Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Regeringens proposition 1988/89:95

om ändringar i rättegångsbalken m. m.

Prop. 1988/89:95

Regeringen föreslår riksdagen att anta de förslag som har tagits upp i bifogade utdrag ur regeringsprotokollet den 9 mars 1989.

Pä regeringens vägnar Kjell-Olof[REDACTED_EFTERNAMN]

Laila Freivalds

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås nägra ändringar i rättegångsbalkens regler för rättegången i hovrätterna. Syftet är framför allt att förenkla och effektivi­sera så atl hovrättsarbetet kan koncentreras till de viktiga frågorna. Klar­görande regler föreslås för hur pass ingående hovrätten behöver pröva själva skuldfrågan i brottmål, när endast påföljdsfrägan överklagats. Vida­re föreslås vissa justeringar när det gäller omhörande av vittnen och andra som hörts redan i tingsrätten oeh när det gäller möjligheterna att åberopa nytt material i hovrätten. Vikten av alt hovrätten tar ansvar för förbere­dandet av målen betonas genom nya regler.

Nya regler föreslås om högre rätts möjligheter att undanröja ett avgöran­de från en lägre domstol och återförvisa målet till den domstolen. Syftet med de nya reglerna är att minska antalet undanröjanden och återförvis­ningar. Smärre ändringar föreslås i reglema om tingsrätts och hovrätts sammansättning. Syftet är att förbättra möjligheterna alt anpassa rätlens sammansättning till vad det enskilda målet kräver. När det gäller antalet nämndemän vid huvudförhandling i tingsrätt föreslås att nuvarande sär­regler, som föreskriver att fem nämndemän skall delta i mål om mycket grova brott, upphävs.

Slutligen föreslås vissa ändringar i sammansättningsreglerna för bo-stadsdomslolen och hyresnämnderna.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 september 1989.

1    Riksdagen 1988/89. 1 saml. Nr 95

Huvuddelen av lagförslagen i denna proposition har granskats av lagrådet. Propositionen innehåller därför tre huvuddelar: Lagråds-remissen (s. 29), lagrådets yttrande (s. 90) och föredragande statsrå­dets ställningstagande lill lagrådels synpunkter (s. 98). Den som vill ta del av samtliga skäl för lagförslagen måste därför läsa alla tre delarna.

Prop. 1988/89:95

1 Förslag till

Lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om rättegångsbalken

dels att 1 kap. 3, 3 a och 8 §§, 2 kap. 4 §, 10 kap. 8 a §, 12 kap. 9 §, 18 kap. 8 a §, 35 kap. 13 §, 47 kap. 3 och 4 §§, 49 kap. 9 och 12 §§, 50 kap. 10, 12, 25, 26 och 28 §§, 51 kap. 10, 12, 26 och 28 §§, 55 kap. 15 § samt 59 kap. I och 2 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i balken skall införas fyra nya paragrafer, 1 kap. 3 b, 3 c och 3 d §§ samt 51 kap. 23 a §, av följande lydelse.

Prop.1988/89:95

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

3§'

Tingsrätten skall, om annat inte är föreskrivet, bestå av en lagfaren domare.

En tingsrätt är i tvistemål domför med tre lagfarna domare. Flera än fyra lagfarna domare Jår inte sitta i rätten.

1 brottmål skall tingsrätten bestå av en lagfaren domare och tre nämndemän. 1 tnål om åtal för brott, för vilket inte är stadgat lind­rigare straff än fängelse i två år. skall rätten dock bestå av en lagfa­ren domare och fem nämndemän. Om det behövs med hänsyn till må­lets omfattning eller någon annan särskild omständighet, får ytterliga­re en nämndeman utöver vad som följer av första eller andra meningen sitta i rätlen.

Kan huvudförhandlingen i ett brottmål beräknas kräva minst fyra veckor, får två lagfarna domare sitta i rätten förutom nämndemännen.

Otn det inträflar förjäll bland nämndemännen sedan huvudför­handlingen har påbörjats, är rätten domför med en lagfaren domare och två nämndemän eUer, i mål som av­.ses i andra stycket andra meningen, med en lagfaren domare och fyra nämndemän.

Tingsrätt är domför med en lagfa­ren domare

när mål avgörs utan huvudJÖr-handllng,

vid annan handläggning som inte sker vid huvudförhandling eller vid syn på stället,

vid  sådan   huvudförhandling   i

Senaste lydelse 1986:120.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1988/89:95

tvistemål som hålls i förenklad form och vid annan huvudförhandling i tvistemål, när det är tillräckligt med hänsyn till målets beskaffenhet att målet avgörs av en enda domare och parterna samtycker till det,

vid huvudförhandling och syn på stället i mål om brott för vilket inte är stadgat svårare straffan böter ef ler fängelse i högst sex månader, under förutsättning att del inte finns anledning alt döma till annan på­följd än böter och det i målet inte är fråga om företagsbol.

3a§2

/ tvistemål där förlikning om sa­ken är tillåten gäller i ställetför be­stämmelserna i 3 § att tingsrätten alltid skall bestå av en lagfaren do­mare, om värdet av vad som yrkas uppenbart inte överstiger hälften av basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring.

Första stycket gäller inte, otn en part första gången han skall föra ta­lan i målet yrkar att allmänna reg­ler skall tillämpas och därvid gör sannolikt alt den bakomliggande tvisten rör ett högre värde eller att utgången annars är av synnerlig be­tydelse för bedömningen av andra JÖreliggande rättsförhållanden. Har talan väckts genom ansökan om be­talningsföreläggande, skall den part som begär att målet hänskjuts till rättegång senast I samband därmed framställa yrkande som ny.ss sagts.

Med värde enhgt första stycket av­ses det värde som kan antas gälla vid tiden för talans väckande. Har talan väckts genom ansökan om lagsökn ing, beialn Ingsföreläggande eller handräckning eller som enskilt anspråk i brottmål, avses värdet vid

Vid huvudförhandling i tvistemål skall tingsrätten bestå av tre lagfar­na domare, om annat inte är före­skrivet.

Rätten skall bestå av en lagfaren domare när huvudförhandlingen hålls i förenklad form.

Rätten är vid huvudförhandlingen domför med en lagfaren domare om i annat fall än som avses i andra stycket rätten anser det tillräckligt att en domare sitter i rätten och par­terna samtycker tiU det eller målet är av enkel beskaffenhet.

Består rätten av tre lagfarna do­mare och inträffar JÖrfall för någon av dessa sedan huvudförhandlingen har påbörjats, är rätten domför med tvä lagfarna domare.

- Senaste Ivdelse 1987:747.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1988/89:95

rättens beslut att tvisten skall hand­läggas som tvistemål. Vid bedöm­ningen skall hänsyn inte tas lill rät-tegångskosuwderna.

3b§

Tingsrätten skaU vid huvudför­handUng i brottmål bestå av en lag­faren domare och tre nämndemän. Inträffar förfall för någon av nämn­demännen sedan huvudJÖrhandling-en har påbörjats, är rätlen dock domför med en lagfaren domare och två nämndemän.

Vid huvudförhandling i mål om brott för vilket inte är föreskrivet svårare straffan böter eller fängelse i högst sex månader är tingsrätten domJÖr utan nämndemän, om det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter och del i må­let inte är Jråga om företagsbot.

Om det föreligger särskilda skäl med hänsyn tiU målets omfattning eller svårighetsgrad, får antalet lag­farna domare utökas med en utöver vad som följer av första stycket förs­ta meningen. Detsamma gäller i fråga om antalet nämndemän.

3c

§

Vid avgörande av mål utan hu­vudförhandling och vid prövning av frågor som hör till rättegången får tingsrätten ha den sammansättning som är föreskriven för huvudför­handling, om det föreligger särskif da skäl med hänsyn tiU målets eller frågans beskaffenhet.

3d§

I tvistemål där förlikning om sa­ken är tillåten skall tingsrätten aU-tid bestå av en lagfaren domare, om värdet av vad som yrkas uppenbart inte överstiger hälften av basbelop­pet enligt lagen (1962:381) om aU-män försäkring.

Första stycket gäller inte, om en part första gången han skall föra ta­lan i målet yrkar att allmänna reg-

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1988/89:95

ler skall tillämpas och därvid gör sannolikt att den bakomliggande tvisten rör ett högre värde eller att utgången annars är av synnerlig be­tydelse för bedömningen av andra föreliggande rättsförhållanden. Har talan väckts genom ansökan om be­talningsföreläggande, skall den part som begär att målet hänskjuts till rättegång senast i samband därmed framställa yrkande som nyss sagts.

Med värde enligt första stycket av­ses det värde som kan antas gälla vid tiden för talans väckande. Har talan väckts genom ansökan om lagsökning, betalningsföreläggande eller handräckning eller som enskilt anspråk i brottmål, avses värdet vid rättens beslut atl tvisten skall hand­läggas som tvistemål. Vid bedöm­ningen skall hänsyn inte tas lill rät­tegångskostnaderna.

Utöver vad som följer av i  får i en tingsrätt, som avses i 7 §, vid prövning av där avsedda mål såsom särskilda ledamöter ingå, var för sig eller tillsammans,

1.  en person som förordnats som

ekonomisk expert enligt 4 kap. 10 a

§, om det finns behov av särskild

fackkunskap inom rätten i fräga om

ekonomiska förhållanden,

2.  en person som är eller har varit

lagfaren domare i allmän förvalt­

ningsdomstol, om det finns behov

av särskild fackkunskap inom rät­

ten i fråga om skatterältsliga förhål­

landen.

Deltar särskild ledamot vid hu­vudförhandlingen, gäller ifråga om antalet nämndemän 3 § andra styc­ket andra och tredje meningarna.

Om särskild sammansättning av tingsrätt vid behandling av vissa mål gäller i övrigt vad därom är stadgat.

Utöver vad som följer av 3 b§ får i en tingsrätt, som avses i 7 §, vid prövning av där avsedda mål såsom särskilda ledamöter ingå, var för sig eller tillsammans,

1.  en person som förordnats som

ekonomisk expert enligt 4 kap. 10 a

§, om det finns behov av särskild

fackkunskap inom rätten i fräga om

ekonomiska förhållanden,

2.  en person som är eller har varit

lagfaren domare i allmän förvalt­

ningsdomstol, om det finns behov

av särskild fackkunskap inom rät­

ten i fråga om skatterättsliga förhål­

landen.

' Senaste lydelse 1985:415.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1988/89:95

2 kap.

4r

Hovrätt är domför med tre lagfar­na domare. 1 mål som överklagats från tingsrätt skall dock minst fyra lagfarna domare delta ;' hovrätten, om tingsrätten bestått av tre eller flera lagfarna domare. Flera än fem lagfarna domare får inte delta i hovrätten.

Hovrätten är domför med tre lag­farna domare. I mål som överkla­gats från tingsrätt skall dock minst fyra lagfarna domare delta när hov­rätten avgör målet, om tingsrätten bestätt av tre lagfarna domare. Fle­ra än fem lagfarna domare får inte delta i hovrätten.

1 brottmål gäller, i stället för bestämmelserna i första stycket, att hovrät­ten är domför med tre lagfarna domare och två nämndemän. Flera än fyra lagfarna domare och tre nämndemän fär inte delta. Förekommer ej anled­ning att döma till svårare straff än böter och är det i målet inte fråga om förelagsbot, är hovrätten dock domför även med den sammansättning som anges i första stycket. Detsamma gäller vid handläggning som ej sker vid huvudförhandling.

Vid behandling av frågor om prövningstillstånd skall hovrätten bestå av två lagfarna domare.

Vid beslut om avskrivning av mål efter återkallelse är hovrätten domför med en lagfaren domare.

Regeringen bestämmer i vilken omfattning åtgärd, som avser endast beredandet av ett mål, fär vidtas av en lagfaren domare i hovrätten eller av en annan tjänsteman vid denna.

10 kap.

8a§'

I tvist mellan konsument och nä­ringsidkare rörande vara, tjänst el­ler annan nyttighet som tillhanda­hållits för huvudsakligen enskiU bruk får näringsidkaren sökas där konsumenten har sitt hemvist. Del­ta gäller dock endast om målet i tingsrätten kan antas bli prövat av en lagfaren domare enligt 1 kap. 3 a

1 tvist mellan konsument och nä­ringsidkare rörande vara, tjänst el­ler annan nyttighet som tillhanda­hållits för huvudsakligen enskilt bmk får talan mot näringsidkaren. väckas vid rätten i den ort där kon­sumenten har sitt hemvist. Della gäller dock endast om målet i tings­rätten kan antas bli prövat av en lagfaren domare enligt 1 kap. 3 fi? §.

12 kap.

Skriftlig fullmakt skall företes i huvudskrift, när ombudet första gängen vid rätten för talan i målet.

Är, då fullmakt skaU företes, så­dan icke tillgänglig, skall rätten giva ombudet tid att förete den; vad nu sagts gälle ej i fråga om vade- eller missnöjesanmälan. Fin­nes uppskov olägligt, må rätten fortsätta med handläggningen av

Är, dä fullmakt skall företes, så­dan icke tiUgänglig, skaU rätten giva ombudet tid alt förete den; vad nu sagts gälle ej i fräga om missnöjesanmälan. Finnes uppskov olägligt, må rätten fortsätta med handläggningen   av   målet,   dock

" Senaste lydelse 1987:747. - Senaste lydelse 1987:747.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1988/89:95

målet, dock utan att däri meddela

utan all däri meddela dom eller

dom eller slutligt beslut. Utfärdas

slutligt beslut.  Utfärdas fullmakt,

fullmakt, skall behörigheten anses

skall behörigheten anses innefatta

innefatta vad ombudet tidigare åt-

vad ombudet tidigare åtgjort i räl-

gjort i rättegången.

tegången.

Finner rätten ovisst, huruvida parts underskrift å fullmakt är riktig, må rätten medgiva anstånd för ovisshetens undanröjande. Skriftlig fullmakt skall i huvudskrifl eller styrkt avskrift bifogas akten.

18 kap.

8af

1 mål där 1 kap. 3 a § första slyc-        1 mål där 1 kap. 3  § första styc­

ket tillämpas gäller följande i stället     ket tillämpas gäller följande i stället

för bestämmelserna i 8 §.

för bestämmelserna i 8 §.

Ersättning för rättegångskostnad får inte avse annat än kostnad för

1.

rådgivning enligt rättshjälpslagen (1972:429) vid ett tillfälle för varje instans,

2.

ansökningsavgift,

3.   resa och uppehälle för part eller ställföreträdare i samband med

sammanträde eller, om personlig inställelse ej föreskrivits, resa och uppe­

hälle för ombud,

4.

vittnesbevisning,

5.

översättning av handling.

Ersättning utgår endast i den mån kostnaden varit skäligen påkallad för tillvaralagande av partens rätt.

Ersättning som anges i andra stycket 3 utgår enligt bestämmelser som regeringen meddelar.

Med kostnad som sägs i andra stycket 1 jämställs kostnad för annan råd­givning som lämnas av advokat eller biträdande jurist på advokatbyrå, i den mån den ej överstiger högsta avgift för rådgivning enligt rältshjälps­lagen.

Har målet till en början handlagts i annan ordning än som gäller för mål som avses i denna paragraf utgår ersättning för kostnad som avser den tidigare handläggningen enligt de kostnadsregler som gäller för denna.

Har ett mål om lagsökning eller betalningsföreläggande hänskjutits lill rättegång eller upptagits efter återvinning fär, om målet därefter avgörs genom tredskodom mot svaranden, ersättning även avse skälig kostnad för en rättegångsskrift eller för inställelse vid ett sammanträde inför rätten. Sådan ytterligare ersättning utgår, om inte särskilda skäl föranleder annan bedömning, enligt bestämmelser som regeringen meddelar. Detsamma skall gälla, om ett mål om handräckning upptagits efter återvinning.

35 kap. 13 §' Vid huvudförhandlingen skall de bevis som upptagits utom huvudför­handlingen tas upp på nytt, om rätten finner detta vara av betydelse i målet oeh del inte föreligger hinder mot att ta upp beviset.

Har tingsrätten i ett mål som full- Har tingsrätten i ett mål som fuU-följts till hovrätten tagit upp munt-     följts lill hovrätten tagit upp munt-

* Senaste lydelse 1987:747. ' Senaste lydelse 1987:747.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1988/89:95

lig bevisning eller hållit syn pä stäl­let, behöver beviset las upp pä nytt endast om hovrätten finner detta vara av betydelse för utredningen eUer om någon part yrkar det och hovrätten inte finner att del skulle sakna betydelse. 1 högsta domstolen får de bevis som tagils upp av lägre rätt tas upp på nytt endast om det föreligger synnerliga skäl.

Om ett bevis inte tas upp på nytt, eller på annat lämpligt sätt.

lig bevisning eller hållit syn på stäl­let, behöver beviset las upp på nytt endast om hovrätten finner detta vara av betydelse för utredningen. I högsta domstolen får de bevis som tagits upp av lägre räll las upp på nytt endast om del föreligger syn­nerliga skäl.

skall del förebringas genom protokoll

47 kap.

3r

Om stämningsansökningen inte uppfyller föreskrifterna i 2 § eller i övrigt är ofullständig eller om så­dant intyg, som avses i 2 § tredje stycket, inte företetls, skall rätten förelägga målsäganden att avhjälpa bristen. Detsamma gäller om före­skriven ansökningsavgift inte har betalats.

Om stämningsansökningen inte uppfyller föreskrifterna i 2 § eller i övrigt är ofullständig eller om så­dant intyg, som avses i 2 § ftärde stycket, inte företetls, skall rätten förelägga målsäganden att avhjälpa brislen. Delsamma gäller om före­skriven ansökningsavgift inte har betalats.

4

Följer målsäganden inte ett före­läggande enligt 3 §, skall ansökning­en avvisas, om den är så ofullstän­dig att den inte utan väsentlig olä­genhet kan läggas till grund för en rättegång i ansvarsfrågan. Detsam­ma gäller om något intyg som avses i 2 § tredje stycket inte har företetts eller om underlåtenheten avser be­talning av ansökningsavgiften.

Följer målsäganden inte ett före­läggande enligt 3 §, skall ansökning­en avvisas, om den är så ofullstän­dig att den inte utan väsentlig olä­genhet kan läggas till grund för en rättegång i ansvarsfrågan. Detsam­ma gäller om något intyg som avses i 2 ftärde stycket inte har företetls eller om underlåtenheten avser be­talning av ansökningsavgiften.

49 kap. 9

§

Över underrätis beslut, varige­nom vade- eller missnöjesanmälan eller ansökan om återvinning eller återupptagande eller vade- eller be­svärstalan avvisats, må klagan fö­ras genom besvär. Ej må i annat fall fråga, huruvida sådan anmälan el­ler ansökan gjorts eller talan eljest fullföljts på föreskrivet sätt eller

Tingsrätts beslut, varigenom missnöjesanmälan eller ansökan om återvinning eller återupptagan­de eller vade- eller besvärstalan av-vlsats, får överklagas genom be­svär. 1 annat fall jär inte frågan, huruvida sådan anmälan eller ansö­kan gjorts eller talan annars full­följts på föreskrivet sätt eller inom

" Senaste lydelse 1987:448. " Senaste lydelse 1987:448.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1988/89:95

inom rätt tid, komma under hovräl-     rätt tid, prövas av hovrätten, tens bedömande.

I2§"'

Talan mot tingsrättens dom eller Talan mot tingsrättens dom eller

beslut i mål som handlagts av en

beslut i mål som handlagts av en

lagfaren domare enligt 1 kap 3 a§

lagfaren domare enligt 1 kap. 3 rf§

första stycket får inte prövas av

första stycket får inte prövas av

hovrätten i vidare mån än som

hovrätten i vidare mån än som

framgår av 13 §, om inte hovrätten

framgår av 13 §, om inte hovrätten

meddelat parten prövningslill-

meddelat parten prövningstill­

stånd,

stånd.

Prövningstillstånd behövs inte vid talan mot beslut som rör någon annan än en part eller en intervenient, beslut varigenom tingsrätten ogillat jäv mot en domare, beslut angående utdömande av förelagt vite eller om ansvar för en rältegångsförseelse eller beslut varigenom en missnöjesan­mälan eUer en ansökan om återvinning eller en vade- eller besvärslalan avvisats.

I fråga om meddelade prövningstillstånd skall 54 kap. 11 § andra stycket och 13 § gälla i tillämpliga delar.

50 kap. 10§ Genmälet skall med därvid fogade handlingar delgivas vadekäranden. Finnes för målets beredande ytterligare skriftväxling erforderlig, äge hovrätten förordna därom. Hovrätten äge tillika meddela närmare be­stämmelserom skriftväxlingen och därvid även föreskriva, i vilket avseen­de part skall yttra sig. Part må föreläggas att inkomma med mer än en skrift, endast om särskilda skäl äro därtill.

Under JÖrberedelsen får samman­träde hållas, om det behövs för en ändamålsenlig handläggning av målet.

Vad som sagts om sammanträde per telefon i 42 kap. 10 § skall gälla även vid sammanträde enligt denna paragraf

12§ Finnes för målets beredande part        I fråga om hovrättens skyldighe-eller annan  böra höras, förordne     ter under förberedelsen skall 42 kap. hovrätten därom på sätt den finner    8 § andra stycket tillämpas. lämpUgt.

25§"

Innan hovrättens dom eller slulli- Innan hovrättens dom eller slutli­

ga beslut meddelats, må vadelalan ga beslut meddelats, får vadetalan

återkallas.

återkallas.

Vadekäranden äge ej ändra sin        Vadekäranden får inte ändra sin

'"Senaste lydelse 1987:747. " Senaste lydelse 1971:218.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1988/89:95

talan att avse annan del av under­rättens dom än den som uppgivils i vadeinlagan.

Part må i hovrätten till stöd för sin talan åberopa omständighet el­ler bevis, som ej tidigareförebragts, endast om han gör sannolikt, att han haft giltig ursäkt för sin under­låtenhet alt åberopa omständighe­ten eller beviset vid underrätten, ef ler om det av annan särskild anled­ning bör tillåtas att omständigheten eller beviset åberopas. Framställes först i hovrätten yrkande om kvitt­ning, må det avvisas, om del ej utan olägenhet kan prövas i målet.

talan att avse annan del av tingsrät­tens dom än den som uppgivits i vadeinlagan.

/ mål där förlikning om saken är tillåten får en part i hovrätten till stöd för sin talan åberopa omstän­digheter eller bevis, som inte tidiga­re har förebringats, endast om

/. han gör sannolikt att han inte kunnat åberopa omständigheten ef ler beviset vid tingsrätten eller

2. han annars haft giltig ursäkt alt inte göra det.

Framställs först i hovrätten ett yrkande om kvittning, 72r det avvi­sas, om det inte ulan olägenhet kan prövas i målet.

26 §

Även utan yrkande skall hovrät­ten undanröja underrättens dom, om domvilla, som sägs i 59 kap. 1 § 1 4, förekommit vid underrätten.

Har vid underrätten förekommit annat grovt rättegångsjél, äge hov­rätten, om skäl äro därtill, även utan yrkande undanröja domen.

Undanröjandet må avse domen i dess helhet eller allenast viss del. Berör rättegångsfelet även del av domen, som ej överklagats, pröve hovrätten med hänsyn till omstän­digheterna, om denna del skall un­danröjas.

Även utan yrkande skall hovrät­ten undanröja tingsrättens dom, om domvilla, som sägs i 59 kap. 1 § 13, har förekommit vid tingsrät­ten.

Undanröjandet ./ar avse domen i dess helhet eller endast viss del. Be­rör rättegångsfelet även del av do­men, som inte överklagats, skall hovrätten med hänsyn till omstän­digheterna pröva, om denna del skall undanröjas.

28 §

Åberopas annat fel i rättegången, än som avses i 26 eller 27 §, må hovrätten undanröja underrättens dom, allenast om felet kan antagas hava inverkat på målels utgång och ej kan ulan väsentlig olägenhet av­hjälpas i hovrätten.

Om del vid tingsrätten har före­kommit annat fel i rättegängen än som avses i 26 eller 27 ,får hovrät­ten undanröja tingsrättens dom en­dast om felet kan antas ha inverkat på målets utgång och inte utan vä­sentlig olägenhet kan avhjälpas i hovrätten. Parterna skall få tillfälle att yttra sig i frågan om undan­röjande, om det inte är uppenbart obehövligt.

11

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1988/89:95

51 kap. I0§

Genmälet skall med därvid fogade handlingar delgivas vadekäranden. Finnes för målets beredande ytteriigare skriftväxling erforderlig, äge hovrätten förordna därom. Hovrätten äge tillika meddela närmare be­stämmelser om skriftväxlingen och därvid även föreskriva, i vilket avseen­de part skall yttra sig. Part må föreläggas att inkomma med mer än en skrift, endast om särskilda skäl äro därtill.

Under förberedelsen får samman­träde hållas, om del behövs för en ändamålsenlig handläggning av målet.

Vad som sagts om sammanträde per telefon i 45 kap. 13 § och 47 kap. 10 § skall gälla även vid sam­manträde enligt denna paragraf.

12§ Finnes för målets beredande part        Hovrätten får bestämma att den eller annan böra höras, förordne    som är anhållen eller häktad skall hovrätten därom på sätt den finner    inställas till sammanträde enligt 10 lämpligt.  Om  inställande av till-    § tredje stycket, talad, som är anhållen eller häktad, förordne hovrätten.

23a§

Har tingsrätten funnit att den tiU-talade skall dömas för den åtalade gärningen och överklagas domen bara belräfiande annat än denna fråga, skall hovrätten pröva frågan endast om

1.

det i denna del föreligger något förhållande som skulle kunna utgö­ra grund för resning enligt 58 kap. 2 .§ eller kunna medföra undan­röjande av domen på grund av domvilla eller

2.

målets utgång vid tingsrätten i samma del uppenbarligen beror på förbiseende eller misstag.

Beträffande fråga som avses i första stycket 1 eller 2 behöver hän­syn tas endast till omständigheter som har åberopats av part.

26 § Även utan yrkande skall hovräl-        Även utan yrkande skall hovrät­ten undanröja underrättens dom,     ten   undanröja  tingsrättens  dom, om domvilla, som sägs i 59 kap. 1 §     om domvilla, som sägs i 59 kap. 1 § 1 _ 4 förekommit vid underrätten.       1 - 3, har förekommit vid tingsrät­ten.

12

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1988/89:95

Har vid underrätten förekommit annat grovt rättegångsfel, äge hov­rätten, om skäl äro därtiU, även utan yrkande undanröja domen.

Undanröjandet må avse domen i dess helhet eller allenast viss del. Berör rättegångsfelet även del av domen, som ej överklagats, pröve hovrätten med hänsyn till omstän­digheterna, om denna del skall un­danröjas.

Undanröjandet får avse domen i dess helhet eller endast viss del. Be­rör rättegångsfelet även del av do­men, som inte överklagats, skall hovrätten med hänsyn till omstän­digheterna pröva, om denna del skall undanröjas.

28 §

Finner hovrätten annat fel i rätte­gången hava förekommit, än som avses i 26 eller 27 §, må hovrätten undanröja underrättens dom, alle­nast om felet kan antagas hava in­verkat på målets utgång och ej kan utan väsentlig olägenhet avhjälpas i hovrätten.

Om det vid tingsrätten har före­kommit annat fel i rättegången än som avses i 26 eller 27 §,jr hovrät­ten undanröja tingsrättens dom en­dast om felet kan antas ha inverkat på målets utgång och inte utan vä­sentlig olägenhet kan avhjälpas i hovrätten. Parterna skall få tdlfälle att yttra sig i frågan om undan­röjande, om det inte är uppenbart obehövligt.

55 kap.

15 §'-

Beträffande rättegången i högsta domstolen skall i övrigt i tvistemål 50 kap. 11 -20 §§, 22 §, 24 § oeh 25 § första och andra styckena samt i brottmål 51 kap. 8 § fjärde stycket, 11-20 §§, 22, 24, 25 och 31 §§ tillämpas.

Beträffande rättegången i högsta domstolen skall i övrigt i tvistemål 50 kap. 10 § tredje och ftärde stycke­na, 11-20 §§, 22 §, 24 § och 25 § första och andra styckena samt i broUmål 51 kap. 8 § fjärde stycket,

10 § tredje och ftärde styckena,

11    - 20 §§, 22, 23 a, 24, 25 och 31 §§

tillämpas.

Vad som sägs i 50 kap. 26 29 §§ rörande tvistemål samt i 51 kap. 26 29 §§ rörande brottmål om undanröjande av underrätts dom och om ålerförvisning gäller för högsta domstolen i fråga om lägre rätts dom.

59 kap.

l§

Dom, som vunnit laga kraft, skall på besvär av den, vilkens rätt do­men rör, på grund av domvilla un­danröjas:

1. om målet upptagits, ehuru där­emot förelegat rättegängshinder, som vid fullföljd högre räll haft att självmant beakta;

Dom, som vunnit laga kraft, skall pä besvär av den, vilkens rätt do­men rör, pä grund av domvilla un­danröjas

1. om målet har tagits upp trots att det har förelegat ett rättegångs­hinder, som högre rätt haft att be­akta självmant vid ett överklagande.

'-Senaste lydelse 1987:1211.

13

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1988/89:95

2. om rätten ej varit domför;

3.

om domen givits mot någon, som ej varit rätteligen stämd och ej heller fört talan i målet, eller genom domen någon, som ej varit part i målet, lider förfång;

4.

om domen är sä mörk eller ofullständig, att därav ej framgår, huru i saken dömts; eller

5.

om i rättegången förekommit annat grovt rättegångsfel, som kan antagas hava inverkat på målets ut­gång.

2.

om domen givits mol någon, som inte har varit rätteligen stämd och inte heller har fört talan i må­let, eller genom domen någon, som inte har varit part i målet, lider för­fång,

3.

om domen är så mörk eller ofullständig all det inte framgår därav, hur rätten dömt i saken eller

4. om i rättegången förekommit annat grovt rättegångsfel, som kan antas ha inverkat pä målets utgång.

Besvär över dom villa enligt första stycket 4 som grundas på en om­ständighet som inte tidigare har åberopats i målet skall avvisas, om klaganden inte gör sannolikt att han har varit förhindrad att åberopa om­ständigheten i rättegången eller han annars haft giltig ursäkt att inte göra det.

2§' Den som vill besvära sig över domvilla skall ge in en skriftlig besvärsin­laga till hovrätten, om domen meddelats av tingsrätt, och i annat fall till högsta domstolen.

Besvär skaU föras, om de grundas på någon omständighet som avses i 1 § 1, 2 eller 5, inom sex månader från det att domen vann laga kraft, och, om besvären gmndas pä någon omständighet som avses i 1 § i, inom sex månader frän det att kla­ganden fick kännedom om domen. Fick han kännedom om domen, in­nan den vann laga kraft, skall tiden räknas från den dag, då domen vann laga kraft.

Besvär skall föras, om de gmndas på någon omständighet som avses i 1 § 1 eller 4, inom sex månader från det all domen vann laga kraft, och, om besvären grundas på någon om­ständighet som avses i 1 § 2, inom sex månader från det att klagande fick kännedom om domen. Fick han kännedom om domen, innan den vann laga kraft, skall liden räknas från den dag, då domen vann laga kraft.

1.    Denna lag träder i kraft den 1 september 1989.

2.

Äldre föreskrifter om rättens sammansättning gäller alltjämt vid huvudförhandlingar som har påbörjats före ikraftträdandet.

3.

Äldre föreskrifter i 50 kap. 25 § tredje stycket gäller alltjämt när det överklagade avgörandet har meddelats före ikraftträdandet.

' Senaste lydelse 1988:1451.

14

2 Förslag till

Lag om ändring i äktenskapsbalken

Härigenom föreskrivs att 14 kap. 17 och 18 §§ äktenskapsbalken skall ha följande lydelse.

Prop. 1988/89:95

Nuvarande lydelse

14

1 äktenskapsmål oeh mål om un­derhåll skall tingsrätten beslå av en lagfaren domare och tre nämnde­män. Tingsrätten är dock domJÖr med en lagfaren domare i samma utsträckning som i andra tvistemål. Dessa regler gäller även för andra mål som handläggs i samma rätte­gång.

Om det behövs med hänsyn till målets omfattning eller någon an­nan särskild omständighet, får fyra nämndemän sitta i rätten.

Om det inträffar förfall bland nämndemännen sedan en huvudJÖr-handling har påbörjats, är rätten domför med en lagfaren domare och två nämndemän.

Föreslagen lydelse

kap.

7§

Vid huvudJÖrhandUng i äkten­skapsmål och mål om underhäll skall tingsrätten bestå av en lagfa­ren domare och tre nämndemän, om annat inte följer av 1 kap. 3 a § andra och tredje styckena rätte­gångsbalken. Denna regel gäller även för andra mål som handläggs i samma rättegång.

Om det inträffar förfallor någon av nämndemännen sedan huvudför­handlingen har påbörjats, är rätten domför med en lagfaren domare och tvä nämndemän.

Om det föreUgger särskilda skäl med hänsyn till målels omfattning eller svårighetsgrad, får antalet lag­farna domare utökas med en utöver vad som JÖljer av första stycket. Det­samma gäller i Jråga om antalet nämndemän.

När nämndemän ingår i tingsrätten, skall ordföranden vid överläggning redogöra för omständigheterna i målet och innehållet i gällande rätt. Vid omröstning skall först ordföranden och därefter nämndemännen säga sin mening, I övrigt gäller bestämmelserna i rättegångsbalken om överlägg­ning och omröstning i tvistemål.

18§

I äktenskapsmål och mål om un­derhåll är hovrätten domför med tre lagfarna domare och två nämn­demän. Fler än fyra lagfarna doma­re och tre nämndemän får inte del­la. Vid handläggning som inte sker vid huvudförhandling, liksom när målet i tingsrätten har avgjorts utan nämndemän, är hovrätten dock domför även med enbart lagfarna domare enligt vad som sägs i 2 kap. 4 § första stycket rättegångsbalken. Hovrätten är i övrigt domför enligt

I äktenskapsmål och mål om un­derhåll är hovrätten domför med tre lagfarna domare och två nämn­demän. Fler än fyra lagfarna doma­re oeh tre nämndemän får inte del­ta. Vid handläggning som inte sker vid huvudförhandling, liksom när målet i tingsrätten har avgjorts utan nämndemän, är hovrätten dock domför även med enbart lagfarna domare enligt vad som sägs i 2 kap. 4 § första stycket rättegångsbalken. Hovrätten är i övrigt domför enligt

15

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1988/89:95

vad som sägs i 2 kap. 4 § tredje och     vad som sägs i 2 kap. 4 fjärde och

ftärde styckena rättegångsbalken.

femte styckena rättegångsbalken.

Tar nämndemän del i målels avgörande, skall vid överläggning ordfö­randen eller, om målet har beretts av en annan lagfaren domare, denne redogöra för omständigheterna i målet och innehållet i gällande rätt. Vid omröstning skall nämndemännen säga sin mening sist. I övrigt gäller bestämmelserna i rättegångsbalken om överiäggning och omröstning i tvistemål.

Denna lag träder i kraft den 1 september 1989. Äldre föreskrifter gäller alltjämt vid huvudförhandlingar som har påbörjats före ikraftträdandet.

16

3 Förslag till

Prop. 1988/89:95

Lag om ändring i lagen (1929:145) om skiljemän

Härigenom föreskrivs atl 3 a § lagen (1929:145) om skiljemän skall ha följande lydelse

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3a§'

Kan en tvisl mellan näringsidka-

Kan en tvist mellan näringsidka­

re och konsument prövas av tings-

re och konsument prövas av tings­

rätt och rör tvisten vara, tjänst eller

rätt och rör tvisten vara, tjänst eller

annan nyttighet som lillhandahål-

annan nyttighet som tillhandahål­

lits för huvudsakligen enskilt bruk,

lits för huvudsakligen enskilt bruk,

får ett före tvistens uppkomst träf-

får ett före tvistens uppkomst träf­

fat avtal att tvist skall hänskjutas

fal avtal atl tvisl skall hänskjutas

till skiljemän ulan förbehåll om rätt

till skiljemän utan förbehåll om rätt

för parterna att klandra skiljedo-

för parterna atl klandra skiljedo­

men göras gällande endast om 1

men göras gällande endast om 1

kap. 3 a § första stycket rättegångs-

kap. 3 rf § första stycket rättegångs­

balken inte skulle vara tillämpligt

balken inte skulle vara tillämpligt

vid prövning av tvisten i tingsrätt.

vid prövning av tvisten i tingsrätt.

Första stycket gäller ej om tvisten rör avtal mellan försäkringsgivare och försäkringstagare om försäkring som grundas på kollektivavtal eller som grundas på gruppavtal och handhas av företrädare för gruppen och ej heller om annat följer av Sveriges internationella förpliktelser.

Denna lag träder i kraft den 1 september 1989.

' Senaste lydelse 1987:752.

2    Riksdagen 1988/89. 1 saml. Nr 95

4 Förslag till

Prop. 1988/89:95

Lag om ändring i lagen (1946:807) om handläggning av domstolsärenden

Härigenom föreskrivs i fräga om lagen (1946:807) om handläggning av domstolsärenden

dels all 6 § skall ha följande lydelse,

dels att övergångsbestämmelserna lill lagen (1969:258) om ändring i nämnda lag' skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Underrätt är vid handläggning av ärende domför med en lagfaren doma­re, om ej annat följer av vad som föreskrivs nedan i denna paragraf

Vid annan handläggning än som sägs i 3 eller 4 § skall rätlen ha den sammansättning som anges i tredje stycket,

om ärendet är tvistigt,

om eljest särskild anledning föreligger därtiU, eller

om ärendet angår

1.   anordnande, upphörande eller ändring av förvaltarskap enligt 11 kap.

7, 19 eller 23 § föräldrabalken,

2.

talan mot överförmyndares beslut,

3.

nedsättning av bolags aktiekapital eller grundfond eller tillstånd till vinstutdelning i bolag eller till fusion,

4.

förvaltning av stiftelse, eller

5.

tillstånd till viss förvaltningsålgärd i annat fall än som avses ovan i detta stycke.

1 fall som avses i andra stycket

I fall som avses i andra stycket

skall rätten beslå av en lagfaren do-

skall rätten bestå av en lagfaren do­

mare och nämndemän, när ärendet

mare och nämndemän, när ärendet

skall prövas enligt äktenskapsbal-

skall prövas enligt äktenskapsbal­

ken, lagen (1987:232) om sambors

ken, lagen (1987:232) om sambors

gemensamma hem eller föräldra-

gemensamma hem eller föräldra­

balken, och annars av minst tre och

balken, och annars av tre lagfarna

högsl fyra lagfarna domare. När

domare. När nämndemän ingår i

nämndemän ingår i rätlen, skall 14

rätten, skall 14 kap. 17 § äkten-

kap. 17 § äktenskapsbalken till-

skapsbalken tillämpas,

lämpas

Regeringen får för andra fall än som avses i andra stycket föreskriva att tjänstemän som inte är mgfarna får handlägga ärenden som är av enkel beskaffenhet och som avser

1.   förordnande eller entledigande av förmyndare, god man eller förvalta­

re,

2,      inskrivning av förmynderskap, godmanskap eller förvaltarskap,

3,

avträdande av egendom till förvaltning av boutredningsman och förordnande eller entledigande av boutredningsman,

4,

förordnande av bodelningsförrätlare,

5.

förordnande av skiftesman vid arvskifte, eller

6.

dödande av handlingar och inteckningar enligt lagen (1927:85) om dödande av förkommen handling, dock ej i fall som avses i 12 a § nämnda lag.

Senaste lydelse 1987:799. = Senaste Ivdelse 1988:1261.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1988/89:95

Denna lag (1969:258) träder i kraft den 1 januari 1971. Konungen kan dock förordna att de nya bestämmelserna helt eller delvis skall gälla från tidigare tidpunkt, varvid förordnandet får begränsas till viss eller vissa underrätter.

Vid handläggning, som påbörjats före lagens ikraftträdande och för vilken enligt äldre bestämmelser kräves flera domare än en, samt vid överläggning och omröstning i anslutning till sådan handläggning skall äldre bestämmelser om rättens sammansättning och om omröstning allt­jämt gälla.

Har underrätt mindre än tre or­dinarie lagfarna domare, får rätten beträffande visst ärende förordna att handläggning, som enligt 6 § i dess nya lydelse skall ske med tre eller fyra lagfarna domare, i stället skall ombesörjas av en lagfaren do­mare och nämndemän. 1 sådana fall skall 14 kap. 17 § äktenskaps­balken tillämpas.

Har underrätt mindre än tre or­dinarie lagfarna domare, får rätten beträffande visst ärende förordna att handläggning, som enligt 6 § i dess nya lydelse skall ske med tre lagfarna domare, i stället skall om­besörjas av en lagfaren domare och nämndemän. I sådana fall skall 14 kap. 17 § äktenskapsbalken tilläm­pas.

Denna lag träder i kraft den I september 1989. Äldre föreskrifter gäller alltjämt i ärenden där den slutliga handläggningen påbörjats före ikraftträ­dandet.

-' 1989:000.

5 Förslag till

Prop. 1988/89:95

Lag om ändring i lagen (1949:164) med vissa bestämmelser om rättegången i tryckfrihetsmål

Härigenom föreskrivs att 4 § lagen (1949:164) med vissa bestämmelser om rättegången i tryckfrihetsmål' skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4§

Vid huvudförhandling inför jury

Vid huvudförhandling inför jury

skall rätten bestå av tre eller fyra skall rätten bestå av tre lagfarna do-

lagfarna domare. De till tjänstgö- mare, dock att. om det inträffar för­

ring i juryn utsedda skola genom faliför någon av dem sedan huvud­

rättens försorg skriftligen kallas till förhandlingen har påbörjats, rätten

förhandling. Kallelsen skall inne- är domför med två lagfarna doma-

hålla såväl uppgift å den tid, inom re. De till tjänstgöring i juryn utsed-

vilken anmälan om laga förfall bör da skall genom rättens försorg

vara till rätlen inkommen, som ock skriftligen kallas tiU förhandling,

erinran om påföljd för försummelse Kallelsen skall innehålla såväl upp-

att hörsamma kallelsen.

gift om den tid, inom vilken anmä-

lan om laga förfall bör ha kommit in till rätten, som erinran om på­följd för försummelse att hörsam­ma kallelsen.

Visar juryman laga förfall, inkallas från samma grupp av jurymän supp­leant till tjänstgöring. Finner rätlen att juryman icke styrkt laga förfall, varde jurymannen underrättad därom. Suppleanter kallas i den ordning vari de utlottats.

Uteblir juryman å tid till vilken förhandlingen inför juryn utsatts, skall suppleant för den uteblivne inkallas, om uppskov med målet därigenom kan undvikas. Äger den uteblivne ej laga förfall och vållas av ulevaron uppskov med målet, vare han skyldig att ersätta statsverket och parterna den kostnad, som genom försummelsen uppkommer; dock må ersättnings­skyldigheten jämkas efter vad rätten finner skäligt.

Denna lag träder i kraft den 1 september 1989. Äldre föreskrifter gäller alltjämt vid huvudförhandlingar som har påbörjats före ikraftträdandet.

Lagen omtryckt 1977:1017.

20

6 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1969:246) om domstolar i fastighetsmål

Härigenom föreskrivs att 3, 4 och 4 a §§ lagen (1969:246) om domstolar i fastighetsmål' skall ha följande lydelse.

Prop. 1988/89:95

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3

§

Fastighetsdomstol består av tvä lagfarna ledamöter, en teknisk ledamot och två nämndemän. Om särskilda skäl föreligger, kan efter ordförandens bestämmande ytterligare en teknisk ledamot ingå i domstolen.

1 mål eller ärende angående arrende, hyra, bostadsrätt eller tvångsför-vallning av bostadsfastighet består domstolen dock av två lagfarna leda­möter och tre nämndemän. Teknisk ledamot får efter ordförandens be­stämmande ingå i domstolen i stället för en av nämndemännen, om målets beskaffenhet eller annat särskilt skäl föranleder det.

Om det föreligger särskilda skäl med hänsyn UU målets omfattning eller svårighetsgrad, får antalet lag­farna ledamöter utökas med en ut­över det antal som anges i första och andra styckena. Detsamma gäller i fråga om antalet nämndemän.

Kan huvudförhandling i fastig­hetsmål beräknas kräva minst fyra veckor, får antalet lagfarna ledamö­ter utökas med en utöver det antal som anges i första och andra stycke­na. Om det är påkallat med hänsyn lill målets omfattning eller annan särskild omständighet gäller det­samma om antalet nämndemän.

En av de lagfarna ledamötema skall vara ordförande i fastighetsdomsto­len. Denne utses bland de lagfama domarna i tingsrätten. Annan lagfaren ledamot skall vara lagfaren domare i tingsrätten eller i annan tingsrätt. Teknisk ledamot skall ha teknisk utbildning och erfarenhet av fastighets­bildning eller fastighetsvärdering. Nämndemännen bör vara aUmänt be­trodda och väl förtrogna med sin orts förhållanden.

Om del sedan huvudförhandling har påbörjats inträffar förfall för en av de lagfarna ledamöterna eller för en av nämndemännen eller, om tvä tekniska ledamöter deltar, för en av dem, är rätten ändå domför.

4

§

När mål enligt särskilda bestäm­melser efler prövning av själva sa­ken avgöres utan huvudförhandling är fastighetsdomstol domför utan nämndemännen. 1 övrigt är fastig­hetsdomstol vid handläggning av mål domför med en lagfaren leda­mot i samma utsträckning som fö­reskrives för tingsrätt.

När mål enligt särskilda bestäm­melser efter prövning av själva sa­ken avgörs utan huvudförhandling är fastighetsdomstol domför utan nämndemännen. I övrigt är fastig­hetsdomstol domför med en lagfa­ren ledamot vid handläggning som inte sker vid huvudförhandUng och vid huvudförhandling i fall som av­ses i I kap. 3 a § andra och tredje styckena rättegångsbalken.

' Lagen omtryckt 1974:1064. - Senaste lydelse 1982:1126.

21

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1988/89: 95

4a§'

1 mål angående hyra eller bo-

I mål angående hyra eller bo­

stadsrätt, där värdet av vad som

stadsrätt, där värdet av vad som

yrkas uppenbart inte överstiger

yrkas uppenbart inte överstiger

hälften av basbeloppet enligt lagen

hälften av basbeloppet enligt lagen

(1962:381) om allmän försäkring,

(1962:381) om aUmän försäkring,

gäller 1 kap. 3 a § rättegångsbalken.

gäller 1 kap. 3 rf§ rättegångsbalken.

1.    Denna lag träder i kraft den 1 september 1989.

2.   Äldre föreskrifter om rättens sammansättning gäller alltjämt vid

huvudförhandlingar som har påbörjats före ikraftträdandet.

'Senaste lydelse 1987:751.

22

7 Förslag till

Lag om ändring i rättshjälpslagen (1972:429)

Härigenom föreskrivs alt 20 § rättshjälpslagen (1972:429)' skall ha föl­jande lydelse.

Prop. 1988/89:95

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

20 

§

Beviljas allmän rättshjälp enligt 16 §, blir den som beslutat härom biträ­de till den rällssökande. I annat fall får biträde förordnas pä sökandes begäran, om han inte kan ta till vara sin rätt själv och inte heller är berättigad all få behövligt bistånd av någon annan.

I sådan angelägenhet där tings­rätt skall bestå av en lagfaren do­mare enligt 1 kap. 3 a § rättegångs­balken får biträde förordnas endast om särskilda skäl föreligger med hänsyn till sökandens personliga förhållanden eller sakens beskaf­fenhet. I ärende om bodelning, som inte avser klander, får biträde inte förordnas. När biträde kan förord­nas enligt 10 kap. 13 § föräldrabal­ken, förordnas ej biträde enligt den­na lag.

1 sådan angelägenhet där tings­rätt skall beslå av en lagfaren do­mare enligt 1 kap. 3 rf § rättegångs­balken får biträde förordnas endast om särskilda skäl föreligger med hänsyn till sökandens personliga förhållanden eller sakens beskaffen­het. I ärende om bodelning, som inte avser klander, får biträde inte förordnas. När biträde kan för­ordnas enligt 10 kap. 13 § föräldra­balken, förordnas ej biträde enligt denna lag.

Denna lag träder i kraft den I september 1989.

Lagen omtryckt 1983:487. ' Senaste lydelse 1988:213.

23

8 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1973:188) om arrendenämnder och hyresnämnder

Härigenom föreskrivs att 5 § lagen (1973:188) om arrendenämnder och hyresnämnder' skall ha följande lydelse.

Prop. 1988/89:95

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Hyresnämnd består av lagfaren ordförande och två andra ledamö­ter, om ej annat följer av tredje stycket. Av de senare ledamöterna skall den ene vara väl förtrogen med förvaltning av hyresfastighet och den andre vara väl förtrogen med bostadshyresgäsiers förhållan­den eller, när ärendet rör annan lä­genhet än bostadslägenhet, med nä­ringsidkande hyresgästers förhål­landen. I ärenden enligt 52 § eller 60 § första stycket I bostadsrätts­lagen (1971:479) skall vad som sagts nu om hyresfastighet och hy­resgästers förhållanden i stället avse bostadsrättsfastighet och bo-stadsrättshavares förhållanden.

Hyresnämnd består av lagfaren ordförande och två andra ledamö­ter, om ej annat följer av tredje stycket. Av de senare ledamöterna skall den ene vara väl förtrogen med förvaltning av hyresfastighet eUer, när ärendet rör bostadsrätts-fastighet, med förvaltning av sådan fastighet och den andre vara väl förtrogen med bostadshyresgästers förhållanden eller, när ärende rör annan lägenhet än bostadslägenhet, med näringsidkande hyresgästers förhållanden. I ärende enligt 52 § eller 60 § första stycket 1 bostads­rättslagen (1971:479) skall vad som sagts nu om hyresgästers förhållan­den i stället avse bostadsrättshava-res förhållanden.

Hyresnämnd får anlita expert alt biträda nämnden, om ärendets beskaf­fenhet eller annat särskilt skäl föranleder del.

Bestämmelserna i 2 § andra fjärde styckena äger motsvarande tillämp­ning i fråga om hyresnämnd.

Regeringen kan förordna att i hyresnämnd skall finnas flera avdelningar.

Bestämmelserna om hyresnämnd gäller i tillämpliga delar även avdel­ning.

Denna lag träder i kraft den I september 1989. Äldre föreskrifter gäller alltjämt i ärenden där den slutliga handläggningen påbörjats före ikraftträ­dandet.

Lagenomtryckt 1985:660.

24

9 Förslag till

Lagom ändring i lagen (1974:1082) om bostadsdomstol

Härigenom föreskrivs att 6, 12,  13 och 14 §§ lagen (1974:1082) om bostadsdomslol skall ha följande lydelse.

Prop. 1988/89:95

Nuvarande lydelse

Regeringen förordnar ledamöter­na i bostadsdomstolen. Av de lag­farna ledamöterna förordnas en till ordförande i domstolen. Ledamot förordnas för tre år.

Föreslagen lydelse

6

§

Regeringen förordnar ledamöter­na i bostadsdomstolen. Av de lag­farna ledamöterna förordnas en till ordförande i domstolen. Ledamot förordnas för tre år. Om en ledamot avgår under tjänstgöringstiden, ut­ses en ny ledamot för återstående tid

För annan ledamot än lagfaren ledamot förordnar regeringen en eller flera ersättare. Bestämmelserna om ledamot gäller även ersättare. Är ord­föranden hindrad att tjänstgöra, inträder annan lagfaren ledamot i hans ställe.

12§ Bostadsdomstolen är domför med sju ledamöter. Den är även domför med fyra ledamöter, om ej någon av dem påkallar att målet skall prövas av sju ledamöter.

Vid prövning som inte avser själva saken är bostadsdomstolen även domför med tre lagfarna leda­möter.

13§ Sammanträder bosladsdomstolen med sju ledamöter, är tre av dem lagfarna ledamöter och fyra av dem intresseledamöler. En av de lagfarna ledamöterna är därvid ordförande.

Av inlresseledamöterna skall två vara väl förtrogna med förvaltning av hyresfastighet eller, när målet rör bostadsrätlsjästighet. med för­valtning av sådan fastighet och två ledamöter väl förtrogna med bo­stadshyresgästers förhållanden ef ler, vid prövning av Jråga enligt 12 kap. 36 § jordabalken, med närings-idkande hyresgästers förhållanden eller, vid prövning av fråga enligt 52 § eller 60 § första stycket 1 bostads­rättslagen (1971:479), med boslads-rätlshavares JÖrhållanden. Rör mål hyresfastighet som tillhör enskild, skall de två förstnämnda ledamöter­na vara väl förtrogna företrädesvis med förvaltning av sådan Jästighet.

Av intresseledamöterna skall två vara väl förtrogna med förvaltning av hyresfastigheter eller, när målet rör prövning av en fråga enligt 52 § eller 60 § första stycket 1 bostads­rättslagen (1971:479). av bostads­rättsfastigheter. Om målet rör en hyresfastighet som ägs av staten, en kommun, en landstingskommun, ett kommunalförbund, ett alUnän-nyttigt bostadsföretag eller ett aktie­bolag, som helt ägs av en kommun eller en landstingskommun, skall dessa ledamöter företrädesvis vara väl förtrogna med förvaltning av hy­resfastigheter som tillhör andra än enskilda. Om målet rör en hyresfas­tighet som ägs av någon enskild.

25

Föreslagen lydelse

skall de företrädesvis vara väl för­trogna med förvaltning av sådana fastigheter.

Nuvarande lydelse

Rör mål annan hyresjästighet, skall des.sa ledamöter vara väl förtrogna företrädesvis tnedförvaltning av hy­resfastighet som tillhör annan än enskild.

De återstående två intresseleda­möterna skall vara väl förtrogna med hyresgästers eller bostadsrätts-havaresförhållanden. Om målet rör prövning av en fråga enligt 12 kap. 36 § jordabalken, skall dessa leda­möter vara väl förtrogna med nä­ringsidkande hyresgästers JÖrhåf landen. Otn målet rör prövning av en Jråga enligt 52 § eller 60 § första stycket 1 bostadsrättslagen, skall de vara välJÖrtrogna med bostadsrätts-havares förhållanden. 1 andra mål skall de vara väl JÖrtrogna med bo­stadshyresgästers förhållanden.

14§ Sammanträder bostadsdomstolen med fyra ledamöter, är två av dem lagfarna ledamöter och två av dem intresseledamöter. En av de lagfarna ledamöterna är därvid ordförande.

Prop. 1988/89:95

Av intresseledamöterna skall en företräda fastighetsägareintressen och en bostadsrättshavares eller hy­resgästers intressen. 1 övrigt äger 13 § andra stycket motsvarande till-lämpning.

Av intresseledamöterna skall en företräda fastighetsägareintressen och en bostadsrättshavares eller hy­resgästers intressen. I övrigt äger 13 § andra och tredje styckena motsva­rande tillämpning.

Denna lag träder i kraft den 1 september 1989. 13 och 14 §§ i deras äldre lydelse gäller alltjämt i mål där den slutliga handläggningen påbörjats före ikraftträdandet.

26

10 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1976:600) om offentlig anställning

Härigenom föreskrivs att 5 kap. 1 § lagen (1976:600) om offentlig an­ställning' skall ha följande lydelse.

Prop. 1988/89:95

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

En ordinarie domare är skyldig att utöva en annan tjänst än sin egen bara om det gäller en jämställd eller högre domartjänst vid den domstol som han tillhör. Dock fö­religger dessutom skyldighet att till­fälligt tjänstgöra i en annan dom­stol

1.   för en rådman i tingsrätt: som

ledamot i en annan tingsrätt inom

samma hovrättsområde vid sådan

handläggning som kräver Jlera lag­

farna domare än en,

2.

för en rådman i länsrätt: som särskild ledamot i en tingsrätt eller en hovrätt,

3.

för ett kammarrättsråd: som särskild ledamot i en hovrätt.

kap. 1§

En ordinarie domare är skyldig atl utöva en annan tjänst än sin egen bara om det gäller en jämställd eller högre domartjänst vid den domstol som han tillhör. Dock fö­religger dessutom skyldighet atl till­fälligt tjänstgöra i en annan dom­stol vid sådan handläggning där fle­ra lagfarna dotnare deltar

1. för en rådman i tingsrätt: som ledamot i en annan tingsrätt inom samma hovrättsområde,

2.

för en rådman i länsrätt: som ledamot i en tingsrätt eller en hov­rätt,

3.

för ett kammarrättsråd: som ledamot i en hovrätt.

Denna lag träder i kraft den 1 september 1989.

Lagen omtryckt 1986:430.

27

11  Förslag till

Prop. 1988/89:95

Lag om ändring i vattenlägen (1983:291)

Härigenom föreskrivs alt 13 kap. 4§ vattenlagen (1983:291) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

13 kap.

4§

Vattendomstolen är vid hand- Vattendomstolen är, om inte an-

läggningen av mål domför med en- nat följer av denna lag, domför med

dast ordföranden i samma ulsträck- endast ordföranden vid handlägg­

ning som en tingsrätt är domför ning som inte sker vid huvudför-

med en lagfaren domare, om inte handling och vid huvudförhandling i

annat följer av denna lag.

fall som avses i 1 kap. 3 a § andra

och tredje styckena rättegångsbaf ken.

Innan ordföranden fattar beslut bör han rådgöra med en teknisk leda­mot, om frågans beskaffenhet påkallar det.

Denna lag träder i kraft den I september 1989.

28

Justitiedepartementet

Prop. 1988/89:95

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 9 februari 1989

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], R.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], G.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Freivalds

Lagrådsremiss om ändringar i rättegångsbalken m.m.

1  Inledning

År 1977 tillkallades en kommitté för översyn av reglerna för rättegången vid de allmänna domstolarna. Kommittén antog namnet rättegångsutred­ningen (RU). Uppdraget tog enligt de urspmngliga direktiven (dir. 1977:10) främst sikte pä rättegången vid tingsrätterna. Det utvidgades genom tilläggsdirektiv (dir. 1981:47) till andra frågor, bl.a. rörande hov­rätterna och högsta domstolen. Utredningen (Ledamöter: Landshövding­en Ingvar Gullnäs, ordförande, chefsrådmannen Ella[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN], överåklagaren Sten Styring, advokaten Lars Laurin, kuratorn John Thömgren och lantmästaren Lennart Sandberg) lämnade efter flera deibe­tänkanden sitt slutbetänkande Översyn av rättegångsbalken 4 Hovrättsfrå­gor, sammansättningsfrågor m.m. i juni 1987.

Inom utredningen har i stort sett rätt enighet om förslagen i slutbetän-kandel, men reservationer förekommer. En av reservationerna som gäller frågan om s. k. dispensprövning i hovrätt har starkt stöd bland utredningens sakkunniga och experter.'

Jag avser nu att la upp huvudparten av de frågor som behandlas i slulbetänkandet. Frågan om dispensprövning förtjänar däremot, som jag strax återkommer till, ytterligare överväganden och fär tas upp i ett senare sammanhang. Till protokollet i detta ärende bör fogas dels RU:s samman­fattning av sitt betänkande som bilaga I, dels RU:s lagförslag som bilaga 2 och dels en förteckning över remissinstanserna som bilaga 3. En samman­ställning över remissyttrandena har gjorts inom justitiedepartementet och finns tillgänglig i lagstiftningsärendet (Dnr 87 2935).

Jag avser att i della sammanhang även la upp en skrivelse från bostads-domstolen med förslag till ändrade sammansätlningsregler för domstolen. Skrivelsen har remitterats till domstolsverket, Sveriges Advokatsamfund,

' Utredningsmajoriteten bestod av tre ledamöter, däribland ordföranden. En sak­

kunnig instämde med majoriteten. Mot utredningens ställningstagande reserverade

sig tre ledamöter, fyra sakkunniga (varav en delvis) och tre experter.

29

Småföretagens riksorganisation, Sveriges Bostadsrättsföreningars Central-     Prop. 1988/89:95 organisation och Sveriges köpmannaförbund. Till protokollet bör fogas bostadsdomstolens skrivelse som bilaga 4. Remissvaren finns tillgängliga i lagstiftningsärendet (Dnr 88-3314).

2 Allmän motivering

2.1 Allmänna Utgångspunkter

Förfarandet i de allmänna domstolarna regleras i första hand av rätte­gångsbalken (RB). Den trädde i kraft år 1948 och innebar då en radikal nyordning. Utmärkande för förfarandet enligt RB är principerna om munl-lighet, omedelbarhet oeh koncentration. Dessa principer innebär bl. a. atl ett mål skall avgöras vid en muntlig, koncentrerad huvudförhandling, där bevisningen läggs fram och parternas argumentering äger rum omedelbart inför domstolen. Detta skall skapa goda förutsättningar för den fria bevis­prövning som förutsätts i RB och därmed för materiellt riktiga avgöranden.

Utgångspunkten för RU:s reformarbete har varit att de grundläggande principerna i RB skall behällas. En huvuduppgift för utredningen har emellertid varit att överväga om man kan jämka något på principerna med hänsyn lill de krav som processekonomi, praktiska hänsyn och hushållning med rättsväsendets resurser ställer.

Den 1 januari 1988 reformerades lingsrällsförfarandel på grundval av RU:s förslag i eU delbetänkande från år 1982 (prop. 1986/87:89, JuU 31, rskr. 278, SFS 1987:747). Den gemensamma nämnaren för de ändringar som då gjordes var all man i högre grad än tidigare skulle kunna anpassa rättegångarna till vad det enskilda målet kräver. Avsikten var alt verksam­heten vid framför allt tingsrätterna skulle kunna bedrivas mer effektivi än tidigare. Även hovrätterna berördes delvis av förslagen.

De förslag som jag nu skall lägga fram grundar sig, som jag nyss nämnde, huvudsakligen pä RU:s slutbetänkande från år 1987. När det gäller hov­rättsprocessen syftar förslagen till all skapa ytterligare förutsättningar för en ändamålsenlig handläggning av tvistemål och brottmål.

Redan här vill jag nämna något ytterligare om en fråga som utredningen

har fast stor vikt vid när det gäller hovrättsprocessen, nämligen frågan om

s.k. prövningstillstånd i hovrätt. För närvarande gäller beträffande vissa

tvistemål s.k. småmål atl de inte tas upp till fullständig prövning i

hovrätt annat än om hovrätten lämnat tillstånd tiU det. Utredningens

majoritet har föreslagit att dessa regler om prövningstillstånd avskaffas. I

en reservation till betänkandet föreslås däremot atl reglerna om prövnings­

tillstånd i småmål behålls och vidare atl kravet på prövningstillstånd i

hovrätt utvidgas till vissa andra tvistemål och lill vissa lindrigare brottmål.

Enligt min mening ligger förslaget i reservationen väl i linje med önske­

målet om att i högre grad än nu kunna anpassa förfarandet till vad det

enskilda målet kräver och med strävandena all koncentrera hovrätternas

resurser till de mera komplicerade fallen. Emellertid bör frågan om dis­

pensprövning belysas ytterligare såväl från rättssäkerhetssynpunkt som

30

från rent lagleknisk utgångspunkt. Jag avser därför att inom kort låta     Prop. 1988/89:95 remittera en departementspromemoria med förslag lill utvidgning av sy­stemet med prövningstillstånd på grundval av förslaget i reservationen. Jag tar således inte upp frågan om prövningstillstånd i hovrätt i detta ärende.

Jag kommer i del följande att förutom frågor om rättegängen i hovrätt också in på frågorna om undanröjande och återförvisning, där mina förslag syftar till att minska den för parterna besvärande risken för uppre­pade rättegångar som följer av de nuvarande reglerna. Vidare tar jag upp förslag till ändrade sammansättningsregler i såväl hovrätt som tingsrätt. Dessa förslag utgår från intresset av en med bibehållen rättssäkerhet ända­målsenlig hushållning med domstolsväsendets resurser.

2.2 Hovrättsförfarandet

2.2.1 Gällande ordning i huvuddrag

Tingsrätternas domar kan utom i vissa undantagsfall överklagas till hov­rätt genom s. k. vad. De flesta beslut av tingsrätt kan överklagas lill hovrätt genom besvär.

De överklagade målen fördelas i hovrätterna på tre olika kategorier: tvistemål, brottmål och övriga mål, som brukar kallas besvärsmål.

Tvistemål och brottmål är de mål som överklagats genom vad i tviste­mål och brottmål, ofta gemensamt betecknade vademål. De flesta andra mål hänförs lill kategorin besvärsmål. Den senare målgruppen består av mål av vitt skilda slag. Dit hänförs i första hand frågor som överklagats genom besvär i brottmål och i tvistemål, l.ex. tingsrättens beslut i olika frågor under pågående rättegång. Till kategorin besvärsmål förs också t. ex. överklaganden i domstolsärenden, såsom adoptionsärenden, namnären­den och boupptecknings- och arvsskatteärenden, besvär över beslut av inskrivningsmyndighet, besvär över beslut av länsskallemyndighel i gåvo-skatleärenden samt besvär över kronofogdemyndighets beslut i utsök-ningsmål och lönegaranliärenden.

Det finns stora skillnader när det gäller handläggningen av å ena sidan tvistemål och brottmål och å andra sidan besvärsmål. I fråga om tvistemål och brottmål lämnar RB:s regler ett ganska stort utrymme för principerna om muntlighet, omedelbarhet och koncentration också i hovrätten. I tviste­mål och brottmål gäller sålunda som huvudregel atl hovrätten skall grunda sill avgörande på vad som förekommit vid en muntlig förhandling. Möjlig­heterna att avgöra målen efter enbart skriftlig handläggning har dock ökat genom olika reformer efter RB:s införande.

Principerna om muntlighet, omedelbarhet och koncentration gäller där­

emot inte i besvärsprocessen. Den processen är nästan alltid skriftlig, dvs.

målen avgörs på handlingarna. Huvudförhandling förekommer aldrig men

det finns en möjlighet för hovrätten alt hålla förhör med parter och andra.

Även i övrigt är förfarandet i besvärsmål enklare än i andra mål. Sålunda

kan målen i större utsträckning än andra mål avgöras utan alt motparten

31

bereds tillfälle alt yttra sig. Det gäller i första hand när hovrätten inte     Prop. 1988/89:95 ändrar det överklagade avgörandet.

De nuvarande reglema innebär beträffande samtliga målkategorier att hovrätten gör en fullständig överprövning av tingsrättens avgörande i den mån det föranleds av överklagandet. I hovrätten kan i viss utsträckning också åberopas nytt material.

Reglerna om hovrätts sammansättning innebär att hovrätten normalt är domför med tre lagfarna domare. I mål som överklagats frän tingsrätt skall dock minst fyra lagfama domare delta i hovrätten, om tre eller flera lagfarna domare deltagit i tingsrättens avgörande. I familjemäl och brott­mål gäller i stället atl hovrätten är domför med tre lagfarna domare oeh två nämndemän. Vid avgörande av familjemål och brottmål på handlingarna och vid avgörande av bötesmål är hovrätten domför med tre lagfarna domare.

2.2.2 Utgångspunkter för en reform

En självklar utgångspunkt för det reformarbete som under senare år har bedrivits i fräga om förfarandet vid de allmänna domstolarna har varit atl systemet med tre domstolsinstanser alltså tingsrätterna, hovrätterna och högsta domstolen skall behållas. Men den omständigheten atl det finns tre domstolsinstanser innebär självfaUet inte att de tre instanserna har samma funktioner.

Principen är sedan gammall den alt tyngdpunkten i rättskipningen skall ligga i tingsrätterna. Redan där skall parterna erbjudas en fullständig och kvalificerad prövning. Bl. a. genom sin geografiska spridning har tingsrät­terna de bästa förutsättningarna alt tillhandahålla en sådan prövning till en rimlig kostnad.

- Hur väl man än anordnar förfarandet vid tingsrätterna finns det natur­ligtvis mål som av någon anledning blir felaktigt avgjorda. Hovrätternas huvuduppgift är att rätta till sådana felaktiga avgöranden.

För högsta domstolens del, slutligen, står prejudikatbildningen i cent­rum. Högsta domstolens huvuduppgift är alt meddela avgöranden som kan tjäna till ledning för rättstillämpningen. Högsta domstolen sysslar därför inte annat än i mycket begränsad utsträckning med att korrigera felaktiga domstolsavgöranden.

Syftet med en översyn av hovrätlsförfarandel bör vara att se till att resurserna koncentreras på de frågor som är väsentliga med hänsyn till syftet med hovrätternas verksamhet. Det är alltså viktigt att hovrätterna kan ägna huvuddelen av sin verksamhet åt att granska och överpröva mål som kan vara felaktigt avgjorda i tingsrätterna, framstår som svårbedömda eller som i andra hänseenden är kvalificerade. Detta förutsätter i sin tur att förfarandereglerna är ändamålsenliga.

På senare lid har förhållandena i hovrätterna blivit föremål för kritik. Kritiken, som ofta har kommit frän domarhåll, har i stort sett gått ut på atl hovrätterna på grund av ökad arbetsbörda har svårt att fullgöra sina uppgifter. I många fall har kritiken också avsett förfarandereglerna i rätte­gångsbalken. De nuvarande reglerna, enligt vilka målet oftast måste gås igenom fullständigt vid en huvudförhandling, sägs skapa en alltför om-

ständlig ordning i många fall där allt talar för att tingsrättens dom inte skall ändras. Man pekar på att hovrättsförfarandet i dessa fall bara blir en onödig upprepning av tingsrättsprocessen. Vidare sägs att omhörandet av vittnen ofta inte tillför målet något som påverkar utgången och att änd­ringsfrekvensen är låg. Med andra ord anser man att hovrättsprocessen mänga gånger blir ett slags sämre repris av rättegången i tingsrätten, en dubbelprövning som inte medför en förbättring av kvaliteten i avgörandet. Det framgår av remissbehandlingen av utredningens betänkande att den här kritiken är värd atl beakta. Granskningen av de viktiga och komplice­rade målen kan äventyras om alltför mycket av resursema binds upp av mindre betydelsefulla eller självklara frågor. Det gäller i denna situation att se till att förfarandereglerna inte lägger hinder i vägen för en omdispo­nering av resurserna. Jag är i de flesta hänseenden beredd att godta de förslag till lösningar som utredningen har lagt fram och som vunnit ett brett stöd vid remissbehandlingen. Till frågan om en utvidgning av syste­met med s.k, dispensprövning i hovrätterna får jag som jag nyss nämnde anledning att äterkomma i ett senare sammanhang.

Prop. 1988/89:95

2.2.3 Gränserna för hovrättens prövning

Mitt förslag: En regel införs för brottmål som klargör hur pass ingående hovrätten behöver pröva frågan om den tilltalade har begått gärningen i de fall där tingsrättens dom överklagats endast beträffande påföljden. Ingen utvidgning sker av parternas möjlighe­ter att i tvistemål framställa nya yrkanden först i hovrätten.

Utredningens förslag: Överensstämmer med mitt förslag i fråga om brottmål. Utredningen har dessutom beträffande tvistemål föreslagit en viss utvidgning av möjligheterna all framställa nya yrkanden i högre rätt.

Remissinstanserna: När det gäller brottmål är remissinstanserna överlag positiva till RU:s förslag, även om nägra är tveksamma till den av utred­ningen föreslagna utformningen av regeln. En majoritet av remissinstan­serna tillstyrker utredningens förslag beträffande tvistemål.

Skälen för mitt förslag:

Tvistemål

I svensk rätt är huvudregeln att väckt talan inte får ändras (13 kap. 3 § RB). Från detta förbud har vissa undantag gjorts. Enligt 13 kap. 3 § första stycket 1 RB får käranden pä gmnd av omständighet som inträffat under rättegången eller först då blivit känd för honom kräva annan fullgörelse än som krävts i stämningsansökan. Ett exempel: Käranden har yrkat att få tillbaka en bil som han påstår alt svaranden stulit av honom. Om svaran­den då gör sig av med bilen under rättegången, får käranden i stället yrka

33

3    Riksdagen 1988/89. I .saml. Nr 95

skadestånd motsvarande bilens värde. En sådan ändring av talan är tillä-     Prop. 1988/89:95 len när som helst under rättegången, inte bara i tingsrätten utan också i högre rätt.

Ett annal undantag från förbudet att ändra talan återfinns i 13 kap. 3 § första stycket 2 RB. Där föreskrivs att käranden under vissa förhållanden får yrka fastställelse rörande ell prejudieiellt rättsförhållande som har nära anknytning lill den ursprungliga talan. En sådan taleändring är däremot inte tillåten i högre rätt.

I 13 kap. 3 § första stycket 3 RB finns slutligen en regel om två andra typer av nya yrkanden som kan få framställas i tingsrätt men inte i högre rätt. Enligt denna regel kan käranden i vissa fall få kräva ränta eller annan tiUäggsförpliklelse, som följer av huvudförpliktelsen, trots att han inte yrkat del när processen inleddes. Han kan också få framställa andra nya yrkanden, om de stöder sig på väsentligen samma gmnd som det yrkande som han framställde när processen inleddes. Ell exempel på tillämpning av den sistnämnda regeln är att en talan om att få ut flera periodiska presta­tioner som har förfallit behöver utvidgas och omfatta också senare förfall­na. Om ett nytt yrkande enligt paragrafen framställs sedan målet företagits till avgörande, får yrkandet avvisas om del inte utan olägenhet kan prövas i målet.

RU har föreslagit atl sädana nya yrkanden som avses i 13 kap. 3 § första stycket 3 RB skall få framställas också i högre rätt, om det kan ske utan olägenhet. Skälen för förslaget är processekonomiska. Vad gäller mål om betalningsskyldighet för exempelvis hyra, telefon, elektricitet eller andra successivt uppkommande skulder skall borgenären enligt RU:s förslag kunna utvidga sitt yrkande i hovrätten till att avse även belopp som förfallit lill betalning efter tingsrättens avgörande så länge yrkandet stöder sig på väsentligen samma gmnd som det urspmngliga yrkandet. T. o. m. för den betalningsskyldige gäldenären skulle det enligt RU ibland vara en fördel om det nya yrkandet kunde prövas ulan vidare omgång. Härigenom skulle han slippa risken atl behöva svara i en ny process.

Det finns enligt min mening tungt vägande skäl som kan anföras mot RU:s förslag. En grundläggande tanke bakom ell syslem med två instanser är att varje fråga som skall prövas i andra instans först skall ha behandlats i första instans. Undantag härifrån innebär att parterna förlorar sin räll att få frågorna bedömda av två instanser. Dessutom blir följden atl den andra instansen får ta ställning till frågor som inte är så väl förberedda som annars. En rätt att framställa nya yrkanden som stöder sig på väsentligen samma grund som de gamla innebär ett betydelsefullt avsteg från instans-ordningsprincipen och kan innebära atl hovrättsprocessen kompliceras pä ett olyckligt sätt.

Ett annat skäl mot RU:s förslag är hänsynen till hovrättemas arbetsbör­

da. En bidragande orsak till alt disposiliva tvistemål tar så lång tid att

avgöra i hovrätterna är de många förberedande frågor som hovrätten har

all ta ställning till under handläggningen av målen. I åtskilliga mål upp­

kommer nämligen frågan ifall omständigheter eller bevis, som inte före­

bragts i tingsrätten, skall tillåtas. Handläggningen av dessa frågor är lids-

krävande. Det kan antas alt ett genomförande av RU:s förslag skulle

34

ytterligare komplicera den förberedande handläggningen av tvistemål i     Prop. 1988/89:95 hovrätterna och därigenom förlänga väntetiderna för parterna.

Ell tredje skäl mot RU:s förslag är som ett par remissinstanser påpekat att behovet av den föreslagna ändringen synes vara ringa.

De skäl mot RU:s förslag som jag nu har redovisat gör atl jag förordar all förslaget inte genomförs.

Brottmål

Gränserna för domstolsprövningen i brottmål bestäms i första hand av regeln i 30 kap. 3 § RB. Enligt den bestämmelsen får domen inte avse annan gärning än den för vilken det har förts ansvarstalan i målet. Vidare stadgas att rätlen inte är bunden av åklagarens yrkande beträffande gär­ningens rubricering och tillämpligt lagrum. Av regeln anses också följa atl påföljdsvalel och slraffmätningen inte är beroende av yrkanden frän par­ternas sida.

1 hovrätten skall den som överklagar i sin vadeinlaga ange i vilken del domen överklagas och den ändring i domen som han yrkar (51 kap. 4§ RB). Efter vadetidens utgång får han inte ändra sin vadetalan till att avse annan gärning än den som avses i vadeinlagan.

Reglerna om gränserna för domstolsprövningen i brottmål innebär atl det oavsett parts yrkande eller medgivande alltid skall ske en överprövning beträffande såväl skuldfrågan som påföljdsfrägan. Om en tilltalad överkla­gar tingsrättens dom med yrkande omstrafFlindring, har hovrätten i prin­cip att pröva även skuldfrågan. Och om en åklagare yrkar straffskärpning i hovrätten, kan hovrätten ändå trots att den tilltalade inte har överklagat sänka straffet eller hänföra gärningen till ett mindre allvarligt brott eller till och med frikänna den tilltalade från ansvar.

I viss utsträckning begränsas emellertid hovrättens prövning i praktiken av parternas yrkanden. I allmänhet kan sålunda hovrättens prövning av skuldfrågan göras ganska enkel när vadekäranden överklagar endast i påföljdsfrägan. Hur omfattande prövningen skall vara i del enskilda fallet kan dock många gånger framstå som tveksamt. Ett ställningstagande till frågan om gränserna för hovrättens prövningsskyldighel blir särskilt pro­blemfyllt när den tilltalade vid huvudförhandlingen i hovrätten gör in­vändningar mot tingsrättens bedömning av skuldfrågan trots att han tidi­gare i hovrätten riktat sin kritik endast mot tingsrättens bedömning av på­följdsfrågan eller en fråga angående särskild rättsverkan. Som reglerna är nu tvingas hovrätten många gånger att föranstalta om en relativt fullstän­dig bevisupptagning i den situationen.

Det hittills sagda gäUer även det fallet att en och samma gärning innefat­tar flera brott. Har sålunda den tilltalade på grund av en oeh samma gärning fällts för flera brott och överklagar han endast beträffande på­följdsfrågan, har hovrätten viss skyldighet att självmant pröva om han har begått brotten. Har han överklagat beträffande endast ett av brotten, har hovrätten samma skyldighet alt pröva ansvarsfrågan beträffande övriga broU(jfrNJA 1963s. 39).

Om emellertid åtalet avser flera gärningar, är det i princip endast den

35

gärning som avses i vadeinlagan som kan bli föremål för hovrättens prov-     Prop. 1988/89:95 ning. Del följer av grunderna för 30 kap. 3 § och 51 kap. 24 § RB.

Vad som kan komplicera tillämpningen av de nu berörda bestämmelser­na är alt tingsrätten för det mesta fastställt en gemensam påföljd för de åtalade gärningarna. Beträffande omfattningen av hovrättens prövning har man i sådant fall enligt Welamson (Rättegång 

VI, 

andra upplagan 1978, s. 72) att skilja mellan två olika situationer. Om vadetalan innehåller ett ovillkorligt yrkande angående mildring eller skärpning av den gemen­samma påföljden, skall både skuldfrågan och påföljdsfrägan omprövas beträffande samtliga gärningar. Om vadetalan uttryckligen riktar sig en­dast mol den straffrättsliga bedömningen av en viss gärning eventuellt med yrkande om sådan ändring av påföljden som kan föranledas av bifall till nämnda yrkande skaU enligt Welamson skuldfrågan prövas endast beträffande denna gärning men påföljdsfrägan prövas beträffande samtliga gärningar (se NJA 1962 s. 328 och 1981 s. 1169; jfr även NJA 1983 s. 517).

Liksom RU anser jag det angeläget med ett klarläggande av hur ingående hovrättens prövning av skuldfrågan skall vara när den tilltalade inte riktat sitt överklagande mot skuldfrågan utan endast begärt att tingsrättens dom skall ändras beträffande påföljden eller särskild rättsverkan. Den nuvaran­de osäkerheten om rättsläget på denna punkt är till nackdel för domstolsar-betel. Överprövningen blir ibland mer ingående än nödvändigt och detta utgör ell slöseri med hovrättens resurser. En regel varigenom rällstillämp)-ningen görs enhetlig torde i inte obetydlig grad kunna göra hovrättens arbete och prövning effektivare. För åklagare, tilltalade och försvarare innebär det mänga gånger ett problem alt inte kunna fömtse hur omfattan­de hovrättsprövningen kommer att bli. Genom att ge föreskrifter om hur omfattande överprövningen skall vara kan man undvika att den tilltalade drabbas av rättsförluster eller kommer att känna sig oriktigt behandlad av domstolen.

Att olägenheterna av det nuvarande osäkra rättsläget främst gäUer de fall där överklagandet riktar sig mot påföljdsfrägan och inte de fall där det riktar sig mot skuldfrågan beror pä att påföljdsfrägan ofta utan större olägenhet kan bli föremål för en omfattande officialprövning medan mot­satsen gäller viktiga delar av skuldfrågan. En ny regel bör därför gä ut på att inskränka hovrättens prövningsskyldighet beträffande skuldfrågan i de fall där överklagandet av tingsrättens dom endast avser andra delar av domen.

När man utformar en sådan regel måste man se till att hovrättens prövningsskyldighet inte inskränks i vidare män än som är motiverat av intresset alt undvika onödig bevisupptagning. I begreppet skuldfrågan inryms flera frågor vilka förhållandevis sällan är beroende av bevisning. Hit hör i första hand frågor om gärningens straffbarhet och brottets rättsli­ga beteckning, uteslutning av påföljd på grund av bristande straffmyndig­het och bortfallande av påföljd på grund av preskription. Om en sådan fråga kommer upp under en rättegång trots att den inte omfattas av överklagandet, bör nuvarande ordning i fråga om hovrättens prövnings­skyldighet bestå.

När det gäller vissa andra frågor som inryms i begreppet skuldfrågan är

36

del inte lika ovanligt att del krävs bevisupptagning. Del kan exempelvis     Prop. 1988/89:95

röra sig om effekten av brottet, det subjektiva rekvisitet eller frågor om

nödvärn eller annan nödhandling. Emellertid är bevisupptagning i sådana

frågor mycket ofta av betydelse även för bedömningen av påföljdsfrågan.

Det finns därför enligt min mening inte tillräckliga skäl att inskränka

hovrättens skyldighet att pröva sådana frågor i de fall de kommer upp

under en rättegång som rör påföljdsfrågan.

På grund av det anförda bör, som RU har föreslagit, en regel om inskränkning i hovrättens skyldighet atl pröva en inte överklagad skuldfrå­ga inskränkas till att avse den del av skuldfrågan som innefattar prövning­en av frågan huruvida den tilltalade har begått gärningen eller inte. En prövning av denna del av skuldfrågan kräver nämligen typiskt sett en överprövning av den vid tingsrätten upptagna bevisningen, och en sådan överprövning bör för att bli effektiv helst initieras av part. Samtidigt är det i allmänhet fråga om bevisning som saknar betydelse för bedöm­ningen av påföljdsfrågan.

Jag vill nämna att det fallet att tingsrätten funnit atl den tilltalade inte har begått gärningen inte behöver regleras, eftersom det i sådant fall är uppenbart att åklagarens eller målsägandens överklagande omfattar såväl skuldfrågan som påföljdsfrägan, däri inbegripet även frågan om särskild rättsverkan.

Det skulle emellertid föra för långt att införa en ordning enligt vilken hovrätten aldrig skulle kunna pröva frågan om den tilltalade begått gär­ningen när överklagandet inte omfattar denna fråga. Del skulle bl.a. tvinga hovrätten att utmäta en påföljd även i de fall hovrätten anser det uppenbart att den tilltalade är oskyldig. Man måste därför ge utrymme för en viss begränsad prövning av skuldfrågan även i dessa fall. En lämplig avvägning kan, som RU föreslagit, vara att man till förebild lar reglerna om beviljande av s. k. extraordinär dispens i högsta domstolen (se 54 kap. 10 § första stycket 2 RB).

RU:s förslag innebär sålunda att hovrättens officialprövningsskyldighet inskränks till en kontroll motsvarande den som högsta domstolen skall göra vid dispensprövning i ett överklagat mål. RU föreslår atl det i RB:s kapitel om vad i brottmål införs en bestämmelse av innehåll atl hovrätten självmant skall pröva frågan om den tilltalade har begått den åtalade gärningen endast om det i denna del föreligger något förhållande som skulle kunna utgöra grund för resning eller kunna medföra undanröjande av tingsrättens dom på grund av domvilla eller om målets utgång vid tingsrätten uppenbarligen beror på grovt förbiseende eller grovt misstag.

Remissinstanserna är över lag positiva till förslaget. Hovrätten för Väst­

ra Sverige ifrågasätter om det från rättssäkerhetssynpunkt är tillfredsstäl­

lande alt paragrafen omfattar fallet att den tilltalade mol sitt nekande fällts

till ansvar och dömts lill en icke frihetsberövande påföljd, men åklagaren

överklagar med yrkande om fängelse. Göteborgs tingsrätt anser att hovrät­

ten, när det under handläggningen av t. ex. den överklagade påföljdsfrägan

framkommer någon omständighet som uppenbart kan föranleda ändrad

bedömning i skuldfrågan, av rättssäkerhetsskäl bör få möjlighet att själv­

mant pröva även skuldfrågan.

37

För egen del anser jag att den föreslagna regleringen innebär en lämplig Prop. 1988/89:95 avvägning mellan de olika intressen som gör sig gällande. Mot bakgrund av att det är parterna som bestämmer huruvida och i förekommande fall i vilka delar som det överklagade avgörandet över huvud taget skall bli föremål för överprövning, anser jag inte all det bör möta några betänklig­heter att den föreslagna regeln får omfatta även det fall som hovrätten för Västra Sverige har tagit upp. Den tilltalade har ju möjlighet all anslut-ningsvädja sedan åklagaren överklagat. När det gäller det av Göteborgs tingsrätt nämnda fallet vill jag påpeka all det i allmänhet torde föreligga grund för resning, om det kommer fram omständigheter som uppenbart bör föranleda ändrad bedömning i skuldfrågan. Jag förordar således en regel med det innehåll som RU har föreslagit.

RU har inte föreslagit någon särskild regel för flergärningsfallen utan ansett all omfattningen av hovrättens prövningsskyldighet i sådana fall bör bedömas med utgångspunkt från en regel angående engärningsfallen. Denna lösning har under remissbehandlingen kritiserats av hovrätten för Västra Sverige, som ansett att det med hänsyn till att en dom ofta nog omfattar flera brott förefaller egendomligt att utforma paragrafen så att den enligt ordalydelsen bara avser engärningsbrottslighet. Jag kan inte instämma i denna kritik. I paragrafen föreskrivs hur hovrätten skall förfa­ra när tingsrätten funnit all den tilltalade har begått den åtalade gärningen. Regeln är givetvis tillämplig även när del i en rättegång prövas frågor om ansvar för flera gärningar. Det behövs inga särskilda regler för dessa faU.

En särskild fråga är huruvida regeln om hovrättens prövningsskyldighet skall la själva överklagandet till utgångspunkt eller om även sädana yrkan­den som framställs senare och kanske först vid huvudförhandlingen i hovrätten skall beaktas. Säkert skulle det komma att uppslå processekono­miskt och processtekniskt olyckliga situationer, om man av hovrätten kräver en fullständig bevisupptagning rörande frågan om den tilltalade har begått gärningen även när denna fråga inte har omfattats av själva överkla­gandet ulan förts på tal först på ett sent stadium i handläggningen. Konse­kvenserna skulle ofta bli alt huvudförhandlingar måste ställas in.

Enligt min mening finns det inte skäl att sträcka överprövningen så långt. I stället måste principen, liksom hittills, vara att själva överklagan­det, till vilket får räknas komplettering enligt 51 kap. 7 § första stycket RB, bildar utgångspunkt för vilka frågor som skall prövas av hovrätten (jfr Welamson, Rättegång 

VI, 

andra upplagan 1978, s. 73). Därutöver har hovrätten i de nu berörda fallen givetvis en överprövningsskyidighel i de situationer där del enligt vad som förut sagts skall ske en officialprövning, dvs. en skyldighet att pröva samtliga påföljdsfrågor m.m. saml ur vissa synvinklar även frågan om den tilltalade har begått gärningen. Reglerna i den föreslagna 51 kap. 23 a § bljr således bestämmande.för hovrättens prövning även i de nu aktuella fallen. Bevisfrägor rörande.sådana gärning­ar som inte omfattas av överklagandet kommer med denna ordning all överprövas endast i rena undantagsfall.

Jag föreslår alltså att RB:s regler om vad i brottmål (51 kap.) komplette­ras med en ny paragraf 23 a §, i enlighet med det sagda.

38

I specialmotiveringen kommer jag att ta upp vissa ytterligare frågor som aktualiserats under remissbehandlingen.

Prop. 1988/89:95

2.2.4 Underlaget för hovrättens prövning

Mitt förslag: I RB markeras tydligare än nu all hovrätten har att la självständig ställning till frågan ifall muntlig bevisning, som tagits upp i tingsrätten, skall tas upp på nytt i hovrätten. Partemas möjlig­heter att i tvistemål införa nytt processmaterial i hovrätten in­skränks tiU de fall där parten gör sannolikt att han haft giltig ursäkt för atl inte åberopa detta redan i tingsrätten.

Utredningens förslag: Överensstämmer i princip med mitt förslag. Ut­redningen har dock föreslagit en annan konstruktion av regeln om parter­nas rätt att införa nytt processmaterial i hovrätten.

Remissinstanserna: Förslaget om hovrättens ställningstagande lill frågan om vilken muntlig bevisning som skall tas upp på nytt i hovrätten tillstyrks av det stora flertalet remissinstanser. Förslaget om att inskränka möjlighe­terna att införa nytt processmalerial i hovrätten har fått ett mera blandat mottagande. De flesta tillstyrker en inskränkning, men många förespråkar en annan konstruktion av regeln.

Skälen för mitt förslag:

Allmänt

Med underlaget för hovrättens prövning menar jag allt del som hovrättens avgörande skall vila på. Viktiga beståndsdelar är därvid de omständigheter och de bevis som parterna åberopar till stöd för sin talan. På grundval av della material avgör hovrätten målet. 1 hovrättens funktion som överpröv­ningsinstans ligger att prövningen i första hand skall koncentreras till de frågor och det material som tingsrätten bedömt. Jag skaU nu ta upp två förslag från RU som syftar lill alt förbättra möjligheterna atl åstadkomma en sådan ordning.

Behovet av omhörande av vittnen m.fl.

I tingsrätten spelas förhör med vittnen och andra regelmässigt in på band. I hovrätten kan sådan bevisning förebringas pä olika sätt; genom att ett förnyat förhör hålls, genom att en utskrift av tingsrättens bandupptagning läses upp, genom att bandet spelas upp eller genom att tingsrättens referat av förhöret läses upp.

I vissa fall måste enligt lag bevisupptagningen ske genom.ett förnyat förhör i hovrätten. Jag tänker härvid pä de s.k. lilllrosparagraferna (50 kap. 23 § och 51 kap. 23 § RB). Vad jag nu tar upp avser fall som inte regleras av dessa paragrafer.

När det gäller muntlig bevisning samverkar flera omständigheter till alt

39

bevismaterialet oftast är mera tillförlitligt i tingsrätten än i hovrätten. Prop. 1988/89:95 Redan tidsfaktorn har denna effekt. Vittnen och andra förhörspersoner kommer i allmänhet ihåg den händelse de hörs om sämre allt eftersom tiden går. Ju längre tid som förflyter mellan förhöret i tingsrätten oeh förhandlingen i hovrätten, desto sämre blir typiskt sett beviset. Dessutom kan de hörda personerna påverkas såväl av vad de upplevt vid huvudför­handlingen i tingsrätten som av vad de eventuellt har läst i tingsrättens dom.

Med hänsyn till del sagda bör man eftersträva att muntlig bevisning inte tas upp på nytt i hovrätten om det inte finns ett verkligt behov av det. Ny bevisupptagning kan exempelvis behövas om nytt processmaterial före­bringas i hovrätten, om det anses nödvändigt att ställa kompletterande frågor eller om ett omhörande är av betydelse för tilltrosbedömningen.

Den bestämmelse som reglerar frågan om när muntlig bevisning skall tas upp pä nytt av hovrätten är 35 kap. 13 § RB. Enligt bestämmelsen krävs förnyad bevisupptagning endast om hovrätten finner det vara av betydelse för utredningen eller om en part yrkar del och hovrätten inte finner att det skulle sakna betydelse.

Enligt vad RU har funnit har bestämmelsens tillämpning många gånger utfallit så att parternas yrkanden helt bestämmer frågan om omhörande. Hovrätten gör alltså enligt RU ofta ingen egen prövning av betydelsen av beviset. Målet sätts ut och vittnen och andra kallas i enlighet med parter­nas yrkanden i bevisuppgifterna, ibland t.o.m. utan att ens referenten i målet har tagit ställning till frågan om och hur bevisningen bör före­bringas.

Detta är inte lillfredsställande. Hovrätten bör i varje mål i god tid före huvudförhandlingen ta ställning till frågan om omförhör skall äga mm eller om bevisningen kan förebringas på annat sätt. Motsvarande ordning bör gälla när det förekommit syn vid tingsrätten.

RU har ansett att det krävs en lagändring för att få till stånd en ändring av detta slag. Jag delar RU:s uppfattning, som vunnit stöd vid remissbe­handlingen, och förordar därför all 35 kap. 13 § andra stycket RB ändras så att de bevis som bestämmelsen avser behöver tas upp på nytt endast om hovrätten finner det vara av betydelse för utredningen. Den uttryckliga regeln om partsinflyiande på frågan tas alltså bort ur paragrafen. En sådan åtgärd markerar att det är hovrätten som ensam har att fatta det slutliga avgörandet i frågan om nytt förhör skall äga mm.

Jag vill understryka att avsikten inte är att ta bort allt partsinflytande i frågan. Parternas uppfattning skall givetvis beaktas vid den prövning som hovrätten har att göra.

Nya omständigheter och bevis i tvistemål

Jag har tidigare understrukit att rättegångens tyngdpunkt bör ligga i tings­

rätten och all del i hovrättens funktion som överprövningsinstans ligger

att hovrätten så långt som möjligt bör ha samma underlag för sin prövning

som tingsrätten hade. Det är alltså viktigt att parterna förmås atl åberopa

allt relevant processmaterial i tingsrätten. Ett sätt att åstadkomma det är

40

atl inskränka rätten att åberopa nya omständigheter och nya bevis i hov-     Prop. 1988/89:95 rätten. Å andra sidan innebär sädana inskränkningar ökad risk för att hovrättens avgöranden blir materiellt oriktiga.

Enligt RB gäller för brottmål att parterna har rätt att åberopa nya omständigheter i hovrätten, så länge de håller sig inom ramen för den gärning som målet gäller. Det är också tillåtet att i brottmål åberopa nya bevis, i den mån bevisningen inte bör avvisas med stöd av 35 kap. 7 § RB. Jag förordar inte några ändringar i dessa hänseenden.

Bestämmelser om parternas rätt att i tvistemål åberopa nya omständig­heter och bevis i hovrätten finns i 50 kap. 25 § tredje stycket RB. Frågan reglerades i RB:s urspmngliga lydelse så att nya åberopanden inte tilläts, om underlåtenheten att redan i underrätten göra de ifrågavarande åbero­pandena kunde antas föranledd av ett otillbörligt syfte eller av grov vårds­löshet. Man eftersträvade med denna reglering att en part visserligen skulle ha möjlighet att i rimlig utsträckning åberopa nytt material i hovrätten men att denna rätt skulle utnyttjas endast i undanlagsfall. Den åsyftade effekten uppnåddes emeUertid inte. Domstolarna tycks ha dragit sig för att stämpla en parts förfarande som otillbörligt eller grovt värdslöst, och inte heller parterna synes ha velat åberopa bestämmelsen i nämnvärd omfatt­ning. Att nya rältsfakta eller ny bevisning kom upp först i hovrätten blev följaktligen vanligt.

Bestämmelserna fick sin nuvarande lydelse år 1971 (prop. 1971:45, JuU 7, rskr. 163). Enligt 50 kap. 25 § tredje stycket RB får ett åberopande av en omständighet eller ett bevis först i hovrätten numera ske endast om parten gör sannolikt att han haft giltig ursäkt för sin underlätenhet att åberopa omständigheten eller beviset vid tingsrätten eller om del av annan särskild anledning bör tillåtas alt omständigheten eller beviset åberopas.

Det förslag som i lagstiftningsärendet förelades lagrådet innebar en mer långtgående inskränkning av möjligheterna till nya åberopanden i hovrätt. Sålunda föreslogs att part inte skulle fä åberopa nya omständigheter eller bevis i hovrätten, om han inte gjorde sannolikt att han inte kunnat åbero­pa omständigheten eller beviset vid underrätten eller han eljest haft giUig ursäkt atl inte göra det. Enligt detta förslag skulle man alltså bortse frän betydelsen för målets utgång av den nya omständigheten eller det nya beviset och bara la ställning till om parten haft giltig ursäkt för att han inte gjorde åberopandet redan vid tingsrätten. Föredragande departementsche­fen påpekade härvid att redan möjligheten att bestämmelsema kunde komma att tillämpas innebar en allvarlig tankeställare för parterna. Be­stämmelser av denna innebörd kunde därför väntas fä viss betydelse vid underrättens processledning när det gäUer att för partema framhålla vik­ten av att alla relevanta omständigheter och bevis åberopas i underrätten. Mot bakgmnd av att bestämmelsema kunde antas bli tillämpade med försiktighet borde enligt departementschefen de betänkligheter som under remissbehandlingen hade förts fram mol den föreslagna ordningen inte föranleda att kommitténs förslag frångicks (prop. 1971:45 s. 99).

Departementschefen uttalade vidare att han ansåg att möjligheten att

åberopa nya omständigheter och bevis i allmänhet borde vara mindre i

högsta domstolen än i hovrätt. Detta hindrade emellertid inte atl den nu

41

aktuella bestämmelsen gavs samma lydelse som motsvarande bestämmelse Prop. 1988/89:95 för rättegången i högsta domstolen. En sådan utformning av lagtexten motiverades också av att nyansskillnaden var liten. Del borde därför också i hovrätt krävas att parten gjorde sannolikt atl han inte hade kunnat åberopa omständigheten eller beviset vid lägre rätt eller att han eljest haft giltig ursäkt att inte göra det. En annan sak var att hovrätten till skillnad frän högsta domstolen vid bedömningen av om en giltig ursäkt förelåg hade alt la hänsyn till att partema endast i en instans haft möjlighet att åberopa omständigheten eller beviset. Detta borde enligt departements­chefen leda till att vad som i hovrättsprocessen skulle anses vara giltig ursäkt fick ett vidare utrymme än det som är giltig ursäkt i högsta domsto­len (a. prop. s. 99).

Departementschefen påpekade slutligen att någon begränsning av rätten att göra nya åberopanden i hovrätt i allmänhet inte borde förekomma i indispositiva mål. I dessa mål hade nämligen det allmännas intresse av materiellt rikliga avgöranden medfört att rätten fält fria händer att inför­skaffa den bevisning som kunde anses nödvändig, även om den inte hade åberopats av part. Om en ny omständighet eller ett nytt bevis som var av betydelse för utgången i målet kom fram först i hovrätten, var hovrätten därför skyldig att beakta del nya materialet (a. prop. s. 100).

Paragrafen fick sin gällande lydelse på förslag av lagrådet. Lagrådet anförde bl. a. (prop. 1971:45 s. 133 f):

Vid utformningen av bestämmelsen bör beaktas alt, såsom departe­mentschefen anfört, part oberoende av om han haft giltig ursäkt skall äga rätt att i indisposiliva tvistemål åberopa nya omständigheter och nya bevis. Vad gäller dispositiva tvistemål kan, såsom jämväl antytts i re­missprotokollet, fall förekomma då det med hänsyn till rättsläget och önskemålet om en materiellt tillfredsställande utgång får anses orimligt att ny utredning avvisas. För all i dylikt fall medge införandet av nytt material kan kravet på giltig ursäkt behöva ges en vidare tolkning än orden tillåter; det kan lill och med sägas att det blir svårare att medge åberopandet ju viktigare den nya utredningen är. I många fall, t. ex. när part först i hovrätt anlitar juridiskt biträde, måste det bliva vanskligt alt bedöma i vad mån parts bristfäUiga sätt att föra processen är ursäktligt eller icke.

Det synes även böra beaktas att om en parts möjlighet i ifrågavarande hänseende kringskäres aUt för mycket i hovrätt, detta kan föranleda att parten i underrätten för att vara på den säkra sidan inför processmalerial som senare visar sig onyttigt.

Även med beaktande av intresset att allt relevant processmaterial före­bringas i underrätt synes vad som anförts böra föranleda att förevarande bestämmelse göres mindre snäv och medger åberopande av ny omständig­het eller nytt bevis även då del av annan anledning än dé i förslaget angivna framstår såsom berättigat att det får ske. Vid en sådan omformu­lering av bestämmelsen synes del icke vara nödvändigt att vid sidan av giltig ursäkt angiva att åberopandet icke kunnat ske i.underrätten.

Departementschefen anförde att vad lagrådet ullalat i sak överensstäm- .

de med vad han uttalat i remissprotokollet, och atl han därför biträdde     ,

.

lagrådets förslag (a. prop. s. 139).

Bestämmelsen i 50 kap. 25 § tredje stycket RB har kritiserats. Det har

42

bl. a. gjorts gällande all hovrätternas tillämpning av regeln är skiftande och Prop. 1988/89:95 all detta knappast är godtagbart från rättssäkerhetssynpunkt. Somliga hovrällsavdelningar påslås sålunda ha en restriktiv praxis medan andra sägs ha en avsevärt mera liberal inställning lill vad som skall anses utgöra giltig ursäkt, vissa avdelningar sägs ställa högre krav för tillätande av nya omständigheter än för tillåtande av nya bevis osv.

Ett annat problem med bestämmelsen har med hovrätternas arbetsbe­lastning att göra. För att kunna ta ställning till om det av "annan särskild anledning" bör tillåtas att den nya omständigheten eller del nya beviset åberopas krävs ofta en ingående föredragning av hela målet. Om det nya åberopandet tillåls, ser sig motparten inte sällan föranlåten att för egen del åberopa en ny omständighet eller ett nytt bevis, varför målet måste före­dras ytterligare en gång.

Med anledning av de angivna problemen har RU undersökt om del går att ändra bestämmelsen. En utgångspunkt har därvid varit alt processens tyngdpunkt bör ligga i tingsrätten och att parterna därför i princip bör åberopa allt material redan i första instans. RU har härvid bl. a. övervägt om man kan låta en part, som i hovrätten åberopar nytt material utan giltig ursäkt för sin underiåtenhet att åberopa del i tingsrätten, drabbas av preklusion oavsett om del föreligger "annan särskild anledning" för att tillåta åberopandet, efter mönster från vad som enligt 55 kap. 13§ RB gäller för åberopanden i högsta domstolen. RU har dock funnit att det finns anledning att vara mera liberal med att tillåta nya åberopanden i hovrätterna än i högsta domstolen. Det bör därför, enligt RU, finnas undantag i preklusionsbestämmelsen inte bara för de situationer där det föreligger giltig ursäkt utan även för de fall där ett tillåtande av den nya omständigheten eller del nya beviset uppenbart skulle leda till ett rikligare avgörande. Enligt RU:s förslag bör rätten att åberopa nya omständigheter och bevis finnas kvar, såvida giltig ursäkt föreligger för underlåtenheten att åberopa dessa i tingsrätten. Däremot anser RU att nytt material inte bör tillåtas av "annan särskild anledning". 1 stället bör detta andra undan­tag från huvudregeln ersättas av en regel av det innehållet att även om giltig ursäkt inte föreligger, omständigheten eller beviset fär åberopas, om det är uppenbart att det inte föranleder någon olägenhet att omständighe­ten prövas eller beviset förebringas.

Med begreppet "ulan olägenhet" menar RU att ett åberopande av nya

omständigheter eller nya bevis inte skall leda till att motparten för sin del

åberopar nya omständigheter eller nya bevis, att den tidigare bestämda

ordningen för målets avgörande inte rubbas pä sä sätt att huvudförhand­

lingen behöver inställas, att själva åberopandet, liksom förebringandet av

bevisningen lill stöd för den nya omständigheten eller den nya bevisningen

i sig, inte föranleder tidsutdräkt eller att åberopandet i övrigt inte medför ,

ökade kostnader vare sig för samhället eller för motparten. Målets hand­

läggning får alltså inte vare sig kompliceras eller förlängas nämnvärt på

grund av det nya materialet. Tanken är att detta undantag från preklu-

sionsregeln skall vara den yttersta ventilen och att det samtidigt i

motsats till vad som gäller för närvarande skall vara enkelt för hovrät­

ten alt bedöma om förutsättningarna är uppfyllda.

43

Jag delar RU:s uppfattning att den nuvarande regeln inte har fungerat Prop. 1988/89:95 tillfredsställande och atl en ny regel bör tillskapas för att ytterligare marke­ra att processens tyngdpunkt bör ligga i första instans. I likhet med en reservant i RU och flera remissinstanser tror jag dock att RU;s förslag är ägnat all medföra tillämpningsproblem. Det kan även innebära en ökning av de fall där ett nytt åberopande tilläts. Jag menar därför att problemen måste lösas pä annat sätt.

Som jag nämnt gäller för tvistemål i högsta domstolen att part inte får åberopa nya omständigheter eUer bevis med mindre han gör sannolikt att han inte kunnat åberopa omständigheten eller beviset vid lägre räll eller han eljest haft giltig ursäkt för all inte göra det. Flera av remissinstanserna har, liksom reservanten, varit inne pä tanken all en liknande bestämmelse skulle kunna gälla i hovrätterna. Man skulle alltså bortse från betydelsen för målets utgång av den nya omständigheten eller det nya beviset, och bara ta ställning till om parten haft giltig ursäkt för att han inte gjorde åberopandet redan vid tingsrätten. Enligt min mening finns det, mot bakgrund av vad som förevarit i lagstiftningsärendet, nu anledning atl överväga en sådan lösning.

Som jag tidigare understrukit är det angeläget all eftersträva att proces­sens tyngdpunkt förläggs lill tingsrätten. Generösa möjligheter atl komma med nya åberopanden i andra instans gör all tyngdpunkten i förfarandet på ett inte önskvärt sätt kan förskjutas uppåt i domstolshierarkin. En sådan förskjutning är till nackdel från kostnads- och effektivitetssynpunkt, både för parterna i det enskilda målet och för samhället.

Avsikten med bestämmelsen i 50 kap. 25 § tredje stycket RB är alltså all förmå parterna att lägga ned tillräcklig omsorg på processen i första in­stans, så att de åberopar allt vad de bedömer ha betydelse för att vinna processen redan där. Under remissbehandlingen har det sagts att partsom­bud inte sätter sig in i målen tillräckligt under processen i tingsrätten i hopp om att kunna reparera skadan i andra instans. Av allt att döma har problemen med slarvig processföring i första instans och nya åberopanden i andra instans blivit vanligare än vad som kunde förutses vid 1971 ärs fullföljdsreform. Detta blir både käranden och svaranden lidande av ge­nom all de måste satsa tid och pengar på en hovrättsprocess. Onödigt omfattande hovrältsproeesser innebär också att hovrättens resurser an­vänds på ell mindre ändamålsenligt sätt.

Del finns inget annat verksamt sätt att komma till rätta med dessa

problem än atl i princip förbjuda nya åberopanden i hovrätt, om parten

inte haft giltig ursäkt för sin underlätenhet. Nackdelen med en sådan regel

har sagts vara atl den medför en risk för felaktiga domar. Jag tror emeller­

tid att den risken är obetydlig. För det första har man, med den nuvarande

regleringen i fråga om tingsrätternas materiella processledning och möjlig­

heterna till biträdeshjälp genom allmän rättshjälp eller rättsskyddsförsäk­

ring, generellt sett goda garantier för att parterna redan i tingsrätten

åberopar allt väsentligt material. För det andra visar erfarenheten att de

nya åberopanden som parter vill göra i hovrätt inte sällan avser material

som visar sig inte vara av avgörande betydelse för målets utgång. 1 den

män materialet har betydelse för utgången kan parten i allmänhet göra

44

sannolikt att han haft giltig ursäkt för sin underlåtenhet atl åberopa mate­rialet redan i tingsrätten.

Jag förordar således att möjligheterna för part att i hovrätt åberopa nya omständigheter och nya bevis inskränks i enlighet med vad jag anfört. Bestämmelsen i 50 kap. 25 § tredje stycket RB bör därför få en lydelse som i huvudsak överensstämmer med motsvarande bestämmelse för högsta domstolens del, 55 kap. 13 § RB. När det gäller tolkningen av begreppet "giltig ursäkt" vill jag hänvisa till vad föredragande statsrådet anförde i 1971 års lagstiftningsärende (prop. 1971:45, särskilt s. 100). Jag vill därvid särskilt betona atl frågan bör bedömas mol bakgrund av partens egna förutsättningar att avgöra hur processen skall föras. Här kommer sädana faktorer som möjligheterna all få allmän rättshjälp i målet in. Vidare vill jag understryka att del är naturligt atl vad som i hovrättsprocessen är att anse som giltig ursäkt får ett vidare utrymme än del som är giltig ursäkt i högsta domstolen.

Liksom nu bör någon begränsning av möjligheterna att i hovrätt åberopa nya omständigheter eller bevis inte förekomma i äklenskapsmäl, faderska­psmål eller andra indispositiva mål. Detta bör emellertid komma till uttryck i lagtexten.

Prop. 1988/89:95

2.2.5 Avvägningen mellan muntlighet och skriftlighet

Mitt förslag: Inga ändringar genomförs i fråga om möjligheterna att avgöra mål på handlingarna i hovrätt. Nya regler införs om muntlig förberedelse i tvistemål och brottmål för att uppmuntra ett flitigare utnyttjande av möjligheten till sådan förberedelse.

Utredningens förslag överensstämmer med milt förslag.

Remissinstanserna: Alla remissinstanser som yttrat sig tillstyrker försla­get om muntlig förberedelse eller lämnar det utan erinran. Bara en remiss­instans förordar en ändring i reglerna om möjlighet att avgöra mål på handlingarna.

Skälen for mitt förslag:

Möjligheterna att avgöra mål utan huvudförhandling

Huvudregeln för hovrättsförfarandet är i enlighet med de s. k. omedel­barhels- och munllighetsprinciperna att målen skall avgöras efter hu­vudförhandling. Det finns dock viktiga undanlag från denna regel. Det gäller i huvudsak mål där utredningen inte kräver huvudförhandling och där parterna är ense om att målet kan avgöras efter ett skriftligt förfarande. Möjligheterna att avgöra mål ulan huvudförhandling utvidgades i vissa hänseenden genom en reform är 1984 (prop. 1983/84:78). Genom refor­men stärktes också parternas inflytande över frågan om muntlig eller skriftlig handläggning. Frågan huruvida RB:s regler i dessa hänseenden stämmer överens med

45

Sveriges åtaganden enligt 1950 års europeiska konvention angående skydd Prop. 1988/89:95 för de mänskliga rättigheterna oeh grundläggande frihetema (europakon­ventionen) har varit aktuell vid flera tillfällen under de senaste åren. En av bestämmelserna i konventionen artikel 6 gäller den eiiskildes rätt till. domstolsprövning av sina civila rättigheter oeh skyldigheter och av ankla­gelse mot sig för brott. Frågan har gällt i vad mån denna bestämmelse ställer upp ell krav på alt hovrätten i ett dit överklagat brottmål skall hålla muntlig förhandling pä den tilltalades begäran. I ett fall har den europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna ansett att en kränkning av artikel 6 förelegal genom att en hovrätt, i ett mål om ansvar för hot mot tjänste­man, avgjort målet utan huvudförhandling i strid mot den tilltalades begäran (domstolens dom den 26 maj 1988 i det s.k. Ekbatanimälet).

I del nu nämnda fallet avgjordes målet med tillämpning av de regler i RB som gällde före 1984 ärs reform. Numera gäller att hovrätten skall hälla huvudförhandling i brottmål om någon part begär det och det inte är uppenbart obehövligt. Vid prövningen av om huvudförhandling är uppen­bart obehövlig torde hovrätterna numera även väga in atl en vägrad huvudförhandling kan strida mot Sveriges åtaganden enligt europakon­ventionen. Högsta domstolen har också i ell nyligen avgjort mål vägt in bedömningar av dessa slag (se högsta domstolens beslut 1988-11-24 i mål Ö 328/87).

Något avgörande som avser de nya reglerna finns ännu inte, vare sig från domstolen eller från den europeiska kommissionen för de mänskliga rät­tigheterna. Såvitt nu kan bedömas finns det inget som talar för annat än att de nuvarande reglerna uppfyller konventionens krav. Flera anmälningar mot Sverige varav åtminstone en avseende de nya reglerna behandlas för närvarande vid kommissionen.

All förhandling i allmänhet hålls i hovrätten om någon part begär det är av vikt bl. a. för atl tillgodose intresset av att parten verkligen fär framfört del han vill ha sagt i rättegången. Det är också ägnat att stärka både partens och allmänhetens förtroende för rättskipningen. Samtidigt är det väsentligt att hovrätten har möjlighet all avslå en begäran om förhandling när en sådan skulle vara uppenbart onödig. De nuvarande reglerna får enligt min mening anses utgöra en i stort sett lämplig avvägning mellan dessa intressen. Mot bakgrund härav och med hänsyn till den granskning av de svenska reglerna som för närvarande pågår vid kommissionen anslu­ter jag mig till RU:s ställningslagande att någon ändring av reglerna nu inte bör vidtas.

Muntlig förberedelse i hovrätten

Förberedelsen av mål lill avgörande kan i tingsrätterna vara muntlig eller skriftlig. Beträffande tvistemål är det vanligt att de båda formerna av förberedelse förenas. När del gäller brottmål är det ovanligt med muntliga inslag under förberedelsen.

I hovrätt är skriftlig förberedelse huvudregel både för brottmål och

tvistemål. I regel fordrar hovrätten in ell genmäle över vadeinlagan, och de

flesta mål är sedan vadekäranden fått del av genmälet beredda för slutligt

46

avgörande utan ytterligare skriftväxling. Att förberedelsearbetet är enklare i hovrätt än i tingsrätt beror på att parternas ståndpunkter och bevisningen i allmänhet lätt kan utläsas ur tingsrättens dom och parternas inlagor i hovrätten.

Trots del sagda finns det vissa möjligheter till muntlighet under förbere­delseskedet i hovrätt. Reglerna härom finns i 50 kap. 12 § (tvistemål) och 51 kap. 12 § RB (brottmål). Lagrummen är likalydande med det undanta­get att det i 51 kap. 12 § också finns en särskild regel om inställande av anhållna och häktade. Enligt de nämnda lagmmmen kan hovrätten, om en part eller någon annan bör höras för målets beredande, förordna därom pä det sätt den finner lämpligt.

Möjligheten till muntlig förberedelse utnyttjas i praktiken sparsamt. I de allra flesta fall är del säkerligen också tillräckligt med den skriftväxling som är huvudregel för förberedelsearbetet i hovrätt. Särskilt i dispositiva tvistemål visar sig den skriftliga förberedelsen dock ibland vara mindre ändamålsenlig. Det kan i någon del framstå som oklart för hovrätten vilka ståndpunkter parterna har intagit vid tingsrätten. Parternas inlagor i hov­rätten kan ibland ge upphov till frågor om de har ändrat sin talan. Ganska ofta förekommer brister beträffande bevistema o. d. Vid en muntlig förbe­redelse kan parternas ståndpunkter i sådana fall klarläggas bättre, vilket är av värde både för rätten och för motparten. Härtill kommer att målets handläggning kan påskyndas på samma sätt som vid tingsrätten genom alt hovrätten i främst omfattande och komplicerade mål gemensamt med parterna kan fastställa en plan för den fortsatta handläggningen. Även möjligheterna till föriikning underlättas ofta av ett förberedelsesamman­träde.

Enligt min mening finns det anledning att uppmuntra användningen av munllighel under förberedelseskedet i hovrätt. Jag förordar därför all möjligheten därtill framhävs tydligare i RB. Det bör lämpligen ske genom att en regel om sammanträde införs i de grundläggande bestämmelserna för fortsatt förberedelse i hovrätt, 50 kap. 10 § andra stycket och 51 kap. 10 § andra stycket RB. De nuvarande bestämmelserna i 50 kap. 12 § och 51 kap. 12 § RB blir då onödiga och kan upphävas.

Jag förordar vidare en regel avseende möjligheten till telefonsammanträ­de i hovrätt motsvarande den som gäUer för tingsrätt i 42 kap. 10 § RB. Den regeln bör placeras som ett fjärde stycke i 50 kap. 10 § och 51 kap. 10§RB.

Prop. 1988/89:95

2.2.6 Materiell processledning och förlikningsverksamhet i hovrätten

Mitt förslag: En regel införs om hovrättens skyldigheter all utöva materiell processledning under förberedelseskedet i tvistemål.

Utredningens förslag överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna: Alla remissorgan som yttrat sig har tillstyrkt försla­get eller lämnat del utan erinran.

47

Skälen för mitt förslag:

Prop. 1988/89:95

Materiell processledning

Domstolens processledning delas vanligen in i två kategorier, formell och materiell processledning. Den formella proeessledningen utgörs av rätlens åtgärder för alt styra förfarandets yttre förlopp. Den materiella processled­ningen består av rättens verksamhet för att klarlägga parternas ståndpunk­ter och för att berika eller begränsa processmaterialel. Det är en omdisku­terad fråga hur långt domstolarnas materiella processledning bör sträcka sig. Framför allt har meningama varit delade när det gäller omfattningen av sådan verksamhet i dispositiva tvistemål.

Regeln om materieU processledning under förberedelsen vid tingsrätt (42 kap. 8 §) ändrades den I januari 1988. Enligt paragrafen skall rätten, allt efler målets beskaffenhet, verka för att tvistefrågorna blir klarlagda och att parterna anger allt som de vill åberopa i målet. Rätten skall också genom frågor oeh påpekanden försöka avhjälpa otydligheter och ofullstän-digheler i parternas framställningar.

Det finns inga stadganden som reglerar rättens skyldighet att utöva materiell processledning under förberedelseskedet i brottmål vid tingsrätt. Avsikten är att reglerna om huvudförhandling skall tillämpas analogt (prop. 1986/87:89 s. 234).

Reglema om materiell processledning under huvudförhandling i tings­rätt är likalydande för tvistemål och brottmål (43 kap. 4 § andra stycket, 46 kap. 4 § andra stycket och 47 kap. 24 § RB). Enligt dessa regler skall rätten se till att målet blir utrett efter vad dess beskaffenhet kräver och att inget onödigt dras in i målet. Genom frågor och påpekanden skall rätten också försöka avhjälpa otydligheter och ofuUständigheter i de uttalanden som görs.

1 samband med att tingsrättsförfarandet reformerades gjordes en hel del vägledande uttalanden om materiell processledning (prop. 1986/87:89 s. 103 - 110).

När det gäller hovrätlsförfarandel saknas regler om materiell processled­ning under förberedelseskedet. Däremot finns det, genom hänvisningar till reglerna om tingsrättsförfarandet (50 kap. 15 § och 51 kap. 15 § RB), regler om den materiella processledningen under huvudförhandlingen i hovrätt.

Behovet av materiell processledning är naturligtvis i praktiken generellt sett mindre i hovrätten än i tingsrätten. Särskilt i dispositiva tvistemål erfordras emellertid ofta ett visst mått av materieU processledning från hovrätternas sida under förberedelseskedet. RU har föreslagit att hovrät­tens skyldighet att utöva materiell processledning under den förberedande handläggningen i hovrätt skall komma till bättre uttryck i lagtexten. Jag instämmer i det förslaget, som också har tillstyrkts vid remissbehandling­en.

När det gäller den materiella proeessledningens närmare omfattning och inriktning i tvistemål och brottmål i allmänhet vill jag hänvisa till vad som anförts i prop. 1986/87:89. När det särskilt gäller hovrättsförfarandet vill jag tillägga följande.

Eftersom del i hovrätten finns ett lingsrättsavgörande att utgå från,

.g

finns det vissa skillnader i fråga om den materiella processledningens     Prop. 1988/89:95 omfattning och inriktning. Skälen för en aktiv processledning är vanligen mindre uttalade i hovrätt än i tingsrätt. Å andra sidan kan det i hovrätten uppstå nya frågor som kan kräva materiell processledning frän hovrätter­nas sida.

Någon gång visar det sig att del råder oklarhet i frågor som borde ha klarats ut vid tingsrätten. Som exempel kan nämnas att gmnderna för käromålet inte har blivit tillräckligt preciserade vid tingsrätten eller att endast ofullständiga bevisteman angivits. I mer allvarliga sådana fall kan det bli aktuellt med ålerförvisning. Men de flesta sådana oklarheter kan avhjälpas genom materiell processledning frän hovrättens sida. Härvid bör hovrätten givetvis ha lika fria händer som tingsrätten skulle ha haft.

Inte så sällan föreligger det oklarheter beträffande parternas talan i hovrätten. Det kan vara ändringsyrkanden som är oklara och det kan vara oklart vilka av de vid tingsrätten åberopade omständigheterna som parter­na vill åberopa lill stöd för sin talan i hovrätten. Det kan också uppkomma oklarheter i samband med att parterna vill åberopa nya omständigheter. Hovrätten är naturligtvis skyldig att undanröja sädana oklarheter genom frågor och påpekanden.

Den kanske viktigaste processledande uppgiften i hovrätten avser emel­lertid bevisningen. Det är påfallande hur ofta parter och ombud har svårt att klart ange vilken bevisning de åberopar i hovrätten och vad de vill styrka med sina bevis. Det är också vanligt att det förekommer brister i hovrätternas förberedelsearbete i detta hänseende. För att hovrätterna skall kunna pröva olika frågor avsende bevisningen exempelvis tilltros­frågor och frågor om omhörande krävs att parterna har lämnat tillräckli­ga besked i dessa frågor. Det finns här utrymme för en betydligt effektivare processledning från hovrätternas sida.

Den materiella processledning som jag nu talat om bör vidtas redan under förberedelseskedel och så snart som möjligt. Huvudförhandlingen i hovrätten bör inte belastas med verksamhet som kunnat klaras av tidigare. Dessutom avgörs åtskilliga mål i hovrätten på handlingarna, och där står någon annan möjlighet inte till buds.

Som RU påpekat är del rotelinnehavaren som i första hand bär ansvar för den materiella processledningen i hovrätten. Det är han som svarar för de förberedande åtgärderna i målet. I praktiken vidtar visserligen en fiskal eller en fiskalsaspirant vanligen flertalet åtgärder. Del frilar emellertid inte rotelinnehavaren från ansvaret för handläggningen. Materiell processled­ning är en uppgift som ankommer på domare i rätten, inte på annan personal.

Som jag nämnt finns del redan nu regler om materiell processledning under huvudförhandlingen i hovrätt, medan det saknas regler såvitt avser förberedelseskedet.

Behovet av materiell processledning är mest framträdande i de disposi­

tiva tvistemålen. Det talar för all man för hovrättsförfarandet, liksom när

det gäller handläggningen i tingsrätt, ger en regel för materiell processled­

ning i tvistemål, medan man i fråga om brottmål hänvisar till en analog

tillämpning av de regler som gäller för huvudförhandling. Jag vill dock

49

4   Riksdagen 1988/89. 1 saml. Nr 95

understryka atl del även i brottmål förekommer all del krävs materiell     Prop. 1988/89:95 processledning för att reda ut vilken bevisning som åberopas och vad som skall styrkas med varje särskilt bevis.

Jag föreslår all den nya bestämmelsen placeras i 50 kap. 12 § RB, som enligt förslaget i avsnitt 2.2.6 inte längre rymmer någon lagregel. Den bör lämpligen utformas som en hänvisning lill bestämmelsen om materiell processledning under förberedelsen i tingsrätt (42 kap. 8 § andra stycket RB).

Förlikningsverksamhet

Rättens förlikningsverksamhet i disposiliva tvistemål är nästan lika omde­batterad som den materiella processledningen. När det gäUer tingsrättsför-farandel har rätten i lag ålagts vissa skyldigheter i della hänseende. Enligt en regel som infördes den 1 januari 1988 skall rätten under förberedelsen i dispositiva mål verka för att parterna förliks, i den mån del är lämpligt med hänsyn till målets beskaffenhet oeh övriga omständigheter. Om det med hänsyn till målets beskaffenhet är lämpligare att särskild medling äger rum, kan rätlen i stället förelägga parterna att inställa sig till förliknings­sammanträde inför medlare som förordnas av rätlen (42 kap. 17 § RB). 1 samband med att regeln infördes gjordes en hel del vägledande uttalanden om rättens förlikningsverksamhet (prop. 1986/87:89 s. 110115).

Det finns inga rättsregler om hovrättens förlikningsverksamhet. De nämnda vägledande uttalandena tar sikte på lingsrällsförfarandel. RU har ansett att även frågan om förlikningsverksamhet i andra instans bör upp­märksammas. Jag delar den uppfattningen.

RU har ansett att hovrättens förlikningsverksamhet i regel bör ske med betydligt större försiktighet än tingsrätternas. Parterna har ju haft att överväga förlikningsmöjlighelerna redan i tingsrätten. Dessutom är vanli­gen en av parterna på grund av tingsrättsavgörandet att anse som vinnan­de, varför en förlikning enligt RU inte torde vara lika lockande för denne som för den som förlorat i tingsrätten. Enligt RU vore det ändå fel att helt förbjuda hovrätten atl ta upp frågor med parterna om fömtsättningarna för en förlikning. Ett skäl för denna ståndpunkt är att förutsättningarna för en förlikning kan vara bättre än i tingsrätten, bl.a. beroende på atl tings­rättens avgörande kan ligga lill grund för bedömningarna i förlikningsfrå­gan.

Jag kan i stort dela RU:s uppfattning. Jag anser inte heller att man helt bör utesluta att hovrätten lar upp förlikningsfrägan med parterna. I vilken utsträckning della bör ske fär liksom hittills bero pä omständigheterna. Företräds parterna av skickliga ombud, kan det förutsättas att dessa har undersökt förlikningsmöjligheterna. I andra fall kan tingsrättens dom ha skapat förutsättningar för en överenskommelse som parterna, om de inte företräds av goda ombud, inte har beaktat tillräckligt.

Mol denna bakgrund anser jag inte heller att det finns skäl alt lagreglera

den förlikningsverksamhel som kan ankomma på hovrätten.

50

2.2.7 Upphävande av vissa kvarstående regler om vadeanmälan

Genom lagändring den 1 januari 1988 (SFS 1987:747) avskaffades regler­na om vadeanmälan vid överklagande av tingsrätts dom. Alla tvistemåls­domar utom tredskodomar överklagas nu liksom broltmålsdomar genom att en vadeinlaga, ulan föregående vadeanmälan, ges in lill tingsrät­ten inom tre veckor från dagen för tingsrättens dom.

I 12 kap. 9 § andra stycket och 49 kap. 9 § RB har regler om vadean­mälan av förbiseende kommit att stå kvar. Jag föreslår att dessa regler nu upphävs.

Prop. 1988/89:95

2,3 Frågor om undanröjande och återforvisning

Mitt förslag: Att domstolen underiåtit att följa en domförhelsregel skall kunna föranleda att domstolens avgörande undanröjs och må­let återförvisas bara när felet i del enskilda fallet kan antas ha inverkat på målets utgång. Parternas uppfattning i frågan om un­danröjande skall också tillmätas betydelse.

Parternas inflytande på frågor om undanröjande och återförvis­ning markeras även i övrigt tydligare än i dag.

Möjligheterna all anföra besvär över domvilla och därvid åbero­pa en omständighet som man kunnat åberopa i rättegången mins­kas.

Några lagregler om hovrätts möjligheter att undanröja en överkla­gad tingsrättsdom av annan anledning än att rättegångsfel förekom­mit införs inte.

Utredningens förslag överensstämmer i allt väsentligt med mitt förslag. Utredningen har dock föreslagit all möjligheten till ålerförvisning när rättegångsfel inte förekommit lagregleras.

Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som har yttrat sig lämnar förslagen utan erinran eller tillstyrker dem. Domstolsverket, hovrätten över Skåne och Blekinge samt Sveriges Domareförbund anser dock att domförhetsfel även i fortsättningen skall föranleda undanröjande oavsett om felet inverkat på målets utgång.

Skälen för mitt förslag:

Nuvarande regler

Självklart förekommer - precis som i all mänsklig verksamhet - ibland fel under domstolarnas handläggning. Sådana fel brukar med en teknisk term kaUas för rättegångsfel. Grova rättegångsfel kallas i RB för domvilla. Bl.a. på grund av vikten av att förfarandereglerna respekteras finns det reglerom att högre rätt skall undanröja lägre rätts dom när det förekommit rättegångsfel under handläggningen vid den lägre rätten. Med undanröjan­de avses all den lägre rättens avgörande fråntas sin giltighet genom ett beslut av en högre rätt ulan att den högre rätten sätter något eget avgöran-

51

de av saken i stället (Welamson, Rättegång 

VI, 

andra upplagan 1978, s. Prop. 1988/89:95 129). Ell undanröjande kombineras ofta med att den högre rätten åter­förvisar målet lill den lägre rätten för ny handläggning. Undanröjande och ålerförvisning kan också förekomma utan all del är fräga om rättegångsfel. Ett exempel på det är atl del i den högre rätten blir aktuellt att pröva frågor som den lägre rätlen av något skäl inte haft tillfälle att pröva.

I 59 kap. RB finns del regler om undanröjande av domstolsavgöranden som vunnit laga kraft, när det visar sig att rättegångsfel förekommit. Den som vill all ett sådant avgörande undanröjs skaU anföra besvär över domvilla. Enligt 59 kap. 1 § RB skall den lägre rättens avgörande undanrö­jas på grund av domvilla

1.  om målet har tagits upp trots alt det förelegat ett rättegängshinder,

som vid fullföljd högre rätt haft att självmant beakta,

2.

om rätlen inte varit domför,

3.

om domen givits mol någon som inte varit rätteligen stämd och inte heller har fört talan i målet, eller genom domen någon, som inte har varit part i målet, lider förfång,

4.

om domen är så mörk eller ofullständig, atl det inte framgår därav, hur rätten dömt i saken, eller

5.

om i rättegången förekommit annat grovt rättegångsfel, som kan antas ha inverkat på målels utgång.

Även i samband med högre rätts prövning av ell mål efter ell överkla­gande i vanlig ordning kan del uppkomma frågor om undanröjande och återförvisning. Enligt 50 kap. 26 § första stycket och 51 kap. 26 § första stycket RB skall hovrätten även utan yrkande undanröja tingsrättens dom, om dom villa som avses i 59 kap. 1 § 1 4 RB förekommit vid tingsrätten. Om del har förekommit något annat grovt rättegångsfel vid tingsrätten, får hovrätten enligt andra stycket i de nämnda paragraferna undanröja do­men, om del finns skäl för del. Enligt tredje stycket i paragraferna får undanröjandet avse domen i dess helhet eller endast viss del. Om rätte­gångsfelet även berör en del av domen som inte överklagats, skall hovrät­ten med hänsyn till omständigheterna pröva om även denna del skall undanröjas.

I 50 kap. 27 § och 51 kap. 27 § RB behandlas del fallet att det i ett vademål förs talan om jäv mot domare i tingsrätten. Om hovrätten finner att jävet är grundat, skall den undanröja den del av tingsrättens dom som har överklagats.

1 50 kap. 28 § och 51 kap. 28 § RB finns regler om hovrättens möjlighe­ter alt undanröja tingsrättens dom på grund av andra fel i rättegången än dem som jag nämnt tidigare. Enligt 50 kap. 28 § gäller som villkor för atl hovrätten skall få undanröja en ivislemålsdom dels att felet har åberopats av någon av parterna, dels att del kan antas ha inverkat på målets utgång och dels alt del inte kan avhjälpas i hovrätten utan väsentlig olägenhet. Motsvarande bestämmelse för brottmål förutsätter däremot inte att felet åberopas av någon av parterna.

När tingsrättens dom undanröjs skall hovrätten enligt huvudreglerna i

50 kap. 29 § och 51 kap. 29 § RB återförvisa målet lill tingsrätten för

erforderiig behandling. Om rättegångsfelet består i att tingsrätten har tagit

52

upp målet trots att det har förelegal ett rättegängshinder, kombineras     Prop. 1988/89:95 undanröjandet i regel med alt hovrätten beslutar att avvisa den vid tings­rätten väckta talan. Om undanröjandet gmndas pä att tingsrätten inte har varit behörig att ta upp målet, kan hovrätten på yrkande av part i stället hänvisa målet till behörig domstol.

Enligt 55 kap. 15 § andra stycket RB skall reglerna om undanröjande och ålerförvisning i 50 kap. 26-29 §§ och 51 kap. 26-29 §§ RB ha motsvaran­de tillämpning beträffande HD i fråga om lägre rätts dom.

Det förekommer, som jag nyss nämnde, att högre rätt undanröjer lägre rätts avgörande och återförvisar mål ulan alt del har förekommit något rättegångsfel. Della förfarande har inte något uttryckligt stöd i lagen. Enligt förarbetena till 50 kap. 28 § RB (NJA 

II

1943 s. 654) följer det emellertid av hovrättens aUmänna skyldighet att sörja för alt ett mål blir handlagt på lämpligt sätt, all hovrätten kan med undanröjande av det överklagade avgörandet ~ återförvisa mål även när det inte har förekom­mit något rättegångsfel. Denna ståndpunkt har också bekräftats i praxis.

Förslag tiU ändrade regler

Som framgått innebär reglerna i 50 och 51 kap. RB om undanröjande av tingsrätts avgörande på grund av domvilla att undanröjande och åter­förvisning alltid måste ske om ett rättegångsfel av grövre art förekommit vid den lägre rätten, oavsett omständigheterna i det enskilda fallet. Anled­ningen lill att reglerna har utformats på della stränga sätt är främst hänsynen lill vad som brukar kallas domslolsdisciplinen. Den lägre rättens benägenhet att följa de grundläggande processuella reglerna har antagits bli större, om man vet att undanröjande och ålerförvisning alltid blir en följd av felaktig lagtillämpning. Reglernas strikta utformning kan i en del fall medföra atl tingsrättens avgörande undanröjs, trots att del fel som har förekommit inte kan antas ha inverkat på målets utgång.

Reglerna har kritiserats. Kritiken har främst gått ut på att hovrätterna, främst av processekonomiska skäl, borde kunna underlåta alt undanröja lingsrällsavgöranden och att återförvisa mål när dessa åtgärder i det en­skilda fallet inte tjänar något vettigt syfte och parterna inte heller begär alt målet skall prövas på nytt vid tingsrätten.

RU har alltså föreslagit ändringar i reglerna om undanröjande och återförvisning enligt vad som nu sagts. RU har dessutom föreslagit änd­ringar i reglerna i 59 kap. RB om undanröjande av ett lagakraftvunnet avgörande efler besvär över domvilla och i reglerna i 50 och 51 kap. RB om undanröjande av tingsrätts avgörande på grund av andra fel i rätte­gången än sådana som utgör domvilla. Slutligen har RU föreslagit alt den möjlighet som högre rätt enligt praxis har att undanröja lägre rätts avgö­rande av annan anledning än rättegångsfel skall lagregleras.

Flera av RU:s förslag ligger väl i linje med strävandena all effektivisera

förfarandet och att vidga möjligheterna att anpassa handläggningen lill

omständigheterna i det enskilda fallet. Förslagen har också fält ett i huvud­

sak positivt mottagande av remissinstanserna. Jag anser all förslagen i de

flesta hänseenden bör kunna ligga lill grund för lagstiftning. När det gäller

53

möjligheten till återförvisning utan att rättegångsfel förekommit har jag     Prop. 1988/89:95 däremot en annan uppfattning. Jag återkommer strax till detta.

Bland RU:s förslag tar jag först upp frågan om hovrättens skyldighet att undanröja en överklagad lingsräitsdom, om det vid tingsrätten har före­kommit domvilla enligt 59 kap. 1 § 1 -4 RB. RU har ansett att det i fräga om den typ av rättegångsfel som anges i 59 kap. 1 § 2 RB, dvs. att rätten inte har varit domför, finns fall där hänsynen tiU domstolsdisciplinen inte ovillkorligen kräver undanröjande. Som exempel nämns bl.a. faU där tingsrätten har felbedömt en fråga om laga förfall bland nämndemännen och till följd därav avgjort målet utan att föreskrivet anlal nämndemän har deltagit i hela rättegången. Om tingsrättens avgörande har varit enhälligt torde det normall saknas anledning anta att frånvaron av en nämndeman har haft någon betydelse för hur rätten avgjort målet. Andra exempel kan hämtas från områden som regleras av domförhelsregler enligt vilka leda­möter med särskild sakkunskap skall ingå i rätten. Exempel pä sådana regler finns bl.a. i 66 och 67 §§ patentlagen (1967:837) och 3§ lagen (1969:246) om domstolar i faslighetsmål. Om domstolen i ett mål där sådana regler gäller felbedömer en frågas karaktär och avgör den i fel sammansättning, innebär det givetvis långt ifrån alltid att målets utgång blir en annan än den skulle ha blivit om domstolen haft rätt sammansätt­ning.

RU har föreslagit alt undanröjande och återförvisning vid bristande domförhet inte längre skall vara obligatorisk och att sådana åtgärder skall vidtas bara om felet kan antas ha inverkat på målets utgång.

För egen del vill jag understryka att det är väsentligt att respekten för domförhetsreglerna bibehålls. Dessa regler är utarbetade efter en noggrann avvägning mellan olika intressen, och det får givetvis inte ankomma på domstolen att göra lämplighetsbedömningar i fråga om sin egen samman­sättning i vidare män än detta är medgivet i lag. Å andra sidan kan det inte förnekas alt parterna kan åsamkas stora besvär och kostnader om ett mål återförvisas på grund av bristande domförhet. Även för det allmänna orsakas kostnader som inte står i rimligt förhållande lill vad man vinner vid en ålerförvisning. Enligt min uppfattning utgör RU:s förslag en lämp­lig avvägning mellan å ena sidan intresset av atl upprätthålla respekten för domförhetsreglerna och å andra sidan intresset av en effektiv rättskipning. Jag förordar därför att förslaget genomförs.

Vad jag nu har tagit upp får naturligtvis betydelse också för möjligheter­na att undanröja lagakraftvunna domar efter besvär över domvilla. Jag återkommer till denna fråga i det följande.

Det jag hittills har sagt har gällt undanröjande i hovrätt av överklagade

lingsrättsdomar på grund av vissa grova rättegångsfel, nämligen sådana fel

som skall föranleda undanröjande oavsett om de åberopas av någon av

parterna och oavsett om de inverkat på målets utgång. Som jag inlednings­

vis nämnt är reglerna om undanröjande av överklagade tingsrättsdomar pä

grund av andra rättegångsfel uppdelade på tre olika paragrafer beroende

på om det är fråga om grova rättegångsfel, domarjäv eller rättegångsfel

som inte är grova. RU har föreslagit att reglerna om undanröjande på

grund av domarjäv skall behållas oförändrade. Reglerna om undanröjande

54

på grund av rättegångsfel i övrigt skall däremot samlas till en paragraf och Prop. 1988/89:95 göras enhetliga. Förslaget har allmänt tillstyrkts eller lämnats utan erinran vid remissbehandlingen. Även jag anser all förslaget bör genomföras i sina huvuddrag, men jag förordar en något annorlunda lagteknisk konstruk­tion. Jag avser att närmare redogöra för de föreslagna nya bestämmelserna i specialmoliveringen.

Som jag har nämnt förekommer det att högre rätt utan uttryckligt stöd av lag men i enlighet med uttalanden i förarbetena lill RB och etablerad domslolspraxis undanröjer lägre rätts dom utan att det före­kommit något rättegångsfel. Det är här fråga om fall där högre rätt har atl ta ställning till frågor som inte kommit under den lägre rättens bedömning. Som skäl för undanröjande i dessa fall brukar åberopas instansordnings-principen. Parternas rättssäkerhet anses motivera att alla relevanta frågor kan bedömas i minst två instanser.

Avsaknaden av lagregler leder enligt RU till en viss osäkerhet om vilka förutsättningar som gäller för undanröjande i de nu aktuella fallen och vilken betydelse som bör tillmätas parternas inställning. RU har därför i betänkandet om HD och rättsbildningen (SOU 1986:1) föreslagit att möj­ligheten för HD att av annan anledning än rättegångsfel undanröja hov­rätts dom lagfästs. I den lagrådsremiss som nyligen beslutals på gmndval av det nu nämnda belänkandet har emellertid RU:s förslag i denna del frångåtts och någon aUmän lagregel om möjligheterna till återförvisning i dessa delar inte tagits upp. Skälen för detta ställningstagande är att något större behov av en reglering knappast har visat sig under de 40 år som den nuvarande ordningen har gällt, samtidigt som en reglering skulle bli lagtek­niskt komplicerad. Motsvarande gäller i fråga om det nu aklueUa förslaget all lagreglera hovrätternas möjligheter att återförvisa mål till tingsrätt trots att rättegångsfel inte förekommit. Jag förordar därför att RU:s förslag i denna del inte genomförs.

Som jag nyss nämnde skall jag slutligen ta upp nägra frågor som rör

reglerna om undanröjande av lagakraftvunna domar efter besvär över

domvilla. Först oeh främst följer av vad jag tidigare har föreslagit att

bristande domförhet inte längre obligatoriskt skall föranleda undanröjan­

de efter besvär över domvilla, utan undanröjande skall ske bara om felet

kan antas ha inverkat på målets utgång. Jag har tidigare nämnt några

exempel på fall när de nya reglerna i 50 och 51 kap. medför att hovrätt vid

ell överklagande kan underlåta undanröjande. Sädana fall skall naturligt­

vis bedömas på samma sätt vid besvär över domviUa. Dessutom har RU

föreslagit ändringar i 59 kap. I § RB i syfte att förhindra att möjligheten

till besvär över domvilla utnyttjas i fall som rätteligen borde ha hanterats

inom ramen för ett vanligt överklagande av tingsrättens avgörande. Det

ena förslaget tar sikte pä den situationen att domvilla av det slag som inte

obligatoriskt skall föranleda undanröjande har förekommit vid tingsrätten

men hovrätten på parternas begäran har ansett sig kunna underlåta att

undanröja del överklagade avgörandet. Om en av parterna sedan hovrät­

tens avgörande vunnit laga kraft anför domvillobesvär under åberopande

av rättegångsfelet, skall högsta domstolen enligt RU:s förslag avvisa be­

svärstalan. RU har dessutom påtalat att enligt gällande ordning den som

55

både varit medveten om förekomsten av ett rättegångsfel och haft möjlig- Prop. 1988/89:95 het att vinna rättelse genom ett allmänt rättsmedel men underlåtit detta kan få det lagakraftvunna avgörandet undanröjt efter domvillobesvär. RU har ansett atl della bör vara uteslutet när besvären grundas på en omstän­dighet som i rättegången inte obligatoriskt leder till undanröjande. På grund därav har RU föreslagit all domvillobesvär av angivet slag inte skall få tas upp till prövning. Undanlag bör dock enligt RU göras för fall dä klaganden har haft giltig ursäkt för sin underlåtenhet att åberopa felen.

RU:s förslag innebär inskränkningar av möjligheterna att anföra besvär över dom villa som enligt min mening är väl motiverade. De har allmänt tillstyrkts eller lämnats utan erinran vid remissbehandlingen. Jag förordar att förslagen genomförs. Jag avser att i specialmoliveringen till 59 kap. 1 § RB återkomma till den närmare utformningen av reglerna.

Undanröjande i högsta domstolen

Skälen för de ändringar som jag föreslagit för hovrätlsförfarandel har i stor utsträckning giltighet även för högsta domstolens del. Även i högsta dom­stolen bör således i princip gälla all undanröjande av lägre rätts dom på grund av rättegångsfel skall vara obligatoriskt endast i de fall som avses i 59 kap. 1 § nuvarande punkterna 1, 3 och 4 samt i jävsfall och i övrigt få ske endast om rättegångsfelet har inverkat pä målets utgång och inte kan utan väsentlig olägenhet avhjälpas i högsta domstolen. På gmnd av högsta domstolens ställning som prejudikatinstans måste dock utrymmet för vad som utan väsentlig olägenhet kan avhjälpas i högsta domstolen vara myc­ket begränsat.

Som kommer atl framgå av specialmotiveringen till 50 kap. 28 § finns

det ett visst utrymme för hovrätten att på parternas begäran underlåta att

undanröja tingsrättens avgörande trots att ett rättegångsfel förekommit,

vilket både kan antas ha inverkat på målels utgång och inte ulan väsentlig

olägenhet kan avhjälpas i hovrätten. Vid fullföljd av talan mot hovrättens

avgörande utgör emellertid enligt 54 kap. 10 § första stycket 2 RB den

omständigheten att domvilla förekommit gmnd för högsta domstolen att

meddela prövningstillstånd. 1 motiven till lagmmmel har detta motiverats

med alt det skulle innebära en onödig omgång för en part att först avvakta

fullföljdstidens utgång och därefter anföra besvär över domvilla (prop.

1971:45 s. 90). I fall då visserligen domvilla förekommit vid tingsrätten

och denna inte utan väsentlig olägenhet kunnat avhjälpas i hovrätten men

hovrätten på parternas begäran ansett sig kunna underlåta att undanröja

tingsrättens avgörande förekommer emellertid inte anledning för någon av

parterna att anföra domvillobesvär och följaktligen inte heller skäl för

högsta domstolen att på gmnd av domvillan meddela prövningstillstånd.

Förhällandet kan beaktas utan atl del berörda lagmmmel behöver ändras.

Parts möjlighet att i samband med fullföljd av talan återkalla en i hovrät­

ten framställd begäran om att det överklagade avgörandet inte skall un­

danröjas torde vara alt bedöma på samma sätt som återkallande av ell i

rättegången gjort medgivande.

56

2.4 Frågor om tingsrätternas och hovrätternas

Prop. 1988/89:95

sammansättning

2.4.1 Inledande synpunkter

Att domstolen har en väl avvägd sammansättning är av stor vikt för avgörandets kvalitet. Vid införandet av 1734 års lag hade varje domstol samma sammansättning i alla typer av mål. Det var en enkel och lättilläm-pad regel. I takt med samhällsutvecklingen har mänga typer av mål blivit allt mer komplicerade. Samtidigt har intresset av hushållning med det offentligas resurser ställt anspråk på atl de enklare målen avgörs i en mindre sammansättning. Det har mol den bakgrunden växt fram ett behov av olika sammansätlningsregler för olika typer av mål. Dessa regler har utformats med hänsyn lill de krav som målen ställer på domstolens leda­möter. I mål som typiskt sett innehåller juridiskt komplicerade frågor har det redan i första instans ansetts föreligga ett behov av flera juristdomare än en. Andra mål, såsom brottmål oeh familjemål, innefattar bedömningar där lekmannamedverkan anses särskilt värdefull. I vissa mål, exempelvis fastighelsdomstolsmål, har det återigen ansetts föreligga behov av att teknisk sakkunskap inom det område som målet rör finns företrädd inom rätten.

En princip som har brukat styra utformningen av domförhetsreglerna är att den högre instansen skall ha en starkare sammansättning än underins­tansen. Om tingsrätten är sammansatt endast av juristdomare, har hovrät­ten vid avgörande av målet flera jurisldomare än tingsrätten, och högsta domstolen har flera juristdomare än hovrätten. Behovet av lekmanna­medverkan har i detta sammanhang ansetts vara störst i första instans. Först år 1977 infördes lekmannamedverkan i hovrätterna. I högsta dom­stolen förekommer det ingen lekmannamedverkan.

En annan princip har varit att man måste se till att reglerna inte blir för invecklade. Frågan om vilken sammansättning rätten skall ha får inte bli 

en process i processen. Om en domstol misstar sig på reglernas innehåll 

och avgör ett mål i en felaktig sammansättning, blir det vidare ofta aktuellt för högre rätt att undanröja domen, vilket medför stora kostnader både för parterna och samhället.

Frågor om högsta domstolens sammansättning har behandlats i en nyli­gen beslutad lagrådsremiss rörande högsta domstolen och rättsbildningen. 1 dag skall jag ta upp vissa särskilda frågor rörande tingsrätts och hovrätts sammansättning som berörts i RU:s slutbetänkande. Det skall påpekas att frågor rörande domstolarnas sammansättning framdeles kan komma upp även från andra utgångspunkter. Jag tänker då inte bara på RU:s förslag i 1987 års delbetänkande om experlmedverkan och specialisering. I den nyligen remitterade departementspromemorian (Ds 1989:2) Domstolarna i framliden en idéskiss förordas omfattande förändringar av dom­stols verksamheten. Om förslagen i den promemorian godtas, kan en breda­re översyn av domförhetsfrågorna bli nödvändig.

57

2.4.2 Avgörande av tvistemål vid tingsrätt med endast en lagfaren domare

Prop. 1988/89:95

Mitt förslag: Tingsrätterna skall kunna avgöra tvistemål som be­döms vara av enkel beskaffenhet med en enda lagfaren domare även utan parternas samtycke. Tvistemål som en tingsrätt med parternas samtycke har avgjort med en lagfaren domare skall inte kunna återförvisas av högre rätt på grund av felaktig tillämpning av dom­förhetsreglerna.

Utredningens förslag överensstämmer med mitt förslag.

Remissinstanserna: Förslaget om att mål som med parternas samtycke avgjorts av en lagfaren domare inte skall kunna återförvisas har berörts av endast en remissinstans, som haft en lagteknisk synpunkt. RemissutfaUet är blandat när det gäller förslaget om domförhet med en lagfaren domare i enkla fall oberoende av parternas samtycke.

Skälen för mitt förslag:

Nuvarande regler m. m.

Vid huvudförhandling i tvistemål är en tingsrätt enligt huvudregeln dom­för med tre lagfarna domare (1 kap. 3 § RB). I familjemål skall rätten i stället bestå av en lagfaren domare och tre nämndemän (14 kap. 17 § äktenskapsbalken och 20 kap. 1 § föräldrabalken). Vid avgörande av mål ulan huvudförhandling och vid sådan huvudförhandling som hälls i för­enklad form är rätten alltid domför med en lagfaren domare ensam (I kap. 3 § RB). Detsamma gäller vid huvudförhandling i dispositiva tvistemål som gäller låga värden (1 kap. 3 a § RB).

Den 1 juli 1984 infördes i 1 kap. 3§ femte stycket RB ytterligare ett undantag frän huvudreglerna om all rätten är domför med tre lagfarna domare och en lagfaren domare och tre nämndemän. Enligt denna bestäm­melse är tingsrätt i tvistemål domför med en lagfaren domare, när del är tillräckligt med hänsyn till målets beskaffenhet att målet avgörs av en enda domare och parterna samtycker till det. Bestämmelsen infördes efler för­slag av RU, som dessutom hade föreslagit att ett tvistemål oavsett parter­nas samtycke skulle fä avgöras av en enda domare, om del var av enkel beskaffenhet. I propositionen anförde föredragande statsrådet emellertid att del med en sådan regel fanns risk all domförhetsfrägan på ett eller annat sätt skulle komma i fokus vid ett överklagande till hovrätten. Hade man inte klara regler för i vilka fall tingsrätten var domför med en enda domare, var del enligt föredraganden möjligt att hovrätten skulle finna atl tingsrätten inte varit domför. Hovrätten skulle i detta läge vara skyldig att undanröja tingsrättens dom och att återförvisa målet. Uppenbarligen bor­de man enligt föredraganden undvika att tillskapa en domförhelsregel som i sig ökade risken för återförvisningar. Om man emellertid tills vidare behöll reglerna om förutsättningarna för huvudförhandling i förenklad form och domförhet vid sådan förhandling, fick tingsrätterna en viss möjlighet att handlägga målet inför ensamdomare oavsett parternas in-

58

ställning, samtidigt som man undvek vissa av de nackdelar som kunde     Prop. 1988/89:95 följa av RU:s förslag. Under det fortsatta reformarbetet fick anfördes det vidare ställning tas lill i vad mån man kunde vidga möjligheten att mol parternas vilja hålla huvudförhandling inför ensamdomare (prop. 1983/84:78 s. 24 f.).

På regeringens uppdrag har domstolsverket utvärderat den nu nämnda reformen. Utvärderingen har redovisats i publikationen DV rapport 1987:7. Av rapporten framgår att den nya regeln medfört lättnader i tingsrätternas arbete och bidragit till en effektivisering av dömandet. Emellertid har tingsrätterna särskilt efler två i domarkretsar mycket uppmärksammade rättsfall (RH 1986:81 1 och 

II) 

 blivit förhållandevis restriktiva med att tillämpa regeln på grund av risken för återförvisning.

Förslag till nya regler

Som framgår av avsnitt 2.3 ser jag det som angeläget alt minska antalet fall av undanröjande och återförvisning. I de fall där tingsrätten och parterna har varit överens om att det räcker att en domare ingår i rätten i ett tvistemål anser jag inte att del finns anledning att ha kvar möjligheten för högre rätt att undanröja tingsrättens avgörande därför att den högre rätten har en annan uppfattning i domförhetsfrägan. Jag ansluter mig därför till RU:s förslag all ta bort möjligheten till undanröjande för dessa fall. Lag­tekniskt kan del ske genom att domförheten för dessa fall knyts till huruvi­da tingsrätten anser det tillräckligt alt målet avgörs av en domare.

RU har erfarit all tingsrätterna ibland haft svårigheter alt få besked från parterna huruvida dessa samtycker till endomaravgörande. RU har dessut­om ansett det tveksamt om det finns sakliga skäl eller ens är lämpligt alt ge parterna ett så långtgående inflytande på domförhetsfrägan alt envar av dem får en oinskränkt rätt att inlägga veto mot endomarhandläggning. Man kan enligt RU inte bortse från att parternas ställningstaganden i denna fråga inte nödvändigtvis alllid dikteras uteslutande av sakliga och rationella överväganden. En part kan av taktiska eller liknande skäl, t.ex. för att fördröja avgörandet, finna del förenligt med sina intressen att motsätta sig ett endomaravgörande trots att det frän rent sakliga synpunk­ter inte finns skäl att kräva en mer kvalificerad sammansättning av tings­rätten. På grund av det anförda föreslär RU att i RB införs en regel av innebörd att tingsrätten oavsett parternas uppfattning i domförhetsfrä­gan - är domför med endast en lagfaren domare i mål av enkel beskaffen­het. En av utredningens sakkunniga har i ell särskilt yttrande avstyrkt förslaget.

Del torde råda en bred enighet om principen att de mest kvalificerade

tvistemålen skall prövas av fler än en domare. De skäl som talar för en

sådan sammansättning kan variera. I förmögenhetsrättsliga tvister kan det

ofta förekomma svåra rättsliga frågor, som mår väl av att diskuteras under

en överläggning. Även bevisvärdering kan erbjuda sådana svårigheter att

rätlen bör vara sammansatt av flera personer. Stundtals kan ett skäl för att

målet bör bedömas av flera domare vara all del är så omfattande att det

59

blir svårt för en person atl ensam behärska materialet och leda rättegång-     Prop. 1988/89:95 en.

Del sagda skall ses mol bakgmnden av att tingsrätten i 97 procent av tvistemålen består av en lagfaren domare. Drygt tvä procent avgörs av tre lagfarna domare och knappt en procent under medverkan av nämndemän. Dessa siffror ger dock inte något rättvisande mätt på hur myckel arbete som läggs ned pä målen. De mest arbetskrävande målen är de som avgörs av ett juristkollegium. Det är en viktig uppgift för lagstiftaren att utforma domförhetsreglerna sä att den kvalificerade sammansättningen förbehålls de mål där en sådan sammansättning verkligen behövs.

Erfarenheterna av 1984 års domförhetsreform visar att parternas avgö­rande inflytande på rättens sammansättning kan ge otillfredsställande resultat i vissa fall. I många mål där det inte råder någon egentlig tvist mellan parterna utan processen närmast har sin gmnd i tredska eller bristande betalningsförmåga är det svårt att fä besked frän parterna om deras inställning i sammansättningsfrågan. Del innebär att dessa mål som i allmänhet är enkla måste sättas ut till huvudförhandling inför flera domare. I andra fall förekommer del att den som är part i ett enkelt mål motsätter sig atl det avgörs av ensamdomare för atl fördröja avgöran­det.

Denna ordning innebär en misshushållning med rättsväsendets resurser. Inga vägande invändningar kan riktas mot att mål av del slag som jag nu har tagit upp avgörs av ensamdomare. Det är emellertid ogörligt att i lagen exakt ange vilka mål som bör kunna handläggas av ensamdomare utan parternas samtycke. Det gäller all se lill att regleringen inte medför att mål som kräver atl fler domare deltar i avgörandet handläggs av en domare. Del är också viktigt att man inte ulformar reglerna så all de medför att ett ökat antal tingsrättsdomar undanröjs av hovrätterna på grund av att tingsrätten inte varit domför. Den kritik som under remissbehandlingen riklats mot RU:s förslag har också i allmänhet sin grund i svårigheter av sådan art. Enligt min uppfattning är emellertid de ofullkomligheter som den nuvarande ordningen är behäftad med så besvärande att en utvidgning av möjligheterna till endomarhandläggning på något sätt måste ske.

Är då den av RU föreslagna avgränsningen mål av enkel beskaffenhet tillräckligt exakt? Rekvisitet har avseende både pä den rättsliga bedöm­ningen och bevisvärderingen. Ett mål som är så omfattande atl det är svårt att behärska för en person kan inte heller sägas vara enkelt. Det är klart att en avgränsning av detta slag kan ge upphov till Iveksamheler. A andra sidan är det praktiskt tagel omöjligt atl i lagtext åstadkomma en mera preciserad avgränsning ulan att utrymmet för all tillämpa den nya regeln onödigtvis inskränks. För egen del anser jag att man med förtroende kan överlämna lill den enskilde domaren att med ledning av en allmänt hållen regel avgöra frågan om rättens sammansättning i dessa fall.

En fråga som har varit föremål för intresse under remissbehandlingen är

risken för all domar som meddelas med stöd av den föreslagna nya regeln

kommer att undanröjas av hovrätten på gmnd av att hovrätten anser att

målet inte varit av enkel beskaffenhet. Enligt de nya reglerom undanröjan­

de av lingsrällsavgöranden som jag nyss förordade (avsnitt 2.3) krävs

60

emellertid för att hovrätten skall fä undanröja tingsrättens dom att den bristande domförheten kan antas ha inverkat på målets utgång. En sådan regel medför enligt min mening atl ålerförvisningsfrågorna kan lösas på ett godtagbart sätt, om man inför en räll för tingsrätten att alltid avgöra mål som bedöms vara av enkel beskaffenhet med en lagfaren domare.

Jag förordar mot den angivna bakgmnden att det införs en möjlighet för tingsrätterna att avgöra tvistemål som är av enkel beskaffenhet med en lagfaren domare oavsett vad parterna har för uppfattning i domförhetsfrä­gan. Jag återkommer i specialmotiveringen med exempel pä mål som bör kunna anses vara av enkel beskaffenhet.

Prop. 1988/89:95

2.4.3 Sammansättningen i tvistemål vid tingsrätt som rör mindre värden (s. k. småmål)

Mitt ställningstagande: Inga ändringar genomförs när det gäller sammansättningsreglerna för småmål.

Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att det införs en möjlig­het till handläggning inför tre lagfarna domare i småmål och att i gengäld den nuvarande möjligheten alt tillämpa vanliga tvistemålsregler i mål om mindre värden avskaffas.

Remissinstanserna: Remissopinionen är i huvudsak positiv. Av dem som har svarat tillstyrker de flesta förslaget. JK, domstolsverket, riksrevi­sionsverkel och Malmö tingsrätt avstyrker förslaget.

Skälen för mitt ställningstagande: Den 1 januari 1974 infördes nya regler för tvister där tvisleföremälels värde vid tingsrätten uppenbart inte uppgår lill ett halvt basbelopp. Dessa regler innebär bl. a. att rätten i sådana tvister i princip alltid skall bestå av en lagfaren domare och att parts rätt lill ersättning för rättegångskostnader begränsats avsevärt. Syftet med regler­na var atl göra förfarandet enklare och billigare. I vissa fall kan rätlen på yrkande av part besluta att vanliga förfaranderegler skall tillämpas trots att tvisten rör ell lågt belopp. Ett sådant beslut skall fallas om parten gör sannolikt att den bakomliggande tvisten rör ett högre värde eller att målets utgång annars är av synnerlig betydelse för bedömningen av andra förelig­gande rättsförhållanden.

RU har konstaterat att den omständigheten att tvisteföremälet har ett begränsat värde inte utesluter alt målet kan vara av komplicerad beskaf­fenhet, rättsligt eller sakligt eller i båda dessa hänseenden. Med tanke på sådana mål bör del enligt RU finnas utrymme för en starkare sammansätt­ning än med en enda domare, framför allt i de fall där parterna eller någon av dem har önskemål om en mera kvalificerad sammansättning. Från huvudregeln om endomarbehörighet bör därför enligt RU göras undanlag för sådana fall. Enligt RU:s förslag kan de åsyftade undanlagssituationerna lämpligen beskrivas som fall där det med hänsyn till målels beskaffenhet föreligger synnerliga skäl att fler lagfarna domare än en sitter i rätten.

Jag har förståelse för RU:s förslag. Emellertid finns som jag nämnt

61

redan en bestämmelse enligt vilken de särskilda reglerna för småmål inte skall tillämpas om en part yrkar alt allmänna regler skall tillämpas och därvid gör sannolikt att den bakomliggande tvisten rör ett högre värde eller all utgången annars är av synnerlig betydelse för bedömningen av andra föreliggande rättsförhållanden. Denna ordning tillgodoser i allt vä­sentligt de syften som ligger bakom RU:s förslag. Dessutom ger nuvarande regler utrymme för en mer flexibel ordning när det gäller rätt till ersättning för rättegångskostnader oeh rätt till hovrättsprövning än vad som skulle bli följden av RU:s förslag. Mol denna bakgmnd finns det enligt min mening - i varje fall för närvarande - inte tillräckliga skäl att genomföra försla­get.

Prop. 1988/89:95

2.4.4 Antalet ledamöter i s. k. juristkollegial sammansättning vid tingsrätt

Mitt förslag: Huvudregeln skall även i fortsättningen vara att rätten skall bestå av tre lagfarna domare vid huvudförhandling i tvistemål. Möjligheten att ha fyra lagfarna domare i rätten avskaffas. Rätlen skall vara domför med två lagfarna domare, om det inträffar förfall för en av de tre domama sedan huvudförhandlingen påbörjats.

Utredningens förslag: Överensstämmer med mitt förslag. I en reserva­tion föreslås att antalet ledamöter i juristkollegial sammansättning skall minskas till tvä.

Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna vill att tingsrätterna även i framtiden skall vara sammansatta med tre domare. Förslagen i övrigt har tilldragit sig ringa intresse.

Skälen för mitt förslag: Som jag har nämnt är för närvarande huvudre­geln att tingsrätten vid avgörande av tvistemål skall bestå av tre eller fyra lagfarna domare. Det är denna sammansättning som kallas juristkollegial. Undantagen frän huvudregeln är emellertid sä mänga att det bara är drygt 2 procent av tvistemålen omkring 1 500 mål om året som avgörs i juristkollegial sammansättning.

RU har övervägt om rätten i varje fall i vissa mål borde fä bestå av endast två lagfarna domare.

Skälen för att minska antalet domare i juristkoUegial sammansättning till två är att det blir billigare och enklare. Samhällets kostnader för den tredje ledamoten är inte obetydliga. Även denne måste sätta av tid för inläsning, förhandling, överläggning och domskrivning. Även om det en­ligt nuvarande regler bara är omkring I 500 mål om året som avgörs i tremanssammansätlning, rör det sig om mål som kräver mycket tid och arbete för dem som deltar i avgörandet. HärtiU kommer att det i många tingsrätter tar lång tid att sätta ut mål till huvudförhandling i tremanssam­mansättning och att det är långt ifrån alla tingsrätter som har tre domare knutna till sig.

Om de förslag till vidgning av möjligheterna till endomarhandläggning som jag nyss förordade godtas, har man relativt goda garantier för att

62

flerdomarsammansältningen förbehålls de mest komplicerade målen. Av remissbehandlingen framgår att det är en allmän uppfattning inom domar­kåren att handläggningen av ett mål i juristkollegial sammansättning gag­nas av att en tredje ledamot deltar och att en ordning med endast två ledamöter skulle ha vissa komplikationer. Mot den bakgmnden har jag stannat för att i detta sammanhang inte föreslå någon allmän möjlighet att avgöra tvistemål med två lagfarna domare.

RU har också föreslagit att den nuvarande ordningen att tingsrätten är domför med tre domare och all högst fyra får sitta i rätten skall ersättas med en regel enligt vilken rätten skall bestå av tre lagfarna domare men atl rätten är domför med två lagfarna domare om en av de tre fär förfall sedan huvudförhandlingen påbörjats. I likhet med RU ser jag inga avgörande hinder mot att låta en sådan ordning gälla i de undantagssituationer som det här kan bli fräga om. Jag förordar därför att förslaget genomförs. Jag föreslår också alt reglerna om rättens sammansättning i lagen (1946:807) om hand­läggning av domstolsärenden och lagen (1949:164) med vissa bestämmelser om rättegången i tryckfrihetsmål ändras på motsvarande sätt.

Prop. 1988/89:95

2.4.5 Två lagfarna domare i brottmål i tingsrätt

Mitt förslag: Tingsrätten skall vid huvudförhandling i brottmål kunna förstärkas med en lagfaren domare, om det föreligger särskil­da skäl med hänsyn till målets omfattning eller svårighetsgrad.

Utredningens förslag: Överensstämmer i princip med mitt förslag. Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran.

Skälen for mitt förslag:

Brottmål

För närvarande finns i I kap. 3 § tredje stycket RB en bestämmelse enligt vilken tingsrätten i brottmål får bestå av två lagfarna domare i stället för en lagfaren domare jämte nämndemän, om målet beräknas kräva minst fyra veckors huvudförhandling. Det avgörande motivet för denna möjlighet lill förstärkning av rätten är att den ensamme lagfarne domaren kan få förfall, vilket medför att hela huvudförhandlingen måste las om. Självfallet innebär förstärkningen också fördelar kvalitativt sett, även om något förfall inte inträffar.

Den omständigheten all ett mål är särskilt komplicerat utan att kräva minst fyra veckors huvudförhandling - ger däremot inte möjlighet all förstärka rättens sammansättning med ytterligare en lagfaren domare. Detta har ibland kritiserats, främst från domarhåll.

När det gäller möjligheterna att förstärka rätten pä nämndemannasidan är RB enligt ordalydelsen i 1 kap. 3 § andra stycket generösare. Här stadgas nämligen att ytterligare en nämndeman, utöver vad som följer av huvudre­geln, får sitta i rätten om del "behövs med hänsyn lill målels omfattning

63

eller någon annan särskild omständighet". Kriterierna för en utökning har alltså fått olika utformning när det gäller jurisldomare och nämndemän.

Att ett brottmål är juridiskt mycket komplicerat förekommer förhållan­devis sällan. Det torde framför allt röra sig om vissa mål om ekonomisk brottslighet. Det behöver inte alltid vara så att huvudförhandlingen i dessa mål tar mycket lång tid.

Som RU påpekar skulle det vara av värde om man för brottmålens del kunde närma sig det synsätt som numera gäller i tvistemål och som utgår från all antalet lagfarna domare skall bestämmas med utgångspunkt från hur komplicerat målet är. Samtidigt måste man ha klart för sig att det inte är sakligt motiverat med flera lagfarna domare annat än i ett mycket litet antal fall. En möjlighet alt förslärka tingsrätten med en lagfaren domare på grund av målets komplikation bör enligt min mening införas, men den måste utformas så atl regelns undantagskaraktär tydligt framgår.

Jag föreslår därför att den nu gällande regeln om att ytterligare en lagfaren domare får ingå i tingsrätten i brottmål, om huvudförhandlingen kan beräknas kräva minst fyra veckor, ersätts av en regel av innebörd att ytterligare en lagfaren domare får ingå i rätten om det föreligger särskilda skäl med hänsyn till målets omfattning eller svårighetsgrad. Samma förut­sättningar bör gälla för förstärkning av rätten med en nämndeman.

Prop. 1988/89:95

Andra mål

Reglerna om rättens sammansättning i familjemål (14 kap. 17 § äkten­skapsbalken och 20 kap. 1 § föräldrabalken) och i fastighetsdomstolsmål (3 § lagen 1969:246 om domstolar i fastighetsmål) är i det här avseendet likadana som reglerna för brottmål: Även om den nu förordade ändringen torde vara mindre betydelsefull i varje fall för familjemålens del förordar jag, med hänsyn till intresset av så långt möjligt enhetliga sammansätt­ningsregler, att ändringen utvidgas till all gälla även för familjemälen och fastighetsdomstolsmålen.

1 lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar finns en bestäm­melse om förstärkning av länsrätt med en nämndeman som överensstäm­mer med nuvarande I kap. 3 § andra stycket RB. Jag ser inte tillräckliga skäl atl nu aktualisera en ändring av den bestämmelsen.

2.4.6 Antalet nämndemän i tingsrätt

Mitt förslag: Den nuvarande regeln om att tingsrätten vid avgöran­de av mål om brott med minst tvä års fängelse som minimistraff skall bestå av en lagfaren domare och fem nämndemän upphävs. Även i dessa fall skall tingsrätten normalt bestå av en lagfaren domare och tre nämndemän.

Utredningens förslag: RU har föreslagit att fyra nämndemän skall med­verka i alla mål där lekmannamedverkan krävs.

64

Remissinstanserna: Remissopinionen är övervägande positiv till RU:s Prop. 1988/89:95 förslag. Av de remissinstanser som har yttrat sig går de flesta på RU:s linje. Flera av dem anser dock att man då bör överväga en återgång lill systemet med kollektiv rösträtt för nämndemännen, och några påpekar att kostna­derna för en förändring inte fär gå ut över annan verksamhet. JK, hovrät­ten över Skåne och Blekinge och hovrätten för Övre Norrland vill ha tre nämndemän i alla mål. Nämndemännens riksförbund och ytterligare två remissinstanser vill ha fem nämndemän i alla mål.

Skälen for mitt förslag: Den senaste reformen i fråga om antalet nämn­demän vid tingsrätt trädde i kraft den I juli 1983 efter förslag i prop. 1982/83:126. Genom denna reform blev tingsrätt vid huvudförhandling i brottmål och familjerättsliga tvistemål i princip domför med en lagfaren ledamot och tre nämndemän. 1 mål om brott för vilket del inte är stadgat lindrigare straff än fängelse i två år skall dock fem nämndemän delta. Nämndemännen fick samtidigt individuell rösträtt efter mönster från vad som redan gällde i bl. a. hovrätt. I fräga om de närmare skälen för reformen får jag hänvisa lill propositionen (s. 17 fi)-Sedan den 1 januari 1985 gäller också att fem nämndemän skall delta i vissa mål om ekonomisk brottslig­het.

1983 års reform har kritiserats. Det har gjorts gällande bl. a. atl nämnde­männen inte fyller sin uppgift, om så få som tre deltar, att ordningen med två olika sammansättningar skapar administrativa problem för tingsrätter­na och att ordningen med individuell rösträtt ger nämndemännen för stort inflytande på avgörandena. Systemet med två olika sammansättningar har medfört att tingsrätt i enstaka fall av misstag har handlagt mål i fel sammansättning, vilket föranlett återförvisning. De riksdagsmotioner som väckts med yrkanden om ändringar i domförhetsreglerna har emellertid avslagils (se bl. a. JuU 1986/87:25 och 1987/88:29).

Domstolsverket har på regeringens uppdrag utvärderat 1983 års nämn-demannareform (DV Rapport 1986:4). Av rapporten framgår bl.a. att reformen inte har påverkat frekvensen av överklagade mål eller andelen domar som ändras av högre rätt efter överklagande. Däremot visar under­sökningen alt antalet skiljaktiga meningar i domstolarna ökat något, lik­som antalet fall där nämndemän överröstat den lagfarne domaren. Utvär­deringen lyder enligt min mening inte på att reformen inneburit någon försämring av rättskipningen. Den visar vidare all reformen medfört den minskning av kostnaderna som förutsattes när den genomfördes (jfr prop. 1986/87:100. bil. 4, s. 68).

RU har ansett atl del finns visst fog för den kritik som framförts mot den gällande regeln med två olika nämndemannasammansältningar.

Reglerna om tingsrätts sammansättning bör vara så enkla alt tillämpa som möjligt. Om tingsrätten avgör ett mål i fel sammansättning kan det medföra alt hovrätten, om domen överklagas, tvingas att undanröja do­men och återförvisa målet lill tingsrätten för ny handläggning. En sådan omgång bör i möjligaste mån undvikas. Risken för ålerförvisning minskar i och för sig om de förslag som jag nämnt i avsnitt 2.3 godtas men den elimineras inte helt.

Härtill kommer alt del kan sägas vara principielU felaktigt att den

65

5    Riksdagen I98S/S9. 1 .saml. Nr 95

lagfarne domarens inflytande relativt sett minskar i mål om särskilt grova Prop. 1988/89:95 brott, vilka ju typiskt sett kan antas vara av störst betydelse både från allmän synpunkt och för parterna. Men alt råda bot på detta genom ändringar i den nyligen införda ordningen med individuell och lika röst­rätt vid tingsrätterna anser jag uteslutet. Det är inte förenligt med moderna principer för lekmannamedverkan i beslutande organ.

Enligt min mening kan man i och för sig åberopa skäl för den nuvarande ordningen med tre nämndemän i brottmål i allmänhet och fem nämnde­män i de allvarligaste brottmålen. Den bygger på den princip som i andra sammanhang har setts som en processrättslig ledstjärna, nämligen en smidig anpassning lill vad de olika målen typiskt sett kräver. Samtidigt kan jag inte undgå att ta intryck av den opinion som förordar ett enhetligt antal nämndemän. Jag har vid en vägning för och emot funnit alt enhetlig­hetens fördelar överväger.

Det återstår då all ta ställning lill vilken sammansättning som sålunda skall gälla för alla brottmål där lekmannamedverkan krävs. RU har före­slagit en sammansättning med fyra nämndemän. Det är enligt RU den naturliga medelvägen som ger både ett bredare lekmannainflytande än enligt gällande ordning och mindre risk för lika röstetal.

Del finns naturligtvis inte något för alla måltyper giltigt svar på vilken sammansättning som ger den idealiska avvägningen mellan jurist- och lekmannainflytande. Vissa mål kan vara så enkla atl skälen för all nämn­demän skall delta över huvud taget inte gör sig gällande. 1 en del mål kan det vara värdefullt med ett så brett lekmannainflytande som möjligt. I vissa brottmål är de juridiska frågorna så framträdande att flera jurister borde ingå i rätten.

Frågan om lekmännens inflytande på rättskipningen övervägdes ingåen­de under förarbetena till de nuvarande domförhetsreglerna. Mol bakgrund av dessa överväganden anförde föredragande statsrådet att han för sin del inte kunde finna att det skulle bli någon försämring av tingsrätternas möjligheter all komma fram till sakligt rikliga avgöranden, om man i normalfallet minskade antalet nämndemän till tre. Den uppfattningen vinner starkt stöd i domstolsverkets utvärdering av reformen. Till del sagda kommer all, som flera remissinstanser påpekat, en ökning av nämn­demännens antal rubbar balansen mellan jurist- och lekmannainflytande, om den nuvarande individuella rösträtten för nämndemännen bibehålls. Vidare talar precis som när de nuvarande reglerna infördes ekono­miska skäl mot en ökning av antalet nämndemän. Kostnaderna för all öka antalet till fyra i alla mål kan beräknas till närmare 15 miljoner krom året. Del finns angelägnare användningsområden för dessa pengar inom dom­stolsväsendet än atl finansiera en reform som såvitt kan bedömas skulle sakna egentlig betydelse för rättssäkerheten.

Det kan tilläggas att 1983 ärs reform i fråga om antalet nämndemän

kritiserats under påstående att den medfört atl den enskilde nämnde­

mannen kommit all sitta i rätten alltför sällan för att få tillräcklig erfaren­

het. Olägenheterna i delta hänseende torde emellertid numera vara undan­

röjda genom den anpassning av antalet nämndemän i de olika domkretsar­

na som skett under år 1988.

66

På grund av det anförda förordar jag att reglerna i 1 kap. RB ändras så att tingsrätten är domför med en lagfaren domare och tre nämndemän i alla brottmål där lekmannamedverkan krävs.

Prop. 1988/89:95

2.4.7 Möjligheten att tillföra rätten särskild juridisk fackkunskap

Mitt förslag: Tingsrätterna skall, efter mönster från hovrätterna, vid avgörande av tvistemål och brottmål där flera lagfarna domare ingår kunna byta ul en lagfaren domare vid tingsrätten mol en annan lagfaren person med specialkunskaper på det område som är aktu­ellt i målet. En justering görs i lagen (1976:600) om offentlig anställ­ning för att säkerställa tillgängen på sädana domare.

Utredningens förslag: Överensstämmer i princip med mitt förslag.

Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks nästan genomgående. Från ett par häll anförs att särskilda överväganden krävs angående frågan om den nytillkomna ledamoten bör få vara ordförande vid förfall för den ordinarie ordföranden.

Skälen för mitt förslag: Genom de år 1985 införda bestämmelserna om handläggningen av mål om s. k. eko-brott (I kap. 7 och 8 §§, 2 kap. 4 a § och 4 kap. 10 a § RB) öppnades en möjlighet all låta en förvaltningsdoma­re ingå i rätten om det finns behov av särskild fackkunskap i fräga om skatterättsliga förhållanden. Även utanför området för denna lagstiftning kan det någon gång förekomma mål i vilka juridiska specialkunskaper är önskvärda. 1 första hand torde det vara fråga om skatterättsliga kunskaper, men det kan finnas behov av särskild juridisk fackkunskap också i andra mål. Exempelvis kan det i vissa mål vid allmän domstol någon gång uppstå behov av sjörättsliga, försäkringsrältsliga eller arbetsrättsliga specialkun­skaper.

För hovrätternas del kan behovet av särskild juridisk fackkunskap enligt gällande regler lösas genom all en person med de önskade kunskaperna adjungeras till rätten. I 62 ij förordningen (1979:569) med hovrättsinstruk­tion finns en sådan bestämmelse. Härigenom kan hovrätten alltså förstär­ka sin kompelens genom att l.ex. adjungera en person med behövliga specialkunskaper på det sakområde som är aktuellt i målet. Även om denna möjlighet inte utnyttjas särskilt ofta, är den i del enskilda fallet av stort praktiskt värde.

I första instans finns för närvarande inte någon motsvarande adjunk-tionsmöjlighet. Enligt min mening talar mycket för att en sådan möjlighet bör tillskapas. 1 vanliga tvistemål bör vid huvudförhandling som skall hållas inför tre lagfarna domare en av dessa kunna vara t.ex. domare i en allmän förvaltningsdomstol eller professor vid en juridisk fakultet. Även i brottmål kan det någon gång föreligga behov av särskild juridisk sakkun­skap också utanför ekomålsområdet. 1 avsnitt 2.4.5 har jag förordat att tingsrätten i främst särskilt komplicerade brottmål bör få bestå av två lagfarna domare jämte nämndemän. Om förslaget godtas skapas ett större utrymme för adjunktion i sådana mål.

67

En möjlighet till adjunktion i tingsrätt av det slag som nu sagts kan öppnas genom ändringar i förordningen (1979:572) med tingsrättsinstruk­tion. Jag avser att senare för regeringen anmäla frågan om sådana ändring­ar. I samband med del får ställning tas till den bl.a. under remissbehand­lingen uppmärksammade frågan om en adjungerad ledamot skall kunna la över uppgiften att vara ordförande vid förfall för den ordinarie ordföran­den.

För att säkerställa tillgängen på domare för adjunktion i enlighet med det anförda bör en justering ske i 5 kap. 1 § lagen (1976:600) om offentlig anställning (jämför även vad jag anfört i avsnitt 2.4.5).

Prop. 1988/89:95

2.4.8 Antalet lagfarna ledamöter i tvistemål och besvärsmål i hovrätt

Mitt förslag: Den nuvarande regeln att hovrätt i vissa fall skall vara sammansatt av fyra lagfarna domare avskaffas när det gäller beslut under förberedelsen i hovrätten.

Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att regeln avskaffas även för avgöranden i sak.

Remissinstanserna: Remissopinionen är blandad.

Skälen för mitt förslag: Enligt 2 kap. 4 § första stycket RB är hovrätt i tvistemål och besvärsmål som regel domför med tre lagfarna ledamöter. Om tingsrätten bestått av tre eller flera lagfarna ledamöter skall dock minst fyra lagfarna ledamöter della i hovrätten. Flera än fem lagfarna ledamöter får inte delta i rätten.

RU har föreslagit all regeln om en sammansättning med fyra lagfarna domare upphävs. Skälet är i första hand intresset att hushålla med resur­serna. RU har funnit att det inte är säkert att man behöver upprätthålla principen om atl flera lagfarna domare än i tingsrätten bör delta i hovrät-tsavgörandel. RU har därvid pekat pä att handläggningen i hovrätten kan vara enklare än i tingsrätten, eftersom målet redan har bedömts en gång av tingsrätten. Dessutom förekommer del att hovrätten får pröva processma­terial som inte redan har bedömts av den lägre instansen, varför det kan hävdas atl jämförelsen med antalet domare i den första instansen inte generellt är träffande. Vidare har RU påpekat värdet av att domförhelsreg­ler görs så enkla som möjligt för att minska riskerna för rättegångsfel.

De mål som det här är fråga om är de mål som i tingsrätt avgörs av tre lagfarna domare. 1 avsnitt 2.4.4 har jag redogjort för de skäl som talar för en stark sammansättning i tingsrätt vid handläggningen av dessa mål. I tingsrätterna avgörs omkring 1 500 sådana mål om året. Naturligtvis över­klagas inte alla tingsrätternas avgöranden. Från resurssynpunkt har ett genomförande av RU:s förslag inte någon större betydelse.

Som jag tidigare nämnt pågår inom justitiedepartementet en översyn av domstolarnas arbetsuppgifter och organisation, som bl. a. resulterat i atl en departementspromemoria (Ds 1989:2) nyligen remitterats. Om tankarna i promemorian vinner gehör, torde del bli aktuellt atl se över domförhels-

68

reglerna i framför allt hovrätt och kammarrätt i ett bredare perspektiv.     Prop. 1988/89:95 Enligt min mening talar övervägande skäl för atl man i det sammanhanget också överväger frågan om det är lämpligt att hovrätten får beslå av endast tre ledamöter vid överprövning av tingsrätts dom eller beslut i de fall tingsrätten bestått av tre lagfarna ledamöter.

Som den aktuella domförhetsregeln nu är utformad gäller den även när hovrätten avgör preliminärfrågor under förberedelsen, l.ex. frågor om tillstånd att åberopa nytt processmaterial. Flera av remissinstanserna har föreslagit att sådana frågor alltid skall kunna avgöras av tre lagfarna domare. Jag delar den uppfattningen. En sådan reform bör kunna genom­föras redan nu. Jag förordar därför att reglerna i 2 kap. 4 § RB ändras i enlighet härmed.

2.4.9 Vissa lagtekniska frågor m.m.

I samband med atl domförhetsreglerna för tingsrätt ändras finns del anledning all se över reglernas lagtekniska utformning.

När det gäller tvistemål är huvudregeln för närvarande att tingsrätt är domför med tre lagfarna domare. Som jag tidigare nämnt avgörs emeller­tid en överväldigande majoritet av tvistemålen med en enda lagfaren domare. All förberedande handläggning sköts dessutom i princip av en lagfaren domare. Dessa förhållanden bör bättre än nu avspeglas i lagtex­ten. Samtidigt är det olämpligt att låta tredomarsammansättningen vid huvudförhandling få ställning av ett mer eller mindre betydelselöst undan­tag.

Jag förordar en lagteknisk lösning som innebär att huvudregeln blir att tingsrätt i både brottmål och tvistemål skall bestå av en lagfaren domare, om del inte är föreskrivet något annat. I de två följande paragraferna ges föreskrifter om annan sammansättning vid huvudförhandling i tvistemål respektive brottmål. I en särskild paragraf föreskrivs härefter att rätten i vissa andra fall får ha den sammansättning som är föreskriven för huvud­förhandling. I en därefter följande paragraf tas de nuvarande särreglerna i I kap. 3 a § för tvistemål om mindre värden in.

Föreskrifter om annan sammansättning än enligt huvudregeln finns också i särskilda lagar, exempelvis äktenskapsbalken.

Den valda lösningen innebär att det inte blir tillåtet med annan sam­mansättning än en lagfaren domare vid exempelvis sammanträde för muntlig förberedelse oeh vid syn som äger mm utom huvudförhandling. Det innebär formellt sett en nyhet i förhållande till gällande räll. Det förekommer emellertid knappast i praktiken att tingsrättema utnyttjar möjligheten till kollegial sammansättning eller sammansättning med nämndemän vid sådan handläggning.

När del gäller avgörande av mål utan huvudförhandling oeh prövning av

frågor som hör till rättegången bör det däremot även i fortsättningen -

och då bortser jag frän smämålen finnas utrymme för flera domare att

delta, om detta någon gång skulle vara nödvändigt med hänsyn lill målets

beskaffenhet. Lagtexten bör utformas i enlighet med detta.

69

2.5 Bostadsdomstolens sammansättning m. m.

Prop. 1988/89:95

Mitt förslag: Intresseledamöter som är förtrogna med förvaltning av bostadsrättsfastighet skall i hyresnämnd oeh i bostadsdomstolen delta endast vid prövning av frågor där de har särskild sakkunskap. Reglerna om vilka intresseledamöter frän fastighetsägarsidan som skall medverka i mål om hyresfastigheter förenklas. Bostadsdomsto­len skall vid prövning som inte avser själva saken vara domför med tre juristdomare. En mindre ändring genomförs när det gäller den tid för vilken en ledamot i domstolen skall utses.

Bostadsdomstolens förslag överensstämmer i allt väsentligt med mitt förslag. Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran.

Skälen för mitt förslag:

Allmänt

Bosladsdomstolen inrättades år 1975 som överinstans till hyresnämnder­na. Regler om bostadsdomslolens sammansättning och förfarandet inför bostadsdomstolen finns i lagen (1974:1082) om bostadsdomstol. Enligt 5 § består domstolen av lagfarna ledamöter, en teknisk ledamot och intressele­damöter. De senare företräder fastighetsägares, hyresgästers eller bostads­rättshavares intressen. Domförhetsreglerna finns i 1216§§. Enligt hu­vudregeln skall domstolen vara sammansatt av lagfarna ledamöter och intresseledamöter. Såvitt nu är av intresse innebär bestämmelserna i öv­rigt följande. När målet rör en bostadsrättsfastighel skall de intresseleda­möter som företräder fastighetsägarintressen vara väl förtrogna med för­valtning av sådana fastigheter. Om målet gäller en hyresfastighet som tillhör en enskild skall inlresseledamöterna på fastighetsägarsidan vara väl förtrogna företrädesvis med förvaltning av sådana fastigheter. Rör målet en annan hyresfastighet skall ledamöterna vara väl förtrogna företrädesvis med förvaltning av hyresfastigheter som tillhör andra än enskilda. Ett undantag från reglerna om medverkan av intresseledamöter gäller enligt 16 §. Enligt denna paragraf får en lagfareri ledamot ensam företa förbere­dande åtgärd samt pröva fråga om avskrivning av mål.

Deltagande av intresseledamöter som är förtrogna med förvaltning av bostadsrättsfastighet

Bostadsdomstolen prövar olika slag av tvister som har anknytning till bostadsrällsfastigheter. De tvister som kan kräva speciella kunskaper om förvaltning av sådana fasligheter är tvister om rätt till inträde i föreningen (52 § bostadsrällslagen, 1971:479) oeh tvister om giltigheten av vissa stämmobeslut (60 § första stycket 1 bostadsrättslagen). Det torde främst ha varit tvister av dessa slag som föranledde att den nu aktuella intressegmp-

70

pen fick särskild representation i bosladsdomstolen (jfr prop. 1974:151 s. Prop. 1988/89:95 91). När lagen om bostadsdomstol tillkom torde del nämligen mera sällan ha förekommit hyreslägenheter i bosiadsrättshus. Läget är nu ett annat. Genom tillkomsten av lagen (1982:352) om rätt till faslighelsförvärv för ombildningtill bostadsrätt och förbudet att med bostadsrätt upplåta lägen-hel som är uthyrd (2 § tredje stycket och 8 § tredje stycket bostadsrätts­lagen) har det blivit vanligt att bostadsrättsföreningar också är hyresvär­dar. Tvister mellan föreningar och hyresgäster förekommer. Än mer fre­kventa är hyreslvister av olika slag, främst rörande besittningsskydd, mellan bostadsrätlshavare och personer som hyr bosladsrättslägenhet.

Enligt de nuvarande reglerna skall alltså inlresseledamöterna på faslig-hetsägarsidan ha erfarenhet av bostadsrättsfasligheter både vid prövning av typiska bostadsrällsfrågor och vid prövning av vanliga hyresrättsliga frågor som rör bostadsrättsfasligheter. Bostadsdomstolen har i sin skrivel­se lill justitiedepartementet ansett del vara en olägenhet att likartade frågor kan prövas i olika sammansättningar. Domstolen har därför före­slagit att de ledamöter som är förtrogna med förvaltning av bostadsrätts-fastighet skall delta i rätten endast vid prövning av frågor där de har särskild sakkunskap, dvs. frågor enligt 52 § och 60 § första stycket 1 bostadsrättslagen.

För egen del ser jag del som en fördel att hyresrätlsliga frågor prövas av ledamöter som har särskild sakkunskap när del gäller sädana frågor. Jag förordar därför att den av bostadsdomstolen föreslagna lagändringen ge­nomförs. Motsvarande ändring bör också göras i lagen (1973:188) om arrendenämnder och hyresnämnder.

Hyresfastighet som tillhör enskild respektive annan än enskild

Som jag nämnt inledningsvis är i mål som rör en hyresfastighet frågan om vilka intresseledamöter som skall della på fastighetsägarsidan beroende av om fastigheten tillhör enskild eller annan än enskild. Av förarbetena (prop. 1974:151 s. 56 och 117) framgår att tiU gruppen annan än enskild vid sidan av stat och kommun i första hand hör de allmännyttiga bostadsföre­tagen. Härmed avses bolag eller stiftelser som enligt 32 § förordningen (1986:694) om handläggning, förvaltning m.m. av bostadslån och ränte­bidrag eller motsvarande äldre bestämmelse av länsbostadsnämn­den godkänts som allmännyttiga. Det finns inte någon fullständig förteck­ning över dessa företag, och det kan därför inte uteslutas att domstolens sammansättning någon gång på grund av förbiseende kan bli felaktig. Enligt förarbetena bör vidare till gruppen annan än enskild räknas vissa förelag som angivits i första stycket 3 5 kungörelsen (1972:60) om undantag från tillämpningen av lagen om hyresreglering m.m. De prak­tiska svårigheterna atl avgöra om ett förelag hör till någon av dessa kategorier är betydande. Def förekommer att inte ens förelagen kan ge klara besked.

Bosladsdomstolen har i sin skrivelse pekat på svårigheterna att i de

angivna fallen utreda vilken sammansättning domstolen skall ha och

hemställt om lagändring i två hänseenden. Först och främst har domstolen

71

föreslagit att begreppen enskild respektive annan än enskild förtydligas i Prop. 1988/89:95 lagtexten, exempelvis efter mönster från 12 kap. 1 § sjätte stycket jordabal­ken. Vidare har domstolen föreslagit att reglerna utformas så alt del inte blir domvilla om domstolen i något fall skulle ha annan sammansättning än den i första hand avsedda. Enligt domstolen skulle del kunna åstad­kommas genom att del i lagtexten anges atl intresseledamöterna företrä­desvis skall vara förtrogna med förvaltning av respektive huskategori.

Som jag nämnt i avsnitt 2.4 anser jag all del är angelägel att regler om domstols sammansättning inte görs onödigt komplicerade. De nuvarande begreppen enskild respektive annan än enskild har visat sig komplicera den förberedande handläggningen hos bosladsdomstolen. Den av domsto­len föreslagna förändringen innebär att man skiljer mellan ä ena sidan fastigheter som ägs av staten, kommun, landstingskommun, kommunal­förbund, allmännyuigt bostadsföretag och aktiebolag som helt ägs av en kommun eller en landstingskommun och å andra sidan fastigheter som ägs av någon annan. Det torde innebära en inte obetydlig förenkling av regler­na. Jag förordar all förslaget i denna del genomförs.

Bostadsdomstolen har vidare föreslagit att domförhetsreglerna mjukas upp, så att del inte blir domvilla om sammansättningen någon gång skulle vara annan än den som följer av en strikt tillämpning av de nämnda reglerna. Mina förslag i avsnitt 2.3 innebär att bristande domförhet i fortsättningen inte automatiskt medför undanröjande på grund av domvil­la, utan bara när felet kan antas ha inverkat på målets utgång. Det skulle därför i och för sig kunna sägas att behovet av den föreslagna lagändringen är ringa. Jag förordar ändå alt domförhetsreglerna mjukas upp något för atl ge utrymme för en mer flexibel tillämpning. Härigenom ges domstolen möjlighet atl i undantagsfall handlägga exempelvis ett mål som rör en fastighet som ägs av en enskild fastighetsägare i en sammansättning som är avsedd för mål som rör fastigheter som ägs av andra än enskilda.

I detta sammanhang vill jag nämna att den europeiska domstolen för de mänskliga rälligheterna inom en nära framtid kan förväntas avgöra ett mål där del bl.a. är fråga om medverkan av intresseledamöter i vissa fall. Frågan om behovet av ytterligare ändringar i fråga om bostadsdomstolens sammansättning får bedömas mot bakgrund av vad domstolen kommer fram till.

Prövning av vissa processuella frågor

Som jag nämnt skall bosladsdomstolen i regel vara sammansatt av lagfama

ledamöter och intresseledamöter. Ett undantag är alt enligt 16 § en lagfa­

ren ledamot ensam får företa förberedande åtgärder samt pröva frågor om

avskrivning av mål. Bostadsdomstolen har påpekat all det finns ell behov

av all utöver vad som följer av 16 § kunna avgöra vissa frågor utan

alt behöva kalla in intresseledamöter. Det kan enligt domstolen gälla

frågor om undanröjande av ett hyresnämndsavgörande av processuella

skäl, t. ex. på grund av återkallelse av talan, rättegängshinder eller domvil­

la samt frågor om avvisning av besvär eller stadfästelse av förlikning. Ett

annal exempel som domstolen anfört gäller prövning av rältshjälpsfrågor

72

som förekommer i samband med atl mål avskrivs efter återkallelse av     Prop. 1988/89:95 överklagande. Bostadsdomstolen har föreslagit atl bestämmelserna ändras så alt domstolen vid prövning som inte avser själva saken är domför även med tre lagfarna ledamöter.

Jag delar uppfattningen atl det bör finnas möjlighet alt avgöra processu­ella frågor utan medverkan av intresseledamöler och förordar alt bostads-domstolens förslag genomförs. Med anledning av ett påpekande under remissbehandlingen vill jag nämna att bosladsdomstolen redan enligt gäl­lande regler är domför med en lagfaren ledamot vid prövning av rätts- ' hjälpsfrågor i samband med måls avskrivning efter återkallelse av be­svärstalan (jämför prop. 1982/83:41 s. 26).

Förordnande av ledamöter

Enligt 6 § lagen om bostadsdomslol skall ledamot i bostadsdomstolen förordnas för tre år. Det finns ingen motsvarighet till regeln i 4 kap. 8 § RB, enligt vilken en ny nämndeman skall utses för den tid som är kvar av förordnandetiden i de fall en nämndeman avgår i förtid. Del har visat sig finnas ett praktiskt behov av en sådan regel för atl förordnandelidpunkler-na för ledamöterna skall bli så enhetliga som möjligt. Jag föreslår därför att 6 § lagen om bostadsdomstol kompletteras med en regel enligt vilken, om en ledamot avgår under tjänstgöringstiden, en ny ledamot skall utses för återstående tid.

3 Ikraftträdande

De föreslagna lagändringarna bör träda i kraft den 1 september 1989. Övergångsbestämmelser krävs när det gäller vissa regler. Jag återkommer till detta i specialmotiveringen.

4 Upprättade lagförslag

I enlighet med vad jag nu har anfört har inom justitiedepartementet upprättals förslag lill

1.     lag om ändring i rättegångsbalken,

2.

lag om ändring i äktenskapsbalken,

3.

lag om ändring i lagen (1929:145) om skiljemän,

4.

lag om ändring i lagen (1946:807) om handläggning av domstolsären­den,

5.

lag om ändring i lagen (1949:164) med vissa bestämmelser om rätte­gången i tryckfrihetsmål,

6.

lag om ändring i lagen (1969:249) om domstolar i fastighetsmål,

7.

lag om ändring i rättshjälpslagen (1972:429),

8.

lag om ändring i lagen (1973:188) om arrendenämnder och hyres­nämnder,

9.

lagom ändring i lagen (1974:1082) om bostadsdomslol,

73

2.

lagom ändringi lagen (1976:600) om offentlig anställning, samt

Prop. 1988/89:95

3.

lagom ändringi vattenlagen (1983:291).

Del under 10 angivna lagförslaget har upprättals i samråd med chefen för civildepartementet. Förslagen bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 5.

5 Specialmotivering

5.1 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken

1 kap.

De förändringar som föreslås när det gäller reglerna om tingsrätts sam­mansättning har, i enlighet med vad som utvecklats i avsnitt 2.4.9, föran­lett omarbetning av de grundläggande domförhetsreglerna. Som en huvud­regel har angivits alt tingsrätten är domför med en lagfaren domare, om inte annat är föreskrivet. Därefter har domförhetsreglerna för huvudför­handling delats upp på två paragrafer, en för tvistemål (3 a §) och en för brottmål (3 b §). Därefter följer regler om att tingsrätten även i andra fall än vid huvudförhandling kan ha kollegial sammansättning eller samman­sättning med nämndemän (3 c §) och regler om obligatorisk endomarhand­läggning i tvistemål om små värden (3 d §).

/ kap 3 §

Paragrafen innehåUer i sin nuvarande lydelse sammansätlningsregler både fdr tvistemål och brottmål.

Som en grundläggande domförhelsregel för all handläggning vid tings­rätterna har i förslaget angivils all rätten skall beslå av en lagfaren domare, om det inte är föreskrivet något annal. Denna regel avser både förberedan­de handläggning och avgörande av mål. Regeln är obligatorisk, vilket innebär atl det inte är tillåtet med starkare sammansättning om del inte är särskilt föreskrivet. Tingsrätten får således till skillnad från vad som hittills gällt inte bestå av fler än en domare vid exempelvis sammanträ­de för muntlig förberedelse eller vid bevisupptagning eller syn på stället utom huvudförhandling. Föreskrifter om annan sammansättning finns i de följande paragraferna i 1 kap. RB. Det finns också en del särbestämmel­ser om tingsrätts sammansättning vid prövning av vissa speciella mål. Här märks främst reglerna i äktenskapsbalken och föräldrabalken om hand­läggning av familjemål.

1 kap. 3a§

Paragrafen innehåller i sin nuvarande lydelse regler om sammansättningen i tvistemål om mindre värden, s.k. småmål. Dessa regler har i förslaget flyttats till den nya 1 kap. 3 d §.

Den nya lydelsen av paragrafen innehåller bestämmelser om tingsrätts

domförhet vid huvudförhandling i tvistemål. Som en huvudregel har i

74

första stycket angivits alt tingsrätten skall bestå av tre lagfarna domare.     Prop. 1988/89:95 Möjligheten till en sammansättning med fyra lagfarna domare har avskaf­fats (jfr den allmänna motiveringen, avsnitt 2.4.4).

I andra stycket föreskrivs all rätten skall bestå av en lagfaren domare när huvudförhandlingen hålls i förenklad form. Formellt sett innebär förbudet mol en sammansättning med tre lagfarna domare i delta fall en nyhet. Det blir emellertid en följd av det i föregående paragraf föreskrivna förbudet mot en sådan sammansättning vid sammanträde för muntlig förberedelse.

I tredje stycket, som motsvarar den nuvarande regeln i I kap. 3 § femte stycket RB om möjlighet till avgörande av mål med en enda domare när det är tillräckligt med hänsyn till målets beskaffenhet, föreskrivs alt rätten i vissa fall är domJör med en i stället för tre domare. I dessa fall är det således inte förbjudet att tre domare deltar i rätten. Möjligheterna till endomarsammansättning har utvidgats i enlighet med vad som utvecklats i den allmänna motiveringen, avsnitt 2.4.2. Först och främst kommer möjligheten lill endomarhandläggning till användning i den situationen att parterna samtycker till denna sammansättning och rätten anser den till­räcklig.

1 första hand är naturligtvis målets beskaffenhet avgörande för om det är tillräckligt med en enda domare. Generellt kan sägas att det inte bör komma i fråga att mål med omfattande muntlig bevisning avgörs med en enda domare. Om det förekommer svåra rättsfrågor bör det i regel också föranleda att tre domare deltar. Det är dessutom naturligt att domarens egna kunskaper och erfarenhet på del i målet aktuella ämnesområdet i viss mån får inverka pä bedömningen. Jag vill i detta sammanhang påpeka att bestämmelsen är tillämplig även i familjemål. Det är i sådana mål naturligt att särskild hänsyn tas till parternas önskemål om alt målet avgörs av en ensamdomare.

Med den utformning bestämmelsen nu fåll torde det knappast bli aktu­ellt för högre rätt all återförvisa målet pä grund av bristande domförhet, även om den högre rätten skulle finna att målet bort avgöras i en större sammansättning.

Enligt den föreslagna regeln är tingsrätten, oavsett parternas samtycke, domför med en lagfaren domare också i den situationen att målet är av enkel beskaffenhet. Det är svårt att på ett allmängiltigt sätt definiera vad som menas med atl målet är av enkel beskaffenhet. Ett exempel som nämnts i den allmänna motiveringen är mål där det av handlingarna verkar framgå att svarandens inställning mer har att göra med betalnings-svårigheter än med sakliga invändningar mot kravet. Även sådana förmö­genhetsrättsliga mål där det är fråga om någorlunda lättillämpade rättsreg­ler, exempelvis vardagliga mål inom köprätten och avtalsrätten, bör, om bevisningen inte är omfattande, ofta kunna bedömas som enkla. Det ligger i sakens natur att mål som rör stora värden ofta är mera komplicerade och av den anledningen inte kan avgöras av en enda domare med stöd av den nu aktuella regeln.

Bestämmelsen i tredje stycket är tillämplig även i familjemäl. Mål om

underhållsbidrag lill barn är inte sällan sä enkla att de bör kunna avgöras

av en lagfaren domare oavsett om parterna samtycker till det. Däremot bör

75

tvistiga vårdnadsmäl i regel inte avgöras av en lagfaren domare utan     Prop. 1988/89:95 parternas samtycke.

Även i fastighetsdomstolsmål gäller RB:s regler om endomarbehörighet, se 4 § lagen (1969:246) om domstolar i faslighetsmål. Många mål om skadeståndsanspråk mot hyresgäst, krav på betalning av hyra och yrkan­den om förpliktande all avflytta på grund av underiålenhel atl betala hyra torde vara av enkel beskaffenhet i lagrummets mening.

Paragrafens j(/rfrrfe stycke innehåller den i den allmänna motiveringen, avsnitt 2.4.2, föreslagna nya regeln om domförhet med tvä lagfarna doma­re om en av de tre domarna i fullsutten rätt får förfall sedan huvudför­handlingen påbörjats.

Ikap3b§

Paragrafen innehåller regler om hur tingsrätt skall vara sammansatt vid huvudförhandling i brottmål.

Första stycket innehåller huvudregeln all rätten skall vara sammansatt av en lagfaren domare och tre nämndemän. Den nuvarande regeln om en sammansättning med fem nämndemän i vissa grova brottmål har utgått. De överväganden som ligger bakom förändringen har redovisats i den allmänna motiveringen, avsnitt 2.4.6.

Andra stycket innehåller den regel om endomarkompetens i mål om lindrigare brott som nu står i I kap, 3 § femte stycket.

Tredje stycket ger en möjlighet att öka antalet ledamöter i rätten, om det föreligger särskilda skäl med hänsyn till målets omfattning eller svårighets­grad. Rätten kan förslärkas med en lagfaren domare och/eller en nämnde­man. Regeln har kommenterats i den aUmänna motiveringen, avsnitt 2.4.5. Möjligheten till förstärkning bör i första hand utnyttjas i mycket omfattande mål. I mål som är juridiskt myckel komplicerade kan möjlig­heten att anlita ytterligare en lagfaren domare också utnyttjas.

/ kap. 3c§

I paragrafen föreskrivs att tingsrätten, utan hinder av reglerna i 1 kap. 3 §, vid avgörande av mål utan huvudförhandling och vid prövning av frågor som hör till rättegången får ha samma sammansättning som vid huvudför­handling.

Uttrycket/raor.?(?w hör till rättegången förekommer även i 16 kap. 2 § och 29 kap. 2 §. Angående tolkningen av uttrycket kan bl.a. hänvisas till Norstedts nya kommentar till rättegångsbalken, s. 16:6 f Exempel på frågor som kan behöva prövas av fullsutten rätt är svårbedömda frågor om rättegängshinder. Ibland kan det också vara lämpligt att svåra frågor om tillålande av bevisning som aktualiseras inför en huvudförhandling prövas av samma domare som skall delta i huvudförhandlingen.

I tvistemål om mindre värden är det aldrig tillåtet att flera domare deltar

(jfr 1 kap. 3 d §).

76

Ikap3d§

Prop. 1988/89:95

Paragrafen innehåller de bestämmelser om mål om mindre värden som hittills har återfunnits i 1 kap. 3 a §.

lkap.8§

Hänvisningen i första stycket har ändrats på grund av övriga ändringar i sammansättningsreglerna.

Regeln i andra stycket om en sammansättning med fem eller sex nämn­demän har utgått.

Sista stycket har utgått, eftersom en hänvisning till särskilda samman­sättningsregler införts i 3 §.

2 kap. 4 §

Paragrafen innehåller de grundläggande domförhetsreglerna för hovrätt. Första stycket har ändrats sä atl preliminärfrågor under beredningen alltid kan avgöras med tre domare, även i de fall där tingsrätten har bestått av tre domare. Ändringen har kommenterats i den allmänna motiveringen, av­sniu 2.4.8.

I0kap.8a§

Paragrafen innehåller en fommregel för s.k. småmål. Den har ändrats redaktionellt på grund av den ändrade redigeringen av 1 kap.

12 kap 9§

1 paragraf ens första stycke har en numera föråldrad regel om vadeanmälan utgått.

18kap.8a§

Paragrafen innehåller regler om rättegångskostnader i s. k. småmål. Den har ändrats redaktionellt på grund av den ändrade redigeringen av 1 kap.

35 kap 13 §

Paragrafens andra stycke reglerar frågan om förnyat upptagande i högre

rätt av bevis som i målet upptagits i lägre rätt. För att betona rättens

ansvar för avgörandet av frågan om omhörande har, som utvecklats i den

allmänna motiveringen (avsnitt 2.2.5), den nu gällande regeln om parternas

inflytande pä frågan tagits bort. Som framhållits i den allmänna motive­

ringen är avsikten dock att parternas uppfattning i frågan även fortsätt­

ningsvis i praktiken skall beaktas.

77

47kap 3 och 4B'

Prop. 1988/89:95

1 paragraferna har felaktiga hänvisningar lill 2 § i samma kapitel ändrats.

49 kap 9

I paragrafen har en numera föråldrad regel om vadeanmälan tagits bort.

50 kap 10 S

Paragrafen reglerar den förberedelse som kan bli nödvändig sedan genmä­let har kommit in till hovrätten.

Huvudregeln är atl den fortsatta förberedelse som kan bli erforderlig skall ske genom skriftväxling. Regeln härom i andra stycket är oförändrad.

I tredje stycket har införts den i den allmänna motiveringen, avsnitt 2.2.5, föreslagna regeln om sammanträde under förberedelsen. Som fram­gått är avsikten att ett muntligt inslag i förberedelsen skall uppfattas som ell undanlag. För att markera det har det i bestämmelsen angivits att sammanträde får hällas om det behövs för en ändamålsenlig handläggning av målet. Sammanträdet bör således vara till klar fördel för handläggning­en. Vid bedömningen av om så är fallet bör hovrätten väga in de kostnader för samhället och för parterna som en extra inställelse vid rätten kan föranleda. Syftet med sammanträdet bör vara att reda ut vilka omständig­heter och bevis som åberopas eller vilka bevisleman som är aktuella. Syftet kan också vara atl planlägga den fortsatta handläggningen. Däremot bör hovrätten inte kalla lill ett sammanträde enbart för att undersöka möjlig­heterna till föriikning. Det hindrar naturligtvis inte att hovrätten under ett sammanträde kan ta upp frågor om förlikning (jämför vad som sägs om förlikning i avsnitt 2.2.6 i den allmänna motiveringen).

Det är naturligtvis framför allt i dispositiva tvistemål som det blir aktuellt med sammanträde under förberedelsen. Men även i indispositiva mål kan en muntlig förberedelse ibland ha positiv effekt, inte minst när det gäller planläggningen av omfattande mål.

Beträffande kallelse till sammanträde under förberedelsen gäller 11 kap. 5 § och 9 kap. 7 § RB. Det innebär atl en part är skyldig att inställa sig personligen, om hans närvaro kan antas främja syftet med sammanträdel. I så fall skall hovrätten också förelägga parten vite.

1 paragrafens fjärde stycke har införts en möjlighet att hälla sammanträ­de per telefon. I detta hänseende hänvisas till vad som anförts i prop. 1986/87:89, s. 199-201.

50 kap 12 §

Paragrafen innehåller i sin hittillsvarande lydelse en regel om muntligt

förhör under målets beredning. Denna regel har utgått och ersatts av den

nya regeln i 10 § tredje och fjärde styckena.

I sin nya lydelse innehåller paragrafen en regel om rättens skyldighet all

78

utöva materiell processledning under förberedelsen. Regeln har kommen-     Prop. 1988/89:95 lerats i avsnitt 2.2.6.

Regeln har utformats som en hänvisning till motsvarande regel för tingsrättsförfarandet. Tingsrätt och hovrätt har i princip samma skyldighe­ter när del gäller att klarlägga parternas ståndpunkter m. m. Trots det är det klart alt den materiella processledningen i hovrätt vanligen inte behö­ver vara lika långtgående som vid tingsrätten.

Det kan slutligen nämnas alt det i många fall av mer komplicerad natur kan vara lill stor fördel för handläggningen, om hovrätten under förbere­delsen av målet gör en sammanfattning av parternas ståndpunkter i analo­gi med reglerna för tingsrätt i 42 kap. 16 § RB.

50 kap 25 §

Paragrafens tredje stycke, som reglerar möjligheten atl i tvistemål åberopa

r

nya omständigheter och bevis, har ändrats. Andringen har kommenterats i den allmänna motiveringen, avsnitt 2.2.4.

1 den nya lydelsen har regeln om att parten skall göra sannolikt all han haft giltig ursäkt tagits bort. Det torde inte innebära någon förändring jämfört med vad som nu gäller. Vad parten skall göra är atl redogöra för de omständigheter som enligt hans mening bör medföra att del nya åberopan­det bör tillåtas. Bedömningen av om det föreligger giltig ursäkt ankommer på hovrätten.

1 sin nya lydelse avser paragrafen inte indispositiva mål. Del innebär ingen skillnad i förhållande till vad som tidigare ansetts gälla. Det bör understr>'kas alt onödig bevisning i alla mål liksom nu kan avvisas med stöd av 35 kap. 7 § RB.

50 kap 26 §

Paragrafens första stycke innehåller regler om undanröjande på grund av vissa grova rättegångsfel. De fel som avses är sådana fel som utgör domvil­la enligt 59 kap. I § 1 3, i den av mig föreslagna lydelsen. I enlighet med vad som nu gäller skall sådana fel föranleda hovrätten att undanröja tingsrättens dom oberoende av om felet påverkat målets utgång och obero­ende av vad parterna anser. Skillnaden i förhållande till den gällande ordningen är atl bristande domförhet inte utgör ett sådant fel. Beträffande skälen härför hänvisas till den allmänna motiveringen, avsnitt 2.3.

50 kap 28 §

Paragrafen innehåller i sin hittillsvarande lydelse bestämmelser om un­

danröjande på grund av rättegångsfel som inte är grova. 1 sin nya lydelse

innehåller paragrafen regler om undanröjande på grund av andra rätte­

gångsfel än sådana som avses i 26 eller 27 §. Den omfattar således dels

bristande domförhet och vissa andra grova rättegångsfel, dels också rätte­

gångsfel som inte är grova. Den är som hittills konstruerad så atl hovrätten

får undanröja tingsrättens dom bara om vissa i paragrafen angivna förut-

79

sättningar är uppfyllda. Liksom nuvarande regel innebär den föreslagna     Prop. 1988/89:95 regeln också all, även om dessa förutsättningar är uppfyllda, hovrätten har ett visst handlingsutrymme när del gäller frågan om undanröjande och återförvisning skall ske eller ej.

För all hovrätten skall fä undanröja det överklagade avgörandet krävs för det första all felet kan antas ha inverkat på målets utgång. Det överens­stämmer med vad som hittills gällt för rättegångsfel som inte är grova. Det torde också överensstämma med vad som hittills gällt för sådana grova rättegångsfel som inte avses i 50 kap. 26 § första stycket (se NJA 

II 

1943 s. 652 och Welamson, Rättegång 

VI,

andra upplagan, s. 135). Men när det gäller bristande domförhet, som hittills alllid föranlett undanröjande, är det en nyhet.

Som exempel på fall där bristande domförhet inte kan antas ha inverkat pä målets utgång kan nämnas att tingsrätten har felbedömt en fråga om giltigt förhinder för en nämndeman (jfr 1 kap. 3 b § första stycket andra meningen i förslaget) och till följd därav avgjort målet utan att föreskrivet antal nämndemän har deltagit i hela rättegången. Om avgörandet i ett sådant fall har varit enhälligt, kan det finnas fall där det saknas anledning alt anta att frånvaron av en nämndeman har inverkat pä målets utgång. Andra exempel kan hämtas från områden där det finns domförhelsregler enligt vilka ledamöter med särskild sakkunskap skall ingå i rätten. Om domstolen i ett mål där sådana regler gäller felbedömer en frågas karaktär och avgör den i fel sammansättning, innebär del givetvis långt ifrån alltid att målets utgång blir en annan än den skulle ha blivit om domstolen haft räll sammansättning.

En andra förutsättning för undanröjande enligt paragrafen är alt felet inte utan väsentlig olägenhet kan avhjälpas i hovrätten. Det överensstäm­mer med vad som hittills gällt för rättegångsfel som inte är grova och torde också motsvara gällande rätt beträffande grova rättegångsfel som inte avses i 50 kap. 26 § första stycket (se de tidigare nämnda uttalandena i NJA 11 1943 och i Welamson, Rättegång 

VI). 

Det kan hävdas all denna förutsättning teoretiskt sett alltid är uppfylld när det i hovrätten visar sig att tingsrätten inte varit domför, eftersom del kan anses tveksamt om bristande domförhet hos underinslansen någonsin blir avhjälpt genom att målet prövas i högre rätt.

Enligt gällande 28 § krävs för att hovrätten skall fä undanröja ett tings­

rättsavgörande i tvistemål av annan anledning än att rättegångsfel som

avses i 26 eller 27 § förekommit alt felet å"ueropas av part. Del kravet har

tagits bort. Alla rättegångsfel skall beaktas självmant av hovrätten. När del

uppkommer fråga om undanröjande av ett avgörande enligt denna para­

graf skall parterna emellertid enligt sista meningen i allmänhet få tillfälle

att yttra sig i frågan. Som nyss nämndes ger reglerna hovrätten möjlighet

all, trots att de formella förulsättningarna för undanröjande är uppfyllda,

underlåta en sådan åtgärd t. ex. om hänsynen till parternas intressen starkt

talar för del. Om rällegångsfelel beslår i att tingsrätten inte varit domför,

bör för att hovrätten skall underiåta alt undanröja tingsrätlsavgörandet

krävas alt båda parter önskar del. Även vid andra typer av rättegångsfel

bör parternas samstämmiga begäran ibland kunna föranleda att tingsrätts-

80

domen inte undanröjs. Om felet är av mer allvarlig art, exempelvis om en     Prop. 1988/89:95 tingsrätt medvetet åsidosatt en domförhelsregel, bör dock domstolsdiscip­linära faktorer få ökad tyngd och undanröjande således ske utan hänsyn till parternas inställning.

Det kan tilläggas att parternas uppfattning när del gäller frågan om undanröjande också är värdefull när det gäller att ta ställning till om ett rättegångsfel kan avhjälpas i hovrätten utan väsentlig olägenhet.

Om hovrätten i ett domvillofall pä parternas begäran underlåter att undanröja det överklagade avgörandet, bör parterna givetvis inte kunna få avgörandet undanröjt i högsta domstolen på grund av samma domvilla. I detta hänseende hänvisas till vad som anförts i den allmänna motivering­en, avsnitt 2.3, och i specialmotiveringen till 59 kap. 1 §.

Hovrätten behöver inte inhämta parternas uppfattning om det är uppen­bart att det inte behövs. Vid bagatellartade fel kan det vara klart att det överklagade avgörandet inte skall undanröjas oavsett vad parterna tycker.

Paragrafen reglerar inte frågan vilken del av den överklagade domen som kan undanröjas. Enligt nuvarande regler gäller vid undanröjande på grund av grovt rättegångsfel att hovrätten har möjlighet att undanröja även en del av domen som inte har överklagats (50 kap. 26 § tredje stycket i dess hittillsvarande lydelse). Det finns inget stadgande om hur motsva­rande fråga skall bedömas vid undanröjande på grund av rättegångsfel som inte är grovt (jämför dock Welamson, Rättegång 

VI, 

andra upplagan 1978 s. 130). Del får emellertid anses ligga i sakens natur alt ett undanröjande av en del av domen som inte har överklagats endast bör komma i fråga vid sådana rättegångsfel som utgör domvilla enligt bestämmelserna i 59 kap. 1 §RB.

Det bör slutligen påpekas att hovrätten, när man upptäcker ett domför­hetsfel som inte bör föranleda ålerförvisning, ändå bör uppmärksamma tingsrätten på felet, t.ex. genom atl sända en kopia av hovrättens avgöran­de i denna fråga till tingsrätten.

51 kap. 10 tj

Paragrafen reglerar den förberedelse som kan bli nödvändig sedan genmä­let har kommit in lill hovrätten. 1 tredje och fjärde styckena har införts de regler om sammanträde under förberedelsen som redovisats i den allmän­na motiveringen, avsnitt 2.2.5. När det gäller tillämpningen av bestämmel­serna hänvisas till specialmoliveringen till 50 kap. 10 §.

51 kap 12ii

Paragrafen innehåller i sin hittillsvarande lydelse en bestämmelse om förhör under målets beredande. Denna bestämmelse har utgått och ersatts av de nya reglerna i 51 kap. 10 § tredje och fjärde styckena. Kvar i den förevarande paragrafen finns en regel om inställande av den som är anhål­len eller häktad lill sammanträde under förberedelsen.

6    Riksdagen 1988/89. 1 saml. Nr 95

51 kap 23 a §

Prop. 1988/89:95

Paragrafen reglerar frågan hur ingående hovrättens prövning av skuldfrå­gan behöver vara när ett överklagande inte riktats mot denna fråga utan enbart mot exempelvis påföljden. Beträffande bakgrunden hänvisas till den allmänna motiveringen, avsnitt 2.2.3.

Den del av skuldfrågan som hovrätten under vissa förhållanden inte behöver pröva är frågan huruvida den tilltalade har begått den åtalade gärningen. Om en person som åtalats för att ha skjutit en annan person till döds och dömts för mord överklagar och yrkar strafllindring, är hovrättens prövningsskyldighet begränsad såvitt avser frågan huruvida vadekäranden avlossat det dödande skottet. Däremot inskränker paragrafen inte hovrät­tens skyldighet att beakta frågan huruvida brottet är mindre grovt, och bör rubriceras som dråp. Inte heller är skyldigheten att pröva uppsåtsfrågan eller exempelvis frågan om gärningen begåtts i nödvärn inskränkt enligt paragrafen. Om tingsrätten dömt den tilltalade för bedrägeri som beställ i att han lämnat vissa oriktiga uppgifter, och överklagandet endast avser påföljden, ar enligt paragrafen hovrättens prövningsskyldighet inskränkt endast beträffande frågan om den tilltalade lämnat de uppgifter som åklagaren påstått. När del däremot gäller frågan om uppgifterna var orikti­ga eller om de medfört förmögenhetsöverföring innebär paragrafen ingen inskränkning av prövningsskyldigheten.

Skyldighet alt pröva frågan om den tilltalade begått den åtalade gärning­en fastän domen inte överklagats beträffande denna fråga föreligger enligt paragrafen i tre undanlagsfall. Det första fallet är om det föreligger något förhållande som skulle kunna utgöra grund för resning till förmån för den tilltalade enligt 58 kap 2 § RB. Det vanligaste fallet torde bli att ny bevisning åberopas som sannolikt skulle ha lett till frikännande.

Del andra i paragrafen avsedda fallet är all det föreligger något förhål­lande som skulle kunna medföra undanröjande av tingsrättens dom på grund av domvilla. Det bör påpekas att hovrätten i vissa domvillofall är skyldig att undanröja tingsrättens dom jämlikt 51 kap. 26 § RB. I de fall då det inte blir aktuellt med undanröjande, skall hovrätten ändå enligt denna bestämmelse pröva frågan om den tilltalade har begått den åtalade gär­ningen, oavsett om tingsrättens dom överklagats i den delen.

Del tredje fallet då hovrätten enligt paragrafen har skyldighet alt pröva frågan om den tilltalade har begått den åtalade gärningen fastän domen inte överklagats beträffande denna fråga är när utgången vid tingsrätten i den delen uppenbarligen beror på grovt förbiseende eller grovt misslag.

Det är självfallet inte meningen all hovrätten skall behöva detaljstudera målet ur dessa aspekter. Som regel bör det åligga parterna att ta initiativ lill en prövning av ifrågavarande slag.

Vad som nu har sagts tar närmast sikte på fall där åtalet endast avser en

gärning. I fall där åtalet avser flera gärningar blir saken mera komplicerad.

I allmänhet har tingsrätten fastställt en gemensam påföljd för gärningarna.

Utgångspunkten är att hovrätten enligt grunderna för 30 kap. 3 § och 51

kap. 24 § RB inte får ingå i prövning av en gärning som inte avses i

vadeinlagan. Om vadelalan endast innehåller ett ovillkorligt yrkande om

82

mildring eller skärpning av den gemensamma påföljden, anses det att Prop. 1988/89:95 tingsrättens bedömning av skuldfrågan inte lill någon del vunnit laga kraft. Hovrättens skyldighet att pröva skuldfrågan är emellertid begränsad i enlighet med vad som sägs i förevarande paragraf Om återigen vadetalan uttryckligen riktar sig endast mot den straffrättsliga bedömningen av en viss gärning eventuellt med yrkande om sådan ändring av påföljden som kan föranledas av bifall till nämnda yrkande anses alt skuldfrågan skall prövas endast beträffande denna gärning men påföljdsfrågan beträf­fande samtliga gärningar. 1 dessa fall har alltså tingsrättens fällande dom beträffande de gärningar som inte avses med vadetalan vunnit laga kraft, och inte ens en så begränsad prövning som avses med paragrafen kommer i fråga. Se vidare angående dessa frågor Welamson, Rättegång 

VI, 

andra upplagan sid. 64 ff.

Med anledning av påpekanden under remissbehandlingen bör det un­derstrykas att paragrafen naturligtvis inte innebär att hovrätten skall un­derlåta att föranstalta om bevisupptagning rörande gärningen, om sådan bevisupptagning är av betydelse i påföljdsfrågan.

51 kap 26.§

Paragrafen, som är likalydande med 50 kap. 26 §, reglerar hovrättens möjlighet att undanröja ell tingsrättsavgörande pä grund av domvilla. Beträffande motiven lill lagändringen hänvisas till den allmänna motive­ringen, avsnitt 2.3.

51 kap 28 §

Paragrafen innehåller i sin hittillsvarande lydelse bestämmelser om un­danröjande på grund av rättegångsfel som inte är grova. I sin nya lydelse innehåller den regler om undanröjande på grund av andra rättegångsfel än sädana som avses i 26 eller 27 §. När det gäller tillämpningen av bestäm­melserna hänvisas tiU specialmoliveringen till 50 kap. 28 §.

59 kap I§

Paragrafen innehåller regler om undanröjande av lagakraftvunna avgöran­den efter besvär över domvilla. I första stycket har bristande domförhet utgått som en domvillogmnd som obligatoriskt skall föranleda undan­röjande. Bristande domförhet ingår enligt förslaget i punkt 4 och skall föranleda undanröjande endast om felet kan antas ha inverkat på målets utgång.

Paragrafens andra stycke är nytt. Det begränsar möjligheterna atl åbero­pa sådana fel som avses i första stycket 4 i vissa fall. Den som vill åberopa ett sådant fel måste göra sannolikt att han varit förhindrad att åberopa felet i rättegången eller ha haft någon annan giltig ursäkt för att inte göra det.

Ett rättegångsfel bör i första hand avhjälpas vid den domstol där felet

har begåtts eller, om det inte går, i högre rätt efter överklagande. Det bör

83

inte läggas en part till last att han inte uppmärksammar ett rättegångsfel i     Prop. 1988/89:95 sådan tid all han kan åberopa del i samband med ell vanligt överklagande. Det är också i fortsättningen utgångspunkten för regleringen i det nu aktuella hänseendet.

När det gäller resningsansökningar är parternas rätt all göra gällande nya omständigheter och bevis inskränkt. Några sådana inskränkningar har hittills inte funnits beträffande besvär över domvilla. Del har inneburit all även den som både varit medveten om atl ett rättegångsfel har begåtts och haft möjlighet att få rättelse genom atl överklaga domen på vanligt sätt men underlåtit det, kunnat få det lagakraftvunna avgörandet undanröjt efter domvillobesvär. Detta förfarande blir i fortsättningen uteslutet i de fall besvären grundas på en omständighet som inte obligatoriskt leder till undanröjande. Bestämmelsen i paragrafens andra stycke innebär att domvillobesvär enligt första stycket 4 inte får tas upp till prövning. Un­dantag görs för fall då klaganden haft giltig ursäkt för sin underlåtenhet att åberopa felet.

Del kan inträffa att en part åberopar ett rättegångsfel redan under rättegången men att domstolen finner att hans yrkande om undanröjande inte skall bifallas. Det kan ifrågasättas om parten dä bör ha möjlighet att anföra besvär över domvilla under åberopande av samma fel. Med hänsyn till att det i många fall råder förbud mot fullföljd av talan mot hovrätts -och i vissa fall tingsrätts avgörande har jag inte ansett det lämpligt att begränsa rätten till domvillobesvär i sådana fall. Därför har avvisningsbes-tämmelsen begränsats till atl avse besvär som grundas på en omständighet som inte tidigare åberopats i målet.

Som nämnts i specialmotiveringen till 50 kap. 28 § kan det förekomma fall då det förekommit ett grovt rättegångsfel men parterna vill att domen trots det inte skall undanröjas. 1 sädana situationer kan hovrätten underlå­ta all undanröja domen. Det säger sig självt att en part dä inte bör kunna anföra besvär över domvilla under åberopande av samma rättegångsfel. Det nya andra stycket innebär att hans besvär skall avvisas. Om han har begärt att hovrätten skall underlåta att på grund av felet undanröja domen, kan han aldrig anses ha haft giltig ursäkt för att inte åberopa det.

59 kap 2 §

Paragrafen innehåller regler om besvärstid m. m. för besvär över domvilla. Den har ändrats med hänsyn till ändringarna i 1 §.

Övergångsbestämmelserna

Lagändringarna föresläs träda i kraft den I september 1989. De ändrade

sammansättningsreglerna bör inte gälla i fall dä huvudförhandling på­

börjats före ikraftträdandet. De nya reglerna i 50 kap 25 § om inskränk­

ningar i rätlen all åberopa nytt processmaterial i hovrätten bör inte gälla

när tingsrättens avgörande har meddelats före ikraftträdandet. Övergångs­

bestämmelserna har utformats med hänsyn härtill.

84

5.2 Förslaget till lag om ändring i äktenskapsbalken

Prop. 1988/89:95

14 kap 17 §

Paragrafen innehåller regler för tingsrätts sammansättning i äktenskaps­mål och mål om underhåll. Den har omredigerats för att den bättre skall korrespondera med huvudreglerna om sammansättning i I kap. RB.

1 första stycket har paragrafens tillämpningsområde inskränkts till atl gälla huvudförhandlingen. Vid sådan handläggning som inte sker vid huvudförhandling gäller således RB:s regler. Del innebär ingen saklig skillnad i förhållande lill vad som nu gäller på grund av den nuvarande bestämmelsen i andra meningen i paragrafens första stycke.

Den nuvarande andra meningen i paragrafens första stycke stadgar atl tingsrätten är domför med en lagfaren domare i samma utsträckning som i andra tvistemål. Vid huvudförhandling finns det sådana domförhelsregler för huvudförhandling i förenklad form, huvudförhandling i mål om mind­re värden och huvudförhandling när endomarprövning är tillräcklig med hänsyn till målels beskaffenhet, om parterna samtycker till det. Avsikten har emellertid aldrig varit att den frän smämälslagen hämtade regeln om endomarprövning i mål om mindre värden skall gälla i familjerättsliga mål. För alt klargöra detta har i paragrafens nya lydelse regeln om endo­marprövning vid huvudförhandling utformats som en hänvisning lill den föreslagna 1 kap. 3 a § andra och tredje styckena RB. Del innebär att rätten skall bestå av en lagfaren domare vid huvudförhandling i förenklad form och att rätten är domför med en lagfaren domare om rätten anser det tillräckligt atl en domare sitter i rätlen och parterna samtycker lill det eller målet är av enkel beskaffenhet.

1 detta sammanhang hänvisas till vad som i specialmotiveringen till I kap. 3 a § RB anförts om tillämpning av paragrafens tredje stycke i familje­mäl.

Paragrafens andra stycke innehåUer den i nuvarande tredje stycket in­tagna regeln om bibehållen domförhet trots att en nämndeman fär förfall.

Paragrafens tredje stycke innehåller en regel om förstärkning av rätten med en lagfaren domare och en nämndeman i speciella fall. I paragrafens nuvarande andra stycke finns en möjlighet att förstärka rätten med en nämndeman. Den nya bestämmelsen är likadan som den som föresläs gälla enligt RB. När det gäller skälen för den nya bestämmelsen hänvisas till den allmänna motiveringen, avsnitt 2.4.5. Del bör påpekas att det i familjemäl i praktiken sällan torde förekomma behov atl utnyttja möjligheten till förstärkning av rätten.

Paragrafens sista stycke är oförändrat.

14 kap 18 §

1 paragrafen har en felaktig hänvisning till 2 kap. 4 § RB rättats.

85

övergångsbestämmelserna

Prop. 1988/89:95

Den nya lydelsen av 14 kap. 17 § innebär mindre ändringar av sammansätt­ningsreglerna. En övergångsbestämmelse har införts för fall då en huvud­förhandling har påbörjats före ikraftträdandet.

5.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1929:145) om

skiljemän

l 3 a § har hänvisningen lill RB:s regel om rättens sammansättning i mål om låga värden ändrats på grund av omredigeringen av 1 kap. RB.

5.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1946:807) om

handläggning av domstolsärenden

l 6 § har reglerna om rättens kollegiala sammansättning ändrats så att möjligheten till en sammansättning med fyra lagfarna domare avskaffats, i enlighet med vad som föreslås för tvistemål. Däremot har det inte ansetts föreligga behov att i ärendelagen nu införa någon motsvarighet till regeln atl tingsrätt i tvistemål är domför med två lagfarna domare vid förfall för den tredje domaren.

Övergångsbestämmelserna till lagen (1969:258) om ändring i ärende­lagen har ändrats på grund av att möjligheten lill en sammansättning med fyra lagfarna domare försvinner.

5.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1949:164) med

vissa bestämmelser om rättegången i tryckfrihetsmål

1 4 § har reglerna om rättens sammansättning ändrats så all möjligheten lill en sammansättning med fyra lagfarna domare försvinner, i enlighet med vad som föreslås för tvistemål. Dessutom har föreskrivits att rätten är domför med två lagfarna domare vid förfall för den tredje domaren.

5.6 Förslaget till lag om ändring i lagen (1969:246) om

domstolar i fastighetsmål

3

§

Tredje stycket innehåller föreskrifter om möjligheter till utökning av anta­let ledamöter i speciella fall. I enlighet med vad som föreslås i avsnitt 2.4.5 har rekvisilen för förstärkning utformats likadant för lagfarna ledamöter och nämndemän.

4§

1 paragrafen föreskrivs alt fastighetsdomstol är domför med en lagfaren

ledamot i samma utsträckning som föreskrivs för tingsrätt. Bestämmelsen

har ändrats för atl klargöra vilka regler i det omredigerade 1 kap. rätte­

gångsbalken som avses. Till skillnad från vad som gäller enligt rättegångs-

86

balken är det inte förbjudet med starkare sammansäUning vid handlägg-     Prop. 1988/89:95 ning som inte sker vid huvudförhandling och vid huvudförhandling i förenklad form.

4a§

Hänvisningen lill RB:s regel om rätlens sammansättning i mål om låga värden har ändrats på grund av omredigeringen av 1 kap. RB.

Övergångsbestämmelserna

Övergångsbestämmelserna har utformats pä samma sätt som övergångsbe­stämmelserna lill lagen om ändring i rättegångsbalken.

5.7 Förslaget till lag om ändring i rättshjälpslagen

(1972:429)

En hänvisning i 20 § till reglerna om s. k. småmål har ändrats på grund av den nya redigeringen av 1 kap. RB.

5.8 Förslaget till lag om ändring i lagen (1973:188) om

arrendenämnder och hyresnämnder

5 § innehåller regler om hyresnämnds sammansättning. Reglerna om vilka inlresseledamöter som skall delta på fastighetsägarsidan i mål med anknyt­ning till bosladsrällsfaslighel har ändrats. När det gäller skälen till änd­ringen hänvisas till den allmänna motiveringen, avsnitt 2.5.

5.9 Förslaget till lag om ändring i lagen (1974:1082) om bostadsdomstol

6§

1 paragrafen har införts en regel om utseende av en ny ledamot när en ledamot i domstolen avgår i förtid.

12 §

Paragrafens andra stycke är nytt. Det ger möjlighet att avgöra frågor som inte avser själva saken i en sammansättning utan intresseledamöter.

Till de frågor som kan handläggas i den nya sammansättningen hör

frågor om undanröjande av ett nämndavgörande av processuella skäl, t. ex.

återkallelse, rättegängshinder eller domvilla, samt frågor om avvisning och

ålerförvisning. Även stadfäslelse av förlikning får anses falla under den

nya bestämmelsen (jfr Gärde m.fl., Nya rättegångsbalken, s. 767). Också

då det överklagade nämndavgörandet hänför sig lill själva saken kan den

fullföljda talan vara begränsad till en processuell fråga, l.ex. res judicala

eller rättegångskostnad.

87

13 §

Prop. 1988/89:95

Paragrafens hittillsvarande andra stycke innehåller regler om vilka intres­seledamöter som skall della när domstolen är sammansatt med sju leda­möter. Reglerna om vilka intresseledamöler som skall delta pä fastighetsä­garsidan har ändrats i enlighet med vad som föreslagits i avsnitt 2.5. I samband härmed har reglerna delats upp pä tvä stycken.

När det gäller mål som rör hyresfastigheter, är sammansättningen bero­ende på vem som äger fastigheten. Den tidigare ägarkategorin "annan än enskild" har preciserats på sätt framgår av lagtexten. Med allmännyttigt bostadsföretag avses bolag eller stiftelser som enligt 32 § förordningen (1986:694) om handläggning, förvaltning m.m. av bostadslån och ränte­bidrag eller motsvarande äldre bestämmelse godkänts som allmän­nyttiga. Lagtexten har vidare ändrats så att det anges att de ifrågavarande iniresseledamöternayo>e/rarfeiv(.s skall vara väl förtrogna med förvaltning av respektive huskalegori. Härigenom ges domstolen möjlighet att undan­tagsvis handlägga exempelvis ett mål som rör en fastighet som ägs av en enskild fastighetsägare i en sammansättning som är avsedd för mål som rör fasligheter som ägs av andra än enskilda.

Även reglerna om när inlresseledamöterna på fastighetsägarsidan skall vara förtrogna med förvaltning av bostadsrältsfastigheler har ändrats i enlighet med vad som föreslagits i avsnitt 2.5.

Paragrafens tredje stycke innehåller regler om vilka intresseledamöter som skall della på hyresgästsidan. Dessa regler har inte ändrats.

14§

Hänvisningen till 13 § har ändrats på gmnd av att denna paragraf har delats upp i tre stycken.

5.10 Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:600) om offentlig anställning

5 kap 1 §

Paragrafen har ändrats för att möjliggöra den i avsnitt 2.4.7 föreslagna adjunktionen av förvallningsdomare i allmän domstol även utanför områ­det förs.k. ekomål.

5.11 Förslaget till lag om ändring i vattenlagen (1983:291)

13 kap. 4 § innehåller regler om när vattendomstol är domför med endast

ordföranden. Paragrafen har redigerats om för atl det klarare än f n. skall

framgå i vilka fall den gäller. TiU skillnad från vad som gäller enligt

rättegångsbalken är del inte förbjudet med starkare sammansättning vid

handläggning som inte sker vid huvudförhandling och vid huvudförhand­

ling i förenklad form. Det säger sig självt att regeln i andra stycket inte har

avseende på huvudförhandlingar som hälls inför en lagfaren domare en­

sam.

88

6   Hemställan

Prop. 1988/89:95

Med hänvisning till vad jag nu anfört hemställer jag att lagrådets yttrande inhämtas över förslagen till

1.

lag om ändring i rättegångsbalken,

2.

lag om ändring i äktenskapsbalken,

3.

lag om ändring i lagen (1929:145) om skiljemän,

4.

lag om ändring i lagen (1946:807) om handläggning av domstolsären­den,

5.

lag om ändring i lagen (1949:164) med vissa bestämmelser om rätte­gången i tryckfrihetsmål,

6.

lag om ändring i lagen (1969:246) om domstolar i fastighetsmål,

7.

lag om ändring i rättshjälpslagen (1972:429),

8.

lag om ändring i lagen (1973:188) om arrendenämnder och hyres­nämnder,

9.

lag om ändring i lagen (1974:1082) om bostadsdomstol,

10.  lag om ändring i lagen (1976:600) om offentlig anställning samt

11.  lag om ändring i vattenlagen (1983:291).

7 Beslut

Regeringen beslutar i enlighet med föredragandens hemställan.

89

Lagrådet

Prop. 1988/89:95

Utdrag ur Protokoll vid sammanträde 1989-03-07

Närvarande: justitierådet Nils Mannerfell, justitierådet Bertil Freyschuss, regeringsrådet Åke[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 9 februari 1989 har regeringen på hemställan av statsrådet Freivalds beslutat inhämta lagrå­dets yttrande över förslag till

1. lag om ändring i rättegångsbalken,

2.

lag om ändring i äktenskapsbalken,

3.

lagom ändring i lagen (1929:145)om skiljemän,

4.

lag om ändring i lagen (1946:807) om handläggning av domstolsären­den,

5.

lag om ändring i lagen (1949:164) med vissa bestämmelser om rätte­gängen i tryckfrihetsmål,

6.

lag om ändring i lagen (1969:246) om domstolar i fastighetsmål,

7.

lag om ändring i rättshjälpslagen (1972:429),

8.

lag om ändring i lagen (1973:188) om arrendenämnder och hyres­nämnder,

9.

lag om ändring i lagen (1974:1082) om bostadsdomslol,

10.

lagom ändring i lagen (1976:600) om offentlig anställning samt

11.

lagom ändring i vattenlagen (1983:291).

Förslagen har inför lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Lars Lind­ström. Förslagen föranleder följande yttrande av lagrådet:

Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken

Inledning

Lagrådsrémissen utgör ett ytterligare led i pågående reformprogram röran­de arbetsformerna inom domstolsväsendet, och den avser atl framför allt förenkla och effektivisera hovrätlsförfarandel, så att arbetet i hovrätt kan koncentreras till de mer betydelsefulla frågorna.

Förslaget innehåller vissa klargörande regler för hur ingående hovrätten

behöver pröva själva skuldfrågan i brottmål när bl. a. endast påföljdsfrå­

gan överklagats. Vidare föreslås justering av de regler som gäller för

omhörande av muntlig bevisning och för möjligheterna att åberopa nytt

material i hovrätten. Även hovrättens ansvar för målets beredande beto­

nas genom nya bestämmelser. Nya regler föreslås också om högre rätts

möjligheter att undanröja ett avgörande frän lägre domstol och återförvisa

målet till den domstolen. Förslaget innebär därjämte även vissa ändringar

i bestämmelserna om tingsrätts och hovrätts sammansättning. Departe­

mentschefen framhåller, alt de föreslagna förändringarna är avsedda att

skapa bättre fömtsättningar för en ändamålsenlig handläggning av tviste­

mål och brottmål i hovrätt. Syftet är att i högre grad än för närvarande

90

anpassa förfarandet till vad det enskilda målet kräver och att koncentrera     Prop. 1988/89:95 hovrätternas resurser till de mera komplicerade frågorna.

Lagrådet anser de angivna strävandena förtjäna starkt stöd. Det är av värde atl man förbättrar möjligheterna för hovrätt att inrikta arbetet på kvalificerade prövningsuppgifter. Med de budgetmässigl snäva ramarna inom domstolsväsendet blir del fö. en nödvändighet att något göra avkall på vissa principer som hittills ansetts böra gälla för processen i andra instans.

Under flerfaldiga paragrafer framförs i remissen förslag som rör spörs­målet om undanröjande av lägre rätts avgörande oeh om återförvisning. Lagrådets synpunkter i dessa delar har sammanförts under 59 kap. 1 § nedan.

35 kap. 13 §

Remissförslaget går ul på alt förevarande paragrafs andra stycke skall ändras så, att där avsedda bevis behöver tas upp på nytt endast om hovrätten finner del vara av betydelse för utredningen. Den nuvarande regien om partsinflytande skall alltså tas bort ur paragrafen.

Lagrådet har inte någon erinran mot förslaget och de särskilt anförda skäl som uppbär detta (avsnitt 2.2.4 under mbriken Behovet av omhöran­de av vittnen m. fl.). I sammanhanget vill lagrådet endast göra påpekandet atl remissprotokollet (i andra stycket under nämnda mbrik) kan förmedla intrycket att aktuell bestämmelse inte skulle inbegripa de i senare bestäm­melser närmare reglerade tilltrosfallen. Men dessa är åsyftade även här. Och klart är atl, när tilltrosfaU är i fräga, hovrätt bör i tillämpningen ta samma hänsyn tiU parts yrkande, som om nuvarande bestämmelse hade ställ kvar orubbad. Denna handläggningsnorm kan förutsättas bli iaktta­gen utan att den kommer lill uttryck i förevarande paragrafs text.

50 kap. 25 §

1 remissförslagets andra stycke i förevarande paragraf återkommer depar­tementschefen nu för de disposiliva tvistemålens del med i princip samma förslag som framlades i remissförslaget i 1971 års lagstiftningsärende (in­gående skildrat i avsnitt 2.2.4). På tillskyndan av dåvarande lagråd fick bestämmelsen dock en något vidsträcktare omfattning, föranledd främst av omsorgen om att minska risken för materiellt oriktiga avgöranden.

De skäl som nu anförs för alt på nytt pröva den snävare uppläggningen, som nära anknyter till vad som gäller för högsta domstolens vidkommande (55 kap. 13 §), anser sig lagrådet kunna godtaga. Detta sker under instäm­mande i vad departementschefen sagt om att nyheten medför en (ökad) risk för felaktiga domar jämte de därtill närmast anknytande reflexioner­na; avsnitt 2.2.4 tredje stycket frän slutet, dock fränsett sista meningen.

Reservationen i sist gjorda hänvisning gäller följande mening i remiss­

protokollel: "I den män (det nya) materialet har betydelse för utgången

91

kan parlen i allmänhet göra sannolikt all han haft giltig ursäkt för sin     Prop. 1988/89:95 underlåtenhet all åberopa materialet redan i tingsrätten."

Lagrådet vill för sin del i princip se saken alldeles tvärtom: ju viktigare ny omsländighel/nyll bevis är, desto större krav bör gälla för all del skall anses ursäktligt all parlen förbisett saken i tidigare instans. Lagrådet sympatiserar i den delen med vad som anfördes av 1971 års lagråd i dess i remissprotokollel citerade ullålande (jfr även Welamson, Rättegång 

VI, 

1978, s 88 och 177).

Del sist sagda hindrar inte atl lagrådet rent allmänt ansluter sig till vad som i remissprotokollet i övrigt anförs därom all vad som i hovrättspro­cessen är att anse som giltig ursäkt bör få ett vidare utrymme än det som är giltig ursäkt i HD (avsnitt 2.2.4 med dess hänvisning till 1971 års prop.). Redan gällande praxis i skilda hänseenden ger anvisning om att tolkningen av uttrycket "giltig ursäkt" får skifta, beroende på i vilket sakligt samman­hang som det blir relevant (se särskilt Welamson a. a. s. 87 ff., 177 f 189 ff och 220 f)

Lagrådet kan anföra ett exempel på att, vid HD:s tillämpning av 55 kap. 13 §, åberopandet av en ny omständighet först i Högsta domstolen ingalun­da skulle vara mer ursäktligt därför atl den nya omständigheten var av synnerlig relevans för målets kärnfråga. Frågan kom upp i det rättsfall som finns refererat i NJA 1978 s. 317 men utan att frågan blivit omnämnd i referatet (HD:s mål T 34/77). Huvudförhandlingsprotokollet - vars för­stående förutsätter att läsaren är någorlunda insatt i rättsfallels enskildhe­ter och centrala problemställning utvisar följande:

Ombudet för Stenbacksbolaget (ss. en av två rev.kde) uppger: Bengt Stenback har den 6 mars 1978 påträffat handlingar utvisande att Sten-backsbolagel bildades först någon gång i oktober 1973. Det datum, den 5 juni 1973, som i aktiebolagsregistret angivits för bolagets bildande är sålunda felaktigt. Stenbacksbolagel åberopar därför som ny omständighet i målet att beslut om Stenbacksbolagets bildande fattades först i oktober 1973. Till styrkande av nämnda omständighet yrkar Stenbacksbolaget att de nu påträffade handlingarna får åberopas som bevisning.

Bengt Stenback uppger: Han har varit sjuk sedan 1974 och har först nu erinrat sig förekomsten av vissa handlingar angående bildandet av Sten­backsbolaget. Handlingarna, som han tidigare trodde vara förkomna, har återfunnits i hans bostad.

Ombudet för den andra rev. kdn (Johansson) uppger: Även[REDACTED_EFTERNAMN] åberopar den av Stenbacksbolaget nu angivna omständigheten ävensom bevisningen härför. De av Stenbacksbolaget nu åberopade handlingama har tidigare varit okända för[REDACTED_EFTERNAMN]. Därest[REDACTED_EFTERNAMN] ej äger åberopa handlingarna som bevisning, förmenar[REDACTED_EFTERNAMN] att hinder föreligger för huvudförhandling.

Ombudet för rev. sdn (Salén &margin-right:73.0pt;margin-bottom: 0cm;margin-left:2.0pt;margin-bottom:.0001pt'> Högsta domstolen häller enskild överläggning. Härefter meddelar Högs­ta domstolen följande BESLUT

Stenbacksbolaget och[REDACTED_EFTERNAMN] har som ny omständighet i målet åbero­

pat all Stenbacksbolaget bildats ej den 5 juni 1973 ulan först någon gäng i

oktober samma år samt yrkat att få förebringa bevisning härom. Varken

92

Stenbacksbolaget eller[REDACTED_EFTERNAMN] har emellertid gjort sannolikt atl om-     Prop. 1988/89:95 ständigheten eller bevisningen icke kunnat åberopas vid tingsrätten eller i hovrätten eller att eljest giltig ursäkt förelegat för underlåtenheten härutin-nan. Med stöd av 55 kap. 13 § rättegångsbalken finner Högsta domstolen all omständigheten och bevisningen ej får åberopas.

51kap. 23a§

Remissprotokollels avsnitt 2.2.3 och specialmoliveringen till förevarande paragraf innehåller en ingående redogörelse och diskussion beträffande gränserna för hovrättens prövning, när överklagandet i sig inte alls eller endast i mindre mån ställer skuldfrågan i förgrunden. Vanliga typfall är atl överklagandet inriktas enbart på påföljdsfrågan eller på skuldfrågan för en av flera gärningar och därjämte påföljdsfrägan, rent allmänt eller begrän­sat till den effekt för påföljden som bör följa vid ändrad bedömning av den enskilda gärningen; åtskilliga varianter kan förekomma.

Lagrådet anser det högst lillfredsställande all nu upptagits fråga om lagstiftning för att tillskapa närmare hällpunkter för hovrätternas bedöm­ningsramar i hithörande, myckel omdiskuterade frågor.

En tekniskt sett lämplig riktlinje för en reform på del ifrågakomna området är en sådan modell som utredningen tillhandahållil och remiss­förslaget byggt vidare på. Denna innebär i sak att det uppställs en presum­tion för atl hovrätten i en skuldfråga med begreppet bestämt med större eller snävare omfattning skall kunna falla tillbaka på tingsrättens be­dömning, men samtidigt att omprövning skall förekomma om det förelig­ger särskilda förhållanden i det enskilda fallet, något som lagrådet vill benämna genombrottsrekvisit (av beskaffenhet att föranleda att presum­tionen för visst mål bryts helt eller i något hänseende). Del förefinns ett funktionellt samband mellan presumtionens sakliga omfattning och genombrottsrekvisilens räckvidd och styrka som är att beakta vid regle­ringens utformning: Begränsas presumtionen till atl avse enklare och ty­piskt sett mer lältbedömda förhållanden, kan genombrottsrekvisiten ges en snäv avfattning; risken för fel är mindre. Ges presumtionen ett mer vittomfattande tillämpningsområde, inbegripande frågor av en typ där mer intrikata problem kan länkas komma under bedömning, kan natur­ligen anföras skäl för atl en något lägre tröskel bör gälla för att genom­brottsrekvisit skall få utlösa omprövning.

Remissförslaget anknyter uppenbariigen till den försiktigare av de nu

skisserade presumtionstyperna. Förslaget begränsas sålunda till situatio­

nen atl tingsrätten funnit att den tilltalade "begått den åtalade gärningen".

Motiveringen utvisar, all den föreslagna regleringen får en avgjort snäv

räckvidd. Den avsedda begränsningen av hovrältsprövningen får sålunda

avseende bara på del objektiva händelseförloppet som inbegrips i åtalets

gärningsbeskrivning; med fog beskriver remissprotokollel sin föreslagna

prövningsbegränsning som gällande del av skuldfrågan. Nuvarande om­

fattning av hovrätts prövningsskyldighet för de ifrågavarande målen skulle

däremot slå kvar oförändrad när det gäller uppsåtssidan och en rad andra

förhållanden av slraffrältslig betydelse för skuldfrågan (rubriceringsfråga,

93

effekten av brottet, preskription, nödvärn och liknande). I konsekvens     Prop. 1988/89:95 med denna snäva avgränsning av 23 a § ligger all man i remissförslaget ansett sig kunna ge genombrottsrekvisiten en strängt avgränsad räckvidd, nämligen efter förebild av vad som gäller för extraordinär dispens i HD (54 kap. 10 § andra stycket 2).

Lagrådet vill för sin del anmäla viss tveksamhet om en så begränsad inskränkning i fräga om hovrätts prövningsskyldighel kommer alt innebä­ra någon verkligt betydelsefull arbetslättnad för hovrätterna såvitt angår de ifrågakomna målen; en rad straffrättsliga, till skuldfrågan hänförliga bedömningar skulle som nämnts kvarstå oförändrade, jämfört med nulä­get.

Lagrådet vill därför väcka frågan om efter de mångåriga erfarenheter­na av de berörda målens problematik liden inte nu är mogen all löpa linan ut och för dessa mål uppbygga regleringen så att den får avse skuldfrågan i hela dess vidd. För hovrätterna skulle det säkerligen vara av värde om de i sina arbetsrutiner kunde bygga på att del gäller en presum­tion för att såvitt gäller mål av nu aktuell art tingsrättens bedömning av skuldfrågan skall stå sig. Som enda molindikation skulle då gälla att ell genombrottsfaktum skall ha kommit lill synes i det särskilda fallet. Som lagrådet redan nämnt finns det anledning att utforma genombrottsrekvisi­ten något mer generöst ju vidsträcktare presumtionen görs; lagrådet åter­kommer strax härtill.

Lagrådet kan först som sist anvisa en lagleknisk väg att uppnå atl presumtionen ges en omfattning som inbegriper allt som brukar hänföras till den allmänt brukade, tekniska termen skuldfrågan; en ringa nyansering i utkanten därav berörs strax. Förevarande paragraf skulle i så fall in­gressvis ges följande lydelse:

"Har tingsrätten funnit atl den tilltalade skall dömas för den åtalade

gärningen och överklagas domen beträffande annat än denna fråga, skall

hovrätten pröva frågan endast om  ."

Ett uttryckssäll sådant som del nu angivna fångar in skuldfrågan såsom den företeelse vilken står som särskiljbar från påföljdsfrågan. Bestämning­en såsom lagrådet utformat den inbegriper inte brottsrubriceringen, men det är närmast en fördel all hovrätten därvidlag blir obunden av en presumtion. Med sistnämnd reservation kommer att inbegripas subjektiva rekvisit och andra straffrättsligt inverkande omständigheter av sådan art som förut nämnts.

En fördel utöver del gynnsamma för hovrätternas arbetsrutiner som

lagrådet vill eftersträva är atl den skisserade presumtionens räckvidd

(med gärningsbegreppel i centrum och ej bara gärningens "begående") slår

i god harmoni med en del andra regleringar i RB, gällande fullföljd,

rättskraft och annat. Särskilt kan framhållas 29 kap. 2 § som anger omröst-

ningsleman i brottmål och som i punkt 1 anger såsom särskilt tema: frågan

om den tilltalade begått gärningen och hur denna i sådant fall skall bedö­

mas. Med sina båda led fångar det uttryckssättet in skuldfrågan i dess

helhet väsentligen i enlighet med vad lagrådet vill fä fram med sin nyss

angivna lokution (frånsett brottsrubriceringen, se i övrigt prop. 1988/89:2

s. 13 och särskilts. 18).

94

Med en för sitt tillämpningsområde vidgad presumtionsregel blir det, Prop. 1988/89:95 såsom lagrådet förut framhållit, ett visst behov av att ej utforma genom­brottsrekvisiten allför snävt. Remissförslagels anknytning till 54 kap. 10 § första stycket 2 har den fördelen att där finns en färdig lagteknisk lösning som ulvisar en metod att på snävast möjliga sätt peka ut en säkerhetsven­til, utgörande en sista rest av HD:s gamla ändringsdispens. Lagrådets vidsträcktare syftemål med en mer omfattande presumtionsregel gör det naturiigt att utforma genombrottsrekvisiten något mer generöst. Kvalifi­kationerna "grov/grovt" framför orden förbiseende respektive misslag synes därför kunna utgå.

Om också ordet "uppenbarligen" bör utgå kan vara mer tveksamt. Del spörsmålet hänger samman med det synsätt hos lagstiftaren som för HD-processen kommit till uttryck i 54 kap. 12 §, nämligen att vid dis­pensprövning hänsyn behöver tas endast lill omständigheter som har åberopats av sökanden. Molivledes har i remissförslaget uttalals all sam­ma grundsals bör gälla i nu förevarande sammanhang. Det vore en fördel om denna grundsats vad angår hovrättsprocessen kom till uttryck i lagtex­ten. Sker detta blir behovet av ordet "uppenbariigen" i den nya lagtexten måhända mindre framträdande.

På grund av det anförda föreslår lagrådet, att den nya 51 kap. 23 a § utformas enligt följande:

"Har tingsrätten funnit att den tilltalade skall dömas för den åtalade gärningen och överklagas domen beträffande annal än denna fråga, skall hovrätten pröva frågan endast om

1.

det i---- domvilla eller

2.

målels utgång vid tingsrätten i samma del (uppenbarligen) beror på förbiseende eller misstag.

Beträffande fråga som avses i första stycket I eller 2 behöver hänsyn tas endast till omständigheter som har åberopats av part."

Bestämmelsen har avfattats med tanke på enbroltsfall. Om vid fler-brollsfall ett av brotten, jämte påföljdsfrågan, avses med överklagandet blir skuldfrågan beträffande det utpekade brottet att pröva på vanligt sätt medan övriga brott bör anses falla under paragrafens presumtion.

Under 55 kap. 15 § lar lagrådet upp frågan om icke en motsvarighet till här förevarande bestämmelse måste bli gällande även i HD-processen.

55 kap. 15 §

A) Remissförslaget innebär, all de nuvarande reglerna i 50 kap. 12 § och

51 kap. 12 § om förhör under förberedelsen i hovrätt ersätts med nya regler

om muntlig förberedelse som placeras i 50 kap. 10 § och 51 kap. 10 §. När

det gäller rättegången i HD finns för närvarande en hänvisning i 55 kap.

15 § till reglerna om förhör i 50 kap. 12 § och 51 kap. 12 §. Eftersom 55

kap. 15 § däremot inte innehåller hänvisningar till 50 kap. IO ij och 51 kap.

10 §, får förslaget till följd alt den nuvarande möjligheten atl hålla förhör

under förberedelsen i HD formellt sett försvinner. Det har uppenbarligen

inte varit avsikten. Dessutom torde det vara lämpligt att HD får samma

95

möjlighet att hålla muntlig förberedelse som hovrätten. Lagrådet föreslär     Prop. 1988/89:95 därför alt 55 kap. 15 § första stycket förses med hänvisningar till de båda sista styckena i 50 kap. 10 § och 51 kap. 10 §.

B) Under 51 kap. 23 a § har lagrådet nämnt, att en följdändring i rubricerade paragraf aktualiseras.

Genom sist angivna bestämmelse begränsas hovrättens skyldighet att i brottmål pröva vissa frågor som inte uttryckligen omfattas av ett överkla­gande. Någon motsvarande begränsning har inte föreslagits för HD:s del.

Behovet av en begränsning i enlighet med förslaget är naturligen större i hovrätt än i HD. Enligt lagrådels mening är det emellertid inkonsekvent att tillskapa en ordning som medför risk för atl HD blir tvungen att pröva frågor som hovrätten kunnat avstå från att pröva. Lagrådet föreslär därför, att HD:s prövningsskyldighet begränsas på samma sätt som föreslås för hovrätternas del. Enklast kan det ske genom att 55 kap. 15 § första stycket förses med en hänvisning till 51 kap. 23 a §.

Ett exempel må anföras för alt belysa det sist sagda. Utan det föreslagna tillägget kan HD bli tvungen att pröva frågor som hovrätten kunnat avstå frän att pröva. Ett sådant fall är all en tilltalad överklagar en tingsrätts dom till hovrätt endast beträffande ett förordnande om utvisning. Om hovrätten fastställer tingsrättens dom i utvisningsfrägan och den tilltalade söker revision angående samma fråga skulle enligt remissförslagets text HD, sedan prövningstillstånd meddelats, bli skyldig att ingå i prövning av ansvarsfrågan i dess helhet vilket däremot hovrätten inte varit skyldig all göra på grund av stadgandet i 51 kap. 23 a § (jfr NJA 1979 s. 478 och 1980 s. 337). En sådan ordning vore givetvis inte rimlig.

59 kap. 1 §

Särskilda rättsmedel är avsedda för sädana fall, dä en ny prövning anses påkallad trots atl ett slutgiltigt avgörande redan föreligger. Ett särskilt rättsmedel är besvär över domvilla (59 kap. 1 §). Rent faktiskt fyller detta stadgande ett vidare ändamål än som nyss sagts därigenom att vissa bestämmelser hänvisar till regler i 59 kap. 1 §. Pä det sättet kan frågor om dom villa komma upp till prövning även efler ordinärt överklagande.

Enligt de nuvarande reglerna i 59 kap. 1 § skall den lägre rättens avgö­rande undanröjas på grund av domvilla, om målet har tagits upp trots att det förelegat ell rättegångshinder, som vid fullföljd högre rätt haft att självmant beakta (punkten 1), om rätlen inte varit domför (punkten 2), om domen givits mot någon som inte varit rätteligen stämd och inte heller har fört talan i målet, eller genom domen någon, som inte har varit part i målet, lider förfång (punkten 3), om domen är sä mörk eller ofullständig, att det inte framgår därav, hur rätten dömt i saken (punkten 4), eller om i rättegången förekommit annat grovt rättegångsfel, som kan antas ha inver­kat på målets utgång (punkten 5).

Hänvisning lill 59 kap. 1 § finns i 50 kap. 26 § första stycket och 51 kap.

26 § första stycket. Enligt dessa lagrum skall hovrätten även utan yrkande

undanröja tingsrättens dom, om domvilla som avses i 59 kap. I § 14

förekommit vid tingsrätten. Om det har förekommit något annat grovt

96

rättegångsfel vid tingsrätten, får hovrätten enligt andra stycket i de nämn-     Prop. 1988/89: 95 da paragraferna undanröja domen, om det finns skäl för del.

1 50 kap. 28 § och 51 kap. 28 § finns regler om hovrättens möjligheter att undanröja tingsrättens dom pä grund av andra fel i rättegången än dem som nu nämnts och sådant fel i fråga om jäv som sägs i 50 kap. 27 § och 51 kap. 27 §. Enligt 50 kap. 28 § gäller som villkor för att hovrätten skall få undanröja en tvistemålsdom dels att felet har åberopats av någon av parterna, dels att det kan antas ha inverkat på målets utgång och dels all det inte kan avhjälpas i hovrätten utan väsentlig olägenhet. Motsvarande bestämmelse för brottmål förutsätter däremot inte att felet åberopas av någon av parterna.

I remissprotokollet föreslås beträffande 59 kap. I § att bristande dom­förhet (punkten 2) utgår som en domvillogmnd vilken obligatoriskt skall föranleda undanröjande. Bristande domförhet föreslås ingå i den nya punkt 4 som avser grova rättegångsfel. Den bristande domförheten skall sålunda föranleda undanröjande endast om felet kan antas ha inverkat på målets utgång.

För att förhindra atl möjligheten lill besvär över domvilla utnyttjas i fall som rätteligen borde ha hanterats inom ramen för ett vanligt överklagande av tingsrättens avgörande föreslås, att 59 kap. 1 § kompletteras med ett andra stycke som begränsar möjligheterna att åberopa grova rättegångsfel vid besvär som grundas på en omständighet som inte tidigare åberopats i målet. Den som vill åberopa ett sådant fel måste enligt förslaget göra sannolikt att han varit förhindrad att åberopa omständigheten i rättegäng­en eller ha haft någon annan giltig ursäkt för att inte göra det.

Vidare föreslås att, om domstolen underlåtit att följa en domförhelsre­gel, denna underlätenhet skall kunna föranleda ett undanröjande och återförvisning bara när felet i det enskilda fallet kan antas ha inverkat på målets utgång (50 kap. 28 §, 51 kap. 28 §). Vad nu sagts skall inte bara gälla i pågående mål utan även efter besvär över domvilla. Förslaget innebär exempelvis all undanröjande bör kunna underlåtas i del fall då föreskrivet antal nämndemän inte har deltagit i hela rättegången och då tingsrättens dom varit enhällig. Om det vid tingsrätten förekommit annal fel i rätte­gången än som avses i de båda kapitlens 26 eller 27 §, skall parterna enligt en föreslagen komplettering till 28 § i respektive kapitel få tillfälle att yttra sig i frågor om undanröjande, om det inte är uppenbart obehövligt.

Syftet med förslagen är att minska antalet undanröjanden och åler-förvisningar när sådan åtgärder inte är meningsfulla. Lagrådet finner detta syfte vara beaktansvärt och anser att det kan genomföras utan att respek­ten för domförhetsreglerna minskar eller domstolarnas allmänna skyldig­het att sörja för att ett mål blir handlagt pä lämpligt sätt blir åsidosatt. Lagrådet tillstyrker därför förslagen. Mot lagtextens utformning har lagrå­det ingen erinran.

övriga förslag

Förslagen lämnas utan erinran.

97

7   Riksdagen 1988/89. 1 saml Nr 95

Justitiedepartementet

Prop. 1988/89:95

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 9 mars 1989

Närvarande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Hjelm-Wallén,[REDACTED_EFTERNAMN], R. Carisson,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], G.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Freivalds,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Freivalds

Proposition om ändringar i rättegångsbalken m. m. 1  Anmälan av lagrådsyttrande

Föredraganden anmäler lagrådets yttrande (beslut om lagrädsremiss fattat vid regeringssammanträde den 9 februari 1989) över förslag till

1.     lag om ändring i rättegångsbalken,

2.

lag om ändring i äktenskapsbalken,

3.

lag om ändring i lagen (1929:145) om skiljemän,

4.

lag om ändring i lagen (1946:807) om handläggning av domstolsären­den,

5.

lag om ändring i lagen (1949:164) med vissa bestämmelser om rätte­gången i tryckfrihetsmål,

6.

lag om ändring i lagen (1969:249) om domstolar i fastighetsmål,

7.

lagom ändring i rättshjälpslagen (1972:429),

8.

lag om ändring i lagen (1973:188) om arrendenämnder och hyres­nämnder,

9.

lag om ändring i lagen (1974:1082) om bostadsdomstol,

10.

lagom ändring i lagen (1976:600) om offentlig anställning, samt

11.

lagom ändringi vattenlagen (1983:291). Föredraganden redogör för lagrådets yttrande och anför. Lagrådet har i allt väsentligt godtagit det remitterade förslaget. Lagrådet har föreslagit att de nya bestämmelserna i 50 kap. 10 § och 51

kap. 10 § rättegångsbalken (RB) om sammanträde under förberedelsen i hovrätten skall bli tillämpliga även i högsta domstolen. Jag biträder det förslaget.

Lagrådet har med anledning av förslaget till ändrad lydelse av 35 kap.

13 § RB anmärkt att hovrätten i tilltrosfaU bör ta samma hänsyn lill parts

yrkande som om bestämmelsen ställ kvar ombbad. 1 anledning av lagrå­

dels påpekande vill jag säga följande. Skälet till den föreslagna omformule­

ringen av 35 kap. 13 § är att understryka att hovrätten har att i varje

enskilt fall ta ställning till om omhörande skall ske och att det avgörande

för bedömningen skall vara om förnyad bevisupptagning är av betydelse

för utredningen. För de s. k. tilltrossitualionerna finns hämtöver en spe-

98

cialreglering i RB (50 kap. 23 § och 51 kap. 23 §) som går ul på aU     Prop. 1988/89:95 omhörande skall ske i större utsträckning än annars. Denna specialregle­ring är enligt förslaget orubbad och det finns därför enligt min mening goda skäl för den ståndpunkt lagrådet intagit.

I anslutning till förslaget om inskränkning i möjligheterna alt åberopa nytt material i hovrätt (50 kap. 25 § RB) har lagrådet anmärkt på en formulering i remissprotokollel (avsnitt 2.2.4 tredje stycket från slutet, sista meningen).

Som torde framgå av remissprotokollel var min avsikt med den av lagrådet kritiserade formuleringen att beskriva hur del i allmänhet faktiskt förhåller sig när parter vill göra nya åberopanden i hovrätt. Jag har alltså inte, som lagrådet tycks ha uppfatlat saken, ullalat mig om hur frågan om giltig ursäkt borde bedömas. Mot lagrådets uttalanden i sistnämnda fräga har jag ingen erinran.

Slutligen har lagrådet uttalat sig om den föreslagna nya regeln om inskränkningar i hovrättens skyldighet all pröva en skuldfråga som inte uttryckligen omfattas av ett överklagande, 51 kap. 23 a § RB. Lagrådet har ansett all det är högsl lillfredsställande att den aktuella lagstiftningsfrågan tas upp nu, och funnit att remissförslagets modell utgör en tekniskt sett lämplig riktlinje för en reform. Lagrådet har emellertid föreslagit en något annoriunda utformning av bestämmelsen. Sammanfattningsvis innebär lagrådets förslag att inskränkningarna i hovrättens prövningsskyldighet kommer att omfatta flera frågor än enligt remissförslaget, samtidigt som den tröskel som måste uppnäs för atl hovrätten ändå skall vara skyldig atl pröva sådana frågor sänks i förhällande till remissförslaget.

Lagrådets förslag har uppenbara fördelar för hovrätternas handläggning. De nackdelar som lagrådets förslag skulle kunna medföra i enstaka fall motverkas genom generösare prövningsmöjligheter i de fall detta är sakligt befogat. Jag anser mot den bakgrunden att den lösning som lagrådet före­slagit är all föredra framför remissförslagets, och förordar därför att den genomförs. Det torde inte vara nödvändigt att ordet "uppenbarligen" i första stycket 2 utgår. När det gäller tolkningen av begreppet "skall dömas för den åtalade gärningen" vill jag tillägga att härmed givetvis avses även del fallet att domstolen har funnit att den tilltalade skall meddelas påföljdsef­tergift.

Lagrådet har beträffande den aktuella bestämmelsen slutligen anmärkt att det vore en fördel om den grundsats om parts åberopsbörda som jag uttalat i remissprotokollel kom till uttryck i lagtexten. Jag delar den uppfattningen.

Utöver vad jag nu har anfört bör en del ändringar av närmast redaktio­nell natur göras i förhållande till det remitterade förslaget. Dessutom bör till förslaget lill lag om ändring i rättegångsbalken fogas en mindre ändring i 49 kap. 12 § när del gäller hänvisningen till reglerna om s.k. småmål. Denna ändring är av sådan beskaffenhet att lagrådets hörande skulle sakna betydelse.

99

2  Hemställan

Prop. 1988/89:95

Med hänvisning lill vad jag nu anfört hemställer jag att regeringen föreslår riksdagen att anta förslagen till

1.

lag om ändring i rättegångsbalken,

2.

lag om ändring i äktenskapsbalken,

3.

lag om ändring i lagen (1929:145) om skiljemän,

4.

lag om ändring i lagen (1946:807) om handläggning av domstolsären­den,

5.

lag om ändring i lagen (1949:164) med vissa bestämmelser om rätte­gången i tryckfrihetsmål

6.

lag om ändring i lagen (1969:246) om domstolar i fastighetsmål,

7.

lag om ändring i rättshjälpslagen (1972:429),

8.

lag om ändring i lagen (1973:188) om arrendenämnder och hyres­nämnder,

9.

lag om ändring i lagen (1974:1082) om bostadsdomstol,

10.

lagom ändring i lagen (1976:600) om offentlig anställning samt

11.

lagom ändringi vallenlagen (1983:291)

Del under 10 angivna lagförslaget har upprättats i samråd med chefen för civildepartementet.

3 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att anta de förslag som föredraganden har lagt fram.

100

Rättegångsutredningens sammanfattning av sitt

pp- 

'988/89:95

betänkande (SOU 1987:46)

''' '

Rätlegångsulredningen tillsattes år 1977 för alt göra en översyn av RB. En­ligt våra ursprungliga direktiv skulle översynen i främsta rummet inriktas på rättegången i första instans, dvs. tingsrätt. Genom tilläggsdirektiv år 1981 har uppdraget utvidgats till att avse också en översyn av processen i över­rätt, dvs. hovrätt och HD, samt av reglerna om domstolarnas samman­sättning.

Inte minst med hänsyn lill uppdragets omfattning har vi valt att bedriva utredningsarbetet i etapper och vi har lagt fram ett flertal deibetänkanden, del senaste under våren 1987. Våra avgivna deibetänkanden och den lag­stiftning som föranlelts av våra förslag i dessa redovisar vi i kap. 2. Sedan vissa av de frågor som las upp i direktiven genom ett särskilt regeringsbeslut har överlämnats till en särskild utredare, behandlar vi i detta slutbetänkan­de de kvarstående delarna av uppdraget under tre avsnitt, varav det första avser hovrättsfrågor, del andra avser frågor om undanröjande och återför­visning och del tredje avser sammansättningsfrågor. I ell särskilt avsnitt lar vi upp frågor rörande konstnaderna för våra förslag.

I det nyss nämna beslutet gjorde regeringen också klart att vårt arbete på de kvarstående frågorna skulle vara avslutat den 1 juli 1987. Utrednings­arbetet har i följd härav under senare tid drivits under mycket stark tids­press. Detta har inte kunnat undgå att påverka innehållet i betänkandet. Motiveringarna har inte kunnat bearbetas i den utsträckning som vi ansett önskvärt och vi har i flera frågor tvingats begränsa oss lill atl peka på re­formbehov eller endast mera skissartat anvisa lösningar. Detta gäller fram­för allt frågor rörande besvärsprocessen. Specialmotiveringar till lagtexten har inte alls hunnit utarbetas.

Hov rättsfrågor

Sedan vi i kap. 3 tecknat en bakgrund till våra överväganden beträffande processen i hovrätt behandlar vi i kap. 4 reformbehovet i denna del och an­lägger några aUmänna synpunkter på hovrättsprocessen.

Enligt våra direktiv bör den övergripande målsättningen för vår översyn av RB:s regler om processen i överratt, liksom betäffande tingsrältsproces­sen, vara att göra processen snabbare och billigare ulan alt befogade rältssä-kerhetsintressen träds för när.

101

Direktiven innehåller få preciserade krav på reformer. I den mer interna     Prop. 1988/89: 95 debatten förekommer dock kritiska synpunkter på den rådande ordningen.     Bilaga I Det har också gjorts gällande att hovrätternas arbetsbörda och den sam­hällsekonomiska situationen är sådan atl hovrätterna måste få möjlighet att prioritera viktigare mål.

Efter en diskussion om syftet med instansordningen kommer vi fram lill att målsättningen för vårt reformarbete bör vara att åstadkomma en mer flexibel hovrättsprocess. Prövningen i mellaninsiansen bör koncentreras lill sådana frågor där hovrällsprocessens styrka är särskilt framträdande. Idea­let är en ordning där hovrätlsprocessen inte mer eller mindre automatiskt blir en ren upprepning av tingsrältsprocessen utan i stället innebär en till varje mål anpassad överprövning. I ökad utsträckning bör hovrätten få vad som närmast kan betecknas som en kontrollfunktion.

Mot bakgrund av denna målsättning behandlar vi i kap. 5 olika metoder att begränsa hovrättsprövningen till vad del enskilda målet kräver. De meto­der som vi diskuterar mera ingående är dels att för vissa fall förbjuda över­klagande (fullföljdsförbud), dels att föreskriva att hovrätten inte skall ta upp ett mål till prövning i sak annal än efter särskild tillståndsprövning (dis­pensprövning), dels alt förenkla prövningen av målet eller av en viss fråga i målet (förenklad prövning).

På grund av våra förpliktelser enligt vissa internationella överenskommel­ser är det helt uteslutet atl införa regler om fullföljdsförbud beträffande brottmål. Beträffande övriga målkategorier anser vi det inte vara möjligt alt annat än i mycket begränsad utsträckning minska hovrätternas arbetsbörda genom att införa fullföljdsförbud beträffande tingsrätternas avgöranden.

Genom en nyligen beslutad lagändring (SFS 1987:747) har småmålslagens dispensregler överflyttals lill RB. Tillämpningsområdet har samtidigt utvid­gats till atl omfatta också vissa mål om mindre värden som i dag handläggs vid fastighetsdomstolarna. Av departementschefens uttalanden i lagstift­ningsärendet (prop. 1986/87:89) framgår emellertid att överföringen av småmålslagens dispensregler till RB inte skall uppfattas som ett slutligt ställ­ningstagande utan sker i avvaktan på atl vi prövar frågan om dispensregler och andra fullföljdsbegränsningar ur ett vidare perspektiv.

Vi har ägnat frågan om ett dispenssystem mycket stor uppmärksamhet. Sålunda har vi analyserat vad ett dispenssystem innebär och utförligt dis­kuterat vilka fördelar som kan påräknas genom ett sådant system och vilka nackdelar systemet kan medföra. Inom utredningen har enighet nåtts om att ett generellt krav på dispens för att få en fullföljd talan prövad i hovrätt inte kan uppställas. Däremot har delade meningar gjort sig gällande i frågan hu­ruvida ett dispenssystem som endast gäller vissa mål bör finnas i RB. Dis­kussionen har framför allt kommit att gälla huruvida ett dispenssystem mer eller mindre likt del som nu gäller för tvistemål om mindre värden, s.k: små­mål, bör behållas och om ett sådant system kan utsträckas till all avse också vissa brottmål. Enligt utredningens majoritet talar starka skäl mot varje form av dispenssystem vid fullföljd från tingsrätt till hovrätt. Hovrätterna -som genom 1971 års fullföljdsreform i praktiken blivit slutinstans i de flesta

102

mål - bör liksom hittills i princip stå öppna för varje överklagande. Enligt Prop. 1988/89: 95 majoritetens mening är det inte möjligt att inom ramen för ett dispenssys- Bilaga 1 lem - med den innebörd majoriteten lägger i detta begrepp, dvs. en pröv­ning som inte innefattar någon förprövning beträffande själva saken - skapa tillräckliga garantier för alt man inte avslår dispenser även i mål där av-görandel skulle ha ändrats om målet tagits upp till prövning. Att låta ett dis-penssyslem avse även brottmål är enligt majoritetens mening helt uteslutet. När del gäller övriga mål anser majoriteten det inte möjligt att avgränsa de mål i vilka krävs dispens på ett sätt som tillfredsställer rimliga krav på preci­sion, enhetlighet och konsekvens. Vinsterna med ett dispenssystem av det slag som kan komma i fråga anses dessutom mycket begränsade.

Utredningens ställningstagande innebär alltså att det nuvarande systemet med dispensprövning i småmål avskaffas.

Majoritetens inställning till dispenssystem har inte hindrat andra förslag som kan begränsa måltillströmningen lill hovrätterna eller hovrätternas prövning av målen. Ett sådant förslag tar sikte på den särskilda kostnads-regel som för närvarande gäller enligt småmålslagen. Enligt samma majori­tets uppfattning kan en sådan regel om kvittning av kostnaderna ha sitt be­rättigande i småmål men den bör avse enbart processen i tingsrätt. Den re­gel som överförts från småmålslagen lill 18 kap. 8 a § RB föreslås ändrad i enlighet härmed.

Innan vi går över till frågor som rör själva handläggningen av mål i hov­rätt diskuterar vi i kap. 6 möjligheterna atl minska antalet instanser genom att låta hovrätten i ökad utsträckning vara första instans. Vi har därvid ansett oss böra överväga endast införande av ett prorogationssyslem för dispositiva tvistemål. Reformbehovet kan dock inte antas vara trängande. Mot den bakgrunden anser vi alt de fördelar som ett prorogationssyslem skulle föra med sig inte är så framträdande att de väger upp de nackdelar som systemet medför. Främst av denna anledning lägger vi inte fram något förslag i denna del.

Återstoden av hovrättsavsnittet ägnar vi åt att diskutera frågor som rör möjligheterna att förenkla och effektivisera hovrätlsprocessen. Därvid uppehåller vi oss först vid gränserna för hovrättens prövning av överklagade mål (kap. 7). Vad gäller tvistemål diskuterar vi bl.a. förbudet mol att först i hovrätten kräva ränta eller annan tilläggsförpliktelse som följer av huvud­förpliktelsen eller att framställa nytt yrkande som stöder sig på väsentligen samma grund som det ursprungliga yrkandet. En uppmjukning av gällande ordning på dessa punkter rimmar väl med vår strävan att försöka göra pro­cessordningen mer flexibel. Vi föreslår därför atl förbudet mot att i högre rätt framställa tilläggsyrkanden av angivet slag tas bort.

Liksom i tvistemål är i brottmål hovrättens prövning i princip begränsad av de i vadeinlagan framställda yrkandena. 1 dessa mål är emellertid hov­rätten skyldig atl självmant pröva såväl skuld- som påföljdsfrågan. Till följd härav kan överprövningen komma att sträcka sig utöver den angivna ramen. Trots förekomsten av vägledande rättsfall torde det råda viss osäkerhet cm hur omfattande prövningen skall vara i fall då yrkandet i hovrätten avser en-

103

bart påföljden eller enbart vissa gärningar. Det är enligt vår mening önsk- Prop. 1988/89:95 värt att omfattningen av hovrättens överprövning i dessa fall regleras klara- Bilaga 1 re. För fall då yrkandet i hovrätten inte avser frågan om den tilltalade har begått gärningen föreslår vi därför atl hovrättens prövning av denna fråga skall begränsas till om del föreligger något förhållande som skulle kunna ut­göra grund för resning till förmån för den tilltalade eller kunna medföra un­danröjande av domen på grund av domvilla eller om målels utgång vid tingsrätten uppenbarligen beror på grovt förbiseende eller grovt misstag.

I kap. 8 behandlar vi eri fråga som har viss anknytning till frågan om grän­serna för hovrältsprövningen, nämligen möjligheten till anslutningsvad. Detta institut används främst i brottmål och kritiken mot institutet har också huvudsakligen avsett dess användning i sådana mål. Möjligheten lill anslul-ningsvad ökar emellertid flexibiliteten i fullföljdssyslemet och torde sam­tidigt ge samhällsekonomiska fördelar. Enligt vår mening föreligger det allt­jämt ett visst behov av institutet i både tvistemål och brottmål. Vi föreslår därför inte några ändringar av de berörda reglerna men vi anser alt del finns skäl för riksåklagaren att verka för en enhetlighet när det gäller åklagarnas tillämpning av institutet.

Frågor som rör underlaget för hovrättsprövningen behandlar vi i kap. 9. Huvuddelen av kapitlet ägnas åt en diskussion av möjligheterna alt be­gränsa upptagningen i hovrätten av gammal bevisning, dvs. bevisning som tagits upp redan i tingsrätten, och atl begränsa möjligheterna att i hovrätten åberopa nya omständigheter och bevis. Utgångspunkten för våra över­väganden har varit att upptagningen av muntlig bevisning i hovrätten bör begränsas till de fall då den fyller en verklig funktion och att parterna bör tillålas att införa nytt material i hovrätten endast om särskilda skäl före­ligger.

I vad mån gammal, muntlig bevisning måste tas upp på nytt i hovrätten regleras i stor utsträckning av de s.k. tilltrosparagraferna (50 kap. 23 § och 51 kap. 23 § RB). Innebörden av dessa bestämmelser är all hovrätten inte får företa någon ny bevisvärdering ulan att ta upp beviset på nytt. Trots alt viss berättigad kritik har riktats mot tilltrosparagraferna fyller de enligt vår mening en viktig funktion i rättskipningen och kan inte undvaras. Vi finner inte heller anledning att föreslå ändringar av paragrafernas lydelse.

Bortsett från lilllrosparagraferna gäller enligt 35 kap. 13 § andra stycket RB att bevis skall tas upp på nytt endast om hovrätten finner det vara av be­tydelse för utredningen eller en part yrkar det och upplagandel inte finnes sakna betydelse. I praktiken godtar hovrätten vanligen parts yrkande om förnyad bevisupptagning. För att hovrätten inte skall undandra sig sitt an­svar för prövningen föreslår vi att vad som i den berörda bestämmelsen sägs om partsinflyiande las bort. Den föreslagna ändringen markerar vikten av atl det är hovrätten ensam som avgör om beviset har sådan betydelse att det bör tas upp på nytt. Parternas uppfattning skall dock självfallet fortfarande beaktas.

En av oss utförd undersökning visar alt hovrätterna i stor utsträckning omprövar bevisningen i målen och alt prövningen i flertalet fall ändå inte le-

104

der till någon ändrad bedömning. Vi har därför undersökt möjligheten att     Prop. 1988/89:95 låta hovrätten i princip vara bunden av tingsrättens bevisvärdering. Mot en     Bilaga 1 så genomgripande reform talar emellertid starka skäl, främst hänsynen till rättssäkerheten, och åtskilliga lagtekniska svårigheter. Vi avstår därför från att lägga fram förslag om en reform av detta slag.

När del gäller parternas möjligheter atl införa nytt material i hovrätten fö­religger enligt vår mening reformbehov endast för tvistemålens del. Vad det här gäller är att ändra preklusionsregeln i 50 kap. 25 § RB så att den på ett bättre sätt än för närvarande ger uttryck för de begränsningar som är önsk­värda. Efter en genomgång av olika alternativ stannar vi för att föreslå att den nuvarande regeln omformuleras på del sättet, att en ny omständighet eller ett nytt bevis skall få åberopas i hovrätten dels - liksom i dag - om gil­tig ursäkt föreligger för underiåtenheten alt åberopa omständigheten eller beviset vid tingsrätten, dels om del är uppenbart att det inte föranleder nå­gon olägenhet atl omständigheten prövas eller beviset förebringas.

Enligt flera bestämmelser i RB åligger det parterna att lämna underlag för hovrättens bedömning under förberedelsen av frågor rörande bevis­ningen i målet. Enligt vad vi har erfarit förekommer det att dessa be­stämmelser inte följs av parterna och alt hovrätten låter sig nöja därmed. Detta förhållande kan, inte minst i dispositiva tvistemål, leda till att rätte­gångarna blir onödigt omfattande och atl rättegångskostnaderna skjuter i höjden. Vi har därför övervägt att i fråga om dispositiva tvistemål skärpa kraven på parternas bevisuppgifter. Vi avstår emellertid från atl föreslå nå­gon ändring av de berörda bestämmelserna. De uppgifter som behövs bör nämligen kunna inhämtas genom en ökad användning av muntlig förbe­redelse i hovrätten och genom materiell processledning, institut som vi be­handlar i två senare kapitel.

I detta sammanhang finner vi också anledning atl påminna om att det i RB finns bestämmelser om utvidgat rättegångskostnadsansvar för illojala el­ler vårdslösa parter samt för tvistemål även preklusionsregler för omständig­heter eller bevis som i otillbörligt syfte eller - enligt prop. 1986/87:89 - av grov vårdslöshet åberopas först vid huvudförhandlingen.

I anslutning till det föregående tar vi också upp frågor om underlaget för hovrättsprövningen i besvärsmål. Liksom när det gäller vissa andra reform­frågor nödgas vi emellertid av tidsskäl alt beträffande besvärsprocessen in­skränka oss lill atl i korthet beskriva några av de problem som givit sig till känna och att anvisa tänkbara vägar att beträda vid lösningen av proble­men.

I kap. 10 avhandlar vi avvägningen mellan mundighet och skriftlighet i hovrättsprocessen. Till en början diskuterar vi där om det går alt ytterligare utöka möjligheten för hovrätt att avgöra tvistemål och brottmål på hand­lingarna (avsnitt 10.2), om ett ökat muntligt inslag i besvärsprocessen är önskvärt (avsnitt 10.3) saml om s.k. blandad process kan användas vid prövningen i hovrätt av tvistemål och brottmål (avsnitt 10.4). Vi föreslår emellertid inte några reformer i dessa delar. Som vi ser det har dock frågan

105

om muntlighetens betydelse i besvärsmål en given plats vid en översyn av     Prop. 1988/89: 95

besvärsprocessen.

Bilaga 1

När det gäller muntlig förberedelse i hovrätten (avsnitt 10.5) konstaterar vi att den nuvarande möjligheten att i vademål hålla sådan förberedelse ut­nyttjas mycket sparsamt. Enligt vår mening skulle emellertid, inte minst i dispositiva tvistemål, mycket vara vunnet om en del av den skriftliga förbe­redelsen ibland ersattes av en muntlig sådan. Vi föreslår därför all möjlig­heten till muntlighet under förberedelseskedel regleras tydligare än i dag. Vi föreslår också att ett förberedelsesammanträde, liksom vid tingsrätt, skall kunna hållas per telefon.

Kap. 11 ägnas åt frågor om materiell processledning och förliknings­verksamhet i hovrätten. I RB finns flera bestämmelser om materiell pro­cessledning vid tingsrätt. På grund av hänvisningar i kapitlen om vademål gäller bestämmelserna om processledning vid huvudförhandling också i hovrätten. Enligt vår mening är dock behovet av processledning i hovrätten allra störst under förberedelsen i tvistemål. Vi föreslår alt detta skall kom­ma till uttryck i lagtexten genom en hänvisning lill motsvarande bestämmel­ser för tingsrätten.

Frågor om undanröjande och återförvisning

1 kap. 12 och 13 behandlar vi spörsmålet om en begränsning av möjligheten resp. skyldigheten att undanröja domar på grund av domvilla (grovt rätte­gångsfel) och återförvisning av mål på den grunden. Undanröjande på grund av domvilla förekommer främst efter fullföljd i vanlig ordning. Be­stämmelserna om undanröjande i dessa fall är tvingande för parterna och i stor utsträckning obligatoriska för domstolarna, främst av hänsyn till dom­stolsdisciplinen. Den kritik av bestämmelserna som har förekommit har gått ut på atl hovrätterna, främst av processekonomiska skäl, borde kunna un­derlåta att undanröja tingsrättsavgöranden och att återförvisa mål i fall då dessa åtgärder inte skulle tjäna något sakligt syfte och parterna inte heller begär att målet skall prövas på nytt vid tingsrätten. Undanröjande och åter­förvisning kan emellertid begränsas också genom att andra bestämmelser än de nu berörda utformas på ett klarare sätt. Flera av våra förslag, både såda­na som vi lagt fram tidigare och sådana som vi lägger fram i detta be­tänkande, är sålunda ägnade alt minska risken för rättegångsfel.

När del gäller bestämmelserna om undanröjande och återförvisning i va­demål kommer vi efler en genomgång av olika alternativ fram till att en re­form i första hand bör bygga på en skärpning av förutsättningarna för att undanröjande skall få ske. Vi menar atl detta kan åstadkommas genom alt man lägger mindre vikt vid domstolsdisciplinen och större vikt vid den in­verkan som rättegångsfelet haft på målets utgång och vid möjligheterna att avhjälpa felet i hovrätten. Vidare anser vi att undanröjande i vissa faU bör kunna underlåtas om båda parter motsätter sig det. Våra överväganden i denna del tar sig uttryck i förslag till vissa ändringar av såväl bestämmelser­na om undanröjande i vademål som domvilloreglerna.

106

Undanröjande av ett lingsrättsavgörande kan enligt praxis ske även utan Prop. 1988/89: 95 att något rättegångsfel har förekommit. Viss osäkerhet råder om fömt- Bilaga 1 sättningarna för undanröjande i dessa fall. Enligt vår mening är det för klar­hetens skull lämpligt atl - liksom vi i ett tidigare betänkande föreslagit be­träffande HD - lagfästa möjligheten för hovrätten att av annan anledning än rättegångsfel undanröja tingsrättens dom. Vi lägger därför fram förslag här­om.

De föreslagna bestämmelserna lämnar ett visst utrymme för hovrätten att på båda parters begäran underlåta att undanröja tingsrättens avgörande. I sådana fall föreligger vid fullföljd av talan självfallet inte skäl för HD att på grund av domvillan meddela prövningstillstånd och inte heller att ta upp be­svär över domvilla, om sådana skulle anföras. För att klargöra detta och även införa vissa ytterligare begränsningar av möjligheterna att få dom­villobesvär prövade, föreslår vi vissa ändringar av domvilloreglerna.

Sammansättningsfrågor

Kap. 14 och 15 ägnar vi främst åt utgångspunkterna för våra överväganden i sammansättningsdelen. Enligt direktiven bör vi förutsättningslöst se över såväl tingsrätternas som hovrätternas sammansättning. Av tidsskäl har det emellertid inte varit möjligt för oss att göra en generell översyn av gäUande sammansättningsregler. En del frågor på detta område har vi för övrigt re­dan behandlat i våra tidigare betänkanden. Vi har av dessa skäl funnit det tillräckligt att koncentrera vår översyn beträffande domstolarnas samman­sättning lill några speciella frågor. Därvid har vi valt att inrikta värt reform­arbete på de delar av gällande rätt som blivit föremål för kritik.

I kap. 16 behandlar vi frågor om tingsrätts sammansättning och tar först (avsnitt 16.1) upp avvägningen mellan juristkollegial sammansättning och endomarbehörighet vid huvudförhandling i tvistemål. I detta hänseende är det framför allt två frågor som tilldrar sig intresse, nämligen dels om den är 1984 på vårt initiativ införda bestämmelsen om endomarbehörighet med hänsyn tiU målets beskaffenhet fått den önskade effekten, dels om den obli­gatoriska endomarregeln i småmål är befogad.

Inom domstolsverket sker för närvarande en utvärdering av effekterna av den utvidgade endomarkompetensen i tvistemål. I avvaktan på resultatet av utvärderingen bör det enligt vår mening inte komma i fråga att företa några mer genomgripande förändringar i de berörda reglerna. På en punkt anser vi det dock angeläget att regelsystemet görs mer flexibelt och att en reform i sådant syfte genomförs redan i detta sammanhang. Vi åsyftar det för­hållandet atl vid s.k. stor huvudförhandling i ett tvistemål tingsrätten är domför med en domare bara under förutsättning atl parterna har lämnat sitt samtycke till att målet avgörs av endast en domare.

Enligt vårt förslag i 1982 års delbetänkande skulle tingsrätt i tvistemål all­lid vara domför med en lagfaren domare om målet var av enkel beskaffen­het. Frågan om målets beskaffenhet skulle avgöras av tingsrätten. Att lag­rummet vid 1984 års reform fick en annan utformning motiverades med att

den av oss föreslagna lydelsen innebar en avsevärd risk för undanröjande av

107

domen och återförvisning av målet, om hovrätten efter fullföljd av talan Prop. 1988/89:95 gjorde en annan bedömning än tingsrätten av målets svårighetsgrad. I detta Bilaga I betänkande har vi emellertid föreslagit sådana ändringar av reglerna om un­danröjande att skilda bedömningar av målets svårighetsgrad endast i undan­tagsfall bör leda till undanröjande av en överklagad dom. Vi föreslår därför på nytt att tingsrätten vid huvudförhandling i tvisiemål skall vara domför med en lagfaren domare i mål av enkel beskaffenhet.

Genom den i det föregående nämnda lagändringen skall småmålslagen upphöra att gälla vid årsskiftet 1987/88. Vissa av dess bestämmelser, bl.a. den obligatoriska regeln om endomarkompetens, överförs dock till RB. Vi har anledning att nu överväga vilken ställning vi skall ta till denna domför­helsregel.

Vi delar uppfattningen att det övervägande antalet småmål redan på grund av tvisteföremålels ringa värde normall är av den beskaffenheten att de bör handläggas och avgöras av ensamdomare. Detta bör därför vara hu­vudregel. Att tvisteföremålet har ett begränsat värde utesluter emellertid inte att målet kan vara av komplicerad beskaffenhet, rättsligt eller sakligt el­ler i båda dessa hänseenden. Sådana mål bör enligt vår mening inte avgöras av ensamdomare. Vi föreslår därför att den nämnda huvudregeln utformas så alt även småmål kan avgöras i juristkollegial sammansättning.

Tingsrättens kollegiala sammansättning i tvistemål utgörs för närvarande regelmässigt av tre lagfarna domare. 1 avsnitt 16.2 har vi övervägt om det generellt eller i vissa mål är möjligt att minska antalet lagfarna domare i denna sammansättning till två utan att därför gå miste om de fördelar som flerdomarsystemet är avsett att ge. Vi kominer emellertid fram till atl det inte föreligger tillräckligt starka skäl för att föreslå en minskning av antalet lagfarna domare i den nämnda sammansättningen, bortsett från förfallssi­tuationer,

I avsnitt 16.3 diskuterar vi behovet av två lagfarna domare I vissa broU­mål. Enligt gällande rätt får tingsrätten i brottmål bestå av två lagfarna do­mare - i stället för en lagfaren domare - jämte nämndemän endast om målet beräknas kräva minst fyra veckors huvudförhandling. Det ges däremot inte någon möjlighet att förstärka rätten med en lagfaren domare av det skälet att ett mål är särskilt komplicerat. 1 tvistemål är det enbart målets be­skaffenhet som avgör om rätten skall ha en mer eller mindre kvalificerad sammansättning. Enligt vår mening bör något av samma synsätt gälla för brottmål. Vi förelår därför att den nu.gällande regeln om utökning av an­talet lagfarna domare i brottmål skall ersättas av en regel av innebörd att yt­terligare en lagfaren ledamot får ingå i rätten om del bedöms som nödvän­digt med hänsyn till målets omfattning och svårighetsgrad.

1 avsnitt 16.4 diskuterar vi möjligheten att utvidga endomarbehörigheien i brottmål utöver vad som nu gäller men stannar för au inte föreslå några re­former.

Frågan om antalet nämndemän i tingsrätt behandlar vi i avsnitt 16.5. Vi konstaterar där att nämndemannainstitutet har varit föremål för åtskilliga reformer genom åren. Den senaste nämndemannareformen trädde i kraft

108

den 1 juli 1983. Genom denna reform - vilken motiverades huvudsakligen     Prop. 1988/89:95

av statsfinansiella faktorer - blev tingsrätten vid huvudförhandling i brott-     Bilaga 1

mål och familjerältsliga mål i princip domför med en lagfaren ledamot och

tre nämndemän. I mål om brott för vilket det inte är stadgat lindrigare straff

än fängelse i två år skall dock fem nämndemän delta. Nämndemännen fick

samtidigt individuell rösträtt.

1983 års nämndemannareform har i olika sammanhang blivit utsatt för kritik. Kritikerna har framför allt gjort gällande atl en sammansättning med så få nämndemän som tre inte är godtagbar från rättssäkerhetssynpunkt. Vi­dare har sagts att nämndemännen numera får sitta i rätten för sällan för att få tillräcklig erfarenhet. De skilda sammansättningarna anses också med­föra olägenheter av skilda slag. Samma synpunkter framförs i en av dom­stolsverket utförd utvärdering av reformen. Samtidigt framgår del av ut­värderingen all reformen har medfört en avsevärd besparing.

Enligt vår mening bör en från olika synpunkter tillfredsställande lösning kunna nås, om man går över till en sammansättning med fyra nämndemän i alla de brottmål och familjemål i tingsrätt där nämndemän skall delta. Vi är medvetna om atl en sådan reform innebär en kostnadsökning som inte är helt marginell. Reglerna om möjlighet till utökning av antalet nämndemän i vissa fall och om domförhet vid förfall för någon av nämndemännen bör gi­velvis anpassas till den föreslagna ordningen.

I kapitlets avslutande del (16.6) tar vi upp frågan om den lagtekniska ut­formningen av sammansättningsreglerna för tingsrätt. Enligt vår uppfatt­ning skulle dessa regler vinna på en tydligare uppdelning mellan samman­sättningen vid huvudförhandling och sammansättningen vid annan hand­läggning. Vi föreslår att det i den grundläggande domförhetsregeln anges att tingsrätten skall bestå av en lagfaren ledamot, såvida annat inte är före­skrivet i RB eller i annan författning. I en följande paragraf föreslås regler om tingsrättens sammansättning vid huvudförhandling i tvistemål. Över­vägande skäl talar för att tredomaralternativet därvid bör vara huvudregel. Även bestämmelserna om tingsrättens sammansättning vid huvudförhand­ling i brottmål sammanförs till en särskild paragraf.

I kap. 17 behandlar vi frågor om hovrätts sammansäUning och tar först (avsnitt 17.1) upp frågan om antalet lagfarna ledamöter i tvistemål och be­svärsmål. Alltsedan halvårsskiftet 1984 är hovrätten i sådana mål som hu­vudregel domför med tre lagfarna ledamöter. Om det överklagade av­görandet har fattats av tre eller flera lagfarna ledamöter skall dock minst fyra lagfarna ledamöter delta i hovrätten. Flera än fem lagfarna ledamöter fär inte sitta i rätten. Lagändringen år 1984 vidlogs på vårt initiativ och inne­bar en minskning av antalet ledamöter.

På grundval av material från en inom justitiedepartementet pågående ut­värdering av de ändrade domförhetsreglerna gör vi bedömningen att 1984 års reform beträffande hovrätts sammansättning medfört stora besparingar av allmänna medel och inneburit en förbättring av arbetssituationen i hov­rätterna ulan att avgörandena, såvitt vi kan bedöma, blivit sämre. Vi har därför övervägt om man nu kan gå vidare och helt avskaffa den större sam-

109

mansättningen i hovrätten och därvid kommit fram till atl övervägande skäl     Prop. 1988/89: 95 talar för atl hovrätten bör kunna vara domför i alla tvisiemål och besvärsmål     Bilaga 1 med tre lagfarna domare. I särskilt omfattande eller komplicerade mål bör hovrätten dock kunna bestå av ytterligare en lagfaren domare. Vi föreslår att bestämmelsen om hovrätts sammansättning i angivna mål ändras i enlig­het härmed.

I avsnitt 17.2 kommer vi till slutsatsen alt det inte är påkallat alt vidta nå­gon ändring av bestämmelserna om hovrätts sammansättning i brottmål.

Vissa spörsmål om sammansättningen vid prövning av frågor under förbe­redelsen i hovrätt behandlar vi i avsnitt 17.3. Del gäller här möjligheterna atl dels utöka referentens befogenheter, dels låta en del processuella beslut avgöras av referenten tillsammans med ordföranden på avdelningen. Enligt vår uppfattning bör dessa frågor övervägas i samband med den pågående ut­värderingen av sammansältningsreglerna. Vi lägger därför inte fram något eget förslag i denna del.

Kap. 18 ägnas åt några frågor av betydelse för både tingsrätt och hovrätt. En av dessa frågor gäller möjligheten atl tillföra rätten särskild juridisk fack­kunskap (avsnitt 18.1). Genom de år 1985 införda bestämmelserna om s.k. eko-mål öppnades en möjlighet att låta en förvaltningsdomare ingå i rätten såsom särskild ledamot om det finns behov av särskild fackkunskap inom rätten i fråga om skatterättsliga förhållanden. Våra förslag i delbelänkandet om expertmedverkan och specialisering innebär att denna möjlighet tas bort. Samtidigt uttalar vi emellertid i belänkandet all hela frågan om för­valtningsdomares medverkan i de allmänna domstolarna skall tas upp i vårt slutbetänkande. Det är enligt vår mening klart att det vid de allmänna domstolarna ibland förekommer mål, i vilka juridiska specialkunskaper är önskvärda. I första hand gäller detta skatterältsliga kunskaper men det kan finns behov av särskild juridisk fackkunskap också på andra områden. Vid de större tingsrätterna kan man i viss utsträckning lösa frågan genom intern-administrativa åtgärder. I hovrätterna kan behovet av särskild juridisk fack­kunskap tillgodoses genom att en person med de önskade kunskaperna, l.ex. en förvaltningsdomare, adjungeras till rätten. Enligt vår uppfattning skulle det vara fördelaktigt om samma möjlighet stod till buds vid tings­rätterna, både i vanliga tvistemål och i sådana brottmål där enligt vårt för­slag i avsnitt 16.3 två lagfarna domare skall kunna ingå i rätten. För att detta skall bli möjligt föreslår vi en smärre ändring i lagen (1976:600) om offentlig anställning. Därutöver behövs en ny bestämmelse i förordningen (1979:572) med lingsrättsinstruklion.

I avsnitt 18.2 behandlar vi frågan om en expert, dvs. en person med sär­skild fackkunskap i annat än juridiska ämnen, bör ersätta en lagfaren leda­mot i juristkoUegial sammansättning. I vårt delbetänkande om expertmed­verkan och specialisering uttalade vi alt denna fråga borde lösas i samband med atl vi i vårt slutbetänkande tog upp frågan om antalet lagfarna ledamö­ter i den juristkollegiala sammansättningen. Med hänsyn till vårt förslag i avsnitt 17.1 om att hovrätten alltid skall vara domför med endast tre lag­farna domare i tvistemål och besvärsmål anser vi numera alt det inte är möj-

110

ligt att låta en expert ersätta en lagfaren ledamot i hovrätten. Inte heller an-     Prop. 1988/89: 95 ser vi det vara lämpligt alt låta en expert ersätta en av de lagfarna domarna i      Bilaga I juristkollegial sammansättning i tingsrätt. Vi menar således - precis som i delbetänkandet om expertmedverkan och specialisering - att experter alltid skall delta i rätten vid sidan av övriga ledamöter.

Koslnad.sfrågor

De kostnadsökningar som kan bli följden av vissa av våra nu framlagda för­slag bör enligt vår mening väl täckas av besparingar i andra sammanhang. Helt klart är detta om man ser vårt reformarbete som en helhet. Många av våra förslag i de tidigare sex betänkandena har sålunda varit direkt inriktade på kostnadsbespringar.

Kostnaderna för den nämndemannareform som vi föreslår i detta be­tänkande torde dock inte kunna kompenseras av andra förslag. Denna re­form är dock främst föranledd av önskemål som gör att vi inte anser oss be­höva redovisa några förslag beträffande finansieringen.

Ill

Rättegångsutredningens lagförslag

Prop. 1988/89:95 Bilaga 2

1.    Förslag till

Lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om rättegångsbalken'

dels atl 49 kap. 12-15 §§, 50 kap. 10 a § och 52 kap. 9 a § skall upphöra att gälla,

dels au 1 kap. 3 och 3 a §§, 2 kap. 4 §, 10 kap. 8 a §, 13 kap. 3 §, 16 kap. 3 §, 18 kap. 8 a §, 35 kap. 13 §, 50 kap. 4, 10, 12, 25, 26 och 28 §§, 51 kap. 10, 12, 26 och 28 §§, 55 kap. 15 § samt 59 kap. 1 § skall ha nedan angivna lydelse,

dels att i balken skall införas två nya paragrafer, 1 kap. 3 b § och 51 kap. 23 a §, av nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Tingsrätten skall, om annat inte är föreskrivet, bestå av en lagfaren do­mare.

Regeringen bestämmer i vilken omfattning åtgärder som avser en­dast beredandet av ett mål får vidtas av annan personal vid tingsrätten.

1 kap. 3 §

En tingsrätt är i tvistemål domför med tre lagfarna domare. Flera än fyra lagfarna domare får inte sitta i rätten.

I brottmål skall tingsrätten bestå av en lagfaren domare och tre nämn­demän. I mål om åtal för brott, för vilket inte är stadgat lindrigare straff än fängelse i två år, skall rätten dock bestå av en lagfaren domare och fem nämndemän. Om det behövs med hänsyn till målets omfattning eller någon annan särskild omständighet, får ytterligare en nämndeman utöver

' Senaste lydelse 1987:747. -Senaste lydelse 1986:120.

112

Nuvarande  lydelse

vad som följer av första eller andra meningen sitta i rätten.

Kan huvudförhandlingen i ett brottmål beräknas kräva minst fyra veckor, får rvå lagfarna domare sitta i rätten förutom nämndemännen.

Om det inträffar förfaU bland nämndemännen sedan huvudför­handlingen har påbörjats, är rätten domför med en lagfaren domare och rvå nämndemän eller, i mål som av­ses i andra stycket andra meningen, med en lagfaren domare och fyra nämndemän.

Tingsrätt år domför med en lag­faren domare

när mål avgörs utan huvudför­handling,

vid annan handläggning som inte sker vid huvudförhandling eller vid syn på stället, vid sådan huvudför­handling i tvistemål som hålls i för­enklad form och vid annan huvud­förhandling i tvistemål, när det är tillräckligt med hänsyn till målets be­skaffenhet att målet avgörs av en enda domare och parterna samrycker tiU det,

vid huvudförhandling och syn på stället i mål om bron för vilket inte är stadgat svårare straff än böter eller fängelse i högst sex månader, under förutsättning att det inte finns anled­ning au döma tiU annan påföljd än böter och det i målet inte är fråga om företagsbot.

Föreslagen lydelse

Prop. 1988/89:95 Bilaga 2

3a§'

/ tvistemål där förlikning om sa­ken är tillåten gäller i stället för be­stämmelserna i 3 § au tingsrätten all­tid skall bestå av en lagfaren domare,

Vid huvudförhandling i tvistemål skall tingsrätten bestå av tre lagfarna domare. Rätten skall dock bestå av endast en lagfaren domare

Senaste lydelse 1987:747.

8   Riksdagen 1988/89. 1 saml. Nr 95

113

Nuvarande lydelse

om värdet av vad som yrkas uppen­bart inte överstiger hälften av bas­beloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring.

Föreslagen lydelse

1.

när huvudförhandlingen hålls i förenklad form,

2.

i eu mål där förlikning om sa­ken är tillålen och värdet av det som yrkas uppenbart inte överstiger hälf­ten av basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring, såvida det inte med hänsyn tiU målets beskaffenhet föreligger synnerliga skäl au tre lagfarna domare sitter i rätten,

3.

om i annat fall än som avses un­der I. eller 2. rätten anser det till­räckligt att en domare sitter i rätten och parterna samrycker därtill eller målet är av enkel beskaffenhet.

Första stycket gäller inte, om en part första gången han skall föra ta­lan i målet yrkar au allmänna regler skall tillämpas och därvid gör sanno-likt aU den bakomliggande tvisten rör ett högre värde eller alt utgången annars är av synnerlig betydelse för bedömningen av andra föreliggande rättsförhållanden. Har talan väckts genom ansökan om betalningsföre­läggande, skall den part som begär au målet hänskjuts tiU rättegång se­nast i samband därmed framställa yrkande som nyss sagts.

Med värde enligt första stycket avses del värde som kan antas gälla vid tiden för talans väckande. Har talan väckts genom ansökan om lagsökning, be­talningsföreläggande eller handräckning eller som enskilt anspråk i brott­mål, avses värdet vid rättens beslut att tvisten skall handläggas som tviste­mål. Vid bedömningen skall hänsyn inte tas lill rättegångskostnaderna.

Beslår rätten av tre lagfarna doma­re och inträffar förfall för någon av dessa sedan huvudförhandlingen har påbörjats, är rätlen domför med två lagfarna domare.

3b §

Tingsrätten skall vid huvudför­handling i brottmål beslå av en lag-

Prop. 1988/89:95 Bilaga 2

114

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1988/89: 95

faren domare och fyra nämndemän.

°

Inträffar förfall för någon av nämn­demännen sedan huvudförhandling­en har påbörjats, är rätten dock domför med en lagfaren domare och tre nämndemän.

Vid huvudförhandling i mål om broUför vilket inte är stadgat svårare straff än böter eller fängelse i högst sex månader är tingsrätten domför utan nämndemän, under förutsätt­ning aU det inte finns anledning alt döma till annan påföljd än böter och det i målet inte är fråga om företags­bot.

Om tingsrätten finner det påkallat med hänsyn tid målels omfattning el­ler svårighetsgrad, får antalet lagfar­na domare och antalet nämndemän utökas med en utöver vad som följer av första stycket första meningen.

2 kap.

4§'

Hovräu är domför med tre lag-

Hovrätten är domför med tre lag-

farna domare. / mål som överklagats farna domare. Flera än fyra lagfarna från tings räu skall dock minst fyra domare får inte delta i hovrätten. lagfarna domare delta i hovrätten, om tingsrätten beståu av tre eller fle­ra lagfarna domare. Flera än fem lagfarna domare får inte della i hov­rätten.

I brottmål gäller, i stället för bestämmelserna i första stycket, atl hovrätten är domför med tre lagfarna domare och två nämndemän. Flera än fyra lag­farna domare och tre nämndemän får inte della. Förekommer ej anledning att döma till svårare straff än böter och är det i målet inte fråga om företags­bot, är hovrätten dock domför även med den sammansättning som anges i första stycket. Delsamma gäller vid handläggning som ej sker vid huvudför­handling.

Vid behandling av frågor om prövningstillståndskaU hovrätten be­stå av två lagfarna domare.

Senaste lydelse 1987:747.

115

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Vid beslut om avskrivning av mål efter återkallelse är hovrätten domför med en lagfaren domare.

Regeringen bestämmer i vilken omfattning åtgärd, som avser endast be­redandet av ett mål, får vidtas av en lagfaren domare i hovrätten eller av en annan tjänsteman vid denna.

Prop. 1988/89:95 Bilaga 2

10 8 I tvist mellan konsument och nä­ringsidkare rörande vara, tjänst el­ler annan nyttighet som tillhanda­hållits för huvudsakligen enskilt bruk får näringsidkaren sökas där konsumenten har sill hemvist. Detta gäller dock endast om målet i tings­rätten kan antas bli prövat av en lag­faren domare enligt 1 kap. 3 a §.

kap. a§'

I tvist mellan konsument och nä­ringsidkare rörande vara, tjänst el­ler annan nyttighet som tillhanda­hållits för huvudsakligen enskilt bruk får näringsidkaren sökas där konsumenten har sitt hemvist, om värdet av det som yrkas uppenbart inte överstiger vad som anges i 1 kap. 3 a § första stycket 2.

13 kap. 3§' Väckt talan får inte ändras. Käranden får dock

Framställs yrkande enligt första stycket 2 eller 3 sedan huvudför­handling påbörjats eller målet på annat sätt företagits till avgörande, får det nya yrkandet avvisas, om det inte utan olägenhet kan prövas i må­let. Ett yrkande enligt första stycket 2 är inte tillåtet i högre rätt.

1.

på grund av omständighet, som inträffat under rättegången eller först då blivit för honom känd, kräva annan fullgörelse än den, om vilken talan väckts,

2.

yrka fastställelse enligt 2 § andra stycket samt

3.

kräva ränta eller annan tilläggsförpliktelse, som följer av huvudför-pliklelsen, och även i övrigt framställa nytt yrkande, om det stöder sig på väsentligen samma grund.

Framställs yrkande enligt första stycket 2 eller 3 sedan huvudför­handling påbörjats eller målet på annat sätt företagits till avgörande, får det nya yrkandet avvisas, om det inte utan olägenhet kan prövas i må­let. Ett yrkande enligt första stycket 2 eller 3 är inte tillåtet i högre rätt.

såsom ändring av talan anses inte att käranden beträffande samma sak in­skränker sin talan eller, utan att saken ändras, åberopar ny omständighet till stöd för sin talan.

Senaste lydelse 1987:747.

116

Föreslagen lydelse

Vid omröstning skall den mening gälla, som omfattas av mer än hälf­ten av rättens ledamöter. Om någon mening har erhållit hälften av rös­terna och ordförandens röst är bland dem, skall den meningen gäl­la.

Nuvarande  lydelse

16 kap.

3§'

Vid omröstning skall den mening gälla, som omfattas av mer än hälf­ten av rättens ledamöter. Om någon mening har erhållit hälften av rös­terna och ordförandens röst är bland dem, skall den meningen gäl­la. Vid avgörande av frågor om prövningstillstånd enligt 49 kap. 12 § skaU dock, om en av ledamöterna vill bevilja prövningstillstånd, hans mening gälla som hovrättens beslut.

Prop. 1988/89:95 Bilaga 2

18 kap. 8a§'

I 

mål där förlikning om saken är tillåten och värdet av det som yrkas uppenbart inte överstiger vad som anges i 1 kap. 3 a § förstastycket 2., gäller i fråga om rättegångskostna­der vid tingsrätten följande i stället för bestämmelserna i 8 §.

Ersättning får inte avse annat än kostnad för

1.

rådgivning enligt rättshjälpsla­gen (1972:429) vid ett tillfälle,

2.

ansökningsavgift,

3.

resa och uppehälle för part el­ler ställföreträdare i samband med sammanträde eller, om personlig in­ställelse ej föreskrivits, resa och uppehälle för ombud,

4.

vittnesbevisning,

5.

översättning av handling.

I mål där / kap. 3 a § första styck­et tillämpas gäller följande i stället för bestämmelsema i 8 §.

Ersättning för rättegångskostnad får inte avse annat än kostnad för

1.

rådgivning enligt rättshjälpsla­gen (1972:429) vid eU tillfälle för varje instans,

2.

ansökningsavgift,

3.

resa och uppehälle för part el­ler ställföreträdare i samband med sammanträde eller, om personlig in­ställelse ej föreskrivits, resa och uppehälle för ombud,

4.

vittnesbevisning,

5.

översättning av handling.

Ersättning utgår endast i den mån kostnaden varit skäligen påkallad för till­varatagande av partens rätt.

Ersättning som anges i andra stycket 3 utgår enligt bestämmelser som re­geringen meddelar

Med kostnad som sägs i andra stycket 1 jämställs kostnad för annan råd-

Senaste lydelse 1987:747.

117

Nuvarande  lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1988/89: 95

givning som lämnas av advokat eller biträdande jurist på advokatbyrå, i den

mån den ej överstiger högsta avgift för rådgivning enligt rättshjälpslagen.

Har målet till en början handlagts i annan ordning än som gäller för mål som avses i denna paragraf, utgår ersättning för kostnad som avser den tidi­gare handläggningen enligt de kostnadsregler som gäller för denna.

Har ett mål om lagsökning eller betalningsföreläggande hänskjutits till rättegång eller upptagits efter återvinning får, om målet därefter avgörs ge­nom tredskodom mot svaranden, ersättning även avse skälig kostnad för en rättegångsskrift eller för inställelse vid ett sammanträde inför rätten. Sådan ytterligare ersättning utgår, om inte särskilda skäl föranleder annan be­dömning, enligt bestämmelser som regeringen meddelar. Delsamma skall gälla, om ett mål om handräckning upptagits efter återvinning.

35 kap. 13 §'

Vid huvudförhandlingen skall de bevis som upptagits utom huvudförhand­lingen tas upp på nytt, om rätlen finner detta vara av betydelse i målet och det inte föreligger hinder mol alt ta upp beviset.

Har tingsrätten i ett mål som full- Har tingsrätten i ett mål som full­följts till hovrätten tagit upp muntlig följts lill hovrätten tagit upp muntlig bevisning eller hållit syn på stället, bevisning eller hållit syn på stället, behöver beviset tas upp på nytt en- behöver beviset tas upp på nytt en­dast om hovrätten finner detta vara dast om hovrätten finner detta vara av betydelse för utredningen eller av betydelse för utredningen. I om någon part yrkar del och hov- högsta domstolen får de bevis som rätten inte finner atl det skulle sakna tagits upp av lägre rätt tas upp på betydelse. I högsta domstolen får de nytt endast om det föreligger syn­bevis som tagits upp av lägre rätt tas nerliga skäl. upp på nytt endast om det föreligger synnerliga skäl.

Om ett bevis inte tas upp på nytt, skall det förebringas genom protokoll eller på annat lämpligt sätt.

50 kap.

4§'

I vadeinlagan skall vadekäranden uppgiva:

1.

den dom, mot vilken talan föres;

2.

grunderna för vadetalan med angivande, i vilket avseende underrättens domskäl enligt kärandens mening äro oriktiga; samt

' Senaste lydelse 1987-.747.

11!

Nuvarande  Ivdelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1988/89: 95

Bilaga 2 

3. i vilken del domen överklagas och den ändring i domen, som käranden

yrkar.

Om   prövningstillstånd    behövs,

skall käranden i vadeinlagan ange de

omständigheter som han  åberopar

tid stöd för au sådant tillstånd skaU

meddelas.

Käranden skall i vadeinlagan uppgiva de bevis han vill åberopa och vad han vill styrka med varje särskilt bevis. Skriftligt bevis, som ej tidigare före­bragts, skall i huvudskrift eller styrkt avskrift fogas vid vadeinlagan. Vill kä­randen atl förnyat förhör med vittne eller sakkunnig eller part skall äga rum eller förnyad syn å stället skall hållas, skall han angiva det i vadeinlagan jämte skälen därtill. I vadeinlagan skall käranden ock angiva, om han vill, att motparten skall infinna sig personligen vid huvudförhandling i hov­rätten.

Vadeinlagan skall vara egenhändigt undertecknad av käranden eller hans ombud.

10 §

Genmälet skall med därvid fogade handlingar delgivas vadekäranden.

Finnes för målets beredande ytterligare skriftväxling erforderlig, äge hov­rätten förordna därom. Hovrätten äge tillika meddela närmare bestämmel­ser om skriftväxlingen och därvid även föreskriva, i vilket avseende part skall yttra sig. Part må föreläggas att inkomma med mer än en skrift, endast om särskilda skäl äro därtill.

Under förberedelsen får samman­träde hållas, om det är påkallat för en ändamålsenlig handläggning av målet:

Vad som sagts om sammanträde per telefon i 42 kap. 10 § skall gälla även vid sammanträde enligt:denna paragraf.

12 § Finnes för målets beredande part        I fråga om hovrättens skyldigheter eller annan  böra  höras, förordne     med avseende på målets utredning hovrätten därom på sätt den finner     under förberedelsen skall 42 kap.

lämpligt.

8 § andra stycket tillämpas.

119

25 §'

Nuvarande  lydelse

Innan hovrättens dom eller slut­liga beslut meddelats, må vadelalan återkallas.

Vadekäranden äge ej ändra sin ta­lan atl avse annan del av underrät­tens dom än den som uppgivits i va­deinlagan.

Part må i hovrätten lill stöd för sin talan åberopa omständighet eller bevis, som ej tidigare förebragts, en­dast om han gör sannolikt, att han haft giltig ursäkt för sin underlåten­het att åberopa omständigheten el­ler beviset vid underrätten, eller om det av annan särskild anledning bör tillåtas au omständigheten eller be­viset åberopas. Framställes först i hovrätten yrkande om kvittning, må del avvisas, om det ej utan olägen-hel kan prövas i målet.

Föreslagen lydelse

Innan hovrättens dom eller slut­liga beslut meddelats, får vadetalan återkallas.

Vadekäranden får inte ändra sin talan att avse annan del av under­rättens dom än den som uppgivits i vadeinlagan.

Part/år i hovrätten till stöd för sin talan åberopa en omständighet eller eU bevis, som inte tidigare före­bragts, endast om

1.

han gör sannolikt, alt han haft giltig ursäkt för sin underlåtenhet att åberopa omständigheten eller beviset vid tingsrätten eller

2.

det är uppenbart au det inte för­anleder någon olägenhet att omstän­digheten prövas eller beviset före­bringas.

Framställs först i hovrätten ett yr­kande om kvittning,/dr del avvisas, om det inte utan olägenhet kan prö­vas i målet.

Prop. 1988/89:95 Bilaga 2

26 

§

Även utan yrkande skall hovrät­ten undanröja underrättens dom, om domvilla, som sägs i 59 kap. 1 § 1-4, förekommit vid underrätten.

Har vid underrätten förekommit annal grovt rättegångsfel, äge hov­rätten, om skäl äro därtiU, även utan yrkande undanröja domen.

Även utan yrkande skall hovrät­ten undanröja tingsrättens dom, om domvilla, som sägs i 59 kap. 1 § 1-J, har förekommit vid tingsrätten.

Om det vid tingsrätten har före­kommit annat fel i rättegången än som avses i första stycket eller 127 §, får hovrätten undanröja tingsrättens dom endast om felet kan antas ha inverkat på målets utgång och inte kan avhjälpas utan väsentlig olägen-hel i hovrätten. Parterna skall bere­das ullfälle au yttra sig i frågan om undanröjande, om det inte är uppen­bart obehövligt.

Senaste lydelse 1971:218.

120

Nuvarande  lydelse

Undanröjandet må avse domen i dess helhet eller allenast viss del. Berör rättegångsfelet även del av domen, som ej överklagats, pröve hovrätten med hänsyn till omstän­digheterna, om denna del skall un­danröjas.

28

Åberopas annal fel i rältegången, än som avses i 26 eller 27 §, må hovrätten undanröja underrättens dom, allenast om felet kan antagas hava inverkat på målets utgång och ej kan utan väsentlig olägenhet av­hjälpas i hovrätten.

Föreslagen lydelse

Undanröjandet får avse domen i dess helhet eller endast viss del. Be­rör rättegångsfelet även del av do­men som inte överklagats, skaU hov-rätlen med hänsyn lill omständig­heterna pröva, om denna del skall undanröjas.

/ annat faU än som avses i 26 eller 27 § får hovrätten undanröja tings­rättens dom endast i samband med avskrivning av målet eller stadfäslel­se av förlikning eller om i målet skall prövas yrkande, omständighet eller bevis som inte prövats i tingsrätten. Kan prövningen utan väsentlig olä­genhet äga rum i hovxätten, får dock domen undanröjas endast om någon av parterna yrkar det och hovrätten finner det påkallat au målet prövas på nyu i tingsrätten. Parterna skaU beredas ullfälle au yura sig i frågan om undanröjande, om del inte är uppenbart obehövligt.

Prop. 1988/89:95 Bilaga 2

51 kap. 10 §

Genmälet skall med därvid fogade handlingar delgivas vadekäranden.

Finnes för målets beredande ytterligare skriftväxling erforderlig, äge hov­rätten förordna därom. Hovrätten äge tillika meddela närmare bestämmel­ser om skriftväxlingen och därvid även föreskriva, i vilket avseende part skall yttra sig. Part må föreläggas atl inkomma medmer än en skrift, endast om särskilda skäl äro därtill.

Under förberedelsen får samman­träde hållas, om det är påkallat för en ändamålsenlig handläggning av målet.

Vad som sagts om sammanträde per telefon i 42 kap. 10 § skaU gälla även vid sammanträde enligt denna paragraf.

12 §

Finnes för målets beredande part

Hovrätten förordnar om inställan-

eller annan  böra  höras,  förordne     det tiU sammanträde enligt 51 kap.

121

Nuvarande  lydelse

hovrätten därom på säU den finner lämpligt. Om inställande av tilltalad, som är anhållen eller häktad, för­ordne hovrätten.

23 a

Föreslagen lydelse

10 § tredje stycket av den som är an­hållen eller häktad.

Har tingsrätten funnit au den till­talade begått den åtalade gärningen och överklagas domen beträffande annat än denna fråga, skall hovrät­ten pröva frågan endast om det i den­na del föreligger något förhållande som skulle kunna utgöra grund för resning enligt 58 kap. 2 § eller kunna medföra undanröjande av domen på grund av domvilla eller om målets utgång vid tingsrätten i samma del uppenbarligen beror på grovt förbi­seende eller grovt misstag.

Prop. 1988/89:95 Bilaga 2

26 §

Även utan yrkande skall hovrät­ten undanröja underrättens dom, om domvilla, som sägs i 59 kap. 1 § 1-4, förekommit vid underrätten.

Har vid underrätten förekommit annat grovt rättegångsfel, äge hov­rätten, om skäl äro därtill, även utan yrkande undanröja domen.

Undanröjandet må avse domen i dess helhet eller allenast viss del. Berör rättegångsfelet även del av domen, som ej överklagats, pröve hovrätten med hänsyn till omstän­digheterna, om denna del skall un­danröjas.

Även utan yrkande skall hovrät­ten undanröja tingsrättens dom, om domvilla, som sägs i 59 kap. 1 § 1-3, har förekommit vid tingsrätten.

Om det vid tingsrätten har före­kommit annat fel i rättegången än som avses i första stycket eller i 27 §, får hovrätten undanröja tingsrättens dom endast om felet kan antas ha inverkat på målets utgång och inte kan avhjälpas utan väsentlig olägen-hel i hovrätten. Parterna skall bere­das tillfälle att yttra sig i frågan om undanröjande, om det inte är uppen­bart obehövligt.

Undanröjandet får avse domen i dess helhet eller endast viss del. Be­rör rättegångsfelet även del av do­men som inte överklagats, skaU hov­rätten med hänsyn lill omständig­heterna pröva, om denna del skall undanröjas.

28 

§

Finner hovrätten annat fel i rätte­gången hava förekommit,  än som

/ annat fall än som avses i 26 eller 27 § får hovrätten undanröja tings-

122

Nuvarande  lydelse

avses i 26 eller 27 §. må hovrätten undanröja underrättens dom, alle­nast om felet kan antagas hava in­verkat på målels utgång och ej kan utan väsentlig olägenhet avhjälpas i hovrätten.

Föreslagen lydelse

rättens dom endast om (' målet skaU prövas yrkande, omständighet eller bevis som inte prövats i tingsrätten. Kan prövningen utan väsentlig olä­genhet äga rum i hovrätten,/år rfocA: domen undanröjas endast om någon av parterna yrkar det och hovrätten finner det påkallat atl målet prövas pä ny It i tingsrätten. Parterna skaU beredas tillfälle au yttra sig i frågan om undanröjande, om det inte är uppenbart obehövligt.

55 kap. 15 §

Beträffande rättegången i högsta domstolen skola i övrigt i tvistemål 50 kap. 11-20 SS, 22 S, 24 S och 25 S första och andra styckena samt i brottmål 51 kap. 11-20, 22, 24, 25 och 31 §S äga motsvarande tillämpning.

Vad i 50 kap. 26-29  rörande tvistemål saml i 51 kap. 26-29 SS rö­rande brottmål är för hovräu stadgat om undanröjande av underrätts dom och om återförvisning skall be­träffande högsta domstolen äga motsvarande tillämpning i fråga om lägre rätts dom.

Vad som sägs i 50 kap. 26, 27 och 29 H rörande tvistemål samt i 51 kap. 26, 27 och 29 §S rörande brottmål om undanröjande av tings­rätts dom och om återförvisning skall beträffande högsta domstolen ha motsvarande tillämpning i fråga om lägre rätts dom.

Prop. 1988/89:95 Bilaga 2

59

Dom, som vunnit laga kraft, skall på besvär av den, vilkens rätt do­men rör, på grund av domvilla un­danröjas:

1.

om målet upptagits, ehuru där­emot förelegat rättegångshinder, som vid fullföljd högre rätt haft alt självmant beakta;

2.

om rätten ej varU domför;

3. om domen givits mot någon, som ej varit rätteligen stämd och ej heller fört talan i målet, eller genom

kap.

1 S

Dom, som vunnit laga kraft, skall på besvär av den, vilkens rätt do­men rör, på grund av domvilla un­danröjas

1.   om målet har tagits upp trots att

det har förelegal eu rättegångshin­

der, som vid fullföljd högre rätt haft

atl självmant beakta,

2.   om domen givils mot någon,

som inte har varit rätteligen stämd

och inte heller har fört talan i målet,

eller genom domen någon, som inte

har varit part i målet, lider förfång,

3.    om domen är så mörk eller

ofullständig, att det inte framgår

därav, hur rätten dömt i saken eller

123

Nuvarande  lydelse

domen någon, som ej varit part i målet, lider förfång;

4.

om domen är så mörk eller ofullständig, atl därav ej framgår, huru i saken dömts; eller

5.

om i rättegången förekommit annat grovt rättegångsfel, som kan antagas hava inverkat på målets ut­gång.

Föreslagen lydelse

4. om i rättegången förekommit annat grovt rättegångsfel, som kan antas ha inverkat på målets utgång.

Besvär över domvilla som grun­das på omständighet som avses i första stycket 4 skall avvisas om kla­ganden inte gör sannolikt att han har vant förhindrad att i rättegången åberopa omständigheten eller att han eljest haft giltig ursäkt au inte göra det.

Prop. 1988/89:95 Bilaga 2

124

2.    Förslag till

Lag om ändring i äktenskapsbalken

Härigenom föreskrivs i fråga om äktenskapsbalken' atl 14 kap. 17 § skall ha följande lydelse.

Prop. 1988/89:95 Bilaga 2

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 kap. 17 §

I äktenskapsmål och mål om un­derhåll skall tingsrätten beslå av en lagfaren domare och tre nämnde­män. Tingsrätten är dock domför med en lagfaren domare i samma ut­sträckning som i andra tvistemål. Dessa regler gäller även för andra mål som handläggs i samma rätte­gång.

Om det behövs med hänsyn lill målets omfattning eller någon an­nan särskild omständighet, får fyra nämndemän sitta i rätten.

Om det inträffar förfall bland nämndemännen sedan en huvudför­handling har påbörjats, är rätten domför med en lagfaren domare och två nämndemän.

I äktenskapsmål och mål om un­derhåll skall tingsrätten bestå av en lagfaren domare och fyra nämnde­män. Tingsrätten är dock domför med en lagfaren domare i samma ut­sträckning som i andra tvistemål. Dessa regler gäller även för andra mål som handläggs i samma rätte­gång.

Om det behövs med hänsyn till målets omfattning eller någon an­nan särskild omständighet, får fem nämndemän sitta i rätten.

Om det inträffar förfall bland nämndemännen sedan en huvudför­handling har påbörjats, är rätten domför med en lagfaren domare och tre nämndemän.

När nämndemän ingår i tingsrätten, skall ordföranden vid överläggning re­dogöra för omständigheterna i målet och innehållet i gällande rätt. Vid om­röstning skall först ordföranden och därefter nämndemännen säga sin me­ning. I övrigt gäller bestämmelserna i rättegångsbalken om överläggning och omröstning i tvistemål.

Senaste lydelse 1987:230.

125

3.    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1976:600) om offentlig

anställning

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1976:600) om offentlig anställning alt 5 kap. 1 S skall ha följande lydelse.

Prop. 1988/89:95 Bilaga 2

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

En ordinarie domare är skyldig att utöva en annan tjänst än sin egen bara om del gäller en jämställd eller högre domarljänst vid den domstol som han tillhör. Dock föreligger dessutom skyldighet alt tillfälligt tjänstgöra i en annan domstol

1.

för en rådman i tingsrätt: som ledamot i en annan tingsrätt inom samma hovrätlsområde vid sådan handläggning som kräver flera lag­farna domare än en,

2.

för en rådman i länsrätt: som ledamot i en tingsrätt eller en hov­rätt,

3.

för ett kammarrättsråd: som le­damot i en hovrätt.

5 kap 1§' En ordinarie domare är skyldig alt utöva en annan tjänst än sin egen bara om det gäller en jämställd eller högre domartjänst vid den domstol som han tillhör. Dock föreligger dessutom skyldighet att tillfälligt tjänstgöra i en annan domstol

1.

för en rådman i tingsrätt: som ledamot i en annan tingsrätt inom samma hovrättsområde vid sådan handläggning som kräver flera lag­farna domare än en,

2.

för en rådman i länsrätt: som särskild ledamot i en tingsrätt eller en hovrätt,

3.

för ett kammarrättsråd: som särskild ledamot i en hovrätt.

Senaste lydelse 1985:417.

126

Remissinstanserna

Prop. 1988/89:95

Bilaga 3 Yttranden över betänkandet har till juslitiedepartementel avgetls av justi­tiekanslern, riksåklagaren, rikspolisstyrelsen, domstolsverket, brottsföre­byggande rådet, riksrevisionsverket, statskontoret, konsumentverket, Svea hovrätt, Göta hovrätt, hovrätten över Skåne och Blekinge, hovrätten för Västra Sverige, hovrätten för Nedre Norrland, hovrätten för Övre Norr­land,Stockholms tingsrätt, Göteborgs tingsrätt, Malmö tingsrätt, Västerås tingsrätt, Linköpings tingsrätt, Uddevalla tingsrätt, Härnösands tingsrätt, juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet, riksdagens om­budsmän (justitieombudsmannen Wigelius), allmänna reklamations­nämnden, Sveriges Advokatsamfund, Sveriges Domareförbund, Förening­en Sveriges Åklagare, Föreningen Sveriges polischefer, Nämndemännens riksförbund. Centralorganisationen SACO-SR, Landsorganisationen i Sverige, Svenska Kommunförbundet, Småföretagens Riksorganisation, Sveriges Köpmannaförbund, Kooperativa Förbundet, Svenska Försäk­ringsbolags Riksförbund och Försäkringsbolaget Folksam.

Riksåklagaren har bifogat yttranden från överåklagarna vid regionåkla­garmyndigheterna i Stockholms län oeh Gotlands län, Gävle och Umeå samt vid åklagarmyndigheterna i Malmö och Göteborgs åklagardistrikt.

Hovrätten över Skåne och Blekinge har bifogat ett yttrande från yngrefö-reningen vid Skånska hovrätten.

Centralorganisationen SACO-SR har bifogat ett yttrande frän JUSEK.

Tjänstemännens centralorganisation (TCO), Svenska arbetsarbelsgiva-reföreningen, Sveriges Industriförbund, Sveriges grossistförbund, Svenska Bankföreningen, Svenska sparbanksföreningen och Sveriges Förenings­bankers Förbund har förklarat sig avstå från att lämna synpunkter på betänkandet.

127

BOSTADSDOMSTOLEN

Prop. 1988/89:95

Bilaga 4

Bostadsdomslolens sammansättning

Bostadsdomstolen har underhand erfarit att det inom justitiedepartemen­tet pågår en översyn av bestämmelserna om bostadsdomstolens samman­sättning. Domstolen vill med anledning härav aktualisera några frågor om ändring av bestämmelserna.

Enligt 5 § lagen (1974:1082) om bostadsdomslol består bostadsdomsto­len av lagfarna ledamöter, en teknisk ledamot och intresseledamöter. De senare företräder fastighetsägares, hyresgästers eller bostadsrättshavares intressen. Domförhetsreglerna finns i 1216§§. Enligt huvudregeln skall domstolen vara sammansatt av lagfarna ledamöter och intresseledamöter. Såvitt nu är av intresse innebär bestämmelserna i övrigt följande. När mål rör bostadsrättsfastigheter skall de intresseledarnöter som företräder fas­tighetsägarintressen vara väl förtrogna med förvaltning av sådana fastighe­ter. Om mål gäller hyresfastigheter som tillhör enskilda skall inlresseleda­möterna på fastighetsägarsidan företrädesvis vara väl förtrogna med för­valtning av dylika fastigheter. Rör mål andra hyresfastigheter skall leda­möterna vara väl förtrogna företrädesvis med förvaltning av hyresfastighet som tillhör annan än enskild. Ett undantag från reglerna om medverkan av intresseledamöter gäller enligt 16 § lagen om bostadsdomstol. Enligt denna paragraf får en lagfaren ledamot ensam företa förberedande åtgärd samt pröva fråga om avskrivning av mål.

Deltagande av intresseledamöter sotn är förtrogna med förvaltning av bostads rät tsfast igh et

När lagen om bostadsdomstol tillkom 1974, torde det knappast ha före­kommit hyreslägenheter i bosiadsrättshus. Läget är nu ett annat. Genom tillkomsten av lagen (1982:352) om rätt till faslighelsförvärv för ombild-ning till bostadsrätt och förbudet mot att med bostadsrätt upplåta lägenhet som är uthyrd (2 § tredje stycket och 8 § tredje stycket bostadsrättslagen) har del blivit vanligt alt bostadsrättsföreningar också är hyresvärdar. Tvister mellan föreningar och hyresgäster förekommer. Än mer frekventa är hyreslvister av olika slag, främst rörande besittningsskydd (12 kap. 46 § första stycket 6 a jordabalken), mellan bostadsrätlshavare oeh personer som hyr bostadsrällslägenhet. Enligt domstolens mening är del en olägen­het att flera olika sammansättningar prövar likartade frågor. Övervägande skäl talar för atl nu ifrågavarande ledamöter bör delta endast vid prövning av frågor enligt 52 § och 60 § första stycket 1 bostadsrällslagen, dvs. frågor där de har särskild sakkunskap.

Hyresfastighet som lillhör enskild resp. annan än enskild

Gränsdragningen mellan hyresfastighet som tillhör enskild resp. annan än

enskild är ibland svär att göra. Lagtexten är vag och ger ingen närmare

ledning. Av förarbetena (prop. 1974:151 s. 56 och 117) framgår atl till

128

kategorien annan än enskild - här bortses frän stat och kommun - i Prop. 1988/89:95 första hand hör de allmännyttiga bostadsföretagen. Handlingarna i målen Bilaga 4 ger i mänga fall inte någon ledning i frågan om ett företag är allmännyttigt eller inte. En fullständig förteckning över dessa företag saknas. Det kan därför ej uteslutas att del kan ske förbiseenden. Med hus som tillhör allmännyttan likställs i förarbetena hus som avses i första stycket 3 5 kungörelsen (1972:60) om undantag från tillämpningen av lagen om hyres­reglering m. m. De praktiska svårigheterna att avgöra humvida ett företag hör till någon av dessa kategorier är betydligt större; inte ens företagen kan alltid ge klara besked. Del är otillfredsställande att sä mycket tid och kraft skall behöva ägnas åt att utreda för målens avgörande tämligen betydelse­lösa frågor om hur domstolen skall vara sammansatt. Fel sammansättning innnebär att domstolen inte varit domför och atl domvilla enligt 59 kap. I § 2 rättegångsbalken således föreligger.

Enligt bostadsdomslolens mening bör 13 § andra stycket lagen om bo­stadsdomstol förtydligas, förslagsvis efter mönster av undantagsregeln i sista meningen av 12 kap. I § sjätte stycket jordabalken. Reglerna bör vidare utformas så att det inte blir domvilla om domstolen i något fall skulle ha annan sammansättning än den i första hand avsedda. Enklast torde detta uppnås om i 13 § anges att intresseledamöterna företrädesvis skall vara förtrogna med förvaltning av resp. huskategori.

Prövning av vissa processuella frågor

Enligt domstolens mening finns det ett behov av att kunna avgöra vissa frågor utan atl behöva kalla in intresseledamöter. Det kan gälla frågor om undanröjande av ett nämndavgörande av processuella skäl, t. ex. återkal­lelse av talan, rättegångshinder eller domvilla samt frågor om avvisning av besvär eller stadfästelse av förlikning. Ett annan exempel är rättshjälpsfrå­gor som förekommer i samband med att mål avskrivs efter återkallelse av överklagande. 1 sädana fall är medverkan av intresseledamöterna onödigt betungande både för intresseledamöterna och domstolen.

Bostadsdomstolen föreslär att bestämmelserna ändras så att den vid prövning som inte avser själva saken är domför även med tre lagfarna ledamöter.

Samråd har skett med företrädare för SABO, Sveriges Fastighetsägare­förbund, HSB:s Riksförbund, Riksbyggen och Hyresgästernas Riksför­bund. Någon erinran mot de förslag som här redovisats har inte anförts. Ärendet har behandlats i plenum av domstolens lagfarna ledamöter.

På bostadsdomstolens vägnar 

HLSvafin

129

9   Riksdagen 1988/89. 1 saml. Nr 95

Till lagrådet remitterade lagförslag

1 Förslag till

Lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs i fräga om rättegångsbalken

dels alt 1 kap. 3, 3 a oeh 8 §§, 2 kap. 4 §, 10 kap. 8 a §, 12 kap. 9 §, 18 kap. 8 a §, 35 kap. 13 §, 47 kap. 3 och 4 §§, 49 kap. 9 §, 50 kap. 10, 12, 25, 26 och 28 §§, 51 kap. 10, 12, 26 och 28 §§ samt 59 kap. I och 2 §§ skall ha följande lydelse,

dels att det i balken skall införas fyra nya paragrafer, 1 kap. 3 b, 3 c och 3 d §§ samt 51 kap. 23 a §, av följande lydelse.

Prop. 1988/89:95 Bilaga 5

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

3§'

Tingsrätten skall, om annat inte är föreskrivet, bestå av en lagfaren dotnare.

En tingsrätt är i tvistemål domför med tre lagfarna domare. Flera än fyra lagfarna domare får inte sitta i rätten.

I brottmål skall Ungsrätten bestå av en lagfaren domare och tre nämndemän. I mål om åtal för brott, för vilket inte är stadgat lind­rigare strafl' än fängelse i två år, skall rätten dock beslå av en lagfa­ren domare och fem nämndemän. Om del behövs med hänsyn tiU må­lets omfattning eller någon annan särskild omständighet, får ytterliga­re en nämndeman utöver vad som följer av första eller andra meningen sitta I rätten.

Kan huvudförhandlingen i ett brottmål beräknas kräva minst fyra veckor, Jår två lagfarna domare sitta i rätten JÖrutom nämndemännen.

Om det inträffar förfall bland nämndemännen sedan huvudför­handlingen har påbörjats, är rätten domför med en lagfaren domare och två nämndemän eller, i mål som av­ses i andra stycket andra meningen, med en lagfaren domare och fyra nämndemän.

Tingsrätt är domför tned en lagfa­ren domare

när mål avgörs utan huvudför­handling,

vid annan handläggning som inte

'Senaste lydelse 1986:120.

130

Nuvarande lydelse

sker vid huvudförhandling eller vid syn på stället,

vid sådan huvudförhandling i tvistemål som hålls i förenklad form och vid annan huvudförhandling i tvistemål, när det är tillräckligt med hänsyn UU målets beskaffenhet att målet avgörs av en enda domare och parterna samtycker liU det,

vid huvudförhandUng och syn på stället i tnål om brott för vilket inte är .stadgat svårare straffan böter ef ler fängelse i högst sex månader, under förutsättning att det inte finns anledning att döma lill annan på­följd än böter och det i målet inte är fråga om JÖretagsbot.

Föreslagen lydelse

Prop. 1988/89:95 

Bilaga 5

3a§2

/ tvistemål där förlikning om sa­ken är tillåten gäller i stället för be­stämmelserna i 3§ att tingsrätten alhid skall bestå av en lagfaren do­mare, om värdet av vad som yrkas uppenbart inte överstiger hälften av basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring.

Första stycket gäller inte, om en part första gången han skaUföra ta­lan i målet yrkar att allmänna reg­ler skall tillämpas och därvid gör sannolikt att den bakomliggande tvisten rör ett högre värde eller atl utgången annars är av synnerlig be­tydelse för bedömningen av andra föreliggande rättsförhållanden. Har talan väckts genom ansökan otn be­lalningsföreläggande. skaU den part som begär att målet hänskjuts till rättegång senast i samband därmed Jramstalla yrkande som nyss sagts.

Med värde enligt första stycket av­ses det värde som kan antas gälla vid tiden för talans väckande. Har talan  väckts genom ansökan om

Vid huvudförhandUng i tvistemål skall tingsrätten bestå av tre lagfar­na domare, om annat inte är före­skrivet.

Rätten skall bestå av en lagfaren domare när huvudförhandlingen hålls i förenklad form.

Rätten är vid huvudförhandlingen domför med en lagfaren domare om i annat faU än som avses i andra stycket rätten anser det tillräckligt att en domare sitter i rätten och par­terna samtycker liU det eller målet är av enkel beskaffenhet.

Består rätten av tre lagfarna do­mare och inträflar förfall för någon av dessa sedan huvudförhandlingen har påbörjats, är rätten domför med två lagfarna domare.

- Senaste lydelse 1987:747.

131

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1988/89:95

lagsökning, betalningsföreläggande eller handräckning eller som enskilt anspråk i brottmål, avses värdet vid rättens beslut att tvisten skall hand­läggas som tvistemål. Vid bedöm­ningen skall hänsyn inte tas tiU rät­tegångskostnaderna.

3b§

Tingsrätten skall vid huvudför­handling i brottmål bestå av en lag­faren domare och tre nämndemän. Inträffar förfall för någon av nämn­demännen sedan huvudförhandling­en har påbörjats, är rätten dock domför med en lagfaren domare och två nämndemän.

Vid huvudförhandling i mål om brott för vilket inte är föreskrivet svårare straffan böter eller fängelse i högst sex månader är tingsrätten domför utan nämndemän, om det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter och det i må­let inte är fråga om företagsbot.

Om det föreligger särskilda skäl med hänsyn till målets omfattning eller svårighetsgrad, fär antalet lag­farna domare utökas med en utöver vad som följer av första stycket förs­ta meningen. Detsamma gäller i fråga om antalet nämndemän.

3c§

Vid avgörande av mål utan hu­vudförhandling och vid prövning av frågor som hör till rättegången får tingsrätten ha den sammansättning som är föreskriven för huvudför­handling, om det föreligger särskif da skäl med hänsyn tiU målets eller frågans beskaffenhet.

3d§

1 tvistemål där förlikning om sa­ken är tillåten skall tingsrätten aU-tid bestå av en lagfaren domare, om värdet av vad som yrkas uppenbart inte överstiger hälften av basbelop­pet enligt lagen (1962:381) om aU-mänförsäkring.

Första stycket gäller inte, om en

part första gången han skall föra ta­

lan i målet yrkar att allmänna reg-

132

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

ler skall tillämpas och därvid gör sannolikt att den bakomliggande tvisten rör ett högre värde eller att utgången annars är av synnerlig be­tydelse för bedömningen av andra JÖreliggande rättsförhållanden. Har talan väckts genom ansökan om be­talningsföreläggande, skall den pari som begär att målet hänskjuts tiU rättegång senast i samband därmed framställa yrkande som nyss sagts.

Med värde enligt första stycket av­ses det värde som kan antas gälla vid tiden för talans väckande. Har talan väckts genom ansökan om lagsökning, betalningsföreläggande eller handräckning eller som enskilt anspråk i brottmål, avses värdet vid rättens beslut all tvisten skall hand­läggas som tvistemål. Vid bedöm­ningen skall hänsyn inte tas liU rät­tegångskostnaderna.

Prop. 1988/89:95 Bilaga 5

Utöver vad som följer av 3b§ får i en tingsrätt, som avses i 7 §, vid prövning av där avsedda mål såsom särskilda ledamöter ingå, var för sig eller tillsammans,

1.  en person som förordnats som

 ekonomisk expert enligt 4 kap. 10

 a §, om det finns behov av särskild

 fackkunskap inom rätlen i fråga om

 ekonomiska förhållanden,

2.  en person som är eller har varit

 lagfaren domare i allmän förvaU-

 ningsdomstol, om det finns behov

 av särskild fackkunskap inom rät­

 ten i fräga om skatterättsliga förhål­

 landen.

sr

Utöver vad som följer av i  får i en tingsrätt, som avses i 7 §, vid prövning av där avsedda mål såsom särskilda ledamöter ingå, var för sig eller tillsammans,

1.  en person som förordnats som

ekonomisk expert enligt 4 kap. 10

a §, om det finns behov av särskild

fackkunskap inom rätten i fräga om

ekonomiska förhållanden,

2.  en person som är eller har varit

lagfaren domare i allmän förvalt­

ningsdomstol, om del finns behov

av särskild fackkunskap inom rät­

ten i fräga om skatterättsliga förhål­

landen.

Deltar särskild ledamot vid hu­vudförhandlingen, gäller ifråga om antalet nämndemän 3 § andra styc­ket andra och tredje meningarna.

Om särskild sammansättning av tingsrätt vid behandling av vissa mål gäller i övrigt vad därom är stadgal.

' Senaste lydelse 1985:415.

133

2 kap. 

4f

Nuvarande lydelse

Hovrätt är domför med tre lagfar­na domare. I mål som överklagats från tingsrätt skall dock minst fyra lagfarna domare delta / hovrätten, om tingsrätten bestått av tre eller Jlera lagfarna domare. Flera än fem lagfarna domare får inte delta i hovrätten.

Föreslagen lydelse

Hovrätten är domför med tre lag­farna domare. I mål som överkla­gats från tingsrätt skall dock minst fyra lagfarna domare delta när hov­rätten avgör målet, om tingsrätten bestått av tre lagfarna domare. Fle­ra än fem lagfarna domare får inte delta i hovrätten.

Prop. 1988/89:95 Bilaga 5

1 brottmål gäller, i stället för bestämmelserna i första stycket, att hovrät­ten är domför med tre lagfarna domare oeh tvä nämndemän. Flera än fyra lagfarna domare och tre nämndemän fär inte della. Förekommer ej anled­ning att döma till svårare straffan böter och är det i målet inte fräga om företagsbol, är hovrätten dock domför även med den sammansättning som anges i första stycket. Detsamma gäller vid handläggning som ej sker vid huvudförhandling.

Vid behandling av frågor om prövningstillstånd skall hovrätten bestå av två lagfarna domare.

Vid beslut om avskrivning av mål efter återkallelse är hovrätten domför med en lagfaren domare.

Regeringen bestämmer i vilken omfattning åtgärd, som avser endast beredandel av ett mål, får vidtas av en lagfaren domare i hovrätten eller av en annan tjänsteman vid denna.

10 8

I tvist mellan konsument och nä­ringsidkare rörande vara, tjänst el­ler annan nyttighet som tillhanda­hållits för huvudsakligen enskilt bruk fär näringsidkaren sökas där konsumenten har sitt hemvist. Det­ta gäller dock endast om målet i tingsrätten kan antas bli prövat av en lagfaren domare enligt I kap. 3

kap.

ar

1 tvist mellan konsument och nä­ringsidkare rörande vara, tjänst el­ler annan nyttighet som tillhanda­hållits för huvudsakligen enskilt bruk fär talan mot näringsidkaren väckas vid rätten i den ort där kon­sumenten har sill hemvist. Detta gäller dock endast om målet i tings­rätten kan antas bli prövat av en lagfaren domare enligt I kap. 3 rf§.

12 kap.

9§

.

Skriftlig fullmakt skall företes i huvudskrifl, när ombudet första gången vid rätlen för talan i målet.

Är, då fullmakt skall företes, så­dan icke tillgänglig, skall rätten giva ombudet tid att förete den; vad nu sagts gälle ej i fråga om vade- eller missnöjesanmälan. Fin­nes uppskov olägligt, må rätten forlsälla  med  handläggningen  av

Ar, då fullmakt skall företes, så­dan icke tillgänglig, skall rätten giva ombudet tid att förete den; vad nu sagts gälle ej i fråga om missnöjesanmälan. Finnes uppskov olägligt, må rätten fortsätta med handläggningen   av   målet,   dock

'Senaste lydelse 1987:747. 'Senaste lydelse 1987:747.

134

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1988/89:95

Bilaga 5 målet, dock utan atl däri meddela     ulan att däri meddela dom eller

dom eller slutligt beslut. Utfärdas

slutligt beslut. Utfärdas fuUmakt,

fullmakt, skall behörigheten anses

skall behörigheten anses innefatta

innefatta vad ombudet tidigare åt-

vad ombudet tidigare åtgjort i rät-

gjort i rättegången.

tegängen.

Finner rätten ovisst, huruvida parts underskrift å fullmakt är riklig, må rätten medgiva anstånd för ovisshetens undanröjande. Skriftlig fullmakt skall i huvudskrift eller styrkt avskrift bifogas akten.

18 kap.

8a§'

1 mål där 1 kap. 3 a § första stycket

I mål där I kap. 3 rf§ första styc-

tillämpas gäller följande i stället för     ket tillämpas gäller följande i stället

bestämmelserna i 8 §.

för bestämmelserna i 8 §.

Ersättning för rättegångskostnad får inte avse annal än kostnad för

1.

rådgivning enligt rältshjälpslagen (1972:429) vid ett tillfälle för varje instans,

2.

ansökningsavgift,

3.

resa och uppehälle för part eller ställföreträdare i samband med sammanträde eller, om personlig inställelse ej föreskrivits, resa och uppe­hälle för ombud,

4.

vittnesbevisning,

5.

översättning av handling.

Ersättning utgår endast i den mån kostnaden varit skäligen påkallad för tillvaratagande av partens rätt.

Ersättning som anges i andra stycket 3 utgår enligt bestämmelser som regeringen meddelar.

Med kostnad som sägs i andra stycket 1 jämställs kostnad för annan råd­givning som lämnas av advokat eller biträdande jurist på advokatbyrå, i den mån den ej överstiger högsta avgift för rådgivning enligt rättshjälps­lagen.

Har målet till en början handlagts i annan ordning än som gäller för mål som avses i denna paragraf utgår ersättning för kostnad som avser den tidigare handläggningen enligt de kostnadsregler som gäller för denna.

Har ett mål om lagsökning eller betalningsföreläggande hänskjutits till rättegång eller upptagils efter återvinning fär, om målet därefter avgörs genom tredskodom mot svaranden, ersättning även avse skälig kostnad för en rältegångsskrifl eller för inställelse vid ett sammanträde inför rätten. Sådan ytterligare ersättning utgår, om inte särskilda skäl föranleder annan bedömning, enligt bestämriielser som regeringen meddelar. petsamma_ skall gälla, om ett mål om handräckning upptagils efter åtérviniiirig._

'  "" '35 kap'   

"    '       ' '       '''

,.:/"'"|3v.     .'. :".-\    '. /'-.:,: ',:',..'::'V- '

Vid huvudförhandlingen.skall de beyis som upptagils utorn huyudför-    ,   ,   ,

handlingen las upp på,nytt, om rätlen finner detta vara av betydelse i ...

målet och del inte föreligger hinder.mot att ta upp beviset,

       .

,',...:

' Senaste Ivdelse 1987:747.

'Senaste lydelse 1987:747.

135

Nuvarande lydelse

Har tingsrätten i ett mål som full­följts till hovrätten tagit upp munt­lig bevisning eller hållit syn pä stäl­let, behöver beviset tas upp på nytt endast om hovrätten finner detta vara av betydelse för utredningen eller om någon part yrkar det och hovrätten inte finner att det skulle sakna betydelse. I högsta domstolen får de bevis som tagits upp av lägre räll tas upp på nytt endast om det föreligger synnerliga skäl.

Om ett bevis inte tas upp på nytt, eller på annat lämpligt sätt.

Föreslagen lydelse

Har tingsrätten i ett mål som full­följts till hovrätten tagit upp munt­lig bevisning eller hållit syn pä stäl­let, behöver beviset tas upp på nytt endast om hovrätten finner detta vara av betydelse för utredningen. I högsta domstolen fär de bevis som tagits upp av lägre rätt tas upp pä nytt endast om det föreligger syn­nerliga skäl.

skall del förebringas genom protokoll

Prop. 1988/89:95 Bilaga 5

47 kap.

3r

Om stämningsansökningen inte uppfyller föreskrifterna i 2 § eller i övrigt är ofullständig eller om så­dant intyg, som avses i 2 § tredje stycket, inte föreletts, skall rätten förelägga målsäganden att avhjälpa bristen. Detsamma gäller om före­skriven ansökningsavgift inte har betalats.

Om stämningsansökningen inte uppfyller föreskrifterna i 2 § eller i övrigt är ofullständig eller om så­dant intyg, som avses i 2 § ftärde stycket, inte företetls, skall rätten förelägga målsäganden att avhjälpa bristen. Detsamma gäller om före­skriven ansökningsavgift inte har betalats.

4

§

'

Följer målsäganden inte ett före­läggande enligt 3 §, skall ansökning­en avvisas, om den är så ofullstän­dig att den inte utan väsentlig olä­genhet kan läggas till grund för en rättegång i ansvarsfrågan. Detsam­ma gäller om något intyg som avses i 2 § tredje stycket inte har företetls eller om underlåtenheten avser be­talning av ansökningsavgiften.

Följer målsäganden inte ett före­läggande enligt 3 §, skall ansökning­en avvisas, om den är så ofullstän­dig all den inte utan väsentlig olä­genhet kan läggas till grund för en rättegång i ansvarsfrågan. Detsam­ma gäller om något intyg som avses i 2 ftärde stycket inte har företetls eller om underlåtenheten avser be­talning av ansökningsavgiften.

49 kap. 9§

Över underrätts beslut, varige­nom vade- eller missnöjesanmälan eller ansökan om återvinning eller återupptagande eller vade- eller be­svärstalan avvisats, må klagan fö­ras genom besvär. Ej må i annat fall Jråga, huruvida sådan anmälan el­ler ansökan gjorts eller talan eljest fullföljts på föreskrivet sätt eller inom rätt tid, komma under hovrät­tens bedömande.

Tingsrätts beslut, varigenom missnöjesanmälan eller ansökan om återvinning eller åtempptagan-de eller vade- eller besvärslalan av­visats, får överklagas genom be­svär. I annat fall får inte frågan, humvida sådan anmälan eller ansö­kan gjorts eller talan annars full­följts pä föreskrivet sätt eller inom rätt tid, prövas av hovrätten.

' Senaste lydelse 1987:448. '" Senaste lydelse 1987:448.

136

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

50 kap. 10§

Prop. 1988/89:95 Bilaga 5

Genmälet skall med därvid fogade handlingar delgivas vadekäranden.

Finnes för målets beredande ytterligare skriftväxling erforderlig, äge hovrätten förordna därom. Hovrätten äge tillika meddela närmare be­stämmelser om skriftväxlingen och därvid även föreskriva, i vilket avseen­de part skall yttra sig. Part må föreläggas att inkomma med mer än en skrift, endast om särskilda skäl äro därtill.

Under förberedelsen får samman­träde hållas, om det behövs JÖr en ändamålsenlig handläggning av målet.

Vad som sagts om sammanträde per telefon i 42 kap. 10 § skall gälla även vid sammanträde enligt denna paragraf.

12§

Finnes för målels beredande part eller annan böra höras, förordne hovrätten därom på sätt den finner lämpligt.

I Jråga om hovrättens skyldighe­ter under förberedelsen skall 42 kap. 8S andra stycket tillämpas, lämp­ligt

25 §"

Innan hovrättens dom eller slutli­ga beslut meddelats, må vadetalan återkallas.

Vadekäranden äge ej ändra sin talan att avse annan del av under-rätlens dom än den som uppgivits i vadeinlagan.

Part må i hovrätten till stöd för sin talan åberopa omständighet el­ler bevis, som ej tidigare förebragts, endast om han gör sannolikt, att han haft giltig ursäkt JÖr sin under­låtenhet att åberopa otnständighe-ten eller beviset vid underrätten, el­ler om det av annan .särskild anled­ning bör tillålas att omständigheten eller beviset åberopas. Fram.stäUes först i hovrätten yrkande om kvitt­ning, må del avvisas, om det ej utan olägenhet kan prövas i målet.

Innan hovrättens dom eller slutli­ga beslut meddelats, Jår vadelalan återkallas.

Vadekäranden får inte ändra sin talan att avse annan del av tingsrät­tens dom än den som uppgivits i vadeinlagan.

/ mål där förlikning om saken är tillåten Jär en part i hovrätten till stöd för sin talan åberopa omstän­digheter eller bevis, som inte tidiga­re   har   förebringats,   endast   om

1.

han gör sannolikt att han inte kunnat åberopa omständigheten eller beviset vid tingsrätten eller

2.

han annars haft giltig ursäkt all inte göra det.

Framställs först i hovrätten ett yrkande om kvittning, /är det avvi­sas, om det inte utan olägenhet kan prövas i målet.

" Senaste lydelse 1971:218.

137

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

26 §

Prop. 1988/89:95 Bilaga 5

Även utan yrkande skall hovrät­ten undanröja underrättens dom, om domvilla, som sägs i 59 kap. 1 § 1 4, förekommit vid underrätten.

Har vid underrätten förekommit annat grovt rättegångsfel, äge hov­rätten, om skäl äro därtiU. även utan yrkande undanröja domen.

Undanröjandet må avse domen i dess helhet eller allenast viss del. Berör rättegångsfelet även del av domen, som ej överklagats, pröve hovrätten med hänsyn till omstän­digheterna, om denna del skall un­danröjas.

Även ulan yrkande skall hovrät­ten undanröja tingsrättens dom, om domvilla, som sägs i 59 kap. 1 § 1-3, har förekommit vid tingsrät­ten.

Undanröjandet yär avse domen i dess helhet eller endast viss del. Be­rör rättegångsfelet även del av do­men, som inte överklagats, skaU hovrätten med hänsyn till omstän­digheterna pröva, om denna del skall undanröjas.

28 §

Åberopas annat fel i rättegången, än som avses i 26 eller 27 §, må hovrätten undanröja underrättens dom, allenast om felet kan antagas hava inverkat pä målets utgång och ej kan utan väsentlig olägenhet av­hjälpas i hovrätten.

Om det vid tingsrätten har före­kommit annat fel i rättegången än som avses i 26 eller 27 §,/ar hovrät­ten undanröja tingsrättens dom en­dast om felet kan antas ha inverkat pä målets utgång och inte utan vä­sentlig olägenhet kan avhjälpas i hovrätten. Parterna .skall få tiUJälle att yttra sig i frågan om undan­röjande, om det inte är uppenbart obehövligt.

51 kap. 10§

Genmälet skall med därvid fogade handlingar delgivas vadekäranden.

Finnes för målets beredande ytterligare skriftväxling erforderlig, äge hovrätten förordna därom. Hovrätten äge tillika meddela närmare be­stämmelserom skriftväxlingen och därvid även föreskriva, i vilket avseen­de part skall yttra sig. Part må föreläggas att inkomma med mer än en skrift, endast om särskilda skäl äro därtill.

Under förberedelsen får .samrnan-träde hållas, om det behövs för en ändamålsenlig handläggning: av målet.

Vad .som .sagts om .sammanträde

per telefon i 42 kap. 10 tf .skall gälla

även vid .sammanträde enligt denna

,,

paragraf ;     .

12§

Finnes för målets beredande part eller annan böra höras, JÖrordne hovrätten därom på .sätt den finner

Hovrätten får bestämma att den som är anhållen eller häktad .skall, inställas  till .sammanträde  enligt

138

Nuvarande lydelse

lämpligt. Om inställande av tiU-talad. som är anhållen eller häktad, förordne hovrätten.

Föreslagen lydelse 10 a tredje stycket.

Prop.1988/89:95 Bilaga 5

23 a §

Har tingsrätten Jiinnit atl den liU-lalade begått den åtalade gärningen och överklagas domen belräfiande annat än denna Jråga, skaU hovrät­ten pröva frågan endast om

1.

det i denna del föreligger något förhållande som skulle kunna utgö­ra grund Jör resning enligt 58 kap. 2§ eller kunna medföra undan­röjande av domen på grund av dom villa eller

2.

målets utgång vid tingsrätten i samma del uppenbarligen beror på grovt JÖrbiseende eller grovt miss­tag.

26 §

Även utan yrkande skall hovrät­ten undanröja underrättens dom, om domvilla, som sägs i 59 kap. 1 § I 4, förekommit vid underrätten.

Har vid underrätten förekommit annat grovt rättegångsfel, äge hov­rätten, om skäl äro därtiU, även utan yrkande undanröja domen.

Undanröjandet må avse domen i dess helhet eller allenast viss del. Berör rättegångsfelet även del av domen, som ej överklagats, pröve hovrätten med hänsyn till omstän­digheterna, om denna del skall un­danröjas.

Även utan yrkande skall hovrät­ten undanröja tingsrättens dom, om dömvilla, som sägs i 59 kap. 1 § 1 3, har förekommit vid tingsrät­ten.

Undanröjandet får avse domen i dess helhet eller endast viss del. Be­rör rättegångsfelet även del av do­men, som inte överklagats, skall hovrätten med hänsyn lill omstän­digheterna pröva, om denna del skall undanröjas.

28 §

Finner hovrätten annat fel i rätte­gången hava förekommit, än som avses i 26 eller 27 §, rriå hovrätten undanröja underrättens dom, alle­nast om felet kan antagas hava in­verkat på målets utgång och ej kari utan väsentlig olägenhet avhjälpas i hovrätten.

Om del vid tingsrätten har före­kommit annat fel i rättegången'än som avses i 26 eller 27 §,yflrhpyrät-ten undanröja tingsrättens dom en­dast om felet kan antas ha inverkat på målets utgäng och inte utan vä-, sentlig olägenhet kan avhjälpas i . hovrätten. Parterna skall få Ullfälle att yttra sig i frågan om undan­röjande, om det inte är uppenbart obehövligt.

139

Nuvarande Ivdelse

59

Dom, som vunnit laga kraft, skall på besvär av den, vilkens rätt do­men rör, på grund av domvilla un­danröjas:

1.  om målet upptagits, ehuru där­

emot förelegal rättegångshinder,

som vid fullföljd högre rätt haft att

självmant beakta;

2.     om rätten ej varit domför;

3.

om domen givits mot någon, som ej varit rätteligen stämd och ej heller fört talan i målet, eller genom domen någon, som ej varit part i målet, lider förfång;

4.

om domen är så mörk eller ofullständig, atl därav ej framgår, huru i saken dömts; eller

5.   om i rättegången förekommit

annat grovt rättegångsfel, som kan

antagas hava inverkat på målets ut­

gång.

Föreslagen lydelse

kap. 1§

Dom, som vunnit laga kraft, skall på besvär av den, vilkens rätt do­men rör, pä grund av domvilla un­danröjas

1.   om målet har tagits upp trots

att det har förelegat ett rättegångs­

hinder, som högre rätt haft atl be­

akta .självmant vid ett överklagande,

2.

om domen givits mot någon, som inte har varit rätteligen stämd och inte heller har fört talan i må­let, eller genom domen någon, som inte har varit part i målet, lider för­fång,

3.

om domen är så mörk eller ofullständig att det inte framgår därav, hur rätten dömt i saken eller

4. om i rättegången förekommit annat grovt rättegångsfel, som kan antas ha inverkat på målets utgång.

Besvär över dom villa enligt första stycket 4 som grundas på en om­ständighet som inte tidigare har åberopats i målet skall avvisas, om klaganden inte gör sannolikt att han har varit förhindrad att åberopa om­ständigheten i rättegången eller han annars haft giltig ursäkt att inte göra det.

Prop. 1988/89:95 Bilaga 5

2r-

Den som vill besvära sig över domviUa skall ge in en skriftligbesvärsinlaga till hovrätten, om domen meddelats av tingsrätt, och i annat fall till högsta domstolen.

Besvär skall föras, om de gmndas pä någon omständighet som avses i 1 § 1, 2 eller 5, inom sex månader från det att domen vann laga kraft, och, om besvären grundas på någon omständighet som avses i 1 § i, inom sex månader frän det att kla-

Besvär skall föras, om de gmndas pä någon omständighet som avses i 1 § i eller 4, inom sex månader från det att domen vann laga kraft, och, om besvären gmndas på någon om­ständighet som avses i 1 § 2, inom sex månader från det att klaganden

'-'Senaste lydelse 1988:1451.

140

Nuvarande lydelse

ganden fick kännedom om domen. Fick han kännedom om domen, in­nan den vann laga kraft, skall liden räknas frän den dag, dä domen vann laga kraft.

Föreslagen lydelse

fick kännedom om domen. Fick han kännedom om domen, innan den vann laga kraft, skall tiden räk­nas frän den dag, då domen vann laga kraft.

Prop. 1988/89:95 Bilaga 5

1.    Denna lag träder i kraft den I september 1989.

2.   Äldre föreskrifter om rättens sammansättning gäUer alltjämt vid

huvudförhandlingar som har påbörjats före ikraftträdandet samt vid över­

läggningar oeh omröstningar i anslutning lill sådana huvudförhandlingar.

3.  Äldre föreskrifter gäller alltjämt i stället för 50 kap. 25 § tredje stycket

i sin nya lydelse, när det överklagade avgörandet har meddelats före

ikraftträdandet.

141

2 Förslag till

Lag om ändring i äktenskapsbalken

Prop. 1988/89:95 Bilaga 5

Härigenom föreskrivs alt 14 kap. 17 och 18 §§ äktenskapsbalken skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

14 I

1 äktenskapsmål och mål om un­derhåll skall tingsrätten bestå av en lagfaren domare och tre nämnde­män. Tingsrätten är dock domför med en lagfaren dotnare i samma utsträckning .som i andra tvistemål. Dessa regler gäller även för andra mål som handläggs i samma rätte­gång.

Om det behövs med hänsyn tiU målets omfattning eller någon an­nan särskild omständighet, får fyra nämndemän sitta i rätten.

Om det inträffar förfall bland nämndemännen sedan en huvudför­handling har påbörjats, är rätlen domför med en lagfaren domare och tvä nämndemän.

Föreslagen lydelse kap.

7§

Vid huvudförhandling i äklen­skapsmäl och mål om underhåll skall tingsrätten bestå av en lagfa­ren domare och tre nämndemän, om annat inte följer av 1 kap. 3 a§ andra och tredje styckena rätte­gångsbalken. Denna regel gäller även för andra mål som handläggs i samma rättegång.

Om del inträffar förfall/or någon av nämndemännen sedan huvudför­handlingen har påbörjats, är rätten domför med en lagfaren domare och två nämndemän.

Om det föreligger särskilda skäl med hänsyn till målets omfattning eller svårighetsgrad, får antalet lag­farna domare utökas med en utöver vad som följer av första stycket. Del­samma gäller i fråga om antalet nämndemän.

När nämndemän ingår i tingsrätten, skall ordföranden vid överläggning redogöra för omständigheterna i målet och innehållet i gällande räll. Vid omröstning skall först ordföranden och därefter nämndemännen säga sin mening. I övrigt gäller bestämmelserna i rättegångsbalken om överlägg­ning och omröstning i tvistemål.

18§

I äklenskapsmäl och mål om un­derhäll är hovrätten domför med tre lagfarna domare och två nämn­demän. Fler än fyra lagfarna doma­re och tre nämndemän får inte del­la. Vid handläggning som inte sker vid huvudförhandling, liksom när målet i tingsrätten har avgjorts utan nämndemän, är hovrätten dock domför även med enbart lagfarna domare enligt vad som sägs i 2 kap. 4 § första stycket rättegångsbalken. Hovrätten är i övrigt domför enligt vad som sägs i 2 kap. 4 § tredje och ftärde styckena rättegångsbalken.

1 äklenskapsmäl och mål om un­derhäll är hovrätten domför med tre lagfarna domare och tvä nämn­demän. Fler än fyra lagfarna doma­re och tre nämndemän fär inte del­ta. Vid handläggning som inte sker vid huvudförhandling, liksom när målet i tingsrätten har avgjorts ulan nämndemän, är hovrätten dock domför även med enbart lagfarna domare enligt vad som sägs i 2 kap. 4 § första stycket rättegångsbalken. Hovrätten är i övrigt domför enligt vad som sägs i 2 kap. 4 fjärde och /em/e styckena rättegångsbalken.

142

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1988/89:95

Bilaga 5 Tar nämndemän del i målets avgörande, skall vid överläggning ordfö­randen eller, om målet har beretts av en annan lagfaren domare, denne redogöra för omständigheterna i målet oeh innehållet i gällande rätt. Vid omröstning skall nämndemännen säga sin mening sist. I övrigt gäller bestämmelserna i rättegångsbalken om överläggning och omröstning i tvistemål.

Denna lag träder i kraft den 1 september 1989. Äldre föreskrifter gäller alltjämt vid huvudförhandlingar som har påbörjats före ikraftträdandet samt vid överläggningar och omröstningar i samband med sådana huvud­förhandlingar.

143

3 Förslag till

Prop. 1988/89:95

Lag om ändring i lagen (1929:145) om skiljemän

' 

Härigenom föreskrivs att 3 a § lagen (1929:145) om skiljemän skall ha följande lydelse

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3a§'

Kan en tvist mellan näringsidka- Kan en tvist mellan näringsidka­

re och konsument prövas av tings-

re och konsument prövas av tings­

rätt och rör tvisten vara, tjänst eller

rätt och rör tvisten vara, tjänst eller

annan nyttighet som tillhandahål-

annan nyttighet som tillhandahål­

lits för huvudsakligen enskilt bmk,

lits för huvudsakligen enskilt bmk,

får ett före tvistens uppkomst träf-

fär ett före tvistens uppkomst träf­

fat avtal att tvist skall hänskjutas

fat avtal att tvist skall hänskjutas

till skiljemän utan förbehåll om rätt

till skiljemän utan förbehåll om rätt

för parterna att klandra skiljedo-

för parterna att klandra skiljedo­

men göras gäUande endast om 1

men göras gällande endast om I

kap. 3 a § första stycket rättegångs-

kap. 3 rf § första stycket rättegångs­

balken inte skulle vara tillämpligt

balken inte skulle vara tillämpligt

vid prövning av tvisten i tingsrätt.

vid prövning av tvisten i tingsrätt.

Första stycket gäller ej om tvisten rör avtal mellan försäkringsgivare oeh försäkringstagare om försäkring som grundas pä kollektivavtal eller som grundas på gmppavtal och handhas av företrädare för gmppen och ej heller om annat följer av Sveriges inlernationella förpliktelser.

Denna lag träder i kraft den 1 september 1989.

Senaste lydelse 1987:752.

144

4 Förslag till

Prop. 1988/89:95

Lag om ändring i lagen (1946:807) om handläggning av

'  

domstolsärenden

Härigenom föreskrivs i fräga om lagen (1946:807) om handläggning av domstolsärenden

dels att 6 § skall ha följande lydelse,

dels att övergångsbestämmelserna till lagen (1969:258) om ändring i nämnda lag' skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6r

Underrätt är vid handläggning av ärende domför med en lagfaren doma­re, om ej annat följer av vad som föreskrivs nedan i denna paragraf

Vid annan handläggning än som sägs i 3 eller 4 § skall rätten ha den sammansättning som anges i tredje stycket,

om ärendet är tvistigt,

om eljest särskild anledning föreligger därtill, eller

om ärendet angår

1.  anordnande, upphörande eller ändring av förvaltarskap enligt 11 kap.

7, 19 eller 23 § föräldrabalken,

2.

talan mot överförmyndares beslut,

3.

nedsättning av bolags aktiekapital eller gmndfond eller tillstånd lill vinstutdelning i bolag eller till fusion,

4.

förvaltning av stiftelse, eller

5.

tillstånd till viss förvaltningsåtgärd i annat fall än som avses ovan i delta stycke.

I fall som avses i andra stycket

I fall som avses i andra stycket

skall rätlen bestå av en lagfaren do-

skall rätten bestå av en lagfaren do­

mare och nämndemän, när ärendet

mare oeh nämndemän, när ärendet

skall prövas enligt äktenskaps bal-

skall prövas enligt äktenskapsbal­

ken, lagen (1987:232) om sambors

ken, lagen (1987:232) om sambors

gemensamma hem eller föräldra-

gemensamma hem eUer föräldra­

balken, och annars av minst tre och

balken, och annars av tre lagfarna

högst fyra lagfama domare. När

domare. När nämndemän ingår i

nämndemän ingår i rätten, skall 14

rätten, skall 14 kap. 17 § äkten-

kap. 17 § äktenskapsbalken tilläm-

skapsbalken tillämpas,

pas.

Regeringen får för andra fall än som avses i andra stycket föreskriva att tjänstemän som inte är lagfarna får handlägga ärenden som är av enkel beskaffenhet och som avser

1.  förordnande eller entledigande av förmyndare, god man eller förvalta­

re,

2.     inskrivning av förmynderskap, godmanskap eller förvaltarskap,

3.

avträdande av egendom tiU förvaltning av boutredningsman och förordnande eller entledigande av boutredningsman,

4.

förordnande av bodelningsförrätlare,

5.

förordnande av skiftesman vid arvskifte, eller

6.

dödande av handlingar och inteckningar enligt lagen (1927:85) om

' Senaste lydelse 1987:799.

- Senaste lydelse 1988:1261.

145

10   Riksdagen 1988/89. 1 saml Nr 95

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1988/89:95

Bilaga 5 dödande av förkommen handling, dock ej i fall som avses i 12 a § nämnda

lag.

Denna lag (1969:258) träder i kraft den 1 januari 1971. Konungen kan dock förordna att de nya bestämmelserna heU eUer delvis skall gäUa från tidigare tidpunkt, varvid förordnandet får begränsas till viss eller vissa underrätter.

Vid handläggning, som påbörjats före lagens ikraftträdande och för vilken enligt äldre bestämmelser kräves flera domare än en, samt vid överläggning och omröstning i anslutning till sådan handläggning skall äldre bestämmelser om rättens sammansättning oeh om omröstning allt­jämt gälla.

Har underrätt mindre än tre ordi-

Har tingsrätt mindre än tre ordi­

narie lagfarna domare, får rätten

narie lagfarna domare, får rätten

beträffande visst ärende förordna

beträffande visst ärende besluta att

att handläggning, som enligt 6 § i

handläggning, som enligt 6 § i dess

dess nya lydelse skall ske med tre

nya lydelse skall ske med tre lagfar-

eller fyra lagfarna domare, i stället

na domare, i stället skall ombe-

skall ombesörjas av en lagfaren do-

sörjas av en lagfaren domare oeh

mare och nämndemän. I sådana

nämndemän. I sådana fall skall 14

fall skall 14 kap. 17 § äktenskaps-

kap. 17 § äktenskapsbalken tiUäm-

balken tillämpas.

pas.

Denna lag' träder i kraft den I september 1989. Äldre föreskrifter gäller alltjämt i ärenden där den slutliga handläggningen påbörjats före ikraftträ­dandet.

1989:000.

146

5 Förslag till

Prop. 1988/89:95

Lag om ändring i lagen (1949:164) med vissa bestämmelser

' 

om rättegången i tryckfrihetsmål

Härigenom föreskrivs att 4 § lagen (1949:164) med vissa bestämmelser om rättegängen i tryckfrihetsmål' skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4§

Vid huvudförhandling inför jury

Vid huvudförhandling inför jury

skall rätten bestå av tre eller fyra skall rätten bestå av tre lagfarna do-

lagfarna domare. De till tjänstgö- mare, dock alt, om det inträffarför-

ring i juryn utsedda skola genom fall JÖr någon av dem sedan huvud­

rättens försorg skriftligen kallas till förhandlingen har påbörjats, rätten

förhandling. Kallelsen skall inne- är domför med två lagfarna doma-

hålla såväl uppgift å den tid, inom re. De till tjänstgöring i juryn utsed-

vilken anmälan om laga förfall bör da skall genom rättens försorg

vara lill rätten inkommen, som ock skriftligen kallas till förhandling,

erinran om påföljd för försummelse KaUelsen skall innehålla såväl upp-

att hörsamma kallelsen.

gift om den tid, inom vilken anmä-

lan om laga förfaU bör ha kommit in till rätten, som erinran om på­följd för försummelse atl hörsam­ma kallelsen. Visar juryman laga förfall, inkaUas från samma gmpp av jurymän supp­leant till tjänstgöring. Finner rätten att juryman icke styrkt laga förfall, varde jurymannen underrättad därom. Suppleanter kallas i den ordning vari de utlottats.

Uteblir juryman å tid till vilken förhandlingen inför juryn utsatts, skall suppleant för den uteblivne inkallas, om uppskov med målet därigenom kan undvikas. Äger den uteblivne ej laga förfall och vållas av ulevaron uppskov med målet, vare han skyldig att ersätta statsverket oeh parterna den kostnad, som genom försummelsen uppkommer; dock må ersättnings­skyldigheten jämkas efter vad rätlen finner skäligt.

Denna lag träder i kraft den 1 september 1989. Äldre föreskrifter gäller alltjämt vid huvudförhandlingar som har påbörjats före ikraftträdandet samt vid överläggningar och omröstningar i anslutning till sädana huvud­förhandlingar.

Lagen omtryckt 1977:1017.

147

6 Förslag till

Prop. 1988/89:95

Lag om ändring i lagen (1969:246) om domstolar i

' 

fastighetsmål

Härigenom föreskrivs att 3, 4 och 4 a §§ lagen (1969:246) om domstolar i faslighetsmål' skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3r

Fastighetsdomstol består av två lagfarna ledamöter, en teknisk ledamot och två nämndemän. Om särskilda skäl föreligger, kan efter ordförandens bestämmande ytterligare en teknisk ledamot ingå i domstolen.

1 mål eller ärende angående arrende, hyra, bostadsrätt eller tvångs­förvaltning av bostadsfastighet består domstolen dock av två lagfarna ledamöter och tre nämndemän. Teknisk ledamot får efter ordförandens bestämmande ingå i domstolen i stället för en av nämndemännen, om målets beskaffenhet eller annal särskilt skäl föranleder del.

Kan huvudförhandling i fastig-

Om det föreligger särskilda skäl

hetsmål beräknas kräva minst fyra

med hänsyn till målets omfattning

veckor, får antalet lagfarna ledamö-

eller svårighetsgrad, får antalet lag-

ter utökas med en utöver det antal

farna ledamöter utökas med en ut-

som anges i Jörsta och andra stycke-

över det antal som anges i första och

na. Om det är påkallat med hänsyn

andra styckena. Detsamma gäller i

till målets omfattning eller annan

fråga om antalet nämndemän,

särskild omständighet gäller det­

samma om antalet nämndemän.

En av de lagfarna ledamöterna skall vara ordförande i fastighetsdomsto­len. Denne utses bland de lagfarna domarna i tingsrätten. Annan lagfaren ledamot skall vara lagfaren domare i tingsrätten eller i annan tingsrätt. Teknisk ledamot skall ha teknisk utbildning och erfarenhetav fastighets­bildning eller fastighetsvärdering. Nämndemännen bör vara allmänt be­trodda och väl förtrogna med sin orts förhållanden.

Om det sedan huvudförhandling har påbörjats inträffar förfall för en av de lagfarna ledamöterna eller för en av nämnderiiännen eller, om två tekniska ledamöter deltar, för en av dem, är rätten ändå domför.

4§

När mål enligt särskilda bestäm- När mål enligt särskilda bestäm­

melser efter prövning av själva sa- melser efler prövning av själva sa­

ken avgöres ulan huvudförhandling ken avgörs utan huvudförhandling

är fastighetsdomstol domför utan är fastighetsdomstol domför utan

nämndemännen. 1 övrigt är fastig- nämndemännen. I övrigt är fastig­

hetsdomstol v/rf handläggning av hetsdomstol domför med en lagfa-

mål domför med en lagfaren leda- ren ledamot vid handläggning som

mot i samma utsträckning som fö- inte sker vid huvudförhandling och

reskrivesJÖr tingsrätt.

vid huvudförhandling i fall som av-

ses i I kap. 3 a§ andra och tredje styckena rättegångsbalken.

' Lagenomtryckt 1974:1064.

- Senaste lydelse 1982:1126.

148

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1988/89:95

4a r

'"'

I mål angående hyra eller bostads- I mål angående hyra eller bostads­

rätt, där värdet av vad som yrkasup-

rätt, där värdet av vad som yrkas

penbart inte överstiger hälften av

uppenbart inte överstiger hälften av

basbeloppet enligt lagen (1962:381)

basbeloppet enligt lagen (1962:381)

om allmän försäkring, gäller 1 kap. 3

om allmän försäkring, gäller I kap. 3

a § rättegångsbalken.

rf § rättegångsbalken.

1.    Denna lag träder i kraft den 1 september 1989.

2.   Äldre föreskrifter om rättens sammansättning gäller alltjämt vid

huvudförhandlingar sorri har påbörjats före ikraftträdandet saml vid över­

läggningar och omröstningar i anslutning till sådana huvudförhandlingar.

''Senaste lydelse 1987:751.

149

7 Förslag till

Prop. 1988/89:95

Lag om ändring i rättshjälpslagen (1972:429)

* 

Härigenom föreskrivs att 20 § rältshjälpslagen (1972:429)' skall ha föl­jande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

20 r

Beviljas allmän rättshjälp enligt 16 §, blir den som beslutat härom biträ­de till den rättssökande. I annat fall får biträde förordnas pä sökandes begäran, om han inte kan ta till vara sin rätt själv oeh inte heller är berättigad att få behövligt bistånd av någon annan.

I sådan angelägenhet där tings- 1 sådan angelägenhet där tings­

rätt skall bestå av en lagfaren do- rätt skall bestå av en lagfaren do­

mare enligt 1 kap. 3 a§ rättegångs- mare enligt 1 kap. 3 rf§ rättegångs­

balken får biträde förordnas endast balken fär biträde förordnas endast

om särskilda skäl föreligger med om särskilda skäl föreligger med

hänsyn till sökandens personliga hänsyn till sökandens personliga

förhållanden eller sakens beskaf- förhållanden eller sakens beskaf­

fenhet. 1 ärende om bodelning, som fenhet. I ärende om bodelning, som

inte avser klander, fär biträde inte inte avser klander, får biträde inte

förordnas. När biträde kan förord- förordnas. När biträde kan förord­

nas enligt 10 kap. 13 § föräldrabal- nas enligt 10 kap. 13 § föräldrabal­

ken, förordnas ej biträde enligt den- ken, förordnas ej biträde enligt den­

na lag.

na lag.

Denna lag träder i kraft den 1 september 1989.

' Lagenomtryckt 1983:487.

-Senaste lydelse 1988:213.

150

8 Förslag till

Prop. 1988/89:95

Lag om ändring i lagen (1973:188) om arrendenämnder och

'  

hyresnämnder

Härigenom föreskrivs att 5 § lagen (1973:188) om arrendenämnder och hyresnämnder ' skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5§

Hyresnämnd består av lagfaren

Hyresnämnd består av lagfaren

ordförande och två andra ledamö-

ordförande och två andra ledamö­

ter, om ej annat följer av tredje

ler, om ej annat följer av tredje

stycket. Av de senare ledamöterna

stycket. Av de senare ledamöterna

skall den ene vara väl förtrogen

skall den ene vara väl förtrogen

med förvaltning av hyresfastighet

med förvaltning av hyresfastighet

eller, när ärendet rör bostadsrätts-

och den andre vara väl förtrogen

fastighet, med förvaltning av sådan

med bostadshyresgästers förhållan-

fastighet och den andre vara väl

den eller, när ärendet rör annan lä-

förtrogen med bostadshyresgästers

genhet än bostadslägenhet, med nä-

förhållanden eller, när ärende rör

ringsidkande hyresgästers förhål-

annan lägenhet än bostadslägenhet,

landen. 1 ärenden enligt 52 § eller

med näringsidkande hyresgästers

60 § första stycket 1 bostadsrätts­

förhållanden. I ärende enligt 52 §

lagen (1971:479) skall vad som

eller 60 § första stycket I bostads-

sagts nu om hyresfastighet och hy-

rättslagen (1971:479) skall vad som

resgästers förhållanden i stället

sagts nu om hyresgästers förhållan-

avse bostadsrättsfastighet och bo­

den i stället avse bostadsrättshava-

stadsrättshavares förhållanden,

res förhållanden.

Hyresnämnd får anlita expert att biträda nämnden, om ärendets beskaf­fenhet eller annat särskilt skäl föranleder det.

Bestämmelserna i 2 § andra fjärde styckena äger motsvarande tillämpning i fråga om hyresnämnd.

Regeringen kan förordna alt i hyresnämnd skall finnas flera avdelningar.

Bestämmelserna om hyresnämnd gäller i tillämpliga delar även avdel­ning.

Denna lag träder i kraft den I september 1989. Äldre föreskrifter gäller alltjämt i ärenden där den slutliga handläggningen påbörjats före ikraftträ­dandet.

Lagen omtryckt 1985:660.

151

9 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1974:1082) om bostadsdomstol

Härigenom föreskrivs att 6, 12, 13 och 14 §§ lagen (1974:1082) om bostadsdomslol skall ha följande lydelse.

Prop. 1988/89:95 Bilaga 5

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

6§

Regeringen förordnar ledamöter­na i bostadsdomstolen. Av de lag­farna ledamöterna förordnas en till ordförande i domstolen. Ledamot förordnas för tre år.

Regeringen förordnar ledamöter­na i bostadsdomstolen. Av de lag­farna ledamöterna förordnas en till ordförande i domstolen. Ledamot förordnas för tre är. Om en ledamot avgår under tjänstgöringstiden, ut­ses en ny ledamot för återstående 

tid

För annan ledamot än lagfaren ledamot förordnar regeringen en eller flera ersättare. Bestämmelserna öm ledamot gäller även ersättare. Är ord­föranden hindrad att tjänstgöra, inträder annan lagfaren ledamot i hans stäUe.

12 §       

Bosladsdomstolen är domför med sju ledamöter. Den är även domför med fyra ledamöter, om ej någon av dem påkallar att målet skall prövas av sju ledamöter.

Vid prövning som inte avser själva saken är bostadsdomstolen domför även med tre lagfarna leda­möter

13§ Sammanträder bostadsdomstolen med sju ledamöter, är tre av dem lagfarna ledamöter och fyra av dem inlresseledamöter. En av de lagfarna ledamötema är därvid ordförande.

Av intresseledamöterna skall två vara väl förtrogna med förvaltning av hyresfastighet eller, när målet rör bostadsrättsfastighet, med förvalt­ning av sådan fastighet och två leda­möter väl förtrogna med bostadshy­resgästers förhållanden eller, vid prövning av fråga enligt 12 kap. 36 § jordabalken, med näringsid­kande hyresgästers förhållanden ef ler. vid prövning av fråga enligt 52 § eller 60 § första stycket 1 bostads­rättslagen (1971:479). med bostads­rättshavares JÖrhållanden. Rör mål hyresfastighet som lillhör enskild, skall de två förstnämnda ledamöter­na vara väl förtrogna företrädesvis med förvaltning av sådan Jästighet.

Av intresseledamöterna skall två vara väl förtrogna med förvaltning av hyresfastigheter eller, när målet rör prövning av en fräga enligt 52 § eller 60 § första stycket I bostads­rättslagen (1971:479). av bostads­rättsfasligheter. Om målet rör en hyresfastighet som ägs av staten, en kommun, en landstingskommun, ett kommunalförbund, ett allmän­nyttigt bostadsföretag eller ett aktie­bolag, som helt ägs av en kommun eller en landstingskommun, skall dessa ledamöter företrädesvis vara väl JÖrtrogna med förvaltning av hy­resfastigheter som tillhör andra än enskilda. Om målet rör en hyresfas­tighet som ägs av någon enskild.

152

Föreslagen lydelse

skall de företrädesvis vara väl för­trogna med förvaltning av sådana Jastigheter.

Nuvarande lydelse

Rör mål annan hyresfastighet, skaU dessa ledamöter vara väl förtrogna företrädesvis med förvaltning av hy­resfastighet som lillhör annan än enskild.

De återstående två intressdeda-mölerna skall vara väl förtrogna med hyresgästers eller bostadsrätts­havares förhållanden. Om målet rör prövning av en fråga enligt 12 kap. 36 § jordabalken, skall dessa leda­möter vara väl förtrogna med nä­ringsidkande hyresgästers förhåf landen. Om målet rör prövning av en fråga enligt 52 § eller 60 § första stycket I bostadsrättslagen, skall de vara väl förtrogna med bostadsrätts­havares förhållanden. 1 andra mål skall de vara väl förtrogna med bo­stadshyresgästers förhållanden.

14§ Sammanträder bostadsdomstolen med fyra ledamöter, är två av dem lagfarna ledamöter och två av dem intresseledamöter. En av de lagfama ledamöterna är därvid ordförande.

Prop. 1988/89:95 Bilaga 5

Av inlresseledamöterna skall en företräda fastighetsägareintressen och en bostadsrättshavares eller hy­resgästers intressen. I övrigt äger 13 § andra stycket motsvarande tillämpning.

Av iritresseledamötema skall en företräda fastighetsägareintressen och en bostadsrättshavares eller hy­resgästers intressen. I övrigt äger 13 § andra och tredje styckena mot­svarande tillämpning.

Denna lag träder i kraft den 1 september 1989. 13 och 14 §§ i deras äldre lydelse gäller alltjämt i mål där den slutliga handläggningen påbörjats före ikraftträdandet.

153

10 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1976:600) om offentlig anställning

Härigenom föreskrivs all 5 kap. 1 § lagen (1976:600) om offentlig an­ställning' skall ha följande lydelse.

Prop. 1988/89:95 Bilaga 5

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap. 1§

En ordinarie domare är skyldig att utöva en annan tjänst än sin egen bara om det gäUer en jämställd eUer högre domartjänst vid den domstol som han tillhör. Dock fö­religger dessutom skyldighet att till­fälligt tjänstgöra i en annan dom­stol

1.   för en rådman i tingsrätt: som

ledamot i en annan tingsrätt inom

samma hovrättsområde v;rf sådan

handläggning som kräver fiera lag­

farna domare än en,

2.

för en rådman i länsrätt: som särskild ledamot i en tingsrätt eller en hovrätt,

3.

för ett kammarrättsråd: som särskild ledamot i en hovrätt.

En ordinarie domare är skyldig att utöva en annan tjänst än sin egen bara om det gäller en jämställd eller högre domartjänsl vid den domstol som han tillhör. Dock fö­religger dessutom skyldighet att till­fälligt tjänstgöra i en annan dom­stol vid sådan handläggning där fle­ra lagfarna domare deltar

I. för en rådman i tingsrätt: som ledamot i en annan tingsrätt inom samma hovrätlsområde,

2.

för en rådman i länsrätt: som ledamot i en tingsrätt eller en hov­rätt,

3.

för ett kammarrättsråd: som ledamot i en hovrätt.

Denna lag träder i kraft den 1 september 1989.

Lagen omtryckt 1986:430.

154

11 Förslag till

Prop. 1988/89:95

Lag om ändring i vattenlagen (1983:291)

' 

Härigenom föreskrivs att 13 kap. 4§ vattenlagen (1983:291) skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

13 kap.

4§

Vattendomstolen är vid hand- Vattendomstolen är, om inte an-

läggningen av mål domför med en- nat följer av denna lag, domför med

dast ordCöranden i samma utsträck- endast ordföranden vid handlägg­

ning som en tingsrätt är domför ning som inte sker vid huvudför-

med en lagfaren domare, om inte handling och vid huvudförhandling i

annat följer av denna lag.

faU som avses i I kap. 3 a§ andra

och tredje styckena rättegångsbaf ken.

Innan ordföranden fattar beslut bör han rådgöra med en teknisk leda­mot, om frågans beskaffenhet påkallar det.

Denna lag träder i kraft den 1 september 1989.

155

Innehållsförteckning

Prop. 1988/89:95

Proposition.............................................................. 1

Propositionens huvudsakliga innehäU ....................... 

.... 

1

Lagförslag........................................................... 

.... 

3

1

Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken  ....... 

.... 

3

2

Förslag till lag om ändring i äktenskapsbalken......... 

.. 

15

3

Förslag till lag om ändring i lagen (1929:145) om skiljemän      

17

4

Förslag till lag om ändring i lagen (1946:807) om handläggning av domstolsärenden         

18

5

Förslag till lag om ändring i lagen (1949:164) med vissa bestäm­melser om rättegången i tryckfrihelsmål................................................. 

.. 

20

6

Förslag till lag om ändring i lagen (1969:246) om domstolar i faslighetsmål            

21

7

Förslag till lag om ändring i rättshjälpslagen (1972:429)  

23

8

Förslag till lag om ändring i lagen (1973:188) om arrendenämnder och hyresnämnder       

24

9

Förslag till lag om ändring i lagen (1974:1082) om bostadsdom­stol   

25

10................................................................. Förslag till lag om ändring i lagen (1976:600) om offentlig anställ­

ning .............................................................. 

27

11 Förslag till lagom ändringi vattenlagen (1983:291).. 

.. 

28

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 9 februari 1989  .

29

1

Inledning.......................................................... 

.. 

29

2

Allmän motivering .............................................. 

30

2.1

Allmänna utgångspunkter  .............................. 

30

2.2

Hovrättsförfarandet  ..................................... 

31

2.2.1

GäUande ordning i huvuddrag ................... 

.. 

31

2.2.2

Utgångspunkter för en reform   ................. 

32

2.2.3

Gränserna för hovrättens prövning ............ 

33

2.2.4

Underlaget för hovrättens prövning............ 

39

2.2.5

Avvägningen mellan muntlighet och skriftlighet    

45

2.2.6

Materiell processledning oeh förlikningsverksamhet i hovrätten    

47

2.2.7

Upphävande av vissa kvarstående regler om vadean­mälan         

51

2.3

Frågor om undanröjande och återförvisning........ 

51

2.4

Frågor om tingsrätternas och hovrätternas sammansättning ..

57

2.4.1

Inledande synpunkter.............................. 

.. 

57

2.4.2

Avgörande av tvistemål vid tingsrätt med endast en lagfaren domare    

58

2.4.3

Sammansättningen i tvistemål vid tingsrätt som rör mindre värden (s. k. småmål)                                                             

.. 

61

2.4.4

Antalet ledamöter i s.k. juristkollegial sammansättning

vid tingsrätt ......................................... 

.. 

62

2.4.5

Två lagfarna domare i brottmål i tingsrätt  .. 

.. 

63

2.4.6

Antalet nämndemän i tingsrätt................... 

.. 

64

2.4.7

Möjligheten att tillföra rätten särskild juridisk fackkun­skap         

67

2.4.8

Antalet lagfarna ledamöter i tvistemål och besvärsmål i hovrätt            

68

2.4.9

Vissa laglekniska frågor m.m...................... 

69

2.5 Bostadsdomstolens sammansättning ................. 

70

3

Ikraftträdande .................................................. 

.. 

73

4

Upprättade lagförslag.......................................... 

73                             156

5 Specialmotivering............................................... 

74     Prop. 1988/89:95

5.1

Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken.. 

.. 

74

5.2

Förslaget till lag om ändring i äktenskapsbalken . 

.. 

85

5.3

Förslaget tiU lag om ändring i lagen (1929:145) om skiljemän .

86

5.4

Förslaget till lag om ändring i lagen (1946:807) om handlägg­ning av domstolsärenden ................................................................ 

86

5.5

Förslaget till lag om ändring i lagen (1949:164) med vissa bestämmelser om rättegängen i tryckfrihetsmål......................... 

.. 

86

5.6

Förslaget till lag om ändring i lagen (1969:246) om domstolar

i fastighetsmål   ......................................... 

86

5.7

Förslaget tiU lagom ändringi rättshjälpslagen (1972:429) ...

87

5.8

Förslaget till lag om ändring i lagen (1973:188) om arrende­nämnder oeh hyresnäriinder  ................................................................ 

87

5.9

Förslaget till lag om ändring i lagen (1974:1082) om bostads­domstol 

87

5.10

Förslaget tiU lag om ändring i lagen (1976:600) om offentlig anställning       

88

5.11

Förslaget till lagom ändringi vattenlagen (1983:291)  

88

6

Hemställan....................................................... 

.. 

89

7

Beslut   ........................................................... 

89

Utdrag ur lagrådets protokoll vid sammanträde den 7 mars 1989  

90

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 9 mars 1989   

98

1

Anmälan av lagrådsyttrande ................................ 

98

2

Hemställan....................................................... 

100

3

Beslut   ........................................................... 

100

Bilaga 1        SammanfaUning av betänkandet SOU 1987:13       

101

Bilaga 2       Rättegångsutredningens lagförslag......... 

112

Bilaga 3       Förteckning över remissinstanserna........ 

127

Bilaga 4       Skrivelse från bostadsdomstolen  .......... 

128

Bilaga 5       Till lagrådet remitterade lagförslag  ........ 

130

Norstedts Tryckeri, Stockholm 1989                                                                                                                    157