Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1977/78:8

Regeringens proposition

1977/78:8

om åtgärder på distributionsområdet;

beslutad den 15 september 1977.

Regeringen föreslår riksdagen att antaga det förslag som har upptagits i bifogade utdrag av regeringsprotokoll.

På regeringens vägnar

THORBJÖRN[REDACTED_EFTERNAMN]

STAFFAN[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

1 propositionen behandlas medborgarnas lillgång lill viktiga varor. Det konstateras att den marknad, som skall ombesörja den slutliga förmedlingen av varor till konsumenterna, som helhet fungerar väl. Bl. a. till följd av buiiksnätels utglesning uppstår dock problem för olika grupper av med­borgare, särskill i glesbygder och skärgårdar. Dessa problem kan öka vid en fortsatt koncentration inom detaljhandeln.

Mol denna bakgrund anförs det att ytterligare åtgärder bör vidtas för all irygga medborgarnas vamförsötining. En utgångspunkt är härvid alt alla medborgare skall kunna ordna sin försörjning med främsl dagligvaror med rimlig insats av lid och eget arbete. För att tillgodose behoven hos olika konsumentgrupper är det önskvärt med ell buliksnäl med butiker av olika lyp och storlek.

För all lösa uppkomna problem är det angelägel all på olika säll söka skapa förutsättningar för en verklig egen livskraft hos den handel som svarar för närservicen och glesbygdsservicen. Det erinras härvid om regeringens strävan att underiätta förhållandena för mindre och medelstora företag. En utredning om verksamhetsförhållandena och nnansieringssiiuationen för mindre företag inom servicenäringen aviseras,

Åigärder för all på ell naturligt säll förslärka undetiagel för närservicen och glesbygdshandeln anges också. Bl. a. aviseras ell uppdrag till konsu­mentverket att kartlägga möjligheterna att tillföra denna handel nya ser­vicefunktioner. Del pekas vidare på den underlagsförslärkning som kom­munal upphandling kan innebära. Eli uppdrag lill statens vägverk och statens trafiksäkerhetsverk rörande hänvisningsskyltar vid allmänna vägar för lant-

1 Riksdagen 1977/78. I saml. Nr 8

Prop. 1977/78:8

2

handeln aviseras.

Även ökade direkta samhällsinsatser förordas. Samhällets bevakning av varuförsörjningsfrågorna förutsätts i första hand vara en kommunal ange­lägenhet, Kommunema förutsätts ha en uppfattning om varuförsörjnings­situationen och hålla ett översiktligt beslutsunderlag för vamförsörjningen. Planering av varuförsörjningen bör genomföras för områden där servicen är eller vänlas bli problematisk och där stödåtgärder blir aktuella. Planeringen föreslås vara frivillig för kommunerna,

1 prof)ositionen lämnas också förslag till stöd i olika former föratt motverka serviceproblem i glesbygder och liknande områden. Förslagen innebär en utbyggnad av den nuvarande försöksverksamheten med statligt stöd till kommersiell service i glesbygd. Bl, a. föreslås del all begränsningen lill det inre stödområdet slopas. Viss förenkling i regelsystemet föreslås också.

Stödverksamheten föreslås omfalta dels statsbidrag lill kommuner som subventionerar hemsändning av dagligvaror, dels slalliga avskrivnings- och investeringslån, kreditgarantier och i vissa undantagsfall drittssiöd lill nä­ringsidkare. De senare stödformerna avses kunna utgå till nänngsidkare som saluhåller dagligvaror eller drivmedel.

Länsstyrelserna föreslås liksom hittills pröva frågor om bidrag till kom­munerna för hemsändning. Övriga statliga stödåtgärder föreslås inlednings­vis prövas av konsumentverket. Avsikten är dock att efter vunna erfa­renheter söka åsladkomma en decentralisering om möjligt lill budgetåret 1980/81,

Riksdagen föreslås nu ta ställning till riktlinjerna för samhällets åtgärder pä distributionsområdet. Anslagsfrågor kommer alt las upp i budgetpro­positionen för budgetåret  1978/79.

Prop. 1977/78:8

Utdrag

HANDELSDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1977-09-15

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Äntonsson,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Ullslen,[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN], Wik­ström,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om åtgärder på distributionsområdet

1 Inledning

Efter Kungl. Maj:ts bemyndiganden den 23 januari och den 27 februari 1970 tillkallades sakkunniga för att göra en utredning om vamdistributionen m, m, (H 1970:14). De sakkunniga, som antog namnet distribulionsutred­ningen', har i betänkandet (SOU 1975:69-70) Samhället och distributionen lämnat förslag rörande samhällets ansvar för och engagemang i distribu­tionen.

Efter remiss har yttranden över belänkandel avgeits av hovrätten över Skåne och Blekinge, kammarrätten i Sundsvall, statens livsmedelsverk, kom­merskoUegium, näringsfrihelsombudsmannen (NO), slatens pris- och kar­tellnämnd (SPK), konsumeniverkel, bostadssiyrelsen, slatens planverk, sta­tens industriverk, samtliga länsstyrelser, socialstyrelsen, konkurrensutred­ningen (H 1974:05), Svenska handelskammarförbundet. Svenska kommun­förbundet. Landstingsförbundet, Stockholms läns landstings regionplane-nämnd. Svenska byggnadsentreprenörföreningen. Svenska riksbyggen, Sve-

' Riksdagsledamoten Anna Lisa Lewén-Eliasson, ordförande, riksdagsledamoten Ka­rin[REDACTED_EFTERNAMN], direktören Sigvard[REDACTED_EFTERNAMN], direktören Eric[REDACTED_EFTERNAMN], direktören Karl-Erik Gillberg, numera kommunalrådet Sven Hulterslröm, numera andre för-bundsordföranden Bengt Lloyd, ekon,lic, Lennart Myren, professorn Lars[REDACTED_EFTERNAMN] och hovrättsrådet Ake Sundquist,

Prop.1977/78:8

4

riges allmännyttiga bostadsföretag (SABO), Kooperativa förbundel (KF), Lantbrukarnas riksförbund (LRF), Sveriges grossistförbund, gemensamt av Sveriges köpmannaförbund och Sveriges hantverks- och induslriorganisalion (SHIO), Sveriges livsmedelshandlareförbund (SSLF), Sveriges industriför­bund, Dagligvaruleveranlörers förbund (DLF), Frivilliga fackkedjor ek. för,, Distribulionsakiiebolagel Dagab, ICA-förbundel, Vivo-Favör service och in-iresseakliebolag. Aktiebolaget Nordiska kompaniet (NK), Åhlén &margin-right:1.0pt;margin-bottom:0cm; margin-left:3.0pt;margin-bottom:.0001pt'> DLF och Byggnadsenlreprenörföreningen åberopar Industriförbundets ytt­rande såsom egna.

Flera remissinstanser har bifogat yttranden från bl. a, kommuner och or­ganisationer. Till följd härav föreligger yitranden även från Botkyrka, Dan­deryds, Haninge, Huddinge, Järfälla, Lidingö, Nacka, Norrtälje, Nynäs­hamns, Sollentuna, Solna, Stockholms, Täby, Uppsala, Eskilstuna, Nykö­pings, Mjölby, Linköpings, Norrköpings, Jönköpings, Nässjö, Gislaveds,[REDACTED_EFTERNAMN], Markaryds, Älmhulls, Alvesla, Växjö, Tingsryds, Lessebo, Em­maboda, Hultsfreds, Kalmar, Oskarshamns, Väslerviks, Gotlands, Karis­krona, Sölvesborgs, Kristianstads, Eslövs, Helsingborgs, Landskrona, Lunds, Malmö, Trelleborgs, Halmstads, Laholms, Falkenbergs, Varbergs, Kungsbacka, Uddevalla, Kungälvs, Mölndals, Göteborgs, Benglsfors, Marks, Karlstads, Hammarö, Torsby, Arvika, Årjängs, Örebro, Karlskoga, Västerås, Sala, Boriänge, Falu, Hedemora, Orsa, Gävle, Sandvikens, Söderhamns, Ljusdals, Örnsköldsviks, Sundsvalls, Kramfors, Sollefteå, Ragunda, Bräcke, Östersunds, Strömsunds, Krokoms, Åre, Bergs, Härjedalens, Skellefteå, Åse­le, Storumans, Kiruna, Pajala och Haparanda kommuner. Sydvästra Skånes kommunalförbund. Nordvästra Skånes kommunalförbund. Sydöstra Skånes samarbetskommitté, Mellanskånes planeringskommitté. Göteborgsregio­nens kommunalförbund, Bohusläns samarbetskommitté, Samarbetsnämn­den för fyrkanten, Jönköpings och Skaraborgs länsavdelningar av Svenska kommunförbundet, Östergötlands läns, Örebro läns, Gävleborgs läns och Västerbottens läns landsting, Stockholms handelskammare, Östergötlands och Södermanlands handelskammare. Handelskammaren i Jönköpings län, Gotlands handelskammare, Skånes handelskammare, Göteborgs handels­kammare, Kalmar läns handelskammare. Handelskammaren i Karistad, Handelskammaren för Örebro och Västmanland, Handelskammaren för Gävleborgs, Kopparbergs och Uppsala län samt Västemorrlands och Jämt-

Prop. 1977/78:8

5

lands läns handelskammare, Stockholms, Östergötlands, Kronobergs läns, Kalmar läns, Hallands, Göteborgs, Bohusläns, Västergötlands, Örebro läns. Mellersta Norriands och Västerbottens köpmannaförbund, Näringslivskom-mittéema i Hallands och Älvsborgs län. Göteborgsregionens butiksdelega­tion. Konsumentföreningen Stockholm med omnejd. Konsumentföreningen Kronoberg, Konsumentföreningen i södra Kalmar län. Konsumentförening­en Halmstad med omnejd. Konsumentföreningen Göteborg med omnejd, Konsum Skaraborg, Konsumentföreningen Örebro med omnejd. Konsu­mentföreningen Västernorriand, Konsumentföreningen Västerbotten och Kooperativa förbundets produktions- och distribulionsråd i Norrköping, Kal­marsektionen av Handelstiänslemannaförbundei och Halmsladsregionens TCO-kommiiié, Gollandskrelsen av Fredrika Bremerförbundet samt gles­bygdskonsulenten i Umeå.

Yitranden över betänkandet och skrivelser i de frågor som där behandlas har vidare kommii in från bl, a. Svenska företagares riksförbund, Rik.sor-ganisalionen för neurologiskt sjuka och handikappade (MS-förbundet), AB Handelskredit och Systembolaget,

Enköpings kommun har med skrivelse den 4 maj 1977 lill handelsde­partementet för kännedom ingell en vamförsörjningsplan för kommunen, som har upprättats med ledning av distribulionsutredningens förslag,

1 detta sammanhang önskar jag vidare anmäla vissa frågor rörande ben­sinförsörjning. Sådana frågor har utretts bl. a, av bensinhandelsulredningen (H 1968:08), vilken tillkallades efler Kungl. Maj:ls bemyndigande den 30 juni 1967. Ulredningens förslag har redovisats i belänkandel (SOU 1970:24) Rationell bensinhandel. Yttranden över betänkandet har avgetts av arbe­tarskyddsstyrelsen, kommerskollegium, dåvarande näringsfrihelsrådet, nä­ringsfrihetsombudsmannen, SPK, statens konsumenlråd, överstyrelsen för ekonomiskt försvar, butiksetableringsutredningen, konsumentutredningen, 1970 års afrärstidskommilté (H 1970:13), distributionsutredningen, service-kommittén (ln 1968:16), glesbygdsutredningen (In 1970:27), länsstyrelserna i Norrbollens, Jämtlands, Västmanlands, Stockholms, Kronobergs och Mal­möhus län. Svenska kommunförbundet, Stockholms stad, Göteborgs stad, Malmö stad. Lunds stad, Skelletteå stad, KF, Sveriges grossistförbund, Sve­riges köpmannaförbund, Sveriges industriförbund, Sveriges hantverks- och industriorganisation. Svenska petroleum institutet, Sveriges bensinhandlares riksförbund, Peiroleumbranschens arbetsgivareförbund, LO, Svenska trans-porlarbetareförbundel, TCO, Motorbranschens riksförbund, Sveriges soci­aldemokratiska ungdomsförbund samt gemensamt av Kungl. Äutomobil­klubben, Molormännens riksförbund och Motorförarnas hel nykterhetsför­bund. Betänkandet har inte föranlett några åtgärder från statsmakternas sida.

 Riksdagsledamoten Nils Kellgren, ordförande, direktören Torsten[REDACTED_EFTERNAMN], di­rektören Sten[REDACTED_EFTERNAMN], professorn Curt Kihistedt. ombudsmannen Sven[REDACTED_EFTERNAMN] och direktören Arne Skarp,

Prop. 1977/78:8

6

Bensinförsörjningen i glesbygd har på uppdrag av regeringen studerats av konsumentverket. Verket har i en rapport som kom in lill handels­departementet den 28 april 1975 redovisat läget på områdei saml skisserat vissa åigärder för all irygga en fortsall bensinförsörjning i glesbygderna.

2 Bakgrund

I det följande lämnas en redogörelse för samhälleliga älgärder som på olika sätt har beröringspunkter med distribulionsutredningens förslag, främsl sådana som mera direkl lar sikle på buliksslruklurens utveckling och därmed sammanhängande frågor och problem,

2.1 Stödet till kommersiell service i glesbygd

För att befolkningen i glesbygd skall få tillfredsställande kommersiell ser­vice utgår sedan den I juli 1973 statligt stöd. Slödel, som regleras i kungö­relsen (1973:608) om statligt stöd lill kommersieU service i glesbygd (ändrad senasl 1975:789), utgår till kommun i form av hemsändningsbidrag och lill näringsidkare i form av investeringsstöd. Verksamheten är främst in­riktad pådet i kungörelsen (1970:180) om statligt regionalpolitiskt stöd (om­tryckt senast 1976:379, ändrad senast 1977:142) angivna inre stödområdet. Föreligger särskilda skäl kan regeringen i visst fall besluta att stöd skall utgå även i annan del av landel.

Stödet inriklar sig på dagligvaruförsörjningen. Med dagligvaror förstås livsmedel och andra förnödenheter, såsom kemisk-tekniska artiklar, för vilka hushållens inköpsbehov är ofta återkommande.

Hemsändnlngsbidragei ulgår lill kommun som helt eller delvis bekostar hemsändning lill hushåll av dagligvaror. Bjdraget utgör 35 % av kommunens nettoutgift. För budgetåret 1977/78 har anslaget för bidraget beräknats till 2,3 milj, kr,

Urspmngligen utgick bidraget endast för hemsändning med reguljära transportmedel, såsom tåg, buss, bil och bål i linjetrafik och fordon som används i kompletteringstrafik i anslutning därtill. Sedan den I juli 1975 är - om särskilda skäl föreligger - även hemsändning med handlares eget fordon bidragsgrundande.

Hemsändnlngsbidragei har hittills utnyttiats i ringa ulslräckning. Till en del torde delta kunna förklaras av all kommunema inle omedelbart har hunnii bygga upp en fungerande hemsändningsapparal. Genom ändringen år 1975 lorde också hemsändningsverksamheten få ökad omfattning.

Investeringssiödei ulgår till näringsidkare med fast försäljningsställe, där dagligvaror säljs, om det behövs för att tillgodose behovet av tillfredsstäl­lande kommersiell service. Stödet ulgår i form av avskrivnings- och in­vesteringslån saml kreditgarantier för anskaffning av varulager. Avskriv­nings- och investeringslån utgår för ny-, till- eller ombyggnad av affärslokal eller annan byggnad som behövs för verksamheten saml inredning och ul-

Prop. 1977/78:8

7

mstning. Om särskilda skäl föreligger kan stöd utgå även för vissa inves­teringar i varubuss.

Avskrivningslånen är ränte- och amorteringsfria och skrivs av under en femårsperiod. De får motsvara högst 35 "i eller, om särskilda skäl föreligger, högst 50 % av kostnaden för investeringen. Lånen får sammantaget utgöra högst två tredjedelar av nämnda kostnad. Kreditgaranti utgår endast i sam­band med lån och får motsvara högst 50 % av det kapitaltillskott som behövs.

För budgetåret 1977/78 har 3 milj, kr, anvisats för lån och ramen för tecknande av kreditgarantier lästställts lill 2 milj, kr.

Hemsändningsbidrag utbetalas av vederbörande länsstyrelse på ansökan av kommun. Investeringsstöd beviljas av konsumeniverkel. Ansökan görs av näringsidkaren hos länsstyreLsen, som efter samråd med berörda kom­muner med eget yttrande inger ansökningen till konsumentverket. Som framgår av det föregående är dock regeringen beslutande instans i ärenden som rör stöd uianför del inre stödområdet.

Konsumentverket fastställer de formulär och ytterligare villkor som be­hövs för tillämpningen av stödet,

2.2 Kommunal planering

Kommunerna har genom sina befogenheter alt reglera markanvändningen i prakliken möjligheter alt i viss ulsträckning styra delaljhandelssimkturen. En kortfattad redogörelse skall därför lämnas för hur regelsystemet är upp­byggt och hur det f. n. tillämpas liksom för andra styrmedel som kom­munerna förfogar över.

Regler för planläggning av mark för bebyggelse och annan markanvänd­ning finns i försia hand i byggnadslagen (1947:385, omirycki 1972:775, änd­rad senast 1977:338) och byggnadsstadgan (1959:612, omtryckt 1972:776, ändrad senasl  1977:339),

Lagstittningen innebär all nybyggnad i princip inle får företas ulan bygg­nadslov och att lov till nybyggnad som omfallar tätbebyggelse inte ulan särskilda skäl får ges inom område, som inte ingår i stadsplan eller bygg­nadsplan. Frågan om var tätbebyggelse kan tillålas bedöms främst från plan­lekniska, ekonomiska och sociala synpunkler.

Planläggning och övervakning av byggnadsverksamheten är i försia hand kommunala uppgifter, Efiersom kommunema med få undanlag ensamma beslutar huruvida planer skall upprällas, anlas och faslslällas brukar man lala om del kommunala planmonopolei. Ingel hindrar dock all någon annan än kommunen, t.ex. en enskild markägare, upprättar planförslag.

Flera typer av kommunala planinslilut finns, I della sammanhang är sladsplanen och byggnadsplanen de mesl inlressanla.

Siadsptan skall upprättas genom kommunens försorg i den mån det genom kommunens ulveckling påkallas för den närmasle regleringen av bebyg­gelsen. Stadsplan skall utmärka och avgränsa områden i planen som är avsedda för olika ändamål, såsom byggnadskvarter, galor, torg, parker och

Prop. 1977/78:8

8

andra allmänna platser. Planen skall vidare innehålla de ytteriigare besläm­melser som bedöms erforderiiga. Sålunda kan byggnadsläge, våningsantal, höjd och byggnadssätt i övrigi regleras. Även byggnadernas användningssätt kan specialregleras. Exempelvis kan för viss byggnad anges, att den får användas uteslutande för handelsändamål. Genom att i stället ange ett annat användningssätt för byggnaden kan förhindras att exempelvis butiker eta­bleras i denna. En allmän regel för all planläggning är dock att plan inte får göras mera detaljerad än som är nödvändigt för att nå det med planen avsedda syftet

Sladsplanen fastställs av länsstyrelsen (i vissa fall av regeringen). Den får då betydande rättsverkningar och binder såväl samhällets organ som de enskilda markägarna,

Byggnadsplan skall genom kommunens försorg upprällas där tätbebyggelse har uppkommit eller väntas uppkomma, i den mån sådan plan bedöms erforderlig för bebyggelseregleringen och del inle finns anledning all upprätta stadsplan. Byggnadsplanen innehåller motsvarande detaljbeslämmelser som stadsplan. Genomförandet av byggnadsplan ankommer i alll väsentligt på markägarna.

Såväl allmänna som enskilda inlressen skall beaktas vid planläggning, och samråd skall ske med olika intressenter,

Deiatjltandelsjöretag har naluriigen slorl behov av informaiion rörande pla­nering inom offentliga sektorer, t, ex, bostadsbyggande, utbyggnad av kom­munikationer, lokalerisering och arbetsplatser. Samiidigi är den ofienlliga planeringen beroende av informaiion om företagens egen planering,

Närdet gäller mark, som planeras för detaljhandel, sker ofla ell fortlöpande samråd mellan de planerande organen och representanter för detaljhandeln; i vissa fall utförs s, k, detaljhandelsulredningar. Även mellan projektorer av nybebyggelse och de detaljhandelsföretag som skall etablera butiker i bebyggelseområdet förekommer samråd, 1 kommuner där samarbete av nämnda slag är väl utvecklat kan planerna komma alt göras om fiera gånger innan de fastställs,

Staien har ett betydande infiytande över den kommunala fysiska pla­neringen. Detta utövas dels genom att planeringsunderlag av olika slag till­handahålls, dels genom kontroll av alt planen upprättas i föreskriven ordning och alt därvid olika inlressen blivit beaktade i tillbörlig omfallning. Statens bidrag till planeringsunderiag lämnas i försia hand genom fysisk rikspla­nering, nksplanering inom olika sektorer, regionalpolitisk planering saml genom normer, räd och anvisningar.

Den slalliga handläggningen av ärenden enligt byggnadslagen sker i första hand inom länsstyrelsernas planenheter. Statens planverk är remissinstans vid fastställelse av viktigare planer och vid regeringens prövning av över­klagade länsstyrelsebeslut inom plan- och byggnadsväsendeis område. Plan­verket skall vidare utfärda råd och anvisningar för lillämpningen av bygg­nadslagen och byggnadsstadgan.

Prop.1977/78:8

9

Med hjälp av i första hand nu nänmda fysiska planer och de styrmöjligheter i övrigi som byggnadslagstiftningen erbjuder kan kommunen lokalisera och dimensionera områden för detaljhandel enligt de mål för butiksstrukturen som kommunen har. Samtidigt kan etablering av butiker i lägen som för­sämrar villkoren för planerad eller benmlig lokal service eller som över­ensstämmer med de nämnda målen åtminstone delvis förhindras, 1 de­taljplaner kan kommunen i försia hand begränsa etableringens storlek samt reglera butikens och tillfartens placering på tomlen m. m, 1 viss mån kan också sortimeniel påverkas genom beslämmelser t, ex, om hur slor yla som får användas för livsmedel. Fysiska planer behöver emellertid inte alltid innebära en fixering av butikernas antal och storlek ulan kan innefatta ul-rymme för konkurrens och framtida förändringar.

En kommun som önskar påverka viss butikselablering kan i åtskilliga fall använda sig av byggnadslagstiftningen. Om marken inte är deialjpla-nelagd kan kommunen vägra byggnadslov, om den avsedda elableringen kan anses innebära tätbebyggelse och särskilda skäl för dispens från del s, k, lälbebyggelseförbudet inle föreligger. Även om elableringen äratt räkna som glesbebyggelse kan den förhindras, såvida platsen därför är från allmän synpunkl olämplig. I byggnadslovsprövningen kan vidare byggnadslov väg­ras för bebyggelse som slrider mol ändamålsbestämmelse i fastställd de­taljplan. Får marken i fråga användas för handelsändamål finns möjlighelen all söka ändra planen. Förändring av en befintlig byggnads ändamål innebär i många fall sådan ombyggnad alt byggnadslov krävs. Även i andra fall föreligger della krav om del nämligen är fräga om en väsenilig förändring av ändamålei. Kommunerna lorde f, n, endasl i begränsad ulslräckning ut­nyttja dessa möjligheler lill styrning som byggnadslagen ger.

När en kommun eller kommunala förelag äger faslighelen kan markpris, tomträttsavgälder och hyressättning anpassas i styrande syfte, S. k, exploa-teringsavial kan användas i samma syfte.

Kommunerna kan inie garaniera all den planering som rör detaljhandeln förverkligas, I den kommunala kompetensen anses inle ingå all driva eller subventionera butiker, utan kommunerna blir beroende av medverkan från intresserade företag. De har dock möjligheler att påverka genomförandet av planeringen, i. ex. genom att dimensionera bostadsområden så att den önskade servicefunktionen får nödvändigt underiag. Gator, allmänna platser och trafikföringen kan också ordnas så att det blir bekvämt att handla på den avsedda platsen.

När del gäller frågan vilka detaljhandelsföretag som skall få etablera bu­tiker har kommunen ett avgörande infiytande i de fall byggherren är kom­munal stiftelse eller kommunalt bostadsföretag. Vid försäljning av kom­munal mark för delaljhandelselablering kan kommunen givelvis bestämma vilket förelag som skall få köpa. Är det fråga om markförsäljning mellan privata inlressen kan kommunen endasl påverka elableringen genom bygg-

Prop. 1977/78:8

10

nadslagstiftningen. 1 fråga om uthyrning av lokaler som ägs prival av bygg­herre eller bostadsföretag har kommunen inle någon möjlighel att direkl påverka valel av etablerande företag.

Som nämnls har planverket lill uppgift att utfärda erforderliga räd och anvisningar av oförbindande nalur. Såvitt gäller dagligvaruhandeln förordar planverket i fråga om tillgänglighet dels alt dagligvambutik bör finnas inom gångavstånd från bostad, dels att avstånd från bostad till mark reservat ion för dagligvarubutik skall godtas om det är mindre än 500 m. Beträffande dimensionering anser verket att dagligvambutik bör dimensioneras för ett allsidigt sortiment av livsmedel och all byggnadsrätt motsvarande minst 200 m butiksyla för butik skall godtas.

I sammanhanget påpekar planverket bl, a. att det i många planerings­situationer kan finnas skäl alt godta även längre avstånd än det angivna. Del gäller främsl glesbygdsområden, där en utbyggd kollektiv trafikförsörj­ning och organiserad hemköpsverksamhet eller kommunal matdistribution kan kompensera bristen på bostadsnära dagligvarubutik. Vidare anger plan­verket, alt exempelvis i områden med slor andel småhus, i glesbygdsområden eller i äldre bostadsområden butiker med mindre än 200 m butiksyta kan godtas.

Planverket har vidare i annan ordning ultalal sig om hanieringen av bu-liksplaneringsfrågor. Exempelvis har planverket i ett av Äskims kommun begärt uttalande preciserat hur begreppet handelsändamål i stadsplan när­mare skulle kunna reglera användningen. I det aktuella fallet föreslog verket ett tillägg till "handelsändamål", nämligen all "lokaler för livsmedelshandel får ej uppta mer än en . . , del (tredjedel, Qärdedel, etc) av den för vae tomt tillåtna våningsytan",

2.3 Övrigt

Här skall avslulningsvis någol sägas om vissa samhälleliga aktiviteter som på olika sätl har beröringspunkter med de överväganden som distri­bulionsutredningen har gjort, dels i fort av utredningar på näraliggande områden, dels i form av mera löpande aktiviteter.

Bland utredningarna bör särskilt nämnas butiksetableringsutredningen. vil­ken lillkallades år 1967 med uppgifl att närmare undersöka etablerings­frågorna i samband med kommunernas bebyggelse- och butiksplanering saml lägga fram de förslag som utredningen kunde föranleda. I betänkandet (SOU 1973:15) Kommunal planering och detaljhandel lämnades förslag om bl. a. mllande kommunala översiktsplaner för detaljhandeln och inrättande av ett detaljhandelsråd för samråd i etableringsfrågor, sakkunnigutlåtanden eic. Betänkandet överiämnades efter remissbehandling lillsammans med remissyttrandena till distributionsutredningen,

1975 års qffärstidskomniUié (H 1975:05) skall göra en samlad bedömning av de fria affärstider som sedan år 1972 råder i landet. Kommittén skall

Prop. 1977/78:8

II

bl. a, bilda sig en uppfattning om hur affärerna har tillgodosett och kan komma att tillgodose skilda konsumentgruppers önskemål om att handla på olika tider. Kommittén skall också beakla ulvecklingen av de handels­anställdas arbetsförhållanden. Om kommittén vid dessa bedömningar kom­mer fram till all viss begränsning av butikernas öppelhållande behövs skall förslag till reglering lämnas. Kommittén beräknas inom kort avlämna sill betänkande.

Som nämnts i det föregående år konsumeniverkel central förvaltningsmyn­dighet för konsumentfrågor och har här\'id bl, a. ansvaret för det statliga Stödet till kommersiell service i glesbygd. Fr, o, m, den I juli 1976 finns en särskilt enhet hos verket för arbetet med sistnämnda frågor liksom för distributionsfrågor i stort.

Den kommunala konsumentpolitiska verksamhet, som är under uppbyggnad, tar i första hand sikte på vägledning lill enskilda konsumenter. Tanken är emellertid också ail de organ i kommunen som ansvarar för verksamheten allmänt skall bevaka konsumenternas inlressen bl. a, i frågor rörande service och kommunal planering av dessa.

Frågor rörande slruklurulveckling inom handeln och verkningarna härav behandlas ocksä av statens pris- och kanettnämnd (SPK) och närings/rilieisom-budsmannen (NO). .Såvitt gäller konkurrensförhållandena följs utvecklingen av NO, vilken med stöd av lagen (1953:603) om motverkande i vissa fall av konkurrensbegränsning inom näringslivet, konkurrensbegränsningsla­gen (omirycki 1970:418, ändrad 1972:733), kan ingripa mol skadliga kon­kurrensbegränsningar. Om NO inie lyckas undanröja vad han finner vara skadlig konkurrensbegränsning, kan ärendel föras lill marknadsdomstolen för vidare handläggning. 1 lagen anges också vissa straffbelagda förfaranden. SPK har huvudansvaret för utredningsverksamheten i konkurrensbegräns­ningsfrågor,

SPK följer också mer allmänt struktur- och prisförhällanden inom nä­ringslivet. Nämnden har sålunda kartell- och slorförelagsregisier och be­driver en intensiv prisövervakning. Då allmänna prisregleringslagen är i kraft svarar SPK för övervakningen av rådande regleringar och handlägger dispensärenden.

Konkurrensutredningen (H 1974:05) lillkallades år 1974 med uppdrag all se över konkurrensbegränsningslagen. Bakgrunden ärde ändrade fömtsätt­ningarna för lagen som bl, a. samhällsutvecklingen har fört med sig. Ut­redningen skall särskilt studera konsekvenserna från olika synpunkler av koncenlrationsutvecklingen i näringslivet,

3 Distributionsutredningen

3.1 Utredningens inriktning och uppläggning

Enligt direktiven hardet ålegat distribulionsutredningen alt i försia hand bedöma den pågående strukturomvandlingen inom dagligvamhandeln ul-

Prop.1977/78:8

12

ifrån olika hushålls situation när del gäller utbudets tillgänglighet. Efter en tolalbedömning, där hushållens insalser och uppoffringar i distributionen beaklas, skulle behovei av samhäUsåtgärder lor all-tillgodose rimliga kon­sumentönskemål om olika former av närhelsservice övervägas. Andra varu-och tiänsleområden än dagligvaror skulle behandlas om ulvecklingen in­nebär påtagliga konsumeniproblem.

Utredningen har funnii all - även om arbelel inriklas enbart på de frågor och områden som skall behandlas i försia hand - uppgiften är myckel om­fattande och innehåller frågorsom är svåra att behandla isolerat. Uiredningen har därför i de beskrivande delarna sökl beröra alla faktorer som bedömts ha direkl eller indirekl belydelse men har sedan koncentrerat analyser och värderingar lill dem som framstått som mesl väsentliga för uppdragets full­görande.

Utredningen har betraktat distributionen som ett samspel mellan olika parter på marknaden, dvs, förelag, hushåll och samhällsorgan. Verksam­hetsbetingelserna för detta samspel har kartlagts liksom de insalser som de olika parterna gör. Även de handelsanställdas situation har studerats.

Arbetet har i huvudsak avsett detaljhandeln, efiersom det är där som konsumenter och förelag i försia hand möts. Man har emellertid också studerat förhållandet mellan delalj- och partihandel. 1 fråga om varuområden har uiredningen huvudsakligen behandlat dagligvaror men också gjort en översikt beträffande andra varor och tiänster.

Utredningsarbetet kan i slorl delas upp i fyra momeni, nämligen be­skrivning och analys av nuläget, bedömning av den fortsalla utvecklingen enligt föreliggande trender, beskrivning av önskvärt framlida tillstånd saml analys och utvärdering av olika tänkbara åigärder för all nåönskvärt lillslånd.

Del bör framhållas alt utredningen synnerligen ingående har kartlagt dis­tributionssystemets struktur, utveckling m, m, saml den miljö del är inord­nat i. Av prakliska skäl har redovisningen i del följande av ulredningens malerial begränsats till förhållanden, som bedömis vikliga för ställnings-lagandena till samhällets engagemang i distributionen. Del omfattande materialet i övrigt blir dock självfallel av slort värde för bl, a, dem, som på olika säll kommer alt medverka i delaljhandelsplaneringen framöver.

3.2 Dagligvaruföretagen

3.2.1 Företag och butiksformer m. m.

Förelagen inom dagligvaruhandeln kan delas in i olika undergrupper efler företagslorm och ägarekaiegori. Den kooperativa detaljhandeln har två äga-rekaiegorier, nämligen konsumenter och producenter. Vidare finns s. k. ked­jeföretag med enskilda ägareinlressen. Genom ekonomisk samverkan mellan detaljhandelsföretag har också bildals förelag sotn svarar för gemensamma funktioner, t. ex. partihandel för delägarnas räkning.

Prop. 1977/78:8

13

Av särskilt intresse i förevarande sammanhang är den integration mellan parti- och detaljhandel i s, k, block som i varierande mån förekommer inom dagligvarusektorn. Förelagen där brukar numera sammanföras i de tre block­en konsumentkooperationen, ICA och DAGAB, Inom de båda förslnämnda blocken ägs partihandelsföretagen av detaljhandelsföretagen, 1 det sistnämn­da är detaljhandelsföretagen minoritetsägare i partihandelsförelagen.

Enligl uppgifter från Handelns utredningsinstitut fördelade sig livsme-delsomsäliningen i allivsbutiker år 1974 på blocken med 29,9 "i på kon­sumentkooperationen, 36,9 '/() på ICA och 33,2 'V. på DAGAB,

När del gäller btitikslörmer inom detaljhandeln urskiljer uiredningen tre huvudgrupper, nämligen varuhus, som är slora försäljningsställen med ett brett sortiment som täcker fiertalet varuområden, livsmedelsbutiker, som är försäljningsställen där minst 50 % av försäljningen avser livsmedel, saml fackhandelsbutiker, dvs, försäljningsställen av annal slag.

De båda förslnämnda butiksformerna delar uiredningen sedan in i olika kategorier. Med stormarknader förslås vamhus om minst 2 500 m för-säljningsyla. För livsmedelsbutiker har en gräns mellan slora och små dragils vid 400 m försäljningsyla. Bland de mindre butikerna särskiljs service­butiker, vilka har ett allsidigt dagligvarusortimenl med övervägande själv­betiäning, högsl 200 m försäljningsyta och högst 1 500 artiklar saml föriängt öppelhållande. Till de mindre butikerna hör också lanihandelsbuiiker, som har ett förhållandevis slort sortiment av andra varor, såsom byggnadsvaror och fodermedel, Uiredningen använder begreppel allivsbulik för samtliga försäljningsställen med ett allsidigt livsmedelssortimeni. Anlalel allivsbu­tiker var år 1974 ca  10 500,

Bland öviiga distribatlonslbriner för dagligvaror pekar utredningen bl. a. på den ambulerande handeln från bilar och bussar, där anlalel fordon år 1967 var ca I 900. Försäljning av dagligvaror förekommer vidare genom kiosk-och bensinhandeln. Torghandeln svarar numera för en mycket liten del av dagligvaruförsäljningen.

Uiredningen har särskill beskrivit några av de konkurrensmedel som an­vänds inom detaljhandeln med dagligvaror. När det gäller prissättningen konstaterar uiredningen alt prisskillnaderna i allmänhel är små mellan olika företag men också mellan olika typer av försäljningsställen och mellan olika regioner och ortsiyper. De slörsia avvikelserna förekommer i stormarkna­derna.

När del gäller sortimentet i dagligvaruhandeln har utredningen funnii alten kraftig tillväxt har skett under 1960-lalel. En tendens lill uppbromsning av tillväxten föreligger under senare år,

Beiräffande serviceförhållandena i butikerna konstaterar utredningen att nyetablerade butiker nästan utan undanlag har självbetiäning men att del oftast finns någon eller några manuellt betiänade avdelningar. Flertalet bu­tiker i olika orter och ortsiyper har någon form av hemsändningsservice. Utnyttjandet är emellertid lågt och de avgifter som tas ul uppges inle på

Prop. 1977/78:8

14

långt när läcka de faktiska kostnaderna.

En annan konkurrensfaktor är butikens lokalisering, Uiredningen skiljer mellan tre olika typer av lägen, nämligen lägen i tätortscentrum, trafik-orienterade lägen samt lägen i bostadsområden. Ungefär 3 000 invånare i ell bostadsområde anses normalt ge underlag för en butik med 4-5 ntilj, kr, i årsomsättning. För stormarknader vilka är typiskt trafikorienlerade enheter anses regionen böra ha mellan 100 000 och  150 000 invånare,

3.2.2 StntkiurJÖrändringar

När del gäWer Jöreiagsstrukturen konstaterar utredningen att blocken och storförelagen under perioden 1963-1974 ökade sin andel av livsmedelsför­säljningen i allivsbutiker från 72,4 lill 89,3 'o. Ökningen var särskill slark för vamhuskedjorna och Vivo/Favör, vilka räknas lill DAGAB-gmppen, medan konsumentkooperationen hållit sin marknadsandel i stort oförändrad, KF och ICA hade tillsammans en mycket stor andel av livsmedclsom-sällningen i allivsbutiker, nämligen ca 67 ">, Minskningen förändra förelag än de nu nämnda ulgörs lill en del av nedläggningar, medan andra gått upp i de stora blocken. Del senare gäller bl, a, fiera lokala kedjeföretag.

En allmän uppfattning inom handeln är enligt utredningen att de fri­stående företagen kommer att fortsätta alt minska i betydelse. En orsak härtill anges vara svårigheterna för små företagsenheter all klara sig på den alltmer komplicerade marknaden ulan del stöd som en stor organisation kan ge, bl. a, när det gäller att vid expansion få tag i butikslägen. En annan förklaring är att det av skatteskäl kan ställa sig fördelaktigare att sälja ell familjeföretag än all låta del övertas av arvingar. Presumtiva köpare är då i första hand storförelag. Hur marknadsandelarna för de slora grupperna i rortsältningen kommer all förändras går knappasl all förutsäga. Del har ibland hävdats, all KF och ICA såsom de slörsia får förtur vid fördelning av nya lägen och därför "automatiskt" kommeratt växa. Utvecklingen underden senasle tioårsperioden styrker dock enligl utredningen inle helt en sådan uppfaltning - varuhuskedjorna växer och Vivo/Favör ökar f, n, sin andel av såväl to­lalförsäljning som nyetableringar.

När del gäller butiksstrukturen anför utredningen all mindre enheter an­talsmässigt dominerar myckel slarkl och all markanta skillnader i butiks­storlek föreligger. Den genomsnittliga årsomsättningen för samtliga allivs­butiker ökade från ca 0,5 milj, kr. år 1963 lill nära 2,5 milj. kr, år 1974 i löpande priser,

Medelomsäliningen i nyetablerade allivsbutiker under åren 1970-1972 var enligt utredningens undersökningar drygt 4,5 milj. kr, för dagligvarubutiker och nära 14 milj, kr, för varuhusens livsmedelsavdelningar. De från blocken frislående företagen med ungefär en Oärdedel av antalet butiker svarade för endast en tiondel av nyetableringarna.

Del lotala anlalel allivsbutiker minskade under perioden 1963-1974 med

Prop. 1977/78:8

15

drygt IOOOO enheter eller ungefär 50 %. 1 absoluta lal tenderar såväl ned­läggningar som nyetableringar all minska.

Ulvecklingen har således gått mol färre och slörre enheter och mot ökad blocktillhörighel,

Uiredningen har på grundval av SPK:s buliksregisier gjort en undersök­ning av siruklurförändringar i 14 orter under perioden 1964-1971, Netto-minskningen av antalet allivsbutiker varierade mellan 4 % och 48 "i> i tretton av orterna, medan en ort uppvisade viss ökning. Den genomsnittliga för­ändringen var en minskning på 25 "o. Butiker med ett ofullständigt livs­medelssortiment i dessa orter minskade under samma tid med 45 %. Något klart samband mellan befolkningsutveckling och förändring av anlalel bu­tiker kunde utredningen inle konstatera.

I fråga om olika butiksformers ulveckling konstaterar uiredningen att kedjevaruhusen under perioden 1963-1973 ökade från 242 lill 373, Ökningen innefattade samtliga 29 stormarknader som fanns vid uigången av år 1973 utom en, som tillkommit år 1962.

Den omfatiande nedläggningen av butiker orsakas enligl uiredningen av fiera förhållanden, såsom befolkningsomfiyllningar och ändrade köpvanor. Samhällets krav på konkurrens och prisålerhållsamhei har verkat i riktning mol stordrift. Den kommunala butiksplaneringen har vidare medverkat lill nämnda ulveckling.

Här kan nämnas all uiredningen särskill har studerat verkningarna på annan handel av stormarknadsetableringar. Härvid har man funnii att stora försäljningsställen av annan typ än stormarknader sammanlaget har slörre effekter på buiiksslmkiuren än stormarknader, 1 den nyss nämnda under­sökningen av buliksulvecklingen i 14 orter kunde inga skillnader härledas lill förekomst av stormaknad.

3.2.3 Lönsamhets- och linansieringslrågor

Ulvecklingen mot allt större enheter i detaljhandeln med dagligvaror för­klaras av uiredningen dels med större butikers förmåga att dra lill sig köpare och dels med stordriftsfördelar pä kostnadssidan. Tillgängligt malerial lyder på alt kostnads- och lönsamhetssiiiiationen är belydligt mera gynnsam i slora enheter än i små.

I den privata handeln låg bmiiovinsien, dvs, skillnaden mellan försälj­ningsvärde och kostnader för inköpta varor, kring 16-17 ". av omsättningen. Den ökade vid stigande buiiksstoriek upp till en omsättning av 3-5 milj. kr, för all därefter sjunka något. Den skillnad som sålunda förelåg mellan olika buiikssloriekar torde enligl utredningen bl, a, bero på olikheter i sor-limentssammansällning och inköpsvillkor, Bmiiovinsien i kooperativa bu­tiker var ungefär lika slor, men skillnaden mellan olika butiksstorlekar var något mindre än i den privata handeln, 1 stort har bmiiovinsien i förhållande till omsättningen varil oförändrad under ell fiertal år.

Prop. 1977/78:8

16

Uiredningen har funnii att nettovinsten sedan hänsyn tagils lill "normal" ersättning till innehavaren och medhjälpande familjemedlemmar kan bli negativ i mindre butiker och i absoluta tal hög i de största butikerna. 1 förhållande till omsättningen utgör nettovinsten ca 1,5 % i genomsnitt för butiker ined över 5 milj. kr. i årsomsättning,

Netloresullalel i kooperativa butiker, som skall läcka centrala samkosl-nader eller kostnader för den gemensamma adminislralionen samt åter­bäring, visade i huvuddrag samma bild som i enskilda butiker. Småbutikerna lämnade inle någol bidrag lill gemensamma kostnader ulan dessa fick bäras av de slörre.

Uiredningen har funnii all del främsl är skillnaden i löner och löne­bikostnader som orsakar de förhållandevis låga totalkostnaderna i stora bu­tiker. Arbetskraften kan uinyttjas bättre i slörre enheter. Ulredningens un­dersökningar ulvisar en dubbelt så hög produktivitet i butiker i storleks-klassen 5-10 milj. kr, som i den minsta klassen med omsättning under­stigande 0,5 milj, kr. Del bör emellertid enligl uiredningen observeras all dessa mått inte ger uttryck för hur prestationerna ulförs. dvs, vilka kosl-nadsöverväilringar som skett på hushåll och leverantörer. Vidare kan skill­nadema i produktivitet till en del vara en följd av t, ex, olikheter i butikernas ålder.

När del gäller detaljhandelns /;Vwrt5/e/v>;' föreligger ell belydande enga­gemang från partihandeln.

Inom konsumentkooperationen sker en viss självfinansiering genom de anslutna medlemmarnas insatskapital och icke ullagen återbäring. De olika konsumentföreningarnas finansiering i övrigt sker genom län från KF, En betydande långivning förekommer sålunda från Kooperationens Pensions­anstalt.

Inom ICA förekommer olika finansieringsformer mellan regionföretagen och köpmannen, Uiöver reverslån och borgensförbindelser tillämpas tvä and­ra former, nämligen buliksavial och samägda bolag. Genom s, k, ICA-avial träffas överenskommelse mellan köpmannen och någol av de ire region-förelagen bl, a, om gemensami ägande av aktiekapitalet. Fördelningen är vid starten 9 % hos köpmannen och 91 "o hos ICA. Vartefter vinst uppstår erbjuds köpmannen överta lCA:s aktieinnehav så när som på en aktie. Av­talet innehåller enligt uiredningen ålskilliga begränsningar i köpmannens handlingsfrihet. Bl, a, hyrs butikslokalen ul av ICA och köpmannen får inle överlåta sina aktier på annan. Så länge köpmannen äger mindre än 50 % av akiiekapiialel kan ICA säga upp honom med tre månaders varsel.

Vid nyetableringar använder partihandelsförelagen inom DAGAB-blockel ofta ell hyressyslem, s. k. leasing, för butikslokaler och inventarier men är som regel inle delägare i rörelsen. En sådan konslruklion anses nödvändig med hänsyn lill enskilda köpmäns finansieringssvårigheler och för all få behålla butiksläget,

Uiredningen har särskill uppmärksammal den finansiering som AB Han-

Prop. 1977/78:8

17

delskredii erbjuder. Detta bolag har lill uppgift att genom främsl kredit­givning bidra lill en effektivisering av detaljhandeln. Bolaget ägs och stöds av livsmedelsindustrin och kemisk-tekniska industrin samt av vissa andra inlressenler. Långivningen inriklas enligl bolagel i försia hand på att stödja enskilda progressiva köpmän inom dagligvamhandeln som önskar utveckla sin rörelse genom ell fristående uppträdande på marknaden.

Några svårigheter att skaffa kapital har hittills inte förelegat. Handels­kredits resurser har fortlöpande förstärkts genom ökade insalser från in­tressenternas sida. Utlåningen sker mol ungefär samma ränta som i bank. Nylånen uppgick år 1974 lill ca 35 milj. kr., och bolaget medverkade i ca 25 % av nyetableringarna inom enskild dagligvaruhandel. I många fall är det små butiksenheter som får lån, bl. a. företag med servicebutiker.

Till utredningen har från bolagets sida anförls alt det för framtiden skulle vara värdefullt att erhålla kapital på nya vägar. Enligl bolagel skulle det vara av värde om staten gick in som delägare och lämnade fötiagslån eller ställde statsgaranti om t.ex. 10 milj, kr.

3.2.4 Förelagens bedömningar för framliden

Utredningen har genom särskilda överläggningar med olika förelagsgrup­per undersökt företagens bedömningar för framliden. 1 stort har företagen därvid anfört följande.

Den pågående strukturförändringen bedöms komma att fortsätta medan minskningstaklen kommer att avta. Nedläggningen bedöms i första hand omfalta små, äldre enheter. Antalet slora enheter anses komma att öka, men t. ex. vamhusen väntas ofta bli mindre än de är nu. Antalet stor­marknader enligt gällande definition kommer också alt öka till ungefär 40-45, men sedan bedöms att ytteriigare utrymme för butiksformen knappasl föreligger. Etableringar av dagligvammarknader och liknande i trafikorien­lerade lägen väntas dock fortsätta att öka. Samtidigt har under de senasle åren uttalats en ökad tilltro till servicebutikernas möjligheter alt tillgodose närhelsbehoven.

Förklaringen till den pågående utvecklingen är enligl förelagen i alll vä­sentligt all hushållen ändrat sina köpvanor- vilkel bl, a, beror på bilismens utveckling - att hushållen värderar slora sortiment högl samt att de är myckel prismedvetna i fråga om dagligvaror. Företagen anser sig leva i en hård inbördes konkurrens och ha en press på sig från både hushåll, lön­tagarorganisationer och samhälle att hålla kostnader och priser nere. Det av alla företagsgrupper uttalade huvudproblemet är därför kostnadsutveck­lingen. Stora ökningar av kostnaderna för löner och sociala avgifter slår hårt särskill på de mindre butiksenheternas ekonomi. Olika krav från sam­hällets sida, bl. a. i anledning av den nya livsmedelslagen, kan sammantaget bli kännbara. En central fråga är därför vilka möjligheler lill kostnadssänk­ningar i andra hänseenden som står lill buds.

2 Riksdagen 1977/78. I saml. Nr 8

Prop. 1977/78:8

18

Utöver dessa åtgärder finns möjligheten att stmkturrationalisera, dvs. läg­ga ned olönsamma enheter. En mera kostnadsanpassad prissättning med hänsyn till leveransstoriek och transportavstånd övervägs på sina håll inom partihandeln och kan betyda ökade problem för småbutiker. På konsument-kooperativt håll anses att om löneökningarna framöver blir lika slora som under senare år så blir det inle möjligt alt driva småbutiker annal än i helautomatiserad form. För enskild handel är nexibilileten större eftersom innehavaren av en lilen butik nöjer sig med lägre ersättning än den mark­nadsmässiga om han inte har någon alternativ sysselsättning.

Ett annat problem ärden på sina håll slora överkapaciteten i detaljhandeln, I vissa fall anses denna bero på brister i kommunernas översiktliga planering och möjligheten all etablera i lokaler som är avsedda för annat ändamål. Det anses allmänt vara nödvändigt att planerande myndigheter och handeln nära samarbetar i frågor rörande nyetableringar.

1 fråga om de problem som strukturomvandlingen kan skapa särskilt för vissa hushållsgmpper anser sig företagen ha svårt all i rådande system pålaga sig något socialt ansvar. Man har tidigare också avvisat länken påsamhälleligl driftsstöd till butiker utom möjligen i särskilda fall i extrema glesbygder, I allmänhet anser man dock att nuvarande stödmöjligheter är tillfyllest,

I de fall hushållens attityder och beteende skulle ändras, t, ex. i fråga om att utnyttja hemsändning och betala för sådana tiänster, anser man sig ha goda möjligheler att anpassa sig härtill. Man är däremoi inte beredd alt bygga upp en beredskap för uppgifter som inle efterfrågas.

3.2.5 Utredningens bedömningar

Om inga särskilda åigärder vidtas förutser uiredningen all den hittills­varande utvecklingen mol större och färre butiksenheter kommer att fort­sätta. Utredningen har sökt värdera denna förväntade ulveckling jämfört med bl. a. en utveckling som påolika sätl slyrs mot en struktur med mindre butiker. Härvid har man - uiöver företagsekonomiska analyser - sökt kvan­tifiera och värdera hushållens och samhällets insatser i vamdistributionen samt väga in sociala och k valilelsmässiga bedömningar. Sammanfattningsvis finner uiredningen i denna del, att beräkningarna inle ger något entydigt utslag. Jämförs enbart kostnadsskillnaderna för företag och hushåll menar utredningen att en stmktur med stort inslag av småbutiker möjligen skulle vara mera fördelaktig. Därvid skulle också en mera levande boendemiljö främjas. Behovet av socialt stöd skulle vara mindre men samtidigt skulle stöd till butiker i slällel behöva utgå. För en struktur med större butiker lalar främst förbällring av sortiment, små behov av slyråtgärder saml för­delaktigare effekter på den allmänna prisutvecklingen.

När del gäller de grupper som har eller kan få problem all nå butik med acceptabelt sortiment har utredningen gjort en beräkning av verkningama av en "opåverkad" ulveckling. Som probletnhushåll har i försia hand räknats

Prop. 1977/78:8

19

hushåll som inte har bil och som har mer än 500 meter till fullsorterad butik. Om butiksslrukturen skulle fortsätta alt utvecklas som hittills räknar uiredningen med att antalet sådana problemhushåll från mitten av 1970-talel till mitten av 1980-talel skulle komma att öka från 400 000 lill 500 000, vilkel senare skulle molsvara i runt tal vart sjunde hushåll.

Beträffande konkurrensens verkningsförmåga och därmed sammanhängande förhållanden konstaterar utredningen att de olika detaljislgmpperna, som alla är knutna till någol av de tre blocken, även om de i många avseenden uppvisar ett likartat beleende har ganska olika inriktning på butikstyper, 1 viss mån föreligger konkurrens mellan olika butiksenheter tillhörande sam­ma block i en orl. Den kan vara påtaglig mellan butiker av skilda lyper, såsom slormarknader å ena sidan och centrumbutiker och bostadsområ­desbutiker å andra sidan.

När det gäller priskonkurrensen konstaterar utredningen att prisnivån till stor del är styrd av central cirkaprissättning i blocken. Vid bedömning av prisnivån bör beaktas all butiker slås ut lill följd av all de inle får täckning för sina kostnader, Å andra sidan finns enligl uiredningen butiker som skulle kunna hålla lägre priser. Detta skulle emellertid kunna leda lill ökade svårigheler för mindre enheter alt överieva, varför en intressekollision från samhällssynpunkl kan sägas föreligga.

Tillväxten i sortimentet i butikerna är ett annal konkurrensmedel. Ut­redningen menar all denna givetvis i sig är något positivt, eftersom den gei ökad möjlighel att tillgodose olika behov och anspråk hos hushållen. Stora sortiment kan dock medverka lill nedläggning av mindre buliksen-heler. Uiredningen anför all man numera i många fall söker förbättra kon­kurrensförutsättningarna för äldre småbutiker genom att ändra sortimentels sammansättning och låta dem få karaktär av kompletteringsbuiiker,

Öppethällandetiderna ärett konkurrensmedel som har använts av framför allt varuhus och slormarknader, vilka har uinyttjat möjlighelerna all hålla öppet på söndagar. Fria affärstider har också slor belydelse för bl, a, nya former av närhelsbuliker.

Enligt utredningen har någol mera omfatiande arbete inte lagls ned på ulveckling av nya tekniker för vamförmedling. Man har däremot utvecklat nya butiksformer, såsom slormarknader, storbutiker vid trafikleder, servi­cebutiker och kompletteringsbutiker.

När det särskilt gäller konkurrensen mellan blocken inom dagligvaruområdet anför utredningen i stort följande.

Den rådande samverkan mellan detaljhandelsföretagen är från företags­synpunkt effektiv. Den bör allmänt setl ha inneburil fördelar också för hus­hållen. Del är dock svårt att konkret påvisa detta. Centraliseringen av olika beslut inom blocken kan innebära en effektivisering och därmed hårdare konkurrens, men med få beslulsenheler på marknaden kan konkurrensen på sikt försvagas och medföra en sämre anpassning till hushållens behov.

Genom ulglesningen av buliksnätel har butiker på lokala marknader, t. ex.

Prop. 1977/78:8

20

bostadsområden, i många fall fått en ensamställning. Många hushåll är dock röriiga och kan uppsöka andra butiker inom orten om närbulikens egenskaper skulle försämras, varför dylika ensamställningar i fiertalet fall inle lorde innebära nackdelar. Detta synes gälla även i glesbygder, där bl. a. glesbygds-utredningen konstaterat att några nämnvärda prisskillnader i vart fall inte förelåg mellan "enbutiksorter" och orter med fiera butiksenheter.

De största företagen och blocken har av olika skäl lällare att få nya bu-likslägen än mindre gmpper och frislående förelag. De har bl. a, slörre re­surser för inköp av buliksfasligheier och möjligheter all presentera detalj­handelsulredningar för planmyndighelerna. Bl, a. härigenom kan de slörsia blocken komma all växa automatiskt, medan mindre grupper och fristående företag får begränsade möjligheter att visa sin förmåga.

Utredningen pekar vidare på alt fabrikanterna endast i undanlagsfall kan föra ut sina varor lill hushållen utan mellanhänder. Handelns stmklur och beteende är därför av betydelse för fabrikanternas situation.

Sammanfattningsvis anser uiredningen att utvecklingen mol tre slora block i dagligvaruhandeln hillilis inle synes ha medfört påvisbara nackdelar från hushållens och samhällets synpunkler. Blockkonkurrensen inrymmer emellertid risker på längre sikt, bl. a, i fråga om benägenheten till utveckling och förnyelse.

3.3 Hushållen

3.3.1 Kraven på distrlbullonssystemet

Utredningen menar att hushållens inköp bör ses som en del i distribu­tionsprocessen och alt hushållen i slora delar har samma uppgifter som förelagen för all tillgodose behov och anspråk, t.ex. planering, transport och lagring. Detta förutsätter kunskaper om tillgängligt utbud på marknaden, möjligheler att kvalitativt och kvantitativt bedöma behoven saml resurser i olika avseenden.

För alt närmare kartlägga hushållens situation i nämnda hänseende har utredningen sökt formulera de krav som från hushållens synpunkt bör ställas på distributionen av dagligvaror saml undersökt hushållens inköpsarbele, 1 den senare delen har en av utredningen genomförd, ingående hushålls­undersökning i Örebro kommun utgjort viktigt underlag.

De krav som uiredningen menar bör ställas från hushållens synpunkt är i korthet följande,

-

Sortimentet bör vara så stort alt hushållen i rimlig omfattning kan till­godose individuella behov och anspråk.

-

Sortimentet bör vara lätt tillgängligt eftersom inköpsbehoven är stora och ofta återkommande. Tillgängligheten kan tillgodoses antingen genom bu­tiker vid bostäder, arbetsplatser och utmed färdvägar eller genom att va-

Prop.1977/78:8

21

rorna av företagen fraktas till bostaden eller tillhandahålls genom kring­föring i regelbundna turer.

-

Försäljning eller vamavlämning bör anpassas till de tider då hushållens inköpare inle är bundna av t, ex. förvärvsarbete.

-

Priserna bör vara så låga som möjligt. Det är speciellt viktigt om man beaktar dagligvarornas stora andel av hushållens budget. Detta gäller sär­skUt för stora hushåll med låga inkomster.

-

Information om varor, priser, hemsändning m. m, bör finnas i lättillgänglig form.

-

Försäljningsställenas miljö, dvs. utformning, utrustning och service, bör vara sådan att inköparnas arbete i butiken inte blir för besväriigt och tidskrävande.

Företagens förutsättningar att tillgodose dessa krav harenligi utredningen väsentligt ändrats i olika avseenden under de senaste 10-15 åren. De vik­tigaste förändringarna anges vara sortimentets tillväxt, minskningen av an­talet försäljningsställen, nyetablerade butikers lokalisering samt utbredning­en av självbeijäningssystemet. Delta har naluriigen medfört förändringar av hushållens situation i olika avseenden.

Vad gäller sortimentets tillväxt anför utredningen att fier produkter och fler varianter av olika produkter givetvis innebär en ökad möjlighet för hushållen att tillgodose olika behov och individuella anspråk. Förändringen mot butiker med ett fullständigt dagligvarusortiment synes också främja strävanden att rationalisera inköpen. Utvecklingen i dessa avseenden kan emellertid också medföra nackdelar för hushållen - sorlimentstillväxten ökar kraven på butikernas storiek och med mycket stort sortiment följer svå­righeter att överblicka utbudet och träffa medvetna val. Svårigheterna kan öka med ökande självbeyäningsgrad.

I fråga om förändringar av butikernas antal och lokalisering gäller att vatie nedläggning av butik innebär en försämring av tillgängligheten eller valmöjligheterna för ett större eller mindre antal hushåll. Delta gäller dock inte alllid i de fall nedläggningen avser butiker med enbart specialsortiment lill förmån för butik med ett fullständigt sortiment. I sådana fall kan till­gängligheten lill hela sortimentet snarare förbättras. Vad som närmast är aktuellt är emellertid enligt utredningen vilken betydelse utvecklingen från små närhelsbuliker mol större enheter i centra och vid trafikleder har för hushållens situation. Frågan gäller således närmast att väga behov av god tillgänglighet i förhållande till bostaden mot intresset av bl. a. stora sortiment och fördelaktiga priser.

När det gäller inköpsarbetet konstaterar utredningen bl.a. att hushållen uppenbart föredrar att göra täta inköp när de har god tillgång till butiker. Enligt utredningens undersökning gjorde tätortshushållen i Örebro i genom­snitt 5 inköp per vecka, vilket i stort stämmer med liknande undersökning 5-6 år tidigare. Man gör i stor ulsträckning också inköpen i Rera butiker.

Prop. 1977/78:8

22

och i genomsnitt läcktes endasl hälften av inköpsbehovet i det egna bos­tadsområdets butiker och resten i mera avlägsna inköpsställen. Till en del förklaras detta av att man kombinerar inköpen av dagligvaror med andra ärenden eller att man gör dem i anslutning till arbetsresor.

Hushållens inköpsfrekvens är i viss mån beroende av avståndet till när­maste butik. Hushåll i tätorten Örebro med mer än I km till närmaste butik gjorde således i genomsnitt 4 inköp i veckan, och i glesbygder ligger inköpsfrekvensen enligt olika undersökningar kring 3 gånger per vecka. Det förhållandevis täta inköpsmönstret beror till en del på att många hushåll saknar såväl förvaringsmöjligheter som transportmedel för att kunna kon­centrera sina inköp till ett eller ett par lillfällen i veckan. Ett sådant in­köpsmönster kräver också en ingående planering av mathållningen.

När det gäller utnyttiandet av olika butiker visar skilda hushållskategorier olika beteende. Pensionärshushåll utnyttiar således den närmaste butiken mer än andra, och av de hushåll som utnyttjar stormarknaderna är relativt många barnfamiljer. Hushållens utnyttjande av den närmaste butiken beror i viss mån på dess läge och storlek - ligger butiken relativt långl bort utnyttjas den i mindre utsträckning och delsamma gäller om den är liten. När del gäller inköpare i olika resurssilualion visade del sig i Örebro-undersökningen bl. a. alt de som hade förvärvsarbete och lillgång lill bil utnyttjade när-hetsbulikerna mindre än andra.

Den fortsatta utvecklingen av hushållens inköpsmönster beräknas - för­utsatt att inga särskilda ingripanden görs - innefatta en långsam sänkning av inköpsfrekvensen, ökad rörlighet i fråga om val av inköpskälla, större andel köp med bil och ökad koncentration av köpen lill veckoslutet,

3.3.2 Hushållens problem I inköpsarbeiei

Utredningen har analyserat hushållens problem i inköpsarbetet dels på en generell nivå, dels för speciella gmpper av hushåll. Härvid har behandlats bl. a. verkningarna på hushållens transportarbete till följd av en fortsatt ut­glesning av butiksnätet. Utredningen menar att dessa är svåra att närmare beräkna. Även om det i första hand är små butiker i bostadsanknutna lägen som försvinner skulle, med hänsyn lill det inköpsbeteende som hushållen i Örebro visade, nedläggning av den närmaste butiken i många fall inle innebära någon drastisk ökning av transportsträckorna per vecka. Utred­ningen framhåller dock att beroendet av den närmaste butiken varierar mel­lan olika hushållsgmpper.

Generellt menar utredningen ätt alla hushåll har fördel av butiker på nära avstånd även om de såsom i Örebro i genomsnitt inte handlar ens hälften av veckoinköpel där. Redan nu har hushållen i glesbygd samt i mindre bostadsområden och tätorter i många fall förlorat sin närhetsbutik, Fömtom att en näriiggande inköpskälla försvunnit mister dylika områden också butikens sociala funktion. Nedläggning av butik sker ofta ungefär

Prop. 1977/78:8

23

samtidigt som nedläggning av skolor, poststation m. m. 1 dylika fall är bu­tiksnedläggningen en del i ett större strukturproblem, anser utredningen,

I sammanhanget påpekas att ett enskilt hushåll inte har möjlighel att påverka sina yttre inköpsförutsättningar. Hushållen kan rimligen inte avgöra vad deras inköpsbeteende betyder t. ex. för den närmaste butikens möj­ligheter alt överleva.

Utredningen har också funnit generella problem bl, a, när det gäller al­ternativet hemsändning av varor efter lelefonorder. Alt sådan hemsändning inle har kommit till bruk i nämnvärd utsträckning kan bero på att butikerna inte tillhandahåller inköpslisior, att konsumenten vill se varorna eller att avlämningen av varorna tidsmässigt eller på annat sätl kan vara besväriig.

Utredningen har vidare sökt belysa problemen för sådana grupper som kan få särskilda problem lill följd av stmkluromvandlingen inom handeln.

Bland mera generella problem nämns de svårigheler som hushåll i lands-eller glesbygd har. Genom de längre avstånden till butik har hushållen i dessa områden tvingats minska inköpsfrekvensen. Även svårigheter att an­vända transportmedel kan ha verkat i denna riktning. För att klara inköpen är man - särskilt i extrema glesbygder - ofta hänvisad till samåkning i bil med grannar. Uiredningen konstaterar sålunda alt man i många gles­bygdshushåll kan vara beroende av andra för att få sin varuförsörjning ordnad ulan allt för stora uppoffringar.

Ett annat problem i extrema glesbygder är alt butikerna i de närmare omgivningarna kan vara så små att de inte kan hålla ett tillräckligt sortiment av varor.

Vissa typer av hushåll anlas kunna få problem vid en fortsatt utglesning av butiksnätet. Utredningen framhåller bl, a, att pensionärshushållen är mera beroende av den närmaste butiken än andra hushållsgrupper. Utredningens undersökningar visar också all hushåll som saknar bil och som samtidigt har dåliga yttre förutsättningar kan ha belydande svårigheler all ordna sin vamförsörjning,

Uiredningen framhåller också de slora problem som personer med han­dikapp av olika slag utsätts för. De slag av handikapp som i della sam­manhang är mesl besvärande är rörelsehinder och synbesvär. Utredningen pekar bl. a. på alt en del rörelsehindrade kan förfiytla sig endasl med bil och behöver irafikorienierade inköpsställen medan somliga behöver butiker på nära håll. Närhelsbuliker, särskilt av äldre lyp, fyller dock ofta inle kravet att entré och lokal bör vara rymliga.

Sammanfattningsvis finner uiredningen att det är hushåll med goda re­surser, i första hand med lillgång lill bil, som har de bästa förutsättningarna att anpassa sig till förändringar i butiksslrukturen. Andra grupper kan få vidkännas betydligt ökade uppoffringar för alt tillgodose sina inköpsbehov. Man finner också all svåra inköpsförhållanden överlag föreligger i hushåll som inle har bil, som inte har butik inom gångavstånd och som i vissa fall också saknar allmänna kommunikationer för all nå en butik.

Prop. 1977/78:8

24

3.4 De handelsanställda

Utredningen har samlat in statistik om de handelsanställda och även inhämtat deras synpunkler på förhållandena och utvecklingen inom handeln.

Sålunda konslaleras, att de handelsanställda som arbetstagare utgör en mycket slor gmpp. Enligt folkräkningen år 1970 var antalet sysselsatta med minst halv normal arbetstid i denna grupp ca 435 000 personer. Som jäm­förelse nämner utredningen att moisvarande anlal inom industrin utgjorde drygt en miljon personer. Av de inom handeln sysselsatta föll ca 278 000 på detaljhandeln.

Uiredningen konstaterar vidare bl. a., alt de handelsanställda har förhåll­andevis låga löner, hög andel deltidsanställda och hög andel kvinnor. De handelsanställdas situation i förhållande till andra yrkesgrupper belyses i en rapport om deltidsanställdas inkomster och sysselsätlningsförhållanden, som den dåvarande delegationen (Ju 1973:03) för jämställdhet mellan män och kvinnor gav ut i febmari 1975. Den visar bl. a, att över 40 % av alla affärsbiträden arbetade deltid, dvs, mindre än 35 timmar per vecka. Högre andel deltidssysselsatta fanns endast inom yrkesområdet fastighetsskötsel och städning. Bland de deltidsanställda affärsbiträdena var andelen kvinnor ca 95 %. Hälften av de deltidsanställda kvinnorna var inie fackligt orga­niserade, och härvidlag avvek affärsbiträdena inte nämnvärt från medeltalet. Organiserade deltidsanställda hade i nästan alla yrkeskategorier högre me-dellimförtjänsi än de oorganiserade.

När del gäller inställningen till arbetsförhållandena har utredningen funnit all de butiksanslällda jämfört med arbetstagare i vissa andra yrken förefaller vara avgjort mer positiva. Della gäller bl, a. inställningen i allmänhel till arbetet, till medarbelare och till affärstider. I fråga om arbetslokaler och personalutrymmen var inställningen dock inle lika positiv.

Enligt Handelsanställdas förbund har buliksslruklurens förändring från fackliga utgångspunkter hittills i stora drag inte haft någon påtaglig negativ inverkan, anför uiredningen. Någon större förändring av antalet sysselsätt­ningstillfällen har inte skell under senare lid och lidigare arbelsmiljöproblem har till en del blivit lösta. Handelsanställdas förbund efterlyser dock bättre utbildning och pekar på problem med ojämn arbetsbelastning, särskilt i slor­marknader. Enligt förbundet aktualiserar för- och nackdelar med små eller stora butiker också affärslidsfrågan. Förbundet menar att det är de stora enheterna som drivit fram söndagsöppethållandet och det vidgade öppet­hållandet i övrigt, vilket har varil negativt för de anställda.

3.5 Kraven på handeln och behovet av åtgärder

Utredningen har inte funnit det lämpligt eller möjligt att ställa upp pre­ciserade mål för distributionen av allmän giltighet, utan frågan om önskvärd utformning av företagens tiänster samt butikernas lämpliga lokalisering får

Prop. 1977/78:8

25

avgöras i olika lokala situationer, Däremoi anger uiredningen vissa allmänna krav och önskemål, som distributionssystemet bör uppfylla. Dessa måsle menar uiredningen med nödvändighet variera mellan olika bebyggelsetyper, då det framför allt i fråga om närhet lill butikerna inte är möjligt att ställa upp samma önskemål l. ex. i glesbygd som i tätorter.

En utgångspunkt är all i försia hand tillgodose intressena hos hushåll som har långl till butik och konsumentgmpper som i olika avseenden har dåliga förutsättningar för inköpsarbeiei, dvs. hushåll utan möjlighet att an­vända bil vid inköpen, hushåll där inköparna har brist på tid eller har svårt att gå och att bära och hushåll där bristande förvaringsmöjligheter gör täta inköp nödvändiga.

I tätorter gäWer frågan om tillgänglighet lill butik närmast vilken grad av närhet som bör eftersträvas. Inom överskådlig framtid synes nämligen bu-liksbeståndel i medelstora och större tätorter under nu rådande förutsätt­ningar inte komma att utglesas till den grad all allvarliga problem med tillgängligheten uppstår för merparten av hushållen. Ett allmänt önskemål bör enligt utredningen vara att dagligvarubutiker finns med god spridning i centralare delar och att åtminsione en butik finns i varje friliggande bos­tadsområde.

Vid planeringen av nya bostadsområden anser utredningen att man i fråga om dagligvambutikerna bör eftersträva

-

att maximala gångavståndet blir högsl I km till en fullsorterad butik

-

att gångavståndet till sådan butik för fiertalet hushåll bör vara ca 500 m eller mindre

-

att det bör undersökas om en mindre kompletteringsbutik kan etableras om ovannämnda önskemål inle kan uppfyllas, t. ex. vid småhusbebyggelse

-

alt det alltid bör undersökas om butikerna kan spridas i området när underiagel är tillräckligt för fier än en butik

-

saml att planeringen görs fiexibel så all anpassning kan ske lill ändrade förutsättningar och behov.

Om förhållandena är sådana all bostadsområden har slörre maximala gång­avstånd än I km till butik är det väsentligt, att möjlighel till resor med kollektiva irafikmedel för buliksbesök saml hemsändnings- och hemköps-service föreligger.

Ett annat krav avser all tillgodose iniressei av alt valmöjligheter mellan butiker av olika slag finns i medelstora och större tätorter. Frågan om all la balans mellan butiker av olika storlek och med olika sortimenisinriktning och prisnivå kan inte lösas generelll ulan måste avgöras mot bakgrund av de lokala förhållandena i varje särskilt fall. Del är därvid enligt uiredningen av vikt all myckel slora enheter inte tillkommer innan lämpligheten ingå­ende prövals i olika avseenden. Fördelningen av butikerna mellan olika företagsgmpper har betydelse för konkurrensförhållandena på sikt. Vid för­delning av nya butikslägen bör tillses att företagsgmpper som är under­representerade i orten i första hand kommer i fråga.

Prop. 1977/78:8

26

Öppethållandetiderna måste enligl uiredningen anpassas till de tider då hushållens inköpare inle är bundna av förvärvsarbete. Butikernas framtida service när det gäller öppelhållande blir dock beroende av resultaten av den omprövning av affärslidsfrågan, som görs av 1975 års afrärlidskommilté.

Uiredningen menar vidare all krav på informaiion och transporttjänster i princip bör gälla för alla butiker. Mindre krav kan dock ställas på mindre butiker.

Låga kostnader och priser är slulligen ett viktigt krav från såväl hushållens som samhällets sida, som andra krav ofla får underordnas,

I glesbygder måsle krav och önskemål modifieras i vissa avseenden. Del gäller främsl tillgängligheten lill butik, där kraven snarasl får uttryckas i resiidstermer. Uiredningen anser att en restid till butik om 20-30 minuter med kollektiv trafik bör vara maximum utom möjligen i mera extrema glesbygder. Som alternativ till buliksbesök bör hemköpsservice tillhanda­hållas av alla butiker. Möjligheler lill såväl kollektiva resor som hemköp bör finnas minsl två gånger per vecka.

Distributionen drivs i ell marknadsekonomiskl system som trots brister och svagheter inrymmer fördelar för konsumenterna. En förutsättning för alt marknadsekonomin skall fungera så bra som möjligt har bedömis vara alt en fri och obunden konkurrens råder mellan företagen, Uiredningen anser att konkurrensen i dagligvaruhandeln i slort har fungerat väl i fräga om bl, a. koslnadspressande rationaliseringar och sortimentsulveckling. Konkurrensen i sig förmår dock inte lösa föreliggande problem i fråga om tillgänglighet och åstadkomma de förändringar i ulvecklingen som utred­ningen bedömt nödvändiga. Bl. a, menar utredningen alt den förväntade utvecklingen mot en struktur som huvudsaklingen skulle bestå av stor­butiker måste hejdas. Åtgärder med följande syften föreslås, nämligen

-

alt förbättra anpassningen i marknadssystemet

-

alt lösa problem med varuförsötiningen och åstadkomma tillfredsställande service för hushällen

-

samt all förändra ulvecklingen så all sociala aspekler blir beaktade.

3.6 Förslag till åtgärder

3.6.1 Inledning

De åtgärder som utredningen menar bör vidtas bör syfta lill att underlätta hushållens inköps- och transportarbete. De skall kunna avse att direkl på­verka buliksslruklurens ulveckling generelll och i specifika fall. De skall också kunna vara ägnade all undanröja brister i anpassningen mellan fö­relagens utbud och hushållens efterfrågan,

Uiredningen har funnii att det i samliga fall krävs ökade insalser av olika samhällsorgan för all få lill slånd önskade förändringar. 1 viss ul­slräckning krävs också ökade befogenheter för myndigheler. Del är, menar

Prop. 1977/78:8

27

uiredningen, allmänt selt angelägel all samhället på lokal, regional och cent­ral nivå mera aktivt tar sig an distributionsfrågorna, Della kan ske ulan all man därmed mbbar nu gällande grundförutsättning, nämligen alt dis­tributionen äger rum i ell decentraliserat ekonomiskt syslem med belydande handlingsfrihet för både förelag och hushåll.

Det ärenligt uiredningen från demokratisk synpunkl väsentligt, all vikliga samhällsuppgifter löses så nära människorna som möjligt. Det är därför naturligt all kommunerna har ett ansvar även för butiksstrukturens ut­veckling och alt ställningstagandena blir sakligl väl underbyggda och po­litiskt förankrade. Den genomförda kommunindelningsreformen har också tagit sikle på alt göra kommunerna lill väl avpassade områden för den lokala samhällsplaneringen. Kommunernas förvaltningsorganisation har byggts ut och gjorts mera kvalificerad för olika lillkommande uppgifter.

För samhällsorgan på regional och central nivå blir enligl uiredningen uppgifterna närmasl all t. ex. förhandla och samordna i mera övergripande frågor, ta initiativ lill och anvisa medel lill forskning, bedriva undersök­ningsverksamhet och information samt liksom nu lillämpa och övervaka olika lagbestämmelser. Myndigheterna som arbetar med pris-, konkurrens-och konsumentfrågor har redan slora insikler i allmänna förelags- och hus­hållsproblem men bör bli mera inriktade på all behandla distributionsfrågor än vad som nu är fallet. Utredningen finner det särskill väsentligt all dis­tributionsområdet mera systematiskt bevakas utifrån konsumentpolitiska utgångspunkter.

3.6.2 Kommunala variiförsörjnlngsplanerm. m.

En huvudfråga när del gäller kommunernas uppgifter är ulformningen av en översiktlig deialjhandelsplanerlng. Uiredningen redovisar de förslag som butiksetableringsutredningen tidigare hade lämnal i ämnet, vilka jämte av­givna remissvar har överlämnats lill utredningen. Uiredningen redovisar vidare en modell för kommunal deialjhandelsplanerlng som Kommunför­bundet har utarbetat på uppdrag av uiredningen. Där beskrivs hur delalj­handelsplaneringen kan knylas an lill det årligen återkommande planer­ingsarbetet i kommunerna. Arbetet har koncentrerats på all redovisa rikt­linjer för planeringen på översiktlig nivå.

De utredningar och synpunkler på kommunernas roll för buliksslruk­lurens ulveckling som sålunda lagls fram visar enligt uiredningen entydigt, alt kommunerna här anses ha ell ansvar som bör komma lill utiryck i en målmedveten och insiktsfull handläggning av frågor som rör hushållens behov av kommersiell service. Om kommunerna mera effektivt än nu skall kunna påverka ulvecklingen utifrån bedömningar av hushållens service­behov måste deras planering av delaljhandelsseklorn förbällras. Problemen i detaljhandeln och kommunernas resurser för planering skiljer sig avsevärt mellan olika kommuner. Handläggningsordningen för den översiktliga de-

Prop. 1977/78:8

28

laljhandelsplaneringen bör vara sådan all även kommuner med små resurser kan ulföra planeringen. Den bör samtidigt vara så allmängiltig all den funge­rar även för kommuner där slörre krav måsle ställas på denna planering och där man kan förvänta att planeringsprocesserna är mera omfallande. Samtidigt skall planeringen för detaljhandeln samordnas med annan social, ekonomisk och fysisk planering och göras rullande, dvs, löpande revideras, framhålls del.

När del gäller planeringens genomförande ansluter sig utredningen i allt väsenlligi lill de riktlinjer som Kommunförbundei har föreslagii. Innebörden av dessa är i slorl följande.

Planeringen av varuförsörjningen bör knylas till den kommunala pla­neringsprocessen genom de s. k. gemensamma planeringsförutsättningarna. Dessa utgör de villkor och ramar för kommunen som skall gälla under planeringsperioden, de skall revideras årligen och förankras politiskt genom beslut i kommunfullmäktige. Detta material kan dock knappasl utvidgas med specifika uppgifter om hushållens behov och anspråk och om detalj­handeln, utan dessa bör redovisas för sig, 1 samband med att de gemensamma fömtsättningama revideras av kommunstyrelsen bör också vamförsörjnings-frågorna tas upp så att de kan behandlas samtidigt med andra betydelsefulla faktorer såsom näringsliv i övrigt, trafikförhållanden och samhällelig service.

De gemensamma planeringsförutsättningarna skall redovisa nuläge och utvecklingstendenser för befolkning och näringsliv, för bostadsbestånd och bostadsbyggande, för samhällelig service, kommunikationer m. m. De skall även ange kommunalpolitiska ställningstaganden som grundas på delta un­derlag saml mål för kommunens och kommundelarnas framlida ulveckling. Den service kommunledningen vill tillförsäkra kommunens invånare skall anges. Detaljhandeln påverkas i hög grad av sådana ställningstaganden som gmndas på della underlag saml mål för kommunens och kommundelarnas framlida ulveckling. Den service kommunledningen vill tillförsäkra kom­munens invånare skall anges. Detaljhandeln påverkas i hög grad av sådana ställningstaganden och mål, framför allt genom att de redovisar den efter­strävade mmsliga fördelningen av bostäder och arbelsplalser som är den grundläggande fömlsättningen för detaljhandelns verksamhet. Vidare kan kommunledningens val av utvecklingslinjer innebära att detaljhandeln in­direkt får stöd, t. ex. genom kompletterande bebyggelse som kan öka kund­underlaget och genom förändring av trafikförhållandena som kan förbättra tillgängligheten.

När del gäller hushållen är del svårt att klarlägga verkliga behov. Man får i avvaktan på förbättrad kunskap göra allmänna överväganden mot bak­grund av ålderssammansättning, förvärvsfrekvens, lillgång lill bil, ekono­miska resurser och liknande faktorer. Kraven på service måste med nöd­vändighel variera med bl. a, bebyggelsetypen och kan förändras över tiden t. ex. genom förskjutningar i åldersstrukturen.

Det särskilda planeringsunderiaget för detaljhandeln bör beskriva nuläget

Prop. 1977/78:8

29

avseende bl. a. konsumtionsunderlag, butikernas antal, lokalisering, omsätt­ning och yla, helst också deras typ av sortiment samt prisnivå, 1 nulä­gesbeskrivningen bör även ingå uppgifter om varuhussar och deras verk­samhetsområden, förekomsten av hemsändning saml öppelhållandeliderna. Helst bör även hushållens inköpsvanor kartläggas. Underiagel skall också redovisa förväntad utveckling i olika kommundelar och hur detaljhandeln kan väntas bli påverkad därav om inga särskilda åigärder vidtas.

Materialet i planeringsunderlaget bör sammanställas på sådani säll all föreliggande problem beiräffande vamförsörjningen las fram, såväl för nu­läget som vid olika utvecklingslinjer och handlingsalternativ. Problembe­skrivningen skall användas som underlag för kommunledningens diskussion av mål och åtgärder som bedöms nödvändiga för att rätta lill brister.

Beskrivningar, värderingar, mål och bedömningar av lämpliga åtgärder bör sammanfallas i en varujörsörjningsplan som revideras årligen. Denna mås­te med nödvändighet få olika utformning och detaljeringsgrad med hänsyn lill kommunernas olikheter i fråga om storlek, bebyggelsefördelning, ex­pansionsförmåga, beroendet av näriiggande kommuner och andra liknande förhållanden. Den bör ange var problem med varuförsörjningen kan väntas och hur kommunledningen länkt lösa dessa. Den bör också visa var ny­etableringar kan vara önskvärda och vilken storlek, lokalisering m, m, de bör ha. Planen kan i ell inledningsskede avse endasl livsmedelsförsörjningen men det kan sedermera visa sig lämpligt all utvidga den lill all omfalla andra varor och tjänster.

Det är nödvändigt att alla åigärder som vidlas för alt förbälira distri­butionen baseras på en sammanhållen planering. Dessa frågor har sådan belydelse alt de bör underkastas ett medborgarinfiytande. Utredningen fö­reslår därför alt varuförsörjningsplan upprättas av kommunstyrelsen och anlas av kommunfullmäktige. Planens syfte skall vara att ge underiag för

-

samordning med annan översiktlig och speciell planering i kommunerna

-

samarbete och samråd med företagen

-

hushållsinnylande via den konsumentpolitiska verksamheien i kommu­nen

-

ställningstagande i fråga om olika stöd- och styråtgärder

-

regionala överblickar vid bedömning av större etableringar bl. a. slormark­nader.

Till grund för arbelel med den kommunala planeringen för varuförsörj­ningen bör läggas ulredningens principiella ställningstaganden om vilka krav och önskemål, som distributionen bör uppfylla.

Den nu angivna handläggningsordningen får enligt utredningen ses som anpassad i första hand till mindre och medelstora kommuner. 1 t, ex. stor­stadsområdena får man sannolikl i prakliken söka sig delvis andra vägar för delaljhandelsfrågornas handläggning. Principerna synes dock kunna föl­jas, menar utredningen.

I syfte att få till stånd en lämplig samordning av kommunernas planering

Prop. 1977/78:8

30

i ett regional perspektiv föreslår utredningen att varuförsörjningsplanerna lämnas in till vederbörande länsstyrelse, varigenom de skulle bli allmänt tillgängliga. För länsstyrelserna torde planerna vara av slorl iniresse för de regionala planeringsuppgifter som numera åvilar länsslyrelsen. Genom om­organisationen år 1971 har länsstyrelserna också fått hell andra resurser än lidigare för sakkunnig bedömning även av varuförsörjningsfrågor. Utred­ningen erinrar i sammanhanget om alt länsstyrelser i fiera fall har gjort egna utredningar om hithörande frågor.

Vid sidan av den översiktliga planeringen krävs del att kommuner kan svara även för en deialjerad planering och för genomförandet av denna.

När det gäller nyetableringar påpekar uiredningen alt de stora förelags­enheterna och organisationerna inom handeln har betydande utrednings­resurser och ofta tillhandahåller såväl detaljhandelsutredningar som färdiga förslag till stadsplan vid nyetableringar. Genom alt de olika förelagsgrup­perna också har särskilda elableringsorgan som effeklivi söker nya lämpliga lägen blir utredningarna och planlösningarna ofta påverkade av olika förelags inlressen, och större företagsenheter får många gånger ett försteg framför andra. Det bör emellertid, framhåller utredningen, vara kommunerna själva som skall göra bedömningar av delta slag och vid fördelning av lägen ta hänsyn i första hand till olika etableringsintresseniers möjligheter att till­godose kommunala önskemål. Genom den föreslagna översiktliga planer­ingen torde kommunerna ofta bli mera kompetenta att självständigt bedöma av förelag presenterade planer.

Utredningen pekar på några praktiska problem som kan uppstå då ny­etableringar aktualiseras. Man kan sålunda tänkta sig all ingen önskar etablera sig i det tänkta läget. För all undvika sådana situationer är del enligt ut­redningen viktigt all kommunen på ett tidigt planeringsstadium kartlägger möjlighelerna att få sina intentioner genomförda. Om orsaken är all man inle kan ta ul de priser som behövs för alt göra butiken lönsam kan direkta eller indirekia stödåtgärder aktualiseras. Man kan också tänka sig en situation där fiera likvärdiga etableringsiniresserade finns för ell vissl butiksläge. Kommunerna ställs då inför fördelningsproblemet. Uiredningen anser det knappasl möjligt all härvidlag ge några generella lösningar eller riktlinjer. Med hänsyn lill ulvecklingen av blockbildningen föreslås fördelningen ske med hänsynslagande lill olika företagsgruppers representation i berört nä­ringsgeografiskt område och med utgångspunkt i den kommunala likstäl­lighetsprincipen. Denna innebär att vissa kommunmedlemmar inte obe­hörigen får gynnas eller missgynnas genom kommunala beslut.

Någon enkel och allmängiltig regel för när ell gynnande eller missgyn­nande föreligger kan enligl utredningen knappasl ställas upp. En företags­grupp som har t.ex, 20 % av den totala livsmedelsförsäljningen i landel bör dock inle tilldelas nytt läge om del i området har en belydligt slörre marknadsandel, t, ex. 40 %. Viss hänsyn måsle dock även las till antalet butiker för olika företagsgmpper i området. För att bevara en så allsidig

Prop. 1977/78:8

31

konkurrens som möjligt är del också angelägel all möjlighel ges för eta­bleringar vid sidan av de slora blocken. Ytteriigare en svårighet ligger i det förhållandel att kommunen inte alllid är den som handhar fördelningen, t. ex. beträffande lokaler som hyrs ul av ett från kommunen fristående bo­stadsföretag. Förelag som "slår i tur" till ett läge kan därigenom komma att bli förbigånget. Uiredningen anför emellenid i sammanhanget all pro­blemen med lägesfördelningen från förelagens synpunkt i prakliken icke förefaller alt vara särskill påtagliga.

Utredningen erinrar i sammanhanget om del uppdrag i fråga om för­delningen av bulikslägen som länsstyrelserna har. Fr. o. m, den I januari 1973 har länsstyrelserna sålunda uppgiften all medverka vid förhandlingar i frågor rörande planering och fördelning av butikslägen som påkallas av företag. Del åligger också länsstyrelserna all, om anmärkningsvärda för­hållanden därvid kommer fram, anmäla detta. Då någon sådan anmälan fram till våren 1975 inte kommii till handelsdepartementet, har utredningen gjort en enkät hos länsstyrelserna varvid framkommit, alt förhandlingar av detta slag över huvud inte påkallats. Problemen med lägesfördelning förefaller därför uiredningen inle särskilt påtagliga från företagens synpunkl.

Problem kan vidare uppstå vid "oplanerade etableringar", dvs. när företag köper mark och ansöker om byggnadslov för 1, ex. en stormarknad. Sådana etableringar kan också förekomma i befintliga lokaler som lidigare använts för andra ändamål men där gällande planbesiämmelser inte lägger hinder i vägen för dagligvamförsäljning, Möjlighelerna all begränsa icke önskvärda sådana etableringar är f. n. begränsade, påpekar uiredningen. Formellt kan etablering hindras genom vägrat byggnadslov när sådani erfordras.

Ett särskilt problem i kommunernas planering av detaljhandel erbjuder de fall då stora buliksenheler och centmmanläggningar skall etableras. Det är härvid vikligl all beräkna effekterna av utbyggnaden, vilka kan sträcka sig utanför kommunens gränser, Uiredningen anför alt Kommunförbundei anser alt dylika frågor kan klaras genom samarbeie över kommungränserna i de former som f. n. tillämpas. Del gäller enligl förbundel också daglig­varuförsörjningen i kommunernas ytterområden.

När del gäller delaljhandelsfrågor, och då särskill stormarknadsetable­ringar, har distribulionsutredningen kunnal konstatera, all samarbeie i nu tillämpade former inte alltid lett lill för alla parter godtagbara lösningar. Uiredningen anser del därför nödvändigl alt länsstyrelserna i samband med redovisningen av vamförsötiningplanerna lar ansvarel för samordningsfrågor och initierar samråd där så kan anses påkallal. Ett sådani ansvar ligger inom ramen för länsstyrelsernas allmänna åliggande all samordna olika verksam-heter inom länet och mellan olika län.

När det gäller nedläggningar av butiksenheter lill följd av folkminskning, saneringar, innehavarens pensionering, livsmedelslagsliftningens krav och konkurrens från andra butiker har kommunerna f, n, begränsade möjligheler att effektivt ingripa. I viss utsträckning kan anför utredningen nedlägg-

Prop. 1977/78:8

32

ningshol elimineras eller nedläggningen fördröjas genom kompletterande bebyggelse, ändrad irafikföring m, m. Formella möjligheler för stöd lill ned­läggningshotade butiker föreligger f. n, i kommuner inom del inre stöd­området och endast i särskilda fall i andra kommuner. Del är vikligl att kommunerna får möjlighel att följa butikernas utveckling och framtids­utsikter och i god tid vidta erforderliga åtgärder.

De nu nämnda problemen torde enligl uiredningen lill någon del kunna lösas genom ett uibyle av informaiion inellan koinnnm och Jöreiag. Ell sådant uibyle är dessulom ett nödvändigl led i den översiktliga planeringen och bör därför ges fastare former än de informella vägar för information som f n, ofta används. Företrädare för kommunen och handeln föreslås samråda dels löpande i samband med alt planförslagel upprättas, dels då planförslagel behandlas av kommunstyrelsen. Informationen bör från kommunens sida innefatta de mål för serviceförsörjningen som ställts upp, de planer på sa­neringar och nybyggnation som föreligger och de önskemål om buliksservice som t. ex. kommii fram vid kommunernas kontakter med hushållen. Fö­retagsrepresentanterna bör å sin sida informera om bl. a, förulsällningarna för olika butikstyper och planer för förändringar av buiiksbeslåndel och av butikernas service i olika avseenden. Del får förutsättas all ett infor­mationsutbyte mellan kommun och företrädare förde handelsanställda också kommer till slånd i dessa frågor. Hushållens behov och önskemål kan na­turligen komma kommunen lill del genom en ulveckling av den kommunala konsumentverksamheten, där medverkan kan ske av olika grupper som företräder konsumentintressen.

Ett informationsutbyte av detta slag kan ge kommunledningen underlag fören realistisk planering av dagligvamhandelns utveckling, Överiäggning­arna lorde också leda lill att förelagen anpassar sina planer lill kommunens inlentioner, anför utredningen.

Utredningen har ock.så övervägt vissa adminisiraiiva JrågesläUningar m. m. i anslulning lill kommunernas nu angivna uppgifter. Härvid diskuteras till en början frågan om den kommunala vamförsötiningsplaneringen bör vara obligatorisk, Uiredningen anser i och för sig att mycket lalar härför. Med hänsyn till de skillnader i förutsättningar och problem som föreligger i olika kommuner finner utredningen dock lämpligt alt kommunerna själva ulan centralt fastlagda regler och normer söker finna de rutiner som är lämpliga i varje enskill fall. Information och rådgivning i dessa frågor skall dock lämnas av centrala organ. Del väsentliga är alt kommunerna aktivt tar sig an distributionsfrågorna för all tillgodose hushållens servicebehov. Skulle det efler t. ex, en treårsperiod visa sig all planeringen av varuförsörjningen inte fullgörs i önskvärd utsträckning får tvingande beslämmelser övervägas, menar utredningen.

När del gäller resurser för verksamheien konstaterar uiredningen att del kan bli besvärligt särskilt i små kommuner men att kraven inte synes oöver­komliga. Uiredningen anser del inte nödvändigt alt statsbidrag ulgår till

Prop. 1977/78:8

33

kommunerna med hänsyn till all planeringen för varuförsörjningen redan nu i realiteten kan betraktas som en kommunal uppgift. Kommunernas arbeie med dessa frågor bör emellertid stödjas på annat sätt (jfr avsnitl 3.6.5).

För att få fram ett tillfredsställande underiag för detaljhandelsplaneringen behövs data som kommunerna f. n. inte direkl har lillgång till. Det gäller t. ex. utvecklingen av konsumtionen per invånare i olika områden samt undersökningar av köpvanor, effekterna av vissa typer av butiksetableringar m. m. Del finns därför menar uiredningen behov av ett centralt serviceorgan som kan tillhandahålla sådant material och som dessutom kan samla er­farenheter från olika kommuner.

Vidare är ett fungerande butiksregister en förutsättning för att få ett bra planeringsunderlag. Vissa kommuner har i samband med stadsplanefrågor och stormarknadsetableringar genom egna enkäter samlat in bl. a. omsätl-ningsdata i befintliga butiker. Svarsfrekvensen har därvid ofta varit ganska låg. Centrala register med vissa buliksdata förs i dag såväl av pris- och kartellnämnden och statistiska centralbyrån som av konsumentkooperatio­nen och den privata handeln. Begränsade uppgifter om butiker kan fås också på andra vägar. Inget av de nu nämnda registren fyller emellertid de krav som enligt utredningen bör ställas. I en del fall föreligger brister i fråga om antalet tillgängliga data och förnyelsen av dessa, i andra fall täcker registren endast delar av landet eller delar av butiksbeståndet. Utredningen påpekar alt i remissyttranden över butiksetableringsutredningen önskemål har framföris om en centralt register, vilket skulle skapa ett enhetligt pla­neringsunderlag för kommunerna och verka rationaliserande i fråga om fö­retagens uppgiftslämnande.

Utredningen anser alt det finns behov av samordning mellan olika organ som nu för butiksregister. Det vore mot den bakgrunden inte lämpligt om kommunerna själva lät samla in uppgifter som ändå finns lillgängliga på annat håll. 1 försia hand föreslås statlig myndighei komma i fråga. En fråga som härvid aktualiseras är att vissa uppgifter, t. ex. avseende enskilda bu-liksenhelers omsättning, f, n, inte kan lämnas ut av sekretesskäl. Utred­ningen anser i och för sig all utlämnandet av uppgifter om omsättning och andra förhållanden som visar butiksstorieken inle behöver lända enskild företagare till men. Skulle det inle visa sig möjligt att slopa hemlighållandet av dylika uppgifter bör dessa kunna anges i ungefäriiga tal, t. ex, att års­omsättningen för viss enhet ligger inom inlervallel 1,0-1,5 milj, kr.

Kommunerna kan emellertid ha behov av ytterligare uppgifter än de bas­data som ett centralt regisler rimligen kan omfalta. Det kan gälla t, ex. innehavarens ålder och butikens standard. Dylika uppgifter finns redan hos hälsovårdsinspektörerna eller kan, åtminstone i mindre och medelstora kom­muner, insamlas genom deras försorg.

Andra dala som kommunerna kan ha intresse av är undersökningar om butiksbeståndets utveckling totalt, vissa produktivitetsmått för butiker av

3 Riksdagen 1977/78. 1 saml Nr 8

Prop. 1977/78:8

34

olika sloriek m, m, för all kunna göra jämförelser med förhållandena i den egna kommunen. Sådana undersökningar, som f n, i viss omfattning görs av SPK och inom handeln, bör i lämplig form spridas till kommunerna. (Utredningens förslag om adminislralion av nyssnämnda register m, m. redovisas i avsnitt 3,6,5).

3.6.3 EiableringskoniroU m. m.

Uiredningen har funnit att kommunema för att kunna förverkliga sina inlentioner sådana de kommer lill ullryck i t, ex, de nyss nämnda varu­försörjningsplanerna behöver styrmedel utöver dem som f n. står till buds. Byggnadslagstiftningen ger i praktiken inie möjlighel för kommunerna att hell kontrollera omfattningen och lokaliseringen av delaljhandelsulbudet. Enligt utredningens uppfaltning skulle olägenheterna härav kunna undvikas genom att nyetablering och förändring av utbudspunkternas storlek endast fick företas efter särskill tillstånd av kommunen. Tillståndsplikten skulle dock inte gälla nedläggning. Kommunen skulle i särskild ordning pröva om planerade förändringar var lämpliga även från andra synpunkler än dem som byggnadslagstiftningen primärt avser. Den grundläggande bedömnings­normen skulle vara hur en viss förändring passar in i kommunens varu­försörjningsplan och hur den därmed på kort och lång sikt skulle påverka olika konsumentgruppers situation.

Genom tillståndsplikten skulle s. k. vilande byggnadsräiter enligt tidigare fastställd stadsplan inte kunna utnyttjas utan förnyad kommunal prövning. Vidare förekommer, att förelag åsidosätter givna bestämmelser i stadsplan eller vid byggnadslov. Del finns sålunda exempel på all lokal som avsetls för partihandel med dagligvaror sedermera används för detaljhandel saml att föreskrift om maximal yta för livsmedelsförsäljning väsentligt överskri­dits. Det finns enligl uiredningen anledning all effektivt komma till rätta med dylika förfaranden.

Utredningen föreslår därför, alt en kommunal littståndsprövning införs enligl särskild lag. Den föreslås vara fristående från övrig lagsliftning som reglerar utbyggnads- och etableringsvillkor, dvs. såväl byggnadslagstiftningen som livsmedelslagen. Prövningen föreslås avse detaljhandel med livsmedel och gälla följande förändringar

-

etablering i nybyggda egna lokaler

-

etablering genom förvärv av äganderätten till redan uppförda lokaler

-

etablering genom förhyrning av lokaler

-

ändring av lokalutnyttjande lill detaljhandel med livsmedel

-

utbyggnad av befintligt fast försäljningsställe (ökning av den totala bu-liksyian)

-

etablering av ambulerande handel och förändring av rutter.

Med etablering avser uiredningen inte sådana fall då en befintlig rörelse med livsmedelsförsäljning överlåtes till ny ägare.

Prop. 1977/78:8

35

Uiredningen anser att prövningen primärt bör göras av kommunstyrelsen sedan synpunkter från olika intressenter hämtats in. Även annat kommunalt organ kan dock komma i fråga.

Utredningen har övervägt om detaljhandel med livsmedel i mindre om­fallning skulle kunna undantas från tillståndsplikten. Undantag skulle t. ex. kunna gälla butiker med en försäljningsyla understigande 400 m. Därmed skulle bl. a. livsmedelsförsäljning i kiosker och bensinstationer ej komma att prövas. Försäljningsställen av della slag kan emellertid i likhet med stora butiksenheter negativt påverka verksamheten för butiker, som totalt sett bättre svarar mot hushållens behov. Detsamma gäller i .stort handeln med livsmedel från vambussar med ett relativt komplett sortiment. Annan kringförings- och utomhushandel med livsmedel skulle dock inle beröras av del nu framlagda förslaget.

Syftet med en tillståndsprövning enligt utredningens förslag skulle främsl vara att underlätta för kommunerna alt få information om förändringar och att skapa kontakter mellan företag och kommunala planeringsorgan. Ansökan om etablering eller förändringar av befintligt verksamhet bör göras i god tid, minst sex månader i förväg. Härigenom skulle de kommunala organen få tillfälle att vid behov förhandla med ifrågavarande företag, t. ex, om att upprätta satellitbutik till större enhet, och föranstalta om andra åt­gärder för att motverka eventuella ogynnsamma effekter, I vissa fall kan det bli fråga om att vägra tillstånd. Det kan t. ex, gälla större nyetableringar som kan väntas få ej önskade effekter på möjligheterna att ge god detalj­handelsservice, t. ex. då butikstyp eller buiiksstoriek inte överensstämmer med vamförsörjningsplanen. 1 andra fall kan kommunen tänkas uppställa vissa villkor för verksamheten, exempelvis begränsning av totalytan för livsmedelsförsäljning eller fastläggande av rutt för vambuss.

När det gäller möjlighelerna att överklaga kommunens tieslut föreslår uiredningen alt följande intressenter skall vara besvärsberätligade, nämligen

-

förelag som sökl tillstånd och som anser sig missgynnat vid lägesför­delning eller i fråga om utvidgning av befintlig verksamhet

-

angränsande kommun som anser sig få nackdelar av beslul

-

sammanslutning av konsumenter eller löntagare som anser beslut strida mot deras inlressen.

Beslut skall enligt förslagel överklagas hos länsstyrelsen och i sista hand hos regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer. Den föreslagna ordningen innebärenligl utredningen alt det blir fråga om förvallningsbesvär. Enligt 11 >; förvaltningslagen (1971:290) får besvär föras av den som beslutet angår, om det gått honom emot. Den nu föreslagna besvärsordningen innebär viss utvidgning av besvärsrätten till intressenter som ej direkt berörs av beslutet, nämligen angränsande kommun och sammanslutning av konsu­menter eller löntagare.

Som sanktion vid överträdelser av kommunens beslut föreslår utredningen vitesförelägganden.

Prop. 1977/78:8

36

Från kommunal synpunkt är det angelägel att få vetskap också om pla­nerade nedläggningar av dag\igvarubut\ker. Detsynesdock enligl utredningen inte rimligt att föreskriva medgivande av kommunen i fråga om nedlägg­ningar. Utredningen anser emellertid alt planer på upphörande med livs­medelsförsäljning och nedläggning av livsmedelsbutik bör anmälas lill kom­munen för att bereda möjlighet till förhandlingar och åtgärder för att mot­verka problem som kan uppkomma. Det bör ankomma på kommunema att träffa överenskommelser med förelagen eller deras lokala organisationer om lämpliga regler för dylika anmälningar.

Utredningen föreslår vidare att en etableringsavgift införs, som dels verkar återhållande på elableringen av större enheter och dels i huvudsak finansierar vissa samhällsinsatser inom distributionen (jfr förslagen i avsnitt 3.6.4). Av­giften föreslås gälla för nya större försäljningsställen för livsmedel och andra dagligvaror. Uppbördsförfarandet bör vara enkelt och avgiften behöver inte innefatta någon specialdestination av influtna medel. Det kan anses rimligt att kostnader som uppstår för samhället på grund av en otillfredsställande stmktur i handeln i största möjliga ulsträckning bör läckas av en avgift som las ut i handeln.

Utredningen har valt att kombinera detta syfte med att samtidigt söka dämpa en utveckling mot en siorbutiksstmktur. Man framhåller alt delta innebär en viss osäkerhel vad gäller ulfallet. Om en avgift t, ex, får en mycket stark effekt innebär detta låga intäkter. Utredningen eftersträvar emellertid inte en absolut överensslämmelse mellan influtna medel och stats­verkets Kostnader för stödåtgärder, utvecklingsarbete och andra åtgärder som föreslås.

Utredningen har diskuterat olika metoder för all la ul en avgifi av detta slag, nämligen dels att basera avgiften på investeringskostnader och dels att låta den ulgå för buliksyta över en viss gräns. Principiellt och med hänsyn till effekterna råder ime några slörre skillnader mellan de båda metoderna. Särskill i fråga om adminislralion och kontroll är emellertid den sistnämnda metoden enligt utredningens mening den lämpligaste. Utredningen föreslår att avgiftsplikt bör inträda när varuhanleringsytan för livsmedelsförsäljning överstiger 6(X) m, och avgiften bör utgöra 1 000 kr, per m över denna gräns. Beräknat på etableringarna i början av 1970-talel skulle avgiften ge ett sammanlagt belopp om ca 20 milj. kr, per år. Bl. a, med hänsyn till avgiftens återhållande effekt kan del faktiska utfallet bli lägre.

Avgiftsplikten föreslås gälla såväl för nyetableringar som vid utvidgning av ytan för försäljning av livsmedel och andra dagligvaror i befintliga lokaler. Som nyetablering räknas även sådana fall då nytt försäljningsställe ersätter en i orten befintlig butik. Avgift föreslås däremoi ej ulgå då befintlig butik överlåtes till ny ägare.

Prop. 1977/78:8

37

3.6.4 Stödåtgärder

Förutom tillståndsprövning av förändringar i butiksnätet m. m. menar utredningen att ytteriigare möjligheler att påverka utvecklingen bör finnas, i första hand stöd i olika former till hushåll och kommuner saml till sådana butiker, som från vamförsörjningssynpunkt bedöms viktiga men som har svårt att existera av egen kraft.

Utredningen har funnit all det inte är möjligt att bereda alla hushåll tillgång till dagligvarubutik inom gångavstånd. Man vill heller inte utgå från att systemet skall bygga på att alla hushåll har tillgång till bil. Del är därför viktigt alt den koltekiiva transportapparaten bättre anpassas lill dag-ligvaminköp, såväl i glesbygder som i tätorter. Härvid bör särskilt beaktas all turiistorna utformas så att minst två inköpsresor per vecka kan göras och att uppehållstiden vid butiken blir rimlig. Förbättringar i dessa avseenden kan väntas som resultat av den trafikplanering som kommunerna genomför. När trafikförsörjningsplan upprättats kan statsbidrag ulgå till landsbygds-linjetrafik. Utredningen finner det angeläget att arbetet med planeringen för den lokala trafikförsörjningen förs vidare så att vissa med borgark ate-gorier, t. ex. pensionärer, kan erhålla transport lill och från butik till sub­ventionerad kosinad. Den kommunala färdtiänslen, som fr. o. m. den 1 januari 1975 är statsbidragsberättigad, bör överallt kunna ulnyltias för in­köpsresor.

1 sammanhanget erinras om att användningen av egen bil vid inköpen i många fall kan inbespara tid och särskilt för stora hushåll underiätta trans­portarbetet. I områden där avstånden till butiker är relativt stora bör enligt utredningen tillses att hushållen har möjlighet alt ta sig lill butiken med bil och att lättillgängliga parkeringsplatser finns.

Hemsändning av varor är en service som från många synpunkler är an­gelägen att främja, framhålls del. Det gäller särskilt hemköp, dvs. hem-sändning efter telefonorder. Av sociala skäl subventionerar ett antal kom­muner härvid vissa hushållsgruppers fraktkostnader. Uiredningen erinrar om att del sedan den 1 juli 1973 utgår till kommuner i det inre stödområdet statsbidrag med 35 % för dylika subventioner (jfr avsnitt 2.1). Utnyttiandet haremellertid hittills varit lågt, och delsamma gäller även i andra kommuner som sökt ordna dylik service. Enligt utredningens uppfattning beror detta i viss utsträckning på initialsvårigheter såväl i kommunerna som i företag och hushåll, 1 någon mån kan orsaken också vara att det fram lill augusti 1975 varit ett villkor att hemsändningen skett med allmänna kommuni­kationsmedel. Nya tekniker och hjälpmedel torde på sikt kunna göra hem­köpssystem mera attraktiva. Utredningen anser att de bör inlemmas som alternativ till upprätthållande av butiker i den kommunala planeringen. I områden där lantbrevbäring förekommer kan enligt utredningens mening det "servicepakei" som postverket erbjuder vara en lämplig organisations­form. Det statliga bidraget till kommunala subventioner av hemsändning

Prop. 1977/78:8

38

föreslås höjt till 50 % och utgå till kommuner i del allmänna stödområdet och, om särskilda skäl finns, även i andra delar av landel.

Utredningen har även studerat det investeringsstöd som f. n. utgår för kom­mersiell service i glesbygd (jfr avsnitt 2.1), Enligt utredningens uppfattning bör stödet i princip kunna ulgå i hela landel, även till butiker i medelstora och större tätorter. Förutsättningarna härför bör vara all butiken behövs för att skapa eller upprätthålla sådana avstånd mellan bosläder och butik som med hänsyn till bl, a. områdets karaktär och kundunderiagets ålders­sammansättning är tillfredsställande. Stödet föreslås kunna avse såväl upp­mstning av befintlig butik som nyetablering. 1 befintlig butik skall inves­teringen medföra en sådan förbättring av sortiment och lokalslandard alt köptroheten till butiken kan vänlas öka. En annan förutsättning är att bu­tiken kan väntas bestå på någon sikt med de investeringar som görs. Stöd lill vambussar bör liksom f n. utgå endast om särskilda skäl föreligger.

En kompletterande möjlighet för att finansiera nyetablering, lillbyggnad eller upprustning av butiker som bedöms önskvärda för att tillgodose en tillfredsställande varuförsörjning som utredningen pekar på är att förstärka utlåningskapaciteten hos AB Handelskredit (jfr avsnill 3.2.3). Bolagets verk­samhet skulle kunna utvidgas till att också omfatta stöd till investeringar i butiker, som vid normal företagsekonomisk bedömning inte skulle komma i fråga för konventionell finansiering. Detta skulle kunna ske genom statlig kreditgaranti till Handelskredit eller genom statligt delägarskap i bolaget. Utredningen anser att denna möjlighet bör närmare övervägas i anslutning till utredningens förslag.

Utredningen har också övervägt om ett driftsstöd bör införas. Man har funnit all ett sådani är förenat med vissa problem, bl, a. när del gäller för­ulsällningarna för stöd och slödels siorlek och administration, Uiredningen har funnit att driftsstöd inte bör lämnas generellt till alla butiker som fyller vissa förutsättningar. Det kan dock vara angeläget att i speciella fall kunna ge driftsstöd till olönsamma och nedläggningshotade butiker. Det gäller främst sådana fall då butiken inte på sikt kan väntas bestå och därför inte kan komma i fråga för investeringsstöd. Driftsstöd skulle ulgå föratt tillfälligt hålla kvar en butik, exempelvis fram till innehavarens pensionering eller till dess andra lösningar av dagligvamförsörjningen kan ordnas. En för­utsättning måste vara att butiken fyller sin funktion som inköpsställe för befolkningen inom det naturliga upptagningsområdet.

Beiräffande stödels storlek och utformning menar utredningen att enkla och hanleriiga regler bör gälla. Utredningen föreslår att bidraget beräknas efter schablon motsvarande 2 % av årsomsättningen.

Stödformen förutsätts tillämpas restriktivt och på försök, vilkel enligl uiredningen bör komma till utiryck bl, a. i medelsanvisningens storlek yfr avsnitt 3.6.5).

En stödform, som tidigare föreslagils av glesbygdsutredningen och som distributionsutredningen nu återkommer till, är kommunalt övenagande av

Prop. 1977/78:8

39

butiks fastighet, som därefter hyrs ul till näringsidkare som är beredd att driva rörelse i den.

Distributionsutredningen anser det lämpligt att kommun i speciella fall inköper butiksfaslighet för att tillgodose intresset av en tillfredsställande kommersiell service. Förfarandet kan vara aktuellt när butiken kan vänlas bestå på medellång sikt och andra stödåtgärder inte är tillfyllest för att få näringsidkare intresserade av att driva butiken. För kommuns förvärv av butiksfastighet bör statsbidrag ulgå under vissa förutsättningar. Närings­idkare som hyr butikslokalerna föreslås vara berättigade till investeringsstöd för upprustning av lokalerna, för inventarier m. m. på samma villkor som andra näringsidkare.

Utredningen föreslår att statsbidraget bestäms till 50 % av kommunens kostnader för förvärvet och att det utgår inom det allmänna stödområdet och, i särskilda fall, i annan del av landet.

När det gäller handläggningen av stödfrågor anser uiredningen att för samt­liga stödformer måste krävas, att vamförsörjningsplan upprättas för berörd kommun. Detta är också enligt utredningen ett viktigt skäl för att sådan plan bör finnas i alla kommuner.

För hemsändningsbidrag och investeringsstöd föreslås t. v. inle några änd­ringar i uiformning och förfarande jämfört med vad som gäller i del stöd som nu utgår i det inre stödområdet. Samma handläggningsordning som för investeringsstöd föreslås för bidrag lill förvärv av butiksfastighet, dock med den givna skillnaden att det är kommunen som gör ansökan (jfr avsnitl 2.1).

När det gäller driftsbidrag föreslår utredningen att ansökan, i motsats till vad som gäller för investeringsstöd, görs i efterhand. Bidraget föreslås ulgå till butiker som uppenbarligen lämnar ett otillräckligt överskott. Kan sökanden göra sannolikl alt butikens intäkts- och koslnadssituation inie kan vänlas förbättras under pågående och närmast kommande räkenskaps­period, bör konsumentverket i beslul om bidrag kunna lämna förhands-tesked även beträffande dessa perioder. I sådana fall bör prövningen av följande ansökningar kunna åvila länsstyrelsen,

1 fråga om investeringsstöd och driftsbidrag bör handläggningsordningen enligl utredningen kunna förenklas sedan någon lids erfarenhet vunnits. Det kan t.ex. visa sig lämpligt att låta kommunerna handha stödet och medge statsbidrag härför i viss omfattning.

3.6.5 Myndighetsuppgifter, resursfrågor m. m.

Utredningen har övervägt den roll som centrala organ bör spela. Man har funnii alt de frågor man har haft att bedöma i slor ulslräckning ligger i linje med den verksamhet som konsumentverket bedriver. Sålunda behandlar verket frågor som rör hushållens inköpsfunktioner. Verkei har vidare den övergripande tillsynen över stödet till kommersiell service i glesbygd och

Prop. 1977/78:8

40

administrerar ansökningarom investeringsstöd. Utredningen har i sitt arbete funnit ett flertal angelägna uppgifter som lämpligen bör handhas av kon­sumentverket.

Det föreslås bl. a. alt konsumentverket utnyttjar utredningens undersök­ning av hushållens situation för information till såväl hushåll som företag och kommuner. Verket föreslås också få resurser för fortsatta undersökningar av detta slag.

Vidare föreslås att verket på olika sätt medverkar till att finna nya former för närhelsbuliker, hemköpsverksamhet m, m. Utredningen menar också all del är angeläget att verkets undersökningar av hushållens arbetsmiljö i butikerna fortsätter och att de handikappades speciella problem uppmärk­sammas.

Det bör enligt utredningen också ankomma på verket att med utgångs­punkt från hushållens informationsbehov undersöka i vilka hänseenden bu­tikspersonalens utbildning behöver förbättras. Härvid bör verket bl. a, sam­råda med Handelns yrkesnämnd, som bildats av arbetsmarknadspartema och som f. n. arbetar med dessa frågor. Verkei bör härvid kunna tillhan­dahålla utbildningsmaterial i viss ulslräckning.

Med anledning av den föreslagna utbyggnaden av stöd lill kommersiell service kommer konsumentverkets arbete med hithörande frågor att öka väsentligt. Del gäller i första hand handläggningen av ansökningar. Samtidigt föreslås verket ge kommunema råd i arbetet med vamförsörjningsplaner, och i vissa frågor kan ett samarbeie lämpligen komma lill stånd.

En annan myndighei som föreslås få uppgifter i sammanhanget är statens pris- och karteUnämnd (SPK). Nämnden föreslås sålunda svara fördel centrala buliksregisier som uiredningen menar bör upprättas. Utredningen föreslår vidare att SPK med butiksregistret som utgångspunkt årligen upprättar en översikt över butiksslmkturens utveckling inom dagligvaruhandeln.

Det förordas också att SPK karllägger dagligvambranschens struktur, in­tegrationsgrad, sortiment och kostnadsstmktur. En sådan undersökning skulle möjliggöra en uppföljning av eventuella ogynnsamma effekter av utvecklingen av blockbildningen inom handeln och vara av iniresse för konkurrensutredningen.

En särskild uppgift gäller samråd vid förändring av försäljningsvillkor till butik. Utredningen påpekar sålunda att, om förelag vid försäljning till detaljhandeln med dagligvaror vidtar sådana förändringar i sin pris- och rabaltpolitik att villkoren försämras för mindre och avlägset belägna butiker, stora problem kan uppkomma för åtskilliga av dessa. Utredningen föreslår därför att sådana förändringar skall anmälas i förväg till SPK för att bereda möjlighet till samråd och förhandlingar. En närliggande fråga är prisdis­kriminering genom s. k. maktrabatter. Uiredningen finner dock att det när­mast ankommer på konkurrensutredningen att överväga behovei av änd­ringar av lagstiftningen för att förhindra dylika förfaranden.

De uppgifter för myndigheter som utredningen föreslår är särskilt vad

Prop. 1977/78:8

41

gäller konsumentverket ägnade att underlätta kommunernas arbete med distributionsfrågor, framhålls det. Därutöver har råd och anvisningar från statens planverk ett givet intresse även för behandlingen av dessa frågor. Kommunerna kan dock ha behov av ytteriigare rådgivning bl. a. i fråga om att bedöma konkreta problem och att finna prakliska rutiner i plane­ringsarbetet.

Svenska kommunförbundei har redan aktivt engagerat sig i dessa frågor och har kanske bättre möjligheler än någol annat organ att samla erfarenheter från olika kommuneroch föra dem vidare på lämpligt sätl. Förbundel, som har särskilda insikler rörande alla former av kommunal service och planering, har också förklarat sig berett alt även fortsättningsvis åtaga sig uppgifter av detta slag. Utredningen finnerdet härvid naturiigt, alt förbundel samråder och samarbetar med konsumentverket, planverket och andra myndigheter som berörs av de aktuella frågoma. För delta talar även det förhållandet, alt distributionsfrågorna kan förväntas bli alltmer aktuella i den kommunala konsumentverksamheten,

Uiredningen framhåller att del föreligger behov av samråd i stor utsträck­ning mellan organ på central nivå. Det skulle gälla inte minst mellan SPK och konsumentverket. De båda myndighetema arbetar med olika delar av konsumentfrågorna varför en samlad bedömning av ulvecklingen fortlö­pande bör göras. Det finns vidare behov av ett organ på central nivå som kan lämna råd i olika frågor vid tillämpningen av de förslag uiredningen lagt fram. Utredningen erinrar om alt det hos konsumentverket finns en rådgivande nämnd i frågor rörande investeringsstöd, glesbygdsnämnden, vilken är sammansatt av företrädare för handelsdepartementet, arbetsmark­nadsdepartementet, SPK, konsumentverket, socialstyrelsen (glesbygdskon­sulent), Kommunförbundei samt enskild och kooperativ handel. Den ut­byggnad av stöd till kommersiell service som utredningen föreslagit för­anleder ett ökat behov av samråd med olika intressenter. Även för kom­munernas arbete med vamförsörjningsplaner, tillståndsprövning, fördelning av lägen m. m. finns behov av all diskutera olika frågor i ett rådgivande organ med allsidig sammansättning och erfarenhet från skilda områden.

Utredningen föreslår därför att en särskild nämnd, disiiibuiionsnämnden, inrättas med en sammansättning som möjliggör representation av i försia hand SPK, konsumentverket. Kommunförbundet, konsumentkooperatio­nen, producenter, enskild handel, de handelsanställda samt allmänna kon­sument- och löntagarintressen. Nämnden föreslås inrättas under konsument­verket, som skall tillhandahålla erforderiiga kansliresurser. I samband med att nämnden inrättas föreslås glesbygdsnämndens verksamhel upphöra.

När det gäller resursfrågor beräknar uiredningen all ett genomförande av dess förslag budgetåret 1976/77 skulle ha krävt anslagsuppräkningar om drygt 10 milj. kr. Härav skulle 500 000 kr. anvisas till SPK för bl.a. re­gisterfrågorna och 1,8 milj, kr. lill konsumentverket för dels personalför-stärktjiingar om ca åtta tjänster, dels ökade resurser för undersökningar.

Prop. 1977/78:8

42

forskning m. m. Medlen för stödåtgärder föreslås uppräknade med 8 milj. kr,, varav för driftsstöd och stöd lill kommunala inköp av butiksfastigheter 1,5 milj, kr. och för investeringsstöd 6,5 milj, kr.

Utredningen anför i sammanhanget att den föreslagna etableringsavgiften kan beräknas tillföra statskassan ett belopp som täcker såväl nu angivna anslagsuppräkningar som de stödmedel som f. n. anvisas.

Avslutningsvis skall här nämnas något om utredningens synpunkter på de anställdas situation. En effekt av den fortgående rationaliseringen inom handeln har varit att personalen numera endasl i mindre ulsträckning sys­selsätts med manuell betiäning eller på annat sätt slår till tiänst med råd­givning, Uiredningen anser del vara av stor vikt all konsumenterna i bu­tikerna kan få olika slag av information och rekommenderar en utveckling härav och att det bör vara en fråga som uppmärksammas av den föreslagna distributionsnämnden.

När del gäller de butiksanställdas information och kunskaper om varor, om konsumenträttsliga frågor m. m, finns behov av förbättringar. Utred­ningen erinrar om sitt förslag att konsumeniverkel härvidlag bl, a, bör sam­råda med Handelns yrkesnämnd och bistå med utbildningsmaterial.

Öppethållandet i butikerna kan av förklarliga skäl inle sammanfalla med den arbetstid som är vanlig för fiertalet förvärvsarbetande. Under sådana omständigheter är det väsentligt att man i förelagen ägnar slor omsorg ål arbelsplaneringen. Utredningen utgår från att arbetstidens längd och för­läggning och andra frågor rörande information m. m. kommer alt behandlas i de samverkansformer som läggs fast efter behandlingen av arbetsrätts-kommitténs förslag i belänkande (SOU 1975:1) Demokrati på arbetsplatsen. Distribulionsutredningen har därför inte anledning att lämna något preciserat förslag om minimiarbeislid m, m. Uiredningen tar heller inle slällning i frågan om en eventuell reglering av affärstiderna. Emellertid understryks vikten av all man beaktar hushållens behov av att kunna handla på tider då inköparen inte är bunden av förvärvsarbete. Stängningstiden bör anpassas så alt förvärvsarbetande normall hinner hem lill bostadsområdets butiker efter arbetets slut.

4 Remissyttrandena

4.1 Allmänt om utredningen

Allmänt lovordar remissinsianserna distribulionsutredningen för den ge­digna faktainsamlingen och den allsidiga belysning man gett distributions­systemet.

Konsumentverket anför alt man delar ulredningens grundläggande syn på distributionsfrågorna och anser det vara betydelsefullt alt distributionen av dagligvaror genom utredningen har fått en sådan grundlig genomlysning.

Prop. 1977/78:8

43

Det material som utredningen har insamlat och analyserat ger en värdefull dokumentation av distributionen i samhället, menar verket.

Länsstyrelsen i Uppsala län anser all utredningsmaterialet geren inträngande och allsidig belysning av nulägesförhållanden och utvecklingstendenser inom varuhandeln och en värdefull kartläggning av de senasle årens snabba stmkluromvandling inom branschen samt konsekvenserna därav för olika konsumentgrupper.

Folkpartiets kvinnoförbund menar att utredningen på ett förtjänstfullt sätt har belyst konsumenternas situation inte minst i de hushåll, som på olika sätt är handikappade - ingen bil, ont om tid, svårt alt gå och bära, dåliga förvaringsmöjligheter etc,

Sveriges soclatdeniokrailska kvinnoförbund konstaterar att distributionsut­redningen i sitt arbete har utgått från ell konsumentpoliliskt synsätt på distributionsfrågorna. Den har behandlat distributionssystemet i dess helhet och tagit hänsyn till såväl hushållens som företagens insatser. Utredningen har också gjort ett väsentligt utvecklingsarbete rörande bl. a. beskrivningar av förhållandena på hushållssidan vilket måsle föras vidare av konsument­verket och andra samhällsorgan.

Köpmannaförbundet och 5/7/0 anser likaledes att utredningen påett grund­ligt sätt har redovisat basmaterial och analyser avseende dagligvamdistri-butionen och dess funklion i samhället. Även hushållens situation har er­hållit ny belysning. Organisationerna menar dock att redovisningarna och resonemangen i betänkandet synes präglas allt för mycket av synsättet att vamdistributionen och därmed buiiksslmkiuren kan utvecklas fristående från samhällsutvecklingen i övrigt. Synpunkter i denna riktning anförs även av Grossistförbundei, Svenska liandelskammarjörbundet och ICA.

Grosslsiförbundei är något kritiskt och anser att utredningen generellt sett har gett en allt för negativ bild av utvecklingen inom handeln. Förbundet menar all man får intrycket att situationen skulle vara otillfredsställande för mycket stora konsumentgrupper, vilkel dock inte kan anses vara fallel. Tvärtom hävdar förbundet att det stora fiertalet konsumenter upplever sin inköpssituation som tillfredsställande. Det är detta faktum som bör utgöra bakgrunden lill diskussionen om behovei av samhälleliga styrmedel inom vamdistributionen.

Företagarnas riksförbund erinrar om alt en orsak till del allt mer glesnande butiksnätet ärden småföretagsovänliga politik, som enligt förbundet bedrivs från statsmakternas sida.

Delvis kritisk mot utredningen är även länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län som anser alt den i alll för slor utsträckning har utgått från att för­utsättningarna för dagligvaruhandeln i stort kommer att vara oförändrade i framliden. Länsstyrelsen erinrar om den påverkan på inköpsarbetet som ändrade förhållanden på arbetsmarknaden kan föra med sig och om de kon­sekvenser som den lekniska ulvecklingen, t. ex. vad gäller nya transport-lösningar och fordon, kan få.

Prop. 1977/78:8

44

4.2 Läget inom handeln och behovet av åtgärder

Utredningens beskrivning av läget och uivecktlngstendenserna får stöd hos så gott som samtliga remissinstanser. Ällmänt vitsordas sålunda att utveck­lingen hittills i Slort varit gynnsam för berörda parter men att problem har uppstått och kan förväntas för vissa konsumentgmpper, såsom glesbygds­befolkning, äldre, billösa etc. Man delar också ulredningens uppfattning att, om inget särskilt görs, koncentrationsutvecklingen kan väntas fortsätta.

Konsumeniverkel anför härvidlag alt den kraftiga strukturomvandling som ägl mm inom distributionsseklorn under senare lid har medfört fördelar för konsumenterna, huvudsakligen när del gäller prisnivån i detaljhandeln. Stmkluromvandlingen har hämtöver för många konsumenter inneburit lillgång till ett bredare sortiment på samma försäljningsställe. Vidare har löner och arbetsförhållanden för de anställda kunnal förbättras. Utvecklingen har således enligt verket lill vissa delar varit samstämd med samhälls- och konsumentintressena. Koncentrationen till färre utbudspunkler har emel­lertid även medfört all hushållens distributionsarbete har ökat, framhålls det. Detta hänger samman med hushållens smådriftsform och speciella re­surssituation. Konsumeniverkel delar ulredningens bedömning att de po­sitiva och negativa effekterna av strukturomvandlingen har fördelats ojämnt bland olika konsumentgrupper och alt hushåll med bristande fysiska, trans­port- och lidsresurser har missgynnats av utvecklingen. Svåra problem har vidare uppstått i de områden där butiksslrukturen och befolkningen är gles.

LO framhåller att utvecklingen också för de handelsanställda har haft både negativa och posiliva sidor. Till de negativa hör enligt organisationen att arbelel i fiera fall har blivit stillasiliande och mekaniskt samt att anställda har kommit i kläm när butiker har lagts ned. Till de positiva sidorna hör all utvecklingen mot färre och större arbetsplatser har skapat förutsättningar för att lösa bl. a. arbelsmiljöproblem och att möjlighelerna för de fackliga organisationerna att verka har förstärkts.

Handelsanslälldas förbund delar i huvudsak konsumentverkels och LO:s uppfattningar beträffande utvecklingens verkningar för konsumenter och handelsanställda. Förbundet pekar dock på att man när det gäller butiks-antalets förändring måste observera alt en stor del av nedläggningarna för­klaras av all specialbuliker av typ mjölk-, bröd- och köttaffärer har för­svunnit. 1 slällel har vi fått allivsbutiker med ett mer vittomfattande sor­timent. Bland negativa effekter av utvecklingen nämner förbundet vidare att del på många håll i landet genom nyetablering av stora enheter har skapats en överkapacitet i förhållande till den lokala marknadens storiek. Överelablering medför tveklöst ett lägre kapacitetsutnyttiande i butikerna vilkel har ett klart samband med den fortgående nedläggningen, menar förbundet.

Några remissinstanser menar att utredningens beskrivningar är delvis ofullständiga eller missvisande. Sålunda påpekar länsstyrelsen i Jämtlands län

Prop. 1977/78:8

45

att utvecklingstendenserna inle är helt entydiga, då del redan nu pågår en utveckling mot nya lyper av närservicebuliker med mer begränsat sortiment och andra öppethållandelider, som syftar lill all komplettera annan dag-ligvamhandel. Dessa nya ulvecklingsdrag kommer enligt länsslyrelsen san­nolikl att leda lill en mer decentraliserad buliksstruktur än den som ut­redningen har bedömt trolig. Liknande synpunkter anförs av bl. a. Köp-mannaförbundel och SHIO.

Grosslsiförbundei kan inte dela ulredningens bedömning av hur många hushåll som skulle ha problem alt ordna sin varuförsörjning. Om utred­ningens bedömning vore riktig, anför förbundel, skulle vi uppenbarligen redan i dag ha så stora problem att man kan fråga sig hur dessa hushåll över huvud laget lyckas klara sina inköp av dagligvaror. Förbundel slår också fast att del under alla förhållanden finns vissa begränsade konsu­mentgrupper, som har inköpsproblem oavsett vilken detaljhandelsstmklur vi har.

Många remissinstanser anmäler synpunkter på vilka krav som bör siällas på främst detaljhandelns utformning. Flertalet av dessa ansluter sig härvid till utredningens uppfallning att man inte på totalnivå bör ange en viss stmktur som den mest önskvärda, utan frågan måste i första hand avgöras på lokal nivå. De allmänna riktmärken som uiredningen har angetl får härvid i huvudsak stöd från remissinsianserniis sida.

Kommunförbundet anför i denna del att de krav som samhället bör ställa på distributionen i första hand är att tillgodose behoven hos hushåll som har långt till butik eller i övrigi har dåliga förutsättningar, t. ex. saknar egen bil eller genom handikapp eller ålder har svårt att gå och bära hem varor. För att uppfylla dessa krav fordras även i framtiden ett betydande inslag av mindre butiker samt en mera utvecklad hemsändning av varor. Förbundel delar utredningens uppfattning all butiksnätets fördelning och lokalisering måste avgöras på lokal nivå och att de mera preciserade målen därför måste anges av kommunerna. Denna ståndpunkt delas av länsstyrelsen i Norrbottens län. som menar alt kommunernas avgörande från fall till fall blir beroende på bebyggelsestruktur och befolkningsförhållanden. Härvid bör gälla att systemet skall vara så uppbyggt alt befolkningen oberoende av bostadsort skall ha tillgång till en tillfredsställande dagligvaruförsörjning,

Bostadssiyrelsen tar upp det av utredningen diskuterade gångavståndet på högst 500 m lill dagligvambutik vid planering av nya bostadsområden och menar att detta bör vara ett fullt realistiskt mål i bostadsområden med sammanhängande tvåvånings- och irevåningshus. Även länsstyrelsen i Sö­dermanlands län menar att man om möjligt bör söka uppnå detta mål.

Länsslyrelsen i Gävleborgs län däremot ifrågasätter om inte målsättningen 500 meters gångsavstånd är allt för ambitiös. Enligt länsstyrelsen är det över huvud taget knappast meningsfullt att formulera generella mål av den typen.

Riksbyggen anser i likhet med utredningen att det vore en fördel för de

Prop. 1977/78:8

46

boende om butiker inom områden, som kan bära mer än en butik, sprids mer än som sker nu, likaså att mindre butiker etableras inom områden som kommer att ligga mer än 500 meter från elablerad butik. En sådan målsättning torde dock enligt Riksbyggen endast kunna upprätthållas om samhället är berett att slödja inte bara elableringen utan också den fort­löpande driften av sådana butiker,

Ocksä ptanverkel uttalar sig fören spridning av butikerna i bostadsområden där underiagel är tillräckligt för mer än en butik.

KF, som bilräder uppfattningen all man bör undersöka om en spridning kan vara lämplig, understryker dock att det i många situationer kan vara angelägel att butikerna samlas i ett bosladsområdescenlrum. Därigenom ökar enligt förbundet möjlighelerna alt bygga upp en i förhållande lill stads-centrum och externa enheter konkurrenskraftig service på bostadsområdes­nivå med ett bredare serviceutbud än enbari dagligvamenheter.

KF framhåller i sammanhanget att frågan om tillgängligheten till dag­ligvarubutik inte endasl gäller avståndet bostad - butik, Äv betydelse är också mångsidigheten hos det lokala utbudet, bl, a. vilka tjänster som kan erbjudas och vilket sortiment som tillhandahålls. Också Kooperativa gilles-JÖrbundet pekar på detta förhåUande.

Pressbyrån menar att man måste identifiera de butiksformer, som kan ge god närservice till lägsta möjliga kostnader och samtidigt vara så bär­kraftiga att de även på sikl kan ge närservice. Härvid anförs att utredningen i allt för hög grad har koncentrerat intresset till den traditionella allivs-butikens möjligheler. Pressbyrån menar i stället att servicebutiker och kom­pletteringsbutiker såsom kiosker i framtiden skulle kunna spela en alll slörre roll. Orsaken är att dessa butiker från början har utformats med sikle på närservice och kräver ett betydligt mindre underlag än t. ex. normalstora allivsbutiker.

HCK anför att de krav som ställs på butiksslrukturen från handikapprö­relsens sida utgår från att del skall vara möjligt för alla att handla själv. Man framhåller att många handikappade tjehöver hemsändningsservice, men denna måste förbli ett komplement till möjligheten att handla själv. HCK pekar härvid på att detta ställer särskilda krav på butik, sortiment och per­sonal. Liknande synpunkter anförs av DHR och MS-Jörbundei.

Så gott som samtliga remissinstanser anser i likhet med utredningen att åtgärder från samhällets sida behövs för att kraven på varuförsörjningen skall kunna tillgodoses. Olika uppfattningar råder främst i fråga om vilken allmän inriktning åtgärderna bör ha. Allmänt framhålls värdet av ett ökal infor­mationsutbyte mellan samhälle och företag,

Konsumeniverkel ansluler sig till ulredningens bedömning alt ett ökat sam-hällsinfiylande över distributionen är nödvändigl för all hejda ulvecklingen mot en utpräglad storbuliksslrukiur och en fortsatt övervältring av distri­butionsarbete från företagen till hushållen. Sammantaget innebär ulredning­ens förslag all distributionsfrågorna inordnas i den samhälleliga planeringen

Prop.1977/78:8

47

på i princip samma säll som annan kommersiell och offentlig service. Där­med ges, menar verket, samhällsorganen reella möjligheler all i samverkan med enskild och kooperativ företagsamhet påverka ulvecklingen av den för medborgarna betydelsefulla varuförsörjningen.

Enligt LO har nuvarande situation uppstått främsl därför att företags­ekonomiska överväganden i huvudsak har fått styra utvecklingen. Härvid hårde resursstarka konsumenternas situation vägt tyngre än de resurssvagas. LO efteriyser ett beaklande av samhällsekonomiska och hushållsekonomiska aspekter i planeringen av dagligvamdislribulionen. För att åstadkomma detta krävs ett väsentligt ökal engagemang frän samhället sida. Planeringen och styrningen av dagligvarudistributionen i stort måsle enligl organisationen bli en samhällsangelägenhet i stället för som nu en förelagsangelägenhet.

Flertalet näringslivsorganisationer släller sig också posiliva lill samhälleliga åigärder. Härvid anmäls särskilt synpunkler på avvägningen mellan generella och selekliva åigärder. Sålunda förordar Svenska liandelskammarjörbundet all den allmänna målsättningen för samhällets politik för att tillgodose kon­sumenter som har fått en försämrad service bör vara positiva selekliva stöd­medel. Generella restriktiva åtgärder bör så långt möjligt undvikas. Sådana åtgärder kan nämligen på sikt innebära dels försämrad service för de kon­sumentgmpper, som under den tid som utredningen har studerat faktiskt har fått en avsevärt förbättrad kommersiell service, dels en högre prisnivå.

HAO hävdar alt mera generella och lill sin karaklär politiska styrmedel skulle allvariigt försvåra utövandet av den lill konsumenten anpassade ser­vice, som är vamdisiribulionens uppgift. Organisationens negativa inställ­ning lill ett mera långt gående infiytande från samhällets sida grundas vidare på alt den hiltillsvarande utvecklingen inie synes motivera några ingripande förändringar, HAO menar alt det är mol det i och för sig mindre anlalel "nödlidande" hushåll och konsumenter som effektiva stödåtgärder skall sättas in.

Grossistförbundei är kritiskt mot att utredningen - i slällel för att genom punktinsatser stödja de konsumentgmpper som kan bedömas ha särskilda svårigheter - förordar generelll slmkturpåverkande älgärder utan all försöka beräkna de samhällsekonomiska effekterna härav. Liknande synpunkler an­förs av NO.

Flertalet remissinstanser vitsordar allmänt eller lämnar utan kommentarer ulredningens bedömningar av konkurrenssituationen inom handeln och be­hovet av eventuella åigärder i denna del. Några instanser går dock närmare in på frågan. Särskilt behandlas härvid den roll som AB Handelskredits kreditgivning för butiksetableringar spelar,

NO anför härvidlag att blockbildningen inom dagligvaruhandeln bidragit till rationaliseringsmöjligheter inom partihandel och i fråga om marknads­föring. Väsentliga delar av de kostnadsbesparingar som har uppnåtts lorde också ha gått vidare till konsumenterna lill följd bl. a, av den konkurrens som finns på marknaden för dagligvaror. Del finns sålunda enligt NO:s

Prop. 1977/78:8

48

uppfattning i och för sig inte invändningar att göra mot en blockbildning, som skapar möjligheter till slordriftsfördelar inom handeln. Vad som där­emot kan ifrågasättas är hur stark företagskoncentration som kan vara ac­ceptabel från konsumentsynpunkt. NO pekar på olika negativa effekter som kan följa av en hög företagskoncentration och anför all det är angeläget att såväl etableringskunskap som finansiella möjligheter företablering finns för sådana detaljister som önskar stå fria från blocken. NO menar mol den bakgmnden alt det är lämpligt alt staten i någon form ökar AB Handelskredits resurser för sådan etablering. En förutsättning synes NO dock vara att bolaget självi eller genom närstående företag kan skaffa den elablerings-expertis som är nödvändig,

Konkurrensnlredningen anser allmänt att en skärpt kontroll över långtgå­ende företags koncentration är nödvändig. En sådan kontroU bör självfallel omfatta också handelns olika led och i synnerhet blockbildningen inom dagligvamhandeln. Vidare bör enligt konkurrensutredningen den maktpo­sition, som blocken har i förhållande till leverantörer och kunder, fortfarande följas för att det skall kunna förhindras att blocken missbmkar sin domi­nerande ställning. Hur detta skall åstadkommas avser utredningen att åter­komma till i sitt kommande betänkande.

IndusiriJÖrbimdei menar att det förhållandel alt blocken och storföretagen ökade sin andel av livmedelsförsötiningen från 72 till 89 % under perioden 1963-1974 på sikt kan komma alt medföra nackdelar för konsumenterna men också för särskilt mindre tillverkare av dagligvaror. Efiersom del finns risk för alt blockens inköpspolitik snarare än konsumenternas önskemål kommer att bestämma utbudet av produkter på marknaden kan mindre producenter ha svårt att få sina produkter accepterade. Därtill kommer enligt förbundet alt blocken genom sin sloriek tvingar fram fusioner inom le-veranlörsledet.

Förbundet menar vidare att det från allmän konkurrenssynpunkt kan vara mindre lämpligt med den bundenhet till ett visst block som följer av att detaljisterna - såsom ofta sker - erhåller sitt butiksläge och finansieras av blocket. Det är av stor vikl alt helt fristående företagsenheter bereds möjlighet alt etablera butiker. Förbundel anser mol denna bakgrund att det är i hög grad önskvärt att AB Handelskredits utlåningskapacitet förstärks och att bolaget stöds i sin sirävan att kunna tillhandahålla krediter lill så låg räntesats som möjligt. En medverkan från statens sida genom fötiagslån, kreditgaranti eller delägarskap skulle i detta hänseende kunna vara av stor betydelse.

Grosslsiförbundei anför att blockkonkurrensen i stort sett har bedömts som positiv från allmän synpunkt. Förbundel avvisar sålunda tanken på att till­komsten av det s. k. tredje blocket, DAGAB, skulle innebära en koncen­tration av närmast konkurrensbegränsande natur. Man menar i stället att tillkomsten av DAGAB skall ses som en resursförstärkning, som befrämjar effektiviteten och därmed ökar konkurrensen. Samarbetel inom DAGAB

Prop. 1977/78:8

49

innebär heller inte att konkurrensen mellan de i DAGAB ingående grupperna upphör. När det gäller blockkoncentralionens effekter på fabrikantledel me­nar förbundet att man inte behöver se så pessimistiskt på den mindre in­dustrins möjligheter som ibland sker. Man bör komma ihåg att handeln har en naturiig strävan att erbjuda konsumenterna ett differentierat va-mutbud. Förbundet avvisar vidare tanken på att blockbildningen skulle med­föra avtagande innovationsbenägenhel. Utvecklingen hittills visar att lusten att experimentera och pröva nya lösningar har varit påtaglig inom blocken. Förbundet vill hävda alt samarbetet inom blocken utgör en förutsätining för fömyelse, med hänsyn till att del krävs resurser både i fråga om utveckling och ekonomi för att förnyelsen skall komma till stånd.

Grossistförbundet tillstyrker ett statligt engagemang i AB Handelskredit, Detta gör också länsslyrelsen i Alvsborgs län, Kommunförbundei, KöpmannaJÖr-biindei och SHIO, SSLF, LRF och ICA.

AB Handelskredli anför att en medverkan i någon form från statens sida skulle ha en slor betydelse för bolagets möjlighet alt i ökad ulsträckning medverka lill bibehållandet av fristående företagsenheter inom dagligva­mhandeln. Bevarandet av en fri sektor inom dagligvamhandeln säkerställer en önskvärd variation i utbudet av varor och främjar en differentiering på skilda butikstyper. Bolaget understödjer kraftigt tanken på alt staten i någon form skulle engagera sig i bolaget.

KF anser att om det från samhällets synpunkl bedöms vara angeläget med förbättrade finansieringsmöjligheter för dagligvaruhandeln, så bör detta inte ske genom ett statligt engagemang i AB Handelskredit. Möjligheten att få finansieringshjälp bör enligt KF gälla generellt. Förbundet vill i stället förorda att det statliga investeringsstödet kompletteras.

Även konsumeniverkel avslyrker ell statligt engagemang i AB Handels­kredit med hänsyn bl, a. till att samhällets stödåtgärder bör behandlas i ett sammanhang. Enligt verket är det i så fall lämpligare att vidga ramen för den nuvarande statliga kreditgarantin vid investering i varulager. Med en relativt h)egränsad ökning skulle garantin kunna omfatta även finan­sieringen av andra slags investeringar, anser verket.

4.3 Varuförsörjningsplaner m. m.

Så gott som samliga remissinstanser anser i likhet med utredningen att kommunerna får anses ha ett ansvar för medborgarnas vamförsörjning. De delar härvid utredningens uppfaltning att kommunerna, som ett led i arbelel med dessa frågor, bör upprätta varuförsörjnings­planer i nägon form. De synpunkter som anförs avser främst ambitions­nivån hos planerna, samt samordnings- och organisationsfrågor inom och mellan kommunerna,

Vivo-Favör anför dock viss tveksamhet lill kommunala varuförsörjnings­planer. Man anser alt del inom detta område redan har etablerats former

4 Riksdagen 1977/78. 1 saml. Nr 8

Prop. 1977/78:8

50

för samarbete, vilka dock kan förbättras. Man framhåller vidare att man inte kan fiytta över den förelagsunika kompetensen till kommunala organ och att risk föreligger för en politiskt styrd planhushållning.

När det gäller ambitionsnivån hos planerna framhåller konsumeni­verkel att del är viktigt att metodiken vid vamförsörjningsplaneringen ut­formas så att man tillfredsställande belyser konsumenternas servicebehov och möjligheterna att anpassa handeln härtill. Planerna måste även ge ett tillfredsställande underlag för bedömning av behovei av samhälleligt stöd.

KF menar att man genom den kartläggning, probleminventering och åt­gärdsdiskussion, som planeringen gmndar sig på, erhåller ett värdefullt un­deriag för bedömningar av butiksslrukturen och hur angelägna konsument­behov skall kunna tillgodoses. Planen bör enligt KF:s mening utformas så att den anger kommunens målsättning beiräffande det framlida service­utbudet. Målsättningen bör uttryckas i generella termer och ligga till grund för den fysiska planeringen. Med hänsyn till behovet av flexibilitet anser KF att långsikliga låsningar av nyetableringar i en fysiskt fastlagd plan bör undvikas,

Kommunjörbundei understryker att såväl detaljhandelsproblemen som pla­neringsresurserna är myckel varierande mellan olika kommuner och att planeringen därför måste anpassas till de lokala problemen och förutsätt­ningarna. Några centralt fastlagda normer och rutiner för arbetet bör därför inte ulformas. Förbundet anför all man aktivt kommer att ge service lill kommunema genom förmedling av erfarenheter och exempel som efter hand kommer fram. 1 sammanhanget framhålls att förbundet i samarbete med konsumentverket och Enköpings kommun har inlett en försöksverk­samhel med varuförsörjningsplanering för nämnda kommun.

Kommerskollegium påpekar att en varuförsörjningsplanering med den am­bitionsnivå som utredningen föreslår med nödvändighel kommer att med­föra ell omfattande arbeie av delvis komplicerad arl. Få kommuner torde i dag ha de personella och ekonomiska resurser som ett sådant arbete kräver, anser kollegiet.

Också länsslyrelsen i Skaraborgs län pekar på all planerna kommer att in­nebära en stor arbetsbelastning för kommunerna och anger som alternativ till ett fristående planeringssystem att serviceplaner kan arbetas fram suc­cessivt, t, ex. i anslutning till kommunens antagna översiktliga planer.

Länssiyrelserna i KrIsUanslads, Malmöhusoch Västerbottens län uttalarsig för den planeringsmodell som Kommunförbundet har gjort på uppdrag av dis­tributionsutredningen.

Länsstyrelsen i Västmanlands län menar all del är väsentligt alt kommu­nerna lämnas så fria händer som möjligt att anpassa omfattningen och in­riktningen av sin planering efter de egna behoven och resurserna. Liknande synpunkter anförs av bostadssiyrelsen.

Köpmannaförbtmdei och SHIO finner det naturiigt att planerna innehåller beräknat konsumiionsunderiag, en redovisning av nuvarande buliksbestånd

Prop. 1977/78:8

51

och dess lokalisering saml dess yla, omsättning, inriktning etc. Liknande synpunkter anförs av länsstyrelsen i Norrbonens län.

NK framhåller all planeringen måste göras med mycket högl ställda krav på kvalitet eftersom sannolikl en dålig planering kommer alt vara lill långt större skada än ingen planering alls.

DHR anför all planeringen måste omfatta frågan hur olika handikapp-gmpper skall få en tillfredsställande vamförsörjning.

När det gäller frågan om hur o fl a planerna bör revideras framhåWer Kommunjörbundei all fiertalet kommuner har en lugn ulveckling med i slorl sell stillastående folkmängd och där antalet butiksetableringar kan förväntas uppgå lill en eller två underen femårsperiod. Förbundel finner del inte under sådana förhållanden rimligt all som uiredningen föreslår kräva en reviderad plan varje år.

Länsstyrelserna I Siockholms. Uppsala, Jönköpings och Kalmar län, Stock­holms läns landstings regionplanenämnd och jlera kommuner anser inte heller att planema behöver revideras årligen.

HandelsanslälldasJÖrbund menar att planerna med nödvändighel måsle re­videras årligen. Även konsiimenlverket och ICA tillstyrker en årlig revidering av planema.

Frågan om en eventuell skyldighet för kommunerna att upprätta planer behandlas av bl, a. Handelsanslälldas förbund, som menar all en viss form av press på kommunerna kan utövas genom att samhällets olika stödinsatser endast kan utgå om del finns vamförsörjnings­planer upprättade. Enligt förbundet finns det emellertid anledning att följa upp kommunernas arbete med planerna framdeles och överväga behovet av mera tvingande åtgärder.

Även SABO ifrågasätter om inte kommunerna bör ha viss skyldighel att svara för vamförsörjningsplaneringen.

Länsstyrelsen i Gävleborgs län pekar på de slora anspråken på kommunernas planeringsresurser och menar att det är osäkert om en vamförsörjnings-planering kan få bred anslutning om kommunema inte ges möjligheler till statsbidrag till verksamheten.

Åtskilliga remissinstanser tar upp vissa samordnings-och orga­nisationsfrågor inom kommunerna i anslulning till diskus­sionen om vamförsörjningsplanerna. Allmänt framhålls behovet av att pla­neringsarbetet samordnas med kommunens övriga planering, i synnerhet den fysiska planeringen och trafikplaneringen. Vidare framhålls att planer­ingen måste ske i nära samråd med dem som berörs, i första hand företrädare för konsumenter och handel.

Planverket anför sålunda i denna del alt det starka sambandet mellan dis­tributionsfrågorna och bebyggelse- och kommunikationsfrågorna gör att dis­tributionsplaneringen inte bara kan ses som en varuförsörjningsfråga utan bör studeras i samband med den kommunala serviceförsörjningen.

Också KF framhåller vikten av att varuförsörjningen ses i samband med

Prop. 1977/78:8

52

övriga servicefrågor i kommunen, t. ex. trafikförsörjningen, och att den sam­ordnas med kommunal planering av markanvändning och byggande.

ICA anför att det är angeläget att planerna behandlas samtidigt med andra betydelsefulla faktorer såsom näringsliv i övrigi, trafikförhållanden och sam­hällelig service. En butiks storlek, sortiment, servicegrad elc. har ett nära samband med butikens kundområde, antalet kunder, typer av kunder etc, framhålls det vidare.

Kommunjörbundei anför all varuförsörjningsplaneringen självfallel måste samordnas med den översiktliga fysiska planeringen och i minst lika hög grad med t, ex, bostadsbyggnadsprogram och Irafikförsörjningsplaner. Den blir, menar förbundet, en del i den samlade och samordnade kommun­planeringen och ansvaret bör förden skull ligga på det organ som har ansvaret för den samordnade planeringen, dvs. i allmänhet kommunstyrelsen.

Konsumeniverkel poängterar att behovet av kommersiell service för skilda konsumentgmpper och problem då tillgängligheten blir bristfällig blir viktiga frågor i varuförsörjningsplaneringen. Verket framhåller mot den bakgrunden vikten av att de kommunala konsumentorganen får möjligheter att delta i arbetet. Konsumentorganens kunskaper och kontakter med enskilda kon­sumenter, löntagarorganisationer och andra folkrörelser bör därmed kunna tillvaratas. ÅvenKF, Indiistriförbundel, LO, FolkpartielskvinnoförbundochSo-cialdemokratiska kvinnoförbundet framhåller särskill vikten av samråd med kommunens konsumentorgan,

KF erinrar också om att konsumentföreningarna som lokala intresseor­ganisationer för konsumenterna har unika möjligheler att förmedla vikliga konsumentopinioner och att föreningarna således kan fylla en väsenilig funk­tion i samband med vamförsörjningsplaneringen.

Köpmannaförbtmdei och SHIO framhåller att det är utomordentligt be­tydelsefullt och en förutsätining för att få till stånd verklighetsnära vam­försörjningsplaner att berörda parter inom detaljhandeln bereds tillfälle alt medverka vid varuförsörjningsplanens tillkomst. Enligl organisationernas uppfattning måste det vara helt naturiigt all förslag till varuförsönningsplaner får en remissbehandling hos berörda parter innan besluten fattas.

Industriförbundet förordar att den sakkunskap som den lokala handeln och hemkonsulenterna representerar tillvaratas.

LO och TCO understryker att planema bör utarbetas i nära samråd med de handelsanställda.

MS-förbundet anser del nödvändigt att såväl sociala centralnämnden som det kommunala handikapprådet ingår i samrådet kring vamförsörjnings­planen.

Åtskilliga remissinstanser framhåller betydelsen av att det sker en s a m -ordning mellan kommunerna i vamförsörjningsplaneringen. Särskilt diskuteras härvid den roll som länsstyrelserna bör spela. Flertalet remissinsianser som utlalar sig i denna fråga menar i likhet med distri­butionsutredningen att länsstyrelserna bör kunna initiera samråd mellan

Prop. 1977/78:8

53

kommunema för att få till stånd en samordning av de olika planerna.

Kommunförbandet anför i denna del att kundområdet för en butik inte följer kommungränserna och alt det därför är naturligt all vid upprättande av vamförsötiningsplan samråd sker med berörda grannkommuner. I fler­talet kommuner torde samrådsbehovet avse vamförsörjningen i kommunens ytterområden. I slörre tätortsområden - framför allt i storstadsområdena - behövs en mera etablerad samverkan. Förbundet pekar på alt det inom dessa områden redan finns samarl)etsorgan för översiktlig planering. När det gäller länsstyrelsernas roll anför förbundet att man inte har någon erinran mot att länsstyrelserna initierar samråd där sådani inle kommer till stånd på kommunalt initiativ men vill understryka alt interkommunala lösningar i första hand bör komma till stånd genom samråd och samverkan mellan berörda kommuner.

Bl. a. länsstyrelsen i Alvsborgs län framhåller att det föreligger problem över kommungränserna vid t. ex. stormarknadsetableringar. I sådana fall måste länsstyrelsen kunna ta initativ till samråd i den mån av planeringen eller på annat sätt framgår att behov av samråd föreligger.

Köpmannaförbundet och SHIO har uppfattningen att det är helt nödvändigt att det skapas samarbetsformer över kommungränserna och att detta bör ske genom en samordning via länsstyrelserna. Organisationerna anför i sam­manhanget att de mesl uppenbara fallen av felplanering och överelablering inom detaljhandeln har förekommit där interkommunal samverkan försum­mats,

Länsslyrelsen i Norrbollens län anser all planerna bör inlämnas till länsstyrel­sen för godkännande analogt med vad som gäller för lokala och regionala trafikplaner. Länsstyrelsens roll som övergripande planeringsorgan på re­gional nivå talar för ett sådant förfarande.

Länsslyrelsen i Göteborgs och Bohus län förutsätter att länsslyrelsen skall granska planerna och att granskningen bör syfta lill att skapa ett bedöm­ningsunderlag att användas vid bl.a, framställningar om statligt stöd lill detaljhandeln.

Flera remissinstanser tar upp frågan om huruvida planerna bör gälla även annan handel än dagligvaruhandeln. Sålunda anför ;)/fl«-verket all del vore olyckligt om dagligvaruhandeln skulle komma att ses avskild frän övriga vamdistribulionsfrågor. På flera håll kan iakttas en ten­dens till utspridning av butiker för speciella varor, vilkel försvårar planer­ingen av ett rimligt kollektivtrafiknät och över huvud försämrar tillgäng­ligheten för ej bilburna kunder. På sikl bör därför samtliga varudislribu-lionsfrågor ingå i den konlinueriiga översynen av serviceförsörjningen.

FriviUiga fackkedjorna och KF menar också att fackhandeln bör ingå i pla­neringen.

Länsstyrelsen i Stockholms län framhåller att drivmedelsförsörjningen, fram­för allt i glesbygdsområdena, utgör en synneriigen viktig del av vamför­sörjningen. Det är därför enligt länsstyrelsens mening av stor vikt alt kom-

Prop. 1977/78:8

54

munerna i sina planeräven behandlar drivmedelsförsörjningen. Denna upp­fattning delas av socialstyrelsen.

Moderaia sanUingsparliets kyinnojörbund pekar på att i konsumenternas in­köpsvanor ingår även ärenden lill kommunala och andra samhälleliga in­stanser. Förbundet förordar sålunda att den kommunala översiktsplaner­ingen på sikt bör uppta planering även av post, telegraf, sociala byråer m. m.

Utredningens förslag om ett b u t i k s r e g i s t e r till hjälp bl. a. för kom­munema i planeringsarbetet tillstyrks i princip av fiertalet remissinstanser som ullalar sig i ämnel,

SPK, som enligt förslagel skulle handha registret, erinrar om all man redan i dag har ell regisler, som f n. omfallar butikerna i ett urval av kommuner, och all man har övervägt att ulöka registret till ett totalregisler, SPK anser del lämpligt all nämnden åläggs att föra det föreslagna registret. Eftersom SPK förfogar över en regional fältorganisation samt regelbundet genomför undersökningar i olika branscher anser man sig kunna garantera en hög kvalitet på registret.

Även NO, planverket och länssiyrelserna i Södermanlands, Östergötlands, Värmlands och Örebro län släller sig bakom eller har inga invändningar mot förslaget att SPK skall handha registret.

Länsslyrelsen i Uppsala län tillstyrker att ett centralt butiksregister inrättas men framhåller att del bör samordnas med statistiska centralbyråns före­tagsregister och länsstyrelsernas förelags- och arbetsställeregisler,

Stockholms läns landstings regionplanenämnd förordar all statistiska central­byrån får svara för registret, medan KF finner del naturiigt att registret förs hos konsumentverket.

Enligl Indiistriförbundel är det bättre att bygga ut det regisler som redan nu förs av AB Butiksregister, vilket ägs till lika delar av DLF och SSLF, Registret skulle kunna utökas till att omfatta alla privata och kooperativa butiker. Denna uppfattning delas av Grossistförbundet och Moderaia sain-llngspartieis kvinnoförbund. SSLF hänvisar till nämnda regisler och anmäler att man kan tänka sig ett samarbeie med olika myndigheler för all ge­mensamt skapa ett tillfredsställande regisler. Liknande synpunkter framförs av ICA saml Köpmannaförbundet och SHIO.

Konsumentverket menar att de register med uppgifter på delta område som förs inom olika myndigheter bör kunna samordnas i större utsträckning. Därigenom skulle man kunna sänka samhällets kostnader och förenkla fö­retagens uppgiftslämnande. Verket föreslår att registerfrågan närmare utreds utifrån dessa synpunkter.

Flera länsstyrelser menar att man bör överväga alt upprätta buliksregisier regionalt. Hit hör länsstyrelsen i Malmöhus län som anför att det därigenom blir kortare kommunikationslinjer mellan dem som registreras och regis­terföraren. Det påpekas också alt länsstyrelsema redan förser kommunerna med vissl planeringsunderlag och all del sålunda lorde vara naturiigt alt vidga underlaget lill att även omfall.a detaljhandeln. Del företagsregister

Prop. 1977/78:8

55

som f. n, finns eller är under uppbyggnad hos länsstyrelserna kan utgöra gmnden för ett kommande detaljhandelsregister.

Kommerskollegium ifrågasätter om ell centralt register är från alla syn­punkler lämpligast, Ell dylikt register måste med nödvändighel bli syn­neriigen omfatiande och lungarbetat. Kollegiet anser alt det bör övervägas om registreringen icke lika väl skulle kunna ske på lokal eller regional basis, exempelvis vid länsstyrelsernas priskonlor. Liknande synpunkler anförs av länsstyrelsen I Kronobergs län, som vidare pekar på att butiksregistreringen kommer att kräva förstärkta personalresurser vid priskontoren.

Förslaget om ett totalregisler över dagligvambutiker avstyrks av Hus­modersförbundet Hem och samhälle, som menar alt registrets värde aldrig kommer att slå i rimlig proportion till kostnaderna för dess upprättande.

Så gott som samtliga remissinsianser som har ullalat sig i ämnet menar - i likhei med distribulionsutredningen - att kommunerna i trafikplaner­ingen bör verka för en bättre anpassning av den kollektiva transportapparaten till dagligvamköp. Även förslaget att färdtjän­sten skall kunna utnyttjas för inköpsresor mottas positivt.

Sålunda anför länsstyrelsen i Jönköpings län att glesbygdens serviceförsörj­ning i själva verket lill stor del torde vara en kommunikationsfråga. Länsstyrelsen understryker härvid den betydelse som de kommunala tra-fikförsörjningsplanerna har för att förbättra möjligheterna till serviceresor. Inte minst bör den kompletteringsirafik med taxi som fiertalet kommuner har inrättat positivt bidra till serviceförsörjningen i glesbygden. Del sagda understryker, menar länsstyrelsen, behovet av en nära samplanering av kom­munernas trafik- och vamförsörjningsplaner.

Köpmannaförbundet och SHIO framhåller all det är fullt klart att del inte går alt bereda alla hushåll tillgång lill en dagligvarubutik inom del som betraktas som gångavstånd. Organisationerna är därför positiva lill trans­portstöd i olika former. Bl, a. menar de alt det finns anledning alt genomföra en översyn av pensionärers och handikappades möjligheler att i full ul­slräckning utnyttja den kommunala färdtiänslen för inköpsresor. Denna uppfattning delas av PRO, som menar att alternativet är bättre än att använda skolskjutsar för inköpsresor.

Länsslyrelsen I Gotlands län framhåller att en lokal trafikförsötining som till stor del baseras på skolskjutsar, vilket är fallel på Gotland, inte medger den önskvärda anpassningen till dagligvaruköp inom rimliga ekonomiska gränser. Länsstyrelsen föreslår därför utökade statsbidrag till kollektivtra­fiken.

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län har inget att invända mot utredning­ens förslag i nu aktuell del men påpekar att färdtjänsten måste ses som ett komplement till närservicen och inte som ett alternativ.

Prop. 1977/78:8

56

4.4 Stödåtgärder

Remissinstanserna tillstyrker allmänt en utbyggd stödverksam-h e t som ett medel att trygga medborgarnas varuförsörjning. De olika stöd­former som föreslås mottas i allt väsentligt positivt av flertalet instanser. Genomgående delar man också ulredningens uppfattning att kommunala varuförsörjningsplaner måste krävas för att stöd skall kunna utgå. De syn­punkter som anförs avser huvudsakligen stödåtgärdernas geografiska om­fattning, detaljer i stödens utformning saml frågor om handläggningsord­ning.

När det gäller stödåtgärdernas geo gra fis k a omfattning menar ett stort antal remissinstanser och så gott som samtliga som har uttalat sig i frågan att alla stödformer bör kunna utgå i hela landet, där förhållandena så påkallar.

Handdstjänslemannaförbundet menar dock att storstadsområdena Stock­holm, Göteborg och Malmö kan undantas.

Delvis annoriunda ställer sig länsstyrelsen i Jämtlands län i anslutning till sin behandling av investeringsstödet, vilket utredningen föreslår skall utgå i hela landet. Länsstyrelsen förutsätter att stödet vid resursbrist i första hand reserveras för de områden där problemen är störst, nämligen landets glesbygdsområden företrädesvis i det inre stödområdet. Stöd till butiker i mer befolkningstäta områden bör enligt länsstyrelsens mening förekomma endast i särskilda undanlagsfall, bl. a. på grund av slödels konkurrensbe­gränsande effekter. Liknande synpunkter anförs av länsslyrelsen i Västerbot­tens län och Hiismodersförbundet Hem och samhälle.

Länsstyrelsen i Västernorrlands län menar att alla stödformer måste begrän­sas till stödområdet.

Kommunförbundei anser att den roll och del ansvar som ges kommunema i samband med vamförsörjningsplaneringen bör följas upp när det gäller utformningen av stödbeslämmelserna. Kommunerna bör enligt förbundel få slor frihel att planera dagligvamförsörjningen och stöd reglerna måste med­ge flexibla lösningar. Förbundet anför också alt del är oklart i vilken mån kommunala driftbidrag till butiker och subventioner av hemsändning ulan-för det inre stödområdet är förenliga med kommunallagen. Förbundet har uppfattningen att kommunernas kompetens i dessa avseenden bör vidgas.

När det gäller den närmare utformningen av hemsändnlngsbi­dragei menar konsumentverket, länsstyrelserna i Värmlands, Västerbottens och Norrbottens län, att statsbidraget bör utgöia 75 % lill kommuner inom det inre stödområdet. Länsstyrelserna i Västernorriands och Jämllands län me­nar att bidraget generellt bör utgöra 75 %.

Länsstyrelsen I Gotlands län anser att statsbidrag bör utgå efter de behov som framkommer i vamförsörjningsplanen och om särskilda skäl föreligger kunna ulgå med mer än 50 %.

Konsumentverket anför i sammanhanget att en bedömning av om hem-

Prop. 1977/78:8

57

sändningsbidrag är motiverat bör kunna göras i förhand. Länsstyrelsen i Gö­teborgs och Bohus län efterlyser allmänt enklare handläggningsrutiner för stö­det.

När det gäller det investeringsstöd, som f. n. ulgår i det inre stödområdet och som utredningen föreslår utvidgat till hela landet, anser konsumentverket att del i vissa fall t)ör finnas förulsättningar att bevilja stöd som läcker hela investeringskostnaden, något som nuvarande regler inte medger, Verkei menar vidare, att under förutsättning all kommunen i va­mförsörjningsplan upptar vambussverksamhet, investeringsstöd bör kunna utgå även för inköp av varubuss. Denna uppfattning delas av länsstyrelserna i Jönköpings och Västmanlands län.

Länsslyrelsen i Väslernorrlands län förordar att investeringsstöd skall kunna utgå till näringsidkare även för förvärv av butiksfaslighet.

När det gäller det föreslagna driftsstödet är remissinstansernas all­männa uppfaltning att del bör ulgå restriktivt. Sålunda anför Indiisirijör-bundet att stödformen bör tillämpas restriktivt och endast underen begränsad tid. Man pekar också på att samma effekt för de mindre enheterna sannolikt skulle kunna åstadkommas genom olika skaltepolitiska åtgärder. Företa­garnas riksjörbund menar alt driftsstöd lill olönsamma butiker utan möjlighet att överieva endasl bör förekomma en kort tid.

SABO anser att bl, a, driftsstöd bör kunna utgå för att stödja bostads­områdenas närhetsbutiker.

Länsstyrelsen i Skaraborgs län finner också alt stödformen bör tillämpas rest­riktivt och användas endast i speciella områden med t, ex. hög andel äldre invånare.

Så gott som samtliga remissinstanser, som har uttalat sig i frågan, menar alt förslaget alt driftsstödet skall utgå med två procent av omsättningen är olämpligt. Man pekar därvid pä att omsätlningssvagare butiker skulle få ett mindre stöd, trots att deras behov torde vara större.

Konsumentverket förordar i stället att verkei skall få möjlighet all bedriva försöksverksamhet för alt pröva alternativa utformningar av stödet och ut­arbeta riktlinjer för hur ett sådani stöd i framtiden skall utformas.

TCO anser alt driftsstödet bör kunna utgå med mer än två procent av årsomsättningen. Stödets storiek bör avgöras från fall till fall med hänsyn till angelägenhetsgrad. Efter utvärderingen av en försöksverksamhet kan mer fasta normer övervägas. Organisationen menar vidare att driftsstöd bör kunna medges i förväg.

Köpmannaförbundet och SHIO anför att olika stödåtgärder bör bestämmas med hänsyn till del aktuella företagets ekonomiska situation. 1 vissa fall kan den föreslagna omsättningsersättningen vara otillräcklig, i andra fall kan det bli fråga om en överkompensation. Enligt organisationernas upp­fattning bör varje stödåtgärd anpassas till del enskilda företagets situation.

0Kanser att procentsatsen måste sättas högre för alt driftsstödet skall verksamt kunna förhindra icke önskade butiksnedläggningar.

Prop. 1977/78:8

58

En alternativ modell för driftsstödet skisseras av länsslyrelsen I Norrbonens län. Modellen innebär alt stödet utgår med ett basbelopp upp lill en viss omsättning och därefter efler hand sjunker tned stigande omsättning för all hell upphöra vid en nivå där stöd inle längre bedöms erforderligt.

Konsumentverket anser till skillnad från utredningen all driftsstöd inte skall utesluta all investeringsstöd kan ulgå. Länsstyrelsen I Jämtlands län menar alt driftsstödet under vissa omständigheter bör kunna kombineras med stöd lill begränsade investeringar i främst leknisk ulruslning.

Bland de remissinstanser som närmare behandlar förslaget om statsbidrag till kommuner som förvärvar buliksfasligheier är me­ningama delade om huruvida det bör förverkligas.

Konsumentverket, som tillstyrker förslaget, anför att ett av de största pro­blemen för de mindre butikerna är att klara successionen. Då butiksägare av ålders- eller hälsoskäl ivingas lägga ner rörelsen finns f. n. små möjligheler alt underlätta för en annan att la vid. Del föreslagna stödet är enligt verkei en verksam ålgärd för att lösa dessa problem.

Länsstyrelsen i Malmöhus län föreslår att stödformen även skall avse kom­muns inköp av vambuss för distribution av dagligvaror.

Till dem som är kritiska mot förslaget hör KF, som anser det tveksamt om stödformen kan fylla någon väsenilig funklion som komplellering lill de föreslagna investerings- och driftsstöden. En butiks hyreskostnader är en del av dess driftskostnader, för vilka det föreslagna driftsstödet är en naturiig stödform, anför KF och avstyrker förslaget i fråga. Liknande syn­punkter anförs av OK.

Förslagel avstyrks också av Industriförbundet, Köpmannaförbundet och SHIO, länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län och fiera fiandetskamrar.

Länsstyrelsen i Stockholms län framhåller att rättspraxis beiräffande kom-muns möjlighet att hålla lokal för handeln är restriktiv och att den föreslagna stödformen därför lorde förutsätta särskild lagstiftning.

Förslag att stöd skall kunna utgå även för iransporter i glesbygd från grossist lill detaljist lämnas av livsmedelsverkel och länssiyrelserna i Alvsborgs och Värmlands län. Enligl livsmedelsverket txjrde stödet då även kunna avse utrustning av kollektiva transportmedel med kyl- och frysut-rymmen eller dylikl.

Några remissinsianser lar upp den belydelse som vidgade uppgif­ter för handeln skulle kunna ha för särskill glesbygdsbuiikerna. Så­lunda anför DAGAB att attraktionskraften för en livsmedelsbutik kan för­stärkas belydligt om en kombination med andra serviceutbud möjliggörs. Post-, apoteks-och systembolagsservice är exempel på tänkbart komplement. Med ell sådant komplement ökar attraktionskraften hos butiken, och in-komsliillskoiiet kan vara precis vad som behövs lor all möjliggöra en lönsam drift. Organisationen efterlyser en mer positiv syn på en utveckling i denna riktning från statsmakternas sida,

SPK anför att en sådan servicevidgning skulle förbättra många glesbygds-

Prop. 1977/78:8

59

butikers underlag och samtidigt även konsumenternas försörjningsnivå,

Li k nande sy n pu nkter an förs av länsstyrelsen i Blekinge län, som vidare fram­håller vikten av att del sker en samplanering i bosladsområden av olika servicefunktioner, då en koncentration av olika servicelbrmer skapar bätlre ekonomiskt underlag för de mindre dagligvambutikerna.

ICA pekar också på all en butik kan stödjas genom all den får ulföra olika samhällstiänsler och få rimlig ersäitning för detta. Leveranser lill kom­munala inrättningar kan också motverka en utglesning av butiksnätet. Di­rekla uppdrag från kommunen att sköta hemsändning av varor lill åldringar, .sjuka etc. har samma effekt. Sådana stimulansåtgärder bör enligl ICA rim­ligen inle behöva komma i konfiikt med kommunernas önskemål om ra­tionell och ekonomisk upphandling.

Kommunförbundet, som också är positivt lill vidgade uppgifter för handeln, framhåller särskill alt oberoende av om direkta stödåtgärder ges eller ej måste samhället i första hand verka för alt närbuliker i tätorter och gles-bygdsbutiker ges möjligheler alt verka av egen kraft. Förbundet pekar i .sammanhanget på att man bör kunna undersöka möjligheterna lill deltids-sysselsättning i annan verksamhel för butiksinnehavare eller -föreståndare. En butik kan även knytas till hotell, pensionat och annan turistverksamhet, framhåller förbundel vidare.

Följande remissinstanser uttalar sig på olika sätl för en decentra­lisering av handläggningen av siödärenden, nämligen konsumentverket, ålskilliga länsslyrelser, KomnninJÖrbundet, KF, Köpmannajörbundei och SHIO samt OK.

Härvid anför länsstyrelsen i Värmlands län att en decentralisering av besluts­funktionen till länsstyrelserna skulle förenkla del nu alll för tungrodda ad­ministrativa förfarandet och sannolikt innebära ekonomiska besparingar. Länsstyrelsen utför redan i dag ett ganska omfattande arbete med ansök­ningarna. 1 regel las direkla konlakler med sökanden och ärendel remitteras till bl, a. kommunen och handelns organisationer på länsnivå för yttrande. Därvid får länsslyrelsen en god kännedom om de lokala förhållandena. Mol bakgmnd härav och den ökade planeringen på det kommunala planet finns det enligl länsstyrelsens uppfattning inga hinder för att beslutanderätten läggs på länsstyrelserna redan i samband med alt utredningens förslag genomförs. Konsumentverket fömtsätts svara för den övergripande tillsy­nen,

Enligl länsslyrelsen i Jämtlands länkår den föreslagna ordnmgen med kon­sumentverket som beslutande myndighet i frågor om investeringsstöd och driftsstöd alll för komplicerad. Länsstyrelsen anser all besluten inom vissa givna ramar bör kunna fattas av länsslyrelsen efler samråd med kommuner och handelns organisationer. Länsstyrelsen i Norrboitens län föreslår all stöd-ärenden upp till förslagsvis en halv milj. kr. beslutas hos länsstyrelserna.

Länsstyrelserna i Blekinge och Malmöhus län förordar att varje länsstyrelse får en medelsram inom vilken stödbeslut får fattas.

Prop. 1977/78:8

60

Länsstyrelsen i Uppsala län menar all länsstyrelsen bör svara för fördelning­en av tillgängliga bidragsmedel på kommuner och att man så långl möjligt låter kommunerna svara för fördelningen av bidrag på lokal nivå. Härigenom kan en direkt samordning av planeringsansvar och finansiering åstadkom­mas. Synpunkter i denna riktning anförs också av länsslyrelsen i Kalmar län samt Köpniannaförbitndet och SHIO.

Konsumentverket anför att verksamheten även under de närmaste åren kommer att vara i ett uppbyggnadsskede, varunder handläggningsordningen i huvudsak bör vara oförändrad. Det kan dock menar verkei, övervägas om inte besluten i ärenden rörande mindre belopp kan överföras i vart fall till de länsstyrelser som har erfarenhet från glesbygdsstödet. Ytterligare decentralisering bör emellertid inte genomföras förrän enhetligt underiag föreligger för bedömning av stödbehovet i olika regioner. Arbetet inom ver­ket kan därefter inriklas på fördelningen av anslagel mellan regionerna och en fortlöpande utvärdering av stödverksamheten.

Kommunförbundet ifrågasätter om inte handläggningen av låneärendena skulle kunna jämföras med den ekonomiskt mer omfattande långivningen inom bostadssektorn och att det därmed skulle vara naturligt att låta kom­munema i största möjliga utsträckning handha förberedelser för lånebeslut i investeringsslödärenden. Beslutsfunktionen bördock enligt förbundet ligga kvar på central nivå för att medge en likartad bedömning över hela landet,

4.5 Etableringskontroll m. m.

Bland remissinstanserna råder slarkt delade meningar i fråga om den fö­reslagna etableringskontrollen. Förslaget tillstyrks av planverket, länsstyrelserna i Stockholms, Södermanlands, Östergötlands, Kalmar, Gotlands, Blekinge, Alvsborgs, Örebro, Kopparbergs, Gävleborgs, Väslernorrlands och Norrbonens län, socialsiyrelsen, Kommunförbundei, Landstingsförbundet, Stockholms läns landstings regionplanenämnd, SABO, TCO, HTF, LO, Handelsanslälldas JÖrbund, HCK, Hyresgästernas riksjörbund, PRO saml ell fiertal kommuner.

Sälunda menar LO alt en kommunal tillståndsprövning enligt särskild lag är en absolut nödvändighel. Kommunernas nuvarande slyrinstmmeni är enligl organisationen inte lillräckliga, och utan lillfredsslällande styrmedel finns risken att en fastställd vamförsörjningsplan inle kan uppfyllas.

Planverkei anser all tillståndsplikten bör kunna bidra lill att detaljhan­delsföretagens planering inte drivs för långt innan kontakter tas med kom­munen. Vidare skulle tillståndsplikten i stort sell undanröja behovei alt genom stadsplanebestämmelser söka reglera var livsmedel får säljas. Slul­ligen skulle den enligt verket också ge den fördelen all oulnyttiad bygg-nadsräll för handelsändamål i äldre planer inle kan utnyttjas för livsme­delsförsäljning Ulan förnyad prövning. Planverket menar dock att kom­munerna bör ha möjlighel att vänta med införandet av tiUståndsplikt lill

Prop. 1977/78:8

61

dess alt den styrande effekten av varuförsörjningsplaneringen kunnat vär­deras och loreslår därför all lagen utformas så att dess tillämpning görs beroende av kommunalt beslut. Slutligen förordar planverket att tillstånds­plikten skall gälla försäljning av livsmedel i stället för det mer obestämda begreppel dagligvaror.

Enligl länsstyrelsen i Stockholms län kan tillståndsprövningen bli ett värde­fullt medel för kommunerna om den utformas så att nyetableringar av icke önskvärda slormarknader och slora köpcentra motverkas samt så att den aktivt bidrar till en utbyggnad av närservicen, Länsslyrelsen lillslyrker i princip lillslåndsprövningen, i vari fall beiräffande stormarknader och lik­nande anordningar med stark stmktureU påverkan inom ett slörre område. Länsstyrelsen förordar all denna lagstiftningsfråga samordnas med bygg­nadslagstiftningen.

Länsslyrelsen i Väslernorrlands län förordar den föreslagna lillslåndspröv­ningen, vilken kan ha vissa fördelar som komplement lill kommunens pla­nering. Länsslyrelsen framhåller dock alt restriktiva medel bör ulnyltias med försiktighet. I första hand bör förändringar i butiksstmkluren genom­föras med hjälp av förhandlingar, ökal informationsutbyte och planerings­samverkan mellan samhället, konsumenterna och företagen, menar länsslyrelsen.

Länsslyrelsen i Kalmar län anser inle alt tiUståndstvånget börgälla planerade förändringar i livsmedelshandeln som slår i överensslämmelse med vam­försörjningsplan.

TCO konstaterar att ansökan om tillstånd enligt förslagel skall ske minst sex månader före den planerade åtgärden. Organisationen tror att den tiden ibland kan vara för kort och föreslår en förlängning av liden för vissa ärenden till ett år.

Socialstyrelsen föreslår att tillståndsplikten även skall gälla försäljning av drivmedel.

PRO framhåller i sammanhanget att de förelag eller samverkande före­tagsgmpper, som får tillstånd alt etablera slorvamhus skall kunna åläggas att även svara för närservice inom varuhusels infiuensområde, Länsslyrelsen lAlvsborgstän menar alt överensstämmelser om upprätthållande av närservice bör kunna träffas vid fördelning av attraktiva bulikslägen.

Några remissinsianser är tveksamma lill om en särskild etableringskontroll krävs. Hit hör konsumeniverkel, som i och för sig instämmer i utredningens bedömning alt gällande byggnadslagstiftning inte ger kommunema lillräck­liga möjligheter att kontrollera omfattningen och lokaliseringen av detalj­handelsutbudet. Verket pekar - i likhet med planverket - på all i dag inle finns några hinder för alt s. k. vilande byggnadsrätter uinyttjas på ett sätl som strider mot det aktuella servicebehovet. Ej heller ger byggnadslagstift­ningen möjlighel att påverka vad som bjuds ut i vambussar och annan ambulerande handel. Verket föreslår att möjligheterna att inordna en till­slåndsplikl i en utvecklad byggnadslagstiftning prövas. I den mån bygg-

Prop. 1977/78:8

62

nadslagstiftningen skulle bli otillräcklig bör lagförslag utarbetas med de ytter­ligare styrmedel som erfordras. Liknande synpunkter anförs av länsstyrelsen i Skaraborgs län.

KommerskoUegium, SPK, länsstyrelsen i Uppsala län och Sveriges socialdemo­kratiska kvinnojörbund är också tveksamma och hänvisar bl, a, till de styr­möjligheter som byggnadslagstiftningen erbjuder eller kan erbjuda.

Den föreslagna etableringskontrollen avstyrks av NO, indusiriverkel, länsstyrelserna i Kalmar, Kronobergs, Kristianstads, Malmöhus, Göteborgs och Bohus, Skaraborgs, Värmlands, Västmanlands samt Jämtlands län, Svenska handelskammarjörbundel, Byggnadsenireprenörjöreningen, KF, LRF, Grossist-förbundet, Köpmannaförbundet och SHIO, SSLF, Indtistriförbundei, DLF, Fri­viUiga fackkedjorna, Dagab, ICA, Vivo-Favör, NK, Åhlén &font-family:Verdana'>

Prop. 1977/78:8

63

vändigt alt införa en kommunal tillståndsprövning vid butikselablering. Om ett utvidgat informationsutbyte mellan kommune:'na och handelns in­stanser betraktas som önskvärt lorde delta enligt verket kunna uppnås genom ett enklare samrådssystem eller ett anmälningsförfarande.

Även hovrätten över Skåne och Blekinge, länsslyrelsen i Jämtlands län och LRF utlalar sig för ett anmälningsförfarande. Sålunda anser LRF att en anmäl­ningsplikt, som gäller såväl nedläggningar som nyetableringar samt utvidg­ningar och andra förändringar, skulle ge kommunerna lillräckliga möj­ligheter all påverka utvecklingen, Ell sådani anmälningsförfarande öppnar möjligheler för ett samråd som har goda förulsällningar alt ge prakliska lösningar samiidigi som utrymme finns för nya initiativ, menar LRF.

Några remissinstanser pekar särskilt på att etableringskontrollen skulle kunna verka ulvecklingshämmande. Sålunda anför NO alt det finns risk för att redan etablerade företag skulle få ett allt för stort inflytande över besluten. De negativa faktorer av en etablering som befintliga förelag kan åberopa, t. ex. lägre kapacitetsutnyttjande och risk för sysselsättningsproblem i befintliga butiker, är kortsiktiga och relativt påtagliga förhållanden. De långsikliga, positiva effekter som kan uppkomma genom en nyetablering, t. ex. attraktivare pris-, service- och/eller sortimentsnivå hos det nyetable­rade företaget, kan vara svårare att påvisa innan elableringen har kommit till stånd. NO har svårt alt frigöra sig från uppfattningen att en genomgående styrning av buiiksslmkiuren skulle kunna medföra att okonventionella och oprövade affärsmetoder fick svårare att göra sig gällande.

Grossistförbundei framhåller likaledes all den förordade tillståndsprövning­en skulle skapa en detaljreglering som skulle bli ulvecklingshämmande och konkurrensbegränsande. Man kan enligt förbundet inie blunda för risken att en sådan kontroll slår vakt om del bestående och motverkar den ut­veckling av nya butiksformer som distribulionsutredningen har uttalat sig för.

Från några håll anförs synpunkler av mera formell natur på den föreslagna etableringskontrollen. Sålunda konstaterar hovrätten över Skåne och Blekinge att utredningen inle har lagl fram något lagförslag och att del är först när så sker som svårigheterna och problemen åskådliggörs på ell sådani sätt att del kan närmare granskas och kritiseras. Hovrätten pekar bl, a, på all den närmare innebörden av meddelade lillslånd inle förefaller ha undersökts tillräckligt. Sålunda framgår inte i vad mån tillståndet är beroende av att rörelsen utövas eller om det kan uppkomma vilande tillstånd. Hovrätten tar också upp frågan om vilka som bör vara besvärsberätligade och konsta­terar att varje nyll tillstånd inkräktar på utövandet av redan lämnade tUl­stånd. Företag som redan har tillstånd har inte tillerkänts besvärsräti av uiredningen, vilkel hovrätten finner tvivelaktigt. Även Konimunförbundet och länsstyrdsen i Norrbottens län anser all redan etablerade företag bör ha besvärsrätt. Kammarrätten I Sundsvall och länsstyrelsen I Alvsborgs län menaratt frågan

Prop. 1977/78:8

64

om vilka som skall vara besvärsberätligade bör utredas ytterligare medan länsstyrelsen i Siockholms lan anser all kommunallagens besvärsregler är till­räckliga.

Några remissinsianser anmäler synpunkler på den av utredningen fö­reslagna p r i ne i pe n för fördelning av bulikslägen påolika förelagsgrupper. Flertalet av dessa är kritiska mot förslagel. Till dessa hör konsumentverket som anför all de styrmedel som bör införas har lill syfte att möjliggöra en anpassning av varuförsörjningen lill kommunernas mål och konsumenternas behov. Härav följer all de förelag som effektivast för­mår uppfylla kraven kommer att gynnas. Alt som uiredningen föreslår bi­behålla en viss fördelning av marknaden mellan olika företagsgrupper kan däremot enligl verket inle vara en uppgift för samhället. Även Hyresgästernas rikstörbund menaratt de förelag som bäst tillgodoser samhällets målsättningar bör gynnas vid fördelningen av bulikslägen.

Konimunförbundet menar all förslaget förutsätter att nuvarande fördelning av marknadsandelar eller buliksanial är optimal och att t. ex. förändringar i fördelningen mellan enskild och kooperativ handel skulle medföra för samhället inle önskvärda konsekvenser. Förbundet förutsätter att förslaget inte kommer att tillmätas betydelse.

Planverket anser all fördelningsprinciperna är en kommunal angelägenhet.

Den föreslagna fördelningsprincipen avstyrks också klart av KF, SSLF, och fiera kommuner.

NO anför all samhällets och konsumenternas inlressen bör sältas främst vid fördelningen. Faktorer som pris, buiiksstoriek, lokalisering i förhållande till konsumenternas bosläder elc, samspelar på ett komplicerat sätl och valel av företag kan påverka samspelet. För att upprätthålla konkurrens finns del vidare skäl all bereda plats ål så många företag som möjligt som slår vid sidan av storföretagen. Sådana argument som inte kan hänföras till allmänintresset bör enligt NO få påverka fördelningen först i andra hand. Till dessa hör anspråk från ett förelag eller block på all bibehålla sin mark­nadsandel.

Samiliga remissinsianser som uttalar sig i frågan är positiva till att fö­retagen i god lid anmäler   planer   på   nedläggningar.

Kommunförbundet anser sålunda all informationen bör vara kommunen till hända i sä god lid alt åtgärder för all trygga vamförsörjningen kan vidlas. Handelskammarförbundet föreslåratl anmälningsförfarandel knyts till den fö­reslagna årliga revideringen av de kommunala varuförsörjningsplanerna. Handelsanslälldas JÖrbund menar att del bör klarläggas om anmälan om ned­läggning kan knytas till t. ex, skyldighet att anmäla permittering eller upp­sägning av personal enligt annan lagsliftning.

Följande remissinsianser anser att man bör införa ett obligatoriskt an­mälningsförfarande, nämligen länssiyrelserna I Södermanlands, Gotlands, Ble­kinge och Örebro län, LRF, Husmoderförbundet Hem och samhälle och PRÖ.

Grossistförbundei anför å sin sida att ett anmälningsobligatorium torde vara

Prop. 1977/78:8

65

svårt alt upprätthålla, eftersom det inte finns några sanklionsmöjligheter.

Utredningens förslag om en etableringsavgift för större försälj­ningsställen för dagligvaror avstyrks av så gott som samtliga remissinstanser som yttrat sig i frågan. Hit hör kommerkollegium, som anför att butiker av den slorieksordning som skulle beläggas med avgift kommer att etableras i överensstämmelse med kommunala varuförsörjningsplaner. Del måste där­för enligt kollegiet anses märkligt om lillkomslen av sådana, från kom­munens och näringslivets synpunkler önskvärda butiksenheter skulle för­svåras eller förhindras av en särskild avgift. Kollegiet menar vidare att be­hovet av att förhindra lillkomslen av slormarknader eller liknande utpräglade slorbutiker i dag torde vara betydligt mindre, då mycket lalar för att denna marknad nu är mättad,

NO avstyrker också förslaget och pekar på att avgiften på längre sikt kom­mer alt påverka prisbildningen och att denna verkan kommer snabbare i nybyggnadsområden. Som styrmedel skulle avgiften enligt NO vara lämligen verkningslös eftersom endast nyetablerade butiker påverkas. Denna om­ständighet påverkar också direkl konkurrensförhållandena mellan stora re­dan etablerade butiker och nyetablerade butiker. NO framhåller vidare alt en etableringsavgift sannolikt skulle skapa praktiska problem, Bl.a. skulle butiksföretagens sirävan att minska vamhanteringsytan kunna leda till att hushållens arbetsmiljö i butikerna försämrades till följd av ökad trängsel.

Grosslsiförbundei finner det i likhet med kommerskollegium egendomligt och ologiskt om en av kommunen önskad butik skulle belastas med eta­bleringsavgift. Förbundet pekar även på att avgiften särskilt måste försvåra för fristående företag att etablera butiker.

Industriförbundet anför utöver synpunkler av nyss angivet slag att den produktivitetsökning som hittills åstadkommits i handeln i övervägande grad har varit en effekt av skalfördelar och ägt rum i de slörre butikerna. Etableringsavgiften skulle föra med sig att incitamentet till rationalisering inom handeln i framtiden minskar.

Länsstyrelsen I Uppsala län anser alt insatser för att skapa eller vidmakthålla ett vissl serviceutbud måste vara ett allmänt samhällsålagande och att kost­nadema i princip bör fördelas på alla inkomsttagare eller konsumenter. Stöd­insatserna bör därför enligt länsstyrelsen finansieras direkt via statsbudgeten. Utredningens förslag att etableringsavgiften skall vara ett finansieringsin-stmment tillbakavisas således.

SPK, som ställer sig tveksam lill den föreslagna avgiften, menar att den bör avse såväl redan etablerade butiker som nyetablerade.

Förslaget om etableringsavgift tillstyrks av länsstyrelserna I Väslernorrlands och Norrbollens län samt ett fåtal kommuner.

Härvid anför dock länsslyrelsen i Norrbollens län att gränsen där avgifi skall börja utgå bör sättas till 1 000 m vamhanteringsyta,

Handelsanslälldas JÖrbund förklarar sig inte vilja motsätta sig en etable­ringsavgift.

5 Riksdagen 1977/78. I saml. Nr 8

Prop. 1977/78:8

66

Systembolaget fömtsätter att en eventuell avgift inte tas ul vid bolagels etableringar,

4.6 Myndighetsuppgifter, resursfrågor m. m.

I det föregående (avsnitt 4.3) har redogjorts för remissinstansernas in­ställning till utredningens förslag rörande upprättande av ett centralt bu­tiksregister. De förslag i övrigt rörande uppgifter för centrala myndigheter som utredningen lämnar mottas allmänt positivt av re­missinstanserna.

Konsumentverket anför sålunda att de uppgifter, som utredningen föreslår för verkets del när det gäller bl. a. rådgivning till kommuner, hushållsun­dersökningar, forskning och utveckling saml ulbildning, är angelägna och ligger i linje med verkets inrikining. Verket tillstyrker förslaget i denna del. När det gäller resursbehovet hos verkei anförs, att ett förverkligande av samhällets mål enligt distributionsutredningens förslag kräver förstärkta resurser hos verket. De av utredningen föreslagna åtta nya tiänsterna be­dömer verket vara väl avvägda för de uppgifter som blir aktuella i ett in­ledningsskede.

Länsstyrelsen i Uppsala län tillstyrker i huvudsak de föreslagna uppgiftema för de centrala verken. Beträffande konsumentverket framhålls dämtöver behovei av en utökad informations- och utbildningsverksamhet med syftel att för konsumenterna markera betydelsen av väl planerade inköp.

Bland de uppgifter som föreslagits åvila konsumentverket anser Kom-tnunförbundet och Husmodersförbundet Hem och samhälle arbelel med ulveck­lingen av nya typer av närhelsbuliker särskilt angelägel.

Folkpartiets k-vinnoförbund betonar också starkt viklen av alt nödvändiga resurser ges för utveckling av nya lyper av närhelsbuliker och förbättrade hemköpssystem. Även länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län anser att del är väsentligt att få till stånd alternativa distributionsformer, t. ex. hemköp och hemsändning. Dessa distributionsformer bör utformas så alt närbuliksser-vicen inte påverkas negativt.

Riksförbundet Kiosk och gatukök betonar i sammanhanget den närservice som kiosknäringen erbjuder.

Handelns arbelsgivareorganisatlon förordar en förstärkning av forsknings­resurserna och att ämnesområdet breddas lill alt omfatta inte bara direkl konsumentanknutna frågor, ulan också aktuella förelagsekonomiska sam­manhang inom detalj- och partihandel.

Bland konsumentverkets uppgifier är det enligl DHR inle minsl viktigt att följa utvecklingen när del gäller handikappade konsumenters möjligheter att nå varorna, ta del av informationen om dem och få lillgång till varor som inte innehåller för vederbörande fariiga ämnen.

TCÖ och Handdsijäiistemannajörbundet anser att, för att de anställdas ar­betssituation skall bli meningsfullare, det fordras en mer omfattande och

Prop. 1977/78:8

67

bättre ulbildning. Organisationerna instämmer mot bakgrund härav i ul­redningens förslag att konsumentverket bör bistå Handelns yrkesnämnd med utbildningsmaterial,

SPK ansluter sig helt till utredningens bedömning av betydelsen av alt söka följa upp de efTekter som följer med koncentrationen inom distribu­tionen. Nämnden bedriver redan i dag studier i dessa frågor. Man hälsar nu med tillfredsställelse utredningens förslag om resursförstärkningar till SPK för lokalt avgränsade undersökningar inom dagligvaruhandeln och om skyldighet för företag att anmäla ändrade leverantörsvillkor till SPK.

NO däremoi är kritisk mot förslaget rörande anmälan om ändrade le­verantörsvillkor. NO erinrar bl, a. om att utvecklingen i dessa avseenden redan nu bevakas av de konkurrensvårdande myndigheterna. Definitions-och avgränsningsproblem skulle vidare medföra omfallande överväganden.

Länsstyrelsen i Mallands län förordar att frågan om vilka uppgifter som bör läggas på central respektive regional nivå överiämnas till decentraliserings-utredningen för övervägande.

LRF år till skillnad från flertalet remissinstanser kritisk mot utredningens förslag i nu behandlad del och befarar att de om de genomförs leder till en dyrbar och byråkraliserad apparat av begränsat iniresse för konsumen­terna. LRF förordar i stället att ökad satsning görs på direktinformation på del lokala och regionala planet, medan den centrala verksamheten be­gränsas.

Bland de remissinstanser som har uttalat sig närmare i frågan råder delade meningar om huruvida endistribulionsnämnd bör inrättas för sam­råd mellan centrala organ och som kan göra samlade bedömningar av ut­vecklingen m. m.

Positivt till förslaget är bl.a. konsumeniverkel, som finner att en sådan nämnd skulle vara av stort värde för verkets fortsatta agerande. Där bör det bli aktuellt att diskutera hur samhällskrav på skilda områden skall av­vägas mol målsättningar som gäller buiiksslmkiuren.

Också KF delar ulredningens uppfattning att det kan behövas ett centralt organ, som kan göra samlade bedömningar av utvecklingen inom distri­butionen. Ett sådant organ kan enligt KF också fylla en viklig funktion, t. ex, för alt diskutera ulformningen av vilka principer som skall gälla vid lillämpningen av de stödformer som utredningen har föreslagit,

Länssiyrelserna i Malmöhusoch Värmlands län, ICA och Moderaia samlings­paniels kvinnojörbund avstyrker inrättandet av en dislributionsnämnd, medan NO, länsslyrelsen i Skaraborgs län och SABO ställer sig tveksamma lill försla­get. Härvid anför ICA såviii gäller glesbygdsfrågorna att nuvarande gles­bygdsnämnd bör bibehållas med sina särskilda arbetsuppgifter. De statliga långtidsutredningarna, konjunkturinstitutet, redan befintliga utredningsin­stitut etc. torde kunna svara för vad som kan krävas när det gäller "en samlad central bedömning av utvecklingen inom dagligvamhandeln". Att inrätta ytteriigare ett centralt organ för dessa frågor är enligl ICA:s mening onödigt.

Prop. 1977/78:8

68

NO, planverkei, FriviUiga fackkedjorna och Handetsanstättdas förbund fram­för önskemål om all beredas plats i dislribulionsnämnden.

Moderaia samlingspartiets kvinnoförbund anser alt konsumentverkets sly­relse med representation från bl. a, handeln kan fungera på samma sätl som den föreslagna nämnden.

När det gäller de föreslagna anslagen för stöd menar några re­missinstanser att medlen är otillräckliga. Hit hör konsumentverket, som också pekar på att man för vissa stödformer får räkna med att behovet efter hand ökar.

Länsstyrelsen i Gävleborgs län framhåller att stödmedlen kommer att visa sig otillräckliga, särskill om stödet skall kunna utgå även utanför det inre stödområdet. Även länsstyrelserna i Kopparbergs, Väsiernorrlandsoch Norrbot­tens län finner anslagsberäkningen delvis otillräcklig.

När det gäller i k r a f 11 r ä d a n d e t av den nya ordningen anför Kom­munförbundet, med hänvisning till att myndigheter och kommuner måsle ges erforderiig tid för att göra de insatser som erfordras, att det inte bör sättas tidigare än två år efter det att riksdagen har beslutat i frågan.

5    Bensinförsörjningsfrågor

5.1 Bensinhandelsutredningen och remissyttrandena över denna

Bensinhandelsutredningen tillkallades år 1967 för att överväga behovet av och möjligheterna till en rationalisering av bensinhandelns stmktur. Bak­gmnden var att den relativt snabba utbyggnad av bensinhandeln som då hade skett ansågs ha medfört en rad problem. En överkapacitet antogs ha förelegat åtminstone i delar av landet.

Utredningen kartlade bl.a, utformningen av bensinstationsnätet i slutet av 1960-talet samt då planerade förändringar av detta till år 1975. Utred­ningen behandlade också vissa speciella frågor rörande stationsinnehavarna och de anställda på stationerna.

När det gäller effektiviteten i bensinhandeln konstaterade utredningen sammanfattningsvis, att användningen av olika konkurrensmedel i bran­schen till fullo tillgodosåg konsumenternas anspråk på fördelaktiga priser, deras önskan om valmöjlighet mellan olika märken, sortiment och service­alternativ saml deras behov av ett lätt tillgängligt utbud. I frågan om di­mensioneringen av detaljhandelsledet ansågs konkurrensen inte fungera eff­ektivt på kort sikt, vilket fick belydelse från i första hand återförsäljarnas och de anställdas synpunkt.

I fråga om stationsnätets omfattning och utformning fann utredningen, att en betydande överkapacitet förelåg, huvudsakligen i mindre orter och i glesbygdsområden men lokalt också på andra håll. Utredningen ansåg det inte möjligt att i konkreta termer ange stationsnälets optimala omfattning eller att lämna entydiga, generella anvisningar beträffande försäljningsstäl-

Prop. 1977/78:8

69

lenas lämpliga storlek, utrustning, verksamhetsinriktning och lokalisering. Utvidgningen av verksamhetsinriktningen vid försäljningsställena borde av olika skäl fortsätta och inte försvåras av begränsade kommunala föreskrifter o. d. Någon hell invändningsfri norm för fördelning av stalionsplatser mellan olika etableringsiniresserade kunde inte rekommenderas, utan fördelningen fick bli en avvägningsfråga från fall till fall.

Utredningen fann att strukturförändringar utöver dem som förelagen pla­nerade var önskvärda och förordade att för ändamålet ett stmkturråd till­skapades. Rådet skulle genom särskild utredningsverksamhet skapa besluts­underiag för lämpliga rationaliseringsålgärder och verka för nedläggning av försäljningsställen där klar överelablering förelåg.

Rådet föreslogs få formen av en stiftelse, bildad av oljeföretagen, och finansierad genom viss årlig avgift per försäljningsställe. 1 skrivelse till ut­redningen hade samtliga oljeföretag bekräftat att de var beredda att bilda slmkturrådet och driva verksamheten i enlighet med förslag till sliftelseur-kund och stadgar som utredningen upprättat. Återförsäljarna, Transportar­betareförbundet, Kommunförbundet och motororganisationerna hade under hand förklarat sig beredda att medverka i rådet.

Bensinhandelsutredningens betänkande genomgick remissbehandling. En instans förordade ett förstatligande av hela oljebranschen och föreslog att en ny utredning skulle tillsättas. Andra instanser ansåg att utredningens förslag inle stod i överensstämmelse med samhällets konkurrenspolitik. En del inslanser, bl. a. KF och LO, ansåg att något behov att inrätta ett särskilt stmkturråd inte förelåg då utvecklingen ändå gick i önskad riktning. Länsstyrelser och kommuner som yttrade sig tillstyrkte i allmänhet förslagel, som bl. a. ansågs kunna underlätta behandlingen av bensinhandelsfrågorna i den fysiska planeringen.

Efler remissbehandlingen har förslaget inte föranlett några åtgärder. Genom ulredningens arbete har vissa ändringar åstadkommits närdet gäller förhållandel mellan oljeföreiagen och deras återförsäljare. Genom Svenska Petroleum Institutets löpande uppföljning av siationsnätets utveckling kan konstateras att antalet försäljningsställen för drivmedel gått ned till vad ut­redningen i runda tal förordade.

5.2 Konsumentverkets arbete

Antalet försäljningsställen för drivmedel har mellan åren 1968 och 1974 minskat från omkring 9 000 lill drygt 6 000. Av de nedlagda var omkring 2 000 s. k. singelanläggningar, dvs. pump i anslulning till lanthandel, garage eller dylikt. Utvecklingen har haft stor betydelse för bensinförsörjningen i glesbygdsområden, Efiersom bensinhandel ofta drivs i anslutning lill lant­handel har också möjligheterna för denna att fortsätta med sin övriga verk­samhet påverkats.

Den utveckling av bensinhandeln som skett efter det att bensinhandels-

Prop. 1977/78:8

70

utredningen tillkallades har alltså fört med sig andra problem än dem som utredningen skulle behandla. Konsumentverket fick mot denna bakgrund i december 1974 i uppdrag all i samråd med statens pris- och kartellnämnd skyndsaint kartlägga drivmedelsförsörjningen i glesbygdsområden, främst försäljningen med bensin till konsumenter i det inre stödområdet.

Enligt uppdraget skulle konsumentverket, om kartläggningen visade att försörjningen var eller kunde bli otillfredsställande, överväga vilka åigärder som borde vidlas. Dessa överväganden skulle i första hand inriktas på åt­gärder som kunde vidtas av bensinbolagen.

Konsumentverket följer alltjämt utvecklingen av drivmedelsförsörjningen i glesbygder. 1 en promemoria som gavs in lill handelsdepartementet i april 1975 redogjorde verket för uppdragets genomförande dittills. Synpunkter lämnades också på vissa åtgärder som borde vidtas.

I promemorian konstaterades att antalet försäljningsställen under senare år har minskat kraftigt. Minskningen har i huvudsak avsett singelanlägg­ningar. Antalet sådana mer än halverades under första hälften av 1970-talel, Huvudsakliga skäl till nedläggningarna har enligl branschen varit tekniska förhållanden eller att det varit innehavarens önskemål alternativt att en lanthandel upphört med sin verksamhet.

Flertalet av de nedlagda anläggningarna har enligt promemorian varit belägna tämligen nära altemativa inköpsställen, 1 många fall har det varit en av flera anläggningar på en ort som lagts ned, något som kan förbättra kvarvarande anläggningars möjlighet alt beslå på längre sikt.

Sammanfattningsvis konstaleras att den nedläggning av singelanläggning­ar som skett ofta inte alls eller endasl i mindre ulsträckning drabbat kon­sumenternas tillgänglighet lill drivmedel. I många områden har man emel­lertid enligt promemorian nått den gräns då en fortsalt nedskärning av antalet anläggningar kan få synnerligen ogynnsamma konsekvenser. Tillgänglig­heten till drivmedel kan på ett drastiskt sätt försämras. Samtidigt kan re­sultatet bli negativa konsekvenser för konsumenternas dagligvaruförsörjning eftersom singelanläggningama ofta är knutna till lanthandeln. Fömtom den ökade intäkt som detta direkl för med sig får man en mer attraktiv butik för såväl bofast befolkning som turister. Försvinner anläggningen tvingas ortsbefolkningen vända sig till närmaste alternativa bensinförsäljningsställe varvid även en del av dagligvaminköpen föriäggs lill annan ort. Längs färd­vägar som ofta frekventeras av turister kan möjlighelen att köpa drivmedel vara den*avgörande faktorn för att fånga in dessa konsumenter, som i sam­band härmed i viss mån även inhandlar dagligvaror. Dessa faktorer kan enligt promemorian lillsammans ulgöra det avgörande tillskottet till rörelsen som erfordras för att lanthandeln skall kunna leva vidare. Även en ben­sinanläggning som inte är knuten direkt till butiken kan spela en likartad roll.

För att kunna motverka att från försörjningssynpunkl angelägna anlägg­ningar dras in rekommenderade konsumentverket i december 1974 olje-

Prop. 1977/78:8

71

bolagen alt inte utan samråd med verket göra inskränkningar av singel­anläggningar i anslutning till livsmedelsbutiker. Bolagen har förbundit sig att samråda med verket i sådana frågor inom det inre stödområdet.

På kort sikt kan enligt promemorian en del nedläggningshot undanröjas genom att lanthandlare övertar anläggningen från oljebolagen. För att även i framtiden tillförsäkra glesbygdskonsumenierna en tillfredsställande driv­medelsförsörjning måste mer långsiktigt verksamma åtgärder vidtas. Några sådana åtgärder skisseras i promemorian.

Verkei betonar sålunda i promemorian att det vore lämpligt att utnyttja den kommunala serviceplaneringen så, alt den även omfattar en plan över hur man i framtiden skall kunna behålla en tillfredsställande drivmedels-försötining.

Vidare skisseras olika lösningar för att förbilliga investeringar, distribution och hantering.

Ett alternativ för all lösa finansieringsproblem när det gäller att vidmakt­hålla företagsekonomiskt olönsamma men från konsumentsynpunkl viktiga anläggningar är enligt promemorian att utöka del nuvarande glesbygdsstödet till alt omfatta även drivmedel.

6 Föredraganden 6.1 Inledning

I vamhandeln sker den slutliga förmedlingen av varor från producenterna lill konsumenterna. 1 vårt land bedrivs denna handel inom ramen för en social marknadsekonomi, dvs, en ekonomi där beslut om produktion, dis­tribution och konsumtion i princip fattas självständigt av parterna på mark­naden. Denna ekonomi förutsätts fungera så, att förelagen i syfte alt få avsättning för sin produktion anpassar sig lill konsumenternas önskemål.

Det marknadsekonomiska systemet innebär slora fördelar för fienalet kon­sumenter. Det är också utgångspunkten för den statliga konsumentpolitiken; Samiidigi är del uppenbarl, alt det finns brister i marknadsekonomin och att konsumenterna kan ha svårt alt göra sig gällande gentemot starka pro-duceniinlressen. Detta utgör bakgrunden till den ökande uppmärksamhet som under senare år inom ramen för den statliga konsumentpolitiken ägnats olika konsumeniproblem.

Målet för konsumentpolitiken är både alt allmänt stärka konsumenternas ställning på marknaden och alt stödja dem och då särskilt ta till vara in­tressena hos sådana grupper av konsumenter som av olika skäl har svårt alt göra sig gällande.

Central förvaltningsmyndighet för konsumentfrågor är konsumentverket. På regional nivå finns de lill länsstyrelserna knutna hemkonsulenterna. En lokal organisalion är vidare under uppbyggnad genom en kommunal kon-

Prop. 1977/78:8

72

sumenlpolilisk verksamhet. Organ med angränsande uppgifter som bör näm­nas i della sammanhang är statens pris- och kartellnämnd (SPK), som följer pris- och konkurrensförhållandena inom näringslivet och verkar fören åter­hållsam prisutveckling, samt marknadsdomstolen och näringsfrihetsom­budsmannen (NO), som bl. a. har att ingripa mol skadliga konkurrensbe­gränsningar.

Under de senasle åren har serviceaspekterna fått en allt mer framskjuten plats i det konsumentpolitiska arbetet. Del gäller frågor av belydelse för medborgarnas tillgång till viktiga varor och tiänster, t, ex, beiräffande bu­tiksstruktur och närservice. Bland de åtgärder som har vidtagits på detta område kan nämnas det statliga stödet lill kommersiell service i glesbygd, som utgår sedan den 1 juli 1973. Det består av bidrag till kommuner som subventionerar hemsändning av s, k, dagligvaror, förmånliga lån till nä­ringsidkare för investeringar i dagligvarubutiker som är nedläggningshotade m. m. Stödet är i första hand inriktat på det s. k. inre stödområdet och skall ses som ett uttryck för bl. a. regionalpoliliska strävanden all erbjuda medborgama i olika delar av landet likvärdiga levnadsförhållanden.

Länsstyrelsema skall allmänt följa utvecklingen på serviceområdet inom ramen för samhällsplaneringen i länet. Deskall därvid bl. a. i länsplaneringen lämna förslag till mål för serviceförsörjningen och ange åtgärder för att nå dessa mål. Inom kommunerna ägnas servicefrågorna en ökande uppmärk­samhet.

Frågan om stormarknader och dessas inverkan på annan handel saml därmed sammanhängande närservicefrågor har intagit en framskjuten plats i debatten. I riksdagen har sålunda motioner lagls om förbud mot slor-mark nadsetableri ngar.

För att få en samlad bedömning av verkningarna av den pågående struk­turomvandlingen inom handeln tillkallades år 1970 den s. k. distributions­utredningen (H 1970:14). Uiredningen skulle enligl sina direktiv i försia hand bedöma konsekvenserna för hushållen av strukturomvandlingen inom dagligvaruhandeln. Utredningen skulle också överväga behovei av och for­mema för åtgärder från samhällets sida för att bl. a. rimliga konsument­önskemål om olika former av närservice skall kunna tillgodoses.

Utredningen har i september 1975 avlämnat sitt betänkande (SOU 1975:69-70) Samhället och distributionen. Betänkandet innehåller en de­taljerad analys av disiribulionssysiemel från samhällets, konsumenternas, förelagens och de anställdas synpunkter. Förslag lämnas om ett ökat enga­gemang i distributionsfrågorna från statens och kommunernas sida med etableringspåverkande åigärder och ökade statliga stödinsatser i första hand inom dagligvarusektorn. Betänkandet har genomgått en omfattande remiss­behandling.

Jag ämnar nu anmäla mina ställningstaganden till de förslag som dis­tribulionsutredningen har lämnat jämle vissa näriiggande spörsmål. Liksom uiredningen koncentrerar jag mig främst lill dagligvaruområdet. Härutöver

Prop. 1977/78:8

73

vill jag också ta upp vissa frågor om drivmedelsförsörjning, som bensin­handelsutredningen (H 1968:08) har tagit upp i sitt belänkande (SOU 1970:24) Rationell bensinhandel och som konsumentverket har behandlat i en rapport som ingavs till handelsdepartementet i april  1975.

6.2 Distributionssystemet och behovet av åtgärder

Med distributionssystemet förslås i delta sammanhang alla (företag, för­eningar etc.) som på olika sätt medverkar vid förmedlingen av varor från tillverkare till konsument. Huvuddelen härav kan hänföras till varuhandeln, vilken i sin tur kan indelas i partihandel och detaljhandel.

Varuhandeln spelar en viktig roll i den svenska ekonomin. Den svarar för omkring 10 % av vår bruttonationalprodukt. Enligt 1975 års långtids­utredning var omsättningen i partihandeln år 1974 109 miljarder kr. Härav avsåg 39 miljarder kr. direkla konsumentvaror. Inom detaljhandeln omsattes år 1976 för omkring 47 miljarder kr, dagligvaror och för omkring 32 miljarder kr. specialvaror.

Antalet sysselsatta inom varuhandeln beräknas i långtidsutredningen 1975 till drygt en halv miljon. Ungefär två tredjedelar av dessa är sysselsatta inom detaljhandeln.

Inom vamhandeln liksom inom näringslivet i stort har en omfallande strukturomvandling ägt rum under senare år, Distribulionsutredningen har särskilt kartlagt den omvandling som har ägt rum inom handeln med dag­ligvaror och sökt värdera den från olika synpunkter. Sammanfattningsvis anför utredningen i den delen följande.

Inom dagligvarusektorn förekommer en integration mellan parti- och de­taljhandel i s. k, block. Numera brukar företagen där sammanföras i de tre blocken konsumentkooperationen, ICA och DAGAB. Dessa svarar f. n, för i grova drag en tredjedel vardera av livsmedelsomsältningen i s, k. all-livsbutiker. De båda förstnämnda blocken och de stora företag som har anknytning till DAGAB ökade under perioden I963-I974sin andel av nämn­da omsättning från 72,4 till 89,3 'o. De fristående detaljhandelsföretagens andel av marknaden har således minskat. En allmän uppfattning inom han­deln ärenligt distribulionsutredningen all denna andel kommeratt fortsätta all minska.

Beträffande butiksslrukturen anför utredningen att mindre enheter an­lalsmässigt dominerar mycket slarkt och all markanta skillnader i buiiks­storiek föreligger. Det totala antalet allivsbutiker minskade under perioden 1963-1974 från drygt 20 000 lill drygt IOOOO enheter. Utvecklingen har samtidigt gått mot större enheter.

Den omfatiande nedläggningen av butiker har enligt uiredningen fiera orsaker, t. ex. befolkningsomflyttningar och ändrade köpvanor och sam­hällets krav på konkurrens och prisålerhållsamhei. Utvecklingen mot slörre enheter förklaras med den gynnsammare kosinads- och lönsamhelssitua-

Prop. 1977/78:8

74

tionen i dessa. 1 mindre butiker av äldre typ är lönsamheten så låg att "normal" ersättning inte kan ulgå till innehavaren eller att slörre butiker i samma grupp får bära kostnader som är hänförliga lill de mindre butikerna.

När del gäller verkningarna på annan handel av stormarknadsetableringar har uiredningen funnit att stora försäljningsställen av annan typ samman­taget har större effekter på butiksstrukturen än vad stormarknader har.

Partihandeln harett belydande engagemang i detaljhandelns finansiering. Härvid brukar enligt uiredningen köpmännens handlingsfrihet gentemot partihandeln begränsas. Härulöver har ett av industriföretag ägl finansie­ringsinstitut, AB Handelskredit, en långivning som enligl bolagel inriklas på all slödja enskilda progressiva köpmän inom dagligvaruhandeln som önskar ulveckla sin rörelse genom ett från blocken fristående uppträdande på markanden.

Utredningen bedömer alt, om inga särskilda åtgärder vidlas, utvecklingen mol Slörre och färre buliksenheler kommer all fortsätta. En sådan ulveckling skulle föra med sig både för- och nackdelar. Sålunda kan man räkna med en gynnsam kostnadsutveckling och möjligheler att erbjuda ett allsidigt sortiment. De fysiska förhållandena i butikerna för såväl anställda som kon­sumenter blir bätlre. Samiidigi kan dock, menar utredningen, slora sortiment föra med sig svårigheler all överblicka utbudet och träffa medvetna val. Även tillgängligheten lill butik blir sämre.

När del gäller verkningarna av utvecklingen för olika konsumentgrupper finner uiredningen sammanfattningsvis att det är hushåll med goda resurser, i första hand med lillgång till bil, som har de bästa förulsällningarna att anpassa sig till förändringar i butiksslrukturen. Andra grupper kan få vid­kännas betydligt ökade uppoffringar för att tillgodose sina inköpsbehov. Man finner också all svära inköpsförhållanden överlag föreligger i hushåll som inle har bil, som inte har butik inom gångavstånd och som kanske även saknar möjlighel alt med allmänna kommunikationer nå en butik. Problem föreligger också för särskilda grupper, såsom äldre och handikap­pade.

Beiräffande konkurrensens verkningsförmåga m, m, konstaterar utred­ningen alt olika detaljisikedjor, som alla kan hänföras till någol av de tre blocken, även om de i många avseenden uppvisar ell likarlal beteende har ganska olika inriktning på butikstyper. Konkurrensen mellan olika butiks­typer kan vara påtaglig, och nya butiksformer har efter hand utvecklats.

Prissättningen är i stort styrd av centrala cirkaprislislor, framhåller ut­redningen. Butiker finns som skulle kunna hålla lägre priser, Della skulle emellertid leda lill ökade svårigheler för mindre enheter alt överieva. Sor­timentet är ell annal konkurrensmedel. Svårigheterna för små buiiker all konkurrera med sortimentet i större buiiker möts numera i många fall genom all de förslnämnda får karaktär av kompletteringsbuiiker.

Öppethållandet är ytterligare ett konkurrensmedel. Utredningen menar alt fria affärstider har stor betydelse för bl, a, nya former av närservice.

Prop. 1977/78:8

75

När det gäller blockbildningen inom handeln anser uiredningen alt den rådande samverkan är från företagssynpunkl effektiv och att den allmänt selt bör ha inneburil fördelar också för hushållen. Några riskmoment pekar utredningen dock på. Bl, a. kan få beslulsenheler på marknaden på sikt försvaga konkurrensen och medföra en sämre anpassning till hushållens behov. Vidare har de största företagen och blocken av olika skäl lättare all få nya butikslägen. Härigenom kan de största blocken komma att växa automatiskt.

Härutöver pekar utredningen på att fabrikanterna endasl i undantagsfall kan föra ut sina varor lill hushållen ulan mellanhänder. Handelns struktur och beteende är därför av betydelse för fabrikanternas situation.

Uiredningen anser alt Ulvecklingen mol tres. k, block i dagligvaruhandeln hittills inte synes ha medfört påvisbara nackdelar från hushållens och sam­hällets synpunkter men att det på längre sikt finns risk för bl, a, minskad benägenhet till ulveckling och förnyelse,

Mol bakgrund av vad som nu har redovisats anser uiredningen att åigärder bör vidtas i syfte att förbättra anpassningen i marknadssystemet, att lösa problem med varuförsörjningen och åsladkomma lillfredsslällande service för hushållen saml all förändra ulvecklingen så all sociala aspekler blir beaktade. Bl. a. menar utredningen att den förväntade ulvecklingen mot en struktur som huvudsakligen skulle beslå av slorbutiker måste hejdas. Enligl ulredningens mening kräver detta ökade insalser från samhällets sida,

Distribulionsutredningens beskrivning av den faktiska utvecklingen inom handeln får i alll väsentligt stöd hos remissinstanserna. När del gäller verk­ningarna av strukturomvandlingen understryks det från flera håll att ut­vecklingen i slort har varil till fördel för konsumenterna men att problem har uppstått för vissa grupper och i vissa områden, Särskill de inslanser som företräder näringslivet anför dock att utredningen överskattat hushäl­lens problem med varuförsörjningen. De anser vidare att utredningen inte tillräckligt har beaktat alt varudistributionen inte kan utvecklas fristående från samhällsutvecklingen i övrigi. De erinrar också om att en rad former av närhetsservice under senare år börjat byggas ut.

När del gäller konkurrenssituationen delar fiertalet remissinstanser ul­redningens allmänna bedömningar. Några instanser, däribland NO och In­dustriförbundet, understryker särskill behovet av detaljister som står fria från blocken, Grossistförbundei anför alt konkurrensen fungerar väl mellan blocken och avvisar utredningens lanke alt blockbildningen skulle medföra avtagande innovationsbenägenhet.

Även om således något delade meningar råder om omfattningen av pro­blemen inom varuförsörjningen ärså gott som samtliga remissinstanser över­ens med utredningen om att åtgärder bör vidtas för att lösa föreliggande problem och att ökade insatser av skilda slag krävs från samhällets sida. Olika uppfattningar råder främsl om vilken inriktning åtgärderna bör ha. För egen del har Jag uppfattningen alt svensk varuhandel som helhet

Prop. 1977/78:8

76

fungerar väl. Denna uppfattning stöds av del malerial som distribulions­utredningen har lagil frain och av en bred remissopinion. När det gäller dagligvamområdel kan konslaleras alt man genom omfatiande rationali­seringar har kunnal anpassa sig lill en lämligen kraftig kostnadsutveckling utan att hushållen generellt har fått det svårt all nå sin butik. Detaljhandeln tillhandahåller ett varierat utbud i fråga om både lyper av försäljningsställen och varusortiment. Vidare har under senare år en ulökad närservice med viktigare förnödenheter börjat byggas ul.

Bilden är emellertid inte entydig. Del vikande köpunderlag, som har följt med befolkningsuttunningen i utpräglade glesbygder men som också på sina håll har gjort sig gällande i äldre stadsdelar i tätorter, har fört med sig en utglesning av buliksnätel. Detta har inneburit en slarkt försämrad service för den kvarvarande befolkningen och direkta svårigheler för vissa konsumentgrupper all klara försörjningen med såväl dagligvaror som andra konsumentvaror.

Närservicebutiker och andra mindre butiker har samtidigt fåll allt hårdare konkurrens från stora handelsenheter, 1, ex, stormarknader. Till della kom­mer sådana problem som kan häriedas lill en ökande koncentration inom handeln. Ekonomisk-politiska åigärder som har varit betungande för de mindre företagen är andra förhållanden som har verkat i samma riktning.

Jag vill erinra om all del redan i dag görs insalser inom ramen för bl. a. regionalpolitiken för att undanröja och förebygga problem av nu nämnt slag. Regeringens allmänna sirävan är att de regionalpoliliska insatserna skall förslärkas, så all människor i olika landsdelar ges allsidig sysselsättning och service samt en god miljö. En särskild delegalion för glesbygdsfrågor (1 1977:02) har sålunda fått i uppdrag att bl. a. ta upp frågan om statlig garanti för all upprätthålla servicen på vissa orter i de geografiskt större glesbygds­kommunerna. Regeringen avser vidare att förbättra fömtsättningarna för de mindre förelagens verksamhet.

Även med nu angivna åtgärder kommer problem för olika grupper av medborgare dock all kvarstå. Dessa problem kan öka vid en fortsalt kon­centration inom detaljhandeln. Ytterligare åigärder bör därför vidtas för att trygga medborgarnas försörjning av i första hand dagligvaror och andra för­nödenheter där tillgängligheten är särskill viklig. Jag ålerkommer strax lill vilka åtgärder som bör komma i fråga. Dessa skall, förutom att de utgör inslag i en allmän konsumentpolitik, även ses som ett led i strävandena efter förbättrad regional balans.

Beträflände konkurrensförhällandena vill jag lill en början erinra om alt konkurrensutredningen (H 1974:05) f n. ser över lagstiftningen rörande kon­kurrensbegränsning. Arbetet sker bl.a. mol bakgrund av koncentrations-ulvecklingen inom näringslivei. Jag har inhämtat all uiredningen kommer att föreslå regler för prövning av företagsförvärv. Reglerna torde bli till-lämpbara även på dagligvamhandeln. Redan i dag sker dock en kontinuerlig bevakning av förelagskoncentraiionen i arbetet hos NO och SPK.

Prop. 1977/78:8

77

Jag kan för egen del ansluta mig lill uppfattningen all den koncentration av detaljhandeln som har genomförts under senare år har inneburil fördelar för såväl hushåll som förelag. Som redan har nämnls svarar detaljhandels­företag med en nära knylning lill någol av de tre leveraniörsblocken för omkring 90 % av livsmedelsomsältningen i s. k, allivsbutiker och denna andel kan vänlas öka i framtiden. Obestridligen för denna utveckling med sig risker på lång sikl. Från del allmännas sida bör därför handelns fortsatta strukturomvandling noga följas. Härvid bör särskilt inköpskoncentralionens verkningar för svenska leverantörer och fabrikanter uppmärksammas. En fråga som är av iniresse i sammanhanget är finansieringsmöjligheterna för detaljhandelsföretag som önskar stå så obundna från leverantörsföreiagen som möjligt. Denna fråga bör utredas ytterligare. Jag återkommer härlill i det följande (avsniii 6.4).

6.3 Principiella utgångspunkter

6.3.1 Allmäni

Jag har redan antytt alt ytterligare åigärder behöver vidtas för att trygga vamförsörjningen i landet. Sådana åtgärder kan aktualiseras inom närings­livet självt, men också samhället måste ta sin del av ansvaret och gå in med ökade insatser. Innan jag närmare redovisar vilka åtgärder som bör vidlas rörande varudistributionen vill jag någol ulveckla hur jag principiellt ser på ansvarsfördelningen härvidlag.

Regeringens grundläggande inställning i hithörande frågor anges i rege­ringsdeklarationen den 8 oktober 1976, Där sägs bl, a. följande.

En väl fungerande samhällsekonomi förutsätter ell decentraliserat nä­ringsliv. Därför måste näringspolitiken utformas så att mindre och medel-Stora företag får goda utvecklingsmöjligheter. Vårt lands ekonomi skall även i framliden bygga på en .socialt styrd marknadshushållning med fritt kon­sumtionsval, fri konkurrens och en aktiv konsumentpolitik. Samhället skall ta vara på enskilda människors vilja till initiativ och ansvar.

En ordning där beslul om produktion och konsumtion fattas av ett slorl anlal parter förutsätts bättre svara mol medborgarnas intressen än en ordning som regleras av offentliga organ. De hittillsvarande erfarenhelerna från han­deln är inte sådana att det för dess del finns anledning lill avsteg från den principen. Jag vill också erinra om alt samhällets konsumentpolitik hillilis har ansetts bäsl kunna bedrivas i en marknadsekonomi av nyss nämnt slag.

De ökade samhällsinsatser i fråga om varudistributionen som nu behövs måste utformas mot denna bakgrund. De får inie leda lill att samhället övertar det ansvar och risktagande som i ett decentraliserat ekonomiskt system ligger hos marknadens parter. Samhällsorganens uppgifter på det nu akluella områdei bör i stället enligl min mening i försia hand inriktas

Prop. 1977/78:8

78

på att genom en förbättrad översiktlig planering underlätta för berörda parter att fatta beslut samt på att genom olika åigärder tillgodose behoven hos sådana konsumentgrupper, som av olika skäl har det svårt att göra sig gäl­lande på marknaden. Härvid kan del ibland bli nödvändigt all med stöd­åtgärder eller att på annat sätt korrigera utvecklingen på marknaden så att rimliga önskemål om närservice kan tillgodoses.

Enligt min mening har man dock i diskussionerna kring varuförsörjnings­problemen i allt för hög grad utgått från alt dessa bara kan undanröjas genom samhälleliga ingripanden. På längre sikt måsle sirävan vara att den handel som skall svara för närservicen och glesbygdsservicen i försia hand ges en verklig egen livskraft. De problem som redan finns eller som kan uppkomma kan då i större ulsträckning lösas inom handeln själv. Härigenom kan fördelarna hos vårt decentraliserade ekonomiska system bätlre komma till sin rätt. Frågan hur närservicen och lanthandeln skall kunna bevaras i rimlig ulsträckning blir då delvis en fråga om de allmänna betingelserna för denna handel, dvs, en fråga om dess förmåga alt verkningsfulK kon­kurrera med handeln i större eller tätortslokaliserade enheter. Jag menar att man även bör gripa sig an dessa frågor i samband med alt man tar ställning lill i vilken utsträckning särskilda samhällsinsatser krävs.

Mot bakgrund av vad jag nu har anfört kommer jag i det följande att behandla frågor om förbättrade förutsättningar för mindre handelsenheter (avsnitt 6.4) för att därefter behandla vilka särskilda kommunala och statliga åtgärder som krävs (avsnitten 6.5 och 6.6). Dessförinnan vill jag dock be­handla vissa frågor om buiiksslmkiuren.

6.3.2 Butiksstrukturen

Utredningen har inte funnii del lämpligt eller möjligt att ställa upp be­slämda mål för distributionen ulan har ansett att frågan om önskvärd ut­formning av företagens tiänster och butikernas lämpliga lokalisering får av­göras i olika lokala situationer. En utgångspunkt bör dock enligt utredningen i försia hand vara alt tillgodose intressena hos hushåll som har långl lill butik och konsumentgrupper som i olika avseenden har dåliga fömtsätt­ningar att klara sina inköp.

Som allmänna önskemål anges beiräffande tätorter att dagligvarubutiker bör finnas med god spridning i centralare delar och att åtminsione en butik bör finnas i varje friliggande bostadsområde. Vid planeringen av nya bo­stadsområden bör man enligt utredningen eftersträva bl. a. att gångavståndet blir högsl I km till en fullsorierad butik och att fiertalet hushåll bör ha högsl ca 500 m gångavstånd. Där avstånden är längre bör möjlighel till resor med kollektiva trafikmedel och hemsändningsservice och liknande föreligga. Utredningen anser också att det bör finnas valmöjligheter mellan butiker av olika slag. Öppelhållandetiderna måste enligt uiredningen an­passas lill de lider då hushållens inköpare inte är bundna av förvärvsarbete.

Prop. 1977/78:8

79

I glesbygder måste andra krav gälla. Utredningen anser att en restid lill butik om 20-30 minuter med kollektiv trafik bör vara maximum utom i mera extrema glesbygder.

Även flertalet remissinstanser menar alt frågan om detaljhandelns ut­formning i försia hand bör lösas på lokal nivå. Utredningens allmänt for­mulerade önskemål får också i ston stöd av instanserna. Från några håll anförs dock att den föreslagna 500-metergränsen är allt för ambitiös.

För egen del menar jag all fömtsättningarna på olika orter och i olika regioner är så vitt skilda alt även mera allmänt formulerade mål med svå­righet kan ges en meningsfull innebörd. En självklar ulgångspunkl är dock att alla medborgare skall kunna ordna sin försörjning med främsl dagligvaror med rimlig insals av tid och eget arbete. Innehållet i denna mycket allmäni hållna målsättning måste dock kunna variera med hänsyn bl, a. lill sam­hällsutvecklingen i övrigt. Avgörande för buliksslruklurens utformning är också de förutsättningar som finns inom handeln själv, där bl, a. kostnads­utvecklingen och kraven på förbättrad arbetsmiljö får stor betydelse. De lillgängligheiskrav m. m. som uiredningen har formulerai bör dock kunna tjäna till viss vägledning för dem som har att ta ställning lill vamdistri-butionens uiformning, i första hand vid planeringen av nya bostadsområden.

Vid sidan av tillgänglighetskraven finns emellertid andra krav. Sålunda har många hushåll behov av alt kunna göra planerade, rationella inköp för längre perioder. Dessa hushåll blir fler bl. a, i takt med alt fier kvinnor tar förvärvsarbete. Krav reses också på rimliga valmöjligheter och tillräckligt sortiment liksom på rationell hantering och låg prisnivå. De nu nämnda kraven tillgodoses ofta lättare i större buliksenheler.

Del finns ett självklart samband mellan butiksstorlekar och geografisk lillgänglighet. Med större genomsnittliga butiksylor följer krav på högre omsättning. Butikerna blir färre och avstånden längre för hushållen. Eta­bleringar av stormarknader och andra större handelsenheter kan få lill följd att mindre butiker måste läggas ned,

1 den allmänna debatten rörande butiksstrukturens utformning har nämn­da förhållande fått en framskjuten plats, varvid stormarknaderna har upp­märksammats särskill. Som jag inledningsvis har nämnt har förslag förts fram om förbud mot etableringar av stormarknader. Jag vill här utveckla min syn på hithörande frågor.

Del kan lill en början ifrågasättas om stormarknadsetableringar generelll sett får så genomgripande följder för t. ex. närservicehandeln som ofla görs gällande, Distribulionsutredningens malerial pekar nämligen på all etable­ringar av slörre försäljningsställen av annan lyp än slormarknader har större effekter på butiksslrukturen. I en undersökning av butiksutvecklingen i 14 orter kunde inga skillnader härledas lill förekomst av stormarknader. Verkningarna på längre sikl kan dock bli annorlunda.

Jag är för egen del också av uppfallningen all närservicebutiker kan ha goda förulsällningar alt hos konsumenterna konkurrera med slormarknader

Prop. 1977/78:8

80

och liknande. Utvecklingen mol en ökande andel närservicebuliker stöder denna uppfaltning, Distribulionsutredningen har vidare pekat på alt de mindre handelsenheterna i viss ulslräckning anpassas lill ulvecklingen genom ändrad karaktär. En annan faktor som kan spela slörre roll i detta sammanhang än förekomsten av stormarknader är verksamhetsbetingel­serna för mindre företag. Jag avser att återkomma till denna fråga i det följande.

Etableringar av slormarknader och liknande kan dock lokalt få inle obe­tydliga verkningar på buliksnätel. Detta kan dock inte ensamt vara ett till­räckligt skäl mot en sådan etablering, Tillgängligheiskraven kan behöva vägas mot de andra krav som jag har angeit i del föregående. Sirävan bör vara att så långl möjligt tillgodose behoven hos olika konsumentgrupper. 1 likhet med distribulionsutredningen finner jag därför alt det är önskvärt med ett buliksnäl med butiker av olika typ och sloriek.

Mot bakgrund av del anförda bör enligt min mening några generella åt­gärder såsom förbud mot etableringar av stormarknader och liknande inte komma i fråga. Det är dock angeläget att sådana etableringar ägnas en speciell uppmärksamhet och att förväntade verkningar för servicen totalt noga kart­läggs. Prövningen blir primärt en kommunal uppgift eftersom etableringar i denna slorieksordning regelmässigt lorde kräva stadsplan, byggnadslov eller dylikl. Jag utgår från alt kommunerna kommer att ställa höga krav på underiagsmaterialet för denna prövning.

Kommunfullmäktiges beslut fattas under politiskt ansvar. Denna ordning med ett decentraliserat beslutsfattande synes mig naturiig.

När det gäller den av distribulionsutredningen aktualiserade affärstids­frågan vill jag för dagen nöja mig med att konstalera, att möjligheterna till öppethållande kan komma alt påverka den fortsatta utvecklingen av butiksnälets utformning. Vid behandlingen av det betänkande, som 1975 års afrärstidskommilté (H 1975:05) inom kort väntas avlämna, måste delta beaktas.

6.4 Förbättrade förutsättningar för mindre handelsenheter

Möjligheterna all bibehålla och utveckla närservicen och glesbygdsser­vicen torde vara intimt förknippade med förutsättningarna all vidmakthålla och etablera omsätiningsmässigt små butiker. Detta i sin lur hänger nära samman med dessa butikers förmåga att konkurrera med slörre handels­enheter. Som jag har anfört i del föregående anser jag att man, i samband med att ställning tas till vilka särskilda samhällsinsatser som behövs, även bör gripa sig an de allmänna verksamhetsbetingelserna för denna handel och pröva hur dessa kan förbättras.

En avgörande fråga i sammanhanget är givetvis de förhållanden som generelll råder för de mindre och medelsiora företagen. Dessa företag domi­nerar ju starkt detaljhandeln. Regeringen har redan tagit initiativ till vissa

Prop. 1977/78:8

81

åtgärder, som avser alt underlätta förhållandena för småförelagen. Jag vill särskill peka på de nya reglerna för beskattning av fåmansföretag saml höj­ningen av boltenavdraget för arbetsgivareavgifter. Ytterligare åigärder för­bereds f. n. Regeringen avser sålunda all i en proposition senare i höst ta ett samlal grepp om bl. a, de problem som rör de mindre och medelstora förelagen.

De nu nämnda åtgärderna kommer ivivelsulan all förbälira förulsäll­ningarna all behålla närservicen och glesbygdshandeln. De tar emellertid inle direkt sikle på förhållandena inom dagligvaruhandeln eller ens ser­vicenäringen i stort. Det finns enligt min mening anledning att här ta upp dessa förhållanden lill närmare behandling.

En delfråga i det sammanhanget är den av distribulionsutredningen ak­tualiserade frågan om ett statligt engagemang i del av dagligvamindustrin bildade finansieringsbolagel AB Handelskredit. Uiredningen menar all ett sådani engagemang borde kunna övervägas i anslulning till de frågor jag nu har behandlat. Flera remissinsianser lillslyrker ett engagemang medan några är kritiska. Bolaget självt har i skrivelse hemställt om ell statligt enga­gemang i någon form.

Olika argument har förts fram för all staten på någol säll skall medverka i AB Handelskredit. Utredningen ser närmasl en sådan ålgärd som en kom­plettering lill del statliga investeringsstödet. Flera av de remissinsianser som är posiliva menar att ålgärden - genom bolagets inrikining på företag med ett fristående uppträdande på marknaden - skulle främja konkurrensen inom dagligvamhandeln. De remissinstanser som motsätter sig ell slatligl engagemang menar alt om slalen skall medverka i dagligvaruhandelns fi­nansiering så bör del inte ske genom AB Handelskredit ulan snarare genom en utbyggnad av del statliga investeringsstödet.

För egen del vill jag inledningsvis erinra om vad jag lidigare har sagt om konkurrenssituationen inom dagligvaruhandeln (avsnill 6.2), Sålunda lorde del vara obestridligt all den blockkoncentration som har skell inom denna handel för med sig vissa risker. Förekomsten av en finansierings­verksamhet som riktar sig mot företag med ett frislående uppträdande på marknaden är därför av slort värde. Del bör emellertid påpekas all även andra källor står lill förfogande för dem som eftersträvar en från blocken frislående finansiering av sina etableringar. Här kan nämnas de båda halv­stalliga förelagen Industrikredit AB och Förelagskredit AB, Dessa förelag har redan medverkat vid etablering av detaljhandelsföretag och erbjuder efter vad jag har inhämtat jämförelsevis förmånliga lånevillkor,

Mol bakgrund av det anförda är jag inle beredd att nu föreslå någol statligt engagemang i en finansieringsverksamhet med nyss angivei syfte. Frågan bör dock prövas ytterligare. Jag har funnii att detta bör ske i samband med all finansieringssiluationen inom detaljhandeln och andra delar av servicenäringen samt vissa näraliggande spörsmål tas upp till be­handling i ett något vidare perspektiv,

6 Riksdagen 1977/78. I saml. Nr 8

Prop. 1977/78:8

82

Jag vill här erinra om de förmånliga statliga krediter till främst indusiri och hantverk, som förmedlas av företagareföreningarna och där kraven på säkerhel ställs lägre än vid renl kommersiell utlåning. Servicenäringen slår av olika skäl uianför denna låneverksamhel. Enligt min mening kan även inom denna sektor av näringslivet silualioner tänkas där etableringar, som är önskvärda från allmän synpunkt, uteblir p, g, a. att bankmässiga säker­heter inte kan ställas. Detta kan exempelvis vara fallet då rörelsen inte etableras i egen fastighet. Vidare torde möjligheterna att få kreditgivare att godta företagsinteckningar variera med etableringarnas beskaffenhet. Det är tänkbart att nya butiksformer eller affärsidéer har svårare att göra sig gällande än mera traditionella etableringar. Dessa problem lorde främst upp­slå för mindre företag.

En näraliggande fråga gäller behovet av råd och hjälp i frågor rörande marknadsförutsättningar, utbildningsmöjligheter, företagsadministration m, m., som särskill i ett inledningsskede kan vara påtagligt för de mindre företagen. Även här kan konslaleras att någon mera allmänt tillgänglig or­ganisalion - i motsats lill vad som gäller för andra delar av näringslivet - inle står lill servicenäringens förfogande.

Jag anser att dessa frågor liksom frågan om att genom ett statligt enga­gemang i AB Handelskredit eller i annan form förbättra finansieringsmöj­ligheterna lor förelag som önskar stå särskill obundna gentemot leveran-lörsinlressen bör övervägas närmare. Jag avser därför all senare återkomma till regeringen med förslag om att en särskild kommitté tillkallas för att pröva verksamhetstörhåltandena och finansieringssiluationen JÖr mindre Jöretag inom setvicenäringen.

De åigärder som jag nu har angett bör kunna förbättra förutsättningarna all bibehålla och utveckla närservice- och glesbygdshandeln.

När det gäller särskill glesbygdsbuiikerna vill jag aktualisera vissa andra frågor, som delvis har tagils upp under remissbehandlingen av distribu­lionsutredningens förslag. Här kan först nämnas fördelarna med ett vidgat utbud av varor och tjänster. Redan i dag fungerar glesbygdsbuliker och buiiker i mindre samhällen som ombud för bl. a, statliga organ. Sålunda förmedlar vissa buiiker varor och paket från bl, a. postverket. Systembolaget och Apo­teksbolaget. Man har också kommissionsförsäljning för Apoteksbolagets och Svenska penninglotteriet AB:s räkning och förmedlar tipskuponger och in­satser lill AB Tipstiänsl. Vidare är del vanligl all glesbygdsbuliker också har försäljning av drivmedel.

Dessa och liknande funktioner kan ha stor belydelse för berörda butikers förutsättningar all leva vidare. Bl, a, medför de ytterligare intäkter i rörelsen. Den avgörande fördelen torde dock vara all kringliggande hushåll i mindre utsträckning tvingas besöka slörre tätorter för att uträtta sina ärenden. Här­igenom kan köptroheten vad gäller glesbygdsbuiikernas "normala" sorti­ment öka,

Enligl min mening ärdel önskvärt att la vara på och förstärka den naturliga

Prop. 1977/78:8

83

konkurrensfördel - närheten till konsumenterna - som glesbygdsbutiker och liknande har, Ell vidgat serviceutbud i dessa bör därför eftersträvas.

Efler vad jag har inhämial föreligger, i varje fall för egentlig lanthandel, normall inga svårigheler all få rält all fungera som ombud för de slalliga organ som jag nyss har angett. Del är emellertid tydligl all långl ifrån alla sådana butiker till fullo utnyttiar möjlighelerna härvidlag. Vidare är det tänkbart att andra former av vidgad service med eller ulan anknyining till offentligt kontrollerad verksamhet skulle kunna komma i fråga.

Nu nämnda förhållanden bör bli föremål för fortsatta överväganden. Del bör sålunda vara naturligt för handeln själv att uppmärksamma dessa frågor. Även kommunerna och konsumentverket kan i anslutning till del löpande arbeie, som jag närmare ämnar behandla i del följande, verka för all gles­bygdshandeln ulnyttjar de möjligheler som står lill buds, Möjlighelen att tillföra servicefunktioner utöver dem som f. n, förekommer anser jag bör undersökas närmare. Jag avser därför att senare denna dag föreslå regeringen alt lämna ett uppdrag till konsumentverket i frågan.

En företeelse som också kan vara av belydelse när del gäller glesbygds­handelns underiag är den kommunala upphandlingen. Sådan upphandling sker numera i fiertalet kommuner i enlighel med ett upphandlingsreglemenle, som Svenska kommunförbundet efler överenskommelse med bl. a. riks­revisionsverkel har rekommenderat kommunema all lillämpa fr. o. m. år 1974, Reglementet syftar till att den kommunala upphandlingen skall ske på för kommunen ekonomiskt mesl fördelaktigt säll och innehåller regler om infordran av anbud etc.

Som en följd bl, a. av nu nämnda regler har kommunernas upphandling efter hand centraliserats. Många kommuner samverkar för all fä så för­månliga villkor som möjligt.

Del har anförls alt del nya upphandlingsförfarandei i vissa fall skulle ha haft ogynnsamma verkningar för 1, ex. lanthandeln och butiker i mindre samhällen. Upphandlingen för skolor, daghem, sjukhem eller dylikl på orten har försvunnit, och underiagel för rörelsen har minskat. En återgång till en mera lokal upphandling skulle således kunna få positiva verkningar för buiiker av nämnt slag.

För egen del vill jag efter samråd med chefen för kommundepartemeniei försl underslryka alt kommunalekonomiska fördelar lorde slå att vinna genom reglerna i upphandlingsreglemeniel. Det skapar också garanlier för likabehandling av dem som vill leverera de varor och tiänster som kom­munen behöver. Det vore knappasl försvariigt all rucka på dessa principer. Del är emellertid inte uleslutei all lanthandel och glesbygdsbutiker i vissa situationer skulle kunna erbjuda fördelaktigare villkor än vad som kan er­hållas i den mera centraliserade upphandlingen. Många gånger kan det dock vara svårt fördessa mindre företag alt följa kommunens upphandling, bevaka när anbud skall ges in elc. Det bör mot bakgrund av del sagda vara naturiigt för kommunerna att i sin upphandlingsverksamhel och inom ramarna för

Prop. 1977/78:8

84

upphandlingsreglemeniel särskill beakta möjligheterna lill lokala uppköp,

I della sammanhang vill jag avslulningsvis la upp en fråga som har upp­märksammals på flera håll under senare år, bl. a, i riksdagen, nämligen frägan om hänvisningsskylt vid allmänna vägar Jör lanthandel.

Riksdagen uttalade år 1975 (TU 1975:1, rskr 1975:76) med anledning av ivå motioner i ämnel att det bör ankomma på vederbörande myndigheter - främsl då vägverket - all i varje särskill fall och med beaklande av vad trafikutskottet hade anfört pröva framställningar om vägvisning eller in­formation av annal slag om lanthandels belägenhet, Trankulskoilel hade i sammanhanget principiellt uttalat att anlalel skyltar längs vägarna bör begränsas, framför alll längs motorvägar och andra trafikleder med snabb och tät trafik. En generösare bedömning förutsattes kunna göras beträffande övriga vägar och framför alll de egentliga landsbygdsvägarna.

Regeringen beslutade den 20 maj 1976 all irafikutskoliets utlåtande skulle överlämnas lill statens vägverk och statens trafiksäkerhetsverk såvilt del avsåg lanlhandelsskyltar.

Från bl, a, livsmedelshandlarehåll har därefier i olika sammanhang för­nyade krav rörande lanlhandelsskyltar förts fram.

För egen del anserjag att del många gånger vore av värde för lanthandeln och därmed för konsumenterna om hänvisningsskyltar kunde medges i slör­re ulsträckning än vad som f n, synes vara fallet. Härigenom kan turister och andra förbipasserande bli uppmärksammade på lanthandeln, vilken på så vis kan få ökal kundunderlag och därmed förbättrade förutsättningar att leva vidare,'Vad riksdagen uttalade år 1975 bör fortfarande ulgöra rikt­märke för var sådana skyltar bör kunna sättas upp. Jag vill härvid särskilt understryka uttalandet all en generösare bedömning skall kunna göras be­träffande landsbygdsvägar och övriga vägar med mindre snabb och lät trafik. Efter samråd med chefen för kommunikationsdepartementet vill jag dock framhålla att det torde vara värdefullt om närmare riktlinjer kunde tillskapas för dessa hänvisningsskyltar. Chefen för kommunikationsdepariemenlel kom mer därför att i annal sammanhang anmäla frågaom uppdrag lill berörda myndigheler all utarbeta anvisningar för hänvisningsskylt för lanthandel.

De åigärder som jag nu har förordai bör kunna öka förutsättningarna för mindre handelsenheter all leva vidare av egen kraft. Särskill i glesbygder och andra områden med svagi underlag för butiksrörelser kommer dock alt krävas ytterligare åtgärder från det allmännas sida.

6.5 Kommunala uppgifter

6.5.1   Variiförsörjningsplaner m. m.

Distribulionsutredningen har funnii det naturiigt att del allmännas åt­gärder på distributionsområdet i försia hand lar sig ullryck i ett kommunalt ansvar för butiksslmkturens ulveckling, Uiredningen erinrar om all kom-

Prop. 1977/78:8

85

munindelningsreformen bl, a, har tagit sikle på att göra kommunerna lill väl anpassade områden för den lokala samhällsplaneringen.

Det kommunala ansvaret bör enligl uiredningen komma till utiryck i en målmedveten och insiktsfull handläggning av frågor som rör hushållens behov av kommersiell .service. Kommunerna föreslås därför upprätta s. k. vamförsörjningsplaner.

Vamförsörjningsplanerna skulle bygga på uppgifter om konsumiionsun­deriag saml butikernas antal, lokalisering, omsättning och yta och helst också sortiment och prisnivå. Där skulle också bedömas hushållens ser­vicebehov med hänsyn bl, a, till sädana faktorersom ålderssammansättning, förvärvsfrekvens, tillgång till bil och ekonomiska resurser.

1 planen skulle anges kommunledningens mål för varuförsörjningsplanen. Det angivna materialet föreslås ställas samman på ett sådani sätt all fö­religgande problem tas fram. 1 planen anges sedan vilka åigärder som behöver vidlas för alt målen skall kunna uppfyllas. Sålunda bör planen enligt ut­redningen ange var problem med varuförsörjningen kan väntas och hur kommunledningen länkl lösa dessa. Planen skulle också visa var nyeta­bleringar kan vara önskvärda och vilken storlek, lokalisering m, m, de bör ha.

Planen föreslås i ett inledningsskede omfatta endasl livsmedelsförsörj­ningen men kan sedermera utvidgas lill andra varor och tiänster. Här kan erinras om att konsumentverket vid sin behandling av drivmedelsfrågor föreslagit all den kommunala serviceplaneringen bör innefatta dessa.

Utredningen anser att varuförsörjningsfrågorna har sådan betydelse att planema bör underkastas ett medborgarinfiytande. Det föreslås därför all varuförsörjningsplanen skall upprättas av kommunstyrelsen och antas av kommunfullmäktige. Planerna föreslås bli reviderade varje år och samordnas med övrig kommunal planering. Ett nära informationsutbyle med handeln förutsätts också.

Utredningen anför alt den angivna handläggningsordningen bör ses som anpassad i första hand lill mindre och medelstora kommuner, 1 i.ex, stor­stadsområden får man sannolikl söka sig delvis andra vägar.

Utredningen har särskilt övervägt om planema bör göras obligatoriska men har stannat för all kommunerna på frivillig grund bör upprätta dem. Någon lagstiftning föreslås sålunda inie.

Remissinstanserna delar allmänt ulredningens uppfattning att samhälls-ansvarel för varuförsörjningsfrågorna bör anses vara en kommunal uppgift. Man lillslyrker också med någoi undanlag att kommunerna upprättar va­ruförsörjningsplaner. Olika synpunkter anförs dock beträffande bl, a, am­bitionsnivån på planeringen.

Flera inslanser framhåller all kommunernas resurser varierar och all den föreslagna ambitionsnivån, bl, a, såvitt gäller revidering varje år, är för hög. Hit hör Kommunförbundet som menar all planeringen måsle anpassas lill de lokala problemen och förutsättningarna. Förbundet anför också all man

7 Riksdagen 1977/78. I saml. Nr 8

Prop. 1977/78:8

86

aktivt kommer alt ge service lill kommunerna genom förmedling av er­farenheter som efter hand kommer fram.

Många remissinstanser framhåller i likhet med utredningen behovei av en samordning med annan kommunal planering. Från fiera håll framhålls också behovet av att planeringen stäms av mellan näraliggande kommuner. Behovet av samråd med handelns och de anställdas organisationer framhålls vidare. Några remissinstanser erinrar om den konsumentpolitiska verksam­hel som är under uppbyggnad i kommunema och menar att den bör spela en roll i varuförsörjningsplaneringen.

Förslaget om att varuförsörjningsplanerna skall upprättas på frivillig väg får stöd av så gott som samtliga remissinstanser.

Sedan utredningen har lämnat sitt betänkande har en försöksverksamhel med kommunal varuförsörjningsplanering- i huvudsak efter ulredningens intentioner- bedrivits inom Enköpings kommun. Arbelel har skell i samråd med och delvis finansierats av konsumeniverkel och Kommunförbundei. Planen, som har antagits av kommunfullmäktige i maj 1977, har ingetls till handelsdepartementet för kännedom.

Beiräffande utformningen av planen för Enköpings kommun kan här särskilt nämnas följande. Den är inriktad på dagligvaror. Den innehåller en noggrann inventering av detaljhandeln med sädana varor i glesbygder samt mål och förslag till åtgärder i dessa delar av kommunen. För cen­tralortens vidkommande har en mera summarisk bedömning gjorts. För­slagen till åtgärder är huvudsakligen av de slag som distribulionsutredningen har tagit upp, Härulöver kan nämnas att kommunen förutsätts anordna särskilda inköpsresor.

Jag delar uppfattningen all del är kommunerna som i första hand har all bevaka varuförsörjningsfrågorna. Frågorna haren lokal prägel och hänger nära samman med den övriga kommunala planeringen. Redan i dag, t, ex. vid lillämpningen av del slalliga stödet lill kommersiell service i glesbygd, anses också kommunerna ha ett ansvar för hur varuförsörjningen är ordnad inom kommunen.

Jag har tidigare uttalat min principiella inställning till frågan om samhällets engagemang i varuförsörjningsfrågorna. Detta engagemang bör gå ut på att inom ramen för en marknadsekonomisk ordning tillhandahålla ell allsidigt beslutsunderlag för olika beslutsfattare inom handel och övrig kommersiell service och all tillgodose behoven hos sådana konsumentgrupper, som av olika skäl har svårt alt göra sig gällande på marknaden. Med denna ul­gångspunkl finner jag det naturiigt att kommunens ansträngningar i första hand inriktas på att vidmakthålla servicen för dem som bor i glesbygder eller av annan anledning har dålig tillgång till väsenilig service. Kommunen har emellertid ell ansvar också när del gäller planeringen av t. ex, nya bos­tadsområden saml när del gäller all vidmakthålla en allsidig närservice i äldre bostadsområden i tätorter. Kommunens möjligheler all påverka ser­vicens struklur är genom bl, a. planlagsiiftningen goda, och jag räknar med

Prop. 1977/78:8

87

att de ulnyttjiis så att en så tillfredsställande service som möjligt för med­borgarna inrättas.

För all kunna fullgöra dessa uppgifter är del tydligl att kommunerna måsle bilda sig en uppfallning om varuförsörjningssiluationen. Förhållan­dena skiftar emellertid kraftigt mellan olika kommuner bäde vad gäller va-mförsörjningsproblemen och kommunens resurser för alt ta sig an dem. Del är därför inte möjligt att i delalj ange vilka åigärder som kommunema bör vidta. Jag är sålunda inle beredd alt generelll förorda upprättandet av kommunala vamförsörjningsplaner. Del är heller inle möjligt all ange någon viss lämplig ambitionsnivå för den planering som kommer all göras eller all föreskriva någon viss form för planeringen. Del bör överlåtas på kom­munerna alt själva beslula om i vilken ulsträckning varuförsörjningen skall omfattas av kommunal planering och hur denna i så fall skall ulformas. Det lorde dock vara ett allmänt iniresse hos kommunerna all hålla ell över­siktligt beslutsunderlag för varuförsörjningen. Beträffande kommunernas arbeie med vamförsörjningsfrågorna vill jag härutöver anföra följande.

En grundläggande förutsätining för att marknadsekonomin skall kunna fungera lillfredsslällande är en någorlunda god kännedom hos dem som verkar där om hur marknaden ser ut och vilka närmare förändringar som kan förutses. Ett nära informationsutbyte mellan alla dem som berörs av vamförsörjningsfrågorna - kommunen, handeln och dess organisationer, konsumenterna elc. - framstår därför som nödvändigt. Detta har också dis­tributionsutredningen förutsatt. Särskilt viktigt blir informationsutbytet när nybyggnadsområden av olika slag planläggs. Då kan man bl, a. diskutera handelns möjligheter att etablera sig på det sätt som planeras. Samråds-förfarandet bör, som jag ser det, kunna på ett verksamt sätt bidra till en rimlig anpassning av handeln till hushållens behov.

Även om kommunerna skall ha frihet att själva beslula om varuförsörj­ningsplaneringen finns del anledning alt här beröra frågan om vilken pla­nering som skall krävas som underlag för stödåtgärder. Jag vill redan nu nämna alt jag i del följande kommer all lämna förslag lill ulbyggda statliga stödåtgärder för bl. a, hemsändning av dagligvaror i glesbygder och liknande saml för stöd till buiiker i vissa fall i sådana områden. Dessa stödåtgärder kommer att förutsätta ingående prioriteringar. Med hänsyn lill del ansvar för vamförsörjningen som kommunerna förutsätts ha är del naturligt att dessa prioriteringar i försia hand sker hos kommunerna. Liksom vad som f n. gäller vid lillämpningen av det statliga stödet lill kommersiell service i glesbygd kommer jag sålunda all föreslå att de statliga stödåtgärderna bör ulgå endasl under förutsättning alt berörd kommun har genomfört den varuförsörjningsplanering som behövs för all stödet skall komma lill bäsla användning. Jag vill därför här ange vissa allmänna riktlinjer för hur en sådan planering bör vara beskaffad.

Del bör krävas alt kommunema har bildat sig en allmän uppfattning

Prop.1977/78:8

88

om huruvida del inom kommunen finns områden där problem med va­ruförsötiningen föreligger eller kan väntas uppslå. En närmare karlläggning av befolkningssilualionen och handelns uiformning och utvecklingstenden­ser inom i försia hand glesbygder och skärgårdsområden kan visa sig nöd­vändig. Vidare bör då diskuteras vilka åigärder som behöver vidlas.

Del bör vara naturiigt för kommunerna alt inrikta denna diskussion på dagligvarusektorn. Del är där som brister i servicesituationen får avgörande verkningar för hushållen, och del är där som förulsättningama kan finnas för ell någorlunda differentierat butiksnät även i mera glesbygdsbetonade områden,

Särskill i glesbygder sker inköpen ofta med bil. Del finns alltså ett nära samband mellan dagligvamförsörjningen och drivmedelsförsörjningen. Del lorde därför vara lämpligt all kommunerna - i enlighet med vad konsu­mentverket har förordai i sin promemoria om drivmedelsförsörjningen i glesbygder - även inventerar ev, problem rörande den senare.

Bland de åigärder som kommunen kan överväga och som närmare kom­mer att behandlas i del följande kan nämnas stöd till nedläggningshotade butiker, anordnande av hemsändning elc. Även åigärder inom ramen för kommunens upphandling och sådana vidgade servicefunktioner som jag lidigare har berört bör övervägas i detta sammanhang.

Berörs fiera buiiker eller slörre områden så all prioriteringar av olika slag blir akluella bör det vara naturligt att sammanfatta ställningstagandena i en varuförsörjningsplan för berörda områden. Delta torde normalt vara fallet i mera glesbygdsbetonade kommuner. Det kan i sammanhanget noteras att sä gott som samtliga kommuner inom del inre stödområdet redan har upprättat eller är i färd med all upprätta planer för bl, a. varuförsörjningen. Varuförsörjningsplanerna bör kunna vara översiktliga och revideras vid be­hov. Huvudsyftet bör vara att de kan ligga till grund för ställningstaganden lill de stödåtgärder som kan föranledas av enskilda etablerings- eller ned­läggningsplaner. Mera detaljerade utredningar bör vidlas i anslulning lill dessa enskilda situationer. Härigenom kan vamförsörjningsplaneringen hål­las inom rimliga kostnader, Della är angelägel inle minsl med hänsyn till kommunernas besvärliga ekonomiska läge.

En särskild fråga när det gäller kommunernas planering är vilka krav som bör ställas när etablering av en stormarknad eller liknande aktualiseras, Mina principiella överväganden i denna del harjag redovisat i del föregående (avsnitt 6,3.2). Enligl min mening måsle i sådana lägen krävas en bedömning av vilka verkningar omfördelningen av köpkraft får på butiksbesiåndet i övrigt och dess servicekapacitet inom berörd region - särskilt i glesbygds­betonade områden - samt vilka återverkningar delta får för olika konsu­mentgrupper. Härvid bör kommunerna finna del angelägel att särskill upp­märksamma handeln med livsmedel och andra dagligvaror.

Även om del kan hävdas all den kommun där etablering avses ske har ell försiahandsansvar för att del nödvändiga utredningsmaterialet las fram

Prop. 1977/78:8

89

är del tydligt att en etablering av nu behandlat slag ofta påverkar förut­sättningarna för varudistributionen i angränsande kommuner och alt därför en samlad bedömning för fiera kommuner kan behövas. Det finns anledning att anta att berörda kommuner själva eftersträvar sådana samlade bedöm­ningar. Normalt lorde kommunema också finna det naturiigt att samråda med länsstyrelsen, som kan ge en översiktlig belysning av etableringens verkningar i ell slörre regionall sammanhang. Vid länsstyrelsema har under senare år utvecklats modeller för prognoser över konsumtion, omsättning och sysselsättning inom delaljhandelsseklorn. Jag vill vidare peka på att länsstyrelserna normalt prövar etableringar av aktuellt slag i samband med att stadsplaneförslag skall fastställas. Härvid kan ibland en samordning av bedömningarna hos kommunerna i fråga behövas.

När det gäller handläggningsfrågorna bör det också ankomma på veder­börande kommun att själv avgöra vilkel organ som skall handlägga frågorna. Kommunerna kan normalt antas finna del naturiigt att genomföra plane­ringen som ett led i den översiktliga planeringen (generalplanering etc.) i slort och med beaktande av synpunkler från kommunens konsumentpo­litiska organ.

1 sammanhanget uppkommer frågan om hur kommunerna skall få det underiag man kan behöva för sina åtgärder på områdei. Distributionsut­redningen föreslår att det hos slatens pris- och kartellnämnd (SPK) upprällas ett cenirali, heltäckande butiksregister föratt bl. a, utgöra underiag för kom­munernas planering. Remissinstanserna har delade meningar om behovei av ett sådant regisler och om var det i så fall bör upprättas.

Jag vill för min del försl erinra om att jag lill skillnad från utredningen inte förutsätter heltäckande varuförsörjningsplaner. Redan på den grunden blir det svårt alt närmare la slällning till behovet av ell centralt register och till vilka uppgifter ell sådant skulle kunna innehålla. Vidare är del uppenbarl att kommunerna vanligen harett behov av direkta kontakter med handlarna för alt diskutera planer för framliden etc. Vid dessa kontakter torde kommunema normalt kunna få tillgång till de uppgifter om rörelsen som de behöver. Ett särskilt centralt buliksregisier skulle också oundvikligen föra med sig kostnader och ett uppgiftslämnande som mot bakgrund av del anförda är svåra att molivera. Jag är därför för dagen inte beredd att förorda att ett särskilt centralt buliksregisier upprättas. Vid behov får re­gisterfrågan tas upp igen när ytteriigare erfarenheter har vunnits. Därvid bör i försia hand undersökas hur redan befintliga register kan utnyttias.

Kommunerna kan också behöva hjälp med uppgifter om köpkraften och omsättningen samt dess fördelning på olika områden i kommunen (kon­sumiionsunderiag). Jag vill här påminna om de prognosmetoder, som länsstyrelserna tillämpar och som jag nyss har nämnt. De uppgifter i denna del som länsstyrelserna kommer att ta fram förutsätter jag ställs till kom­munernas förfogande ulan kosinad.

Distribulionsutredningen  har  förutsatt  all  kommunernas vamförsörj-

Prop. 1977/78:8

90

ningsplaner skall ges in till länsstyrelserna. Flera remissinsianser har anfört synpunkter på vilken roll länsstyrelsema bör spela. Somliga menar all dessa bör fastställa planema medan andra anser all länsstyrelserna skall kunna påkalla samråd bl, a. för samordning mellan fiera kommuner.

Med hänsyn bl. a. till att kommunerna inte generelll förutsätts upprätta vamförsörjningsplaner vill jag för egen del inte heller förorda någon skyl­dighet för kommunerna att ge in eventuella planer lill länsstyrelserna. 1 praktiken torde dock vanligen ett nära samarbeie mellan kommunerna och länsstyrelserna komma till stånd i denna typ av frågor. Jag vill härvid erinra om vad jag nyss har anfört beträffande länsstyrelsernas roll vid etableringar av stormarknader och liknande,

6.5.2 Frågor om styrmedel for etableringar m. m.

Distributionsutredningen har för sin del funnit alt de möjligheter all styra detaljhandeln som byggnadslagstiftningen erbjuder är otillräckliga. Utred­ningen föreslår därför att en kommunal tillståndsprövning införs enligt sär­skild lag. Tillståndsplikten skulle gälla all etablering och utbyggnad av de­taljhandel med livsmedel liksom förändringar av rutter för ambulerande handel. Ansökan skulle göras minsl sex månader i förväg. Utredningen föreslår också alt kommunerna skall träffa överenskommelser med förelagen eller deras lokala organisationer om att planerade nedläggningar av dag­ligvambutiker skall anmälas i god tid till kommunen.

Bland remissinstanserna råder starkt delade meningar om den föreslagna etableringskontrollen. Förslagel tillstyrks - huvudsakligen på de grunder som uiredningen har anfört-av bl, a. flera sådana myndigheler som hanterar planfrågor och av de stora löntagarorganisationerna.

Några myndigheter, däribland SPK och konsumeniverkel, ifrågasätter om inte de styrmöjligheter som byggnadslagstiftningen erbjuder eller skulle kun­na erbjuda är lillräckliga. Åtskilliga remissinstanser, däribland företrädare för näringslivet samt NO, industriverket och flera länsstyrelser avstyrker förslaget med hänvisning till bl.a. byggnadslagstiftningens styrmedel och den verkan som kommunala vamförsörjningsplaner antas få. Man befarar också att tillståndsgivningen skulle verka ulvecklingshämmande och kon­kurrensbegränsande. Några instanser förordar en anmälningsplikt i stället förden föreslagna tillståndsplikten. Förslagel om alt planerade nedläggningar skall anmälas till kommunen tillstyrks allmänt av remissinstanserna. Några menar att detta bör vara obligatoriskt och att sålunda lagstiftning bör ske om detta.

För egen del ställer jag mig avvisande till tanken på en generell till­slåndsplikl av del angivna slaget. En sådan skulle bl, a, innebära en de­taljstyrning som skulle stå i klar strid med de principer för samhällets enga­gemang i vamförsörjningsfrågorna som jag har uttalat mig för. Tillstånds­givningen skulle vidare föra med sig för alla parter betungande rutiner.

Prop. 1977/78:8

91

även för sådana fall där kommunen skulle tillstyrka eller inte vilja motsätta sig elableringen. Någol behov av detaljreglering föreligger enligl min upp­fattning heller inte om kommunerna genomför den översiktliga vamför-sörjningsplanering, som jag har uttalat mig för.

Med det grundläggande synsält som jag har angeit finns det inte heller anledning att generelll begära anmälningar vid nedläggningar av butiker. Behovet av sådana anmälningar uppkommer rimligtvis först i områden där en nedläggning kan befaras menligt påverka vamförsörjningen. Jag åler­kommer strax härlill.

Jag är sålunda inle beredd att förorda någon generell individuell prövning av etableringar, nedläggningar etc. Detta innebär dock inte att jag ställer mig avvisande till försök från det allmännas sida alt påverka företagens etableringspoliiik i sådana situationer där motiv härför finns. Tvärtom bör naturligtvis den kommunala planering somjag har behandlat i det föregående följas upp med sikte på all trygga eller förverkliga den servicenivå som där har lagts fast. Detta bör emellertid kunna åstadkommas inom ramen för oförändrad lagstiftning. Jag skall här närmare utveckla mina övervä­ganden i denna del.

Till att börja med vill jag erinra om att jag har fömtsätt, alt samhällets åtgärder skall inriktas på att la till vara intressena hos konsumentgmpper som har svårt att göra sig gällande på marknaden. De kommunala insatserna för varuförsörjningen kan alltså i försia hand förutsättas avse områden där servicen är eller kan vänlas bli bristfällig, dvs. i praktiken oftast utgles-ningsområden eller skärgårdar. Problemet här är närmast hur man skall kunna vidmakthålla ett tillfredsställande butiksnät alternativt en fungerande hemsändning av varor. Jag har tidigare behandlat frågan om hur förut­sättningarna för denna handel kan förbättras. Där sådana åtgärder visar sig otillräckliga bör stöd i olika former från det allmännas sida kunna sällas in. Dessa frågor behandlas i del följande (avsnitten 6.5.3 och 6,6.1),

Även om sålunda problemen snarast är förknippade med nedläggningar kan situationer länkas där även etableringar får inte önskvärda följdverk­ningar, I debatten har bl, a, pekats på de risker som kan följa av all 1. ex, bensinstationer börjar föra begränsade livsmedelssortiment. Sådana etable­ringar kan i känsliga områden få till följd att fullsorterade butiker mister just så mycket underlag för sin rörelse som behövs för att de skall klara sig och alt härigenom servicesituationen totalt i området försämras. Mot­svarande problem kan uppslå när vambussar sätts in.

De nu nämnda problemen synes dock i prakliken inte vara av en sådan omfattning att de motiverar en särskild reglering med bl. a. risk för en tyngande administration. Jag vill också framhålla att etableringar av nu behandlat slag självfallet kan visa sig ha posiliva verkningar för konsu­menterna. Bedömningen av om servicen skall upprätlhållas i den ena eller andra formen skulle enligt min mening vidare ställa kommunala eller andra samhälleliga organ inför särskill svåra avvägningsproblem.

Prop. 1977/78:8

92

Allvariigare kan det förhålla sig med etableringar av slörre buliksenheler, slormarknader elc. Sådana etableringar, som ju vanligen sker i eller i an­slutning till tätorter, får normalt verkningar inom större områden och kan t.ex. la underiag från buiiker med mera glesbygdsorienterad lokalisering. Om de senare härigenom måsle läggas ned kan servicessilualionen försämras radikalt för berörda hushåll, särskill sådana som inte har lillgång till bil. Även inom berörda tätorter kan en inie önskvärd utglesning av servicen ske.

Dessa problem är dock inte nya. De ulgör en av utgångspunkterna för det kommunala planmonopolei, som ju syftar till att få till slånd en från allmän synpunkt så ändamålsenlig markanvändning som möjligt, I likhet med ålskilliga remissinsianser finner jag att de styrmedel som kommunema förfogar över inom ramen för planmonopolei i alll väsentligt gördel möjligi all undvika nämnda negativa verkningar. Inle heller för dessa situationer ärjag därför beredd att för dagen förorda någon ytterligare reglering. Skulle erfarenhelerna framöver utvisa all tillgängliga styrmedel blir otillräckliga kan frågan las upp lill förnyad prövning.

Sammanfattningsvis finner jag sålunda all motiv saknas alt införa någon generell etableringskontroll och all kommunerna för de särskilda silualioner där en styrning av etableringar kan behövas förfogar över lillräckliga styr­medel.

När del gäller nedläggningar av vikliga butiker, varubussrörelser etc, är del givetvis av värde om kommunen i god lid kan få kännedom orr; dem. Jag kan i denna del så lill vida ansluta mig lill utredningens uppfattning att kommunerna bör finna del naturligt alt vid behov träffa överenskom­melser med berörda näringsidkare om all de senare anmäler planer på ned­läggningar. Överenskommelserna torde för all undvika onödiga rutiner lämpligen böra begränsas lill sådana buiiker elc, som kommunen i sin pla­nering funnii särskill vikliga,

I sammanhanget aktualiseras den av utredningen föreslagna etablerings­avgiften för slörre enheter, I likhet med så gott som samtliga remissinstanser finner jag alt ålskilliga invändningar kan resas mot förslaget. Den skulle bl, a. leda till en snedvriden konkurrens mellan äldre och nya enheter. För­slaget bör därför inte förverkligas,

I anslulning till behandlingen av etableringsfrågorna kan del också vara lämpligt att beröra frågan om fördelning av bulikslägen på förelag inom olika förelagsgrupper, Distribulionsutredningen, som alltså har föreslagit en långtgående etableringskontroll, har haft anledning att närmare överväga hur kommunerna bör hantera denna fördelningsfråga. Utredningen anser att fördelningen bör ske med hänsynstagande lill olika företagsgruppers re­presentation i berört näringsgeografiskt område och med utgångspunkt i den kommunala likställighetsprincipen. Del är också angelägel, menar ut­redningen, all möjlighel ges för etablering vid sidan av de slora blocken.

Flertalet remissinsianser som behandlar fördelningsfrågan är kritiska mol

Prop. 1977/78:8

93

utredningens förslag i denna del. Man menar allmänt att de företag som bäst tillgodoser samhällets målsättningar bör få komma i fråga för etable­ringar oavsell lidigare marknadsandelar.

Med hänsyn till mina ställningstaganden rörande etableringskontrollen blir problemen inle längre lika påtagliga. Självfallel kan dock kommunerna ställas inför awägningsproblem, exempelvis vid kontakter med företrädare för delaljhandeln i anslutning lill planläggning av nya handelsområden. Des­sa synes dock inle mera omfallande än all de bör kunna klaras ulan särskilda centralt utfärdade riktlinjer. Självklara utgångspunkter är dock alt fördel­ningen sker så alt konkurrensen så långt möjligt ges spelrum och att ingen företagsgmpp gynnas otillböriigl. Härvid är del angelägel all söka bereda möjligheter lill etablering även för företag utan närmare knylning lill någol av de stora blocken, eftersom dessa företag kan ha svårt att själva bevaka uppkommande butikslägen.

I sammanhanget vill jag anmäla alt jag-mol bakgrund av del kommunala ansvar för vamförsörjningen som har angetts i del föregående och vad jag nu har anfört om lägesfördelningen - inle finner skäl bibehålla det uppdrag i fråga om fördelningen av butikslägen som länsstyrelserna har och som sedan den I januari 1973 innebär all länsstyrelserna skall medverka vid förhandlingar i sådana frågor. Uppdraget bör därför kunna återkallas. Jag avser alt återkomma lill regeringen i denna fråga,

6.5.3 Hemsändning m. m.

Den kommunala planering och det informationsutbyte mellan kommu­nen, handlarna och företrädare för konsumentintressena som jag tidigare har diskuterat torde på olika sätt verka för en anpassning av serviceutbudet till angelägna allmänna önskemål. Detta torde emellertid inte vara tillräckligt i alla lägen. Vissa stödåtgärder måste kunna vidtas. Slatligl stöd för kom­mersiell service finns redan i viss ulsträckning. Jag ämnar i del följande bl. a. föreslå förstärkningar av della. Även kommunerna kan emellertid inom ramen för sin allmänna kompetens vidla vissa stödåtgärder.

Kommunerna inom i försia hand det inre stödområdet förutsätts redan i dag ta initiativ till och subventionera hemsändning av dagligvaror lill glesbygdshushåll. Statsbidrag utgår för ändamålei. Planeringen av den lokala kollekliva trafiken - för vilken statsbidrag också ulgår - fömtsätts vidare vara så beskaffad att inköpsresor med kollekliva transportmedel är möjliga.

Distribulionsutredningen framhåller det angelägna i alt alla kommuner överväger var hemsändningsverksamhel och andra iransportlösningar be­hövs för att trygga medborgarnas varuförsörjning. Det statsbidrag som f. n. utgår främst inom det inre stödområdet föreslås utvidgat lill del allmänna stödområdet. En höjning av bidragsprocenten föreslås också.

Remissinstanserna är positiva lill utredningens förslag om hemsändning och kolleklivtransporter. När del gäller statsbidraget menar många att det

8 Riksdagen 1977/78. I saml. Nr 8

Prop. 1977/78:8

94

bör kunna ulgå i hela landel. Högre bidragsprocent än vad uiredningen har förordai föreslås också från några håll.

Jag kan ansluta mig till förslaget att statsbidrag bör utgå till kommuner som tar initiativ till hemsändning av dagligvaror i områden där distribu­tionsproblem föreligger och att statsbidrag ulgår för ändamålei. Så långl som möjligt bördock medborgarna beredas möjligheler till egna buliksbesök. Det är därför viktigt med en trafikplanering som bl, a. tar sikte på detta. Inom ramen för trafikplaneringen och som ett alternativ lill hemsändning framstår det som naturligt all kommunerna överväger alt ordna särskilda inköpsresor. Den nämnda vamförsörjningsplanen för Enköpings kommun upptar sådana. Statsbidrag utgår redan i dag under vissa förutsättningar.

Jag vill här också anmäla frågan om kommunala förvärv av buliksfas­ligheier. Uiredningen har föreslagit att kommunerna skall kunna förvärva buliksfasligheier och till subventionerad hyra upplåta dessa för dagligva-mhandel. Möjligheten skulle utnyttjas när ingen på affärsmässiga gmnder är beredd att ta över en rörelse som hotas av nedläggning, t. ex. i samband med att lidigare ägare går i pension. För kommunens förvärv skulle stats­bidrag utgå.

Några remissinsianser är kritiska mot förslaget. Bl. a, pekas det på att det egentligen fyller samma syfte som del av utredningen förordade drifts­stödet (jfr avsnill 6.6,1) och skulle ulgöra en dubblering av detta. En instans menar all förslaget inle kan förverkligas ulan särskUd lagstiftning.

För egen del ärjag inte beredd att biträda förslaget. Det kan dock finnas skäl att underiätta övertagande av rörelse i sådana situationer som har legat bakom utredningens förslag i denna del. Ell eventuellt driftsstöd lorde endasl undanlagsvis utgöra någon lösning härvidlag. Jag avser alt återkomma till frågan vid min behandling av det statliga investeringsstödet i det följande.

6.6 Statliga åtgärder m. m.

6.6.1 Stödåtgärder

Distribulionsutredningen har lämnal förslag lill slalliga stödåtgärder för att irygga varuförsörjningen därden inle kan klaras av på rent affärsmässiga grunder. Man har härvid huvudsakligen utgått från de stödformer som f. n. finns inom ramen för det slalliga stödet till kommersiell service i glesbygd.

Sålunda föreslås all del slalliga bidraget lill kommuner som subventionerar hemsändning av dagligvaror (hemsändnlngsbidragei) höjs från 35 ''u till 50 % samt alt det skall utgå till kommuner i del allmänna stödområdet i stället för som i dag bara det inre stödområdet. Liksom f n, bör enligt utredningen bidraget kunna ulgå till kommuner även i andra delar av landet om särskilda skäl föreligger.

Utredningen föreslår vidare en utbyggnad av del nuvarande investerings­stödet. Del föreslås att det skall kunna utgå i hela landet, även i medelstora

Prop.1977/78:8

95

och större tätorter. Liksom f n. föreslås att en förutsättning för att stöd skall utgå skall vara att butiken kan väntas beslå på någon sikl. Kreditgaranti för investering i varulager föreslås liksom i dag kunna utgå i anslutning till annat investeringsstöd. Stöd till varuhussar föreslås ulgå endast om sär­skilda skäl föreligger,

Distributionsulredningen har också föreslagit att driftsstöd bör kunna utgå under vissa betingelser. Det gäller främst sådana fall då butiken inle på sikt kan väntas bestå och därför inte kan komma i fråga för investeringsstöd. Stödet skulle utgå för att tillfälligt hålla kvar en butik, exempelvis fram till innehavarens pensionering eller till dess andra lösningar av dagligva­mförsörjningen kan ordnas. Utredningen föreslår att staien i sådana lägen skulle kunna medge ett driftsstöd beräknat efter en schablon av 2 % av årsomsättningen.

En förutsättning för att stöd i någon form skall ulgå bör enligt utredningen liksom f. n, vara alt varuförsörjningsplan har upprättats i berörd kommun,

Konsumeniverkel har i sin promemoria om drivmedelsförsörjning i gles­bygd pekat på behovet av att kunna vidmakthålla företagsekonomiskt olön­samma men från konsumentsynpunkt viktiga anläggningar för drivmedels­försäljning. Detta skulle kunna åstadkommas om det nuvarande glesbygds­stödet utökades till alt omfalta även drivmedel.

Remissinstanserna tillstyrker allmänt en utbyggd stödverksamhet efter de linjer som distribulionsutredningen har angeit och delar genomgående uppfattningen att kommunala varuförsörjningsplaner måste krävas för att stöd skall ulgå. Så gott som samtliga instanser som har uttalat sig i frågan anser dock till skillnad från utredningen att alla stödformer bör kunna utgå i hela landet, där förhållandena så påkallar. Några instanser menar dock att det inre stödområdet bör prioriteras vid resursbrist. Ett par remissinstanser förordar att hemsändnlngsbidragei skall höjas till 75 % i det inre stödom­rådet. När det gäller driftsstödet är den allmänna uppfattningen all det bör utgå restriktivt. Metoden för beräkning av stödets storlek kritiseras från fiera håll. Man efteriyser en anpassning till den individuella situationen. Konsumentverket förordar en försöksverksamhel med alternativa utform­ningar av stödet.

Jag delar uppfattningen att de statliga stödåtgärderna nu bör byggas ul. Det statsfinansiella läget förutsätter härvid en noggrann prioritering av re­sursanvändningen. Åtgärderna bör sålunda och i enlighet med vad jag ti­digare har förordat inriklas på områden där förutsättningar saknas för han­deln att själv ombesörja varuförsötiningen.

Liksom distribulionsutredningen finner jag det naturiigt att den fortsatta stödverksamheten i huvudsak utformas som en utbyggnad av det nuvarande statliga stödet till kommersiell service i glesbygd. Skäl finns emellertid all nu söka finna enklare former för stödverksamheten än de hittills gällande, vilka ibland upplevs som allt för tyngande och byråkratiska.

När det gäller stödets geografiska räckvidd menar jag att avgörande för

Prop. 1977/78:8

96

om stöd skall ulgå måsle vara vilka varuförsörjningsproblem som föreligger, oavsett var i landet de uppstår och oavsett vilka stödformer som kan vara tillämpliga. Den begränsning till huvudsakligen del inre stödområdet, som hittills har gällt och som bl. a. har motiverats av all verksamheien har be­drivits på försök, bör därför slopas. Fortfarande bör dock som jag tidigare har anfört gälla att stödet skall inriktas på varuförsörjningen i glesbygder och jämförbara områden, exempelvis skärgårdar. Vidare måsie liksom f n. krävas att berörd kommun har genomfört den varuförsörjningsplanering som behövs för all stödet skall komma till bäsla användning. Jag har lidigare angetl vissa riktlinjer för hur denna planering bör vara beskaffad. Slutligen bör gälla att stöd skall utgå endast i den utsträckning som behövs för att en tillfredsställande service skall kunna upprätthållas.

F. n. är stödet begränsat till dagligvarusektorn, 1 enlighet med vad jag har anfört tidigare om drivmedelsförsörjningens betydelse för övrig varu­försörjning förordar jag att stödverksamheten med undantag för hemsänd­ningsverksamheten framdeles skall omspänna även drivmedlen.

Jag har förordat att statsbidrag skall ulgå lill kommunerna för kostnader för hemsändning (hemsändningsbidrag). Jag kan vidare lillslyrka alt stöd utgår lill näringsidkare för investeringar i vissa fall.

När det gäller det föreslagna driftsstödet kan det uppenbarligen i vissa myckel speciella situationer vara motiverat som ett medel att vidmakthålla en viktig butik eller i undantagsfall en varubuss. Del är dock lydligi att del kan vara svårt att finna beräkningsnormer som gör stödet verksamt utan att framstå som otillböriigt gynnande av visst företag framför annat. Stödet måste bl, a. därför ges en mycket restriktiv utformning. Det bör endast utgå när det är fräga om lillfälliga lösningar under en begränsad övergångslid. Det kan t. ex. vara fallet när en butik - p. g. a. innehavarens ålder eller dylikl och allmänt dålig lönsamhet - inte kan förväntas överieva på sikl och där investeringsstöd inte skulle vara motiverat. Driftsstödet bör härvid ses som en ersättning från del allmännas sida för en samhälls­ekonomiskt viktig funktion som inle kan fullgöras på affärsmässiga grunder. Det är alltså inte primärt fråga om stöd till företaget som sådant.

En fråga som härefter inställer sig är vem som bör vara huvudman för verksamheien med driftsstöd. Jag ser för egen del ett nära samband mellan driftsstöd och kommunernas hemsändningsverksamhel och särskilda trans­portlösningar. I båda fallen är det meningen att samhället går in med eko­nomiska resurser för att upprätthålla en vamförsörjning där den annars skulle vara olönsam. Driftsstöd till en butik, å ena sidan, och hemsändning från en annan butik om den försia läggs ned, å andra sidan, är altemativa lösningar på samma problem. Dessa alternativ bör vägas mot varandra med hänsyn till ekonomiska och sociala aspekter. Det vore därför naturiigt att beslut om dessa typer av åtgärder ligger i samma hand. Mot bakgrund av vad jag nu har anfört skulle det i och för sig vara naturligt om kommunerna svarade för eventuella driftsstöd lill handeln. Av flera skäl har jag dock

Prop. 1977/78:8

97

stannat för alt staten åtminstone t. v, bör svara lor driftsstödet. Sålunda är del oklart i vilken ulsträckning den kommunala kompetensen medger kommunala driftsstöd. Vidare är del en ny stödform som i enlighel med vad jag har anfört bör tillämpas restriktivt och där en fast praxis för be­räkningsnormer måsle utbildas. Det är också angelägel alt så långl möjligt undvika alt lägga på kommunerna nya, ekonomiskt betungande uppgifter.

Beiräffande den närmare ulformningen av de statliga stödåtgärderna vill jag anföra följande.

När det gäller den föreslagna höjningen av hemsändnlngsbidragei vill jag erinra om att den kommunalekonomiska uiredningen (Fi 1971:08) i be­tänkandet (SOU 1977:48) Översyn av de speciella statsbidragen lill kom­munerna har tagit upp bl, a, frågan om detta bidrags konstmktion. Med hänsyn lill all denna fråga liksom förhållandet i stort mellan generella och specialdestinerade statsbidrag sålunda är föremål för beredning är jag inte beredd att förorda någon ändring av bidragsprocenten. Bidraget bör därför även fortsättningsvis utgå med 35 % av kommunens nettoutgift. Som jag tidigare har sagt bör det begränsas lill kommunens utgifter för hemsändning i glesbygder och jämförbara områden.

F. n. gäller för hemsändnlngsbidragei att det normalt ulgår bara för hem­sändning som sker med vad som kallas reguljära transportmedel, t, ex. buss, bil eller båt i linjetrafik, lantbrevbäring o. d, Endasl om särskilda skäl fö­religger ulgår bidrag för hemsändning med handlares eget fordon.

Jag finner det onödigt att för framtiden på sätt som hittills skett i detalj reglera under vilka förutsättningar olika slag av transportmedel får användas för hemsändningsverksamheten. Det bör därför överlåtas på kommunen att ordna hemsändningen på det sätt man finner lämpligasl. Liksom f n, bör dock gälla all kommunen skall genomföra den planering som behövs för att hemsändningen skall ske på ett ändamålsenligt säll, ulan onödiga kostnader och utan att visst företag gynnas otillböriigl. Härvid är det an­geläget att hemsändningen inte missbrukas. Jag har inhämtat att vissa kom­muner i della syfte kräver alt en - om än begränsad - avgift skall las ut av hushåUen för varje hemsändning. Det synes mig riktigt att kom­munerna normalt kräver att sådan avgift las ul.

En särskild fråga gäller om kommun skall kunna få förhandsbesked be­träffande hemsändningsbidrag. F. n, gäller all hemsändningsbidrag söks och utbetalas för bidragsår i efterhand. Denna ordning bör bibehållas. Enligt min mening är det dock rimligt att en kommun vid behov i förväg skall kunna få besked om huruvida statsbidrag i princip kan påräknas. Jag förordar därför all formelli förhandsbesked fortsättningsvis skall kunna lämnas.

När del gäller Investeringsstödet bör - förutom den förordade geografiska utvidgningen och utvidgningen lill drivmedel - stödet i huvudsak ha samma utformning som i dag. Det innebäratt stödet bör utgå i form av investerings-och avskrivningslån samt kreditgaranti för anskaffning av vamlager. Sum­man av inveslerings-och avskrivningslån bör liksom f. n. få uppgå lill högst

Prop. 1977/78:8

98

två tredjedelar av den stödberättigade investeringen. Avskrivningslånen bör vara ränte- och amorteringsfria och normall skrivas av med en femiedel varje årefter investeringen (jfr redogörelsen i det följande om avskrivningslån för investering i fast egendom). Avskrivningslån bör liksom i dag få uppgå till högst 35 % -eller om särskilda skäl föreligger 50 % -av stödunderiaget.

Kreditgarantin kan f n, medges intill 50 % av det belopp som behövs för vamlageranskaffningen och endasl om särskilda skäl föreligger. Garantin är avsedd att underlätta anskaffningen av ett vidgat sortiment i anslutning till en investering för vilken investerings- och/eller avskrivningslån har ut­gått. Möjligheten all få statlig kreditgaranti har hittills utnyttjats i mycket ringa utsträckning. Till en del torde del bero på alt leverantörerna själva i stor omfattning tillhandahåller kredit utan särskild säkerhet. Emellertid kan det antas att de företag som inte kan få sådana krediter inte heller har möjlighet att skaffa fram säkerhet för de 50 % som den statliga kre­ditgarantin inle skulle täcka och därför avstår från investeringen. Jag föreslår att kreditgarantin fortsättningsvis skall kunna tecknas för hela beloppet, dock fortfarande enbart om särskilda skäl föreligger.

Vad härefter gäller vilka investeringar som bör vara stödberättigade vill jag anföra följande.

Investerings- och avskrivningslån utgår f n. bara för ny-, till- eller om­byggnad av affärslokal och liknande samt för inredning och utrusining, dvs. inte för inköp av befintlig butiksfastighet. Jag har i det föregående (avsnitt 6.5.3) anfört att det i vissa situationer kan finnas skäl att underiätta övertagande av en rörelse som hotas av nedläggning. Jag föreslår därför alt investeringsstöd skall kunna utgå även för inköp av affärslokal eller annan lokal som behövs för verksamheten.

Liksom f n. bör stöd för varubussverksamhet utgå endast om särskilda skäl föreligger, Vambussar kan ofta ulgöra ett hot för den stationära handeln, vilken så långt möjligt bör söka bevaras. Det bör dock liksom i fråga om butiksfastigheter vara möjligt att - där vambussen bedöms vara den klart bäsla eller enda lösningen - medge investeringsstöd inie bara som f. n. för ombyggnad, större reparationer etc. utan även för inköp. Situationer kan ju f ö. tänkas där ett inköp ställer sig billigare än en större reparation.

Jag övergår nu till vissa frågor om lånevillkor m. m, i anslutning lill investeringsstödet. När riksdagen år 1973 fattade beslut om glesbygdsstödets utformning uttalades att i fråga om säkerhet, ränta, amortering och upp­sägning av investerings- och avskrivningslån skulle bestämmelserna utfor­mas i huvudsak som motsvarande bestämmelser om statligt regionalpolitiskt stöd. De senare återfinns i kungörelsen (1970:180) om statligt regionalpo­litiskt stöd (omtryckt 1976:379, ändrad senasl 1977:142). Dessa bestämmelser bör alkjäml utgöra utgångspunkt för det nu behandlade stödet. På några punkter vill jag dock föreslå vissa jämkningar.

F, n. gäller sålunda bl. a. att investeringslån skall belalas åter inom högsl 10 år eller om särskilda skäl föreligger högsl 20 år. Vidare gäller all tillgångar

Prop. 1977/78:8

99

som har anskaffats med stöd av avskrivningslån i låntagarens räkenskaper årligen skall skrivas av med belopp som motsvarar minsl den årliga av­skrivningen av lånet, dvs. normall 20 %. Slulligen kan nämnas all kre­ditgaranti endast får medges för lån som skall belalas åter inom högsl fem år från försia lyftningsdagen.

De nu angivna reglerna är enligl min mening allt för restriktiva. Del är sålunda knappasl rimligt all - om en ny fastighet med hjälp av inves­teringslån har uppförts för en glesbygdsbutik - i normalfallet kräva att rö­relsen under en tioårsperiod skall klara amorteringarna på lånet. Längre amorteringstider bör kunna medges.

Bestämmelsen att tillgångar som har anskaffats med hjälp av avskriv­ningslån skall skrivas av med 20 % årligen torde såvilt avser fast egendom avvika från vad som i allmänhet gäller för sådan avskrivning. Reglerna bör således även i denna del jämkas.

Vad slutligen gäller krediter för anskaffning av varulager torde dessa van­ligen vara löpande och syfta till att klara säsongmässiga variationer i la­gerhållningen. Vad näringsidkaren kan ha behov av i anslulning till en investering i butikslokalen torde oftast vara en höjning av de löpande krediter han eller hon redan har. Kreditgarantin bör därför inte förbehållas lån som skall betalas åter inom viss lid, Däremoi bör det fömtsättas alt rörelsen i fråga efler en tid stabiliseras pä en sådan nivå att den själv kan erbjuda säkerhet för den högre varulagerkrediten. Den statliga kreditgarantin bör därför efter hand kunna avvecklas.

Mol bakgrund av del anförda förordar jag all amorteringsreglerna fort­sättningsvis blir så utformade, att de möjliggör en anpassning till situationen i den rörelse som erhåller stöd. Huvudregeln bör vara att lånevillkoren ul­formas med hänsyn lill amorteringsmöjligheierna i del enskilda fallel, varvid rörelsens förutsättningar alt bära amorteringarna och dess möjligheter att överleva på olika lång sikt bör vägas in. Vidare bör hänsyn las lill vad slags tillgångar investeringen avser.

Jag anser dock all även fortsättningsvis vissa ramar bör anges för lå­nevillkoren. Sålunda bör för investeringslån endasl undanlagsvis medges längre ålerbelalningslid än 20 år och aldrig över 30 år. Beträffande avskriv­ningslånen bör en anpassning ske av såväl avskrivningen av lånen som kravet på avskrivning av tillgångar som anskaffats med hjälp av lånen lill vad som bedöms lämpligt med hänsyn lill egendomens art. Avskrivnings­perioderna bördock ej få överstiga 20 år. Vad slutligen gäller kreditgarantier bör de vara avvecklade inom högsl 10 år från försia lyftningsdagen för krediten i fråga.

Det förordade driftssiödei bör inom de begränsade ramar som jag tidigare har angetl kunna ulgå lill dagligvambutik, försäljningsställe för drivmedel eller, om särskilda skäl finns, lill varubuss som saluhåller dagligvaror. Vidare bör krävas att kommunen noga har övervägt alternativa metoder att vid­makthålla servicen, t. ex, genom hemsändning eller sådan servicevidgning

Prop. 1977/78:8

100

som jag har uttalat mig för i del föregående. Jag vill inle f. n. binda mig vid några särskilda beräkningsgrunder för driftsstödet. Dessa får övervägas av ansvarig central myndighet, varvid alternativa metoder bör kunna prövas. Liksom beträffande hemsändnlngsbidragei bör formellt förhandsbesked om driftsstöd kunna lämnas, medan utbetalning bör ske för lämpliga perioder i efterhand.

Det torde få ankomma på regeringen eller myndighei som regeringen bestämmer all meddela de närmare föreskrifter som behövs för stödverk­samheten.

6.6.2 Myndighetsuppgifter ni. m.

Genomförandet av vad jag har förordat i det föregående förutsätter med­verkan från bl, a. statliga myndigheters sida. Vidare har distribulionsut­redningen aktualiserat vissa mera allmänna bevakningsuppgifler för myn­dighetema.

Vad först gäller det statliga stödet till kommersiell service är det f. n. länsstyrelserna som beslutar om hemsändningsbidrag, medan konsument­verket beslutar om investeringsstöd och betalar ul eventuella förluster med anledning av ställiga kreditgarantier. Vid remissbehandlingen av utredning­ens förslag har aktualiserats en decentralisering av uppgifter från konsu­mentverket lill länsstyrelserna.

Enligt min mening finns onekligen skäl som talar fören decentralisering till länsstyrelserna av den prövning som f n. sker hos konsumentverket. Eventuellt kan en sådan decentralisering i likhet med vad som gäller för det statliga lokaliseringsstödet begränsas lill stödärenden upp till vissl belopp. En decentralisering synes dock förutsätta att medelsramar eller särskilda anslag kan anvisas eller i vart fall beräknas för varje län. För dagen torde det vara svårt all bestämma efter vilka grunder detta bör ske. Viss lids erfarenhet bör därför först inhämias. Jag förordar därför att frågor om in­vesteringsstöd under ytterligare en tid prövas av konsumentverket. Även frågor om driftsstöd bör övergångsvis prövas av verkei. Det bör uppdras åt konsumeniverkel att i samråd med decentraliseringsutredningen (Kn 1975:01) överväga hur en decentralisering helt eller delvis till läns.styrelserna bör åstadkommas och till regeringen komma in med förslag i frågan. Ett riktmärke bör härvid vara att en decentralisering om möjligt bör genomföras till budgetåret 1980/81.

Frågor om hemsändingsbidrag bör lämpligen liksom f. n, inom det inre stödområdet prövas av vederbörande länsstyrelse. Konsumeniverkel börsva­ra för de centrala anvisningar som kan behövas för stödverksamheten,

Distribulionsutredningen föreslår en rad andra uppgifter som bör ankom­ma på konsumentverket och som har anknytning till verkets uppgift som centralt organ för konsumentpolitiska frågor. Hit hör uppgifter rörande hus­hållens inköpsproblem, de butiksanställdas utbildning, ulveckling av nya

Prop. 1977/78:8

101

former för närhelsbuliker m, m. Verket förutsätts också liksom hittills ha den övergripande tillsynen över stödverksamheten. Dessa förslag har inte mött någon erinran från remissmyndigheternas sida.

Jag finner det för egen del naturligt och hell i linje med konsumentverkets instmkiionsenliga uppgifter att verkei följer förhållandena på distributions­området såvitt gäller de problem som konsumenterna kan möla. Jag vill erinra om alt verket numera har en särskild enhet för bl, a. dessa frågor. Verkels insalser bör i försia hand inrikta sig på en bevakning av den statliga stödverksamheten och utfallet av denna. I sammanhanget torde del vara naturiigt att söka finna meloder all närmare utvärdera effekterna för berörda hushåll av utbetalda stöd. Härigenom kan prioriteringen av stödmedlen un­derlättas, 1 sammanhanget vill jag erinra om vad jag har anfört om vidgade servicefunktioner i glesbygdshandeln. Vid behandlingen av ansökningar om stöd bör denna fråga beaklas av verkei.

Konsumeniverkel bör verka för alt handlare och andra berörda får in­formation om stödets förekomst. Verket bör självfallel också eftersträva så enkla ansöknings- och handläggningsruliner som stödverksamheten med­ger.

Uiredningen har även lämnal förslag rörande uppgifter för bl, a, SPK, statens planverk och Svenska kommunförbundei, vilka i stort har lillslyrkls eller lämnats utan erinran från remissinslansernas sida. Del gäller bevakning av konkurrensförhållandena inom branschen, råd och anvisningar lill kom­munerna för planeringen där m. m.

Jag har i del föregående redovisat mitt slällningstagande rörande förslagel om centralt buliksregisier. När det gäller förslagel all förändrade leveran-lörsvillkor skall anmälas lill SPK vill jag erinra om all nämnden med stöd av bl, a, lagen (1956:245) om uppgiftsskyldighel rörande pris- och konkur­rensförhållanden (ändrad senast 1975:705) kan få kännedom om företagens leveransvillkor och förändringar som har vidtagits i dessa. De konkurrens­vårdande myndighetema följer även på annal sätt nämnda leveraniörsvillkor. Mot denna bakgrund och med hänsyn lill all man så långl möjligt bör undvika tyngande byråkratiska mtiner kan jag inte biträda förslaget.

De uppgifter i övrigi som bör ankomma på nu nämnda organ och som behandlas av utredningen är enligl min mening väsentligen sådana som redan i dag på ell naturligt sätl faller inom respektive organs verksam­hetsområde. De får förutsättas fortsätta arbelel med dessa frågor med be­aklande av statsmakternas beslut rörande distributionsfrågorna.

Ulredningens förslag om en central distributionsnämnd för bl. a. erfa­renhetsutbyte och samlade bedömningar med företrädare för olika centrala organ, handeln m. fi, har fått ett blandat mottagande av remissinsianserna.

För egen del anser jag att det alltid bör vara en uppgift för både statliga och kommunala myndigheler all samråda och byla erfarenheter med dem som är berörda av myndigheternas arbete, I vilka former detta bör ske måste

Prop. 1977/78:8

102

dock avgöras från fall till fall med beaklande av frågornas beskaffenhet. Jag finner därför inle anledning all föreslå ett särskill permanent organ för detta slags frågor. Del är däremoi tydligl att en allsidig bedömning behövs när del gäller åtminstone mera komplicerade frågor om stöd. Den hittills­varande glesbygdsnämnden, som är knuien till konsumeniverkel, bör även i fortsättningen svara för denna uppgift.

6.7 Ikraftträdande och anslagsfrågor

Avgörande för när förslagen i de föregående avsnillen skall kunna börja tillämpas är i försia hand när kommunerna kommer igång med de uppgifter som de bör ulföra. Några kommuner är långl framme i arbetet med dis­tributionsfrågorna och kan alltså vänlas la sig an dem mera definitivt i direkt anslutning lill riksdagsbeslut med anledning av här behandlade för­slag, dvs, i praktiken fr. o, m, den I januari 1978, Därefter kan verksamheien anlas bli utbyggd efter hand. De statliga insatserna bör i princip byggas ut i moisvarande takt, I vart fall behovet av statliga stödåtgärder blir dock av naturliga skäl någol förskjutet i liden. De resursförstärkningar som kom­mer alt behövas inom statsbudgeten torde lämpligen kunna genomföras med verkan fr. o, m. den  I juli 1978,

Med hänsyn lill sistnämnda förhållande förordar jag all riksdagen nu underställs de principfrågor och riktlinjer som jag har lagil upp i det fö­regående, medan anslagsfrågorna bör las upp i budgetpropositionen för bud­getåret 1978/79. Jag vill dock redan nu anmäla all jag beräknar en ökning av medelsbehovel för investerings- och avskrivningslån från nuvarande an­slag om 3 milj. kr. lill 6 milj, kr, i samband med den geografiska utvidg­ningen. För driftsstöd bör inledningsvis anslås 500 000 kr. Medlen för drifts­stöd torde kunna inrymmas inom del nuvarande anslagel för hemsänd­ningsbidrag, där belastningen hittills har varil mycket låg.

De övriga resurskrav som kan uppkomma på del statliga området bör bli myckel begränsade. När del gäller kommunernas kostnader vill jag erinra om all jag vid mina överväganden rörande kommunernas uppgifter har beaktat det ansträngda kommunalekonomiska läget. Det kan vidare konsla­leras alt ålskilliga av de kommuner som har anledning all göra en mera omfallande varuförsörjningsplanering redan hargenomföri eller påbörjat del­la arbeie.

7 Hemställan

Jag hemställer all regeringen föreslår riksdagen

all godkänna de riktlinjer, som jag har angetl för åigärder på dis­tributionsområdet.

Prop. 1977/78:8

103

8 Beslut

Regeringen ansluler sig lill föredragandens överväganden och beslutar all genom proposition föreslå riksdagen all aniaga del förslag som före­draganden har lagt fram.

Prop. 1977/78:8

104

Innehåll

Proposilionen.................................................... 

....... 

I

Propositionens huvudsakliga innehåll..................... 

....... 

I

1, Inledning...................................................... 

3

2, Bakgrund...................................................... 

...... 

6

2.1

Stödet lill kommersiell service i glesbygd ....... 

...... 

6

2.2

Kommunal planering................................... 

...... 

7

2.3

Övrigi..................................................... 

..... 

10

3  Distributionsutredningen.................................. 

..... 

11

3.1

Utredningens inrikining och uppläggning......... 

...... 

II

3.2

Dagligvaruföretagen.................................. 

..... 

12

3.2.1

Företag och butiksformer m. m............. 

..... 

12

3.2.2

Strukturförändringar........................... 

14

3.2.3

Lönsamhets- och finansieringsfrågor...... 

15

3.2.4

Förelagens bedömningar för framtiden.... 

17

3.2.5

Utredningens bedömningar................... 

..... 

18

3.3 Hushällen................................................ 

..... 

20

3.3.1

Kraven på distributionssystemet............ 

20

3.3.2

Hushållens problem i inköpsarbetet........ 

22

3.4

De handelsanställda................................... 

24

3.5

Kraven på handeln och behovet av åtgärder.. 

24

3.6

Förslag till åigärder.................................... 

..... 

26

3.6.1

Inledning.......................................... 

26

3.6.2

Kommunala varuförsörjningsplaner m.m... 

..... 

27

3.6.3

Etableringskontroll m, m....................... 

..... 

34

3.6.4

Stödålgärder..................................... 

..... 

37

3.6.5

Myndighetsuppgifter, resursfrågor m. m.. 

..... 

39

4  Remissyttrandena.......................................... 

..... 

42

4.1

Allmänt om utredningen.............................. 

..... 

42

4.2

Läget inom handeln och behovei av åigärder.. 

..... 

44

4.3

Vamförsörjningsplaner m. m......................... 

..... 

49

4.4

Stödåtgärder........................................... 

..... 

56

4.5

Etableringskontroll m. m............................. 

60

4.6

Myndighetsuppgifter, resursfrågor m. m......... 

66

5  Bensinförsörjningsfrågor.................................. 

68

5.1

Bensinhandelsutredningen och remissyttrandena över den­na   

68

5.2

Konsumentverkets arbeie............................ 

..... 

69

6  Föredraganden.............................................. 

71

6.1

Inledning................................................. 

71

6.2

Distributionssystemet och behovei av åtgärder         

73

6.3

Principiella utgångspunkter.......................... 

..... 

77

6.3,1   Allmänt.......................................... 

..... 

77

Prop. 1977/78:8

105

6.3,2   Butiksslrukturen.............................. 

.... 

78

6.4

Förbättrade förulsällningar för mindre handelsenheter,, ,,

80

6.5

Kommunernas uppgifter.............................. 

.... 

84

6.5.1

Varuförsörjningsplaner m.m.................. 

.... 

84

6.5.2

Frågor om styrmedel för etableringar m. m        

90

6.5.3

Hemsändning m.m.............................. 

.... 

93

6.6 Statliga åigärder m, m................................ 

.... 

94

6.6.1

Stödåtgärder.................................... 

..... 

94

6.6.2

Myndighelsuppgifter m.m..................... 

... 

100

6.7 Ikraftträdande och anslagsfrågor................. 

102

7

Hemställan.................................................... 

102

8

Beslut.......................................................... 

103