmänt upplagd utbildning får uppleva en "ny start" i gymnasie­

skolan i form av en mer yrkesinriktad studieupptakt med ett relativt

begränsat inslag av allmänna ämnen. Sädana kommer i ÖGY:s förslag allt

mer i årskurserna 2 och 3. Samtidigt tillkommer i årskurs 3 alternativkurser

51

av olika slag som kan innehålla breddning eller specialisering av karaktärs-     Prop. 1987/88:102 ämnet eller också, vilket ofta förbises, sådana alternativ som gör det möjligt att byta studieinriktning. Den nya studievägsstrukturen blir härige­nom betydligt "bredare" än flertalet av dagens linjer eftersom ingen stu­dieväg blir någon återvändsgränd.

Ofta koncentreras diskussionen om bredd contra specialisering till att helt enkelt omfatta frågan om hur många studievägar som skall finnas i gymnasieskolan. Yrkesskolan hade ett mycket stort antal läroplaner, som ofta var individuella, dvs. tillämpades endast vid en enda skola. Som tidigare framhållits erbjuder också dagens gymnasieskola trots en strävan mot breda yrkesinriktade linjer ett omfattande utbud; 16 direkt yrkesinrik­tade linjer, 44 grenar, ett antal varianter samt ca 550 specialkurser. En ung människa som just lämnat grundskolan ställs inför ett val mellan ca 30 olika reella linjealternativ samt ca 180 grundskoleanknutna specialkurser, dvs. 210 faktiska valmöjligheter inom det yrkesinriktade området.

Det går inte att nu exakt ange hur många yrkesutbildande studievägar som i framtiden bör finnas som valalternativ för de ungdomar som lämnar grundskolan. Alldeles klart är emellertid att alternativen bör bli färre än i dag men också i förhållande till vad ÖGY presenterat. Mycket ur den rikhaltiga och brokiga floran av specialkurser bör därvid försvinna liksom några av dagens linjer. I det utredningsarbete som föregått propositionen beräknades att de grundskoleanknutna, yrkesutbildande studievägarna to­talt i landet kommer att reduceras från 210 till 60. Som en jämförelse kan dock nämnas att högskolan, - dit ca 30% av gymnasieskolans elever söker sig - omfattar 120 utbildningslinjer.

Kunskaperna om hur det framtida arbetslivet kommer att se ut och vilka kvalifikationer som kommer att behövas växer successivt fram i första hand bland arbetslivets företrädare. Genom det utökade samarbetet i olika former mellan skolan och arbetslivet som jag nu föreslår kan förändrings­behov snabbt och smidigt fångas upp i det reguljära kursplanearbetet. Det är en fördel om detta samarbete kan ta sin utgångspunkt i de kanaler som redan finns upprättade, t. ex. centrala yrkesnämnder, lokala yrkesräd eller SSA-råd. En viktig utgångspunkt är dock att, som också ÖGY betonat, kursplanearbetet inte bedrivs isolerat bransch för bransch eller linje för linje utan sker i form av ett övergripande arbete. Detta skall vara en riktlinje för det kommande kursplanearbetet.

En intressant utgångspunkt för ett sådant system inom Tl-området är förslaget om industriell-teknisk linje. Denna prövas fr. o. m. läsåret 1987/88 i en försöksverksamhet. Det är en yrkeskompetensmässigt bredare utbild­ning än dagens linjer, men bygger ändå på samma branschstruktur.

Jag avser, som jag tidigare anfört, att inom kort föreslå regeringen att SÖ får i uppdrag att komma med förslag i fråga om studievägsstruktur. Det exempel som har skisserats vid övervägandena inom utbildningsdeparte­mentet innebär att utbildningar motsvarande olika befintliga linjer förs till studieorganisatoriska områden enligt följande:

52

Bygg-och anläggning      t. ex.  Bygg-och anläggningsteknisk linje

Prop. 1987/88:102

(Bt, Tg, Mr) VVS-teknisk linje Målarlinje m.fl. och Installationselektriker

Industriteknik

t. ex.  Verkstadsmekaniker

Elmekaniker Livsmedelsproduktion Processteknisk linje Träteknisk linje Industrielektriker och Drift- och underhållsteknisk linje

Hantverksteknik

t. ex.  Beklädnadsteknisk linje.

Linje för manuell produktion, frisörer, Guldsmeder, optiker och Mikromekaniker

Underhäll och service      t. ex.  Storhushåll och restauranglinje

Turistutbildning Fasfighetsunderhållslinje Fordonsunderhåll och Transportteknik

Handel och kontor

t. ex.  Detaljhandel

Marknadsföring, reklam och Kontors/Terminalarbete

Värd och omsorg

t. ex.  Vårdlinje

Social servicelinje

Omvårdnadslinje och Sjukhustekniker

Jord, skog och trädgård

Kombinationsutbildning med vattenbruk

6.4 Övriga tvååriga, ej direkt yrkesinriktade linjer

Mina förslag avseende de tvååriga linjerna omfattar, som framgått tidigare, inte den sociala linjen, musiklinjen, estetisk-praktisk linje och konsum­tionslinjen.

För att göra en översyn av dessa linjer, som inte är direkt yrkesutbildan­de avser jag föreslå regeringen att tillkalla en särskild utredningsman. Denne bör pröva i vilken utsträckning dessa linjers innehåll behövs och kan fogas in i gymnasieskolans struktur i övrigt. Andra lösningar än fyra separata tvååriga linjer bör eftersträvas. Utredningsmannen bör tillkallas omedelbart efter riksdagens beslut. Utredningsarbetet bör vara slutfört senast den 1 mars 1989.

ÖGY har i detta avseende endast behandlat konsumtionslinjen, som föresläs avvecklas som särskild studieväg. Konsumtionslinjens karaktärs­ämnen föreslås dock tillföras andra studievägar.

Remissinstanserna har ägnat frågan om konsumfionslinjens framtid stort

intresse. Man har i huvudsak varit negativa till ÖGY:s förslag avseende

konsumfionsutbildningen i den mån man har tolkat dem så att de skulle

leda till ett totalt avskaffande av konsumtionsutbildningen. Remissopinio­

nen har däremot varit i princip helt enig om att den nuvarande konsum­

tionslinjen måste förändras. Remissynpunkterna har fördelat sig pä i hu­

vudsak tre principiella ståndpunkter:

53

1.   Linjen bör förändras helt eller försvinna men ämnesinnehållet bör     Prop. 1987/88:102

finnas kvar i gymnasieskolan. Det är framför allt de vikfiga kunskaperna i

kost- och näringslära, i hushållning och i konsumentkunskap som man vill slå vakt om.

2.

Linjen bör slås ihop med den tvååriga sociala linjen eller med vård-eller sociala servicelinjen eller med båda.

3.

Linjen bör finnas kvar av elevvårdsskäl för främst flickorna. Den är en bra mognadslinje och fungerar som ett slags andningshål. Lanthushålls­skolornas särskilda lämplighet i detta sammanhang har framhållits.

Jag har tagit intryck av den starka remissopinionen. Särskild tyngd får, enligt min mening, de argument som pekar på hur samhället har förändrats under de senaste 20 åren, att ansvaret för kost- och konsumentfrågor, för hälsa och hushållning inte längre omhänderhas av vissa grupper utan att det numera ankommer på varje medborgare, kvinna som man, ung som gammal, att ta sitt ansvar i dessa frågor. Hemmen spelar en viktig roll i detta sammanhang men skolan har också en viktig funktion att fylla när det gäller att ge ungdomarna kunskaper i dessa frågor. De grundläggande och praktiska kunskaperna ges i grundskolan i hemkunskapsämnet.

Konsumtionslinjen har successivt förlorat i betydelse både som studie­förberedelse och som yrkesutbildning genom att andra studievägar har övertagit konsumtionslinjens roll som yrkesutbildning, först då den livsme­delstekniska linjen utökades och därefter genom att sociala servicelinjen blev den nya behörighetsgivande utbildningen för den kommunala hem­tjänsten. Den textila grenen, som är mer yrkesprofilerad, är däremot behörighetsgivande för textillärarutbildning.

Jag instämmer med ÖGY, att konsumtionslinjen som den ser ut idag, inte är en utbildning som leder till någon säker arbetsmarknad. Av de arbetslösa ungdomar som under 1984 och 1985 befann sig i ungdomslag och som hade någon form av gymnasieutbildning utgjorde de som hade gått konsumtionslinjen en stor grupp. Inte heller har konsumtionslinjen varit ett attraktivt valalternativ för dem som sökt gymnasieutbildning efter grundskolan: antalet förstahandssökande till konsumtionslinjen har mins­kat starkt sedan 1984. I det fortsatta kursplanearbetet bör övervägas huru­vida vissa ämnen frän konsumtionslinjen bör tillföras andra studievägar.

Även den tvååriga sociala linjen har de senaste tre åren haft drastiskt minskande elevtillströmning. Dess profil är allmänt studieförberedande genom att den ger allmän behörighet till högskolestudier. Mänga av elever­na från linjen har sökt till klasslärarutbildningen.

Riksdagens beslut om lärarutbildning för grundskolan (prop. 1984/85:122, UbU 31, rskr. 366) innebär att de särskilda behörighetsvillko­ren för tillträde till den nya grundskollärarutbildningen kommer att skär­pas. Den nuvarande tvååriga sociala linjen kommer inte att räcka som grund för tillträde till denna utbildning.

Intresset för musiklinjen och den estetiskt-praktiska linjen är stort men

elevplatser relativt få. Ingen av linjerna är direkt yrkesförberedande. Där­

emot ges stort tidsutrymme för musikämnen resp. estetiskt-praktiska

ämnen. Genom sina mycket små undervisningsgrupper är de, i synnerhet

musiklinjen, relativt dyra i drift.

54

På musiklinjen upptar musikämnena nästa halva utbildningstiden. Prop. 1987/88:102 Linjen fanns redan vid gymnasieskolans tillkomst läsåret 1971/72 men bedrevs ända fram till läsåret 1980/81 som försöksverksamhet. Estetisk-prakfisk linje tillkom läsåret 1984/85 och bedrivs som försöksverksamhet under en femårsperiod, fram till och med läsåret 1988/89. I årets budget­proposition föreslår jag en förlängning av försöksverksamheten t.o.m. läsåret 1990/91.

Enligt min mening är det angeläget att, oberoende av den pågående försöksverksamheten, utreda dessa linjers ställning i gymnasieskolan med hänsyn bl. a. till elevernas möjligheter på arbetsmarknaden.

7 Studiernas organisation m. m.

7.1 Arbetsformer i yrkesutbildningen

ÖGY framhåller vikten av att uppmärksamma den ömsesidiga påverkan som finns mellan hur yrkesinriktad utbildning läggs upp och arbetsorgani­sationen i arbetslivet. Nya produktionsmetoder påverkar med nödvändig­het också arbetsorganisationen. Förändringar av denna har i princip alltid som mål att effektivisera och rationalisera produktionen oavsett om den avser varor eller tjänster. För de anställda kan förändringar i sämsta fall leda till att arbetsuppgifterna blir ensidigare, mindre kvalificerade, bundna till den tekniska utrustningen och att arbetsgemenskapen minskar. Omvänt kan den leda till att arbetstagaren får mer kvalificerade och stimulerande arbetsuppgifter och att möjligheterna till personlig utveckling ökar. Hur utfallet blir är i stor utsträckning beroende av arbetstagarens kunskaper, förmåga och möjlighet att medverka i förändringsprocessen. Yrkesutbild­ningens innehåll, organisation och inte minst arbetssätt spelar därför en betydande roll för hur arbetsorganisationen utvecklas i framtiden. Jag anser i detta sammanhang att det är viktigt att betona den yrkesidentitet som eleverna skall få i den nya yrkesutbildningen. Det är rimligt att anta att de elever som genomgått en yrkesutbildning av det slag jag här föreslår utifrån sina mer gedigna kunskaper kommer att ställa stora anspråk på att själva få påverka sin arbetssituation ute i arbetslivet.

Inom utbildningen måste man i ökad utsträckning träna både samarbets­former och självständigt arbete. Den systematiserade yrkesträningen mås­te kompletteras med projektarbeten.

Flera remissinstanser kommenterar ÖGY:s diskussion i fråga om arbets­

former. Så menar t. ex. LO att ett utökat samarbete mellan skola och

arbetsliv kan leda till att nya arbetsformer utvecklas även i skolan. Läns­

skolnämnden i Gotlands län ifrågasätter om det inte är själva sättet att

arbeta i skolan och inte bara arbetsformerna i yrkesutbildningen som

måste vidareutvecklas. Länsskolnämnden i Västernorrlands län anser att

arbetsformerna också påverkas av andra faktorer, såsom hur modulindel­

ningen behandlas i det fortsatta kursplanearbetet, läromedlen samt.utbild- 

ningen och fortbildningen av lärare och instruktörer. SÖ påtalar den ensi­

diga könsuppdelningen av elever på de nuvarande tvååriga yrkesinriktade

linjerna. Yrkeslärarna har ett stort ansvar, enligt SÖ, när det gäller be-

55

handlingen av ämnesstoffet så att det blir lika tillgängligt för pojkar och     Prop. 1987/88:102

flickor och även hur arbetsformerna kan utvecklas för att främja detta

syfte.

Undervisningens uppläggning och arbetsorganisationen är därför enligt min mening särskilt angelägna frågor att uppmärksamma på sädana yrkes­inriktade studievägar där flickorna är i minoritet. Det är viktigt att flickor­na, särskilt i början av utbildningen, möts av positiva förväntningar både i skolan och pä arbetsplatsen. Utgångspunkten för flickorna, särskilt när det gäller tekniska inlärningsmoment, är ofta att de inte har samma erfaren­hetsbakgrund att bygga på som pojkarna. Det faktum att de har valt en otradifionell utbildning bör vittna om deras seriösa avsikt med yrkesutbild­ningen. Detta bör tas tillvara så snart som möjligt i utbildningen exempel­vis genom att de får särskilt grundlig handledning och färdighetsträning i vissa tekniska avsnitt.

7.2 Hjälp till elever med studiesvårigheter

ÖGY redovisar resultatet av två undersökningar från början av 80-talet, som båda visar att en stor andel av eleverna i gymnasieskolan hellre skulle ha arbetat än gått i skolan.

Det råder i gymnasieskolan stor spridning mellan elevernas förkunska­per, mognad och intressen. Vissa elever är skoltrötta efter nio år i grund­skolan. Det är därför enligt ÖGY angeläget att eleverna inte upplever gymnasieskolan som en direkt fortsättning pä grundskolan. Många elever har känt skolleda under högstadietiden och ser med stort intresse fram mot att få möjlighet att utbilda sig för ett bestämt yrke eller yrkesområde. För dessa är det viktigt att studieinledningen har en klar yrkesinriktning och att skolan tar deras yrkesplaner på allvar. Enligt min mening är det därför viktigt att arbetsplatsförlägga en del av utbildningen redan i årskurs 1. Särskild omsorg bör härvid läggas i inledningsskedet på undervisningen av flickor, som valt att gå pä en för flickor otraditionell studieväg. Detta bör gälla för både den skolförlagda och kanske, i synnerhet, den arbetsplats­förlagda undervisningen.

Vissa elevers svårigheter i den första årskursen kan enligt ÖGY till en del förklaras av en för stor andel allmänna ämnen. Stoffet i dessa ger inte eleverna ett tillräckligt konkret intryck av den yrkesinriktning de valt. Det är därför naturligt att något minska inslaget av sådana ämnen under denna årskurs och omfördela ämnena över de tre årskurserna. Genom att ansva­ret för timmarnas årskursfördelning överlåts till skolhuvudmännen anser jag att förutsättningarna påtagligt förbättras att tillmötesgå elevernas skif­tande behov.

ÖGY påpekar att representanterna för arbetslivet under utrednings­

tiden nästan genomgående framfört önskemål om ambitionshöjningar i

olika avseenden. Härvid har bl. a. kraven på ökade kunskaper inom mate-

. matik, data och språk speciellt betonats. Förväntningarna pä elevernas

studieresultat är således högt ställda. Däremot hade arbetslivsrepresentan­

terna nästan inga förslag som syftar till att underlätta studierna för elever

som kan få svårigheter.

56

Mina förslag får ses mot denna bakgrund. Syftet är att genom olika     Prop. 1987/88:102 åtgärder skapa balans mellan dels elevernas önskemål och förutsättningar att klara studierna och dels att tillfredsställa samhällets och arbetslivets krav på väl utbildade samhällsmedborgare och kunnig arbetskraft.

ÖGY föreslär att elevernas förstahandsval skall få större genomslag i gymnasieskolan sä långt som tillgängliga resurser medger detta. Första­handsvalets betydelse för elevernas motivation får ej underskattas. Även denna uppfattning delar jag i princip men anser liksom ÖGY att ett fullstän­digt tillmötesgående av elevernas önskemål inte är möjligt att realisera av bl. a. arbetsmarknadsskäl. Denna aspekt kommer jag senare att belysa närmare (avsniU 8.1).

Invandrarungdomar har som jag fidigare framhållit i högre grad sökt sig till de yrkesinriktade linjerna än till de mer teoretiskt inriktade. Jag vill erinra om att det för dessa elever finns en möjlighet att delta i de introduk­tionskurser för invandrare som erbjuds i gymnasieskolan. Det är också i fortsättningen viktigt att deras särskilda behov av stöd beaktas, alldeles speciellt i de fall då de inte genomgått hela sina grundskola i Sverige.

I det föregående (avsnitt 3.4) har jag redovisat skälen för en indelning av karaktärsämnenas kursplaner i moduler. Jag vill här helt kort beskriva några av fördelarna med detta system ur den enskilde elevens perspektiv.

Genom modulindelningen får eleverna bättre överblick över ämnesstof­fet samtidigt som varje elev kan notera sina egna framsteg genom att väldefinierade delmål uppnäs. Elever som får svårigheter att fillägna sig kunskapsstoffet inom en modul får möjlighet att använda längre fid för inlärningen.

Genom införandet av det nya statsbidragssystemet fr. o. m. den 1 juli 1987 har skolhuvudmännen fått större frihet att fördela timresursen efter de lokala behoven. Styrelsen för skolan är skyldig att fastställa en plan med allmänna riktlinjer för användningen av timmar för förstärkningsända­mål. Härvid skall främst hänsyn tas till elever med särskilt behov av stöd och hjälp i sitt skolarbete. Även behovet av extra stöd till flickor som valt otraditionella studievägar bör omfattas av denna plan.

Jag har i årets budgetproposition anslutit mig till ÖGY:s och SÖ:s förslag om en extra resurstilldelning så att gruppstorleken i undervisningen i ämnet svenska kan bli densamma som i karaktärsämnet. Detta förslag gäller generellt för de yrkesinriktade studievägarna alltså även sådana som ej är berörda av försöksverksamhet.

Om en elev trots stödinsatser har påtagliga studiesvärigheter, bör veder­börande enligt min uppfattning liksom redan i dag, fä övergå till s. k. mindre studiekurs. Rätten att delta i föriängd undervisning bör också gälla enligt nuvarande bestämmelser.

Sammanfattning

Sammanfattningsvis vill jag anföra att förslagen i denna proposition och årets budgetproposition innebär avsevärda förbäUringar när det gäller att under försöksverksamheten ge elever med svårigheter i skolarbetet en bra yrkesutbildning. Jag vill särskilt peka på följande: o yrkesinriktad studieinledning med en något mindre andel allmänna

ämnen än i dag

57

o arbetsplatsförläggning redan i första årskursen

Prop. 1987/88:102

o förstahandsvalets betydelse

o modulindelningen av karaktärsämnet med möjligheter till varierande

studietid och bättre överblick o lokal frihet att årskursfördela undervisningstiden o extra resurser för att minska gruppstorlekarna i t. ex. ämnet svenska.

8 Gymnasieskolans anpassning till ett samhälle i förändring

8.1 Ungdomarnas arbetsmarknad

Sedan 1975 har en ständigt ökande andel av ungdomskullarna fortsatt till gymnasieskolan efter grundskolan. För närvarande är det 97 procent av ungdomarna som efter grundskolan söker direkt vidare till gymnasiesko­lan. Denna utveckling är, enligt ÖGY, inte enbart ett uttryck för ett ökat studieintresse utan speglar också minskade möjligheter för ungdomar att få arbete efter grundskolan.

Under tiden fram till 1970 var sökandeintresset starkt inriktat på teore­tiska studier. Därefter ökade intresset för yrkesinriktade studier. Mellan åren 1975 och 1983 skedde en 50-procentig ökning av andelen yrkeslinje-studerande. Den studieväg som växte kraftigast under 1970-talet var den tvååriga vårdlinjen. Under de senaste åren har de sökande visat ett förnyat intresse för treåriga linjer. Oroväckande däremot är de drasfiskt minskan­de sökandetalen till verkstadsteknisk linje och social servicelinje.

ÖGY föreslår att stor hänsyn bör tas till ungdomarnas förstahandsval inför besluten om gymnasieskolans organisation. Detta främst med tanke på den bristande överensstämmelsen mellan ungdomarnas önskemål om utbildning och de yrkesinriktade studievägarnas utläggning. För närvaran­de brukar i medeltal ca 70 procent av de sökande få sina förstahandsval tillgodosedda men variationerna är stora mellan studievägarna och också lokalt sett. De största bristerna härvidlag företer inte oväntat de yrkesin­riktade studievägarna.

En stor mängd remissinstanser, däribland AMS och många länsskol-nämnder, har anmält betänkligheter möt detta förslag. Man har därvid hänvisat till den stora vikten av att dimensionering av utbildning och, i möjligaste mån, ungdomars val bör svara mot arbetsmarknadens behov att utbildad arbetskraft. Jag vill i det följande försöka belysa några av de många aspekter som begreppet "arbetsmarknadens behov" har och vilka följder de har haft för ungdomarna.

Frågan om arbetsmarknadens behov av utbildad arbetskraft har inga

entydiga svar. Skall den unge välja med hänsyn till det långsiktiga behovet

'

eller ett framtida tänkt behov bör han studera LU 87 och annat prognosma­

terial; är det det riksövergripande behovet som den unga flickan skall

inrikta sig mot måste hon också vara beredd att flytta; om det är det

regionala eller det lokala behovet eller det akuta behovet som skall vara

vägledande kan förutsättningarna ha ändrats när den unga individen har

avslutat sin utbildning.

58

För närvarande är det nästan uteslutande pojkarna som söker sig till Prop. 1987/88:102 utbildningarna inom det tekniskt-industriella studievägsområdet. Hösten 1985 fanns det ca 900 flickor bland de 18 500 intagna på dessa studievägar. I de relativt få fall dä flickor har sökt och blivit intagna på pojkdominerade yrkesinriktade studievägar avbröt nästan hälften av flickorna studierna, enligt en undersökning som SÖ gjorde för två är sedan. Det är en avbrotts­frekvens som vida överstiger pojkarnas på dessa linjer och den avviker också marknät från pojkarnas studieavbrottsfrekvens på flickdominerade linjer. Det har också visat sig att de flickor som genomgått pojkdomineran-de utbildningar har haft betydande svårigheter att fä arbete inom utbild­ningsområdet.

Enligt min mening vilar det ett stort ansvar pä skolledning, lärare, arbetsgivare, handledare och arbetskamrater att stödja flickor som väljer pojkdominerade yrkesutbildningar. När det blir aktuellt att söka arbete förutsätter jag att arbetsförmedlingen särskilt akfivt engagerar sig för flic­korna. Härvidlag borde de nyinrättade lokala arbetsförmedlingsnämnder­na ha en uppgift att fylla.

Det rapporteras stora skillnader i arbetslöshet beroende pä vilken linje i gymnasieskolan ungdomarna har gått. Exempel på linjer som har givit eleverna särskilda svårigheter pä arbetsmarknaden är, enligt en undersök­ning som SCB gjort, konsumtionslinjen och linjen för social service. I ungdomslagen utgör flickor från konsumtionslinjen, den tvååriga distribu­tions- och kontorslinjen och den tvååriga ekonomiska linjen det domine­rande inslaget, enligt AMS. De nämnda linjerna är starkt flickdominerade.

Ändå torde inte flickornas och pojkarnas olika utbildningsval och möjlig­heterna att fä fram lämplig sysselsättning efter olika utbildningar förklara varför betydligt fler kvinnor än män deltar i ungdomslag. Den andel som deltagit i ungdomslag är nämligen högre för kvinnor än för män efter praktiskt taget samtliga utbildningar. En förklaring härtill kan vara att kvinnor med t. ex. tekniskt inriktade utbildningar har svårare att få arbete inom sitt yrkesområde och att de då är tvungna att acceptera arbetsuppgif­ter av värd- eller servicekaraktär, även om de har en teknisk utbildning.

En annan förklaring skulle kunna vara att även icke studiemotiverade flickor väljer en yrkesobestämd och i grunden studieinriktad utbildning, som kräver ytterligare studier för att leda till arbete. En tredje orsak kan, vara att de yrkesutbildningar som flickorna väljer framförallt inom vård-och kontorsområdet leder huvudsakligen till den statliga och kommunala/ landstingskommunala arbetsmarknaden. Kraven pä meritering är oftast strängare där än i det privata näringslivet.

Jag kommer att i det följande ge exempel på två verksamhetsområden med stor obalans mellan arbetsmarknadens behov av utbildad arbetskraft och ungdomarnas val av utbildning.

Inom den offentliga tjänstesektorn är svårigheterna att rekrytera arbets­

kraft stora, särskilt inom områdena hälso- och sjukvård samt barn- och

äldreomsorg. Orsakerna är liknaride dem inom industrin. Brist på arbets­

kraft med adekvat utbildning samt ett för litet intresse bland arbetssökande

att ta dessa arbeten. Flera av de studievägar i gymnasieskolan som leder

till dessa arbeten har tidigare varit mycket eftersökta men under senare år

.      59

har sökandeintresset för dem avtagit. Gymnasieskolans tvååriga sociala     Prop. 1987/88:102 servicelinje, som leder till arbete inom äldreomsorgen, har nästan ända sedan utbildningen startade haft svårt att rekrytera elever.

Jag vill i detta sammanhang erinra om att mina förslag avseende försöks­verksamhet omfattar den sociala servicelinjen, vilket också innebär att linjen ses över inom ramen för SÖ:s kursplanearbete. I sammanhanget vill jag också nämna den försöksverksamhet med en social service- och om­vårdnadslinje som startat läsåret 1987/88. Datakunskap är ett av ämnena pä tim- och kursplanen. Detta är enligt min mening ett utmärkt exempel på hur teknologi kan föras in i värdutbildningar som oftast är "flickutbildning-ar".

Det är viktigt att vård- och omsorgsutbildningarna får en bättre balans mellan pojkar och flickor. Detta senare är en ytterst viktig aspekt av jämställdhetsarbetet som ofta förbises. Jag kommer som tidigare framgått uppmärksamt att följa de nya försöksverksamheterna i detta avseende.

Problembilden är i viss mån densamma när det gäller den Verkstadstek­niska utbildningen. Svårigheterna att besätta platserna tillskrivs av AMS främst "ointresse" från de arbetssökandes sida att ta ett industriarbete. Detta ointresse avspeglas, enligt AMS, också i ungdomarnas bristande intresse att söka gymnasieutbildning som leder till dessa arbeten inom industrin.

Det är uppenbart att det inte brustit i kommunernas vilja att anordna den tvååriga Verkstadstekniska linjen, trots att investeringskostnaderna är höga. Tvärtom har det kommit att bli betydligt fler platser i förhållande till antalet förstahandssökande vilket har lett till att klasserna till mer än en tredjedel har fyllts med elever som inte valt utbildningen i första hand. Dessutom har verkstadslinjen hela fiden haft stora vakanser i klasserna och många avhopp.

Verkstadsteknisk linje har en stor arbetsmarknad. Enligt min mening har skolmyndigheter och huvudmän alltför mycket tagit hänsyn fill arbets­marknadens behov och inte tillräckligt beaktat ungdomarnas låga intresse för utbildningen. Detta senare gäller också branschintressenterna. Om ungdomar systematiskt flyr en utbildning är det en signal, ett symptom, som måste tas på allvar. Detta bör snabbt kunna leda fill exempelvis en granskning av utbildningsinnehållet eller en analys av de arbetsuppgifter som i realiteten står den nyutbildade till buds på arbetsmarknaden. ÖGY:s betänkanden innehåller i detta sammanhang många förslag till det nu förestående utvecklingsarbetet.

8.2 Signal- och planeringssystem, beslutsnivåer

Användningen av begreppet signalsystem i utbildningsdebatten härstam­

mar från den utbildningsekonomiska utredningen. Härmed avses den pro­

cess som krävs för att sända och mottaga signaler om förändringsbehov i

utbildningssystemet. För att ett sådant system skall fungera krävs att det

finns såväl signalavsändare som signalmottagare och att dessa befinner sig

"on line" med varandra.

Signalsystem och planeringssystem är länkar i en kedja som syftar fill att

60

anpassa utbildningsväsendet efter de skiftande behov som finns i det     Prop. 1987/88:102

omgivande samhället. Signalsystemet är de impulser på vilket det mer

formaliserade planeringssystemet reagerar. Planeringssystemet avslutas

med beslut om dimensionering, organisation och lokalisering på skilda

nivåer.

Den utbildningsekonomiska utredningen fann att dagens signalsystem uppvisar brister i flera olika avseenden. Motsvarande iakttagelser har också RRV redovisat i en revisionsrapport som framlagts i mars 1986 "Dimensionering och lokalisering av viss yrkesutbildning".

En väl fungerande beslutsordning för gymnasieskolan bör beakta avväg­ningen av utbildningsutbudet mellan arbetsmarknadens behov och elever­nas val, kraven på likvärdig tillgång till utbildning i olika regioner samt en ändamålsenlig hushållning med samhällets resurser.

Gymnasieskolans planeringssystem omformades inför läsåret 1983/84 i riktning mot decentraliserade, av länsskolnämnderna fattade beslut om gymnasieorganisation inom de länsramar som SÖ ärligen beslutar om. Regeringen uppdrog 1983 ät SÖ att i samråd med statskontoret utvärdera det nya planeringssystemet för gymnasieskolan. Underlag för redovisning­en skulle enligt regeringsbeslutet tas fram i samverkan med länsskolnämn­derna samt Svenska kommunförbundet och Landstingsförbundet. SÖ har överlämnat delredovisningar 1983 och 1984 samt slutredovisning i augusti 1986.

SÖ:s förslag till förbättring av planeringssystemet innebär:

-       att statsmakternas beslut om ärselevplatser skall avse totalt antal platser

för riket fördelat på direktramen och lilla ramen och att SÖ skall fördela

platserna på länen med samma uppdelning dvs. att avskaffa sektorsra­

marna inom direktramen

att statsmakterna vid behov skall kunna styra dimensioneringen av enskilda linjeomräden eller studievägar genom allmänna riktlinjer eller genom angivande av ett högsta antal ärselevplatser

att huvudmännens och länsskolnämndernas mer långsiktiga ställningsta­gande till organisationen av gymnasieskolan skall avse år 4 och att det skall redovisas på våren i samband med omfördelningsbesluten för den organisation som startar kommande höst

-       att berörda myndigheter skall få i uppdrag att utarbeta förslag om

samordning av de olika informationssystemen på gymnasial nivå.

SÖ framhåller också att en reell utbildningssamverkan skulle kunna underlättas om beslutstillfällena på länsplanet i fråga om gymnasieskolans organisation och timresurser till komvux ägde rum vid en och samma tidpunkt.

De förslag som jag här förut har lagt fram angående riktlinjer för yrkesut­

bildningen innebär att premisserna ändras i flera avseenden. Det torde

t. ex. i framtiden komma att krävas ett ännu bättre samarbete mellan

utbildningsplanerande myndigheter och organisationer pä olika nivåer.

Som exempel kan tas den ökade arbetsplatsförläggningen och de centrala

respektive lokala urvalen av moduler att förlägga till arbetslivet, den ökade

kontakten med arbetsplatser för yrkesläraren i form av både tillsyn och

yrkesstudier samt utbildning av handledare.

61

ÖGY föreslär att permanenta kursplanegrupper bildas med representan-     Prop. 1987/88:102 ter för  utbildningsmyndigheter  och   yrkesnämnder  eller  motsvarande branschparter. SÖ bör svara för ledningen av dessa gruppers arbete.

I det nu föreslagna modulsystemet ökar möjligheterna för signalerna att få genomslagskraft via kursplanegrupperna under förutsättning att kurspla­nerna får fastställas av SÖ. Snabbast genomslagskraft i landets gymnasie­skolor får signalerna i den modell jag föreslagit för försöksverksamheten och där riksdagen fastställer en gemensam ramtimplan för de yrkesinrikta­de studievägarna.

Det är min bestämda uppfattning att gymnasieskolans planeringssystem sedan starten hela tiden blivit mer flexibelt. Trots detta uppfattas rutinerna fortfarande av många som stela och svåra att överblicka. Mänga skol­huvudman framhåller i sina remissvar att den nuvarande uppdelningen av årselevplatserna på sektorer verkar hindrande då det t. ex. gäller att tillmö­tesgå elevernas förstahandsval och det lokala arbetslivets behov.

Regeringen har tidigare i olika sammanhang uttryckt önskemål om att den regionala utbildningsplaneringen bättre än i dag måste samordnas. En strävan är att i ökad omfattning aktivera länsstyrelsen och utbildningspla­nerande myndigheter samt skolhuvudmännen för att fä ökad effektivitet vid planeringen av det lokala utbildningsutbudet.

I propositionen (prop. 1986/87:127) om fortsatt decentralisering inom högskolan har jag betonat vikten av att länsstyrelsernas roll i utbildnings­planeringen i länen stärks och att regeringen får större möjligheter att samordna olika regionalpolifiska insatser som även innefattar högskoleut­bildningen.

Signal- och planeringssystemet bör således ses som delar i ett större system, där det allt mer tydligt framgår att kommunernas ansvar för ungdomarnas sysselsättning ökar samtidigt som kraven på hushållning med samhällets resurser måste kvarstå.

Därför är det enligt min mening angeläget att kommunerna får ökade möjligheter att friare organisera sin gymnasieskola efter lokala önskemål och behov. Som stöd för sin långsiktiga planering bör skolhuvudmännen inom ett län tillsammans med länsstyrelsen och utbildningsplanerande myndigheter i större utsträckning än vad som sker i dag kontinuerligt diskutera och pröva det samlade utbildningsutbudet. Mina förslag i det följande syftar således dels till att stärka utbildningsplaneringen på läns­nivå, dels till att öka den lokala friheten att organisera gymnasieskolan.

8.2.1 Signalsystemet

Enligt arbetsgruppen borde signalsystemet kunna förbättras genom olika

åtgärder. På den lokala nivån måste yrkesrådens roll som rådgivande organ

till skolstyrelsen utvecklas och stärkas. De länsplanerande myndigheterna

bör i större utsträckning samverka med skolhuvudmännen och parterna pä

arbetsmarknaden. Pä central nivå bör inom SÖ finnas kursplanegrupper

med företrädare för utbildningsmyndigheter, skolhuvudman och bran­

scher. Grupperna bör representera flera branscher som har samhörighet i

olika avseenden.

62

Detta har kommenterats av flera remissinstanser. RRV pekar pä att     Prop. 1987/88:102 ÖGY inte tillräckligt har diskuterat problemen med arbetslivets svårighe­ter att klargöra utbildningsbehovet, utbildningsanordnarnas brist på sam­ordningsincitament och tröghet i skolans anpassning fill förändringar i elevernas utbildningsval.

Statskontoret anser att möjligheter till beslutsdecentralisering måste omsättas i praktiken. Dessutom förbereds på annat häll långtgående för­ändringar i bl. a. den regionala statsförvaltningens struktur. Gymnasiesko­lans planeringssystem - och andra administrativa beslut behöver anpassas till och inordnas i denna nya förvaltningsstruktur på ett genomtänkt och ändamålsenligt sätt.

Skolstyrelsen i Vara konstaterar att det varit mycket svårt att göra förändringar i innehållet i gymnasieutbildningen. Branschorganisationerna måste aktivt medverka mera direkt via t. ex. yrkesråd för att åstadkomma förändringar.

Jönköpings kommun anser att det finns många skäl till ett nära samarbe­te mellan de utbildningsplanerande myndigheterna och arbetslivets samar­betsorgan. Här bör SSA-rådens och yrkesrådens uppgifter klarare beskri­vas.

Stockholms stad tillstyrker den föreslagna förstärkningen av yrkesrå­dens ställning. Från olika yrkesråd i Stockholm har framförts ett behov av samarbetsorgan för tvärkontakter, främst på lokal nivå, för att bevaka att samordningsvinster tas tillvara.

Skolstyrelsen i[REDACTED_EFTERNAMN] betonar att SSA-rådens och yrkesrådens ställning behöver stärkas bl. a. genom bättre medelstilldelning och genom ett mer frekvent användande av dem som remissinstanser i skola-arbetslivsfrågor.

Skolförvaltningen i Örebro kommun framhåller att de lokala yrkesråden enligt nuvarande bestämmelser sammansätts utgående frän lokala behov och förutsättningar. Den av ÖGY föreslagna organisationen, överensstäm­mande med de centrala läroplansgrupperna, behöver inte innebära någon förändring av rådens sammansättning. Det synes därför inte nödvändigt att i en ny skolförordning ytteriigare reglera rådens sammansättning eller formerna för hur ledamöterna skall utses.

Vidare framhåller Örebro att en viktig uppgift för yrkesråden är att bistå den lokala skolstyrelsen inför beslut om gymnasieskolans organisation. I dessa sammanhang har råden visat stor realism i sina bedömningar. Det finns anledning tro att detta förhållande inte kommer att förändras. Tvärt­om kan det förväntas att yrkesråden, mot bakgrund av de allt större uppgifter som kommer att åläggas dem, vill ta ett större ansvar för gymna­sieskolans dimensionering. En sammanjämkning av ä ena sidan yrkesrä-dens förord och avvägning mot samhällets behov och å andra sidan ungdo­marnas önskemål kan skolstyrelsen göra med hjälp av SSA-rådet. För att yrkesråden skall kunna fullgöra de uppgifter som enligt ÖGY bör åligga dem fordras en relativt omfattande utbildning av ledamöter.

För min egen del vill jag i denna fråga anlägga följande synpunkter.

Signaler om förändringsbehov måste få snabb och verkningsfull genom­

slagskraft så att kursplanerna fortlöpande kan anpassas till nya förhållan­

den. Signalsändare kan vara t. ex. länsskolnämnder, länsstyrelser, arbets-

63

förmedlingar, intagningsnämnder, SSA-råd eller liknande organ, yrkesråd och övriga parter pä arbetsmarknaden. Företrädare för arbetslivet, skolan och utbildningsplanerande myndigheter får genom mina förslag till förbätt­ring av yrkesutbildningen anledning att i framtiden i ökad omfattning upparbeta ett finförgrenat kontaktnät.

På det lokala planet, särskilt inom försöksverksamheten, måste yrkesrä­den snabbt utvecklas till viktiga instrument för att fånga upp och bearbeta signaler och verka som rådgivande organ fill skolstyrelsen. Det är angelä­get att skolstyrelserna får ett sä bra beslutsunderlag som möjligt för att kunna ta ställning till hur en signal om ändrat utbildningsinnehåll kan fångas upp och utvecklas på det lokala planet eller om signalen skall gä vidare till regionala eller centrala myndigheter. På samma sätt bör självfal­let också behov av ändrad dimensionering av utbildningsutbudet bevakas inom systemet.

SÖ har det riksövergripande ansvaret för att uppgifter om att utbildning­en behöver moderniseras verkligen leder till att kursplanerna utvecklas i takt med uppkomna behov. Speciellt måste situationen för mänga s.k. framtidsbranscher beaktas. Här saknas ofta en tydlig branschstruktur med tunga signalsändare inom näringslivet.

Det är således enligt min mening viktigt att signalsystemet utvecklas från lägsta till högsta nivå till att bli ett effektivt instrument för att förnya innehållet i utbildningen och kontinuerligt anpassa utbildningsmålen till förändringar i arbetslivet och i samhället.

Prop. 1987/88:102

8.2.2 Gymnasieskolans dimensionering

Mitt förslag: Statsmakterna beslutar om det totala antalet intag­ningsplatser i gymnasieskolan för riket fördelade på direktramen och lilla ramen. Den nuvarande sektorsindelningen slopas. SÖ för­delar i princip platserna på länen med samma uppdelning på ramar. Vid behov skall statsmakterna kunna styra dimensioneringen av enskilda studievägar eller grupper av studievägar genom t. ex. all­männa riktlinjer eller genom angivande av ett högsta eller lägsta antal platser. SÖ ges i uppdrag att i samband med förslag om studievägsstruktur samtidigt ge förslag om vilka studievägar, som behöver regleras och hur detta bör ske.

Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer med mitt förslag.

Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser som berört frågan tillstyr­ker den föreslagna ändringen av seklorsramarna.

Länsskolnämnden i Gävleborgs län: anser att låsningen av direktramen i sektorsramar är ett av hindren för att planeringssystemet skall fungera smidigt.

Skolförvaltningen i Örebro tillstyrker ÖGY:s förslag att målet "en gym­nasieskola för alla" skall kunna uppnäs. Enligt Örebro kommuns mening finns det all anledning att gå ytterligare ett steg i decentralisering. Kommu-

64

nerna och de lokala skolstyrelserna har tillgång till det underlag som Prop. 1987/88:102 erfordras för beslut om gymnasieskolans organisation. Det är då ett rimligt steg att överlåta åt resp. kommun att fatta beslut om fördelning på studie­väg. Möjligen skulle en begränsning till sektorer kunna tänkas. Någon . anledning att förvänta sig ett kommunalt "missbruk" finns ju inte. Varje beslut om utökning av den yrkesinriktade utbildningen drar avsevärda kommunala kostnader och täta byten av utbildningar är mycket osannoli­ka.

Helsingborgs kommun ger förslaget om en övergång fill en totalram i gymnasieskolans direktram sitt fulla stöd. Såsom framhälles i betänkandet har den kommunala planeringen försvårats avsevärt genom den hårda bindning till sektorsramarna som funnits. Elevernas val har inte heller kunnat tillgodoses i önskad utsträckning. Framför allt måste studievägar som medför extremt höga kostnader undantas vid en övergång till total­ram.

Borås kommun understryker behovet av att få fill stånd ett enklare och smidigare planeringssystem för gymnasieskolan. Även om ÖGY ger för­slag i den riktningen anser kommunen att man pä lokal nivå skall ha möjlighet att inom givna ramar utforma sin organisation. Detta kan ske genom att skolhuvudmännen själv får disponera en del av platsfilldelning-en.

Skäl för mitt förslag: Gymnasieskolans dimensionering beslutas ärligen av riksdagen. Systemet för dimensioneringen, det s. k. planeringssyste­met, gäller fr.o. m. läsåret 1983/84 enligt förslag i prop. 1980/81:107 om den statliga skoladministrationen m.m. Det innebär bl.a. att elevplats-ramar i gymnasieskolan fastställs för varje budgetår. Riksdagen beslutar om ramar för de två närmaste budgetåren och planeringsramar för ett tredje budgetär.

För hela riket fastställs en totalram. Den är uppdelad pä dels en ram för utbildningar, vilka eleverna kan påbörja direkt efter grundskolan, direktra­men, dels en ram för kurser för invandrarungdom och för utbildningar som kräver viss ålder, praktik eller utbildning utöver grundskolan för tillträde lilla ramen.

Direktramen är uppdelad på sex sektorsramar och en ram för ospecifice­rade platser.

Den tänkta kopplingen mellan gymnasieskolans planeringssektorer och arbetsmarknadens behov har visat sig i många fall vara svag. Analyser visar att de som anställs inom ett yrkesområde ofta har mycket olika utbildningsbakgrund. Den statliga skoladministrationen har vidare under senare år medgetts rätt att omfördela platserna mellan sektorsramarna. Dessas betydelse har därmed successivt minskat. Jag anser därför att sektorsramarna kan avskaffas fr.o. m. 1989/90.

Därigenom ökar förutsättningarna att snabbare möta nya behov och tillgodose elevernas förstahandsval av utbildning. Länsskolnämnden får tillsammans med skolhuvudmännen på ett tidigare stadium frihet att orga­nisera gymnasieskolan inom de för länet tilldelade platserna.

Förstahandsvalets betydelse är allmänt omvittnat, när det gäller elever­

nas situation i skolan. Särskilt stor roll har kanske förstahandsvalet för just

65

de elever som väljer en yrkesinriktad linje.

5    Riksdagen 1987/88. 1 saml. Nr 102

Rättelse: S. 66 tabellen, rad 4, 5, 6, 7 sifferkolumnerna flyttas ett steg till höger.

Jag vill här också erinra om att utbildningsutskottet nyligen gett uttryck för uppfattningen att om en större utbytbarhet i fråga om utbildning än nu kommer att föreslås, måste ett sådant förslag i första hand främja de yrkesinriktade utbildningarna (UbU 1986/87:14 s. 14 ff).

Dessutom är det viktigt att de olika utbildningsanordnarna inom ett län i ökad utsträckning planerar utbildningsutbudet inom de frivilliga utbild­ningsformerna tillsammans. Min ambition är således att få till stånd en gemensam planering i varje län mellan gymnasieskolan, komvux och hög­skolan.

Prop. 1987/88:102

8.3 Ramar för gymnasieskolans dimensionering

Mina förslag i det föregående avseende försöksverksamhet med treåriga yrkeslinjer och med 5 000 intagningsplatser fr. o. m. läsåret 1988/89 föranle­der en ökning i förhållande till förslaget i årets budgetproposition av beräknat antal ärselevplatser på direktrainen. Jag framlägger i det följande förslag till slutliga ramar för gymnasieskolans dimensionering budgetåren 1988/89 och 1989/90 samt planeringsram för 1990/91.

Förslag till slutlig ram för budgetåret 1988/89 på grundskoleanknutna studievägar (direktramen)

Sektor

Riksdagsbesl

ut

SÖ:s

Föredragandens

våren 1987

förslag

förslag

intag-

ärselev-

åe

ip

äe

nings-

platser

platser

(äe)

(ip)

HS

47 000

47 800

18 300

47 800

VSK

35600

36000

19800

37000

EM

64000

64 800

25 800

64 800

TN

79750

80000

24 300

79100

TI

65400

65400

34 500

68 500

JST

5 350

5 350

2675

5 550

Ospec

3 242

3 250

1625

3 250

Totalt

127 000

300342

302600

127000

306000

Antal åe/

16-åring

2,66

2,68

2,70

Procent av

112,8

112,5

16-äringar

112550

112932

66

Förslag till slutlig ram för budgetåret 1989/90 och planeringsram för budgetåret 1990/91 på grundskoleanknutna studievägar (direktramen)

Budgetåret 1989/90

Prop. 1987/88:102

Sektor

Riksdagsbeslut

SÖ:s

Föredragandens

vären 1987

förslag

förslag

ip

äe

åe

ip

åe

HS

47000

47000

VSK

35600

35600

EM

64000

64000

TN

79750

79750

TI

65400

65400

JST

5 350

5 350

Ospec.

3 242

3250

Totalt

127000

300342

300342

127000

306000

Antal äe/

16-åring

2,71

2,71

2,76

Procent av

114,8

114,6

16-åringar

110665

110839

Budgetåret 1990/

'91

Sektor

SÖ:s förslag, åe

Föredragandens förslag

beräknat ip                         antal åe

HS

47000

VSK

35600

EM

64000

TN

79750

TI

65400

JST

5 350

Ospec.

3 242

Totalt

300342

Antal äe/

16-äring

2,69

Procent av

16-åringar

111597

127000

113,8

306000

2,74

Regeringen bör inhämta riksdagens godkännande av ramar för budget­åren 1988/89, 1989/90 och 1990/91 i enlighet med vad jag har förordat.

9 Läromedel och utrustning för gymnasieskolan

En framgångsrik strategi för förnyelse och kvalitetshöjning av den yrkesin­riktade utbildningen kräver enligt min mening att insatserna inom för­söksverksamheten samordnas i fråga om införande av nya kursplaner, produkfion av nya läromedel, investeringar i utrustning samt satsningar på lärarfortbildning. Jag har tidigare redovisat riktlinjer för arbetet med kurs­planer för försöksverksamheten. I detta och följande avsnitt framlägger jag förslag i fråga om läromedel, utrustning och fortbildningsbehov.

67

9.1 Läromedel för yrkesutbildningen

I samband med gymnasieskolreformen 1970 gjordes stora insatser för att få fram lämpliga läromedel anpassade till de nya utbildningarna. Det stora antalet utbildningar och inriktningar som gymnasieskolan erbjuder innebär att många utbildningsalternativ inte har så mänga elever. De allmänna ämnena har samma utformning pä många utbildningar och marknaden för dessa läromedel blir därför ganska stor. Medan däremot yrkesämnena skiljer sig starkt från utbildning till utbildning. Därmed blir också målgrup­pen liten för varje enskilt läromedel. ÖGY redovisar följande fördelning över de ca 100 delmarknader som i dag beräknas finnas inom yrkesutbild­ningen.

Prop. 1987/88:102

An

tal marknader

Antal elever/är

30

100

30

100-100

20

500-1000

20

1000

ÖGY framhåller att det i huvudsak endast är för den sistnämnda gruppen med över 1000 elever per år som läromedelsproducenterna anstränger sig att ta fram läromedel. Övriga målgrupper är endast intressanta under speciella förhållanden, t. ex. dä någon myndighet eller organisation kan ge ekonomiska garantier.

Mitt förslag: Det statliga .stödet för produktion av läromedel bör höjas med 1 milj. kr. för budgetåret 1988/89 i syfte att främja pro­duktion av läromedel för gymnasial yrkesutbildning, anpassad till de nya kursplanerna.

Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer i princip med mitt.

Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks genomgående. Statens institut för läromedel (SIL) framhåller att ÖGY:s förslag innebär betydande kon­sekvenser för läromedelssituationen. En så omfattande omarbetning och nyproduktion kräver framhåller SIL, god tid för förberedelser.

Skäl för mitt förslag: Statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] har i årets budgetproposition (prop. 1987/88:100, bil. 10, s. 14-16) redovisat regeringens syn på lärome­delssituationen totalt för det allmänna skolväsendet. När förändringar genomförs i kursplaner måste alltid behovet av förändringar i befinUiga läromedel eller behovet av nya läromedel bedömas. Jag har tidigare före­slagit ett system med modulindelning av kursplaner. Detta innebär att läromedlen behöver anpassas till det nya systemet inom försöksverksam­heten. Men läromedelsfrågan är akut för hela yrkesutbildningen.

För sä små målgrupper som för flertalet yrkesutbildningar där ingen läromedelsprodukt kan bli lönsam bör läromedelsprodukfionen genomfö­ras i anslutning till kursplanearbetet och bekostas med statliga medel. SIL bör utveckla former för att knyta några läromedelsproducenter till kurspla­nearbetet. Kostnaderna för läromedelsförnyelse måste ses som en del av

68

totalkostnaden för en utbildningsförnyelse tillsammans med kursplanear­bete, utrustning och fortbildning av lärarna. Jag föreslår att anslaget för produktion av läromedel höjs i syfte att sfimulera läromedelsproducenter­na att förbättra läromedelssituationen för yrkesutbildningen. För budget­året 1988/89 bordet höjas med 1 milj. kr. SIL bör göra kostnadsbedöming-ar, fördela och administrera medlen. SIL bör också beredas möjlighet att följa arbetet i de kursplanegrupper jag tidigare föreslagit för att vid behov vidta åtgärder.

Prop. 1987/88:102

9.2 Utrustning för yrkesutbildningen

9.2.1 Bidrag till utrustning inom försöksverksamheten

Mitt förslag: Statliga bidrag till utrustning i form av kompletterings­bidrag bör utgå fill kommunerna inom försöksverksamheten.

Skäl för mitt förslag: Utrustningsbidraget har en strategiskt viktig roll då det gäller att snabbt åstadkomma en modernisering av yrkesinriktad utbild­ning som kräver ny utrustning. Som jag tidigare framhållit kräver en framgångsrik strategi för förnyelse av den yrkesinriktade utbildningen inom försöksverksamheten att införandet av kursplaner samtidigt komplet­teras med vissa investeringar i ny utrustning. Mina förslag om en utökad arbetsplatsförlagd utbildning förutsätter en god och tidsenlig utrustnings­standard i försökskommunerna. De ökade kontakterna mellan skolan och arbetslivet och växlingen mellan perioder av skol- och arbetsplatsförlagda moduler skulle annars försvåras.

I dag förekommer statsbidrag till utrustning i två olika former, start­bidrag och kompletteringsbidrag. Startbidraget är av särskild betydelse i en situation då helt nya utbildningar skall införas och dä utbildningsvoly­men skall ökas. I mina förslag till försöksverksamhet ligger tyngdpunkten varken på helt nya utbildningar eller pä en avsevärd volymökning av yrkesinriktad utbildning. Regionalpolitiska överväganden kan dock leda till att startbidraget behöver utnyttjas för att viss yrkesinriktad utbildning skall kunna spridas till ytterligare orter. Jag har tidigare i den regionalpoli­fiska propositionen om delar av Bergslagen och norra Sveriges inland (prop. 1987/88:64) behandlat denna fråga.

Under den försöksperiod som förestår kommer däremot kompletterings­bidragen att spela en särskilt betydelsefull roll. Förnyelsen av den yrkesin­riktade utbildningen innebär enligt min mening att ny utrustning kommer att behövas för att nya moment skall kunna tillföras utbildningen. Viss utrustning som eleverna skulle behöva ha tillgång till är dock av den karaktären att den knappast är möjlig för skolan att tillhandahälla. I vissa fall måste utbildningen därför repliera pä utrustning som endast finns tillgänglig på arbetsplatser eller vid tekniska centra.

Kompletteringsbidraget är ett schablonbidrag med av SÖ angivet belopp för viss utbildning. Detta innebär således inga förändringar i nuvarande regelsystem. Det bör fä ankomma på SÖ att i samband med försöksverk-

69

samheten avgöra vilka utbildningar samt vilka belopp som skall gälla. Enligt min mening ryms de utrustningskompletteringar för försöksverk­samheten som kan bli aktuella inom de för budgetåret 1988/89 tillgängliga medlen.

Prop. 1987/88:102

9.2.2 Pedagogisk ledningsförstärkning för datafrågor

Mitt förslag: Pä varje gymnasieskola med datautbildning föreslår jag att personella resurser avsätts för att främja pedagogisk utveckling och viss fortbildning för datautbildningen samt visst ansvar för datautrustningen. Statliga medel bör därför fr. o.m. budgetåret 1989/90 tillföras skolledningsresursens specialfunktion för en lokal ledningsförstärkning för datoranvändning och datautbildning i gym­nasieskolan och komvux. Jag beräknar för detta ändamål 5 milj. kr. per år.

Skäl för mitt förslag: Regeringen föreslår i årets budgetproposition (prop. 1987/88:100 bil. 10 s. 62 och 63) en rad åtgärder baserade på förslag frän arbetsgruppen för datautbildningens framtida inriktning (Ds U 1986:10). Handlingsprogram för datautbildning i skola, vuxenutbildning och lärarutbildning.

Arbetsgruppen har beskrivit de oklarheter och brister i skolans dataut­bildning som upplevs som mest påtagliga och i behov av åtgärder under de närmaste fem åren. En av de mest angelägna frågorna är därvid frågan om en pedagogisk ledningsförstärkning. Regeringen har i årets budgetproposi­tion föreslagit att en sådan resurs tillförs grundskolan. Jag menar att en motsvarande resurs i lika hög grad behövs inom gymnasieskolan och komvux. Som arbetsgruppen pekar på görs under de närmaste åren, delvis med statliga bidrag, avsevärda investeringar i datorer och programvara. I likhet med arbetsgruppen anser jag det angeläget att teknisk sakkunskap och pedagogisk-metodisk erfarenhet samverkar för att fä en väl fungerande datormiljö i hela gymnasieskolan och ett effektivt utnyttjande av denna miljö.

Jag föreslår mot denna bakgrund att varje gymnasieskola för sin data­verksamhet tillförs en samlad resurs. Denna resurs skall vara gemensam för all verksamhet inom gymnasieskolans område och även innefatta komvux. Jag förordar att bidraget till specialfunktioner inom skollednings­resursen tillförs 5 milj. kr. per budgetär. Den föreslagna resursen bör i första hand avsättas för att främja metodisk, pedagogisk och administrativ utveckling, driftansvar samt återkommande lärarfortbildning.

I årets budgetproposition har regeringen förelagt riksdagen förslag om om en brett upplagd försöksverksamhet och utvecklingsarbete med datorn som pedagogiskt hjälpmedel m. m.

70

10 Personalen som resurs vid utveckling av

Prop. 1987/88:102

yrkesutbildningen

10.1 Rekrytering och utbildning av yrkeslärare

En bra yrkesutbildning förutsätter tillgång pä lärare i tillräckligt antal och med den inriktning och kompetens som kursplanerna ställer krav på. Kraven i fråga om kompetens kommer sannolikt att öka vid bifall till mina förslag till riktlinjer för utvecklingsarbetet. Dessa ställer krav pä såväl breddat utbildningsinnehåll som ökad specialisering. Av detta skäl har jag tidigare pekat på lärarlagsprincipen som nödvändig utgångspunkt för arbe­tet inom försöksverksamheten. Även samverkan med handledarna i ar­betslivet ställer krav i samma riktning.

Grundkompetensen för rekrytering till yrkeslärarutbildning är, förutom gymnasial yrkesutbildning, yrkesarbete inom relevanta områden i minst fem eller sju år beroende på inriktning. Därefter följer lärarutbildning i ett år vid någon av de sex högskolor som har yrkespedagogisk utbildning. Vid alla sex finns industri- och hantverkslärarlinje och vid fyra av dem också handels- och kontorslärarlinje.

Kravet på yrkeslivserfarenhet hos lärarna innebär naturligtvis att lärar­kandidaterna kommer in i läraryrket relativt sent och att de i många fall redan fått ekonomiska förpliktelser som kan föranleda problem med finan­sieringen under studieåret. Svårigheterna att rekrytera studerande till vissa delar av yrkeslärarutbildningen har bland annat av detta skäl varit bety­dande. Inom många områden är medelåldern pä lärarna hög. Situationen förvärras dessutom av att mänga yrkesläräre rekryteras över till näringsli­vet, som kan erbjuda förmånligare lönevillkor.

Regeringen föreslog därför i budgetpropositionen för 1987/88 att utbild­ningsarvode åter skulle utgå till studerande på industri- och hantverks­linjen fr.o.m. 1987/88. Riksdagen har beslutat i enlighet därmed (UbU 1986/87:19, rskr. 217). Avsikten med att återinföra utbildningsarvodet är självfallet att förbättra lärarsituationen inom de yrkesområden där det i dag råder brist. I min anmälan till regeringen framhöll jag vikten av att de platser inom utbildningen som är avsedda för dessa bristyrkesområden inte överförs fill andra områden, där brist ej föreligger. Regeringen har i årets budgetproposition föreslagit att utbildningsarvode även skall utgå för stu­derande på handels- och kontorslärarlinjen.

Regeringen har för att minska bristen på behöriga yrkeslärare vidare beslutat dels om halvfartsutbildning, dels om en försöksverksamhet med utbildning i kombination med lärartjänstgöring. Den senare utbildningen får anordnas för studerande inom yrkesområden med stor brist på behöriga lärare.

I vissa fall har inga behöriga sökande funnits till ledigförklarade lärar­tjänster för teknisk och viss yrkesinriktad utbildning. För att öka möjlighe­terna för kommuner att anordna angelägen utbildning inom dessa områden får kommunerna sedan läsåret 1986/87 som lärare anlita personal vid företag inom näringslivet eller hos statliga och kommunala myndigheter för att genomföra undervisningen inom ramen för anställningen vid företaget eller myndigheten.

Regeringen har låtit UHÄ göra en översyn av utbildningarna pä industri- Prop. 1987/88:102 och hantverkslärarlinjen samt handels- och kontorslärarlinjen. Uppdraget innehöll flera olika delar. En varierad uppläggning av lärarutbildningen skulle ligga till grund för förslagen. Organisationen av motsvarande utbild­ningar i andra nordiska länder skulle studeras. Praktik- och handledarorga-nisation skulle ses över. UHÄ har helt nyligen redovisat översynen. Frå­gan bereds för närvarande i regeringskansliet.

10.2 Fortbildning av yrkeslärare 

10.2.1 Utgångspunkter

Yrkeslärarnas behov av fortbildning har blivit allt påtagligare under senare år. Det finns ett nära samband mellan fortbildning och möjligheter­na att starta och driva vissa yrkesutbildningar samt anskaffning av utrust­ning, vilket har uppmärksammats alltmer. ÖGY konstaterar att den nuva- . rande fortbildningsvolymen för yrkeslärare, i genomsnitt en vecka vart sjätte eller sjunde är utöver studiedagarna, är klart otillräcklig. Enligt min mening innebär kraven från försöksverksamheten på en aktuell yrkesut­bildning i realiteten ett krav på åriigen återkommande fortbildning och att denna blir obligatorisk för yrkeslärarna.

I stora drag kan yrkeslärarnas behov av fortbildning indelas i följande områden:

-

fortbildning inriktad mot övergripande mål och lokal skolutveckling

-

ämnesinriktad fortbildning

-

behov föranledda av en utökad arbetsplatsförlagd utbildning och av modulindelade kursplaner

-

fortbildning inför en gymnasieskola för alla

-

allmänt kompetenshöjande fortbildning.

Dessa är självfallet inte klart avgränsbara områden som kan behandlas var för sig. I det fortsatta kommer jag dock att betona kraven från för­söksverksamheten på ämnesinriktad fortbildning samt konsekvenser av en utökad arbetsplatsförläggning och modulindelade kursplaner. Detta inne­bär att förtur bör ges åt fortbildningsåtgärder för de lärare som direkt deltar i försöksverksamheten. Detta gäller redan frän budgetåret 1988/89. För dessa områden kommer jag att föreslå en utökad och förbättrad verksam­het. För övriga områden skall yrkeslärarnas medverkan ske liksom hittills. .

Även skolledarnas och syo-funktionärernas fortbildningsbehov bör upp­märksammas i detta sammanhang. I skolledarutbildningen måste skolle­darnas nya arbetsuppgifter, t. ex. i fråga om att samarbeta med arbetslivet samt som innovatörer och metodutvecklare i fråga om ämnessamverkan och vid anpassning av undervisningen till lärarlagsarbete, ägnas stor upp­märksamhet och ingå som ett viktigt inslag både som en kontinuerlig utbildning och som fördjupningsområde. Även syo-funktionärernas nya roll understryks av mina förslag i denna proposition, vilket delvis medför nya arbetsuppgifter.

72

10.2.2 Fortbildningens inriktning och omfattning

Prop. 1987/88:102

Mitt förslag: Jag förordar en förstärkning av fortbildningsmöjlighe­terna för främst de yrkeslärare som är direkt engagerade i för­söksverksamheten. Genom förslaget om en ökad arbetsplatsföriagd utbildning skapas inom försöksverksamheten tidsmässigt utrymme för en utökad fortbildning för yrkeslärare. Denna fortbildning skall vara obligatorisk. Ämnesinriktade kurser och yrkesstudier skall ges hög prioritet i denna fortbildning. För 1988/89 anslås 3,8 milj. kr. för centralt planerad fortbildning.

Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer med mitt förslag.

Remissinstanserna: Behovet av en förstärkt fortbildning för berörda lä­rargrupper omvittnas allmänt av remissinstanserna. Flera länsskolnämn­der och kommuner understryker vikten av samplanering av fortbildnings­instanserna. De av utredningen prioriterade områdena är viktiga men som bl. a länsskolnämnden i Västernorrlands län framhåller bör även fortbild­ning mot övergripande mål och lokal skolutveckling samt inför en gymna­sieskola för alla komma med i ett tidigt skede av utvecklingsarbetet. Det är i samband med genomförandet då förändringsberedskapen är störst som det går att påverka kunskapssyn och målinriktning. Beträffande fortbild­ningen med inriktning mot de modulindelade kursplanerna får denna, enligt länsskolnämnden inte inriktas enbart mot hur modulindelning prak­tiskt skall genomföras utan även mot hur helhetssyn och "djupinlärning" skall kunna uppnås.

Flera myndigheter, däribland SÖ samt länsskolnämnderna i Hallands och Gävleborgs län, påpekar i sina remissvar att även lärarna i allmänna ämnen har behov av speciell fortbildning i syfte att utveckla undervisnings­formerna till de behov som eleverna pä de yrkesinriktade linjerna har.

Förslagen om obligatorisk fortbildning, utbytestjänstgöring och delning av tjänster hälsas med tillfredställelse av de flesta remissinstanser. UHÄ anser emellertid att fortbildningen av yrkeslärare inte bör splittras och särbehandlas på det sätt som utredningen föreslagit. En förutsättning för utvecklingen av samverkan mellan olika lärarkategorier såväl i grundut­bildning som i fortbildning är, enligt UHÄ:s mening, att högskolan får ett mera odelat grepp över fortbildningen.

Skäl för mitt förslag: Den modell för yrkesutbildningen med ökade inslag av arbetsplatsförlagd utbildning som jag nyss föreslagit för försöksverk­samheten lämnar ett tidsmässigt utrymme för en omfattande och återkom­mande fortbildning. Denna bör i princip motsvara femtio procent av den tid eleverna är ute pä arbetsplatsföriagd utbildning. Jag anser att denna fortbildning, med hänsyn till kraven pä att innehållet i utbildningarna skall vara modernt, skall vara obligatorisk. Hur stort utrymme som i realiteten kommer till stånd bestäms dels av lärarens behov, dels av möjligheterna att placera samtliga elever i en grupp samtidigt på arbetsplatser. Omfattningen av och strukturen på ortens näringsliv etc. kan utgöra begränsningar av möjligheterna till fortbildning. Av detta skäl bör länsskolnämnderna ta

73

initiafiv till samverkan mellan kommuner, där utbudet av yrkesstudieplat-     Prop. 1987/88:102 ser eller kurser ej är tillfyllest.

Enligt min mening är det angeläget att resurser för fortbildning kan avdelas redan för första året i försöksverksamheten, för vilket planeringen av fortbildningsresurser lokalt redan hunnit långt. Erfarenheter frän försö­ket med elmekanisk utbildning har enligt SÖ visat på betydelsen av tidigare insatser i fråga om fortbildning. En resurs motsvarande 3,8 milj. kr. bör därför ställas till SÖ:s disposifion för centralt planerad fortbildning i an­slutning till försöksverksamheten. Från 1989/90 bör medel för fortbildning­en utgå enligt normala fortbildningsrutiner.

Jag vill också erinra om de andra former för fortbildning utöver sedvan­lig kursform som ÖGY har behandlat. Enligt arbetsgruppen utnyttjas de möjligheter som i dag finns till yrkesstudier/näringslivspraktik endast i liten omfattning. Enligt min bedömning är detta en värdefull resurs som bör bli mer lättillgänglig när mina förslag om en ökad arbetsplatsförlagd utbildning genomförs och kontakterna mellan skola och arbetsliv blir in­tensivare.

I fortbildningen bör de pedagogiska och metodiska problem tas upp som hänger samman med undervisningen av flickor på sådana studievägar eller i sådana ämnen, där de av tradition är underrepresenterade. Därvid bör de yrkeslärare som lett sommarkurser i teknik för flickor kunna vara en resurs.

10.2.3 Studiedagsresursen

Undervisningen i gymnasieskolan får enligt gymnasieförordningen (1987:743) inställas under tid motsvarande högst fem dagar per läsår för planering av skolarbetet eller fortbildning av lärare på studiedagar som anordnas av styrelsen för skolan eller länsskolnämnden.

En vanlig modell är för närvarande att en dag utnyttjas som planerings­dag vid läsårets början och att övriga fyra dagar tas ut som fortbildning. Ofta är tvä dagar sammanlagda under hösten, medan övriga dagar är spridda under året. På flera håll prövas också sammanläggning av flera studiedagar, i vissa fall till hel vecka. Jag vill främst för försökskommunera erinra om denna generella möjlighet att studiedagar kan tas i anspråk och t. ex. användas som en fortbildningsvecka.

Den ekonomiska resurs som samtliga lärares lönekostnad inom alla utbildningsformer svarar mot under studiedagarna kan beräknas till över en halv miljard kr. För enbart yrkeslärare och lärare i tekniska ämnen har ÖGY beräknat lönesumman till ca 40 milj. kr. Den resurs studiedagarna utgör är därigenom mer än sex gånger större än den resurs som erbjuds i form av kurser. Studiedagarna är alltså den tveklöst största fortbildnings­resursen.

Studiedagarna är dock sällan inplanerade i ett långsiktigt fortbildnings­

perspektiv. Splittringen kan vara till förfång för helheten. Enbart genom

att slå ihop de nuvarande enstaka studiedagarna till en sammanhållen

period erhälles en mycket stor resurs som ger möjlighet till en mer struktu-

74

rerad och sammanhängande fortbildning. Behovet av planering får då emellertid tillgodoses pä annat sätt än genom att ta studiedagstid i anspråk.

Prop. 1987/88:102

10.3 Utbildning av handledare

10.3.1 Begreppet handledare

Begreppen handledare och instruktör används i dag omväxlande som beteckning för anställda inom företag och institutioner som bl. a. har till uppgift att handleda elever i inbyggd utbildning, lärlingsutbildning och andra utbildningsformer med arbetsplatsförlagda inslag. Denna personal­kategori förutsätts således ha vissa pedagogiska uppgifter som vanligen planeras och genomförs i samråd med skolans personal.

Begreppet instruktör för de nu föreslagna uppgifterna är enligt min mening ej helt adekvat av åtminstone två skäl. För det första är instruk­törsbegreppet i allmänt medvetande förknippat med att instruera och de­monstrera utan att detta nödvändigtvis innebär den tvåvägskommunika­tion som en utbildningssituation bör vara. För det andra har de instruktö­rer som i dag finns ute på arbetsplatserna också andra uppgifter som t. ex. att skola in nya medarbetare, handha omplaceringar och korttidsanställ­ningar. Begreppet instruktör bör därför inte längre användas vid arbets­platsförlagd utbildning. Benämningen bör vara handledare.

10.3.2 Ansvar och organisation för handledarutbildningen

Mitt förslag: Handledarutbildningen skall vara obligatorisk för före­tag eller institution som tillhandahäller arbetsplatsförlagd utbildning inom försöksverksamheten. Staten skall svara för kostnaderna för utbildningen. Regeringen anger i en ramkursplan syftet med och den huvudsakliga inriktningen av utbildningen.

Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer med mitt förslag.

Remissinstanserna: En helt enig remissopinion sluter upp bakom utred­ningens förslag om handledare i den arbetsplatsförlagda undervisningen. Däremot går åsikterna isär när det gäller ä ena sidan vilka krav på utbild­ning som skall ställas pä handledaren och å den andra hur mycket tid denne kan eller vill avsätta härför.

LO framhäver obligatoriet i utredningens förslag, att utbildade handleda­re vid företaget skall vara ett statsbidragsvillkor och att de lokala fackliga organisationerna bör få stort inflytande över vilka handledare som utses. Den sistnämnda synpunkten framförs också av Elevorganisationen. AMS och länsskolnämnderna anser också att det är önskvärt att handledarna har god utbildning och flera länsskolnämnder och landstingskommuner betvivlar att den föreslagna utbildningstiden och i konsekvens härav de ekonomiska resurserna är tillräcklig, en åsikt som delas av Svenska kommunförbundet.

SAF och Småföretagens riksorganisation är helt ense med utredningen

75

om behovet av kompetenta handledare men framhåller att handledare på de mindre företagen och arbetsplatserna kan ha stora svårigheter att vara frånvarande frän arbetet i längre sammanhängande perioder.

Länsskolnämnden i Gävleborgs län framhåller att erfarenheter av hand­ledarutbildning visar att utbildningen blir bäst där lokala förhållanden får styra.

Skäl för mitt förslag: Mitt förslag om en ökad arbetsplatsförläggning av utbildningen och modulindelning av kursplanerna i försöksverksamheten förutsätter att den personal i arbetslivet som skall samverka med skolan vad gäller att planera, genomföra och följa upp undervisningen måste vara väl förtrogen såväl med skolans mål som med det aktuella yrkesområdet. Detta förutsätter i sin tur att utbildning ges till berörd personal. Handledar­utbildningen är sä angelägen, att den bör vara obligatorisk för de personer som anlitas inom företag och institutioner som tillhandahåller arbetsplats­förlagd utbildning inom försöksverksamheten. Utöver kunskaper om sko­lans övergripande mål och kursplaner, ett pedagogiskt intresse och god yrkeskunskap bör handledarna ha en klar uppfattning om arbetsplatsens mål och policy. Det är också väsenfiigt att handledarna får kunskaper i att pä ett bra sätt introducera och ta hand om elever av båda könen, inte minst i fråga om elever som gjort otraditionella studievägsval.

Enligt min mening bör handledarutbildning organiseras som uppdragsut­bildning där kommunerna disponerar resurserna för köp. Med hänsyn till det särskilt i början stora behovet av utbildning bör olika utbildningsanord­nare kunna anlitas. Jag bedömer det angeläget att arbetslivets lokala förut­sättningar får prägla denna utbildning då det gäller innehåll och omfattning. Här finns också erfarenheter att ta tillvara från den nuvarande handledar­utbildningen. Viss utbildning kan ges formen av pilotutbildning.

Vid de yrkespedagogiska institutionerna anordnas redan i dag utbildning av instruktörer för näringsliv och förvaltning. Vid dessa institutioner finns mångårig erfarenhet och goda kunskaper inom området som bör tas till vara. Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer skall i kurs­plan ange syftet med och den huvudsakliga inriktningen av handledarut­bildningen.

Prop. 1987/88:102

10.3.3 Handledarutbildningens omfattning

Mitt förslag: Utbildning av handledare skall påbörjas under budget­året 1988/89. Utbildningens längd och innehåll bör under 1988/89 prövas i form av en försöksverksamhet. Arbetsgruppens förslag om en sju dagars utbildning fördelad på tvä tillfällen bör härvid kunna tjäna som utgångspunkt. För handledarutbildning beräknar jag ett medelsbehov av 4 milj. kr. för 1988/89.

Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt förslag. Skäl för mitt forslag: Inför den föreslagna uppbyggnaden av arbetsplats-

76

förlagd utbildning ökar behovet av handledare kraftigt. Handledarkåren     Prop. 1987/88:102 måste därför byggas upp under en relativt kort tidsperiod.

ÖGY har uppskattat behovet av handledare fill 10000-11000 under en treårsperiod vid fullt utbyggd verksamhet. Efter denna period behövs återkommande fortbildning samt viss nyrekrytering. Behoven i detalj är dock svära att förutse. För försöksverksamhetens behov kan antalet upp­skattas till 1 500. Pä vissa små arbetsplatser kan det bli en handledare per elev, medan pä större arbetsplatser, t. ex. inom verkstadsindustrin, en handledare bör kunna handleda upp till 10 elever.

ÖGY har utgått från en tidsmässig volym av handledarutbildningen om sju dagar, uppdelat på fem dagar år I och tvä dagar år 2. Enligt min mening är det inte möjligt att redan nu låsa tidslängd och innehåll för den föreslag­na handledarutbildningen. Jag förordar ett utvecklingsarbete och en för­söksverksamhet i syfte att pröva lämpliga utformningar av en sådan utbild­ning. Detta har kunnat påbörjas redan under budgetåret 1987/88 i anslut­ning till försöksverksamheten med treåriga yrkesinriktade linjer. Enligt vad jag erfarit finns ett stort intresse från högskolor med yrkespedagogisk utbildning att medverka. Här finns t. ex. nära kontakter med den pedago­giska utvecklingen inom lärarutbildning. Under försöksperioden bör det bedrivas utvecklingsarbete enligt olika uppläggningar. Den tidigare före­slagna referensgruppen (avsnitt 3.4) bör nära följa och på olika sätt under­lätta genomförandet av handledarutbildningen.

Vid mina kostnadsberäkningar har jag utgått från ett behov av 1500 handledare för försöksverksamheten. Jag har för dessa beräknat en kurs­längd om 5 dagar under det första året. I kostnader ingår ersättning för förlorad lön under handledarutbildningen, kurskostnad (ca 10000 kr. per kursvecka) samt i vissa fall ersättning för resor och traktamente. Min bedömning är dock att rese- och traktamentskostnader normalt inte skall uppkomma dä utbildningen i flertalet fall bör kunna anordnas på hemorten.

11 Kostnader för och finansiering av försöksverksamheten

11.1 Samhällsekonomiska effekter av en förlängd yrkesutbildning

I ett samhällsekonomiskt perspektiv kan utbildning i stor utsräckning

jämställas med en investering. Det är lätt att inse att utan den utbildning

som ungdomarna erhåller i grundskolan och i gymnasieskolan skulle det

vara omöjligt att upprätthålla dagens levnadsstandard och välfärd. Annor­

lunda uttryckt kan man säga, att genom utbildningen i grundskolan och

gymnasieskolan får ungdomarna en högre produktivitet under sin kom­

mande yrkesverksamma tid än som annars vore möjligt och som uppväger

de samhällsekonomiska utgifterna för ungdomarnas utbildning. Detta syn­

sätt är grunden för den samhällsekonomiska studie som redovisas i bilaga

4. De uppoffringar som vi i dag gör i form av minskad produktion genom en

förlängning av gymnasieskolans tvååriga linjer fill tre år bedöms som

motiverade i relation till dessa ungdomars framtida produktionsförmåga.

77

Samtidigt är detta ett mycket begränsat synsätt. Särskilt när det gäller Prop. 1987/88:102 åtgärder på utbildningsområdet finns det anledning att framhålla att de effekter som eftersträvas till stor del karaktäriseras av att de inte kan bedömas i vanliga ekonomiska termer. Utbildning, och detta gäller inte minst ungdomsskolan, ger möjligheter till ett rikare liv, insikt och engage­mang i samhällsfrågor m. m. samt innebär en förstärkning och fördjupning av demokratin i samhället. Värden av det slaget är av utomordentligt stor betydelse för samhället och för den enskilde individen men kan inte på ett rimligt sätt kvantifieras och mätas i kronor. I sjäva verket har dessa värden, som i så stor utsträckning är förknippade med utbildning, en sådan betydelse att mänga instanser pä utbildningsområdet kan motiveras enbart av önskan att stärka dessa värden. En samhällekonomisk studie av det slag, som bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 4, kan således aldrig ensam ge svar pä frågan om en viss utbildningsinsats är önskvärd eller inte. En samhällsekonomisk kalkyl av det här slaget kan bara betrak­tas som ett inslag i ett beslutsunderiag. Jag vill här helt kort redovisa några huvuddrag i den nämnda studien.

Förlängningen av de yrkesinriktade linjerna i gymnasieskolan frän tvä till tre år ger upphov till en samhällsekonomisk kostnad till följd av det produktionsbortfall som uppstår genom att ungdomarnas livsarbetstid för­kortas med ett år. Mot dessa kostnader skall i första hand ställas det rimliga antagandet att ungdomar får en högre framtida produktivitet och lägre arbetslöshet. Att en förbättrad yrkesutbildning också leder till en högre produktivitet stöds av olika vetenskapliga undersökningar. Det är också av det skälet som ÖGY:s förslag har fått ett sä kraftigt stöd från arbetsmarknadens parter. Den teknologiska och ekonomiska utvecklingen skärper kravet på utbildning i arbetslivet och arbetsmarknadens parter ser därför en förbättrad yrkesutbildning i gymnasieskolan som ett viktigt led i näringslivets möjligheter att hävda sig i den internationella konkurrensen.

Sammanfattningsvis kan konstateras att de beräkningar, som genom­förts inom utbildningsdepartementet och som redovisas i bilaga 4, tyder på att en modernisering av gymnasieskolans yrkesinriktade linjer har starka positiva samhällsekonomiska effekter. Den uppfattningen stärks också av det stöd som uttalas av framför allt arbetsmarknadens parter. Den sam­hällsekonomiska bedömningen har jag sett som viktig för mina ställningsta­gande till den föreslagna försöksverksamheten.

11.2 Kostnader för försöksverksamheten

De riktlinjer jag i det föregående redovisat avseende grundstruktur för den yrkesinriktade utbildningen innebär att perioder i skola och arbetsliv till­sammans formar en sammanhållen kursplan för utbildningen. Det är viktigt att dessa perioder ej utgör fristående delar utan integreras inom ramen för utbildningsmålen. Resurserna för att genomföra detta utgörs nu inte enbart av skolans personella och materiella resurser utan också av de resurser arbetslivet skall tillhandahälla gymnasieskolan.

För den skolförlagda verksamheten fordras ytterligare resurser i form av

mer lärariedd undervisning i allmänna ämnen enligt den ramtimplan som

78

redovisats i avsnitt 5.3. Totalt innebär mitt förslag minst 29 veckofimmar i allmänna ämnen mot i dag 17-30 beroende på studieväg. Dessa vecko­fimmar ersätter visserligen timmar i karaktärsämnena men dessa får i stället en mycket kraftig timförstärkning i form av främst arbetsplatsför­lagd utbildning under den tredje årskursen. Som framhållits i avsnitt 4 bör fördelningen av de allmänna ämnena kunna variera mellan årskurserna enligt lokala beslut i syfte att underiätta planering och integration av de arbetsplatsföriagda inslagen på ett rationellt sätt. Kostnaden över åren blir därigenom beroende av vilken lösning skolhuvudmännen väljer. Som jag tidigare betonat utgår jag dock frän att skolhuvudmännen därvid beaktar vad jag tidigare anfört om det angelägna i en yrkesinriktad studieupptakt varför resursanspråken i årskurs I av allmänna ämnen blir förhållandevis ringa.

Prop. 1987/88:102

11.3 Ersättning för utbildningsplatser i arbetslivet

Mitt förslag: Företag eller institution som tar emot elever i arbets­platsförlagd utbildning enligt de villkor försöksverksamhetens fim-och kursplaner anger och som fillhandahåller handledare för utbild­ningen erhåller särskilt statsbidrag. Statsbidraget utbetalas via skol­huvudmännen. Skolöverstyrelsen fastställer timbeloppen.

Skäl för mitt förslag: Under remissbehandlingen av ÖGY:s förslag har framkommit flera olika alternafiva system för finansiering och ersättnings­grunder. Det enklaste alternativet vore givetvis att företag och institutio­ner genomförde sin del av utbildningsätagandet utan ersättning. Så sker som ÖGY visat redan i dag för viss del av den arbetsplatsförlagda utbild­ningen. Jag anser det emellertid inte realistiskt att i så stor skala som den aktuella försöksverksamheten avser och för ett utbildningssystem som måste fungera oberoende av konjunkturiäge förlita sig på ett sådant arran­gemang. Jag vill framhålla att den föreslagna finansieringen är preliminär. Ett långsiktigt ställningstagande till finansieringen sker i samband med ställningstagande till permanentning av verksamheten 1991.

En arbetsplatsföriagd utbildning av den typ jag föreslår (se avsnitt 3.2) förutsätter ett brett engagemang inom arbetslivet. Både privata, statliga och primär- och landstingskommunala utbildningsplatser måste tas i an­språk och berättiga till statsbidrag. Regelbundna samråd inom den före­slagna referensgruppens ram bör hela tiden bevaka utbildningens behov av kvalitativt bra platser.

Administrationen av det särskilda statsbidraget för arbetsplatsföriagd utbildning inom försöksverksamheten bör kunna göras relativt enkel. SÖ fastställer timersättningen per studieväg i stort enligt samma principer som i dag gäller för inbyggd utbildning. Jag beräknar en genomsnittlig ersätt­ning motsvarande 15 kr. per timme och elev. Ersättningen bör sedan utbetalas från skolhuvudmännen till företagen så att rutinerna för utbetal-

79

ningen följer samma kontaktvägar som övrigt samarbete mellan arbetsplat-     Prop. 1987/88:102 sen och skolan.

11.4 Skolhuvudmännens kostnader

Flertalet av mina förslag påverkar kommunerna och landstingskommuner­na i egenskap av skolhuvudman. En utgångspunkt i ÖGY:s arbete var kostnadsneutralitet. I likhet med ÖGY finner jag detta vara eftersträvans­värt men för varje skolhuvudman inte möjligt att garantera eftersom den totala kostnadsbilden inte kan överblickas förrän kursplaner för olika yrkesområden är kända och kan omsättas i personal-, lokal- och utrust­ningsbehov. Först dä kan de lokala förutsättningarna i detalj överblickas. Jag vill också understryka att kommuner och landsfing inom försöksverk­samheten i sina egenskaper av arbetsgivare i likhet med staten också får uppgifter med att ställa utbildningsplatser till förfogande för arbetsplatsför­lagd utbildning. För detta utgår statsbidrag enligt vad jag nyss redovisat.

Under försöksperioden bör medel i form av en särskild genomförandere­surs ställas till kommunernas förfogande för att på olika sätt förbereda yrkesutbildningsförsökets genomförande. Resursen bör utgå i relation till antalet platser inom försöksverksamheten. Beloppets användning bör ej läsas centralt utan kunna användas för t. ex. information, planering, yrkes­rådens verksamhet eller annat ändamål som främjar yrkesutbildningens modernisering. Jag beräknar genomföranderesursens storlek efter elevan­talets tillväxt under försöksären med 500 kr. per elev och år. För första försöksäret 1988/89 motsvarar detta 2,5 milj. kr.

11.5 Budgetöversikt

I den följande budgetöversikten redovisas de tillkommande kostnaderna för utvecklingsarbete och försöksverksamhet under budgetåret 1988/89 omfattande 5000 intagningsplatser.

För det första året inom försöksverksamheten och tillhörande utveck­lingsarbete beräknas:

1.

Ökade undervisningskostnader för tillkommande lärariedd undervis­ning i engelska, samhällskunskap, obligatoriskt tillvalsämne samt karak­tärsämnen.

2.

Statsbidrag till företag och institutioner som ersättning för arbets­platsförlagd utbildning. Som jag tidigare framhållit (se 11.3) bör SÖ göra en fördelning per studieväg som avspeglar kostnadsbilden för olika yrkes­utbildningar.

3.

Kostnader för tillsynsinsatser för vissa studievägar med i dag bety­dande inslag av arbetsplatsförlagd utbildning under årskurserna 1-2 (se avsnitt 10.2), samt ökade skolledarinsatser vid arbetsplatsförlagd utbild­ning med 200 kr. per elev i försöksverksamheten.

4.

Förbättrat försäkringsskydd för elever i försöksverksamheten enligt tidigare (se 4.6.1) beskrivna grunder.

5.

Handledarutbildning för att tillgodose försöksverksamhetens behov

80

av kvalitativt väl förberedda arbetsplatser enligt tidigare (se avsnitt 10.3)     Prop. 1987/88:102 beskrivna grunder.

6.

Fortbildningssatsning för berörda personalgrupper från budgetåret 1988/89 enligt tidigare (se avsnitt 10.2) beskrivna grunder.

7.

Kursplanearbete inom SÖ med medverkan av arbetsmarknadens par­ter och skolhuvudman.

8.

Produktionsstöd för läromedel inom det yrkesinriktade området an­passade till bl. a. de nya kursplanerna.

9.

Genomföranderesurs till försökskommuners förfogande.

samt med början frän budgetåret 1989/90

Pedagogisk ledningsförstärkning för dataundervisning inom hela gymna­sieskolan och komvux enligt samma grunder som i årets budgetproposition föreslås för grundskolan.

BUDGETOVERSIKT:

Förslag:

Användning 1988/89

1. Allm. ämnen m. m.

1,6

2. Ersättn. till företag etc.

12,0

3. Tillsyn m. m.

1,1

4. Försäkringar

0,2

5. Handledarutbildn.

4,0

6. Fortbildning

3,8

7. Kursplanearbete

6.0

8. Produktionsstöd; läromedel

1,0

9. Genomföranderesurs

2,5

Summa

32,2

Avgår inb. utb.

7,8

Totalt:

24.4

Medelsanvisning för de kostnadskonsekvenser för övriga budgetår för­söksverksamheten omfattar kommer jag att redovisa i de närmaste årens budgetpropositioner.

Hemställan

Med hänvisning till vad jag anfört i det föregående hemställer jag att regeringen föreslär riksdagen att

1.

godkänna de förslag till en treårig försöks- och utvecklingspe­riod avseende gymnasieskolans yrkesinriktade studievägar som jag har förordat,

2.

godkänna vad jag förordat om avskaffande av sektorramar (8.2.2),

3.

godkänna vad jag för budgetåret 1988/89 förordat om ramar för elevplatser i gymnasieskolan (8.3),

4.

godkänna vad jag för budgetåren 1989/90 och 1990/91 har föror­dat om planeringsramar för elevplatser i gymnasieskolan (8.3),

5.

godkänna vad jag förordat om pedagogisk ledningsförstärkning för datafrågor (9.2.3),

6. godkänna vad jag förordat om fortbildning av yrkeslärare

(10.2),

81

6   Riksdagen 1987/88. 1 saml. Nr 102

Rättelse: S. 82 rad 1-3 strykes, rad 13 punkten 11 ändrad till 7, rad 15 summan ändrad, rad 16 "punkterna 1-8 samt 13" ändrad till "1-6 samt 8", sista raden summan ändrad.

12. Anslagsberäkningar

Prop. 1987/88:102

Mina förslag under avsnitt 11 får effekter på mina tidigare medelsberäk­ningar i årets budgetproposition under följande anslag.

B 3. Stöd för utveckling av skolväsendet

1988/89 Förslag

51688000

Jag föreslår att medel avseende punkten 9 anvisas under detta anslag.

B 7. Forskning och centralt utvecklingsarbete inom skolväsendet

1988/89 Förslag

36755 000

Jag föreslår att medel avseende punkten 7 anvisas under detta anslag.

B 19. Bidrag till driften av gymnasieskolor 

1988/89 Förslag      5 263473 000

Jag föreslår att medel enligt punkterna 1-6 samt 8 anvisas under detta anslag.

Hemställan

Med hänvisning till vad jag anfört hemställer jag att regeringen föreslår riksdagen att

1.

till Stöd för utveckling av skolväsendet för budgetåret 1988/89 anvisa ett reservationsanslag av 51 688000 kr.,

2.

till Forskning och centralt utvecklingsarbete inom skolväsendet för budgetåret 1988/89 anvisa ett reservationsanslag av 36755 000 kr.,

3.

till Bidrag till driften av gymnasieskolor för budgetåret 1988/89 anvisa ett förslagsanslag av 5 263 473 000 kr.

82

Sammanfattning av ÖGY:s slutbetänkande En

Prop. 1987/88:102

treårig yrkesutbildning, del 1 (SOU 1986: 2)

''8 '

Gruppens arbetsuppgifter och arbete (kap. 1)

Expertgruppen för översyn av den gymnasiala yrkesutbildningen (ÖGY), som började sitt arbete i juni 1984, har haft till uppgift att analysera behovet av utveckling och förnyelse av den gymnasiala yrkesinriktade utbildningen. En huvuduppgift har varit att ta fram riktlinjer för ett mer långsiktigt förändringsarbete av den yrkesinriktade utbildningen inom gymnasieskola och kommunal och statlig utbildning för vuxna.

Yrkesutbildningen 15 år efter gymnasiereformen (kap. 2)

Utveckling och kvantitativ omfattning

Yrkesutbildningens inriktning och struktur förbereddes av yrkesutbild­ningsberedningen (YB) under mitten och slutet av 1960-talet. Den valda organisationsformen för utbildningen har därför sina rötter i det pedagogis­ka tänkande som då var förhärskande samt i de organisationsformer som då tillämpades inom stora delar av arbetslivet.

Besluten vid 1970 års riksdag innebar att yrkesutbildningen reformera­des och integrerades i den nya gymnasieskolan. Reformen innebar att tiden för yrkesämnet minskades kraftigt medan inslaget av allmänna ämnen ökade i jämförelse med tidigare. Den utbildning som gymnasieskolan skall ge var inte avsedd att vara en färdig yrkesutbildning. Gymnasieskolan skulle endast erbjuda en påbörjad, yrkesinriktad utbildning som normalt följs av en färdigutbildning i arbetslivet.

Även inom den kommunala vuxenutbildningen (komvux) bedrivs yrkes­utbildning motsvarande gymnasieskolans tvååriga yrkesinriktade linjer och specialkurser. Komvux erbjuder dessutom yrkesutbildning på gymna­sial nivå som saknar motsvarighet i gymnasieskolan (s. k. särskild yrkesin­riktad utbildning).

Hösten 1971 böljade den första kullen ungdomar sina studier i den nya gymnasieskolan. Vi har nu ett nära femtonårigt perspektiv pä gymnasie­skolans utbildningar. Ambitionen att göra yrkesutbildning fill ett alternativ för elever som tidigare valt teoretiska utbildningsvägar förefaller därvid att i viss utsträckning ha slagit igenom.

Läsåret 1984/85 gick 76% av gymnasieskolans 104800 nybörjare på en yrkesinriktad studieväg.'

Samhällets åtagande för utbildning varierar inom olika områden. För de "stora" yrkesområdena finns i dag som regel en tvåårig utbildning i gym­nasieskolan ibland följt att ett färdigutbildningsår. För andra områden, främst vissa smala yrken saknas helt adekvat utbildning efter grundskolan.

' OGY inräknar den treåriga ekonomiska linjen och den fyraåriga tekniska linjen i

yrkesutbildningen

83

Allmänt kan konstateras att det inte finns någon operationellt fastställd gräns för samhällets åtaganden på utbildningsområdet.

Grundläggande för de olika utbildningsformerna i samhällets regi har varit att utbildningen skall stå öppen för alla samt att samhället fastställer kursplaner och har tillsyn över verksamheten. Vidare skall det offentliga utbildningsväsendet i första hand svara för grundläggande utbildning me­dan företag, myndigheter m. fl. i första hand svarar för personalutbildning som har karaktär av befattningsutbildning..

Prop. 1987/88:102 Bilaga 1

I skola och på arbetsplats

ÖGY har enligt sina direktiv prövat möjligheterna att utöka den arbets­platsförlagda utbildningen. Den arbetsplatsförlagda utbildningen omfatta­de läsåret 1983/84 totah 889204 elev veckor. Detta motsvarar ca 22320 ärselevplatser eller ca 6% av totala antalet elev veckor.

För vissa studievägar i gymnasieskolan föreskriver läroplanen att under­visningen i arbetsteknik och annan undervisning med samma syfte helt eller delvis skall förläggas till arbetsställe utanför gymnasieskolan. Detta innebär att undervisningen förläggs till företag eller institution utanför gymnasieskolan och att företaget eller institutionen tillhandahäller lärare, lokaler och utrustning som behövs för undervisningen. Statsbidrag utgår till företagen. I den inbyggda utbildningen tillhandahäller företaget lärare. I andra typer av arbetsplatsförlagda utbildningar sker undervisningen under ordinarie lärares ledning, exempelvis pä bygg- och anläggningsteknisk linje.

Karaktäristiskt för yrkesutbildningen är att det i många fall förutom den sedvanliga författningsregleringen också existerar en avtalsreglering. Ge­nom vissa markeringar i avtalen har arbetsmarknadsparterna försäkrat sig om att de elever som skall utbildas pä arbetsplatsen genomgår en utbild­ning som parterna godtagit som lämplig för yrket. Här finns således en oklarhet i dagens konstruktion; såväl staten som de avtalsslutande parter­na reglerar samma sak. ÖGY har i rapporten Avtal om arbetsplatsförlagd utbildning (Ds U 1985:9) kartlagt dessa avtal.

Yrkesutbildningens struktur i gymnasieskolan

YB:s förslag om breda utbildningsblock kom i huvudsak att genomföras vid gymnasieskolreformen 1970 i form av linjer. Dessa uppgår i gymnasie­skolan för närvarande till 27. Av de 16 yrkesinriktade linjerna är 14 grende­lade. Specialkurser är yrkesinriktade studievägar som av olika skäl inte placerats in i linjeorganisationen.

Ett antal tvååriga grundskoleanknutna specialkurser har fillkommit inom ramen för Lgy 70. Dessa har liksom linjerna fått allmänna ämnen och en konstruktion av yrkesämnet som motsvarar linjernas.

I gymnasieskolan finns dessutom ett antal kortare grundskoleanknutna studievägar. Kurslängden kan variera frän någon vecka upp till ett år. Flertalet ej grundskoleanknutna specialkurser har relativt begränsad längd och många utgör grundutbildning för redan yrkesverksamma.

84

Påbyggnadsutbildningens grundläggande syfte är att ge dem som ge-     Prop. 1987/88:102 nomgätt en flerårig gymnasieskolutbildning en fördjupad kompetens och     Bilaga 1 ytterligare specialisering.

Det finns även ett antal andra utbildningsaktviteter som ingår i eller anknyter till gymnasieskolan. Gymnasial lärlingsutbildning ingår fr.o. m. läsåret 1984/85 i det reguljära gymnasiala utbildningsutbudet. Ungdoms­platser är en typ av arbetslivsplacering som syftar till hjälp för att kunna gå vidare till reguljär utbildning eller stadigvarande arbete. De bygger på avtal mellan arbetsmarknadens parter och är avsedd för ungdomar som är högst 18 år och inte befinner sig i reguljär utbildning.

Yrkesutbildningens struktur i kommunal och statlig utbildning för vuxna

Det finns sedan den 1 juli 1982 en särskild läroplan för komvux, Lvux 82. Utbildningen skall ha samma kvalitet som motsvarande ungdomsutbild­ning men innehållet behöver inte vara identiskt. För yrkesämnena har hittills kursplanerna i Lgy 70 tillämpats, uppdelade pä delmoment i komvuxtimplanerna.

För särskilda yrkesinriktade kurser fastställer SÖ kursplan efter samråd med arbetsmarknadens parter (s. k. centralt samråd). Fr. o. m. den 1 mars 1985 kan inbyggd utbildning förekomma också i komvux inom samma områden som i gymnasieskolan.

Yrkesutbildningen inför 1990-talet (kap. 3)

De yrkeskategorier som under 1970-talet har ökat sina andelar är i första hand "utbildningsintensiva" yrken. Ekonom- och ingenjörstätheten har ökat inom industrin. Motsvarande utveckling återfinns också inom andra näringsgrenar.

Kopplingen mellan utbildningsbakgrund och yrkesinriktning pä arbets­marknaden är förhållandevis svag. Samtidigt finns tendenser till breddning av befattningsinnehåll och uppluckring av de yrkesroller som finns i en traditionell arbetsorganisation.

Befattningsprofilerna växlar mellan företag, liksom rekryteringsbasen i utbildningsväsendet. Denna utveckling ställer stora krav på företagens egen interna personalutbildning, och ett närmare samarbete med det all­männa utbildningsväsendet. Industrin är ett ur sysselsättningssynpunkt oförändrat viktigt område. En omstrukturering av kvalifikationskraven för industrianställda är däremot med stor sannolikhet att förutse.

Rekryteringen till gymnasieskolan närmar sig 100% av årskullen sexton­åringar. Att inte ha gått igenom gymnasieskolan blir en belastning ur arbetsmarknadssynpunkt oavsett vad man skall ha sin utbildning till.

1980-talet har för utbildningsväsendets del inneburit ett kraftigt ökat

tryck på yrkesutbildningen. Samtidigt har intresset för de allmänna utbild­

ningsvägarna på gymnasial nivå stagnerat efter en kontinuerlig uppgång

under hela efterkrigstiden. I takt med att ungdomskullarna minskar kom­

mer det att finnas möjlighet att bereda en större andel av kullen plats i

yrkesinriktad utbildning.

85

Att en ökad andel väljer en yrkesinriktad grundutbildning i stället för en Prop. 1987/88:102 allmänteoretisk skapar förutsättningar för en ökad efterfrågan på fortsatta Bilaga 1 studier jämfört med vad som gällt för yrkesutbildningseleverna hittills. Här kan man alltså förutse en efterfrågan på behörighetsgivande ämnen redan i de grundläggande yrkesstudierna. En breddad rekryteringsbas till högsko­leutbildning är också en förutsättning för att tillräckligt många skall skaffa sig utbildning på denna nivå. En hög utbildningsnivå är viktigare än någon­sin inför framtiden.

Internationella trender (kap. 4)

Yrkesutbildningens inriktning och omfattning varierar starkt mellan olika länder, beroende på förhållandena i resp. land. Huvuddelen av den prak­tiska yrkesutbildningen i vår omvärld bedrivs i företag.

Europeisk yrkesutbildning bygger pä lärlingstraditionen, vilken innebär att lärlingen pä arbetsplatsen lär yrket av någon yrkeskunnig. När indu­strin började ersätta delar av hantverket minskade behovet av flerårig yrkesutbildning för många enskilda arbetsuppgifter. Kraven på kunskaper inom kvalificerade befattningar ökar successivt. 1 Norge, Finland och Frankrike meddelas liksom i Sverige en stor del av den grundläggande praktiska undervisningen i skola - ökade tendenser i denna riktning kan vi se också i Danmark, Italien, Holland och Belgien. Dagens yrkesutbildning i Mellaneuropa genomförs huvudsakligen i samverkan mellan företag och skola med praktisk undervisning förlagd till företag och teoretisk undervis­ning till "yrkesskola".

Även i "lärlingsländer" som Västtyskland, Schweiz och Österrike be­driver de större företagen periodvis grundutbildning i egna skolverkstäder. Denna grundutbildning sker i växling med tillämpningsperioder i företa­gens produktionsavdelningar. England och Danmark är exempel på länder, som helt eller delvis ordnat institutionell praktisk undervisning under det första utbildningsåret. Vi kan allmänt konstatera en viss tendens till ökad samverkan mellan skola och företag. I vissa länder ökar skolförläggningen av praktisk utbildning. I andra pågår diskussioner om ökad andel företags-förlagd utbildning. , Utbildningens uppläggning och längd varierar starkt mellan olika länder. Detta gäller också ansvaret för yrkesutbildningen. Den finansieras anting­en direkt av produktionen genom att företagen står för utbildningskostna­derna eller indirekt via kostnadsdelningssystem eller skattefinansiering. Vid indirekt finansiering utgår bidrag i någon form till de företag som utbildar.

I flertalet länder utgår vanligtvis ingen skattefinansierad ersättning till företag som utbildar. I några länder förekommer emellertid utjämning av yrkesutbildningskostnaderna mellan företag som utbildar och företag som inte utbildar. Här finns olika system av vilka ÖGY kortfattat redogör för sådana i Danmark, Storbritannien och Holland.

86

Utbildning och arbetsorganisation (kap. 5)

Prop. 1987/88:102

ÖGY uppmärksammar i detta kapitel den ömsesidiga påverkan som

°

finns mellan yrkesinriktad utbildning och organisationsformerna i arbetsli­vet. Denna innebär att nya organisationsformer i arbetslivet väcker behov av förändringar i yrkesutbildningens organisation. Valet av organisations­form inom yrkesutbildningen kan också bidra till att konservera eller utveckla organisationsformer i arbetslivet.

Inom vissa delar av arbetslivet börjar den enskilde individen allt oftare uppfattas som alltför begränsad organisationsenhet. I stället används pro­duktions- och tjänsteenheter, bestående av flera individer, vilka tillsam­mans bildar arbetsgrupper. Det är gruppens samlade kompetens som gäller och gruppen ges gemensamt ansvar.

Pä senare år har alternativa organisationsformer börjat användas. De bygger pä tanken att produktens genomloppstid skall göras sä kort som möjligt. Målet är att minimera de kapitalkostnader som ligger i själva produkten. För att detta skall fungera måste arbetsstyrkan bestå av perso­ner som kan klara av flera av de olika arbetsmomenten.

I de beskrivna organisationsformerna efterfrågas alltså bredare kompe­tenser än vad som yrkesinriktad utbildning normalt ger i dag. Ofta bryts också branschgränserna.

Datatekniken har snabbt trängt in på många områden och har stor genomslagskraft på arbetsorganisationen. En konsekvens är automatise-ring och processtyrning. Datatekniken respekterar inga snäva bransch­gränser. Olika automatiseringsfunktioner och metoder för felsökning är generella för många branscher. Sannolikt kommer utvecklingstakten inte att avta.

I den beskrivna utvecklingen är det inte självklart att de traditionella yrkesrollerna bibehålls. De nya produktionsmetoderna påverkar med nöd­vändighet också arbetsorganisationen. Arbetsorganisatoriska förändringar har i princip alltid som mål att effektivisera och rationalisera produktionen, oavsett om det avser varor eller tjänster.

Vilket resultat som blir följden av framtida arbetsorganisatoriska föränd­ringar är bl. a. beroende av arbetstagarnas kunskaper och förmåga och möjligheter att kunna medverka i förändringsprocesserna. Yrkesutbild­ningens innehåll, organisation och arbetssätt spelar därvid en betydande roll.

Ett gott självförtroende är en förutsättning för att eleverna ska känna lust till och mening med sina studier. Bristande självförtroende kan bl. a. bero på ständiga misslyckanden i grundskolestudierna. Yrkesutbildningen i gymnasieskolan bör därför erbjuda en studiestart som klart domineras av prakfiskt inriktade yrkesstudier, gärna genom en tidigt inlagd period av arbetsplatsförlagd utbildning. De allmänteoretiska studierna bör däremot förskjutas mot högre årskurser.

87

För att vara säker på att få en allsidig utbildning där eleverna får del av både utvecklignspositiva värderingar och yrkestraditioner bör de under utbildningstiden få möta olika värderingar, genom en balans mellan ar­betsplatsförlagd och skolförlagd utbildning. Skolan måste därvid ta ansva­ret för att utbildningen som helhet får en lämplig utformning.

Eleven måste ha en realistisk uppfattning om vad som förväntas i arbets-     Prop. 1987/88:102 livet. Detta kan i viss mån tillgodoses via arbetsplatsförlagd utbildning.     Bilaga 1 men också läraren måste kunna förbereda eleverna för arbetslivet. Enligt . ÖGY bör skol- och arbetsplatsförlagd utbildning i framtiden bättre kom­plettera varandra. Detta kan endast åstadkommas genom regelbundet sam­arbete mellan lärare och dem som verkar i arbetslivet.

Riktlinjer för yrkesutbildningen i skola och på arbetsplats (kap. 6)

Kap. 6 och de närmast följande innehåller ÖGY:s förslag till nya riktlinjer för yrkesutbildningen. Det gäller avvägningen mellan skolförlagd och ar­betsplatsförlagd utbildning, kursplanernas uppbyggnad, möjligheten att variera studietiden för olika elever och därigenom också möjligheten att i framtiden avveckla en relativ betygsättning till förmän för bestämda kom­petenskrav, konsekvenserna för yrkesutbildningen av ambitionen att ska­pa en gymnasieskola för alla, utökade inslag av allmänna ämnen under en i de flesta fall treårig studietid och slutligen väsentligt utökade fortbildnings­möjligheter för lärarna.

Skol- och arbetsplatsförlagd utbildning

Även om grundmodellen för svensk yrkesutbildning de senaste decennier­na har byggt på skolförlagd utbildning har viss utbildning alltid varit arbetsplatsföriagd.

En betydande del av den nuvarande arbetsplatsförlagda utbildningen är inte en följd av bestämmelser i timplanerna utan bygger pä lokala initiativ i olika skolor och omfattar totalt ca 234 000 elev veckor. De lokala initiativen tyder på ett tilltagande intresse för ytterligare arbetsplatsförläggning.

ÖGY anser att de flesta yrkesutbildningar i större utsträckning än i dag bör arbetsplatsförläggas. För andra - t. ex. de gymnasiala lärlingsutbild­ningarna bör däremot större inslag av skolförlagda moment tillkomma. Grundprincipen bör vara att olika utbildningsmoment äger rum där de bästa kvalitativa resultaten kan uppnås med hänsyn till utbildningarnas hela mål.

Samtliga yrkesutbildningar bör innehålla någon del arbetsplatsförlagd utbildning. ÖGY föreslär att minst 10% av utbildningen i gymnasieskolans nuvarande tvååriga yrkesinriktade studievägar blir arbetsplatsförlagd. För yrkesutbildningar inom komvux bör i princip motsvarande gälla. ÖGY utgår vidare ifrån att andelen arbetsplatsföriagd utbildning inom i princip alla yrkesutbildningar ligger i intervallet 10-20% under de första två åren. Den föreslagna tiden innebär 8-16 veckor under två läsår. Det är lämpligt med en viss koncentration av arbetsplatsförläggningen till årskurs 2.

ÖGY:s förslag innebär - nyinlärning såväl i skola som på arbetsplats. Det är väsenfiigt att vissa avgränsade moment i kursplanerna kan flyttas frän skolan till arbetslivet, nämligen just de moment som arbetslivet kan klara bäst.

Den viktigaste åtgärd, som nu kan vidtas för att höja yrkesutbildningens

88

kvalitet, är enligt ÖGY att fä till stånd en god färdigutbildning. Detta bör     Prop. 1987/88:102

ske genom att tillföra ytteriigare ett utbildningsår. Därigenom kan det av     Bilaga 1

YB föreslagna färdigutbildningsäret ingå som en del av grundutbildningen.

I de allra flesta fall bör den föreslagna förlängningen kunna genomföras på

en eller flera arbetsplatser i kombination med en skolförlagd del. I några

fall bör dock det tredje året i huvudsak vara skolförlagt eller ersättas av

nuvarande påbyggnadsutbildningar.

Den distinkta skillnad som i dag finns rnellan en kursplanestyrd utbild­ning under två är och en avtalsreglerad eller obefintlig utbildning därefter kommer således med ÖGY:s förslag att upphöra. Både utbildningstidens längd och innehåll bestäms av sammanhängande kursplaner. ÖGY räknar med variationer i tiden, dels för vissa utbildningar, dels för elever med olika förutsättningar.

Grundmodell för yrkesutbildningen

Yrkesutbildningen i gymnasieskolan bör bedrivas inom tidsramen tre läs år. För studievägar omfattande tre läsår, vilket förutsätts gälla för flertalet elever, bör de första två åren vara i huvudsak skolförlagda.

Den arbetsplatsförlagda delen av utbildningen under årskurserna 1 och 2 omfattar enligt våra förslag minst 10% av den totala studietiden med huvuddelen av tiden i årskurs 2. Under det tredje året är andelen arbets­platsförlagd utbildning ca 60% av läsårstiden (i princip tre dagar/vecka i arbetslivet). Som alternativ till en arbetsplatsförlagd utbildning i årskurs 3 bör i vissa fall skolförlagd utbildning i form av kurser som ger yrkes­specialisering eller teoretisk komplettering erbjudas. ÖGY benämner dem alternativkurser.

Den arbetsplatsförlagda delen av tredje året bör utgöra en successiv övergång till förvärvsarbete. En sådan övergång måste påverka upplägg­ningen av det tredje året sä att eleverna känner sig delaktiga i verksamhe­ten med de regler som råder på en arbetsplats.

ÖGY räknar med att grundmodellen måste kompletteras med främst två varianter.

Inom ramen för detta alternativ kan samtliga elever på en studieväg få helt skolförlagd utbildning hela det tredje året. ÖGY föreslår att detta alternafiv skall tillämpas för vissa grenar pä el-teleteknisk linje. Den andra varianten visar exempel på studievägar med totalt 2 års utbildning, vilket enligt ÖGY bör vara det minimum som skall erbjudas elever som kommer direkt från grundskolan. I det fall det kommande kursplanearbetet ger vid handen att utbildningen kan fullgöras på kortare tid än tre år kan således studievägarnas längd variera i intervallet 2-3 år. Även i detta fall bör den skolförlagda delen av undervisningen dominera under den första delen av utbildningstiden och de arbetsplatsförlagda delarna successivt öka under studiernas gäng.

Proportionerna mellan arbetsplatsförlagd och skolförlagd utbildning bör vara desamma som för treårig utbildning.

Lärlingsutbildningen blir ett alternativ som innebär att en gymnasial linje

studeras i huvudsak enskilt och med en stor andel utbildning förlagd till

89

arbetsplats. En sådan lärlingsutbildning kan därmed utan svårighet ingå     Prop. 1987/88:102

som ett alternativ i ÖGY:s grundmodell.

Bilaga 1

Enligt ÖGY:s mening bör studiereformen anordnas i följande situationer för små och udda yrken då eleven är bosatt pä stort avstånd ifrån den gymnasieskola eller komvuxenhet som anordnar utbildningen då eleven önskar använda studieformen av sociala skäl.

Fördelning av ansvar mellan skola och arbetsplats

ÖGY:s grundsyn är att skola och arbetsliv har ett gemensamt ansvar för den yrkesinriktade utbildningen. Staten skall ha det övergripande ansvaret för att alla elever får en god yrkesutbildning. Staten och skolhuvudmännen skall svara för tillsyn och ledning av all gymnasial utbildning, vare sig den sker i skola eller på arbetsplats.

Arbetslivets ansvar är att bl. a. medverka i successiv uppdelning av utbildningens innehåll och dimensionering samt tillse att tillräckligt antal arbetsplatser för eleverna finns. På både skolans och arbetsplatsens an­ställda ställs kraven pä intimt samarbete. Elevernas studieprogram pä arbetsplatsen skall läggas upp i samråd mellan skolans lärare i arbetsteknik och arbetsplatsernas instruktörer.

För delar av den nuvarande arbetsplatsförlagda utbildningen i gymnasie­skolan utgår statsbidrag budgetåret 1985/86 med totalt 206 milj. kr.

Kostnaden för den färdigutbildning eller färdighetsträning som följer pä den nuvarande grundutbildningen i gymnasieskolan eller komvux faller helt på de företag eller branscher i vilken eleverna erhåller anställning. ÖGY föreslår att samhället får bära kostnaderna för den skolförlagda delen av utbildningen inkl. det tidigare redovisade tillsynsansvaret. Arbetslivet får å andra sidan bära kostnaden för den arbetsplatsförlagda delen. Syftet med ÖGY:s förslag är att åstadkomma en kvalitetshöjning av yrkesutbild­ningens såväl skol- som arbetsplatsförlagda delar. Detta medför en föränd­rad kostnadsbild för både samhälle och arbetsliv. På grund av det statsfi­nansiella läget måste kvalitetshöjningen för samhällets del uppnås genom omdisponering av befintliga medel. När arbetslivet i fortsättningen bär kostnaden för den arbetsplatsförlagda utbildningen, kan nu utgående stats­bidrag för inbyggd utbildning m. m. användas till kvalitetshöjande åtgär­der.

Att arbetslivet enligt ÖGY:s förslag skall svara för den arbetsplatsförlag­da delen både under de tvä första åren och ett följande tredje år betyder inte att kostnaderna för detta i sin helhet eller ens i huvuddelen är en ny kostnad. Dels bedrivs redan nu en omfattande arbetsplatsförlagd utbild­ning utan statsbidrag, dels har arbetsgivarna redan betydande kostnader för inskolning av nyanställd personal. Uppläggningen av det tredje året gör att dessa kostnader till en stor del bortfaller och arbetskraftens produktivi­tet ökar i förhållande till lönekostnaderna. Man får alltså inte förväxla bruttokostnaderna med tillkommande nettokostnader.

Vidare är det väsentligt - vilket under senare år med kraft framhållits av

arbetslivets representanter att utbildning ses som en av arbetsplatsernas

viktigaste investeringar.

90

ÖGY har utgått frän att vissa arbetsplatser på grund av sitt läge, sin Prop. 1987/88:102 tillgång pä kvalificerad personal, sitt intresse, sin tillgäng på lämplig utrust- Bilaga 1 ning, sin tradition etc. i betydligt större utsträckning än andra kommer att engagera sig i utbildning och därvid ställa utbildningsplatser till förfogande i högre grad än vad som motsvarar deras eget rekryteringsbehov. Andra arbetsplatser kommer helt eller huvudsakligen att dra nytta av en väl utbildad arbetskraft.

En kostnadsfördelning måste därför kunna ske mellan utbildande och icke utbildande arbetsplatser på samma sätt som den interkommunala ersättningen i dag utgör en kostnadsfördelning mellan utbildande och icke utbildande kommuner.

Kostnadsfördelningen mellan utbildande och icke utbildande arbetsplat­ser kan administrativt enklast ske genom ett bidrag per anställd för utjäm­ning av kostnader. Bidraget förutsätts helt återgå till företagen som ersätt­ning för utbildningsinsatser. Bidraget avser att leda till omfördelning i rättvisesyfte inom arbetslivet.

Eftersom det handlar om en fördelning av kostnader mellan arbetsplat­ser bör bidragets storlek kunna föresläs av ett organ för arbetsmarknadens parter pä samma sätt som kommunförbundet föreslår storleken på de interkommunala ersättningarna. Beslut bör sedan fattas av regeringen. Både privata, statliga och kommunala utbildningsplatser måste tas i an­språk för att erforderlig volym på verksamheten skall uppnås.

Det organ som ÖGY föreslår inrättas bör innehålla företrädare för SAF, LO, TCO, SACO/SR, Svenska kommunförbundet. Landstingsförbundet, statens arbetsgivarverk och Kooperationen.

Ersättningen till utbildningsföretagen samt maximala antalet ersättnings-berättigade utbildningsveckor utöver det föreslagna intervallet 10-20% under de två första åren bör också föreslås av det nyinrättade organet för varje studieväg eller grupp av studievägar. Det kan således utgå olika ersättning per elevvecka beroende på vilken studieväg eleven tillhör. Ad­ministrationen kan göras mycket enkel genom att varje skolstyrelse/utbild­ningsnämnd rekvirerar medel frän det konto på vilket bidraget finns insatt.

Kursplanernas utformning

Innehållet i den yrkesinriktade delen av utbildningen är i hög grad beroen­de av kvalifikationskraven i den bransch eller det yrkesområde som studie­vägen avser att utbilda för. I läroplansarbetet måste därför ingå represen­tanter för skolhuvudmännen och för de centrala yrkesnämnderna eller motsvarande. Kursplanen skall ha en sådan konstruktion att avgränsade delar kan revideras separat och successivt. Detta möjliggörs genom ett modulsystem.

Det råder i dag stora likheter mellan de yrkesinriktade utbildningarna i gymnasieskolan, AMU och komvux. Det som kan skilja sig i de olika utbildningsformerna är metoderna, utbildningstiden och graden av färdig­hetsträning som ingår i utbildningen.

Inom AMU har man valt ett modulsystem som är kompetensbaserat,

dvs. bygger på ett visst klart målpreciserat utbildningsavsnitt. I gymnasie-

91

skolan innehåller läroplanssupplementen delmoment som också är kompe-     Prop. 1987/88:102 tensbaserade. Inom komvux har framtagits ett modulsystem som grundar     Bilaga 1 sig på en uppdelning av gymnasieskolans delmoment.

Vid jämförelse mellan gymnasieskolans delmoment och AMU:s moduler framgår att så stora likheter råder mellan dessa två system att en samord­ning är möjlig. Även komvux använder delmomenten och kan i det avseen­det samordnas med de andra två.

I ett utbildningssystem med återkommande utbildning och där olika utbildningsformer måste samsas om gemensamma resurser är det nödvän- digt att olika utbildningar på ett enkelt sätt kan jämföras med varandra. Vid övergång från en utbildningsform till en annan måste det av betygsdoku­menten klart framgå vilka utbildningsmoment eleverna inhämtat i tidigare utbildningsformer.

ÖGY föreslår också att gymnasieskolans timplaner skall omarbetas så att de i framtiden anger undervisningstimmar i stället för veckotimmar. Man får då samma slags system i gymnasieskolan som i komvux och AMU. Karaktärsämnet/ämnena får därmed en fastställd nettotid i likhet med det system som tillämpas i komvux där varje ämne har ett bestämt antal undervisningstimmar.

Lärarnas undervisningsskyldighet är både i komvux och gymnasiesko­lan baserad på ett antal veckotimmar. 1 komvux sker en omräkning av antalet veckotimmar till undervisningstimmar med faktorn 36 motsvarande antalet effektiva skolveckor under läsåret. Eleverna tillförsäkras därmed denna undervisningsfid. Motsvarande system bör tillämpas även i gymna­sieskolan. Yrkesutbildningen måste ha en sådan omfattning att elevens kommande verksamhet i arbetslivet inte blir begränsad till enskilda mo­mentarbeten eller medför låsning till ett företag.

Att studieinnehållet anpassas till elevens personliga förutsättningar kan innebära att vissa elever inom studietidens ram får slutföra endast ett begränsat antal moduler som i vissa fall ändå kan ge underlag för godtagbar kompetens och därmed ett avgångsbetyg efter slutförd lärokurs. Då arbetsplatsförlagd utbildning, enligt ÖGY:s förslag, blir allmänt förekom­mande och därmed berör arbetsmarknadens samtliga branscher anser ÖGY att det är önskvärt att förhållandena regleras på ett mer enhetligt sätt än i dag. ÖGY:s förslag innebär inte att man med någon för arbetsmarkna­dens parter bindande juridisk verkan har föreskrivet vilka villkor som skall gälla för eleverna under de arbetsplatsförlagda delarna av utbildningen. ÖGY utgår ifrån att den samsyn härpå som redovisas skall resultera i avtal mellan arbetsmarknadens parter över hela fältet och att dessa kan slutas i god tid före reformens ikraftträdande.

I regel bör därför enligt ÖGY:s uppfattning ungdomarna betraktas som elever under hela sin utbildningstid. Det bör alltså inte råda något anställ­ningsförhållande mellan eleven och den utbildande arbetsplatsens arbetsgi­vare, då eleven genomför kursplanestyrd yrkesutbildning förlagd till ar­betsplats. Genom att ÖGY valt avtalsvägen framför en tvingande generell reglering bibehålls emellertid möjligheten för parterna att då speciella omständigheter föreligger, utforma lämpliga undantagsbestämmelser.

Elevförhållandet innebär att eleven erhåller studiestöd, kan utnyttja

92

skolans rådgivande och elevvårdande verksamheter samt att eleven också     Prop. 1987/88:102 ska delta i de delar av utbildningen som är skolförlagda. Dessa villkor     Bilaga 1 gäller för samtliga årskurser. För detta har ÖGY beräknat 173 milj. kr. (åk .

3).

Elevförhållandet innebär också att skolhuvudmännen ska svara för att eleverna har ett med anställd jämförbart försäkringsskydd, då de vistas på arbetsplatserna.

I ÖGY:s förslag har resurser avsatts för att både skolhuvudmännen, skolledare, lärare och arbetsmarknadens parter skall kunna hälla kontakt med, följa upp och ha tillsyn över den arbetsplatsförlagda utbildningen. Det är angeläget att finna former för tillsyn så att representanter för såväl samhälle som arbetsliv aktivt deltar i tillsynen. Statens tillsynsansvar skall i princip utövas som i dag. En fruktbar samverkansform kan vara att länsskolnämnderna till sig knyter arbetslivsrepresentanter för t. ex. de centrala yrkesnämnderna i samband med utvärderingar av olika utbild­ningar. Statens ansvar kan även utövas genom korttidsförordnade gymna­sieinspektörer rekryteras från arbetslivet och förordnas av SÖ.

Lokalt har skolstyrelserna ansvar för att utbildningen genomförs enligt gällande läroplan och .att lokaler, utrustning etc. uppfyller stipulerade krav. Den direkta kontakten mellan skola och utbildande arbetsplatser sker genom skolledning och lärare.

ÖGY föreslär att skolan på heltid skall avdela en lärare minst fyra veckor per klass under en tvåårsperiod för samverkan med och fillsyn vid de arbetsplatser som ger utbildning. ÖGY föreslår vidare att en resurs motsvarande ca 1 veckotimme per 15/16 elever avsätts för att läraren i karaktäi"sämnen skall kunna utöva tillsyn över den arbetsplatsföriagda delen av utbildningen i årskurs 3. Arbetsplatsen skall å sin sida avdela någon som instruktör, vars utbildning skall bekostas av samhället.

ÖGY har beräknat konsekvenserna av två alternativ; att arbetsplatsför­lagd undervisning omfattar 10% (alt. 

I) 

resp. 20% (alt. 2) under vardera årskurserna 1 och 2. De studievägar som redan i dag har en högre grad av arbetsplatsförläggning behäller det även fortsättningsvis.

I de båda alternativen för läsåret 1989/90 antas att andelen ungdomar i gymnasieskolan är proportionell mot ungdomskullen pä samma sätt som läsåret 1983/84.

Sammanfattningsvis visar beräkningen att arbetsplatsförlagd utbildning enligt alternativ I skulle innebära en ökning av antalet elevplatsveckor från 889204 till 912570, dvs. med ca 2,5%. Om i stället alternativ 2 väljs uppgår det beräknade antalet elevplatsveckor till I 791 245, dvs. en ökning med ca 30% i förhållandet till nuläget.

Om man även tar hänsyn till volymen praoveckor i grundskolan innebär alternativ 1 ingen ökning över huvud taget i jämförelse med nuläget. På grund av minskande ungdomskullar minskar i stället den totala volymen elevveckor i arbetslivet något. En förläggning i enlighet med alternativ 2 innebär inberäknat även praon en total ökning av antalet elevveckor med ca 15%.

93

Allmänna ämnen i gymnasieskolan (kap. 7)

Prop. 1987/88:102

Bilaga 1 

Med allmänna ämnen avses ämnen som har samma kursplan för samtliga 2-åriga studievägar samt arbetslivsorientering och timme till förfogande (Ttf.).

ÖGY anser i likhet med YB, att även den utbildning som har allmänbil­dande och allmänorienterande syfte utgör ett led i yrkesutbildningen direkt eller indirekt; direkt genom att kunskaper och färdigheter erfordras i yrkesutövningen, indirekt genom att mer allmänna kunskaper som har betydelse för individen i yrkesrollen.

Gymnasieskolan skall även ge eleverna beredskap och bättre förutsätt­ningar för den personliga utvecklingen och möjlighet till en rik fritid. En förutsättning för detta är bl. a. goda kunskaper och färdigheter i svenska.

Eleverna måste fä insikt i hur värt samhälle är uppbyggt och kunskap om de demokratiska spelreglerna. Arbetslivets villkor måste också belysas liksom centrala moment inom social- och familjekunskapen. Det är därför nödvändigt att ha ett relativt stort inslag av allmänna ämnen inom ramen för yrkesutbildningen.

ÖGY föreslår att SÖ ges i uppdrag att ta fram kursplan för undervisning kring ekonomi och samhällsfrågor.

Specialkurserna har mycket varierande inslag av allmänna ämnen. Insla­get av allmänna ämnen bör enligt ÖGY:s mening vara i nivå med motsva­rande utbildning inom linjesystemet. Detta bör också gälla för den gymna­siala lärlingsutbildningen. Elevernas svårigheter har främst gällt den stora koncentrationen av allmänna ämnen i åk 1. Det har därför varit naturligt att minska inslaget under denna årskurs och omfördela ämnena över de tre årskurserna. Detta kan kombineras med en utökning av de allmänna ämne­na utan att inkräkta på studievägarnas karaktärsämnen.

En gymnasieskola för alla förutsätter att även elever som är mindre motiverade vinner tillträde till de olika studievägarna. Erfarenheten visar att dessa elever huvudsakligen återfinns på de yrkesinriktade studievägar­na. Många elever med låga intagningspoäng söker till studievägar med måttliga intagningskrav. Dessa linjer har i dag mänga intagningsplatser såsom Dk- och Ve-linjen. Undervisningen måste anpassas till elevernas förutsättningar och intresse för att bli meningsfull. Det är framför allt bristande metodutveckling, traditionella attityder och kravet på gemensam referensgrupp för samtliga 2-åriga linjer som försvårar den ovan nämnda anpassningen. Detta till trots föreslår ÖGY ingen förändring i fråga om gemensam referensgrupp av två skäl. Dels förutsätter det relativa betygs­systemet, som vi ovan nämnt, att ämnen som studeras efter samma tim-och kursplan medför en gemensam bedömning. Dels skulle en övergång till gemensam referensgrupp för de yrkesinriktade linjerna innebära att elever­na på social linje får utgöra en egen referensgrupp, vilket inte är rimligt. Dessutom är skillnaderna mellan elevernas prestationer och studieförut­sättningar väl så stora inom gruppen yrkesinriktade linjer som mellan den studieförberedande sociala linjen och de yrkesinriktade linjerna.

ÖGY är angelägen att förbättra elevernas möjligheter att gå vidare till

högskolestudier även efter en genomgängen yrkesutbildning. Att frekven-

94

sen högskolestuderanden från de yrkesinriktade linjerna är låg, får inte tas till intäkt för att försvåra inträdet i högskolan. Förekomsten av obligatorisk tväårssvenska i kombination med ÖGY:s förslag att tillvalet skall omfatta två årskurser, ökar avsevärt yrkeselevernas möjligheter att uppnå allmän behörighet vad gäller två årskurser i svenska och engelska. Tillträdesut­redningens förslag om minst betyget tre i dessa ämnen skulle dock medföra ett hinder.

Prop. 1987/88:102 Bilaga 1

En gymnasieskola för alla (kap. 8)

En av hörnpelarna i reformarbetet är tesen att gymnasieskolan skall vara en skola för alla som lämnar grundskolan. För att detta skall kunna bli en realitet krävs en mer flexibel gymnasieskola. Vid ÖGY:s hearings har representanter för yrkesnämnder och branscher nästan genomgående framfört önskemål som innebär en ambitionshöjning i olika avseenden. Det är således ett stort problem att kunna konstruera en gymnasieskola som är i takt med olika intressegruppers krav och samtidigt är en gymnasieskola för alla.

Ett tema i den svenska utbildningspolitiken är att i undervisningen utgå från den enskilde eleven med sina anlag, intressen och behov. För att nå detta krävs en långtgående individualisering. Det är enligt ÖGY inte till­räckligt att genom stödundervisning kompensera vissa elever för kanske flera års bristande stimulans eller att fylla igen stora kunskapsluckor.

I gymnasieskolan kan introduktionsperioder enligt ÖGY vara en mycket god hjälp för yrkesobestämda och därmed också studieobestämda elever. Eleverna bör kunna välja att genomgå en introduktionsperiod innan de fortsätter sina egentliga studier. Introduktionsperioden bör alltså inte ut­formas som en åtgärd till vilken "de som blir över" är hänvisade. Perioden bör sättas samman av ett antal kurser (moduler). Den tidsmässiga omfatt­ningen av introduktionsperioden bör ligga inom ramen för en termin eller ett läsår.

Gymnasieskolan bör erbjuda en klart yrkesinriktad studieinledning så att eleven inser att skolan tar hans/hennes yrkesavsikter på allvar. De inledan­de karaktärsämnesstudierna bör innehålla moment förlagda till såväl skolverkstad/metodrum som till arbetsplatser. Inledningsfasen bör tjäna som ett avstamp mot fördjupade fackteoretiska studier och skapa motiva­tion för studier också av de allmänna ämnena.

En gymnasieskola med modulsystem ger bättre förutsättningar för en kompetensrelaterad undervisning. I dagens skola kan man påstå att utbild­ningsinnehållet flyter förbi alla elever i samma takt. En kompetensrela­terad utbildning innebär att eleven ges den tid som han/hon behöver för att tillägna sig innehållet i en modul. Elever som inte har hunnit tillägna sig studievägens alla moduler efter två år, kan om de så önskar, välja att fortsätta studera resterande moduler så att nödvändig kompetens för vida­re studier i årskurs 3 uppnås.

Övergången till ett kompetensrelaterat modulsystem för yrkesutbild­ningens karaktärsämnen skapar den nödvändiga förutsättningen för att diskutera andra former för betyg än det relativa betygssystemet för dessa

95

ämnen. Denna fråga är av sä allmänt intresse att den omgående bör prövas     Prop. 1987/88:102

och utredas.

Bilaga 1

Liksom gyninasieutredningen anser ÖGY vidare att det är av stor vikt att elevens mål för studierna och val dokumenteras i ett s.k. studiekon­trakt.

Återkommande utbildning och utbildningssamarbete mellan skola och vuxenutbildning (kap. 9)

Den grundläggande yrkesutbildningen skall enligt ÖGY:s direktiv utformas sä att den kan fylla rollen av en första del i ett system av återkommande utbildning.

De problem man vill lösa med återkommande utbildning och de motiv som anges för att organisera utbildningen i form av återkommande utbild­ning har varit olika. Komvuxutredningen har i sitt huvudbetänkande Kom­munal utbildning för vuxna (SOU 1982:29) angivit tre huvudmotiv, till vilka ÖGY ansluter sig.

Utveckling för förändringar inom arbetsliv och samhälle.

Utjämning av utbildningsklyftor mellan individer och grupper såväl inom som mellan generationerna.

Livskvalitet.

'

Den snabba tekniska utvecklingen och förändringar i arbetsorganisation kommer att ständigt ställa den yrkesverksamme inför nya kunskapskrav. För den enskilde kan en ständig "omkvalificering" komma att krävas, i samband med arbetet eller på annat sätt. Vi menar att det därför är nödvändigt att göra de yrkesinriktade studievägarna till naturliga avstamp för såväl vidare yrkesfördjupningar som högskolestudier.

ÖGY ställer sig bakom de förslag om kortare teknisk utbildning som redovisas i budgetpropositionen 1986. Enligt ÖGY skapas därigenom för­utsättningar för en "naturiig" fortsättning på många yrkesinriktade studie­vägar. Yrkesutbildningen får en "egen" högskola. Förutsättningarna för återkommande utbildningar måste förbättras inom alla sektorer.

Frågan om ett utökat samarbete mellan gymnasieskolan, komvux och AMU har varit föremål för intresse under en följd av är. Stor enighet råder således om att samarbetet mellan gymnasieskolan, komvux och AMU bör vidareutvecklas. Med ett samordnat modulsystem enligt ÖGY:s förslag får eleverna samma beståndsdelar i utbildningen, men kombinationerna och antalet moduler som ingår i en utbildning kan variera för de olika utbild­ningsformerna. Kurstiderna blir också olika eftersom de bestäms av sum­man av modulernas längd enligt resp. timplan.

Arbetsformer, läromedel och utrustning (kap. 10)

Arbetsformer

Den nedkortade tiden för yrkesämnet/na som gymnasieskolreformen inne­

bar medförde att det var angeläget att utnyttja återstående tid så effektivt

som möjligt. Det gällde alltså att finna arbetsformer och en pedagogik som

96

gjorde detta möjligt. Det var därför naturligt att försöka effektivisera     Prop. 1987/88:102 utbildningen genom att utnyttja olika former av självinstruerande lärome-     Bilaga 1 del. I sin mest renodlade form delas arbetstekniken upp på ett antal s. k. normerade studieplatser, "stationer". Varje station är uppbyggd för att ge utbildning om ett eller flera grundmoment i yrkestekniken. Periodvis sam­las eleverna till gemensamma genomgångar.

ÖGY belyser två trender i fråga om förändringar i arbetsorganisationen. Den ena innebär en förändring mot mer av grupparbete, självstyrande grupper, arbetsrotation. Den andra innebär en förändring mot mer produk­tionsinriktade organisationsformer som kräver bredare och ibland branschövergripande kunskaper. Detta leder till att man i utbildningen i ökad utsträckning även måste träna både samarbetsformer och självstän­digt handlande. Även om branschgränser allt oftare kommer att överträdas och bland kvalifikationer efterfrågas bör även i fortsättningen de flesta yrkesinriktade utbildningar ha sin huvudsakliga förankring i gällande branschstruktur.

Läromedel och läromedelsproduktion

En diskussion om framtida läromedelsbehov kan inte föras utan att man ser läromedlen utifrån deras funktion i en undervisningssituafion. Ett läromedel utgör endast en av flera komponenter som samspelar i undervis­ningen. I samband med gymnasieskolreformen 1970 gjordes från SÖ:s, producenternas och vissa branschorganisafioners sida stora insatser för att få fram lämpliga läromedel, anpassade till de nya kursplanerna. Den snab­ba tekniska utvecklingen har emellertid fört med sig att många av de yrkesinriktade utbildningarna nu behöver förnyas. Förnyelse av kurspla­nerna måste kontinuerligt följas upp av förändringar i läromedel och ut­rustning. Förnyelsen kräver också fort- och vidareutbildning av lärarna.

När förändringar i kursplaner genomförs måste behovet av förändringar i befintliga läromedel eller tillskapande av nya läromedel övervägas. För de små målgrupperna, där ingen läromedelsproducent kan finna lönsam­het, bör manusproduktion genomföras i anslutning till kursplanearbetet och bekostas med statliga medel. Kostnaderna för läromedel måste enligt ÖGY:s mening ingå som en delpost i totalkostnaden för en utbildningsför­ändring tillsammans med kostnaderna för kursplanearbete, ny utrustning och fort- och vidareutbildning. ÖGY föreslär därför att det statliga produk­tionsstödet för den gymnasiala yrkesutbildningen höjs.

Utrustning för yrkesutbildningen i gymnasieskolan

Fr. o. m. den I juli 1982 utgår till gymnasieskolan endast investeringsbidrag

till utrustning. Samhället ställer höga krav på att de elever som går igenom

gymnasieskolan eller deltar i komvux skall ha ett aktuellt och adekvat

kunnande. ÖGY föreslår att utrustningsbidrag får utgå även fortsättnings­

vis. Även de ekonomiskt-merkantila studievägarna bör omfattas av bi-

dragsgivningen. Enligt ÖGY bör förnyelsebidraget finnas kvar då det

underlättar för kommunerna att mer planmässigt förnya utrustningen.

97

7   Riksdagen 1987/88. 1 saml. Nr 102

Spridningen av ny teknik är en fråga som har både industripolitisk,     Prop. 1987/88:102 utbildningspolitisk och regionalpolitisk räckvidd. Stat och kommun har     Bilaga 1 därför på olika sätt försökt påverka teknikspridningsprocessen. Under senare år har insikten om teknikspridning som ett viktigt regionalpolitiskt medel ökat och en rad nya initativ tagits.

Det har från industripolitiskt håll framhållits att fortsatt teknikspridning och industriell förnyelse även måste inkludera medelstora och små företag. För dessa företag kan en samverkan med utbildningsväsendet i många fall te sig tekniskt och ekonomiskt intressant.

Oberoende av varandra och på flera håll har olika lösningar skisserats. Kännetecknande för dessa lösningar har varit ett närmande mellan utbild­ningsanordnarna och näringslivet i olika former om sambruk av resurser, såväl materiella som personella. Syftet för skolväsendet är att göra ny teknik tillgänglig genom samverkan med andra intressenter. Sådan sam­verkan rubricerar ÖGY som en teknikcentrumlösning.

Ett fungerande teknikcentrum bör enligt ÖGY vara väl utrustat, ha hög nyttjandegrad och även samverkansmöjligheter med lokalt näringsliv. Det är också väsentligt att det planeras utifrån ett helhetsperspektiv inom en större region så att flera centra kan komplettera varandra. En överetable-ring med många små och dåligt utnyttjande centra torde ingen vara betjänt av.

Genom riksdagsbeslutet om uppdragsutbildning bör teknikcentra också kunna vara en betydelsefull resurs i fråga om företagsanknuten uppdrags­utbildning. En annan aspekt som har framhållits är den personella kompe­tensuppbyggnad som kan ske vid teknikcentra. För fortbildning och vida­reutbildning av yrkeslärare och lärare i tekniska ämnen borde teknikcentra kunna utgöra en värdefull resurs.

Samverkan mellan utbildningsanordnare och näringsliv har även kommit till uttryck i andra, närliggande former, den s. k. teknikservicen. Genom teknikservicen kan mindre företag och enskilda idégivare erbjudas ta del av skolans resurser i olika utvecklingsprojekt. Därigenom får uppdragsgi­varna moment i utvecklingsarbetet, främst av teknisk men ibland även av ekonomisk natur, utförda till låg kostnad eller ibland helt kostnadsfritt. För skolans del är vinsten tvåfaldig: eleverna får komma i kontakt med närings­livet inom ramen för realistiska och intressanta arbetsuppgifter och lärarna kommer i kontakt med aktuella frågeställningar inom näringslivet och kan bättre följa dess utveckling, vilket är värdefullt ur fortbildningssynpunkt.

Fortbildning av yrkeslärare (kap. 11)

ÖGY:s förslag om en utbyggd arbetsplatsförlagd utbildning skapar utrym­me för en ökad fortbildning av yrkeslärarna. ÖGY anser att följande fortbildningsområden bör prioriteras: ämnesinriktad fortbildning

behov föranledda av en utökad arbetsplatsföriagd undervisning och av modulindelade kursplaner.

Syftet med den ämnesinriktade fortbildningen blir i det korta perspekti­

vet i huvudsak att komma till rätta med den eftersläpning, som drabbat

98

skolan och lärarna, främst på grund av den allt snabbare teknikutveckling-     Prop. 1987/88:102

en.

Bilaga 1

En utbyggd treårig arbetsplatsföriagd utbildning ger förändrade förut­sättningar och utgångspunkter för planering och genomförande av under­visningen. Såväl kort- som långsiktig planering av moduler måste göras gemensamt av skolan och arbetsplatsen, dvs. normalt av läraren och instruktören.

Införandet av modulindelade kursplaner medför förändring av lärarens arbetssätt. Det framstår som ytterst väsentligt, att alla lärare, som skall arbeta med denna typ av kursplaner, får en teoretisk och praktisk fortbild­ning i takt med ett successivt införande av modulindelade kursplaner.

Studiedagarna är den tveklöst största fortbildningsresursen. Studieda­garna är emellertid sällan inplanerade i ett långsiktigt fortbildningspro­gram. Splittringen är till förfång för helheten. ÖGY föreslår att skolförord­ningen och motsvarande föreskrifter beträffande komvux ändras, sä att tidsresursen avseende studiedagarna anges som en studievecka och att uppsplittringen på enstaka dagar bör bli föremål för särskilt beslut i skol­styrelsen. Även de tvä riksstudiedagarna ersätts av en sammanhängande kursvecka även om denna eventuellt inte skulle kunna återkomma varje år.

SÖ bör anordna regelbundna överläggningar mellan representanter för skolhuvudman. Arbetsmarknadens Yrkesräd, yrkesnämnder m.fl. och fortbildningsavdelningarna kring behov, genomförande och uppföljning av fortbildningen. Yrkesråden bör ta kontakt med fortbildningsansvariga på såväl kommunal som regional nivå för att informera om branschens fort­bildningsbehov och om förutsättningarna att samverka med det lokala näringslivet. Yrkesräden bör dessutom inventera behovet av och förutsätt­ningarna för yrkesstudier bland sina lärargrupper. Slutligen bör yrkesräden systematiskt följa utvecklingen av lärarnas yrkesstudier för att i samver­kan med företagen ge dessa en sä hög kvalitet som möjligt.

En utökad instruktörs- och handledarutbildning kvalitativt och kvantita­tivt - skapar på sikt större möjligheter för ett system med utbytestjänster. ÖGY anser emellertid, att försök med utbytestjänster redan nu bör stimu­leras. ÖGY föreslär, att personal anställd vid företag, myndigheter etc. inom ramen för sin anställning skall få anlitas för undervisning i gymnasie­skolan och komvux. Statsbidrag bör i vissa fall kunna utgå för sådan undervisning.

ÖGY:s modell för utbyggd arbetsplatsföriagd utbildning ger tidsmässigt utrymme för en omfattande och återkommande fortbildning för yrkeslärar­na, nämligen i princip max. 50% av den tid som eleverna är ute i arbets­platsföriagd utbildning. Enligt ÖGY bör denna fortbildning vara obligato­risk. För lärare på vissa utbildningar skapas ej ovannämnda tidsutrymme för fortbildning. Detta gäller lärare på Dk-, Vd- och Ss-linjerna. Ekono­miskt utrymme för dessa lärares fortbildning och för lärare i tekniska ämnen i T 4 skapas genom ett särskilt anslag.

ÖGY föreslår att den nuvarande detaljregleringen av statsbidraget till

lokal skolutveckling omgående ses över för att ge kommunerna förutsätt­

ningar för ett enklare och ändamålsenligare utnyttjande av statsbidraget.

Vidare föreslår ÖGY att kommunerna genom ett ändrat anslagssystem får

99

såväl pedagogiskt som ekonomiskt ansvar för planeringen av yrkeslärarnas     Prop. 1987/88:102 och lärarnas i tekniska ämnen i T 4 yrkesspecifika fortbildning. För att     Bilaga 1 möjliggöra detta förs motsvarande medel från högskolans anslag till stats­bidragen till lokal skolutveckling.

Handledar- och instruktörsutbildning (kap. 12)

ÖGY:s förslag om en kraftigt ökad arbetsplatsförläggning av utbildningen och modulindelade kursplaner förutsätter att den personal ute i arbetslivet som skall samverka med skolan vad gäller att planera, genomföra och följa upp undervisningen måste vara väl förtrogen såväl med skolans målsätt­ning som med det aktuella ämnesområdet. Detta ställer krav pä utbild­ningsinsatser för dessa personer.

Arbetsplatsens instruktör skall tillsammans med elevens lärare planera, genomföra och följa upp den arbetsplatsföriagda utbildningen. Planeringen kan bl. a. innebära att tillsammans med skolans personal diskutera vilka moment, som lämpligen bör genomföras på arbetsplatsen, hur undervis­ningen metodiskt skall läggas upp och hur befintlig utrustning och modul-anpassade läromedel bäst kan utnyttjas. Utöver kunskaper om skolans läroplaner, pedagogiskt intresse och god yrkeskunskap bör instruktören ha en klar uppfattning om arbetsplatsen, dess mål och policy. Han/hon bör dessutom vara intresserad av att dela med sig av sina kunskaper.

Enligt ÖGY är instruktörsutbildning så angelägen, att den bör vara obligatorisk för utbildande företag. ÖGY föreslår att staten skall svara för kostnaderna. Därmed anger också samhället syftet med och huvudsaklig inriktning av utbildningen.

Signal- och planeringssystemet (kap. 13)

Utbildningsekonomiska utredningen konstaterade att de grundläggande utbildningarna är ganska okänsliga för signaler om förändringsbehov. För­ändringarna tar också läng tid att genomföra. Signalernas möjligheter att fä genomslagskraft varierar med skolform och typ av utbildning inom skolfor­men.

Några synpukter som framkommit vid ÖGY:s kontakter med centrala yrkesnämnder, länsskolnämndsrepresentanter, skolledare, forskare m.fl. är mer frekventa än andra. Det gäller i första hand:

Yrkesräden är viktiga instrument för den gymnasiala yrkesutbildningen.

Lokala och regionala SSA-råd har mycket begränsat värde för gymna­sieskolans signalsystem.

Yrkesnämndernas möjligheter att påverka och att få adekvat informa­tion har minskat avsevärt med det nya planeringssystemet, som innebär ett decentraliserat beslutsfattande.

Flera av ÖGY:s delförslag förutsätter ett betydligt bättre samarbete mellan de utbildningsplanerande myndigheterna och samarbetsorganen pä olika nivåer, som exempelvis:

Införandet av ett modulsystem för yrkesutbildningarnas karaktärsämnen

100

kopplat till tanken att innehållet i en modul skall kunna ändras relativt     Prop. 1987/88:102

snabbt efter signaler från avnämarna.

Bilaga 1

Utökad arbetsplatsförläggning av undervisningen under årskurserna 1 och 2 med centralt resp. lokalt urval av moment som får resp. skall förläggas till arbetsplats.

Möjligheten att göra de tvååriga yrkesutbildningarna treåriga med det tredje året i huvudsak föriagt till arbetslivet.

Större möjligheter för yrkeslärarna att bedriva yrkesstudier och att vistas ute på arbetsplatserna inom ramen för skolans tillsynsansvar.

Utbildning av instruktörer/handledare.

Det nuvarande planeringssystemet för gymnasieskolan har tillämpats se­dan läsåret 1983/84. Riksdagen fastställer preliminära ramar för gymnasie­skolans organisation drygt två år före aktuell läsårsstart. Ramsystemet består av en direktram för alla direkt grundskoleanknutna studievägar och en ram, lilla ramen, för övriga studievägar. Direktramen är i sin tur upp­delad på olika sektorsramar och en ram för ospecifierade platser. Begrep­pet ärselevplatser har införts för att man regionalt och lokalt skall kunna välja utbildningar av olika längd inom resp. sektor.

Sektorsramarna är mer eller mindre homogena till sin uppbyggnad. Den mest heterogena sektorn torde Tl-sektorn vara med sä vitt skilda studie­vägar som beklädnadsteknisk linje och elteleteknisk linje inom" sektorn. Till kommunernas uppföljningsansvar utgår statsbidrag i särskild ordning utan direkt koppling till planeringssystemet.

ÖGY:s förslag om introduktionsperioder inom ramen för yrkesutbild­ningen leder sannolikt till ett ökat behov av platser i direktramen. För att åstadkomma detta föreslår ÖGY att delar av statsbidragen till åtgärder inom kommunernas uppföljningsansvar förs över till anslaget för gymna­sieskolan. I många stora och medelstora kommuner finns nämligen en tendens till att uppföljningsinsatserna håller på att utvecklas till ett paral­lellskolsystem. De främsta orsakerna härtill är det öronmärkta statsbidra­get i kombination med en särskild organisation som kan vara skild från gymnasieskolan.

Med en samordning av resurserna för uppföljningsansvaret och gymna­sieskolans dimensionering uppnås vidare följande fördelar:

beslutsprocessen förenklas

en helhetssyn kan anläggas på olika åtgärder för ungdomar under 18 är

planeringen kan bli mer långsiktig

resursutnyttjandet kan bli bättre.

På den centrala nivån har SÖ ansvaret för kursplaneutvecklingen och

därmed för den kontinuerliga bevakningen av utbildningens kvalitet och

för att signaler som tyder på att utbildningarna behöver moderniseras

fångas upp. ÖGY föreslår att permanenta läroplansgrupper konstrueras

med representanter för utbildningsmyndigheter och yrkesnämnder eller

motsvarande branschparter. Varje läroplansgrupp bör ha representation

från de branscher som naturligt hör samman med tanke på den nämnda

utvecklingen mot vidgade yrkesområden. Det är vidare angeläget att forsk-

101

ningsanknytningen beaktas i samband med den löpande översynen av     Prop. 1987/88:102

kursplanerna.

Bilaga 1

I det av ÖGY föreslagna modulsystemet ökar möjligheterna för signaler­na att snabbt få genomslagskraft via läroplansgrupperna under förutsätt­ning av att kursplanerna mera får karaktären av ramplaner. Vid sidan av arbetet med kursplanernas uppdatering bör de föreslagna läroplansgrup­perna skaffa sig kunskap om läromedelssituationen, utrustningsfrägorna och utbildningens kvalitet. Detta förutsätter i sin tur att grupperna följer undervisningen via direkta skolbesök. Även fortsättningsvis bör det vara naturligt för länsskolnämnderna att agera via SÖ när signaler om föränd­ringsbehov inkommer. Läroplansgruppernas och yrkesnämndernas utvär­deringsarbete ute i skolorna bör integreras med resp. länsskolnämnds egna skolbesök på de aktuella studievägarna. En samplanering erfordras för att kunna följa upp en viss studieväg i flera län samtidigt under ett läsår.

På den lokala nivån gäller det i första hand att försöka skapa sä goda betingelser för de olika utbildningarna som möjligt samt att pä olika sätt nå hög kvalitet. Ett viktigt instrument i detta sammanhang är de lokala yrkes­räden. Som tidigare nämnts förutsätter ÖGY:s förslag på flera punkter att yrkesrädens arbete aktiveras och utvecklas så att skolstyrelserna får ett sä bra beslutsunderlag som möjligt.

I konsekvens med vad som föreslagits med avseende på läroplansgrup­pernas sammansättning bör även de lokala yrkesråden organiseras med resp. läroplansgrupp som förebild. Det blir då en naturlig kanal mellan central och lokal nivå med avseende på signaler m. m. Det bör ankomma på varje skolstyrelse att besluta om sådana förändringar som förstärker yrkesrådens ställning utan att rädskaraktären går förlorad. Viktiga förut­sättningar för detta arbete är en viss medelstilldelning från skolstyrelsens sida och att skolstyrelserna konsekvent använder sig av yrkesråden som remissinstans i de frågor som berör resp. studieväg eller studievägar.

Med hänvisning till yrkesrådens centrala roll enligt ÖGY:s förslag bör deras existens regleras av regeringen i skolförordningen. Pä detta sätt garanteras en kontakt mellan skolan och arbetslivet. Även komvux och utbildningen på den tekniska och ekonomiska linjen bör omfattas av yrkes­rådens verksamhet.

Sektorerna rymmer inom sig artskilda studievägar från såväl kostnads-som arbetsmarknadssynpunkt. Dessutom motsvarar inte sektorsramarna naturliga sökandeområden för eleverna eftersom en elevs första-, andra-och tredjehandsval till gymnasieskolan ofta ligger på olika sektorer. ÖGY har tidigare föreslagit att elevernas val bör kunna tillgodoses i större utsträckning. Förutsättningarna härför torde öka om den nuvarande bind­ningen till sektorsramar upphör. Nu gällande ordning där länsskolnämn­derna som ovan nämnts först efter beslut av SÖ kan överföra ett större antal icke utnyttjade ärselevplatser frän en sektor till en annan, medför dessutom en tidsutdräkt som mänga gånger försvårar den kommunala planeringen avsevärt.

ÖGY föreslår därför övergång till en totalram för antalet ärselevplatser i

gymnasieskolans direktram. Några större olägenheter uppkommer inte

under förutsättning att studievägar som medför extremt höga kostnader

102

undantas. Om behov uppkommer bör statsmakterna styra dimensionering- Prop. 1987/88:102 en av såväl enskilda studievägar som linjeområden genom allmänna rikt- Bilaga 1 linjer eller genom att ange ett högsta eller lägsta antal ärselevplatser. Om planeringssystemet skall bli flexibelt bör utbildningens inriktning i så hög grad som möjligt påverkas genom målstyrning. Detta talar för att statsmak­terna till SÖ och SÖ till länsskolnämnderna fördelar en totalram av ärs­elevplatser. Länsskolnämnderna får genom statsmakternas uttalade pri­oriteringar ett bra underlag för att fördela den till länet medgivna totalra­men pä olika studievägar där centrala och lokala överväganden utifrån dimensioneringshänseende har sammanvägts. Med tanke på det regionala arbetsmarknadsbehovet är det viktigt att nämnderna har det instrument för styrning som startbidragen utgör.

Begreppet "linje" har kommit att ge intryck av högre kvalitet och status än "specialkurs". ÖGY har föreslagit likvärdigt innehåll av allmänna ämnen för alla yrkesinriktade studievägar - även specialkurser - som omfattar minst tvä läsår. Beteckningen bör då vara enhetlig. I valet mellan termerna studieväg och linje föredrar ÖGY den senare. ÖGY:s förslag att samtliga grundskoleanknutna studievägar skall innehålla allmänna ämnen, modulindelade kursplaner och arbetsplatsföriagd utbildning medför att tim- och kursplaner för dessa äldre utbildningar avvecklas och ersätts av nya.

Även fortsättningsvis torde huvuddelen av den gymnasiala utbildningen lokaliseras till gymnasieorterna. De studievägar som nu är placerade på icke g-ort omfattande minst ett läsår kan enligt våra tidigare förslag tillfö­ras allmänna ämnen och i övrigt uppdateras så att likvärdig kvalitet på utbildningen erhålls. Nyetablering pä icke g-ort bör bedömas med utgångs­punkt från nuvarande regler som ger länsskolnämnderna eller SÖ möjlighet att inrätta yrkesinriktade linjer och specialkurser på icke g-orter.

Kostnader, statsbidrag och finansiering (kap. 14)

Omräknat i 1982 års priser har statens och skolhuvudmännens löpande kostnader för utbildningsväsendet under perioden 1970/71-1982/83 ökat från 31 miljarder till 45 miljarder kr. Utbildningskostnadernas andel av statsbudgeten har under den nämnda perioden minskat från 27% till 19 %.

Från 1980-talets början har kostnadsökningen per elev stannat upp såväl i grundskolan som i gymnasieskolan. För gymnasieskolans vidkommande kan detta ha samband med såväl ökade elevkullar som vissa besparingsåt­gärder. Kostnadsökningarna för statens sida har upphört medan kommu­nernas och landstingens utbildningskostnader fortsatt att öka.

För de elever som genomgår en linje inom den teknisk-industriella sektorn är samhällets kostnader i flertalet fall mellan 30000 och 45000 kr. per läsår. Motsvarande kostnader för en elev på treårig ekonomisk linje, fyraårig teknisk linje eller tvåårig distributions- och kontorsteknisk linje uppgår till ca 25 000 kr.

Kostnadsspridningen mellan olika skolhuvudman är mycket stor, vad

gäller såväl undervisnings, lokal-, läromedels- som utrustningskostnader.

Statsbidragens andel av totalkostnaderna för gymnasieskolutbildning upp-

103

går för flertalet linjer i primärkommunal regi till mellan 45 och 50 procent     Prop. 1987/88:102 av samhällskostnaderna. Därvid har hänsyn tagits till effekter av såväl     Bilaga 1 drift- som investeringsbidrag.

ÖGY:s förslag bygger på att nuvarande statsbidrag för inbyggd utbild­ning tas i anspråk för såväl kvalitativa som kvantitativa insatsökningar vad gäller skolförlagd undervisning. Vidare bygger förslaget pä att det resurs­behov som därutöver uppkommer kan täckas dels genom motsvarande minskning av arbetsmarknadsdepartementets budget, dels genom omför­delning av medel inom utbildningsdepartementets budget från anslaget för uppföljningsverksamhet. ÖGY har därvid räknat med att en stor del av arbetsmarknadsåtgärderna för ungdomar under 19 år (dvs. uppföljnings­ansvaret, ungdomslag och rekryteringsstöd) kommer att kunna avvecklas.

För de arbetsplatsförlagda delarna av utbildningen svarar enligt ÖGY:s förslag i princip arbetslivet, dvs. näringsliv samt stat, kommuner och landsting i deras egenskap av arbetsgivare. En betydande del av de kostna­der som därvid uppkommer finns redan i dag i annan form, t. ex. arbets­platsförlagd utbildning utan statsbidrag, kostnader för uppföljning och inskolning samt i många branscher avtalsreglerad färdigutbildning.

Reformering av yrkesutbildningen - genomförande (kap. 15)

Översynen av den gymnasiala yrkesutbildningen har skett i ett fruktbart samarbete mellan utbildningsmyndigheter, skolhuvudman och arbets­marknadens parter. På många områden innehåller ÖGY:s förslag, princi­per och riktlinjer för fortsatt arbete. Dessa måste ytterligare konkretiseras och exemplifieras. Yrkesutbildningen har en komplicerad struktur med inslag av såväl förordnings som avtalsreglerade områden och frågorna berör flera departement och myndigheter.

Detta arbete kräver nära kontakt med arbetsmarknadens parter och skolhuvudmännen. En interdepartemental grupp som också innehåller re­presentanter frän SÖ, arbetsmarknadens parter och skolhuvudmännen bör därför samordna reformarbetet och utgöra en naturlig fortsättning på det arbete ÖGY genomfört.

Många av ÖGY;s förslag avseende yrkesutbildningen är av mer principi­ell karaktär och avsedda att utgöra riktlinjer för en fortsatt verksamhet som först efter genomfört kursplanearbete kan leda till genomgripande förändringar av den gymnasiala yrkesutbildningen. Vissa förslag kan dock genomföras mer eller mindre direkt.

Några av ÖGY:s förslag bör genomföras med början läsåret 1987/88 men flertalet först från 1988/89. Det föreslagna tredje året kan därmed första gången genomföras tidigast läsåret 1990/91.

104

Förteckning över remissinstanser

Prop. 1987/88:102

Bilaga 2 

Efter remiss har yttranden över betänkandena (SOU 1986:2 och 3) avgetts

av

Universitets- och högskoleämbetet (UHÄ), centrala studiestödsnämnden (CSN), skolöverstyrelsen (SÖ), statens institut för läromedelsinstanser (SIL), statskontoret, riksrevisionsverket (RRV), statistiska centralbyrån (SCB), statens arbetsgivarverk (SAV), arbetsmarknadsstyrelsen (AMS), socialstyrelsen, styrelsen för arbetsmarknadsutbildning, samtliga länsskol­nämnder samt utbildningsenheten vid länsstyrelsen i Norrbottens län. Svenska kommunförbundet. Landstingsförbundet, Svenska Arbetsgivare­föreningen (SAF), Landsorganisationen i Sverige (LO), Centralorganisa­tionen SACO/SR, Tjänstemännens Centralorganisation (TCO), Lantbru­karnas Riksförbund, Elevorganisationen i Sverige, Handikapporganisatio­nernas Centralkommitté, Småföretagens riksorganisation (f. d. Sveriges Hantverks- och Industriorganisation Familjeföretagen), samtliga lands­tingskommuner samt Vårdskoleförbundet i Göteborg, Arvidsjaurs kom­mun, Arvika kommun. Bodens kommun, Bräcke kommun, Borlänge kom­mun, Borås kommun. Emmaboda kommun, Eskilstuna kommun, Falken­bergs kommun, Gotlands kommun, Gävle kommun, Göteborgs kommun, Hallstahammars kommun, Halmstads kommun, Haninge kommun, Hel­singborgs kommun, Hudiksvalls kommun, Härnösands kommun, Jönkö­pings kommun, Karlshamns kommun, Karlskrona kommun, Kungsbacka kommun. Köpings kommun, Linköpings kommun, Ludvika kommun, Lu­leå kommun, Lycksele kommun, Malmö kommun. Marks kommun,[REDACTED_EFTERNAMN] kommun, Mölndals kommun, Norrköpings kommun, Norrtälje kommun. Olofströms kommun, Rättviks kommun, Sandvikens kommun, Skellefteå kommun, Stockholms kommun. Strömsunds kommun, Sundsvalls kom­mun, Söderhamns kommun, Södertälje kommun. Tidaholms kommun, Torsby kommun, Trollhättans kommun, Umeå kommun. Upplands Väsby kommun, Uppsala kommun. Vara kommun, Västerås kommun, Älmhults kommun. Ängelholms kommun, Örebro kommun. Östhammars kommun, Östersunds kommun. Centerns ungdomsförbund. Kommunistisk ungdom. Moderata ungdomsförbundet, och Sveriges socialdemokratiska ungdoms­förbund. (Summa 121 st.)

Yttranden har dessutom inkommit från:

Försvarets skolnämnd. Handelslärarföreningen 138, Arbetsgruppen lärare

i allmänna ämnen vid Birgittaskolan i Linköping, Svenska Facklärarför­

bundets lokalavd. Halmstad-Hylte, Kursdeltagare i Samverkan-kursen vt

-86 vid Göteborgs universitet. Hushållslärare på Palmcrantzskolan i Öster­

sund, Skolförvaltningen i Östersunds kommun, Sveriges Förenade Stu­

dentkårer, Handarbetets vänner Licium, Vävlärarnas Riksförening,

Syo-funktionärerna i Haninge, Kuratorerna inom uppföljningsverksamhe­

ten i Stockholms län. Konsumentnämnden i Södertälje kommun. Centerns

Skaraborgs distrikt, Hässleholms kommun, skolstyrelsen, VVS-bran-

schens yrkesnämnd, Lidköpings kommun, skolstyrelsen. Länsstyrelsen i

105

/ Uppsala län, försvarsenheten. Utbildningsrådet för Hotell och Restaurang- Prop. 1987/88:102 er. Projektgrupp vid Furulundsskolan, Sölvesborg, Marianne[REDACTED_EFTERNAMN] för Bilaga 2 Vävlärarnas Riksförening, Brigitta[REDACTED_EFTERNAMN], Leksand, Sveriges Civilingen­jörsförbund, Kursdeltagare vid kurs i ämnet Kulturkunskap, Sundsvall, Landshövdingen i Kristianstads län. Litteraturvetenskapliga institutionen vid Göteborgs universitet. Centerns Kvinnoförbund i Kristianstads län. Kraftindustrins Utbildningsråd, Centerns Kvinnoförbund, Kronobergs di­strikt, Syo-funktionärerna i Sala-Heby kommuner, Leksands skolkontor, Kerstin Holmström, Löberöd, Sveriges Skolkuratorers Förening, Sveriges Socialdemokratiska Kvinnoförbund, Norra Vuxengymnasiet i Göteborg, Husmodersförbundet Hem och Samhälle, Hushållslärarnas riksförening. Svensklärarna på Parkskolan i Hallstahammar, Linjenämnden för skogs-mästar- och skogsteknikerlinjerna. Klippans gymnasieskola. Svenska Hemslöjdsföreningarnas Riksförbund, VÄV -86, Vilundaskolan i Upp­lands Väsby, Nämnden för hemslöjdsfrågor, Sveriges leg. Optikers Riks­förbund, Kommunernas ungdomscentrer. Centern i Växjö kommun. Bio­logilärarnas förening i Karlstads kommun, Kronobergs läns hemslöjdsför­ening. Parkskolan i Hallstahammar, Alingsås kommun. Föreningen Före­ståndare inom social service. Ungdomscentrum i Upplands-Bro kommun. Klippans kommuns skolstyrelse. Husmodersförbundet hem och samhälle. Centerns kvinnoförbund. Kungsängsskolan, Agronom Josefine Lärn-Nils-son. Konsumentverket, Botkyrka kommun. Överbefälhavaren, Yrkesut­bildningens lärarförening. Köpmannaförbundet, Centerns kvinnoförbund i Norra Älvsborg, Föreningen lärare i samhälls- och socialkunskap. Skolsty­relsen i Kristinehamn, Järfälla kommun. Svenska Föreningen för Studie-och Yrkesvägledning, Kalix kommun. Ungdomscentrum i Södertälje, Kommunernas Bergslagsarbete, Adjunkt Olof[REDACTED_EFTERNAMN], Kristianstad, Sköv­de kommun, Fredrika-Bremer-Förbundet, Lärare vid Stjerneskolan i Tors-by, Föreningen Lärare i Religionskunskap, Domänverket, Lärare vid Palmcrantzskolan i Östersund, Kooperationens Förhandlingsorganisafion, Ljusdals kommun, Malmö energiverk. Lantbrukets, Skogsbrukets och Trädgårdsnäringens Yrkesnämnder, Studierektor Lisbeth Rosander vid Märstagymnasiet och Inger Pirinen, Gångsätra skola i Lidingö, Styrelsen för Psykologiskt Försvar, Monica Sommarström, Rättviks lantbruksskola. Riksförbundet Hem och Skola, Sveriges sjuksköterskeelevers förbund. Kooperativa Förbundet, Lärarnas Riksförbund, Markaryds kommun. Svenska kyrkans nämnd för Undervisning och Utbildning, Skaraborgs Husmodersförbund Hem och Samhälle, Arbetsgivarföreningen SFO, Ko­operativa institutet. Svensklärarföreningen, Knut[REDACTED_EFTERNAMN], Älmhult, A-L[REDACTED_EFTERNAMN], SYO-konsulent och Anita Cousins, speciallärare, Margaretha Bangsgaard, Almåsskolan i Borås, Lantbrukarnas Riksungdomskontakt, Styrelsen för Essingeöarnas socialdemokratiska förening. Svenska facklä­rarförbundet, Norrbottens Husmodersförbund i Malmberget.

106

Tillgång på platser för arbetsplatsförlagd utbildning    Prop. 1987/88:102

Bilaga 3 En studie i Gävleborgs län, genomförd under oktober - december 1986

Bakgrund

Många remissinstanser har i sina yttranden över ÖGY:s förslag påpekat att möjligheterna att genomföra arbetsplatsförläggning och att åstadkomma nyinlärning av utbildningsmoment är beroende av flera faktorer. Problem kan t. ex. uppstå i glesbygd och pä orter med ett mycket ensidigt närings­liv. Konkurrens mellan olika praktikformer och det lokala arbetslivets inriktning kan medföra svårigheter att garantera eleverna en tillfredsstäl­lande utbildning i företagen. Därför har frän flera håll framförts önskemål om att fallstudier genomförs speciellt i delar av landet där svårigheter att genomföra ÖGY:s förslag kan förväntas.

Bl. a. har länsskolnämnden och flera kommuner i Gävleborgs län i sina yttranden framfört betänklighter mot arbetslivets möjligheter att ta emot elever i den omfattning som ÖGY föreslagit. På grund av glesbygdsförhål­landen inom delar av länet samt en allmänt svag arbetsmarknad med mycket hög ungdomsarbetslöshet bedömdes förutsättningarna - att ge­nomföra en arbetsplatsförlagd utbildning i stor skala vara förenad med svårigheter. Utbildningsdepartementet fann det därför angeläget att i sam­arbete med länsskolnämnden i Gävleborgs län, samtliga kommuner och landstinget genomföra en studie avseende möjligheterna till arbetsplatsför­läggning inför det fortsatta beredningsarbetet. Studien ägde rum under den senare delen av hösten 1986.

Inventeringsarbetet

Den 20 oktober 1986 inleddes förberedande diskussioner för att klargöra om förutsättningar fanns för inventering av platstillgången. Företrädare för utbildningsdepartementet, länsskolnämnden, länsstyrelsen, länsarbets­nämnden, landstinget, det regionala SSA-rådet, kommunerna och Svenska kommunförbundets länsavdelning deltog i överläggningarna. De närvaran­de enades om att en inventering både var angelägen och möjlig att genom­föra. Pä grund av kommunernas varierande storlek och resurstillgångar fanns det emellertid inte förutsättningar att besluta om en enhetlig modell för arbetets genomförande. För att bistå kommunerna i sitt arbete bestäm­des att departementet skulle ta fram bl. a. blanketter, informationsmaterial och enkätunderlag samt att länsskolnämnden skulle ansvara för samord­ningen inom länet.

Ytteriigare information om inventeringen ansågs nödvändig och även en fördjupad diskussion kring arbetsuppläggningen bedömdes vara angelä­gen. Därför inbjöds till en konferens den 30 oktober dä även representanter för parterna pä arbetsmarknaden deltog.

Härvidlag åtog sig samtliga kommuner i länet samt landstinget att göra

en totalinventering av arbetslivets möjligheter att ställa utbildningsplatser

till gymnasieskolans förfogande med siktet inställt på 90-talets början.

107

Tidigare använda undersökningsmetoder och befintliga resurser skulle     Prop. 1987/88:102 utnyttjas. Åtgärdsprogram för att nå alla tänkbara arbetsplatser och för att     Bilaga 3 fä hög svarsfrekvens diskuterades. Möjligheter och problem listades. En tidsplan med siktet på slutrapportering i december fastställdes. Man utsåg kontaktpersoner i kommunerna, landstinget, länsskolnämnden och utbild­ningsdepartementet.

Under november månad kontaktades företag och institutioner via olika kanaler utifrån kommunernas skilda förutsättningar och näringslivets vari­erande struktur. Några kommuner valde att skicka ut enkäter och informa­tionsmaterial och därefter per telefon kontakta arbetsgivare som inte inom rimlig tid besvarade frågorna. Genom att även skicka enkäter och förfråg­ningar till företag inom branscher som hittills inte etablerat kontakter med ortens gymnasieskola erhöll man ytterligare ett antal intressanta svar. Detta visar att det i vissa fall kan finnas en betydande icke utnyttjad potential i arbetslivet. Sädana nyupptäckta platser kan utgöra en viktig bas för ett breddat utbildningsutbud. Eller också kan platserna utnyttjas av grannkommunens elever.

Andra kommuner genomförde undersökningen genom personliga besök på sanUliga arbetsplatser. En tredje metod som valdes av några innebar anfingen telefonförfrågningar, personliga besök eller skriftlig information. För att nä ut med nödvändig information och för att fä ett högt svarsdelta­gande gav parterna på arbetsmarkanden på olika sätt sitt stöd till invente­ringen. Lokalradion och pressen visade också stort intresse för undersök­ningen.

Den 5 december genomfördes i Gävle en preliminär avrapportering i huvudsak med syftet att orientera berörda om läget inför den avslutande rapporteringen. Utöver kommun- och landstingsföreträdare, företrädare för arbetsmarknaden, länsmyndigheter och departement medverkade även landshövdingen. Sammanlagt deltog ca 55 personer.

Vid den slutliga redovisningen den 12 december 1986 i Stockholm då även representanter för industri- och arbetsmarknadsdepartementen del­tog överlämnade kommunerna och landstinget sina inventeringsresultat till utbildningsdepartementet. Alla gavs samtidigt möjlighet att muntligt kom­mentera det genomförda arbetet och det uppnådda resultatet. Flera delta­gare framhöll vikten av att man i det fortsatta analysarbetet ser resultatet i första hand som en viljeinriktning från arbetslivets och skolhuvudmännens sida. Representanter för skolhuvudmännen klargjorde också att man gärna vill medverka i det fortsatta reformarbetet och att man är nyfiken på fortsättningen.

Arbetsmarknaden i länet

Gävleborgs län omfattar Gästrikland med kommunerna Gävle,[REDACTED_EFTERNAMN],

Ockelbo och Sandviken samt Hälsingland med kommunerna Bollnäs, Hu­

diksvall,[REDACTED_EFTERNAMN], Nordanstig, Ovanåker och Söderhamn med en samman­

lagd befolkning av 290500 invånare. Länet kan karaktäriseras som ett

övergångsområde mellan Mellansverige och Norrland omgivet i väster och

108

norr av vidsträckta skogsområden och i öster av Bottenhavet. I söder     Prop. 1987/88:102

begränsas länet av Dalälven.

Bilaga 3

De befolkningstätaste områdena finns i länets södra del där Gävle med sina 87 800 invånare dominerar. Utpräglad glesbygd förekommer i de nord­ligaste kommunerna.

Antalet sysselsatta i offentlig förvaltning och i tillverkningsindustri är ungefär lika många dvs. ca 40000 personer inom resp. område. Privata tjänster och varuhandel omfattas båda av något färre än 15000 personer. Samfärdsel, jord- och skogsbruk samt byggnadsverksamhet bildar en tred­je grupp där sysselsättningen för resp. bransch är ca 7 500.

Uppgifterna är hämtade ur "Trendframskrivning av branschutveckling­en i Gävleborgs län". (1986-12-10)

Branscherna utvecklas mycket olika. Inom offentlig förvaltning ökar sysselsättningen procentuellt i betydligt lägre takt än tidigare. Tillverk­ningsindustrin fortsätter att tappa sysselsättning. Privata tjänster ökar mest procentuellt, men räknat i antal jobb blir inte ökningen särskilt stor. Enligt länsarbetsnämndens trendframskrivning rör det sig om ca 190 nya jobb/år. Sysselsättningen inom jord- och skogsbruk samt inom bygg­nadsverksamheten förväntas sjunka ytterligare något under 90-talet.

Vid en bedömning av utvecklingen fram till år 2 000 kan det förväntas en nedgång för industrin och en liten ökning för tjänstesektorn. Erfarenheter­na visar dock att framtidsbedömningar kan förändras ganska kraftigt på kort tid när t. ex. konjunkturerna förändras eller ny teknik kan etableras.

Gävleborgs län kommer också fortsättningsvis att påverkas av "suget" frän arbetsmarknaden i Stockholm som har ca 20-25% av alla anmälda lediga platser i landet. Motsvarande siiTror för Gävleborgs län är 2%.

Andelen arbetslösa i Gävleborgs län översfiger klart rikets snittsiffror. Speciellt bekymmersam är situationen för ungdomar där t. ex andelen 18 19-äringar i ungdomslag är dubbelt sä hög som rikssnittet.

För att vända länets nedåtgående trend och öka sysselsättningen har bl. a. landshövdingen tillsammans med företag, myndigheter och utbild­ningsanordnare föreslagit en rad åtgärder. Ökad satsning på högskolan blir nödvändig liksom insatser inom forskning och utveckling. Teknikspridning och datakommunikation måste utvecklas. Satsning pä turism och pä små och medelstora företag är andra angelägna åtgärder.

Studievägar m. m.

Inventeringen i länet har omfattat följande linjer med tillhörande grenar och dessutom ett antal här ej angivna specialkurser.

Sektor

EM

TN

TI

VSK

JST

Linje

Dk/Hk

Du

Ba,Be,Et,Fo,Li, Pr,Tr,Ve

Ss,Vd, Ko

Jo,Sb

Gymnasieenheter finns i Bollnäs, Gävle,[REDACTED_EFTERNAMN], Hudiksvall,[REDACTED_EFTERNAMN],

Sandviken, Söderhamn.

I kommunerna och landstinget har ett varierande antal personer engage-

109

råts. Eftersom arbetet organiserades utifrån de lokala förutsättningarna     Prop. 1987/88:102

har olika personalkategorier anlitats för skilda uppgifter.

Bilaga 3

1.

beredskapsarbetande ungdomar

2.

lärare

3.

näringslivssekreterare

4.

planeringssekreterare

5.

politiker

6.

praktiksamordnare

7.

rektorer

8.

skolchefer

9.

SSA-sekreterare

10.

studierektorer

11.

utbildningschefer

12.

utredningssekreterare

Mänga intygar att kontakterna med arbetslivet varit stimulerande och att man under arbetets gång upptäckt många möjligheter att utveckla sin egen organisation och verksamhet.

Sammanställning av kommunrapporterna

Beträffande möjligheterna att arbetsplatsförlägga utbildning råder det myc­ket skiftande förutsättningar mellan länets södra, mellersta och norra delar.

I det södra området kring Gävle och Sandviken finns ett antal stora företag inom järn- och stälverksbranschen. Verkstadsindustrin är väl re­presenterad. De geografiska avstånden mellan gymnasieskolorna och ar­betsplatserna är i allmänhet korta. Redan i dag förekommer ett väl utbyggt kontaktsystem mellan skola och arbetsliv med omfattande inslag av prak­tik och inbyggd utbildning. Inte heller[REDACTED_EFTERNAMN] redovisar några större svå­righeter att klara sin situation. Från Ockelbo kommun framförs att det relativt begränsade arbetslivet med ett litet antal mindre företag redan är hårt belastat av skolans övriga praktikformer.

Det mellersta området. Ovanåker - Bollnäs - Söderhamn, domineras av trä- och massaindustrier samt av ett antal för området betydelsfulla verkstadsföretag. I Ovanåkers kommun förekommer i allmänhet mänga mindre arbetsplatser med god spridning över flera branscher. Söderhamns­området har under senare år drabbats hårt av företagsnedläggelser. Samar­bete mellan berörda kommuner har påbörjats för att gemensamt utveckla näringslivet och utbildningsmöjligheterna. Förutsättningarna att genomfö­ra ÖGY:s intentioner bedöms vara goda även om elevernas resor både kommer att ta tid och kosta pengar.

Skogsbranschen med därtill hörande avverkningsplatser, transporter

och förädlingsindustrier sysselsätter mänga i länets nordligaste del, fram­

för allt i inlandet. Längs kusten förekommer dessutom både verkstads- och

elektronikindustrier lokaliserad i huvudsak till Hudiksvallsomrädet. Både

Ljusdals och Nordanstigs kommuner kännetecknas för övrigt av småskalig

verksamhet med inriktning mot service och underhåll. Avstånden mellan

arbetsplatserna och de båda gymnasiskolorna blir i flera fall mycket stora.

110

Svårigheter kan förutses när det gäller möjligheterna att utnyttja tillgängli-     Prop. 1987/88:102 ga arbetsplatser. Genomförandet av ökad arbetsplatsförläggning bedöms     Bilaga 3 kunna ske även om problemen i den norra delen tycks vara större än i övriga delar av länet.

Vid en branschvis analys av de inlämnade rapporterna finner man att vissa gemensamma problem redovisas. Kommunerna rapporterar att svå­righeter kan förväntas inom i huvudsak tre områden.

Byggnadsbranschens speciella struktur med bl. a. objektsanställning och konjunkturkänslighet gör det extra svårt för företagen att i dag ange det antal utbildningsplatser som kan ställas till förfogande en bit in på 90-talet.

Även inom del fordonstekniska utbildningsområdet råder osäkerhet om tillgången till utbildningsplatser. Flera kommuner redovisar ett visst un­derskott.

Trots tidigare relativt goda kontaktnät och ett väl utvecklat samarbete mellan skolan och verkstadsindustrin kan det pä några orter bli svårigheter att tillgodose behovet. Andra redovisar däremot ett överskott av platser.

Trots förekommande problemområden finns det förhoppningar om att ytterligare information och andra insatser kan leda till att ÖGY:s förslag eventuellt med vissa ändringar kan förverkligas. "Frapperande är den goda viljan att ställa platser till förfogande". Lösningen kan i några fall vara att eleverna föredrar alternativkurser i åk 3 i stället för arbetsplatsför­lagd utbildning. Antalet 16-äringar sjunker dessutom under hela 90-talet, vilket också hjälper upp situationen.

Farhågor uttrycks för att alla elever i en klass inte samtidigt kan erbjudas plats i arbetslivet. Detta kan leda till att lärarnas fortbildningsmöjligheter enligt ÖGY:s intentioner äventyras. Dessutom kan man nu inte uttala sig om kvaliteten på platserna. Till vissa utbildningar gäller t. ex. länsrekryte­ring, vilket kan leda till att platserna blir utspridda över mycket stora områden. För eleverna kan det i sådana fall bli ökade logikostnader då hemort, gymnasieort och "praktikort" är tre skilda platser.

Landstinget i Gävleborg är huvudman för vårdutbildningarna samt jord-och skogsbrukslinjerna medan primärkommunerna har ansvaret för den sociala servicelinjen.

Även om utbildningsanordnarna inom vårdområdet årligen samordnar utbildningsplaneringen, går det inte alltid att undvika kollisioner mellan olika elevgrupper ute pä praktikplatserna. I vissa fall har det hittills varit omöjligt att tillgodose det samlade behovet på grund av brist på praktik­platser.

Satsningen pä primärvård och öppen psykiatrisk vård samt reduceringen av sjukhusvården medför att antalet utbildningsplatser minskar samt att den geografiska spridningen av utbildningsplatsrna ökar. Detta kan i vissa fall leda fill svårigheter, resorna för lärare och elever blir länga. Kommuni­kationsnätet utgör dessutom i vissa fall en begränsande faktor.

Inom omsorgsverksamheten går utvecklingen mot ett ökat eget boende

samtidigt som vårdhemmen successivt avvecklas, något som kan leda till

att tillgången på utbildningsplatser blir mindre och att spridningen troligen

ökar.

111

I socialtjänstlagen, omsorgslagen och hälso- och sjukvårdslagen ut-     Prop. 1987/88:102

trycks behovet av en helhetssyn på den enskilde individen.

Bilaga 3

Mycket talar därför enligt landstinget för att utvecklingen går mot en gemensam basutbildning i åk 1 och 2. I åk 3 kan en uppdelning ske pä ä ena sidan hälso- och sjukvård och å den andra sidan social service. De före­slagna alternativkurserna i åk 3 bör alla komma till stånd, även om vissa endast kan erbjudas vid ett fåtal av länets gymnasieskolor.

Det framtida behovet av platser för beredskapsarbetare är ovisst jiksom för vuxenutbildningen och andra utbildningsformer. Landstinget utgår från att den arbetsplatsförlagda delen i åk I och åk 2 ej får överstiga 10-20% och att ett stort utbud av alternativkurser i åk 3 blir nödvändigt.

Även om det är svårt att i dag exakt beräkna det framtida behovet av utbildningsplatser inom vårdsektorn bedömer landstinget att tillgängen på platser ändock skall bli tillräcklig. Samma bedömning är rimlig att göra för sociala servicelinjen, då primärkommunerna i sina rapporter redovisar tillräckligt mänga platser.

Lantbruksskolan i Arbrå förfogar i dag över 36 praktikgårdar och behö­ver 60 på 90-talet. Man anser att det går att fä fram tillräckligt mänga platser. Platserna blir spridda över ett stort område och eleverna måste inkvarteras hos jordbrukarna.

För att bereda eleverna möjlighet att följa "jordbruksårets" samtliga växlingar föresläs att läsårstiderna blir mera flexibla. Höstterminen skulle t. ex. kunna börja redan vecka 32 i stället för som nu vecka 34.

Frän skogsbruksskolan i[REDACTED_EFTERNAMN] efteriyser man ett klarläggande av arbetsgivaransvaret och försäkringsfrågorna. Problemen inom skogsområ­det bedöms bli många bl. a. pekar man på de arbetsskaderisker som är förenade med skogsavverkning. Skogsmaskinerna övergår allt oftare i arbetstagarägande, vilket begränsar företagens möjligheter att anordna en allsidig färdighetsträning.

Man konstaterar dock att det kan finnas tillräckligt många platser om övningsmomenten begränsas till beståndsanläggning och motsvarande ar­beten.

Sammanfattning

Sammanfattningsvis ger platsinventeringen en betydligt ljusare bild av arbetslivets möjligheter att ta emot elever än vad remissvaren tidigare gett uttryck för. Resultatet av inventeringen pekar mot att näringslivet och arbetslivet i övrigt har ett starkt intresse av att bereda gymnasieelverna utbildningplatser i arbetslivet och att ÖGY:s förslag således i dessa delar bör kunna förverkligas.

Av kommunernas rapporter framgår emellertid i några fall att svaren innehåller en viss grad av osäkerhet.

Inventeringen har genomförts under tidspress vilket bl. a. kan ha lett till

bristfällig information till ett antal arbetsgivare. Det kan därför förhålla sig

så att inte alla arbetsgivare med säkerhet i alla delar varit medvetna om vad

de tagit ställning till. Många faktorer som påverkar platstillgången är

dessutom av förklariiga skäl ännu inte klarlagda. Först i det fortsatta

112

kursplanearbetet blir det möjligt att exakt fastställa vad som kan förväntas     Prop. 1987/88:102

av arbetslivet.

Bilaga 3

Slutsatsen av inventeringen blir således att arbetslivet både vill och kan ställa upp med tillräckligt många platser. Förutsättningarna varierar emel­lertid dels mellan olika branscher och dels mellan olika kommuner. Viljan bland berörda är stark och alla är beredda att efter förmåga medverka till att eleverna erbjuds tillfredställande utbildningsmöjligheter.

113

8   Riksdagen 1987/88. I saml. Nr 102

En samhällsekonomisk beräkning av ÖGY:s förslag   Prop. 1987/88:102

Bilaga 4 En studie genomför inom utbildningsdepartementet i samarbete med natio­nalekonomiska institutionen vid Stockholms universitet i mars 1987.

Bakgrund

I det följande redovisas en samhällsekonomisk kostnads intäktskalkyl av ÖGY:s huvudförslag. Kalkylens beräkning avser förslaget att förlänga de tvååriga yrkesinriktade gymnasielinjerna med ett år och att förlägga en väsentlig del av tredje årets utbildning till arbetslivet. Beräkningarna byg­ger på vissa antaganden och rimlighetsbedömningar. Endast befintlig och allmänt tillgänglig statistik används.

En samhällsekonomisk beräkning av kostnader och intäkter som en planerad åtgärd eller en reform kan förväntas ge upphov till är ett viktigt bidrag till beslutsunderlaget. Man får därigenom bättre möjlighet att välja mellan olika tänkbara alternativ eller att bedöma de samhällsekonomiska konsekvenserna av en bestämd åtgärd. Beräkningarna i det följande upp­skattar de samhällsekonomiska konsekvenserna av en utbyggnad av yrkes­utbildningen i gymnasieskolan jämfört med att ingen utbyggnad sker.

Det går inte att genomföra varje åtgärd som vid en samhällsekonomisk beräkning uppvisar ett positivt netto. Det föreligger restriktioner av olika slag. I det nuvarande ekonomiska läget utgör statsbudgeten en i högsta grad reell restriktion. Det betyder inte att samhällsekonomiska beräkning­ar saknar betydelse. Behovet av en effektiv resurshållning är alltid angelä­get. Den samhällsekonomiska kalkylen är därvid ett viktigt hjälpmedel.

Vid en skattning av de samhällsekonomiska konsekvenserna är det viktigt att inte endast kostnader och intäkter beaktas som är kvantifierbara eller mätbara i ekonomiska termer. Många av de åtgärder som samhället vidtar har välfärdsimplikationer som knappast kan åsättas ett värde i kronor. Förutom att höja den materiella standarden hos befolkningen syftar välfärdspolitiken fill att stärka den enskildes livsförutsättningar i vid mening, öka samhällsengagemanget, stärka demokratin m. m. Särskilt när det gäller åtgärder pä utbildningsområdet finns det anledning att framhålla att flera av de mål som eftersträvas karaktäriseras av att de inte kan prissättas i vanlig ekonomisk mening. Det betyder att även om en sam­hällsekonomisk kalkyl av en planerad åtgärd pekar mot ett underskott kan den ge sådana positiva värden av icke ekonomisk natur att den likväl bör genomföras.

En politisk åtgärd kan påverka fördelningen av samhällets resurser mellan olika individer/grupper av individer. Hur en förändring, som leder till att en grupp förlorar och en annan grupp vinner på en åtgärd, skall värderas, kan sägas ligga utanför den samhällsekonomiska kalkylen.

Det betyder inte att de fördelningspolitiska aspekterna kan utelämnas. Den samhällsekonomiska kalkylen bör, för att vara fullständig, komplette­ras med en redogörelse för hur den aktuella åtgärden påverkar inkomstför­delningen i samhället.

Det finns alltså skäl att uppmärksamma de begränsningar som gäller för

114

varje samhällsekonomisk kalkyl. Dess förtjänster ligger bl. a. i att man mot     Prop. 1987/88:102 bakgrund av en ekonomisk modell dels tvingas att tänka efter och sortera     Bilaga 4 alla de direkta och indirekta effekter som en åtgärd kan tänkas ge upphov till, dels får en uppfattning om de olika effekternas styrka.

Man får också klart för sig att en reform visserligen medför kostnader för samhällsekonomin men inte sällan kan den även generera inkomster. Den följande kalkylen visar att, beaktande av de antaganden som görs, ett genomförande av ÖGY:s förslag är förknippat med en ganska betydande samhällsekonomisk vinst. Det är ett viktigt resultat av beräkningen. Men kalkylen ger också värdefull information om olika effekter som kan väntas på arbetsmarknaden, för andra grupper m. m., som kan kräva att komplet­terande åtgärder vidtagas. Också detta är ett viktigt resultat av kalkylen.

Kalkylens innehåll

I fullständiga samhällsekonomiska kalkyler brukar man beräkna konse­kvenserna på individnivå, för den offentliga sektorn och för samhällseko­nomin i sin helhet. I det här sammanhanget begränsas beräkningarna till att avse effekterna för samhällsekonomin i dess helhet. Avslutningsvis anges vissa fördelningspolifiska konsekvenser. En samhällsekonomisk kalkyl bör innehålla följande:

1.

Identifiering av de samhälleliga kostnader och intäkter som följer av åtgärden. I det fall som skall studeras här jämförs en åtgärd, dvs. en förlängning av den gymnasiala yrkesutbildningen med att ingen åtgärd vidtas. De effekter som kan väntas uppstå är dels direkta, dels indirekta.

2.

Uppskattning av förslagets konsekvenser i ekonomiska termer. Van­ligt är att försöka beskriva hur den totala produktionen, BNP, påverkas.

3.

Bestämning av en diskonteringsränta för att kunna jämföra kostnader och intäkter som uppstår under olika tidsperioder. Valet av räntesats är inte självklart och i den ekonomiska litteraturen kan man hitta många argument för än den ena, än den andra räntesatsen.

Samhällsekonomiska kostnader

En första fråga är vilka effekter ÖGY:s förslag får på rekryteringen till gymnasieskolan. Ökar eller minskar intresset för gymnasiala studier, kom­mer fördelningen av de studerande mellan teoretiska linjer och yrkesinrik­tade linjer att förändras etc. Också frågan om hur rekryteringen till högsko­lan påverkas av ÖGY:s förslag kan ha samhällsekonomiska konsekvenser.

För enkelhetens skull antas i det följande att ÖGY:s förslag inte medför några förändringar i rekryteringen till gymnasieskolan. Beräkningarna byg­ger vidare på det elevantal som ÖGY:s egna beräkningar utgår ifrån.

De kostnader för samhällsekonomin som ÖGY:s förslag för med sig är i huvudsak direkta dvs. direkt knutna till förlängningen och omorganisering­en av den gymnasiala yrkesutbildningen. De viktigaste kostnadsposterna är följande:

1. Produktionsbortfall pä grund av minskad livsarbetstid med ett är för

de ungdomar vars gymnasiestudier förlängs med ett är.

115

2.

Produktionsbortfall till följd av instruktörernas behov av utbildning.        Prop. 1987/88:102

3.

Produktionsbortfall till följd av instruktörernas direkta handledning av     Bilaga 4 eleverna i arbetslivet.

4.

Kostnader för ytterligare lärartimmar i gymnasieskolan.

5.

Övrigt, som eventuella lokal- och utrustningsinvesteringar i gymnasie­skolan och ett eventuellt investeringsbehov i näringslivet för den arbets­platsförlagda delen av utbildningen.

Kommentar

1. Minskad produktion till följd av minskad livsarbetstid. ÖGY räknar med att ca 60000 elever kommer att gä ett tredje är på de yrkesinriktade linjerna om förslaget genomförs. ÖGY utgår vidare ifrån att ca 20 procent av de ungdomar som i dag slutar en tvåårig utbildning går direkt vidare i en ettårig påbyggnadsutbildning. Det skulle betyda att ca 48000 elever kom­mer att i förhållande till nuläget förlänga sina gymnasiala studier med ett är. För att få ett underlag för att bedöma dessa ungdomars alternativa verksamhet får man utgå frän vad dessa ungdomar gör i dag efter avslutade tvååriga gymnasiestudier. Man kan anta att de gör något av följande:

- fortsatta studier

       värnplikt

-

ungdomslag

-

arbetslöshet

sabbatsår/sjukskriven etc.

förvärvsarbetar

Bara några fä procent går direkt över till högskolan frän de tvååriga linjerna (framför allt frän vårdlinjen). En betydande del av pojkarna gör sin militärtjänst efter avslutade gymnasiestudier. För beräkningarna här har det ingen betydelse.

Hur stor andel av de ungdomar som slutar de tvååriga gymnasielinjerna som har sysselsättning är oklart. Om man antar att dessa ungdomars sysselsättningsgrad är densamma för samtliga sysselsatta, ca 80 procent, skulle ca 38400 av ungdomarna i genomsnitt vara sysselsatta året efter avslutad tvåårig yrkesinriktad gymnasielinje. Antalet arbetslösa i den rele­vanta åldersgruppen kan uppskattas till drygt 3 000 (de statistiska uppgif­terna avser 1986). Det skulle betyda att drygt 6000 ungdomar efter avslu­tad tvåårig yrkesinriktad linje gör någonting annat än förvärvsarbetar eller söker arbete.

Av de 38400 ungdomar som förvärvsarbetar är i genomsnitt närmare 12000 i ungdomslag under året.

Utanför arbetsmarknaden

6500

Arbetslösa

3100

Sysselsatta

38400

(därav ungdomslag 12000)

(12000)

Summa

48000

Det innebär att 26400 (38400-12000) ungdomar förvärvsarbetar på den

öppna arbetsmarknaden. Det är inte rimligt att utgå från att dessa 26400

ungdomar under sitt första år gör en helärsinsats. En del arbetar deltid. I

116

de flesta branscher finns avtal eller är praxis att ungdomarna innan de kan Prop. 1987/88:102 börja ett arbete genomgår en inskolningsperiod. Den varierar i omfattning Bilaga 4 frän bransch till bransch och företag till företag. Industrins utredningsinsfi-tut har beräknat den genomsnittliga inskolningstiden för arbetare i indu­strin till 2,9 månader 1984. Med all säkerhet är den inte kortare för de ungdomar som kom direkt från skolan. Om man utgår frän att den genom­snittliga inskolningstiden för ungdomar är ca 3 månader och att de under den tiden inte gör en produktionsbidragande arbetsinsats och att några ungdomar arbetar deltid, kan det årliga produktionsbortfallet uppskattas till motsvarande en arbetsinsats av knappt 20000 arbetstagare.

Enligt avtalet för metallindustriarbetareförbundets område är minimi­lönen för 18-äringar40kr. per timme. Enligt uppgift har de flesta 18-äringar en högre lön än avtalets miniminivå. Å andra sidan är lönen för 18-åringar lägre i en del andra branscher. Beräkningarna bygger på en timlön pä 40 kr., vilket inklusive sociala avgifter ger en timkostnad på 56 kr. Med dessa uppgifter kan produktionsbortfallet uppskattas till 1,97 miljarder kr. Anser man att minimilönerna är för höga dvs. att de överskattar ungdomarnas produktionsbidrag, blir bortfallet i motsvarande mån lägre.

En särskild fråga är behandlingen av den produktion som skapas i ungdomslag. 1986 var i genomsnitt 23 800 ungdomar i åldern 18-19 år i ungdomslag. Enligt gällande regler arbetar de vanligen 4 timmar per dag till en ersättning av ca 35 kr. per timme, dvs. timkostnaden inklusive de sociala avgifterna är ca 49 kr. I det följande antas att ungefär hälften av ungdomarna, 12000, i stället för ungdomslag kommer att fullfölja ÖGY:s tredje år. Om man antar att den genomsnittliga produkfiviteten motsvarar hälften av timkostnaden, kan produktionsbortfallet uppskattas till ca 0,26 miljarder kr. Svårigheten att fä en mer korrekt uppskattning av det faktiska produktionsvärdet i ungdomslag hänger samman med att arbetet nästan uteslutande avser arbetsuppgifter som inte existerar på den ordinarie ar­betsmarknaden.

2.

Minskad produktion till följd av utbildning av instruktörer. ÖGY räknar med ett behov av ett nytillskott på 9000 instruktörer för den arbetsplatsförlagda utbildningen. Utbildningen av dessa instruktörer be­räknas kräva en sammanlagd volym av 7 dagar per instruktör fördelad pä 5 dagar år 1 och 2 dagar år 2. Ca 3000 instruktörer skall utbildas per år. Kostnaden är dels bortfallet av lön, dels de insatser som behövs av lärare m. m. i själva utbildningen av instruktörerna. Ur samhällsekonomisk syn­vinkel blir med ÖGY:s antaganden kostnaderna försumbara.

3.

Produktionsbortfallet till följd av instruktörernas handledningsinsats­er. Enligt ÖGY skall instruktörerna göra en handledningsinsats motsvaran­de 2,5 veckotimmar per elev och vecka under det avslutande året. Det motsvarar ca 1 600 årsarbeten. Om instruktörerna i genomsnitt antas ha en lön plus sociala kostnader på 150000 kr. om året blir värdet av det ärliga produktionsbortfallet ca 240 milj. kr. I den utsträckning företagens nuva­rande handledarinsatser bortfaller minskar kostnaden i motsvarande män. Det kan vara rimligt att anta en ökad kostnad för bortfallen produktion motsvarande halva beloppet, dvs. ca 120 milj. kr.

4.

Ökat behov av lärare i gymnasieskolan. Enligt ÖGY skall också det

117

tredje året innehålla vissa allmänna ämnen motsvarande i genomsnitt ca 7 Prop. 1987/88:102 timmar. Detta är en nettoökning av undervisningstimmar som kräver en Bilaga 4 ökad lärarinsats. Översiktligt kan behovet beräknas till ca 800 lärare (21-Ummars-lärare). Samhällskostnaden är dels kostnader för lärarutbild­ning, dels den produktion som dessa lärare skulle kunna göra någon annanstans. Om man för enkelhetens skull antar att endast den senare alternativkostnaden bör beaktas, uppgår den årliga kostnaden till ca 120 milj. kr.

5.

Ökat lokal- och utrustningsbehov i gymnasieskolan. Beloppet kan inte utan noggranna undersökningar preciseras. Kan dock antas bli begränsa­de.

6.

Ökade investeringar i arbetslivet. Enligt ÖGY kommer den arbets­platsförlagda utbildningen inte att medföra några kapitalkostnader.

Samhällsekonomiska intäkter

De viktigaste intäkterna är

1.

Högre arbetsproduktivitet efter ytterligare ett års utbildning

2.

Minskad arbetslöshet efter ett tredje gymnasieår

3.

Minskad arbetslöshet hos andra grupper

De olika punkterna diskuteras var för sig i det följande:

1. Högre arbetsproduktivitet efter ytteriigare ett års utbildning. ÖGY:s uppfattning, som stöds av arbetsmarknadens parter, är att sädana föränd­ringar nu inträffar i arbetslivet att kraven både på allmänna kunskaper och yrkeskunskaper ökar. Förutsättningen för att ungdomarna skall kunna göra en fullgod arbetsinsats och för att svenskt näringsliv skall kunna hävda sig i en internationell konkurrens är att den svenska arbetskraften håller en hög utbildningsnivå. Bakom det resonemanget ligger tanken att ökade utbildningsinsatser leder till ökad produktivitet.

Både teoretiskt och empiriskt är det komplicerat att klarlägga detta samband. Den vikt som bl. a. näringslivet, näringslivets organisationer m. m. nu fäster vid de anställdas utbildning och kompetens kan emellertid tolkas som att det empiriskt föreligger ett starkt samband. Exakt vilken typ av kunnande och kompetens det är fråga om kan diskuteras. Mycket talar dock för att det är en kombination av ökade baskunskaper och mer yrkes-och näringslivsanknutna kunskaper. Enligt det synsättet skulle ÖGY:s förslag ligga ungefär rätt.

Det är inte möjligt att kvantitativt ange hur stor och varaktig produk­tionsökningen blir till följd av ÖGY:s tredje är. En viss vägledning ger några samtal med företrädare för de fackliga organisafionerna som tyder på att en rimlig löneökning för de ungdomar som genomgått det tredje ÖGY-året ligger mellan 2 och 4 kr. per timme. Det skulle implicera en produktivi­tetsökning mellan 5 och 10 procent.

Är ett produktivitetsantagande på mellan 5 och 10 procent rimligt? De

närmast jämförbara studier som föreligger gäller samhällsekonomiska kal­

kyler av effekterna av genomgången arbetsmarknadsutbildning. I en äldre

studie konstateras en genomsnittlig bruttolöneökning på 10 procent för

personer som genomgått arbetsmarknadsutbildning. I en senare studie

pekar preliminära resultat pä en produktivitetsökning pä 11 procent och en

] i o

sysselsättningsökning på 18 procent. Det finns likheter mellan ÖGY:s

tredje år och den utbildning som ges inom ramen för arbetsmarknadsut- Prop. 1987/88:102 bildningen. Samtidigt finns också skillnaderna som till exempel ett större Bilaga 4 inslag av allmänna ämnen liksom genomsnittligt sett yngre elever i den gymnasiala utbildningen. Med dessa reservationer och mot bakgrund av förhållandevis höga produktivitetstal som uppmätts för arbetsmarknadsut­bildningen kan en antagen produktivitetsökning på mellan 5 och 10 procent fill följd av ÖGY:s tredje år knappast anses vara tilltagen i överkant.

2. Minskad arbetslöshet efter ett tredje gymnasieår. Rimligtvis borde en

mindre andel av de ungdomar som lämnar gymnasieskolan efter en treårig

yrkesutbildning drabbas av arbetslöshet under sin yrkesverksamma period

än de som har en tvåårig yrkesutbildning. Den bättre utbildningen leder till

större valfrihet, lättare anpassning efter ändrade förhållanden etc, som

bör innebära lägre risk för arbetslöshet och kortare arbetslöshetsperioder.

Det finns också skäl att understryka det mindre framtida behovet av

utbildningsinsatser till följd av den förlängda gymnasieutbildningen.

ÖGY:s tredje år bör således ha en sysselsättningseffekt, dvs. höja sys­selsättningsgraden jämfört med nuläget under den förvärvsaktiva tiden för samUiga som studerar ett tredje är. I en av de ovan nämnda studierna har sysselsättningseffekten av arbetsmarknadsutbildning beräknats till 18 pro­cent. Detta förefaller vara väl högt. Här antas, att av de 48000 som genomgår ÖGY:s tredje är kommer arbetslöshet och annan frånvaro att vara av sådan omfattning att det motsvarar en långsiktig sysselsättnings­grad som ligger 2 procentenheter högre än den nuvarande genomsnittliga för samtliga sysselsatta. Det betyder att beräkningarna i det följande utgår frän ca 39360 helårssysselsatta och för enkelhetens skull heltidssysselsat-ta. Av dessa 39360 skulle alltså ca 960 kunna hänföras fill en direkt sysselsättningseffekt av ÖGY. Det bör påpekas att det antas, att efter genomgången ÖGY-utbildning bortfaller behovet av särskilda inskolnings­insatser för företagen eftersom en sä stor del av utbildningen äger rum i arbetslivet.

3. Minskad arbetslöshet hos andra grupper. Det är ÖGY:s tredje år startar

minskar utbudet pä arbetsmarknaden med ca 48000 ungdomar. Det mot­

svarar knappt hälften av det totala årliga nytillskottet av arbetskraft.

Minskningen är permanent. Utgår man från att företagens rekryteringsbe­

hov är oförändrat, kan olika effekter väntas uppstå. I ett läge med full

sysselsättning torde en ökad konkurrens om arbetskraften leda till en press

på lönerna, löneglidning och förstärkta inflationsimpulser. I ett läge med

arbetslöshet bör det vara möjligt att öka sysselsättningen utan att löner och

priser stiger.

Naturligast är att studera arbetslöshetens sammansättning i åldersgrup­pen 2024-åringar. Arbetslösheten i äldersintervallet uppgår till ca 30000 (1986). Ungefär 18000 befinner sig i arbetsmarknadsutbildning och bered­skapsarbete. Sammantaget är det alltså ca 48000 ungdomar i åldern 20 till 24 är som står till arbetsmarknadens förfogande. Lägger man därtill antalet 19-åringar i ungdomslag, ca 12000, blir det sammanlagt ca 60000 ungdo­mar i åldersgrupperna strax över de gymnasiestuderande som står till arbetsmarknadens förfogande.

Hur mänga av dessa ungdomar kan rekryteras som ersättare för de

119

ungdomar som går det tredje ÖGY-året? En försiktig uppskattning är att ca Prop. 1987/88:102 10000, dvs. ungefär hälften av det minskade utbudet frän gymnasieskolan Bilaga 4 av helårsarbetskraft på den öppna arbetsmarknaden, ersätts med rekryte­ring ur gruppen arbetslösa och i arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Det betyder att den produktionsförlust som ÖGY:s tredje år ger upphov till minskar. (Det antas att den arbetsplatsförlagda utbildningen tredje året ej ger något produktionstillskott). Produktionstillskottets storlek beror på sådana faktorer som produktiviteten hos dessa 10000, deras behov av inskolning etc. För enkelhetens skull antas att samtliga 10000 arbetar heltid och helår, att inga särskilda kostnader är förknippade med anställ­ningen och att timlönen är 40 kr., dvs. 56 kr. i timmen i total produktions­kostnad, vilket är lågt. Med dessa utgångspunkter kan produktionstillskot­tet uppskattas till ca 1,0 miljarder kr.

Det kan hävdas att sysselsättningseffekten för åldersgruppen 19-24 är med tiden kommer att ebba ut. ÖGY-ungdomarnas produktivitetsförbätt­ring är med det synsättet tillräckligt för att på sikt eliminera det produk­tionsbortfall som uppstår till följd av den förlängda utbildningen. Inifialt skulle visseriigen en viss minskad arbetslöshet bland exempelvis 20-24-åringarna kunna bli följden, men i ett längre perspektiv skulle en an­passning ske till den tidigare arbetslöshetsnivån.

Detta är ett statiskt synsätt. När det gäller arbetsmarknadsutbildning ser man i allmänhet de indirekta sysselsättningseffekterna för andra grupper än de som genomgår arbetsmarknadsutbildning som en av de mest positiva effekterna. Ofta är det också brist på utbildad arbetskraft som förhindrar företagens expansion och därmed ökad anställning av andra än bristgrup­pen. I ett dynamiskt perspektiv ger den ökade produktiviteten hos de ÖGY-utbildade och den ökade produktionen till följd av minskad arbets­löshet upphov till långsiktigt högre produktion, löneutrymme och syssel­sättning, vilket, under förutsättning av i övrigt likartade förhållanden, annars vore möjligt.

Val av diskonteringsränta

I de följande beräkningarna används två olika reala diskonteringsräntor, bl. a. för att påvisa kalkylernas känslighet för valet av diskonteringsränta, pä 4 resp. 6 procent. Dessa två räntesatser används bl. a. vid kalkyler över energiinvesteringars samhällsekonomiska kostnader och intäkter. I likhet med investering i utbildning är det fråga om investeringar av långsiktig karaktär, vilket kan tala för att här tillämpa samma räntesatser. Ungefär samma räntesatser tillämpas vanligtvis vid beräkningar av arbetsmark­nadsutbildningens kostnader och intäkter.

Sammanfattning av kostnader och intäkter

Redovisningen ovan kan nu sammanfattas i tabellform. Tabell 1 redovisar

de samhällsekonomiska kostnader som uppstår under ett år, år 1, när den

gymnasiala yrkesutbildningen har föriängts med ett år och organiserats

120

enligt ÖGY:s modell. Som tidigare påpekats utelämnas kostnaderna för     Prop. 1987/88:102

instruktörernas utbildning.

Bilaga 4

Tabell 2 visar de samhällsekonomiska intäkter som kan väntas uppstå och som redovisats ovan. Intäkter i form av ökad produktivitet och höjd sysselsättningsgrad uppstår under en längre tid; i princip under hela den yrkesverksamma perioden. Här antas effekten kvarstå i 10 är. Intäkterna har diskonterats till år 1. För att illustrera kalkylens känslighet redovisas fyra alternativa beräkningar med olika antaganden för produktivitetsut­veckling och diskonteringsräntor.

Tabell I. De årliga samhällsekonomiska kostnaderna av en förlängd gymnasial yrkes­utbildning (miljarder kr.)

Produktionsbortfall

Minskat utbud

1,97

Minskat ungdomslag

0,26

För instruktörerna

0,12

Okat lärarbehov

0,12

Summa

2,47

Tabell 2. De samhällsekonomiska intäkterna diskonterade till år 1 av en förlängd gymnasial yrkesutbildning. Alternativa antaganden beträffande produktivitet (p) och diskonteringsränta (r). Jämförelse med kostnaderna enligt tabell 1 (miljarder kr.).

Alt 1

Alt 2

Alt 3

Alt 4     

p=10%

p=10%

p=5%

p=5%

r=6%

r=4%

r=6%

r=4%

Produktivitetsökning

2,79

3,07

1,39

1,53

Sysselsättningstillskott

0,77

0,84

0,73

0,81

Minskad arbetslöshet

för andra grupper

1,00

1,00

1,00

1,00

Intäkt (summa)

4,56

4,91

3,12

3,34

Kostnad (enl. tabell 1)

2,47

2,47

2,47

2,47

Resultat

2,09

2,44

0,65

0,87

Sammanställningen i tabell 2 visar att samtliga alternativ redovisar ett överskott på mellan 700 och 2400 milj. kr. Med de antaganden som beräkningen bygger på är det samhällsekonomiskt lönsamt att förlänga den gymnasiala yrkesutbildningen med ett är enligt den modell som ÖGY föreslär. Ett alternativt sätt att uttrycka detta på är att ange den tid det tar innan reformen är betald (s. k. pay-offperiod). De fyra alternativen ovan, tabell 2, ger följande pay-offperioder:

Alternativ I

4 år

Alternafiv 2

3,5 är

Alternativ 3

7 år

Alternativ 4

5 år

I det mest gynnsamma fallet, alternativ 2, är reformen betald pä ca 3,5 är, dvs. därefter genereras ärligen en samhällsekonomisk intäkt pä ca 2400 milj. kr. som ett resultat av den förlängda yrkesutbildningen. I det minst gynnsamma fallet dröjer det likväl inte längre än 7 år innan reformen är samhällsekonomiskt betald.

121

Den samhällsekonomiska kalkylen visar således att det är samhällseko- Prop. 1987/88:102 nomiskt lönsamt att förlänga den gymnasiala yrkeksutbildningen enligt Bilaga 4 ÖGY:s förslag. Vilket av de fyra alternativ som här redovisas bäst avspeg­lar verkligheten är inte möjligt att på förhand avgöra. Det minst gynnsam­ma resultatet ger ett ärligt överskott pä närmare 700 milj. kr. I det fallet torde produktivitetsantagandet vara tilltaget i underkant medan diskonte­ringsräntan sannolikt är något för hög.

Den samhällsekonomiska kalkylen ger också indirekt information om vissa effekter av ÖGY:s förslag som bör uppmärksammas. Exempelvis kan rekryteringsproblem uppstå för näringslivet i samband med att refor­mens tredje år träder i kraft, vilket bl. a. kan aktualisera vissa arbetsmark­nadspolitiska insatser.

Av särskilt intresse är de fördelningspolitiska effekterna. I det följande skall endast ett förhällande uppmärksammas, nämligen de ekonomiska konsekvenserna för de familjer vars barn i fortsättningen kommer att gå i gymnasial utbildning i tre år i stället för som tidigare två år.

För de ungdomar som efter avslutad tvåårig yrkesutbildning i gymnasiet böljade förvärvsarbeta innebär en förlängning av utbildningen med ett år att föräldrarnas försörjningsansvar förlängs med ett år. Man kan anta att en tredjedel av produktionsbortfallet till följd av minskat arbetskraftsutbud, dvs. ca 0,7 miljarder kr., går till ungdomarnas privata konsumtionsutgifter. Därtill kommer ungdomslagsersättningen varav, lågt räknat, hälften 250-300 milj. kr. går till ungdomarnas konsumtion. Det blir nu utgifter som måste bäras av ungdomarnas föräldrar. Även om föräldrarnas ökade kost­nader blir lägre kommer det att ske en betydande omfördelning av konsum­tionsutrymme från elevernas föräldrar till eleverna. Hushällens ökade kostnader kan röra sig i storleksordningen 15000 till 20000 kr. under det tredje gymnasieåret. Hur detta kommer att påverka familjernas intresse att låta sina barn fortsätta med gymnasiala studier är svårt att uttala sig om. Utan ekonomisk ersättning finns det risk för minskad studiebenägenhet. Å andra sidan visar kalkylen att det finns ekonomiskt utrymme för att kom­pensera familjerna.

Sammanfattningsvis kan konstateras ätt de vikfigaste samhällsekono­miska aspekterna, bortsett från de immateriella värdena som är förknippa­de med utbildning, av att föriänga de tvååriga yrkesinriktade linjerna i gymnasieskolan är höjd produkfivitet för dem som genomgår utbildningen, produktionsförluster på grund av minskat arbetskraftsutbud och produk­tionsökning genom minskad arbetslöshet och minskat antal personer i arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Därtill kommer naturligtvis att ÖGY kan leda till en totalt sett effektivare organisation av den totala inskolnings-och inlärningsorganisationen, vars effekter bara delvis tagits hänsyn till i föreliggande kalkyl.

Förslaget får också vissa fördelningspolitiska konsekvenser. De som

ekonomiskt föriorar blir ÖGY-elevernas föräldrar, vilka måste avstå kon­

sumtionsutrymme under ytterligare ett år till gymnasiestuderande barn.

Det finns också skäl att utgå frän att det i första hand är fråga om relativt

inkomstsvaga familjer. Att hela förslaget ger ett positivt samhällsekono­

miskt resultat indikerar dock att det finns utrymme för kompensatoriska

122

åtgärder för familjerna, såsom föriängt barnbidrag, höjt studiebidrag m. m.     Prop. 1987/88:102 Om inga åtgärder vidtas i den riktningen kan resultatet bli negativt för     Bilaga 4 studiebenägenheten efter grundskolan.

123

Förteckning över gymnasieskolans linjer och sektorer

I gymnasieskolan finns 1987/88 följande 27 linjer

Prop. 1987/88:102 Bilaga 5

Minst treåriga linjer

Ekonomisk linje (treårig) Humanistisk linje (treårig) Naturvetenskaplig linje (treårig) Samhällsvetenskaplig linje (treårig) Teknisk linje (fyraårig)

E H

N S T

Tvååriga teoretiska linjer

Ekonomisk linje Musiklinje Social linje

Estetisk-praktisk linje Teknisk linje

Ek

Mu So Ep Te

Tvååriga yrkesinriktade linjer

Beklädnadsteknisk linje

Bygg- och anläggningsteknisk linje

Distributions- och kontorslinje

Drift- och underhållsteknisk linje

El-teleteknisk linje

Fordonsteknisk linje

Handels- och kontorslinje

Jordbrukslinje

Konsumtionslinje

Livsmedelsteknisk linje

Processteknisk linje

Skogsbrukslinje

Social servicelinje

Trädgärdslinje

Träteknisk linje

Verkstadsteknisk linje

Värdlinje

Be

Ba

Dk

Du

Et

Fo

Hk

Jo

Ko

Li

Pr

Sb

Ss

Td

Tr

Ve

Vd

Alla linjer utom Du, Ep, Hk, Ss och Td har funnits sedan gymnasieskolans start 1971. Linjerna Ep och Hk bedrivs sedan några år som försöksverk­samhet. Fr. o. m. 1987/88 bedrivs därutöver även begränsad försöksverk­samhet med treåriga yrkesinriktade Unjer inom ramen för 500 intagnings­platser.

124

Gymnasieskolans linjer och grundskoleanknutna specialkurser (direktramen) är uppdelade på sektorer enligt följande.

Prop. 1987/88:102 Bilaga 5

SEKTOR

1

HS - Humanistisk-samhälls-vetenskaplig sektor

2

VSK - Värd-, social- och konsum­tionssektor

3

EM - Ekonomisk- och merkantil sektor

4

TN - Teknisk-naturvetenskaplig sektor

5

TI - Teknisk-industriell sektor

6 JST - Jordbruks- och skogsbruks­sektor

LINJER (vartill kommer närliggande specialkurser)

H, S, So, Ep, Mu

Vd, Ss, Ko

E, Ek, Hk, Dk

N, T, Te, Du

Ba, Be, Et, Fo, Li, Pr, Tr, Ve samt gymnasial lärlingsutbildning och spe­cialkurser ej näraliggande någon linje

Jo, Sb, Td

125

Innehållsförteckning

Prop. 1987/88:102

Regeringens proposition ........................................ 

1

Propositionens huvudsakliga innehåll   ..................... 

1

1

Inledning ........................................................ 

3

2

Gymnasieskolan inför 1990-talet.......................... 

4

3

Utvecklingsarbete och försöksverksamhet ............ 

II

3.1

Målsättning................................................. 

11

3.2

Dimensionering och lokalisering av försöksverksamhet 

12

3.3

Beslutsordning för försöksverksamheten............ 

.. 

14

3.4

Referensgrupp, utvärdering............................ 

.. 

15

4 Riktlinjer för försöksverksamheten........................ 

.. 

16

4.1

Treårig utbildning......................................... 

.. 

16

4.2

Arbetsplatsförlagd utbildning.......................... 

.. 

18

4.3

Tillgång på arbetsplatser för utbildningen.......... 

.. 

23

4.4

Modulindelade kursplaner............................ 

26

4.5

Elevens arbetsrättsliga ställning vid arbetsplatsförlagd utbild­ning        

28

4.6

Försäkringsskydd för elever vid arbetsplatsförlagd utbildning

32

5 Tim- och kursplaner för försöksverksamheten......... 

35

5.1

Allmänna utgångspunkter .............................. 

35

5.2

Ökade inslag av allmänna ämnen..................... 

37

5.3

Ramtimplan ................................................ 

38

5.4

Några enskilda ämnen .................................. 

40

5.5

Ämnenas årskursfördelning............................. 

.. 

43

5.6

Ämnessamverkan ........................................ 

43

5.7

Betygssystem och intagningsfrågor................. 

44

6 Studievägsstruktur........................................... 

46

6.1

Utbildning och arbetsmarknad......................... 

.. 

46

6.2

Avveckling av de tvååriga ekonomiska och tekniska linjerna .

49

6.3

Yrkesutbildningens linjesystem ....................... 

.. 

49

6.4

Övriga tvååriga, ej direkt yrkesinriktade linjer.... 

.. 

53

7 Studiernas organisation m.m............................... 

.. 

55

7.1

Arbetsformer i yrkesutbildningen...................... 

55

7.2

Hjälp till elever med studiesvårigheter.............. 

56

8 Gymnasieskolans anpassning till ett samhälle i förändring 

58

8.1

Ungdomarnas arbetsmarknad.......................... 

.. 

58

8.2

Signal- och planeringssystem, beslutsnivåer...... 

60

8.3

Ramar för gymnasieskolans dimensionering........... 66

9 Läromedel och utrustning för gymnasieskolan......... 

.. 

67

9.1

Läromedel för yrkesutbildningen...................... 

.. 

68

9.2

Utrustning för yrkesutbildningen...................... 

.. 

69

10                                                                     Personalen som resurs vid utveckling av yrkesutbildningen................................................. 

71

10.1

Rekrytering och utbildning av yrkeslärare......... 

.. 

71

10.2

Fortbildning av yrkeslärare............................ 

72

10.3

Utbildning av handledare.............................. 

.. 

73

11                                                                     Kostnader för och finansiering av försöksverksamheten   

.................................................................... 

77

11.1

Samhällsekonomiska effekter av en förlängd yrkesutbildning

77

11.2

Kostnader för försöksverksamheten................ 

.. 

78

11.3

Ersättning för utbildningsplatser i arbetslivet.... 

.. 

79

11.4

Skolhuvudmännens kostnader ....................... 

.. 

80

11.5

Budgetöversikt........................................... 

.. 

81

12                                                                     Anslagsberäkningar       

82

126

Bilagor

Prop. 1987/88:102

1

Sammanfattning av 0GY:s slutbetänkande En treårig yrkesutbild­ning del I (SOU 1986: 2)       83

2

Förteckning över remissinstanser..........................    105

3

Tillgång på platser för arbetsplatsföriagd utbildning. En studie i Gävleborgs län          107

4

En samhällsekonomisk beräkning av ÖGY:s förslag....    114

5

Förteckning över gymnasieskolans linjer och sektorer    124

Norstedts Tryckeri, Stockholm 1988                                                                                                                    127