Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1975/76: 96 Regeringens proposition

1975/76: 96

om viss ändrad organisation för utrikesdepartementet m. m.;

beslutad den 15 januari 1976.

Regeringen förelägger riksdagen vad som har upptagits i bifogade ut­drag av regeringsprotokoll för den åtgärd som föredraganden har hem­ställt om.

På regeringens vägnar

OLOF[REDACTED_EFTERNAMN]

SVEN[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I proposilionen dras riktlinjer upp för en ändrad organisation för ut­rikesdepartementet (UD). Vidare föreslås ett antal personalpolitiska åt­gärder avseende hela utrikesförvaltningens personal.

Den nya organisationen innebär bl. a. en närmare anpassning av UD:s organisatoriska struktur till den som gäller för övriga departe­ment. Sålunda införs inom huvuddelen av departementet samma enhets-system, som redan tillämpas inom departementels sektorer för utrikes­handels- och bislåndsfrågor. Det föreslås att främst de politiska och administrativa avdelningarna förstärks personalmässigt. Press- och in-formalionsbyråerna slås samman till en enhet med bl. a. vidgat ansvar för information till riksdag, myndigbeter och allmänhet rörande svenska utrikespolitiska ställningstaganden och den svenska utrikesförvaltningens verksamhet. Funktionerna kommunikation och dokumentation åtskiljs organisatoriskt.

På det personalpolitiska området upphävs den nuvarande kategoriin­delningen och utrikestjänsten görs mer enhetlig. Vidare föreslås en ökad satsning på utbildningssidan, förbättrad Sverigekonlakl för utlandstjäns­temännen, en översyn av de utomlands lokalanställdas villkor samt åt­gärder för en effektivare styming och samordning av svensk officiell verksamhet utomlands.

Den nya organisationen avses i sina huvuddrag vara genomförd den 1 juli 1976.

1    Riksdagen 1975176.1 saml. Nr 96

Prop. 1975/76: 96

Uldrag

UTRIKESDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammaniräde 1976-01-15

Närvarande: Slatsministern[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Holm­qvist,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Hjelm-Wallén och[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om viss ändrad organisation för utrikesdepartementet

I årets budgetproposition (prop. 1975/76: 100 bil. 5 s. 4) anmälde jag att utrikesdepartementels organisationsutredning och utrikesförvalt­ningens personalpolitiska utredning under 1975 hade avgivit förslag rö­rande utrikesdepartementels organisation och de personalpolitiska frå­gorna inom utrikesförvaltningen. Jag omtalade vidare att jag avsåg att senare föreslå regeringen att lägga fram en proposition till riksdagen i anledning av de båda utredningamas förslag. I avvaktan på denna pro­position upptogs anslaget till utrikesförvaltningen med beräknat belopp.

Jag anhåller att nu få ta upp dessa frågor.

1     Inledning 1.1 Allmänt

En genomgripande översyn av utrikesförvaltningen företogs i början av 1960-talet. Resultatet av denna redovisades i två betänkanden, nämli­gen (SOU 1963: 3) Utrikesförvaltningens organisation och personal­behov och (SOU 1963: 4) Administrativ organisation inom utrikesför­valtningen. I anslutning bärtill lade utrikesförvaltningens lönenämnd fram vissa principförslag rörande avlöningssystemet för de tjänstemän som var stationerade utomlands. Utredningarna ledde fram till viktiga förändringar i utrikesförvaltningens organisation och en förstärkning av dess resurser (prop. 1963: 75, SU 1963:125, rskr 1963: 298). På initia­tiv av personalen i utrikesdepartementet förelogs en inlem utredning (UD 70) som behandlade utrikesförvaltningens arbetsuppgifter, organi­sation, personalpolitik och utbildningsverksamhet.

Sedan organisationsförändringen gjordes 1963, har Sveriges intema­tionella förbindelser ytterligare intensifierats. Antalet utlandsmyndigheter

Prop. 1975/76: 96

3

har successivt ökat genom tillkomsten av nya stater och upprättandet av diplomatiska förbindelser där sådana tidigare har saknats. Allt mera personal har måst avdelas för multilateralt förhandlingsarbete, främst som följd av stegrad aktivitet inom FN-systemet. Behovet av ökad infor­mation hos myndigheter och allmänhet om svenska utrikespolitiska för­hållanden har ställt växande krav på insatser från utrikesdepartementets sida. Breddningen av det intemationella samarbetet har nödvändiggjort en skärpt bevakning av vissa sakområden som forskning och miljövård.

De organisatoriska formerna för verksamheten inom utrikesdeparte­mentet har successivt anpassats tiU de nya förhållandena och personalen bar förstärkts. Av mer omfattande natur är de förändringar som för­anleddes av inrättandet av en avdelning för internationellt utvecklings­samarbete. Avdelningen erhöll 1970 ett vidgat sakområde och ställdes under ledning av en statssekreterare. Ett särskilt statsråd svarar sedan 1973 i utrLkesministerns ställe för handläggningen av ärenden rörande internationeUt utvecklingssamarbete. Utrikesdepartementets handelsav­delning, vilken sedan 1967 i handelspolitiska frågor lyder under chefen för handelsdepartementet, och handelsdepartementets utrikeshandelsen­heter integrerades 1973 till tre enheter för utrikeshandel. Vidare inrät­tades 1966 en informationsbyrå och 1970 en byrå inom politiska avdel­ningen för bl. a. nedmstnings-, atom-, rymd- och miljövårdsfrågor.

Trots de åtgärder som bar vidtagits för att anpassa utrikesdepartemen­tets organisation till de krav som utvecklingen ställde framstod en över­syn av organisationen i de delar som inte gällde utrikeshandels- och ulvecklingssamarbetsområdet som påkallad. Den 17 maj 1974 fick jag Kungl. Maj:ts bemyndigande att tillkalla en sakkunnig för att göra den­na översyn.!

I direktiven (UD 1974: 01) för den sakkunnige erinrade jag om 1965 års departementsulredning och förordade att man skulle pröva möj­ligheterna att anpassa utrikesdepartementets organisation till den som gäller för övriga departement. Likaså pekade jag på det speciella för­hållandet alt utrikesdepartementet vid sidan av sina uppgifter som be­redningsorgan för regeringen fullgör uppgifter som sammanhänger med utlandsmyndigheternas administration och servicefunktioner. Utredning­en borde därför även kartlägga fömtsättningama för att organisatoriskt skilja de ärenden som departementet handlägger som beredningsorgan åt regeringen och dess befattning med administrativa frågor och service­ärenden.

Vidare framhöll jag vikten av att utredningsmannen under sitt arbete höll nära kontakt med de berörda personalorganisationerna. Denna fråga löstes på det sättet att samtliga inom utrikesdepartementet före­trädda personalorganisationer deltog med var sin expert i utredningen.

Uiredningen, som antog namnet Utrikesdepartementets organisations-

' Ambassadören Love Kellberg.

Prop. 1975/76: 96

4

utredning (UDO), avgav i april 1975 betänkandet (Ds UD 1975: 2) Ut­rikesdepartementets organisation.

Vid sidan av departementets organisation syntes även en systematisk genomgång av de personalpolitiska frågorna inom utrikesförvaltningen som helhet vara motiverad. Med stöd av Kungl. Maj:ts nyssnämnda be­myndigande tillkallade jag sakkunniga med uppdrag att utreda frågor rörande rekrytering, utbildning och tjänstgöringsförhållanden inom ut-rikesförvaltningen.2 Jag underströk i direktiven (UD 1974: 02) till de sakkunniga att det var viktigt att de höll nära kontakt med berörda per­sonalorganisationer under utredningsarbetet. De sakkunniga borde under sitt arbete även samråda med den sakkunnige, som hade tillkallats för översynen av utrikesdepartementets organisation.

I de sakkunnigas uppdrag skulle ingå att undersöka möjligheterna till s. k. växeltjänstgöring mellan utrikesförvaltningen och övrig statsförvalt­ning samt att studera frågor rörande personalplaneruig och utbildning liksom frågor om de utomlands lokalanställdas tjänstgöringsförhållan­den. Vidare fick de sakkunniga i uppdrag att skaffa sig en överblick över existerande skillnader inom utrikesförvaltningen mellan mäns och kvinnors anställnings-, utbildnings- och befordringsvillkor.

De sakkunniga antog namnet Utrikesförvaltningens personalpolitiska utredning (UDP). Deras betänkande (Ds UD 1975: 3) Personalpolitik i utrikesförvaltningen avgavs i juli 1975.

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgivils av ambassader­na i Hanoi, Jeddah, Mexico, Rabat och Washington, Sveriges delega­tion hos de Europeiska Gemenskapema i Bryssel, Sveriges ständiga re­presentation vid Förenta Nationema i New York, Sveriges ständiga om­bud hos Europarådet i Strasbourg, generalkonsulatet i Antwerpen, kon­sulaten i Marseille, Rotterdam och Szczecin, utrikesdepartementels an­tagnings- och utbildningsnämnd, styrelsen för intemationell utveckling. Stiftelsen Svenska institutet, riksrevisionsverket, statskontoret, statens personalnämnd, statens personalutbildningsnämnd, Sveriges exportråd. Landsorganisationen i Sverige, Tjänstemännens centralorganisations statstjänstemannasektion. Centralorganisationen SACO-SR och Svenska Arbetsgivareföreningen.

Jag återkommer med en sammanställning över remissinstansemas ytt­randen i det följande.

I detta sammanhang vill jag också beröra ett revisionsprojekt som har genomförts av riksrevisionsverket (RRV) och som redovisats i en rap­port, Analys av ambassader, vilken lades fram i juni 1975. Projektet är en inledning lill verkets granskning av utrikesförvaltningens verksfunktio­ner och grundar sig på besök vid åtta ambassader samt intervjuer med

Riksdagsledamoten Arne[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, riksdagsledamoten Doris Hävik, departementsrådet Svante Ingemarsson och riksdagsledamöterna Sture[REDACTED_EFTERNAMN] och Ola[REDACTED_EFTERNAMN].

Prop. 1975/76: 96

5

personer vid bl. a. utrikesdepartementet, andra myndigheter och organi­sationer.

1.2 Utrikesdepartementets nuvarande uppgifter och organisation

Utrikesförvaltningen består av dels utrikesdepartementet i Stockholm, dels utrikesrepresentationen. I den senare ingår omkring 100 ullands-myndigheter (ambassader, delegationer, lönade generalkonsulat och konsulat) samt knappt 500 olönade konsulat.

Vissa riktiinjer för utrikesförvaltningens verksamhet finns angivna i 2 § departementsförordningen(1963: 214,ändrad senast 1975: 1108). Där föreskrivs att utrikesdepartementet skall handlägga ärenden rörande bl. a. rikels förhållande till och överenskommelser med främmande makter, svenska medborgares rält och bästa i främmande länder samt information om Sverige i utlandet i den mån sådana ärenden inte an­kommer på annat departemenet.

Utrikesförvaltningens centrala uppgift är att utgöra ett instrument för svensk utrikespolitik. Den skall på en rad områden företräda och tillva­rata svenska intressen utomlands. Den skall sprida upplysningar om Sverige och svenska förhållanden.

På det utrikespolitiska, handelspolitiska och u-landspoHtiska området skall utrikesförvaltningen vid sidan av handläggningsuppgifter svara för bevakning av och rapportering om utveckling i utlandet. Utrikesförvalt­ningen har också viktiga uppgifter då det gäller att främja Sveriges utri­keshandel. Även på det rättsliga området handläggs en rad ärenden som rör Sveriges förbindelser med främmande stater och olika mellan­statliga organisationer. Inom utrikesdepartementet sammanställs och bearbetas inkommande information, där analyseras olika ulrikesfrågor och formuleras olika handlingsalternativ, som är avsedda atl ligga lill grund för regeringens ställningstaganden. Härvid utgör utlandsmyndig­heternas rapporter en viktig del av beslutsunderlaget. De rapporterande myndigheterna deltar också i den beredande dialog som föregår vikti­gare utrikespolitiska beslut. En betydelsefull uppgift för både departe­ment och utlandsmyndigheter är vidare att i bilaterala och multilaterala internationella förhandlingar eller i andra former och fora omsätta den svenska utrikespolitiken i praktisk handling.

Vid sidan av sin uppgift att tjäna som instrument för den svenska ut­rikespolitiken och verka för Sverige-information i utlandet har utrikes­förvaltningen, främst utlandsmyndigheterna, en rad andra uppgifter, som avser bl. a. service till svenska medborgare i juridisk-konsulära och kommersiella frågor.

På här nämnda områden har utrikesdepartementet ett särskilt ansvar som fackdepartement. Utlandsmyndigheterna skall emellertid följa ut­vecklingen även på andra områden och rapportera om sådana frågor

Prop. 1975/76: 96

6

inom exempelvis socialpolitik, arbetsmarknadspolitik, industripolitik och forskningspolitik som bedöms vara av s"årskilt intresse för andra departe­ment och för svenskt vidkommande över huvud taget.

Utrikesdepartementet har också att ombesörja administrativa uppgifter för den utrikesrepresentalion som är underställd departementet.

Utrikesdepartementet beslår i dag av fyra avdelningar (politiska av­delningen, rättsavdelningen, administrativa avdelningen, avdelningen för internationellt utvecklingssamarbete), fyra självständiga byråer (proto­kollet, pressbyrån, informationsbyrån, arkivet) och tre utrikeshandelsen­heter (gemensamma med handelsdepartementet). Ledningen av departe­mentet utövas av utrikesministern. Sedan 1973 föredras i regeringen frå­gor som rör intemationellt utvecklingssamarbete av ett särskilt statsråd. Sedan 1967 föredras vidare ärenden som rör Sveriges handelspolitik, ekonomiska förbindelser med främmande stater samt handelspolitiska ärenden som rör mdlanfolkliga organisationer i utrikesminislems ställe av chefen för handelsdepartementet. Den senare skall även i chefens för utrikesdepartementet ställe föredra ärenden som rör mänskliga rät­tigheter och andra ärenden av huvudsakligen rättslig natur.

Under utrikesmtnistem utövas ledningen av kabinettssekreteraren. Som ställföreträdare för den senare finns en biträdande kabinettssekreterare, som vid sidan av sina instmktionsmässiga åligganden i praktiken sedan lång tid i huvudsak ägnar sig åt handelspolitiska frågor. Gemensamt med statssekreteraren i handelsdepartementet utövar biträdande kabi­nettssekreteraren sedan 1973 ledningsfunktionen över de tre ulrikesban-delsenhelema. Under det statsråd som har förordnals att föredra ären­den rörande internationellt utvecklingssamarbete svarar en statssekrete­rare för dessa uppgifter.

Chefen för administrativa avdelningen svarar närmast under kabi­nettssekreteraren för ledningen av utrikesdepartementet i administrativt hänseende. Adminislratlonschefen erhöll i samband med omorganisatio­nen av utrikesdepartementet 1963 ett souschefskap över de administrativa ärendena inom departementet (jfr s. 14).

Utanför avdelningarna och de självständiga byråerna finns särskilda sakkurmiga, en inspektör, en förhandlings- och utredningsgrupp och en byråchef för säkerhetsärenden.

Fördelningen av ärendena mellan de olika organisatoriska enheterna framgår av instmktionen för utrikesdepartementet (1965: 857, ändrad senast 1975: 271). För vissa sakkunniga har särskilda föreskrifter med­delats.

Den i instmktionen fastlagda ärendefördelningen mellan departemen­tets olika enheter är i huvudsak följande.

På politiska avdelningen bandläggs ärenden som rör Sveriges politiska förbindelser med främmande stater, ärenden av politisk natur som rör FN eller annan mellanfolklig organisation samt andra frågor av över-

Prop. 1975/76: 96

7

gripande, utrikespolitisk betydelse. Inom avdelningen följer man vidare den politiska utvecklingen i utlandet och analyserar i möjlig mån skeen­det där.

Rättsavdelningen har som sakområde ärenden av övervägande rättslig natur som rör Sveriges förbindelser med främmande stater och mdlan­folkliga organisationer. Inom avdelningen bandläggs även ärenden om rättshjälp åt enskilda i utlandet. Dessutom ankommer det på avdel­ningen att utarbeta departementets författningar. En annan uppgift för avdelningen är att biträda vid utformandet av intemationella traktater inom utrikesdepartementet och hos andra myndigheter.

Ärenden som rör Sveriges handelspolitik, vissa ekonomiska förbindel­ser med främmande stater samt handelspolitiska och ekonomiska ären­den som rör mdlanfolkliga organisationer handläggs av de tre för utri­kesdepartementet och handelsdepartementet gemensamma utrikeshan­delsenheterna. Inom dessa följs vidare den handelspolitiska och ekono­miska utvecklingen i utiandet. Bistånd lämnas även åt näringslivet i frå­gor som rör utrikeshandeln. Inom utrikeshandelsenhetema är principer­na för 1965 års deparlementsreform genomförda.

På administrativa avdelningen ankommer handläggningen av ärenden om utrikesförvaltningens organisation, personal, ekonomi, rationalise­ringsverksamhet, löner och andra förmåner samt fastighets- och lokal­frågor jämte inventarier som disponeras av utrikesförvaltningen.

Inom avdelningen för internationellt utvecklingssamarbete handläggs ärenden om Sveriges bilaterala och multilaterala utvecklingssamarbete, ärenden om humanitärt bistånd och ärenden som rör styrelsen för inter­nationell utveckling (SIDA). Avdelningen följer även andra länders och intemationella organisationers intemationella utvecklingssamarbete. In­om avdelningen, som är indelad i tre enheter, är principerna för 1965 års departementsreform genomförda. Under det för dessa frågor ansva­riga statsrådet utövas ledningen för avdelningen av en statssekreterare.

Frågor rörande det kungliga huset, utländska statschefer, statsbesök och andra officiella besök, främmande beskickningar och konsulat i Sverige, deras personal och rättsliga ställning m. m. handläggs inom protokollet.

För förbindelserna med svensk och utländsk press och massmedia sva­rar pressbyrån. Byrån leder även pressattachéernas verksamhet.

Informationsbyrån planerar och samordnar den allmänna informa­tionsverksamheten i utlandet om Sverige, handlägger ärenden som rör denna verksamhet och det kulturella utbytet med främmande stater i den mån ärendena inte åvilar andra departement. Byrån leder även kul­turattachéemas verksamhet.

Inom arkivet handläggs ärenden om arkiv och bibliotek, frågor om utlämnande av allmänna handlingar samt utgivningen av publikationen Sveriges överenskommelser med främmande makter. Arkivet är vidare

Prop. 1975/76: 96

8

departementets dokumentationscentral och mottar, diarieför, klassifi­cerar och arkiverar departementets handlingar. Dessutom åligger det ar­kivet att svara för utrikesförvaltningens kurir-, chiffer-, telex- och ra­dioförbindelser samt dess översättningar, reproduktions- och ddgivnings-verksamhet.

Den politiska avdelningen, rättsavdelningen och administrativa avdel­ningen är indelade i resp, fyra, två och tre byråer. Rättsavdelningens och administrativa avdelningens byråer är indelade i ett antal sektioner. Även inom protokollet och iirformationsbyrån förekommer en sektions-indelning.

Personalen i utrikesdepartementet uppgick den 1 januari 1976 lill 553 personer medan antalet anställda inom utrikesrepresentationen var 1 083. Personalutvecklingen inom utrikesförvaltningen sedan 1963 fram­går av följande tabell. Därefter följer sammanställningar av utrikesför­valtningens tjänster under budgetåren 1974/75 och 1975/76 med för­delning på lönegrader.

Personal i utrikesförvaltningen

1963/   1964/   1965/   1966/   1967/   1968/   1969/   1970/   1971/   1972/   1973/   1974/   1975/ 64       65        66       67       68        69        70       71      - 72       73        74       75    .  76

Utrikes­

departe­

mentet

412     412     447     461      463      455      460      508      510      520      510      534      553

Utrikes­

represen­

tationen

830     878     905     933     933     939     943     930     933     952  1 016  I 044  1 083

varav

utsända

(527)   (529)   (532)   (538)   (538)   (548)   (546)   (536)   (548)   (560)   (593)   (583)   (592)

lokalan-

ställda

(303)* (349)* (373)* (395)* (391)* (397)* (394) *(394) *(385)* (392) *(423) *(461) *(49])*

Utrikes­förvalt­ningen

totalt

1242   1290   1352   1394  1396   1394   1403   1438   1443   1472  1526   1578   1636

Anm. Under vissa budgetär har förändringar skett avseende personalfördelningen mellan utrikes­departementet och utrikesrepresentationen, vilka inte återspeglas i här angivna siffror. * Viss personal avlönad av byggnadsstyrelsen.

Sammanställning av utrikesförvaltningens tjänster budgetåret 1974/75

F24-.F7-     F 2-     T 4-     Arvo-     Lokal-     Summa

31

23

6

Fl

dister      anställda

Utrikesde­

partementet

40

156

168

136

34' '

534

Utrikessrepre-

sentationen          77         203           91          210           2           461          1 044

Summa

117

359

259

346

36

461

1578

' inkluderar departementschefen, det konsultativa statsrådet, rådgivare i tek­nisk-vetenskapliga frågor, 2 experter, läkare, 4 chifferpass, 4 vakthavande på konsulära byrån samt 20 aspiranter

" inkluderar icke städpersonal eller av byggnadsstyrelsen avlönad personal

Prop. 1975/76: 96

9

Sammanställning av utrikesförvaltningens tjänster budgetåret 1975/76

F 23/24 F 7-     F 2-6   TI-    Arvo-     Lokal-     Summa

-31       21/22

F 1

dister     anställda

Utrikesde­

partementet        42

159

197

113

44V

553

Utrikesrepre­

sentationen         80         210         161         133           6          491         1 083

Summa

122

369

358

246

50

491

1636

' inkluderar departementschefen, det konsultativa statsrådet, 2 experter, läkare, 4 chifferpass, 4 vakthavande på konsulära byrån samt 22 aspiranter ' inkluderar icke städpersonal eller av byggnadsstyrelsen avlönad personal

1.3 Utredningama om utrikesförvaltningens uppgifter och arbetsupp­gifternas utveckling

Såväl UDO som UDP innehåller avsnitt om utrikesförvaltningens ar­betsuppgifter och arbetsuppgifternas utveckling. Dessa är i sak iden­tiska. De redovisar utrikesförvaltningens uppgifter med utgångspunkt i en gmppering av dessa i fyra funktioner, nämligen som beredande organ i utrikespolitiska frågor, verkställande organ i utrikespolitiska frågor, samordningsinstrument i intemationella frågor ocb som serviceorgan.

Som beredande organ skall utrikesförvaltningen

1.

insamla och analysera informationer av betydelse för utrikespoli­tiska ställningstaganden på såväl kort som lång sikt,

2.

utarbeta utrikespolitiska handlingsalternativ ocb bedöma deras konsekvenser,

3.

föreslå utrikespolitiska beslut.

Som verkställande organ skall utrikesförvaltningen

4.

informera andra regeringar ocb folk samt internationella organisa­tioner om svenska utrikespolitiska ställningstaganden och om förhållan­den av betydelse för svensk utrikespolitik,

5.

informera i Sverige om svenska utrikespolitiska ställningstaganden och om förhållanden av betydelse för svensk utrikespolitik,

6.

representera Sverige i förhandlingar med främmande makt och inom mellanstatliga organ.

Som samordningsinstrument i intemationella frågor skall utrikesför­valtningen

7.

bevaka utrikespolitiska aspekter av frågor inom andra departe­ment,

8.

verka för enhetlighet i Sveriges uppträdande gentemot omvärlden,

9.

biträda vid utformningen av intemationella överenskommelser hos andra myndigheter.

Som serviceorgan skall utrikesförvaltningen

10.   informera svenska myndigheter och andra intresserade om för

Prop. 1975/76: 96

10

dem intressanta förhållanden i andra länder och inom intemationella organisationer,

11.

sprida käimedom utomlands om svensk kultur och svenskt sam­hällsliv,

12.

biträda myndighet i Sverige (sjöfartsärenden, indrivning av un­derhållsbidrag, indrivning av vissa offentligrättsliga krav, värnplikts-ärenden etc),

13.

biträda enskilda i rältsärenden (bistånd i brottmål, sociala bi-slåndsärenden, kvarlåtenskapsärenden, medborgarskapsärenden, utfär­dande av pass, familjerättsfrågor etc),

15.

bistå svenska företag i deras utlandsförbindelser,

16.

bistå svenska organisationer i deras internationella verksamhet,

17.

bistå svensk och utländsk press och andra massmedia (fömtom med information enligt p. 4, 5,10 och 11),

18.

bistå utiändska beskickningar i Sverige,

19.

biträda vid arrangemangen för utländska besök i Sverige och svenska officiella besök i utlandet.

Som organ för intern administration och service skall utrikesförvalt­ningen därutöver

20.

rekrytera, utbilda och administrera personal,

21.

tillgodose lokal- och utmstningsbehov,

22.

svara för dokumentations- och kommimikationsservice,

23.

svara för säkerhetsfrågor.

Utredningarna erinrar om att utrikesförvaltningens övergripande upp­gift att verka för en samordnad utrikespolitik starkt bar betonats i sam­band med utarbetandet av den nya regeringsformen.

I fråga om utvecklingen på del område för vilket utrikesförvaltningen svarar gör de båda utredningarna följande bedömning.

Förutsättningama för utrikesförvaltningens verksamhet ändras stän­digt. Förhållandena både i vårt eget land och i vår omvärld skiftar. Tek­niken gör nya landvinningar. Det intemationella synfältet breddas. Ju närmare vi kommer begreppet "en värld", desto mer måste vi bevaka inte bara vad som bänder i vår närhet och relationema mellan stormak­terna utan också utvecklingen i andra delar av världen.

Det vidgade internationella ekonomiska samarbetet, strävan att minska klyftan mellan rika och faltiga länder och det ökade intematio­nella beroendet på områden som traditionellt betraktas som varje lands intema angelägenhet har givit utrikespolitiken i vidsträckt bemärkelse nya dimensioner. Sådana utvecklingstendenser gör det nödvändigt att systematiskt pröva omfattningen och inriktningen av utrikesförvaltning­ens verksamhet och anpassa den till nya förhållanden. I det samman­hanget påpekar utredningarna också alt Sverige som liten nation av naturliga skäl måste ålägga sig begränsningar i sina ambitioner att tillgo­dose de anspråk som kan ställas på dess utrikesförvaltning.

Prop. 1975/76: 96

11

Svårigheterna att bedöma den framtida utvecklingen av arbetsuppgif­tema är uppenbara. Det kan emellertid på goda grunder hävdas att riks­dagen och en i utrikespolitiska frågor allt mer engagerad allmänhet kom­mer att ställa ökade krav på svenska initiativ och svenskt agerande. Vi­dare kan konstateras att antalet länder ökar, alt nya sakområden blir föremål för intemationellt samarbete samt alt gamla områden för sam­arbete väsentligt vidgas. Utbyggda privata internationella kontakter och ökat resande ställer skärpta krav på kommersiell, juridisk och konsu­lär service. Uttedningama har skilt ut några områden som de bedömer kommer alt få hög prioritet vid fördelningen av resurserna. Det fram­hålls sålunda att ökad tonvikt kommer att behöva läggas på utrikesför­valtningen som regeringens beredande organ i utrikespolitiska frågor i samband med alt anspråken på en aktiv utrikespolitik växer. Med det stegrade intresset för intemationella frågor hos allmänheten följer också ökade krav på information i Sverige om svenska utrikespolitiska ställ­ningstaganden. Saimolikt är även att allt större vikt kommer att läggas vid att utrikesförvaltningen informerar svenska myndigheter och den svenska allmänheten om för dem intressanta förhållanden i utlandet.

En aiman uppgift som enligt utredningarnas bedömning kommer att få hög prioritet vid fördelningen av resurserna inom utrikesförvalt­ningen avser förstärkta insatser i den handdsfrämjande verksamheten inom vissa regioner. Utredningarna räknar också med att det växande antalet internationella organisationer och det vidgade mellanstatliga samarbetet kommer att medföra ett ökat behov av tjänstemän med för­handlingsvana. Slutligen fömtser utredningarna att det personaladmi-nisirativa området kommer att tillmätas en allt större betydelse.

2     Organisationsutredningen (UDO) 2.1 Departementsärenden/verksärenden

I direktiven till UDO framhöll jag angelägenheten av att kartlägga förutsättningarna för att organisatoriskt skilja de ärenden som departe­mentet handlägger som beredningsorgan åt regeringen och dess befatt­ning med administrativa frågor och serviceärenden. Jag pekade därvid också på det speciella förhållande som ligger i att utrikesdepartementet i större utsträckning än andra departement vid sidan av sina uppgifter som beredningsorgan fullgör uppgifter som sammanhänger med utlands­myndighetemas administration och servicefunktioner. UDO framhåller att instmktionen för regeringskansliet (1965:386, ändrad senast 1974: 834), vilken gäller för alla departement utom utrikesdepartemen­tet, i 2 § första stycket anger att departement har till uppgift att be­reda regeringsärenden och ärenden som avgörs av departementschef, att

Prop. 1975/76: 96

12

expediera beslut i sådana ärenden och alt i övrigt biträda departements­chefen i hans verksamhet. Trots att någon motsvarighet härtill inte finns i insttuktionen för utrikesdepartementet, gäller delta även för dess vidkommande. Utrikesdepartementets särprägel framgår av 23 § instruktionen för utrikesdepartementet vari anges alt ministern för ut­rikes ärendena äger ensam beslutanderätt i ärenden, som inte är av så­dan beskaffenhet alt de skall avgöras av regeringen. Det anges vidare att ell sådant ärende benämns verksärende.

UDO belyser den speciella karaktär som utrikesdepartemenlel har ge­nom att utgöra dels en dd av regeringens kansli, dels en central ämbets-myndighet som leder utrikesrepresentationen. I sin diskussion av utri-kesdepartemenlets uppgift alt fullgöra verkställande funktioner samt funktioner av administrativ art och servicekaraktär erinrar utredningen emellertid om att även övriga departement handlägger frågor av lik­nande slag.

Vid en jämförelse med andra departement har UDO funnit att utri­kesdepartementet bereder ett mycket litet antal ärenden för beslut vid regeringssammanträde. Det framhålls att det stora flertalet av departe­mentels regeringsärenden inte är av större utrikespolitisk betydelse utan mestadels gäller utseende av förhandlingsdelegation, utfärdande av rati­fikationsinstrument o. d. Genom ställningstaganden dagligen i en mång­fald komplicerade ärenden av utrikespolitisk karaktär fullgör departe­mentet deparlementala funktioner, även om ärendena inte föredras vid regeringssammanträden.

UDO menar att man i stället för alt anlägga ett formellt kriterium, nämligen att de deparlementala funktionerna endast består i beredning av frågor för beslut vid regeringssammanträde, snarare bör fästa av­seende vid huruvida elt ärende eller en ärendegmpp utgör en del av Sve­riges utrikespolitiska handlande och påverkar dess förbindelser med andra länder eller internationella organisationer. Ett ärende kan enligt uiredningen i vissa fall betraktas som departementall även om beslut inle fattas vid regeringssammanträde. Utredningen påpekar att tidsfaktorn är avgörande för rådande beslutsprocess inom utrikesdepartementet.

UDO har vid en analys av verksamheten inom utrikesdepartementet funnit alt sådan verksamhet som inle leder fram till regeringsbeslut och som inte heller av andra skäl kan betraktas som departemenial i huvud­sak avser följande områden. Dessa ärenden skulle alltså kunna betraktas som verksärenden.

1. Rättsavdelningen

a)

Juridiska bjrrån. Responsaverksambelen vid första sektionen och en stor del av verksamheten vid andra sektionen.

b)

Konsulära byrån. All verksamhet med undantag för avtalsförhand­lingar särskilt på sociala sektionen.

Prop. 1975/76: 96

13

2. Administrativa avdelningen

a)

Personalbyrån. Frågor rörande utbildning, personal, redovisning och personalvård.

b)

Ekonomibyrån. All verksamhet med undantag för verksamheten vid budgelsektionen.

c)

Lönebyrån. Verksamheten vid hemmalöne- och pensionssektionen, rese- och flytlningsseklionen samt sjukvårdsseklionen.

3.

Informaiionsbyrån. Verksamheten vid andra sektionen.

4.

Viss verksamhet inom politiska avdelningen, protokollet, pressby­rån och arkivet.

UDO har liksom tidigare även den interna utredningen (UD 70) diskuterat möjligheterna att renodla de deparlementala funktionerna in­om utrikesdepartementet å ena sidan och verksfunktionema å den andra. De alternativ som uiredningen bar prövat avser möjligheterna att till­skapa ett utrikesverk för handläggning av verksärenden, att överföra vissa ärendegrupper/arbetsuppgifter av verkskaraktär till andra statliga organ eller att inom utrikesdepartementet åstadkomma en klarare gräns­dragning.

UDO anför, att det teoretiskt inte är uteslutet att överföra vissa upp­gifter lill ett fristående ämbetsverk. En fördel med ett sådant syslem skulle vara all utrikesministern/kabinettssekreteraren frigjordes från det yttersta ansvaret för ledningen och handläggningen av dessa frågor. En annan fördel skulle vara alt avdelningar inom utrikesdepartementet med blandade funktioner (departements- och verksfunktioner) kunde ägna sig åt endast departementsfunktioner. Slutligen påpekas att utrikesdepar­tementet genom en renodling av de departementala funktionerna till sin struktur och sitt sakområde mera skulle överensstämma med övriga de­partement.

Men UDO finner nackdelarna överväga och pekar därvid på en rad faktorer. De personaladministrativa frågorna skulle ylterligare kom­pliceras och en klyvning av personalen med cirkulation inom enbart en eller eventuellt två av organisationema utrikesverk, utrikesdepartement och utlandsmyndigheter skulle gå emot kraven på en integrering av nu­varande personalkategorier. Mot inrättande av ett verk talar enligt UDO vidare all verksärendena inte sällan antar en politisk karaktär, särsldlt i krissituationer. Önskvärdheten av en sammanhållen politisk bedömning skulle inte kunna tillgodoses och kompetenskonflikter mellan utrikesde­partementet och ett utrikesverk skulle kunna uppkomma. UDO pekar också på alt det inte är säkert att ett utrikesverk skulle godtas från andra staters sida som kontaktorgan vid bandläggningen av vissa ären­den. Ytterligare anförs som skäl mot att inrätta elt utrikesverk att det i princip inle ar godtagbart att ett verk har direktkontakter med främ­mande beskickningar i ärenden av politisk eller potentiell politisk bety-

Prop. 1975f76: 96

14

delse. Under alla omständigheter torde det krävas att elt utrikesdeparte­ment kan la emot och vidarebefordra ärenden av bl. a. detla slag och äger tillräcklig kunskap för att kuima argumentera för de svenska stånd­punkterna. Därutöver anför UDO som skäl mot att inrätta ett utrikes­verk olägenheter i form av sannolikt dubbelarbete och ökat personalbe­hov. Det föreligger enligt UDO inle något orimligt i det förhållandet att elt departement, som i första hand skall svara för Sveriges förbindelser med fränmiande stater, har en uppbyggnad som något skiljer sig från fackdepartementens. Att för enbart ren intemadministration bilda en självständig organisatorisk enhet bedöms inte som önskvärt.

Vad gäller alternativet att överflytta vissa ärendegrupper till andra organ har den sakkuimige företagit en genomgång av administrativa av­delningens och rättsavdelningens uppgifter i syfle att bedöma fömtsätt­ningama för en sådan överföring av ärenden. Resultatet av denna analys är att ulredningsmaimen finner en sådan lösning i så gott som samtliga fall orationell vad gäller rätlsavddningen. Däremot kan man tänka sig att vissa begränsade uppgifter överflyttas från administrativa avdel­ningen till departementens organisationsavdelning (OA). Detta gäller t. ex. bevakningsuppgifter, lokalvård och vissa teleärenden. Dessa frågor bör enligt utredningen prövas i samråd med berörd personal.

I frågan om en klarare uppdelning av ärendena inom departementet anförs av UDO alt det inte torde erbjuda några oöverstigliga svårigheter alt organisatoriskt avgränsa verksärendena. Syftet med en sådan åtgärd skulle närmast vara att avlyfta kabinettssekreteraren ansvaret närmast under utrikesministern för en betydande grupp ärenden. Därvid skulle en befattning som överdirektör eller liknande få inrättas med ansvar närmast under utrikesministem för verksärenden i departementet. För en sådan lösning talar, enligt UDO, att tjänstemännen på övriga enheter odelat skulle ägna sig åt departementala funktioner. En sådan uppdel­ning kunde också sägas ligga i linje med strävandena i den svenska stats­förvaltningen att hålla isär departements- och verksärenden. UDO anser att de nackdelar som vidlåder inrättandet av ett utrikesverk skulle kunna reduceras enligt detta alternativ. Men problem med kalegoriklyvning av personalen, kompetenskonflikter och utrikespolitisk samordning skuUe kvarstå. UDO menar vidare att en organisatorisk förändring av detla slag blir mera skenbar än verkhg eftersom verksärendena redan idag bandläggs tämligen fristående från övriga ärenden. Det hör till ovanlig­heterna atl ett utpräglat verksärende förs upp till ulrikesledningen. Dessa ärenden avgörs på avdelningschefsnivå. För de administrativa ärendenas handläggning tillskapades genom 1963 års reform av utrikes­departementels organisation elt souschefskap för chefen för administra­tiva avdelningen. Denne avgör i praktiken alla administrativa verksären­den och har en verkschefsslällning. Inte minst personalpolitiska skäl ta-

Prop. 1975/76: 96

15

lar enligt UDO för att inte driva renodlingen av arbetsuppgifterna längre än för närvarande. UDO framhåller att man snarare bör ta ett steg i riktning mot ökad integration, där så är möjligt.

2.2 Förslag till organisation av utrikesdepartementet

2.2.1 Allmänt

Departementsreformen 1965 (prop. 1965: 65, SU 1965: 103, rskr 1965: 253), som inte omfattade utrikesdepartementet, bars upp av tre vägle­dande principer, nämligen kraven på planeringsutrymme, smidighet och rättssäkerhet. För att möta dessa beslöts att uppdelningen av arbetsupp­giftema på en statssekreterar- och en expeditionschefsavdelning skulle upphöra. I stället skapades arbetsenheter, som inom lämpligt avgrän­sade sakområden svarar för såväl arbetet med planering och riktlinjer som handläggningen av löpande ärenden. Huvudansvaret för enhetens arbete lades på en huvudman, vilken även föredrar ärendena inför de­partementschefen. Någon fast indelning av personalen i sektioner inom enheterna skulle inte ske.

Arbetsfördelningen mellan huvudmännen och de olika enheterna hindrar inte att t. ex. uppgifter som hör till flera huvudmäns områden tillfälligt uppdras åt speciella arbetsgmpper. Enligt instruktionen för re-geringskansUet skall i de flesta departement finnas som chefstjänstemän en statssekreterare, en expeditionschef och en rättschef. I tre departe­ment utövar en expeditionschef/rättschef såväl expeditionschefens som rättschefens funktioner. Under departementschefen leds arbetet av stats­sekreteraren.

UDO framhåller, att utrikesdepartementets nuvarande organisation inte är identisk med den som gällde för övriga departement före 1965. Någon uppdelning på en statssekreterar- och en expeditionschefsavdel­ning med en ftmktionell uppdelning av arbetsuppgifterna har aldrig fun­nits inom utrikesdepartementet. Ärendena är fördelade på olika avdel­ningar och byråer efter deras sakliga sammanhang. Systemet kan så­lunda sägas likna det som infördes i övriga departement genom 1965 års reform.

UDO pekar på två element som är av särskild betydelse för valet av nytt organisatoriskt system för utrikesdepartementet. Det ena gäller be­hovet av snabbhet i beslutsprocessen på grund av de utrikespolitiska ärendenas natur. Det andra, avser behovet av långtidsplanering och "framförhållning". Båda dessa element visar enligt UDO på ett starkt behov av att öka departementets kiinskapsmässiga beredskap för att kunna utföra sina uppgifter som regeringens stabsorgan i utrikespoli­tiska frågor.

Enligt UDO:s uppfattning är erfarenhetema av enhetssystemet inom utrikesdepartementets avdelning för internationellt utvecklingssamarbete

Prop. 1975/76: 96

16

och inom utrikeshandelsenhetema goda. UDO anser det vidare vara en fördel om utrikesdepartementet såsom en del av regeringens kansli får i huvudsak samma organisatoriska struktur som övriga departement. Mot denna bakgmnd förordas att utrikesdepartementets nya organisation ut­formas efter principerna i 1965 års deparlementsreform.

För ett nytt enhetssystem talar också enligt UDO:s mening personal­politiska skäl genom att utrymme skapas för ökad flexibilitet jämfört med nuvarande organisation. UDO drar slutsatsen att en tillämpning av 1965 års departementsreform på utrikesdepartementet vad gäller en enhetsuppdelning efter sakliga grunder ter sig naturlig och lämplig.

2.2.2 Departementsledning

UDO uppehåller sig utförligt vid frågan hur departementsledningen skall organiseras. UDO konstaterar att enligl nuvarande ordning kabi­nettssekreteraren närmast under departementschefen svarar för ledning­en av arbetet inom utrikesdepartementet och utrikesrepresentationen med biträdande kabinettssekreterare som ställföreträdare. I praktiken ägnar biträdande kabinettssekreteraren så gott som all tid ål ekonomiska och handelspolitiska frågor, varför ställföreträdarfunktionen vid kabi­nettssekreterarens frånvaro i allmänhet fördelas på avdelningscheferna. Befattningen som administralionschef inrättades 1963 i syfte alt avlasta kabinettssekreteraren. Tillskapandet av denna nya befattning innebär inte någon begränsning i kabinettssekreterarens instmktionsmässiga skyl­dighet all utöva allmän tillsyn över de administrativa funktionerna inom utrikesförvaltningen. Själva departementsledningen utgörs dessutom av ett antal avdelningschefer och chefer för andra organisatoriska enheter. Arbetet inom denna ledning bedrivs tUl helt övervägande del formlöst, vilket medger en hög grad av flexibilitet. Eftersom antalet deltagare i möten med denna departementsledning kan uppgå till närmare ett tjugo­tal, är den ett ganska ohanterligt instmment för diskussion av aktuella frågor. Systemet tenderar att leda till en koncentration av ärendena hos kabinettssekreteraren. Bristen på organiserat samråd kan vidare skapa svårigheter vid kabinettssekreterarens frånvaro, eftersom de andra högre tjänstemännen saknar nödvändig överblick för en samordning.

En strikt anpassning av utrikesdepartementets organisation till den som gäller för övriga departement skulle, påpekar UDO, innebära att tjänsten som biträdande kabinettssekreterare avskaffades, alt avdelnings­chefernas samordnande roll skulle upphöra och att enhetema, kanske ett femtonlal, skulle sortera direkt under kabinettssekreteraren. UDO anser del erforderligt att tillskapa en ledningsgrupp i departementet. Denna föreslås beslå av följande chefstjänstemän: en kabinettssekrete­rare, två biträdande kabinettssekreterare, en expeditionschef/rättschef och en administralionschef. UDO föreslår att chefen för press- och in­formationsenheten i sin egenskap av utrikesministerns talesman skulle ha

Prop. 1975/76: 96

17

möjlighet att närvara vid sammanträdena. Chefstjänstemännen förut­sätts i princip vara frikopplade från handläggningen av ärenden och från rutinuppgifter. Ledningsgruppens uppgift skulle vara att planera handläggningen av viktigare frågor, särskilt sådana som skall föredras för departementschefen, att svara för samordningen såväl inom departe­mentet som i förhållande lill andra departement och att biträda utrikes­ministern vid utformningen av utrikespolitiska ställningstaganden. UDO anser alt ledningsgmppens ordförande skall vara kabinettssekreteraren och att var och en av de övriga chefstjänstemän, som ingår i lednings­gruppen, skall ha ett ansvarsområde, inom vilket samråd och samverkan kontinuerligt skall äga rum med berörda enhetschefer. Statssekreteraren för internationellt utvecklingssamarbete bör också ingå i gruppen. Huru­vida andra högre tjänstemän permanent eller tillfälligt skall knytas lill gruppen bör enligt UDO:s uppfattning avgöras av departementschefen. UDO betonar att gruppen för atl bli funktionsduglig måste vara starkt begränsad till sitt deltagarantal. Till gruppens förfogande föreslås stå en tjänsteman som sekreterare med uppgift att medverka till uppföljningen av gruppens beslut.

UDO anför i fråga om arbetsfördelningen mellan chefstjänstemännen att uppgifterna för expeditionschefen/rättschefen liksom för adminislra-tionschefen är uppenbara. Övriga funktioner kan fördelas mellan de två biträdande kabinettssekreterama. UDO anser att mycket talar för att man inle bör binda sig alltför hårt vid en viss arbetsfördelning dem emellan.

2.2.3    Enheisindelntng

UDO föreslår en indelning av utrikesdepartementet vid sidan av av­delningen för internationellt utvecklingssamarbete och utrikeshandelsen­heterna i fem politiska enheter, tre rättsenheler, en prolokollsenhel, en press- och informationsenhet, en dokumentationsenhel, en kommunika-lionsenhet samt en personaladminislraliv enhet och en ekonomienhet. En grafisk utformning av organisationen bör fogas till regeringsproto­kollet i detta ärende (se s. 18).

2.2.4    Arbetsfördelning inom enheterna

UDO anser alt någon fast indelning av personalen i sektioner normalt inte bör förekomma. Den pekar dock på två skäl som talar till för­mån för en seklionsinddning. Dessa skäl är dels den slörre lättheten att ersätta en tjänsteman vid frånvaro eller vakans, dels möjligheten att av­lasta huvudman ansvar för ärenden som bör kunna avgöras av en erfa­ren handläggare/sektionschef. Ersällarfrågan menar UDO bör kunna lö­sas genom all en ersättare utses för varje handläggare. Däremot finns det skäl all på enheter, där ärenden av servicenatur upptar en förhållan­devis stor del av arbetet, behålla en sektionsuppdelning, t. ex. inom den administrativa sektorn. 2    Riksdagen 1975/76. 1 saml. Nr 96

Prop. 1975/76: 96

18

fe

ca

T*         Sn

X

r3       tt

en

Prop. 1975/76: 96

19

UDO erimar även om möjligheten alt för särskilda uppgifter tillfälligt upprätta arbetsgrupper.

Huvudmännen bör, framhåller UDO, vara antingen departementsråd eller kansliråd. Handläggarna bör i princip vara departementssekrete­rare, kanslisekreterare eller assistenter. Det är ett önskemål från UDO alt en befattning som kansliråd inrättas närmast under huvudmannen på en del enheter. Detta är enligt UDO särskilt motiverat på enheter, där man måste räkna med alt huvudmannen ofta kommer att befinna sig på annan ort på gmnd av förhandlingsresor.

2.2.5   Planeringsverksamhet m. m.

UDO har ägnad särskild uppmärksamhet åt utrikesdepartementets pla­nerings-, utrednings- och förbandlingsverksamhet. UDO framhåller, att denna lyp av verksamhet i första hand har åvilat de handläggande en­hetema inom departementet. Vid omorganisationen av departementet 1963 inrättades dels en förhandlingsgmpp, dels ett rapportsekretariat. Dessa båda enheter sammanslogs 1973 till en förhandlings- och ulred-ningsgmpp, som f. n. beslår av elva handläggande tjänstemän. Samman­slagningen var avsedd som ett första steg mot en angelägen förstärkning av departementets analyserande, utredande och kunskapsförmedlande verksamhet.

En under utredningsarbetet ofta framförd åsikt har varit att departe­mentets resurser på planerings- och ulredningssidan är helt otillräckliga. Efter en vägning av skäl för och emot en särskild planeringsgrupp för­ordar UDO att man i första hand inriktar sig på att förstärka de nya en­hetema så alt inom dessa planering, utredningar och analyser även av mer långsiktig natur kan företas. Inom den politiska sektom föreslås en särskild enhet få ägna sig åt sådana uppgifter. Ansvaret för samord­ning och planerings- och utredningsfrågoraa inom departementet bör åvila ledningsgmppen.

2.2.6   Tjänstemän till utrikesministerns förfogande

Tre å fyra tjänstemän inom förhandllngsgmppen anlitas i dagsläget för egentliga förhandlingsuppgifler. Från dessa tjänstemäns sida har för UDO understmkits vikten av ett fastare samband mellan förhandlama och de handläggande enhetema. UDO vill med anledning härav förorda att förhandllngsgmppen upplöses men att ett antal, förslagsvis tre, tjäns­ter bibehålls utanför departementets linjeorganisation för förhandlings­ändamål. Förhandlama bör på ad hoc-basis knytas till de enheter som de i första hand bistår och från vars enhetschefer de erhåller direktiv. En­ligt UDO:s uppfattning bör tjänstema stå till utrikesministerns förfogan­de.

Det noteras av UDO att behov under en följd av år har förelegat för departementschefen att för olika uppgifter ha tillgång till tjänstemän,

Prop. 1975/76: 96

20

som har stått utanför de organisatoriska enheterna och sorterat direkt under honom. I flertalet fall bar de även varit underställda kabinettsse­kreteraren såväl administrativt som i de olika sakfrågor vederbörande haft ansvaret för. Dessa tjänstemän har antingen genom generella in­struktioner tilldelats klart avgränsade arbetsuppgifter eller stått till för­fogande för olika uppgifter, som tillfälligt tilldelats dem. För närva­rande finns åtta tjänster av denna kategori.

I detta sammanhang påpekas också att det inom en adminislration som utrikesförvaltningen, där personalen inte sällan tjänstgör under för­hållanden som innebär slörre eller mindre psykiska eller fysiska påfrest­ningar, inte går att undvika att tjänstbarheten hos en del tjänstemän till­fälligt eller permanent reduceras. Det är därför erforderligt alt inrätta särskilda tjänster på olika nivåer i departementet. På dessa skulle tjäns­temän kunna anförtros specifika arbetsuppgifter under varierande tjänstgöringsperioder hemma. UDO föreslår att sex tjänster, varav tre på chefsnivå, inrättas. Tjänstema föreslås komma att stå till utrikesmi­nisterns förfogande och inle användas som personalförstärkning av lin­jeorganisationen.

Ytterligare en kategori tjänstemän, som nämns med hänvisning till den personalpolitiska utredningen, är sådana som på gmnd av långvarig utlandsvistelse behöver tjänstgöra viss tid i Sverige för att förnya och fördjupa kunskapema om och kontaktema med svenskt samhällsliv i vid mening.

2.2.7   Säkerhets- och beredskapsfrågor

Genom prop. 1963: 75 om utrikesförvaltningens organisation och personalbehov m. m. inrättades en tjänst som byråchef för säkerhets­ärenden med uppgift att Under kabinettsekreleraren svara för hand­läggningen av säkerhetsfrågorna inom utrikesförvaltningen. UDO före­slår alt denne befattningshavares verksamhet sammanförs med uppgif­ten att planera utrikesdepartementets och utlandsmyndigheternas be­redskap för att utomlands skydda svenska intressen i krissituationer. UDO förordar att dessa uppgifter omhänderhas av ett nytt sekretariat för säkerhets- och beredskapsfrågor. Sekretariatet skulle även ba band om planeringsfrågor som äger samband med beredskapstillstånd i Sve­rige (t. ex. krigsplaceringen av hemmaljänstgörande personal). UDO be­tonar i samband med delta förslag till omorganisation att frågor rörande personsäkerheten också framdeles måste handläggas skUt från andra ärenden. Det omedelbara ansvaret för dessa frågor bör enligt UDO överföras från kabinettssekreteraren lill administrationschefen.

2.2.8   Skyddsmaktsuppdrag

UDO gör i samband med behandlingen av utrikesdepartementets be­fattning med skyddsmaktsärenden kommentaren att denna verksamhet, liksom för närvarande, bör hållas skild från de ordinarie enhetema.

Prop. 1975/76: 96

21

2.2.9 Expeditionspersonalen

UDO föreslår att administrationen av expeditionspersonalen förs över till den personaladministrativa enheten. Expedilionsvaklerna bör enligt utredningen integreras i de enheter på vilka de i praktiken tjänstgör i stället för atl som nu vara knutna lill ekonomibyrån.

2.3 Förslag tili indelning av sektorerna

2.3.1 Politiska sektorn

UDO föreslår, som tidigare har anmälts, alt den nuvarande politiska avdelningens ärenden uppdelas på fem enheter. Av dessa föreslås två vara länderenheter, en utgöra FN-enhet, en ansvara för departementets befattning med bl. a. miljö-, befolknings-, energi- och resursfrågor och en fungera som enhet för säkerhetspolitisk planering och andra för de­partementet gemensamma frågor.

I UDO diskuteras alternativ till fördelning av länder på olika länder-enheter. Ell alternativ är att behålla nuvarande ordning alt inom en en­het hålla samman statshandelsländerna, ett annat alt låta u- och i-lands­problematiken avspeglas i fördelningen. UDO framhåller alt starka skäl i och för sig talar för nu gällande fördelning efler öst-väst-kriterier. Detta skulle dock innebära en fortsatt obalans mellan de två bilaterala enheterna. Resultatet av övervägandena är ett förslag att grunda länder-fördelningen på geografiska till skillnad från politiska kriterier. UDO föreslår alt ärenden rörande länder i Europa och Nordamerika handläggs i en enhet. Till en andra politisk enhet hänförs ärenden som gäller alla länder i Afrika, Asien, Sydamerika och Oceanien. För att be­vakningen av socialislländerna inte skall eftersättas föreslås atl chefs­tjänsterna på den första av dessa enheter dubbleras och atl enheten till­förs personal med erfarenhet från tjänstgöring i berörda område.

På nuvarande länderbyråer bandläggs ärenden som rör Europeiska säkerhetskonferensen (ESK), Atlantpakten (NATO) ocb Warszawapak-ten, förhandlingama om begränsning av strategiska vapen (SALT) och förhandlingarna om ömsesidiga truppreduktioner i Centraleuropa (MFR). Dessa ärenden hör lill dem som bör överföras lill den nya enhe­ten för säkerhetspolitisk planering.

Vad gäller FN-enhelen föreslår utredningen ingen förändring. Där­emot förordas all den fjärde politiska enheten till skillnad mot vad som är fallet idag inle längre skall handlägga nedmstningsfrågor. Dessa bör i stället hänföras till den nya enheten. Gränsdragningsproblem vid en så­dan överflyttning kärnenergifrågor föreslås nämligen Icvarstanna på den fjärde enheten kan undvikas genom nära samråd mellan dessa båda enheter.

Ärenden av säkerhetspolitisk art skulle därmed enligt UDO samlas på den nya femte enheten inom den politiska sektom. Genom detta förslag

Prop. 1975/76: 96

22

skapas förutsättningar för att inom en enhet beakta de mera långsiktiga aspekterna på svensk säkerhet. Uppgifterna för enheten kommer i allde­les särskild utsträckning att avse utrednings- och planeringsverksamhet i säkerhetspolitiska frågor. Enheten är avsedd alt utgöra departementels naturliga kontaktorgan för pågående planering inom försvaret och för försvarsutredningar. Men, som har framhållits i samband med förslaget om att inrätta en ledningsgmpp, tanken är att denna enhet skall kunna anförtros även andra planerings- och utredningsuppdrag. Rapportsekre-tariatels funktioner i fråga om sammanställning av utrikespolitiska översikter, liksom redigering av vissa av utrikesdepartementets publika­tioner, skulle enligt förslaget också åvila denna enhet. Slutligen aktuali­serar UDO tanken på atl överföra beredningen av utrikesnämndens ärenden till den nya enheten.

UDO har vid prövning av enhetsindelningen inom den politiska sek­torn också övervägt möjligheten att inom ramen för en enhet handlägga alla frågor av multilateral karaktär. Fördelen härmed vore främst att man på så sätt skulle skapa formella möjligheter alt få en sammanhållen bedömning av dessa frågor oavsett i vilka internationella sammanhang de behandlas. Med en multilateral enhet, vars verksamhet omfattar de föreslagna enhetema 3, 4 och 5, skulle man vidare undvika gränsdrag­ningsproblem. UDO anser emellertid att denna lösning skulle innebära andra praktiska problem, bl. a. vad gäller enhetschefens möjligheter att hinna följa och självständigt bedöma den mångfald av komplexa ären­den som en sådan enhet skulle syssla med.

2.3.2 Rättsliga sektorn

Den rättsliga sektorns ärenden föreslås av UDO uppdelade på tre en­heter. Sakområdet för enhet 1 föreslås vara rättsliga FN-ärenden och mänskliga rättigheter, rättshjälp åt enskilda och vissa offentligrättsiiga frågor. Till enhet 2 hänförs enligt förslaget internationella arvs- och fa­miljerättsfrågor, medan enhet 3 föreslås få ett sakområde omfattande traktaträltsliga frågor, internationella processrättsfrågor, regeringsären­den och instmktionsböcker.

UDO har med beaktande av sina direktiv prövat ett alternativ enligt vilket alla verksärenden inom den rättsliga sektorn organisatoriskt hän­förs till en enhet. Det har därvid framkommit att en sådan enhet för ser­viceärenden/verksärenden ("konsulär enhet") skulle omfatta ca 30 handläggande tjänstemän mot ca 10 i en departemenial enhet. UDO an­ser alt man härigenom skulle få en konsulär enhet av otympliga dimen­sioner. En iögonenfallande obalans i storlek skulle uppstå i förhållande till den andra enheten inom den rättsliga sektorn. Personalpolhiska önskemål om att inom enheternas ram skapa arbetsuppgifter av oliKa slag skulle inte heller förverkligas i en sådan modell. Från personalhåll har det ansetts angeläget att, där så låter sig göra, undvika en uppdel-

Prop. 1975/76: 96

23

ning av funktioner och arbetsuppgifter mellan departementala ärenden och serviceärenden.

Förslaget om att upprätta en tredje enhet motiverar UDO med intres­set av att ställa traktaträttsliga frågor mer i förgmnden och av att stärka utrikesdepartementels rådgivande verksamhet inom delta fält för hela statsförvaltningen. Enligt UDO bör till denna enhet från arkivet över­föras utgivandet av Sveriges överenskommelser med främmande makter samt arbetet med traktatöversättningar.

2.3.3   Den folkrättssakkunnige

Tjänsten som folkrätlssakkunnig inrättades den 1 juli 1971. UDO uppger att frekvensen av folkrältsliga frågor, som måste handläggas inom statsförvaltningen, har ökat utomordentligt starkt. På viktiga om­råden är själva förhandlingsämnena så nära knutna till folkrältsliga frå­gor att expertis på folkrätt måste medverka direkt under förhandlings-perioderna. Den folkrättssakkunnige kan enligl UDO sägas vara inle ba­ra utrikesdepartementets rådgivare i folkrältsliga frågor utan i lika hög grad regeringens. UDO framhåller vidare, att det rättsliga agerandet är av särskild betydelse i utrikespolitiskt känsliga frågor som rör neutrali­tets- och säkerhetspolitik och atl kvalificerad rådgivning i folkrältsliga frågor är en förutsättning för ett sådant agerande.

Enligt UDO:s bedömning bör tjänsten bibehållas och liksom nu vara placerad utanför enhetsorganisalionen. Med hänsyn bl. a. till alt den folkrätlssakkunnige alltmer har kommit att engageras i förhandlingsar­bete, anser UDO alt ett behov föreligger av en tjänst som biträdande folkrättssakkunnig.

2.3.4   Administrativa sektorn

Genom omorganisationen av den administrativa verksamheten i ut­rikesdepartemenlel 1963 inrättades, som fömt bar nämnts, en tjänst som administrativ chef. Denne skulle överta huvuddelen av departe­mentschefens verksfunktioner inom detta område. Inrättandet av den nya befattningen rubbade inle kabinettssekreterarens ställning såsom övervakare av departementsarbetet och rådgivare till utrikesministern vid dennes utövande av del högsta chefskapet. Den administrativa av­delningens verksamhet fördelades på tre byråer, nämligen personalbyrån, ekonomibyrån och lönebyrån.

UDO föreslår ingen förändring vad gäller administralionschef ens ställning i departementets organisation. Denne tjänsteman skall enligt förslagel ingå i den av UDO förordade ledningsgruppen.

UDO föreslår för den administrativa avdelningens del att de nuva­rande ekonomi- och lönebyråerna slås samman till en enhet och att sam­tidigt härmed vissa budget- och organisationsfrågor bryts ut ur denna enhet och förs till ett särskilt sekretariat. Administrativa sektorn skulle

Prop. 1975/76: 96

24

efter denna ändring bestå av en personaladminislraliv enhet, en ekono­mienhet och ett budget- och organisationssekretariat.

UDO anser att handläggningen av budgetärenden, som f. n. sker inom en av ekonomibyråns sektioner, bör omorganiseras. Eflersom budgetfrågorna är av övergripande natur förefaller det UDO inte lo­giskt att inordna dem i en särskild enhet. Ansvaret för frågorna bör i stället överföras till ett budget- och organisationssekretarial med ställ­ning som stabsorgan direkt under administrationschefen/ledningsgrup­pen. Sekretariatet föreslås förutom åt budgetfrågor få ägna sig åt frå­gor som rör departementets ocb ulrikesrepresentationens allmänna struktur, organisation av de enskilda enheterna inom departementet och utomlands samt personalstrukturerna vid dessa enheter. UDO finner det vidare lämpligt all budget- och organisationssekretariatet fär hand om rationaliseringsfrågor och ADB-utveckling. En sektionsindel­ning bör, enligt UDO:s mening, bevaras inom den administrativa sektorn för att möjliggöra beslutsdelegering i vidaste möjliga omfattning. Vidare förordas, att ekonomibyråns funktioner efter en utbrytning av budgetfrå­gorna lill ett särskilt sekretariat sammanläggs med lönebyråns. De per-sonaladministraliva frågor avseende expeditionsvaktpersonalen som nu handläggs av ekonomibyråns rationaliseringsseklion föreslås överförda till personaladminislraliva enheten, som enligt UDO bör ha elt samlat ansvar för all personal inom utrikesförvaltningen. Detta överensstäm­mer med etl annat förslag av UDO som går ul på att expeditionsvak­terna i möjlig mån skall integreras i de enheter där de är verksamma. Departementets bud- och körcentraler föreslås ingå i en ny kommunika-tionsenhel.

UDO framhåller beträffande den föreslagna personaladministrativa enheten att etl stort antal frågor som rör denna behandlas inom ramen för den personalpolitiska uiredningen. Resultatet kan få konsekvenser för organisationen av enheten. Likaså påpekar UDO att den mol samma bakgrund inte har berört personalvårds- och inspeklörsfunktionerna.

2.3.5   Protokollet

UDO anser att protokollet i den nya organisationen bör få i huvudsak oförändrade uppgifter. Det föreslås utgöra en egen enhet. Nuvarande seklionsinddning bör upphöra.

2.3.6   Press och information

Utrikesdepartementels informationsbyrå inrättades 1966 i samband raed en omorganisation av utlandsinformationen för atl förslärka infor­mationsfunktionerna i departementet. Samtidigt inrättades ett centralt samordningsorgan för utlandsinformalion kollegiet för Sverige-infor­mation i utlandet. Kollegiet hade en fristående sällning och leddes av en självständig ordförande som förenade denna uppgift med atl stå till utri-

Prop. 1975/76: 96

25

kesministerns förfogande som rådgivare i frågor rörande svensk upplys­ningsverksamhet i utiandet. Kollegiet upplöstes 1972 och dess uppgifier på det allmäninformativa området övertogs av utrikesdepartementet. Ansvaret för informationsåtgärder av kommersiell och exporlfrämjande natur överfördes i samband därmed till vad som sedermera har blivit Sveriges exportråd. Ännu en förändring av informationsverksamhetens organisation genomfördes den 1 juli 1973 genom att Svenska institulel från utrikesdepartementet då övertog i piincip alla verksfunktioner inom den svenska utlandsinformationen.

Pressbyrån ocb informationsbyrån sammanslås i UDO:s förslag till en enhet, benämnd press- och informationsenheten. Enheten skaU enligt UDO vara språkrör för utrikesdepartementet i utrikespolitiska frågor gentemot svensk och utländsk publik. Enheten skall vidare svara för ärenden rörande informationsverksamheten om Sverige i utlandet, sär­skilt i de fall där de svenska utlandsmyndigheterna utgör organen på fäl­tet, liksom för kulturellt utbyte med främmande stater i den mån detta inte ankommer på annal departement. Enheten föreslås också få ansva­ret för information till den svenska allmänheten om utrikespolitiska frå­gor och den svenska utrikesförvaltningens verksamhet. Dessutom skall enheten enligt förslaget svara för besök av utländska journalister.

Under utredningsarbetets gång har från pressbyråns sida i första hand förordats att nuvarande uppdelning på två enheter bibehålls. För den händelse en sammanslagning skulle föreslås borde den nya organisatio­nen utformas så all de specifika pressfunklionerna liksom systemet för rekrytering av journalister bevarades. Detsamma borde också gälla titu­latur (redaktör, pressombudsman etc). Informaiionsbyrån har däremot argumenterat för en sammanslagning och därvid framhåUit, atl rådande uppspaltning mellan å ena sidan pressbyrån med dess särskilda funktio­ner och å andra sidan informationsbyrån med budget-, planerings- och samordningsansvar inle är ändamålsenlig för alt möta de vidgade krav som informationsverksamheten står inför. En sammanslagning av press-och informationsbyråerna skulle enligt informationsbyråns mening skapa bättre förutsättningar för departementet alt fullgöra sina olika in­formationsfunktioner. Särskilt framhölls utrikesdepartementets ansvar för att i Sverige förklara svensk utrikespolitik och hur den representeras.

UDO förordar en sammanslagning bl. a. därför att någon tvekan i så fall inte behöver råda om var huvudansvaret för informations­frågor i departementet ligger samt därför alt en större enhet ger ökat ut­rymme för personalrörlighet och bättre tillgodoser önskemål om integre­ring av personalen. Samtidigt söker förslaget lillgodose pressbyråns syn­punkter på så sätt att pressfunktionerna i möjlig mån hålls samman i den nya enheten och att nuvarande tjänstetitlar på pressbyrån behålls. Chefen för enheten bör enligt UDO inle belastas med övriga informa-tionsärenden. Dessutom föreslås att en befattning som kansliråd inrättas

Prop. 1975/76: 96

26

i den nya enheten så att enhetschefen kan koncentrera sig på sin uppgift att vara utrikesdepartementets talesman. Det anses vidare självklart att man vid rekrytering av tjänstemän till press- och informationsenheten liksom hittills fäster stort avseende vid föregående erfarenhet av press-och informationsverksamhet.

UDO framhåller angelägenheten av att i samband med sammanslag­ningen iaktta principen om en renodling av departementsfunktionen i informationsärenden.

Vad gäller arbetsuppgLfterna för den föreslagna nya press- och infor­mationsenheten understryker UDO dels enhetens särskilda ansvar för att riksdag, folkrörelser och allmänheten informeras om svenska ställnings­taganden, dels vikten av att utlandsmyndigheterna orienteras om sam­hällsutvecklingen i Sverige och den aktuella svenska debatten.

2.3.7 Arkiv och kommunikationer

Enligt UDO:s förslag delas det nuvarande arkivet upp i två enheter en dokumentationsenhel och en kommunikationsenhet. Till doku-mentalionsenheten hänförs det egentliga arkivet, biblioteket och transla-lorsektionen. Kommunikationsenheten föreslås omfatta kurirexpedilio-nen, sambandscentralen (telex, radio, chiffer) samt reproduktions- och distributionscentralen. I kommunikalionsenhelen föreslås också ingå budcenlralen och körcentralen som nu sorlerar under administrativa avdelningens ekonomibyrå.

Uppdelningen motiveras främst av den starkt växande arbetsvolymen pä avdelningen, som i dagsläget omfattar närmare 100 tjänstemän. UDO påpekar att avdelningen tenderar att bli administrativt ohanterlig med sina artskilda funktioner. En uppdelning i två enheter borde tillsammans med den av UDO föreslagna personalförstärkningen leda till ökad effek­tivitet. Det framhålls i detla sammanhang också att andra åtgärder av organisatorisk och rationaliseringsleknisk natur bör vidtas för att möta krav på en effektiv dokumentations- och kommunikationsservice.

UDO:s förslag innebär, att chefen för dokumentationsenheten får ett övergripande ansvar för alla dokumenlalionsfrågor inom departementet i den meningen att denna befattningshavare bör svara för att enhetiiga principer tillämpas för distribution och arkivering av all dokumentation. Någon förändring av det rådande förhållandet att i vissa fall närmast berörda sakenbeter svarar för distribution och förvaring av. dokument från bl. a. intemationella organisationer innehåller förslaget inte. Där­emot föreslås att folkrätlsarkivet tillförs dokumentationsenhelen.

UDO fäster särskild vikt vid alt man inriktar sig på alt underlätta sö­kandet efter inom departementet tillgängligt informationsmaterial och förordar att möjligheten att använda dalateknik prövas. Teknisk exper­tis bör snarast knytas till departementet för detta ändamål.

UDO nämner, att den grundläggande tanken bakom förslaget att in-

Prop. 1975/76: 96

27

rätta en särskild kommunikationsenhet är att till en och samma enhet förlägga det samlade ansvaret för alla kommunikationsfrågor inom utri­kesförvaltningen. På så sätt bör man kunna få till stånd en rationell av­vägning mellan olika alternativa möjligheter att förmedla ett budskap från en given utlandsmyndighet till den slutliga mottagaren i Sverige el­ler i utlandet och vice versa. Enligt UDO bör telex och fjärrkopiering komma till ökad användning inom utrikesförvaltningen då kravet på snabbhet i informationsförmedling växer.

2.4 Särskilt yttrande

I elt särskilt yttrande har två av utredningens experter, överdirektören Gösta Bmno och departementsrådet Bengt[REDACTED_EFTERNAMN], framhållil att tillräckligt underlagsmaterial inte föreligger för en utvärdering av för­tjänster och nackdelar med inrättandet av ell frislående ämbetsverk. Vad gäller möjlighetema alt flytta över vissa ärendegrapper till befint­liga myndigheter har de inga förslag utöver dem som har framförts av utredningen. De framhåller att det är principiellt riktigt att söka dele­gera ärenden från departementet.

Bruno och[REDACTED_EFTERNAMN] föreslår en organisatorisk lösning enligt vilken utrikesdepartementet delas upp i två huvudenheter: en för deparle-mentsärenden och en för verksärenden. Den deparlementala huvudenhe­ten föreslås av dem stå under ledning av kabinettssekreteraren (som bör kallas statssekreterare), en biträdande statssekreterare och en rättschef/ expeditionschef. De menar att den av uiredningen föreslagna lednings­gruppen utgör en svaghet i organisationsförslaget. Genom uppdelningen på två huvudenheter skulle ledningsproblemen avsevärt förenklas. Hu­vudenheten för verksärenden borde ledas av en överdirektör eller mot­svarande med stora befogenheter att under utrikesministem fatta beslut i de ärenden, vilka faller under huvudenheten för verksärenden.

Huvudenheten för de departementala ärendena föreslås i säryttran- det bestå av fyra politiska enheter, ett rättssekreteriat och en press- och informationsenhet samt ett planerings- och budgetsekreteriat i stabsställ­ning. Huvudenheten för verksärenden föreslås indelad i åtta sakenheter: en juridisk-konsulär enhet, en protokollsenhet, en personalenhet, en eko­nomienhet, en dokumentationsenhet, en kommunikationsenhet och en inspektionsenhet samt ett sekretariat för säkerhets- och beredskapsfrå­gor. En grafisk utformning av den av Bruno och[REDACTED_EFTERNAMN] förordade organisationen bör fogas till regeringsprotokollet i detla ärende (se s. 28).

Enligl de båda experterna medför deras organisalionsförslag klara ansvarsförhållanden, en enkel ledningsorganisation, ökad effektivitet i verksamheten och en organisatorisk stmktur, som nära överensstämmer med förhållandena i andra departement.

Prop. 1975/76: 96

G

Prop. 1975/76: 96

29

Vad gäller antalet enheter inom den politiska sektorn uttrycker de tveksamhet om det finns tillräckliga skäl för en ökning. De pekar därvid på alt den föreslagna fjärde enheten skulle syssla med internationellt samarbete i fråga om kärnenergi, havsresursfrågor, vetenskap och teknik samt naturresurser. De hävdar atl dessa ämnen främst faller inom andra departements sakområden om att dessa departement som regel har kompetens atl själva handlägga det internationella samarbetet på dessa områden.

Den folkrättssakkunnige bör enligt Bruno och[REDACTED_EFTERNAMN] hänföras till den departementala rättsenbeten.

I fråga om huvudenheten för verksärenden anser de att det kunde vara lämpligt alt fastare gruppera arbetsuppgiftema inom de olika en­heterna för att möjliggöra en långtgående delegering av ansvar och be­slutanderätt.

Under chefen för huvudenheten för verksärenden bör enligt särytt-randet finnas en arbetsenhet som kan biträda chefen med uppgiften att utöva tillsyn över verksamheten vid utlandsmyndigheterna. Den nuva­rande inspektörsfunktionen skulle kunna bilda gmnden för denna ar­betsenhet.

3    Den personalpolitiska utredningen

3.1 Allmänt

Jag har vid min anmälan av UDO:s överväganden tagit upp den för båda utredningarna gemensamma redogörelsen för utrikesförvaltningens arbetsuppgifter och utveckling. UDP bar i sammanhanget tagit upp vissa övergripande frågor.

UDP är av den uppfattningen att den verksamhetsplanering som be­drivs inom utrikesförvaltningen inte ger tillräckligt underlag för en lång­siktig personalplanering. UDP understryker att personalplaneringen måste grundas på en fortlöpande analys av vad organisationen skall uträtta och i vilka former verksamheten skall bedrivas. Man fäster vi­dare uppmärksambeten på att förutsättningarna för arbetet inom utri­kesförvaltningen successivt har förändrats. Allt eftersom nya områden har gjorts till föremål för intemationellt samarbete har kompetensför­delningen mellan i första hand utrikesförvaltningen och fackdeparte­menten blivit oklar. UDP anser det nödvändigt att ansträngningar görs att definiera utrikesförvaltningens roll i denna förändrade situation. Syftet bör vara atl åstadkomma en klarare ansvarsfördelning mellan utrikesförvaltningen och övriga delar av statsförvaltningen samt en längre driven verksamhetsplanering. Vägledande bör därvid vara dels atl utrikesdepartementet skall ha elt övergripande samordningsansvar för officiell svensk verksamhet utomlands som har utrikespolitisk bety-

Prop. 1975/76: 96

30

delse eller kan medföra rättsliga förpliktelser för riket, dels att vederbö­rande fackdepartemenls sakområdesansvar skall bestå, dels åter att ut­landsmyndigheterna skall svara för samordning av officiella svenska ak­tiviteter inom ett verksamhetsland. Från dessa utgångspunkter bör enligt UDP fömtsättningar skapas för fastare styrning och mer målmedveten inriktning av arbetet både i utrikesdepartementet och vid utlandsmyn­digheterna.

UDP anser en ytterligare samordning av svensk officiell verksamhet på fältet nödvändig. Chef för utlandsmyndighet bör ha ett övergripande ansvar för all sådan verksamhet i anställningslandet, såväl i förhållande till dess myndigheter som gentemot hemmaförvaltningen. Som ett led häri bör specialattachéema fullständigt integreras i de utlandsmyndighe­ter där de verkar och ha utrikesdepartementet som huvudman, detta dock utan att fackdepartemenlens inflytande på personvalet eller arbets­uppgifternas innehåll mbbas.

UDP konstaterar att den kommersiella verksamheten sorterar under skilda departement. I vissa länder har upprättats handdssekreterarkon-tor som lyder under handelsdepartementet ocb leds av Sveriges export­råd. I andra länder handhas verksamheten av utrikesrepresentationen. Samråd i kommersiella frågor äger rum mellan utrikes- och handelsde­partementen samt exportrådet. En systematisk planering av den kom­mersiella verksamheten utomlands har inletts i syfle att öka effektivite­ten, UDP anser för sin del alt Sveriges exportråd bör göra en resursin­ventering och begära anslag beträffande den samlade exporlfrämjande verksamheten och kommersiella servicen utomlands. Därvid bör en av­vägning ske mellan de insatser som skall göras genom handelssekreterar-kontoren och övriga utlandsmyndigheter. En verksamhetsplan bör därför fastställas för varje land och fältorgan. Samordningen bör enligt utredningen innefatta även de personalfrågor som avser den kommer­siella servicen utomlands. UDP anser i likhet med UDO att departemen­tels resurser för administrativ samordning och översiktlig planering av hela utrikesförvaltningens verksamhet bör förstärkas. UDP menar att det finns behov av en fastare administrativ ledning från departementet vilket inle är detsamma som detaljstyrning av utlandsmyndighe­terna. Man pekar på behovet av en dialog med hemmaförvaltningen, särskilt vad gäller riktlinjer i stort, budgetfrågor och rapportering.

UDP erinrar i detta sammanhang om UDO:s förslag om ett budget-och organisationssekretariat. En utvidgad budgetdialog mellan departe­mentet och utlandsmyndigheterna uppfattas som angelägen. En verk-sambetsbeskrivning bör utarbetas för varje utlandsmyndighet i syfte att förbättra arbetsplaneringen, möjliggöra målformuleringar och inom givna ramar öka utlandsmyndigheternas handlingsfrihet och stärka kost­nadsmedvetandet. Man bör sttäva efter att komma ifrån detaljstyrning i budgetfrågor, menar UDP, som föreslår att dessa frågor tas upp till dis-

Prop. 1975/76: 96

31

kussion mellan utrikesdepartementet, riksrevisionsverket och statskonto­ret.

UDP bedömer det angeläget alt ökad uppmärksamhet ägnas åt utvär­dering av utlandsmyndigheternas löpande rapportering, eftersom risken annars är bl. a. att de härför avsedda resursema disponeras felaktigt.

3.2 Personalen inom utrikesförvaltningen

3.2.1 Nuvarande läge

Jag har i det föregående fäst uppmärksamheten på vissa sammanställ­ningar över utrikesförvaltningens personal (jfr s. 8). Fördelningen av den fast anställda personalen på olika kategorier framgår av följande sammanställning.

Den diplomatiska personalens arbetsuppgifter kan kortfattat beskri­vas som rapportering, förhandling samt tillvaralagande och främjande av svenska intressen. Deima personal rekryteras huvudsakligen via aspi-ranlutbildningssystemet.

Jag återkommer härtill i det följande. Av de sökande till aspirantut-bildningen uppvisar flertalet mycket goda, huvudsakligen teoretiska me­riter. Av de aspiranter som sedan 1964 fullföljt utbildningen har drygt 80 % fortsalt i utrikesförvaltningen.

Fördelningen av den fast anställda personalen på olika kategorier 1975-01-01

Hemma

Ute

Summa

Diplomatiska tjänstemän varav tjänster i F 24 och högre

Konsulära tjänstemän' Administrativa tjänstemän Vissa arvodestjänster Skrivpersonal Expeditionsvakter m. fl. Specialattachéer varav

Pressråd

Pressattachéer m. fl.

Bitr. pressattachéer

Kulturattachéer

Tullattachéer

Summa

Lokalanställda

136>

214

350

( 38

79

117)

10

132

142

158'

9

167

26

»

_

26

164

198

362

43

10

53

_

7

7

__ 

6

6

__ 

3

3

__________________   

3

3

--- 

1

1

537

583

1120

__ 

461

461

Summa

537

1044

1581

' Häri ingår 23 konsulära tjänstemän som under hemmatjänstgöring förordnats på diplomatiska (9) eller administrativa (14) tjänster.

' Med konsulära tjänstemän avses här och i det följande utrikeskanslister, förste utrikeskanslister, vicekonsuler och konsuler, som inte tillhör den diplomatiska karriären.

 Häri ingår departemenschefen, konsultativa statsrådet, 20 aspiranter, 2 exper­ter, läkare och sköterska.

Prop. 1975/76: 96

32

Vid rekrytering till mellangradsljänsler och lägre tjänster är huvud­regeln att tjänsterna besätts med tjänstemän i den egna förvallningen. En viss sidorekrylering äger dock mm, under de senaste åren i genom­snitt till två å tre tjänster per år.

Nyanställd aspirant placeras i lönegrad F 5, liksom nyanställd kansli­sekreterare i regeringskansliet i övrigt utan större arbetslivserfarenhet. Befordran i departementet t. o .m. lönegrad F 15 sker i praktiken med lillämpning av bl. a. vissa tidsnormer. För befordran till departements­sekreterare i F 21/22 gäller viss selektivitet. Befordran till högre tjänster sker på selekliv grund. Vid slationering utomlands gäller etl äldre löne­system med lägre lönegrader än vid hemmatjänstgöring. Dock tillkom­mer därvid utlandstillägg och vissa andra förmåner.

Den konsulära personalens arbetsuppgifter omfattar i första hand ad­ministrativa, juridiska och konsulära ärenden samt i ökande omfattning kommersiella frågor och rapportering. Vissa lönade konsulat förestås av konsulära tjänstemän. Gymnasiekompetens från ekonomisk linje eller motsvarande har i praktiken blivit ett minimikrav för anställning som utrikeskanslist. Vidare fordras språkkunskaper och minst något års kon­torspraktik. Många har numera också deltagit i eftergymnasial utbild­ning eller avlagt examen vid universitet.

En viss internrekrytering av konsulära tjänstemän från den biträ­dande personalen har förekommit. Av det totala antalet kommer dock knappt 10 % från bilrädespersonalen. Konsulär tjänsteman placeras vid anställningen i reglerad befordringsgång (T 9F 4). Härefter sker be­fordran efter de sedvanliga kriterierna förtjänst och skicklighet, varvid det senare successivt blir allt mer avgörande. F. n. uppehålls 14 admi­nistrativa och nio diplomatiska tjänster i departementet av konsulär per­sonal.

Den administrativa personalen är knuten lill departementets admini­strativa avdelning, konsulära byrå och arkiv. Till denna grupp hänförs också press- och informationstjänstemän saml Iranslatorer. Rekryte­ringen sker genom ledigkungörande. Rekryteringen av specialatlachéer inom pressektorn sker i viss utsträckning från denna kategori.

Skrivpersonalens arbetsuppglfler består främst i skriv- och arkivgöro-mål m. fl. administrativa uppgifter. Under tjänstgöring utomlands kan dock arbetsuppgifterna variera betydligt. De är då ofla av mer kvalifice­rad karaktär än som vanligen är fallet hemma.

Anställning sker löpande under året. Tjänstgöringen inleds vanligen med ett år i departementet, varefter tjänstemännen i regd kan få ut­landstjänstgöring. Fordringarna för anställning är god skolunderbygg-nad, språkkunskaper, kunnighet i maskinskrivning och stenograf i. I prak­tiken bar de nyanställda i regel gymnasiekompetens ofta komplette­rad med handelsulbildning och något års väl vitsordad kontorsprak­tik.

Prop. 1975/76: 96

33

Nyanställd skrivpersonal placeras i reglerad befordringsgång, som sträcker sig t. o. m. lönegrad F 1. Befordringstjänsterna är kontorsskri­vare och assistent.

Expeditionspersonalen omfattar främst expeditionsvakter, men också expeditionsförmän, bilförare och tryckare. Huvuddelen tjänstgör i de­partementet, medan elt tiotal är placerade utomlands. Befordrings-gången för expeditionsvakter överensstämmer med den för skrivperso­nal. Befordran till högre tjänst sker selektivt.

Den lokalanställda personalen anställs på platsen av vederbörande ut­landsmyndighet för kontorsarbete, vakttjänst o. dyl. En stor del är svenska medborgare.

3.2.2 En enhetlig utrikestjänst

UDP:s uppfattning är alt den nuvarande kategoriuppddningen inte svarar mot kraven på modern personalpolitik inom en effektivt arbe­tande utrikesförvaltning. Viktiga förskjutningar mellan personalkatego­rierna vad avser arbetsuppgiftema har skett. Utbildningsnivån för nyanställd personal har genomgående höjts. Arbetsuppgifter som tradi­tionellt åvilat handläggande tjänstemän har överförts till den biträdande personalen. De gränser mellan diplomatisk och konsulär personal som betingas av arbetsuppgifternas karaktär har enligt UDP alltmer tende­rat att suddas ut.

Utgångspunkten för UDP:s resonemang i detta sammanhang har varit alt alla tjänstemän skall ges likvärdiga befordrings- och utvecklingsmöj­ligheter. Tiden kännetecknas av en strävan att skapa en effektiv organi­sation och samtidigt ge varje anställd möjlighet till vidareutveckling. UDP anser vidare att det är angeläget att åstadkomma ökad personalcir­kulation mellan utrikesförvaltningen och i första hand den övriga stats­förvaltningen. Av bl. a. dessa skäl förordar UDP att den nuvarande kategoriuppdelningen ersätts av en enhetlig UD-karriär. Inom ramen för denna karriär bör det vara möjligt atl la hänsyn både till tjänste­männens olika kvalifikationer och intresseinriktning och till behovet av specialkunskaper på olika områden. En förutsättning är dock att ökad tonvikt läggs vid utbildning för all personal och att man söker åstad­komma ökad rörlighet mellan olika funktioner inom utrikesförvaltning­en.

Beträffande tjänstetitlar skiljer sig utrikesdepartementet från rege­ringskansliet i övrigt beroende på indelningen i personalkategorier. Elt annat skäl är att utrikesdepartementet handlägger en rad verksärenden.

UDP föreslår att utrikesdepartementet får i stort sett samma tjänste-stmklur som övriga departement. Kabinettsekreleraren föreslås däremot p. g. a. sin särskilda ställning i organisationen bibehålla sin titel liksom följaktligen biträdande kabinettssekreteraren.

Liksom i andra departement bör en indelning ske i biträdande och

3    Riksdagen 1975/76. 1 saml. Nr 96

Prop. 1975/76: 96

34

handläggande personal. Till den förra gruppen bör hänföras expedi­tionsvakter, "sekreterare" och assistenter.

3.3 Rekrytering och befordran

Bortsett från specialattachéer och lokalanställda sker basrekrytering av sådan personal som kommer i fråga för tjänstgöring inom utrikesrepre­sentationen f. n. på tre nivåer: av biträdande personal, utrikeskanslister och aspiranter. Därutöver förekommer viss sidorekrytering.

UDP föreslår alt basrekrytering i framliden sker på två nivåer: av bi­trädande personal och handläggande personal. Dessutom bör sidorekry­lering kunna komma i fråga på alla nivåer.

För den biträdande personalen innebär UDP:s förslag i princip ingen ändring i förhållande till nuvarande rekryleringsförfarande. UDP före­slår emellertid att elt önskemål från personalorganisationerna om kon­centration av nyanställningen lill två tillfällen om året tillgodoses för atl underlätta gemensam introduktionsutbildning av de nyanställda.

För den handläggande personalen innebär förslaget att den särskilda rekryteringen av utrikeskanslister avskaffas och alt all basrekrylering av handläggare i framliden sker i elt sammanhang. Detta får enligt UDP ses som en följd av förslaget att avskaffa de nuvarande personalkate-goriema.

Det nuvarande aspirantsystemet tillkom efter beslut i anledning av prop. 1963: 75 angående utrikesförvaltningens organisation och perso­nalbehov m. m. Utbildningen gjordes för något år sedan till föremål för en intern översyn inom utrlkesdeparlementel. UDP:s bedömning är att den nuvarande aspirantulbildningen har flera fördelar. Bl. a. har den bi­dragit lill alt bredda utrikesförvaltningens rekryteringsunderlag. Sats­ningen på en yrkesinriktad utbildning anses vara av stort värde. Aspi­rantsystemet har dock enligt UDP inte varit utan olägenheter. Systemet har gjort det svårare för andra personalkategorier all nå befordran lill högre tjänster. Endasi sällan har personer med några års yrkeserfaren­het sökt sig till denna utbildning för senare anställning som kanslisekre­terare. UDP har vidare konmiit till den uppfattningen att en oproportio­nerligt stor del av utbildningsresurserna har satsals på alt utbilda aspi-rantema, medan övriga kategoriers behov och önskemål har blivit efter­satta.

På gmndval av nyssnämnda överväganden föreslår UDP att rekryte­ringsförfarandet på bandläggarnivå förändras.

Rekryteringen av handläggande personal bör modifieras så att nyan­ställningar görs i förhållande lill utrikesförvaltningens eget beräknade behov. Den nuvarande basrekryteringen bör breddas till att avse både kanslisekreterare och departementssekreterare. Syftet med detla förslag är att bereda också personer med mångårig yrkeserfarenhet från annan

Prop. 1975/76: 96

35

verksamhet möjlighet att söka anställning i utrikesdepartementet. Vidare bör den breddade externrekryteringen enligt UDP kompletteras med ökad internrekrytering för att säkra bättre befordringsmöjligheter för den biträdande personalen. UDP som tillmäter den sistnämnda frågan särskild betydelse anvisar en lösning som innebär alt kvalificerade assi­stenter skulle befordras till kanslisekreterare i sedvanlig administrativ ordning. Därmed skulle en tjänsteman som en gång anställts i utrikesde­partementet inte behöva gå igenom en ny antagningsprocedur för att be­fordras lill handläggare. UDP avvisar elt förslag om kvoteringssystem som syftar till att etablera en fast relation mellan antalet internrekryte-rade och externrekryterade handläggare. Däremot anser UDP alt man bör undersöka möjlighetema att rekrytera handläggare internt iiman be­hovet av extern rekrytering fastställs.

Utredningens förslag innebär alltså att aspirantsystemet avskaffas och ersätts av dels internrekrytering, dels nyanställning av både kanslisekre-terare och departementssekreterare. De nya handläggarna bör gå igenom en grundlig utbildning innan de stationeras utomlands. UDP förordar alt också tjänstemän från andra departement skall kunna delta i utrikes­departementets utbildningsverksamhet.

Beiräffande rekryteringens inriktning har UDP kommit till den slut­satsen att kraven på allsidighel hos utrikesljänslemännen är så starka alt de motiverar en rekrytering av handläggare som i princip avser allmän tjänstgöring inom utrikesförvaltningen. En specialisering bör enligt UDP:s mening normalt inträda först efter några års tjänstgöring inom förvaltningen. Detta utesluter inle alt man rekryterar personer med in­tresse och fallenhet för ämnesområden där departementels personalbe­hov bedöms som särskilt stort.

Basrekryteringen bör enligt uiredningen kompletteras med sidorekry­tering på alla nivåer. Denna bör komma i fråga antingen för att tillgo­dose personalbehov som inle kan läckas genom internrekrytering eller för att tillföra utrikesförvaltningen sakkunskap inom något särskilt om­råde. UDP menar alt det härigenom också kan undvikas att UD-tjänsle-männen isoleras i sin karriär. Man påpekar emellertid att del är nödvän­digt att upprätthålla balans mellan inflöde och utflöde av personal. Om sidorekryteringen antar för stora proportioner och befordringsulsiklerna för utrikesförvaltningens personal minskas kan detta skapa interna pro­blem och återverka på basrekryteringen. Möjligheterna till henmia-tjänstgöring för UD-tjänslemännen kan också komma att minska. Där­för bör departementet i första hand se till möjligheterna att internrekry-tera, bl. a. till högre tjänster.

Regeringen inrättade år 1967 (SFS 1967: 100) en särskild antagnings-och utbildningsnämnd vars uppgift är alt pröva de sökande till aspirant-utbildningen. I denna nämnd ingår f. n. företrädare för riksdag, för­valtning, näringsliv, utbildningsväsende och folkrörelser. UDP som be-

Prop. 1975/76: 96

36

dömer erfarenheterna av nämndens verksamhet som goda förordar att systemet med en särskild antagningsnämnd bibehålls. Nämnden bör i det av UDP föreslagna rekryteringsförfarandet ta ställning i frågor som rör såväl nyanställning av kanslisekreterare/departementssekreterare som internrekrytering av handläggare från den biträdande personalen. Sam­mansättningen av nämnden bör enligt UDP:s mening vara i stort sett densamma som nu. Utredningen finner det emellertid naturligt alt även personalens organisationer är representerade i nämnden.

UDP har även behandlat vissa befordringsfrågor som inte faller inom ramen för det avtalsbara området. Man föreslår att initiativ tas till att inrätta fler assistentbefattningar främst för att förbättra befordringsul­siklerna och för att underlätta en omfördelning av arbetsuppgifter i syfte att främja effektiviteten i arbetet. Jämfört med övriga departement är antalet assistenttjänster lågt i förhållande till det totala antalet biträ­destjänster. UDP välkomnar en utveckling mot fler tjänster som inne­håller både biträdande och handläggande uppgifter. Därigenom skulle klyftan mellan biträdande och handläggande personal minskas.

UDP tycker sig ha funnit att inslaget av anciennitetstänkande i beford-ringsärenden är starkt. Den anser att selektivitet bör användas i ökad utsträckning, framför allt vad gäller befordringar på chefsplanet. Vid sådana befordringar bör man dessutom fästa särskilt avseende vid ve­derbörandes arbelsledande förmåga.

UDP har statistiskt undersökt kvinnans stäUning inom utrikesförvalt­ningen. Den konstaterar att det finns en stark överrepresentation av kvinnor i de lägre åldersgrupperna. UDP:s undersökningar visar också att kvinnorna dominerar låglöneskiktet. Dessa fakta betraktar utred­ningen som ytterligare argument för att tillskapa högre befattningar för den biträdande personalen och för att möjliggöra för kvalificerade assi­stenter att gå vidare till handläggarkarriären.

UDP anser vidare att man för att öka antalet kvinnor på högre tjäns­ter måste avsevärt intensifiera ansträngningarna att finna meningsfull sysselsättnmg för medföljande make på stationeringsort utomlands. Sär­skilda ansträngningar bör göras för att öka antagningen av kvinnliga tjänstemän på handläggamivå. över huvud taget anser UDP det angelä­get alt man söker ta tillvara de möjligheter till mindre könsbunden re­krytering som dess inlegrationsförslag kan öppna.

3.4 Personalplanering

UDP redogör kortfattat för personalplaneringens nuvarande läge och konstaterar att den kortsiktiga personalplaneringen, d. v. s. den plane­ring som avser förändringar inom de närmaste tolv månaderna, bygger på ett antal ingångsvärden såsom uppkomna vakanser, nyinrättade be­fattningar, tjänstiedigheter, tjänstemännens egna förflyttningsönskemål,

Prop. 1975/76: 96

37

förflyttningsbarhet, lämplighet för viss post, häso- och familjebild samt plats i förflytlningskedjan. Beiräffande den långsiktiga personalplane­ringen redovisas att det inom departementet pågår en uppbyggnad av en rullande femårsplan för samtliga förflyttningar av diplomatiska och konsulära tjänstemän. Syftet med denna planering på längre sikt är att ge tjänstemännen själva, utlandsmyndigheterna och enheterna inom de­partementet en samlad bild av aktuella förflyttningar under de när­maste åren. En annan målsättning är alt tjänstemännen skall kunna få besked om dels stationeringens planerade längd, dels vilken typ av post eller tjänstgöring som därefier kan bli aktuell. Planen väntas vidare leda till längre förvarningstider. Den avses också ligga till gmnd för en kart­läggning av utbildningsbehovet. UDP har uppmärksammat att perso­nalplaneringen i utrikesförvaltningen erbjuder särskilda svårigheler och påverkas av etl antal faktorer som är svåra eller omöjliga atl förutse.

UDP har efter ingående diskussioner avvisat etl syslem enligt vilket ett direkt ansökningsförfarande skulle utgöra grunden för personalpla­neringen. I stället har UDP kommit lill den uppfattningen atl man bör gå vidare på den väg som innebär alt man systematiskt samlar in tjänstemännens önskemål och kombinerar detla med ökad information om lediga poster. Tjänstemännen skulle ett par gånger om året eller vid behov oftare informeras om vilka poster som väntas bli lediga under det närmaste året. Med utgångspunkt i denna information skulle intresserade tjänstemän anmäla önskemål om nya arbetsuppgifter och nya tjänstgö­ringsorter. UDP finner alt en förflyltningskedja sällan kan helt lillgodose alla berörda tjänstemäns intressen men understryker alt strävan måste vara atl ta tillbörlig hänsyn till alla. Det av UDP skisserade personal-planeringssystemet bör enligl förslaget kompletteras med verksamhels-beskrivningar för de aktuella tjänsterna. En rullande översyn av både verksamhetsbeskrivning och befallningsbeskrivning måste äga rum. Be-fattningsbeskrivningama utesluter inle omfördelningar av arbetet på en viss utiandsmyndighet. Liksom nu bör aktuella slationsbeskrivningar fin­nas tillgängliga i departementet beträffande alla orter där utlandsmyn­digheter finns upprättande. Alla myndigheter med utsänd personal före­slås dessutom ha en kortfattad version av dessa slalionsrapporter med upplysningar om förhållanden som är av särskild betydelse vid val av post.

All personal i utrikesförvaltningen utom de s. k. administrativa tjäns­temännen är i princip underkastade förflytlningsplikt. I praktiken är dock biträdespersonalen undantagen härifrån. Även när det gäller öv­riga tjänstemän hör det till undantagen att man genomför en omplace­ring i strid mot tjänstemannens klart uttalade vilja. UDP kan inte biträda del förslag som framförts om avskaffande av förflyttningspliklen. Följ­den skulle bl. a. kunna bli att en tjänsteman sitter kvar alltför länge på en och samma post som därmed kan blockeras för andra. Om förflytt-

Prop. 1975/76: 96

38

ningsplikten avskaffas kan del också bli svårt att besätta mindre efter­traktade poster. Man bör dessutom inle lägga hinder i vägen för en rota­tion av tjänstemännen mellan poster av olika karaktär och inriktning.

UDP anser det riktigt atl inte uppställa alltför snäva tidsgränser för tjänstgöringen på en och samma post. Inte desto mindre bör man enligt utredningens mening här uppställa regler, från vilka avvikelser bör ske endast då särskilda skäl föreligger. Vad gäller handläggande per­sonal förefaller den nu tUlämpade normen tre lill fem år,: på orter med svåra förhållanden två lill fyra år, lämplig. För tjänstemän i början av sin karriär bör en något kortare tjänstgöringstid kunna komma i fråga. För chefstjänstemän kan det å andra sidan vara motiverat med en något längre tjänstgöringsperiod än fem år. För biträdande personal bör den normala tjänstgöringsperioden liksom nu vara minst två år; på orter med svåra förhållanden elt år med rätt till förlängningar upp till fyra år.

I det normala mönstret ingår att en UD-ljänsleman med vissa inter­valler skall tjänstgöra inom hemmaförvaltningen. Ett viktigt syfte med denna hemmatjänstgöring är att ge tjänstemännen tillfälle att vidmakt­hålla kontakterna med svenskt samhällsliv och därigenom underlätta för honom att i olika sammanhang företräda Sverige utåt. UDP har funnit att möjligheterna till hemmaljänstgöring i dag varierar starkt mellan olika personalkategorier och åldersgrupper. Följden har för vissa tjäns­temän blivit att många oavbrutet varit stationerade en lång tid ut­omlands. En tjänsteman som under en längre tid tjänstgjort utomlands förlorar, menar UDP, lätt kontakten med strömningarna i sitt hemland. Perspektivet förskjuts och han kan få svårt all förslå och förklara ut­vecklingen i det land som han är satt att företräda. Ökad information, fler hemmasemestrar och intensifierad fortbildning kan minska denna risk, men utgör enligt UDP ingen ersättning för hemmatjänstgöring.

Mol denna bakgrund anser UDP det önskvärt all ingen tjänsteman i utrikesförvaltningen skall tjänstgöra på mer än två poster i rad ut­omlands, alltså högst under åtta till tio år. Detta innebär att relationen mellan antalet tjänster utomlands och antalet hemmatjänsler bör vara högst två till ett. Det är dessutom nödvändigt att tjänstestrukturen är ungefär densamma utomlands som hemma, dvs. att man söker upprätt­hålla den angivna relationen på varje tjänstenivå. De undersökningar UDP genomfört om relationen mdlan hemma- och uletjänster på biträ­des- och handläggarplanet visar att den nuvarande stmkturen i och för sig medger att förslagen genomförs. UDP förutser dock alt problem kan uppstå på den administrativa och konsulära sektorn där antalet hemma-tjänster är relativt begränsat. För ambassadråd och chefer för utlands­myndigheter är relationen mellan ute- och hemmatjänster sämre. Här kan det, tror UDP, bli svårt alt sttikt hålla på principen atl en tjänste­man bör tjänstgöra bara åtta till tio år i rad utomlands. UDP diskuterar olika åtgärder som bör vidtas för alt man skall kunna närma sig detta

Prop. 1975/76: 96

39

mål och hänvisar i första band lill den omorganisation och åtgärder i övrigt som UDO har föreslagit och som jag anmält i det föregående.

Även med hänsyn tagen lill dessa olika åtgärder förutser UDP alt det kan bli svårt att i önskvärd utsträckning bereda alla chefstjänstemän till­fälle till hemmaljänstgöring under senare delen av karriären. Särskilda resurser bör därför enligt UDP ställas lill förfogande för atl möjliggöra för dessa tjänstemän att mellan två poster tillbringa något år i Sverige för tjänstgöring eller utbildning. Detta bör gälla också för de konsulära tjänstemän som redan tjänstgjort mer än tio år utomlands. UDP tillstyr­ker UDO:s förslag om att de tjänster som förutses ställas till departe­mentschefens förfogande vid behov skall kunna besättas av tjänstemän som någon tid anses böra tjänstgöra hemma men inte kan placeras i linjeorganisationen.

Redan den interna UD-utredningen (UD 70) föreslog att ett perso­nalsamarbete skulle etableras mellan utrikesdepartementet och centrala myndigheler med internationell inriktning för alt tillvarata möjligheten lill växdljänstgöring. Ett visst personalulbyle sker redan i dag mellan utrikesförvaltningen och andra grenar av statsförvaltningen och sam­hällslivet. För närvarande tjänstgör ett trettiotal tjänstemän i utrikesför­valtningen utanför departementet. Ett ljugotal tjänstemän från andra departement och myndigheter tjänstgör samtidigt i utrikesförvaltningen, många av dem i specialattachébefattningar. UDP anser alt etl mer syste­matiskt försök bör göras att bredda utrikestjänstemännens erfarenheter av arbetslivet inom landet. Detta bör gå hand i hand med alt möjlighet bereds för internationellt engagerade och intresserade personer utanför utrikesdepartementet att tjänstgöra i utrikesförvaltningen. Därigenom skulle också ökade möjligheter kunna skapas för utrikesförvaltningens tjänstemän att tjänstgöra i Sverige. Uiredningen tänker sig tjänstgöring exempelvis vid departementens internationella sekretariat, inom luft­fartsverket, invandrarverket, arbetsmarknadsverket och styrelsen för in­ternationell utveckling liksom vid organisationer som exportrådet, indu­striförbundet och arbetsmarknadens organisationer. Möjligen kan etl personalulbyle med enskilda företag också komma i fråga. Information skulle ges om vilka tjänster i utrikesförvaltningen som kan väntas bli le­diga under det närmaste året. Intresserade skulle uppmanas anmäla öns­kemål om ullandsljänstgöring med angivande av bestämd post, viss re­gion eller viss lyp av arbetsuppgifter. Personalulbylet bör avse viss tid, förslagsvis upp lill tre år, varefter tjänstemännen fömtsatts, återgå till sin tidigare anställning. UDP påpekar att det ligger i personalutbytets natur att balans upprätthålls mellan in- och utflöde. En viss flexibilitet är dock önskvärd.

I normalfallet bör den föreslagna växeltjänstgöringen enligt UDP inte medföra några extra kostnader, eftersom de berörda tjänstemännen förutses erhålla redan befintliga tjänster i de mottagande organisatio-

Prop. 1975/76: 96

40

nerna. UDP föreslår dock att man som ett alternativ till personalutbyte underlättar för personalen alt tjänstgöra på annat håll inom eller utom statsförvaltningen. Eventuellt skulle detla kunna ske så att särskilda tjänster som belastar utrikesdepartementets budget inrättas vid andra departement och myndigheter. UDP föreslår att särskilda medel reserve­ras för detta ändamål. Principförslaget bör enligt UDP bearbetas ytterli­gare innan del läggs till grund för försöksverksamhet.

UDP finner det lämpligt att en tjänsteman efter några års tjänstgöring inriktar sig på elt eller flera huvudområden av utrikesförvaltningens verksamhet. Denna specialisering kan ta sig uttryck i att en tjänsteman placeras på två eller flera poster i följd med likartade eller näraliggande inriktning eller avdelas för en viss lyp av arbetsuppgifter. Specialise­ringssträvandena bör stödjas genom en kraftigt ökad och härtill anpas­sad satsning på fortbildning och vidareutbildning.

UDP framhåller alt man måste lägga ökad tonvikt vid långtidsplane­ring i personalpolitiken. Strävan måste vara att med utgångspunkt i tjänstemännens önskemål och förvaltningens behov lägga upp en plan för hur befintliga personalresurser skall disponeras. I ljuset härav bör en långsiktig plan för rekryteringen och utbildningsverksamheten läggas upp. Detta planeringsarbete bör enligt UDP ske i samarbete med be­rörda lokala fackliga organisationer.

UDP har ingående diskuterat humvida utrikesförvaltningen skall ha ett bedömningssystem av något slag för tjänstemännen och i så fall hur detta skall utformas. För närvarande förekommer bedömningssystem för tre personalkategorier: för biträdande personal, utrikeskanslister och aspiranter. För utrikeskanslister och administrativ personal avges tjänstgöringsbetyg efler den inledande 18 månader långa tjänstgöringen då ställning skall tas till anställning av vederbörande på extra ordina­rie tjänst. För aspiranlerna avges omdömen från varje Ijänslgöringsplats under den tvååriga utbildningen. Dessutom avges särskilda graderade betyg i de språk som studeras under aspirantliden.

UDP anser atl man bör hålla isär å ena sidan sådana uppgifter om en tjänstemans arbete som kan betecknas som beskrivande och å andra så­dana omdömen som innehåller värderingar om tjänstemannens sätt att fullgöra sina arbetsuppgifter. I det förra fallet rör det sig närmast om tjänstgöringsintyg medan det i det senare fallet är fråga om tjänstgö­ringsbetyg som förutom de upplysningar som Ijänslgöringsinlyget läm­nar även iimehåller värdeomdömen. UDP förordar alt ell tjänstgörings­intyg i fortsättningen utfärdas per tjänstgöringsställe. Intygen bör inne­hålla utförliga uppgifter om arten och omfattningen av de arbetsuppgif­ter som tjänstemannen utfört och bör upprättas av närmaste chef i sam­råd med den berörde tjänstemannen. Införandet av tjänstgöringsintyg tillgodoser enligt UDP:s mening önskemålet om ett objektivt beslutsun­derlag samtidigt som det kan ge en anvisning om en tjänstemans lämp-

Prop. 1975/76: 96

41

lighet för en viss post. UDP är däremot tveksam till tanken att införa ett system för personalbedömning med fixerade bedömningsfaktorer och vitsordsskalor. Uppfattningen grundas framför allt på svårigheten att få fram ett rättvisande betygssystem. UDP hänvisar också till atl något be-dömningssyslem av liknande slag normalt inle förekommer inom den centrala statsförvaltningen i övrigt. UDP är tveksam även till införandel av en ordning där tjänstemännen till ansökan om omplacering skulle foga referenser lill personer som kan lämna uppgifl om hur arbetsupp­gifterna har skötts. Däremot är det en naturlig strävan att kontinuerligt förbättra arbetssituationen och ge den enskilde tjänstemannen bättre överblick över hans situation. Återkommande samtal mellan chef och medarbetare är härvid en självklar metod. Vidare kan kontakter las med företrädare för den av UDO föreslagna personaladminislraliva enheten och för de fackliga organisationerna som genom deltagande i besluls-och samrådsgrupper medverkar i personalplaneringen.

3.5 Utbildning

Som bakgrund lill sina över.'äganden i utbildningsfrågor ger UDP en översiktlig redogörelse för den nuvarande utbildningsverksamheten i ut­rikesförvaltningen. Introduktions- och nybörjarutbildningen inriktas för närvarande på aspiranter, utrikeskanslister samt sekreterarpersonal och expeditionsvakter.

Nyanställda aspiranter genomgår en tvåårig utbildning, vars övervä­gande del ägnas åt praktisk tjänstgöring dels vid tre olika avdelningar i ulrikesdepartementet, dels vid utlandsmyndighet, dels också vid myndig­het eller annan organisation i Stockholm utanför utrikesdepartementet. Den teoretiska utbildningen är uppdelad i tre studieblock. Aspiranlerna får därunder en allmän orientering om utrikesförvaltningen och genom­går en förvaltnings- och handläggarkurs. De övriga sludieblocken om­fattar kurser inom de ämnesområden som utgör de huvudsakliga verk­samhetsgrenarna för utrikesförvaltningen. Aspiranlerna får också en orientering om inrikespolitik samt ekonomiska, sociala och kulturella frägor.

Utbildningen av nyanställda utrikeskanslister pågår under åtta till nio månader. Den teoretiska utbildningen sammanfaller i stora drag med aspirantulbildningen. Den praktiska tjänstgöringen under utbildnings­skedet äger för utrikeskanslisternas del mm vid bl. a. administrativa avdelningen, rättsavdelningen och utrikeshandelsenhetema. Språkutbild­ningen har integrerats med aspiranternas moisvarande utbildning.

Introduktionsutbildning för sekreterarpersonal anordnas tre å fyra gånger per år. Introduktionskursen pågår under ca två veckor och om-fatfar bl. a. anställningsförhållanden och allmänna sekreterargöromål, pass-   och  viseringsfrågor  samt  orientering   om  utrikesförvaltningens

Prop. 1975/76: 96

42

verksamhet. Inför den första utlandsplaceringen utbildas sekreterama i chiffer, telex och radioteknik m. m. Introduktionsutbildningen för nyanställda expeditionsvakter omfattar med vissa modifikationer samma kurser som för sekreterare.

Den nuvarande fortbildningen inom utrikesförvaltningen är med un­dantag för språkutbildningen relativt oslmklurerad. Tyngdpunkten lig­ger på intematkurser. Dessutom har särskilda seminarier och studie­cirklar om exempelvis svensk utrikespolitik arrangerats. Särskilda för­djupningskurser utanför departementet förekommer även. Tjänstemän­nen har dessutom vissa möjligheter att delta i internationella kurser och seminarier.

Vad beträffar språkutbildningen genomgår nyanställda aspiranter och utrikeskanslister undervisning i engelska, franska och tyska. Tyska språ­ket kan bytas ut mot spanska eller ryska, i enstaka fall också mot annat språk. Inom ramen för fortbildningen anordnas kurser i bl. a. engelska, franska, spanska, ryska, arabiska och kinesiska. Vid sidan härav har alla tjänstemän som behöver språkkunskap i sitt arbete rält till bidrag för enskilda språkstudier. En typ av strikt målinriktad språkutbildning har också prövats i några fall. Det rör sig här om språkträning som särskilt inriktas på kommande placeringar utomlands. Sedan elt par års tid på­går ett omfattande arbete för att utarbeta en språkutbildningsstrategi för utrikesförvaltningen. Som ett led i denna underkastas numera alla nyanställda aspiranter och flertalet handläggare språktester som gör det möjligt att i större utsträckning än tidigare anpassa utbildningen lill för­kunskaperna. I arbetet ingår också att kartlägga behovet av språkkun­skaper på olika tjänster.

F. n. förekommer inle någon organiserad utbildning av lokalanställda. Bidrag för studier i svenska och engelska har dock utgått i en dd fall. Undanlagsvis har lokalanställda på Sverige-besök beretts möjlighet atl delta i kurser som anordnats av departementet.

Utbildningsinsatser görs även för medföljande make. De inskränker sig f. n. lill främst språkutbildning. Makar har även bereits tillfälle att delta i vissa delar av aspirantulbildningen samt i internalseminarierna i Sverige-kunskap.

UDP framhåller att man måste räkna med atl den undervisning som förmedlas genom det allmänna skolväsendets försorg behöver komplet­teras med intern utbildning av personal. Detla gäller i särskilt hög grad för utrikesförvaltningens personal som en följd av de täta omplaceringar som sker mellan olika uppgifter och olika miljöer. Demokratiseringen av arbetslivet har successivt bidragit till nya samarbetsformer med ökat inslag av projektarbete, långt gående delegering av olika beslutsfunktio­ner och ökat medinflytande för de enskilda tjänstemännen i arbets- och beslutsprocesser. Också detta medför förändrade och delvis nya krav på i första hand den arbelsledande personalen och de fackliga företrädarna.

Prop. 1975/76: 96

43

Utbildningen måste enligt UDP ses som en integrerad dd av tjänstgö­ringen. Tjänstemännen måsle stimuleras att utveckla och fördjupa sina kunskaper inom olika områden. Genorn återkommande personalsamtal måste varje tjänsteman beredas möjlighet alt medverka i den fortlö­pande planeringen av de teoretiska utbildningsinsatser som gäller honom själv. Praktiska möjligbeter måste enligt UDP skapas för tjänstemännen atl frigöra sig från det ordinarie arbetet under den lid de genomgår ut­bildning, exempelvis genom att man inrättar särskilda utbildningstjäns­ter.

Från dessa allmänna utgångspunkter har UDP skisserat ett utbild­ningsprogram för utrikesförvaltningen som anges ligga i linje med för­slaget om att förenhetliga utrikestjänsten och slopa det nuvarande aspi-rantutbildningssystemet. Strävan har varit att fördela utbildningsresur­serna på ell sådant sätt att en personalintegralion främjas. Ökad tonvikt har lagts på fortbildning och vidareutbildning med kursavsnitt som är gemensamma för tjänstemän på olika nivåer. Utbildningsprogrammet förutser atl alla tjänstemän omedelbart efter anställning genomgår en basutbildning. Den nuvarande fortbildningen inom utrikesförvaltningen bör breddas och ylterligare struktureras. Den bör också ges en sådan in­riktning att den underlättar för den anställde att specialisera sig på nå­got eller några av utrikesförvaltningens huvudområden, att den ger ut-landstationerade tjänstemän möjligheter att återknyta kontakten med svenskt samhällsliv samt a't den främjar personalsamverkan på alla nivåer. UDP förutser atl inom ramen för fortbildningsprogrammet sär­skilda resurser kan behöva avsällas under ell övergångsskede för att un­derlätta den föreslagna personalintegralionen.

UDP:s förslag innebär att den nuvarande aspirantulbildningen slopas. Basutbildningen av handläggare föreslås i stället ingå som ett led i de­partementets allmänna utbildningsprogram. För den enskilde tjänste­mannen bör utbildningen läggas upp så att den kompletterar tidigare ut­bildning och erfarenheter och anpassas till kommande verksamhetsom­råde. Ökad hänsyn bör alltså tas lill att behovet av utbildning kan växla från en tjänsteman till en annan. Av administrativa skäl, av kostnads­skäl och av rättviseskäl kan del dock enligt UDP:s mening vara lämp­ligt all ange en schematisk utgångspunkt för den individuella utbild­ningsplaneringen. När det gäller utbildningsbehovet hos nyanställda handläggare har UDP skisserat en grundmodell som innefattar en ut­bildning om i allt tolv månader vari ingår två praklikperioder och tre studieblock. Till skillnad från vad som gäller nu föreslås utbildningen inte omfatta någon praktiktjänstgöring vid utlandsmyndighet. Inte heller förutses utbildningen omfatta någon praktiktjänstgöring vid andra de­partement, myndigheter eller organisationer. Skälet är att UDP räknar med att de flesta nyanställda handläggare kommer atl ha föregående praktisk erfarenhet från tjänstgöring på annat håll.

Prop. 1975/76: 96

44

All nyanställd personal i utrikesförvaltningen bör genomgå någon veckas introduktionsutbildning. Denna bör vara gemensam för alla nyanställda i Sverige. Även tjänstemännens makar bör beredas tillfälle att delta. För den lokalanställda personalen måste av praktiska skäl sär­skild utbildning anordnas.

UDP föreslår att den biträdande personalen efter genomgången intro­duktionsutbildning liksom nu genomgår en grundkurs under ca två vec­kor. För expedilionsvaklerna förutses många kursmoment bli desamma som för sekreterarpersonalen. I övrigt måsle utbildningen anpassas till de kommande arbetsuppgiftema. Biträdande personal som avses statio­neras utomlands bör härutöver undervisas om arbetet vid utlandsmyndig­heter och om de särskilda förhållanden som råder vid tjänstgöring ut­omlands.

De allmänna förvaltnings- och handläggarkurser sovn redan är intro­ducerade i departementet bör ingå i utbildningsprogrammet. Kurserna syftar i första hand till alt säkerslälla alt alla nyanställda handläggare erhåller nödvändiga kunskaper om statsförvaltningen och dess arbete och om principerna för handläggning. De bör slå Öppna för all personal i utrikesförvaltningen. De bör t. ex. ingå som elt led i utbildningen av assistenter.

Grundkursen för handläggare kan, menar UDP, ses som ett kom­plement lill den allmänna förvaltnings- och handläggarkursen och syftar till alt sätta in tjänstemännen i de olika delarna av utrikesförvaltningens verksamhet. I kursen bör ingå en allmän orientering om utrikesförvalt­ningens verksamhet. Utbildningen bör läggas upp så att handläggaren efler genomgången utbildning skall vara så insatt i administrativa ruti­ner och handläggning av ärenden att han självständigt kan lösa enklare uppgifter. Han bör vidare kunna formulera skriftliga och telegrafiska rapporter och promemorior samt göra muntliga föredragningar. Han bör dessutom ha sådan kunskap om Sverige och svensk utrikespolitik, handelspolitik, biståndspolitik och internationell rätt liksom om for­merna för inlernaliondlt samarbete att han är väl förberedd för sin nya tjänst i departementet eller vid utiandsmyndighet. Grundkursen riktar sig i första hand till handläggare som för sin fortsatta tjänstgöring behö­ver en bred och allmän överblick över utrikesförvaltningen. Även spe­cialister i handläggarkarriären liksom kvalificerade assistenter bör dock kunna komma i fråga för denna kurs.

UDP föreslår också att fördjupningskurser anordnas inom olika om­råden. Dessa kurser föreslås ligga till gmnd för en ökad specialisering hos tjänstemännen. Inom varje delområde bör kurspaket av varierande svårighetsgrad utarbetas. En dd av dem kan integreras i del Iredje ske­det av grandutbildningen för handläggare. Dessa kurser bör utgöra stommen i fortbildningsprogrammel. Vid sidan härav kan särskilda kon­ferenser ocb seminarier i skilda ämnen arrangeras. Tjänstemännens dd-

Prop. 1975/76: 96

45

tagande i regionala konferenser och i intemationella kurser och semina­rier bör uppmuntras.

UDP anser att alla utlandsstationerade tjänstemän på bandläggarnivå bör delta i Sverige-seminarium minsl en gång vart Iredje år. Utlands­myndighetemas chefer bör få motsvarande utbildning i samband med de årliga möten till vilka de kallas. Speciella insatser kan visa sig erforder­liga för tjänstemän som på gmnd av långvarig utlandsvistelse behöver förnya och fördjupa kunskaperna om och kontakterna med svenskt samhällsliv i vid mening.

Den snabba utvecklingen på det förvaltningsdemokratiska området motiverar enligt UDP atl alla tjänstemän får utbildning i ledarskap och samverkan på arbetsplatsen.

Starka skäl talar enligt UDP för att alla tjänstemän, även sidorekryle-rade, som skall besätta chefspost i utrikesförvaltningen, bör genomgå en särskild chefsutbildning.

UDP betonar vikten av alt den lokalanställda personalen bereds bättre utbildningsmöjligheter. I allmänhet lorde det bli fråga om att ge­nom utbildningsbidrag möjliggöra för lokalanställda atl studera på plat­sen.

Personalpolitiken bör uppmuntra sådan utbildning som omfattar uni­versitetsstudier eller praktik på annat håll. Språkutbildningen i utrikes­förvaltningen såsom den nu bedrivs och det utvecklingsarbete som pågår föranleder inga särskilda förslag från UDP:s sida.

UDP framhåller att medföljande makar som så önskar bör få möjlig­het att genomgå språkutbildning. Man bör ställa sig välvillig till önske­mål om bidrag för annan utbildning som föranleds av att medföljande make på frivillig gmnd i en eller annan form medverkar i arbetet att företräda Sverige utomlands. UDP menar också atl barn som medföljer tjänsteman vid slationering utomlands skall ba rätt till språkstudier ef­tersom sådana kan underlätta anpassningen på den nya stationeringsor­ten.

3.6 Avgångsregler

För utrikesförvaltningens tjänstemän gäller samma pensionsbestäm­melser som för andra statsanställda. I olika sammanhang har emellertid ifrågasatts om särskilda avgångsregler bör införas för utrikesförvaltning­ens personal med hänsyn till utrikestjänslgöringens speciella karaktär. Bland omständigheter som kan göra utlandstjänsten särskilt påfrestande har nämnts pressande klimatförhållanden, svårigheter att erhålla god hälso- och sjukvård, oregelbunden arbetstid, isolering på grund av bl. a. språksvårigheter, glesa direktkontakter med hemlandet saml i några län­der dålig personlig säkerhet. Frågan har senast prövats av en särskild

Prop. 1975/76: 96

46

sakkunnig som år 1971 tillkallades av dåvarande ministern för utrikes ärendena.

I betänkandet Avgångsregler inom utrikesförvaltningen (Ds UD 1972: 2) framhåller den sakkunnige att ulrikesljänstens särförhållanden enligt hans mening inte medför sådana konsekvenser alt det finns anled­ning att pensionera varje tjänsteman vid utrikesförvaltningen tidigare än inom statsförvaltningen i övrigt. Däremot konstateras att följderna av ulrikesljänstens påfrestningar i individuella fall kan medföra att lidiga-rdagd avgång är önskvärd från både arbetsgivarens och arbetstagarens synpunkler. Den sakkunnige diskuterar mot den bakgmnden möjlighe­ten att införa en pensioneringsperiod med vidgade gränser jämfört med den nuvarande, omfatlande exempelvis intervallet 60 till 66 år. Utred­ningsmannen stannar dock vid alt inle föreslå någon generell förändring ulan förordar i stället att man i sådana fall bör utnyttja det redan be­fintliga institutet "försättande i disponibililet på tjänstemannens begä­ran".

Utredningens förslag bar remissbehandlats. Flertalet remissinstanser delar utredningens uppfattning atl nuvarande pensioneringsperioder för utrikesförvaltningens personal bör bibehållas. Ingen remissinstans bar uttryckligen vänt sig häremot. Personalens huvudorganisationer anser dock all frågoma om vidgade möjligheter till differentierade pensions-tidpunkter bör övervägas ytterligare.

UDP:s grundläggande inställning är att man i möjlig mån bör sträva efler enhetliga avgångsregler inom statsförvaltningen. Endast om starka skäl motiverar detta bör särregler införas. UDP har inte kunna finna att tiUräckliga skäl föreligger för att införa specialbestämmelser för utrikesförvaltningens personal. Det är UDP:s mening att personalpo­litiken i stället bör inriktas på alt så långt detla är möjligt förebygga och minska den speciella belastning som utrikestjänsten kan medföra. För tjänstemän som innan de uppnått pensionsåldern av olika skäl inle längre kan fullgöra sina ordinarie arbetsuppgifter måsle enligt UDP:s uppfatt­ning omplacering till andra lämpliga arbetsuppgifter i första hand prö­vas, eventuellt i kombination med utbildning, omskolning, förflyttning etc Mot den bakgrunden anser såväl UDP som avgångsutredningen det angeläget atl tjänster i lönegrad F 23/24 och högre vid behov kan inrät­tas i departementet för tjänstemän som av en eller annan anledning inte bör inneha chefsbefattning vid utlandsmyndighet. Eftersom liknande svårigheler kan uppstå även vid placering av andra tjänstemän än myn­dighetschefer, bör motsvarande möjligheter finnas på samtliga nivåer. Förlida avgång ur tjänst kan emellertid enligt UDP ibland vara den lämpligaste lösningen både för den enskUde och för arbetsgivaren. UDP anser liksom avgångsutredningen att disponibililetsinstilutet i sådana fall bör kunna komma till användning. Normalt bör detta ske i samförstånd med den enskilde. Tvångsvis försättande i disponibililet bör liksom nu

Prop. 1975/76: 96

47

komma i fråga endast om det är påkallat med hänsyn till rikels bästa, alltså med stöd av 33 § statstjänstemannalagen.

I 1975 års budgetproposition (prop. 1975: 1, bil. 2, s. 21) har framhål­lits att etl antal ordinarie tjänster med förordnande för bestämd tid som är förenade med rält till förordnandepension som följd av en ändring i statstjänstemannalagen kan komma att omvandlas till tjänster med för­ordnande tills vidare. Normalt förutses delta inle vålla några problem eftersom innehavare av elt löpande förordnande för bestämd tid själv­fallet får behålla detta om han så önskar och alltså bevarar sin rätt till förordnandepension. Det kan dock uppkomma situationer där det från såväl den enskildes som statsförvaltningens synpunkt kan vara till fördel om regeringen har möjlighet att besluta om pension till innehavare av ordinarie tjänst med förordnande tills vidare. Sådana situationer kan uppkomma beiräffande såväl tjänsteman som tidigare varit innehavare av ordinarie tjänst med förordnande för bestämd tid som annan ordina­rie tjänsteman med förordnande tills vidare. Regeringen har därför fått riksdagens bemyndigande alt efler prövning i varje särskilt fall besluta om pension åt sådan tjänsteman (InU 1975: 4, rskr 1975: 218). Som fömtsättning för beslut skall gälla att tjänstemannen bar ansökt därom eller förklarat sig inte ba någon erinran däremot.

UDP ulgår ifrån att man för enskilda tjänstemän även inom utrikes­förvaltningen efter prövning i varje särskilt fall och i samförstånd med berörda tjänstemän skaU kunna pröva möjligheterna alt tidigarelägga avgången med stöd av delta bemyndigande. Slutligen erinrar UDP om att det f. n. pågår ett omfattande reformarbete på pensionsområdet. Bl. a. träder nya regler om rörlig pensionsålder i kraft samtidigt med sänkningen av den allmänna pensionåldem till 65 år den 1 juli 1976. Enligt vad UDP har erfarit kommer förhandlingar mellan statens avtals­verk och de statsanställdas huvudorganisationer att påbörjas med anled­ning av de nya pensionsreformerna. UDP fömtsätter atl i den mån gäl­lande avgångsregler för statsanställda ändras detla kommer atl slå ige­nom i utrikesförvaltningen.

3.7 Tjänstgöring utomlands

UDP har noterat att förhållandena för personalen inom utrikesför­valtningen vid ullandsslationering skiljer sig på många sätt från vad som gäller vid tjänstgöring i Sverige. En förflyttning till utlandet eller mellan två ullandsposter innebär i varierande grad beroende på ort och person en rad praktiska problem. Därtill kommer fysiska och psykiska påfrest­ningar för den enskilde och i förekommande fall för hans familj. Tjäns­temannen möter en okänd arbetsmUjö. Ändå måste han eller hon snabbt lära känna anställningslandet och arbeta upp de nödvändiga kon­takterna. Samtidigt krävs god orientering om utvecklingen i Sverige.

Prop. 1975/76: 96

48

Klimatet kan vara pressande och hälsovården kan lämna mycket övrigt att önska. Anpassningsproblem kan uppslå för barn och för tidigare för­värvsarbetande make.

De speciella förhållanden som råder vid en utlandsmyndighet - och sorn kan variera kraftigt från en utlandsmyndighet till en annan moti­verar att särskilda åtgärder vidtas för att underlätta för en tjänsteman att snabbt anpassa sig till sin nya arbets- och levnadsmiljö och bli en väl fungerande medarbetare. Tjänstemannen måste få tillfälle atl noga för­bereda sig för sin nya post. Förutsättningar måsle skapas för att tjänste­mannen på ett effektivt sätt skall kunna verka i anställningslandet.

För att skapa förutsättningar för en rationell arbetsfördelning och en ökad samverkan mellan alla tjänstemän vid en utlandsmyndighet har UDP bl. a. föreslagit att en personalintegration skall komma tUl stånd. I detta syfte har också lagts fram förslag om alt de lokalanställdas anställ­ningsförhållanden förbättras samt om att specialattachéema integreras i de svenska utlandsmyndigheterna. UDP menar alt man som ett komp­lement till dessa åtgärder bör skapa likartade tjänstgöringsvillkor för all utsänd personal i statstjänst oavsett vem som är huvudman i Sverige.

Innan en tjänsteman tillträder en ny post kan han på olika sätt förbe­redas för sin uppgift. Viktigast är givelvis att han besitter erforderliga kvalifikationer för att fullgöra de arbetsuppgifter som väntar honom. Det är också nödvändigt att han redan vid tUllrädet behärskar åtmins­tone något i värdlandet gångbart språk. Han bör helst också vara be­kant med dess eget språk. Baskunskaperna bör kompletteras med prak­tiska förberedelser för den enskilda poslen. UDP anser att alla tjänste­män i anslutning till förflyttning skall ges tUlfälle att under erforderlig tid genom kontakter med personer inom och utom utrikesförvaltning­en och genom inläsning av dokumentation sätta sig in i frägor som rör det nya anställningslandet. Det kan enligt UDP vara lämpligt atl från- och tillträdande tjänstemän också ges tillfälle att tjänstgöra paral­lellt under en kortare tid.

Utrikesdepartementet måsle enligt UDP:s uppfattning ha sådana re­surser för personalplaneringen att hänsyn kan tas till alt viss del av per­sonalen måsle kunna frigöras från det ordinarie arbetet för förberedelser av delta slag.

Frågan om hur en nytillträdande tjänsteman skall anmälas hos värd­landets myndigheter 'år ofta av stor betydelse för möjlighetema att full­göra arbetet eftersom en tjänsteman genom anmälan får vissa immuni-tetsrättigheler och privilegier. De allmänna principerna för anmälan av tjänsteman vid beskickning och konsulat finns nedlagda i 1961 och 1963 års Wien-konventioner om diplomatiska förbindelser ocb om konsulära förbindelser m.m. (prop. 1966: 148, prop. 1973: 172). Staterna bestäm­mer i princip själva i vilken egenskap tjänstemännen skall anmälas.

Prop. 1975/76: 96

49

Enligt UDP:s mening bör ingen tvekan råda om alt alla handläggare skall anmälas som diplomatisk eller konsulär personal. Vad gäller den biträdande personalen bör grundregeln vara att anmälan skall ske som administrativ/teknisk personal. Liksom nu torde det emellertid vara nödvändigt att i vissa länder anmäla också biträdande tjänstemän som diplomatisk eller konsulär personal.

Vid lokal anmälan utomlands bör tjänstetiteln enligt UDP motsvara tjänst och lönegrad i utrLkesförvaltningen. Liksom inom hemmaförvalt­ningen bör en enhetlig titelskala eftersträvas också utomlands. UDP an­ser att det inle längre bör förekomma att tjänsteman i lägre lönegrad av besparingsskäl anmäls i högre tjänstestäUning ulan alt tilläggas den där­med förenade lönegraden och övriga förmåner.

Enligt nuvarande bestämmelser kan biträdande tjänsteman förordnas alt tjänstgöra som olönad kanslist. Därigenom får vederbörande behö­righet att ombesörja ärenden som eljest åvilar handläggande personal. UDP anser att systemet med olönade kanslister vid lönade myndighe­ter bör avskaffas. Temporära vakanser bör på sedvanligt sätt fyllas ge­nom vikariatsarrangemang.

Utsända expedilionsvakler och expeditionsförmän anmäls f. n. som kanslivaktmästare. De har framfört önskemål om atl anmälan i stället bör ske som ambassadassislenl. UDP har förståelse för detta önskemål och förordar atl det tUlmötesgås.

UDP vill ifrågasätta om behov längre föreligger alt bibehålla diplo­mat- och tjänsiepass. Om emeUertid nuvarande system anses böra fort­sätta vill UDP förorda att diplomatpass utfärdas till handläggande per­sonal och tjänstepass till biträdande personal.

Systemet med honorära konsulat är f. n. föremål för översyn inom utrikesdepartementet. Tidigare tUlämpad praxis, enligt vilken vid vissa myndigheter utsänd tjänsteman är underställd chef som är honorar kon­sul eller generalkonsul, är under avveckling. UDP förutsätter att denna avveckling slutförs inom en nära framtid.

I vissa länder där kravet på officiell svensk representation i varje fall tills vidare inte ansetts motivera upprättandet av en myndighet med en på platsen bosatt ambassadör har ledningen anförtrolls åt en tjänsteman i lägre tjänsteställning. Vid ambassadkanslierna, vilkas arbetsuppgifter i princip är koncentrerade tUl ekonomisk, kommersieU och konsulär verk­samhet, utgörs personalen av endast en utsänd tjänsteman som chef samt lokalanställd personal.

UDP konstaterar att det knappast ingår i dess mandat att lämna någ­ra omdömen beträffande formen för svensk representation i olika län­der. Den ställer sig dock tveksam tiU lämpligheten av en så sparsam be­manning som nyss sagts. Det kan enligt UDP:s mening knappast vara rationell hushållning att förordna en handläggare att tjänstgöra på viss

4    Riksdagen 1975/76.1 saml. Nr 96

Prop. 1975/76: 96

50

ort ulan stöd av annan utsänd personal. En förstärkning av personalre­surserna skulle bidra lUl alt väsentligt förbättra arbetsförhållandena vid de berörda myndigheterna.

Vid några av de största utlandsmyndigheterna har under senare år de administrativa ärendena koncentrerats under ledning av en utsänd tjäns­teman med direkt ansvar under beskickningschefen. UDP anser en så­dan organisation mycket väl motiverad. En förutsättning för alt den skall fungera är dock dels att dessa tjänstemän genom utbildning och er­farenhet har skaffat sig goda kvalifikationer på detla arbetsområde, dels atl de erhåller en tjänsteställning som motsvarar det med uppgiften för­enade ansvaret.

Organiserade sammankomster med personalen förekommer redan nu på många utlandsmyndigheter. Vid vissa större utlandsmyndigheter bar förelagsnämnder inrättats. UDP anser det självklart att regelbundna mö-len i en eller annan form skall komma till stånd med all personal vid ut­landsmyndighet. Ämnesområdet bör i huvudsak vara delsamma som för företagsnämnd. I takt med atl försöksverksamheten med fördjupad för­valtningsdemokrati inom departementet byggs ut bör överläggningar med personalorganisationerna äga rum om hur erfarenheler av denna verksamhet skall överföras till utlandsmyndigheterna.

Av en ullandsstationerad tjänsteman krävs alt han är väl orienterad om det land och den region där han tjänstgör. Behovet av ökad kunskap om slationeringslandet torde i varierande utsträckning gälla all utsänd personal. Enligt UDP:s mening bör det vara möjligl alt utnyttja såväl handläggande som biträdande personal för uppgiften att sprida Sverige­information. UDP understryker viklen av alt behovet av tjänsteresor inom slationeringslandet tillgodoses bätlre än för närvarande. Den för­ordar också att man välvUligt prövar önskemål om alt få företa tjänste­resa till Sverige eller tUl annan utlandsmyndighet inom regionen för öm­sesidigt utbyte av synpunkter och erfarenheler.

I arbetet på en utlandsmyndighet ingår atl utveckla personliga relatio­ner med utiändska tjänstemän och privatpersoner som är värdefulla kontakter på grund av sina kunskaper och erfarenheter eller sitt infly­tande. En viktig uppgift är också atl förmedla kontakter mellan företrä­dare för svenska och utländska intressen. Representationens allmänna syfte är alt underlätta sådana kontakter.

Formerna för representationen växlar. För många tjänstemän kan re­presentationen bli en betungande del av arbetet. Del är därför naturligt att man söker begränsa omfånget och förenkla metoderna för del säll­skapliga umgänget. Det är enligl UDP:s uppfattning svårt att dra upp bestämda riktlinjer för hur representationen skall utövas. Det ter sig na­turligt att man här lärrinar de enskUda tjänstemännen etl visst mått av handlingsfrihet.

UDP anser emeUertid all alla initiativ bör stödjas som mot bakgrund

Prop. 1975/76: 96

51

av de rationella behov representationen har att fylla är realistiska när det gäller alt begränsa denna och förenkla umgänges- och representa-tionsformerna. Likaså anser UDP att de behov som kan finnas på skilda platser av gemensamma resurser för representation i form av utrymmen och utrustning bör karlläggas och att åtgärder bör vidtas för att tillgo­dose detta behov. UDP anser det också riktigt att representationen i förs­ta hand inriktas på att skapa kontakt med utländska medborgare eller på alt sammanföra svenska och utländska medborgare. Viss gästfrihet mot besökande ocb på platsen bosatta svenska medborgare kan vara motiverad, särskilt från högre befattningshavares sida, men här bör re­striktivitet iakttas.

UDP finner det angeläget att man från utrikesdepartementets sida sö­ker beakta önskemål om ökad information i säkerhetsfrågor. Alla be­skickningar är av säkerhetsskäl uppdelade i en inre och en yttre avdel­ning. TUl den inre avdelningen äger endast utsända tjänstemän tillträde. En olycklig effekt av detla är enligt UDP att en klar gräns markeras mellan den utsända och den lokalanställda personalen. Trots att vissa delar av utlandsmyndigheternas lokaler kräver ett särskUt skydd ifråga­sätter UDP om inte den inre avdelningen åtminstone på en del utlands­myndigheter skulle kunna begränsas på så sätt att en del av de utsända tjänstemännen placeras i den yttre avdelningen. UDP förordar att de­partementet prövar denna fråga.

Den tjänsteman som efter tjänstgöring i Sverige tiUträder en post ut­omlands är i allmänhet väl orienterad om svenska förhållanden. Med ti­den blir det emellertid allt svårare för honom eUer henne att följa ut­vecklingen i hemlandet. Det är därför nödvändigt alt tjänstemännen be­reds möjlighet till regelbunden kontakt med hemlandet, att man i utbild­ningen söker beakta behovet av information om Sverige och att utlands­myndigheterna förses med riklig information om händelseutvecklingen i hemlandet.

Möjligheterna att i tjänsten besöka Sverige varierar i dag mellan olika utlandsmyndigheter och mellan enskilda tjänstemän. För den helt över­vägande delen av utrikesförvaltningens utlandsstationerade personal är dock semeslerbesöken de enda tUlfäUen som ges att besöka Sverige. Be­träffande semesterresor gäller i dag att tjänsteman med slationering ut­omlands får ersättning för resa tUl Sverige vid semester en gång vartan­nat år eller, om arbetsgivaren med hänsyn till att klimatiska eller andra förhåUanden i slationeringslandet medger del, varje år. Sistnämnda re­gel gäller för närvarande i fråga om ett tjugotal utlandsmyndigheter. Reseersättning utgår också för tjänstemannens make och bam under 19 år. Ersällning kan vidare utgå för en person anställd i hushållet om sär­skilda skäl föreligger.

UDP anser alt starka skäl talar för att alla utlandsstationerade tjänste­män och deras familjer skall beredas tiUfälle att besöka Sverige en gång

Prop. 1975/76: 96

52

om året. UDP fäster därvid särskilt stort avseende vid att tjänstemännen härigenom skulle få det lättare att följa utvecklingen i Sverige på oUka områden. Den menar också att semesterresorna till Sverige i högre grad än hittills bör kombineras med information och utbildning i avsikt att fördjupa kunskaperna om Sverige.

Sedan en längre lid anordnas årligen sändebudsmöten för beskick­ningschefer som för tillfället vistas i Sverige. Deltagande i sändebuds­mötena är frivUligt. Mölesdagama redovisas som tjänstgöring men dag­traktamente och ersättning för resor från och till semesterorten ulgår inte. För utlandsstationerade meUangradstjänstemän arrangeras årligen veckolånga Sverige-seminarier som berör aktuella svenska samhäUsfrå-gor. Även i dessa seminarier är deltagandet frivilligt. De har tidigare ägt rum under semestertid. Kurserna förläggs i allmänhet tUl internal, var­vid kostnaderna för logi och kost bestrids av departementet. UDP anser att ökad tonvikt i framliden bör läggas vid chefsmöten och andra kur­ser. UDP menar att om alla utsända tjänstemän får rätt tUl hemresa en gång om året så är det inte orimligt att begära att de söker inpassa sin Sverige-semester så att de har tillfälle att delta i lämpliga konferenser och kurser. UDP föreslår också atl chefsmölena utökas tidsmässigt och att ulbildningsaspekterna betonas starkare. Inte minst viktigt anser man det vara att deltagarna i chefsmötena får utbildning i personalpolitiska och personaladminislraliva frågor. När det gäUer chef för utlandsmyn­dighet bör riktmärket vara att denne årligen deltar i chefsmötena varvid traktamente bör utgå liksom full ersättning för resekostnader från uppe­hållsorten i Sverige och åter och andra med deltagandet förenade kost­nader. I varje fall bör deltagande vartannat år vara obligatoriskt. Man anser det angeläget alt också övrig ullandsstationerad personal, både handläggare och biträdande tjänstemän, ges tUlfälle att i samband med besök i Sverige delta i informationsverksamhet och kurser liksom i ut­bildning inom departementet. UDP tänker sig att av resursskäl årliga kurser eller konferenser knappast kan komma i fråga för alla utlandssta­tionerade tjänstemän. Men alla tjänstemän bör enligl UDP:s mening delta i Sverige-seminarium vart Iredje år under ullandsljänstgöring. Kur­ser av här angivet slag bör betraktas som tjänstgöring. Traktamente bör utgå, liksom ersättning för resekostnader inom Sverige och för andra med deltagande förenade kostnader.

Ett viktigt syfle med Sverige-besöken är alt bereda de utlandsstatione­rade tjänstemännen tillfälle att kontakta företrädare för myndigheter, organisationer och företag liksom enskilda som har intressen i verksam-hetslandel. UDP understryker värdet av en mottagarservice i utrikesde­partementet och betonar vikten av att erforderliga personalresurser av­sätts för ändamålet. Man anser det också viktigt att utlandsstationerade tjänstemän som tillfälligt tjänstgör i departementet får nödvändig sekre-terarservice och på andra sätt bistås i sin verksamhet.

Prop. 1975/76: 96

53

Det är elt krav att alla utlandsstationerade tjänstemän skaU vara väl orienterade om utvecklingen i Sverige. Pressen är och förblir för över­skådlig tid den främsta informalionskäUan. Det är UDP:s intryck att ut­landsmyndighetemas behov av information om vad som sker i Sverige inte är fullt tiUgodosett. Man föreslår mot denna bakgrund att alla ut­landsmyndigheter skall ha rätt att prenumerera på minst fyra eller un­dantagsvis tre svenska dagstidningar, vid behov med luftpost, samt att samtliga utlandsmyndigheter skall få del av pressbyråns telegrafiska ny­hetssammandrag. UDP förordar också att man intar en välvillig håll­ning till önskemål om prenumeration på svenska tidskrifter.

UDP finner det motiverat att departementet söker underlätta perso­nalens korrespondens med hemlandet genom en generös insläUning till kurirbefordran. Delsamma gäller för exempelvis befordran av facklitte­ratur som lånas eUer inköps i Sverige. Det är också enligt UDP naturligt alt personalen i ömmande fall bör få utnyttja telefon och telex på stats­verkets bekostnad för att ta kontakt med släktingar eller vänner i hem­landet.

UDP välkomnar det initiativ som har tagits till försöksverksamhet med videogram i syfte att undersöka förutsällningarna för alt fortlö­pande låta utlandsmyndigheterna få del av TV-inspdningar av viktigare nyhetsprogram, debatter, reportage o. s. v.

Samhällsutvecklingen har givit ökad aktualitet åt medföljande-make-problematiken. Allt fler gifta kviimor söker sig till förvärvslivet och i allt fler äktenskap är båda makarna yrkesarbetande. En följd av detta är alt en allt större del av den utlandsstationerade personalen åtföljs av make med egen yrkesutbUdning. För många innebär flyttningen tUl ut­landet all de måsle lämna sin anstäUning. I allmänhet har de också svårt alt erhålla förvärvsarbete på den utländska orten.

Man bör enligt UDP medverka till att lindra dessa svårigheler. I an­nat faU kan förhållandena allvarligt återverka på rekryteringen lill utri­kesförvaltningen. Däri ligger också en risk för snedrekrytering. Gifta personer med yrkesarbetande make kan i ökande utsträckning komma att avhålla sig från att söka till utrikesförvaltningen. Inte minst kan svå­righelema alt rekrytera gifta kvinnor till utrikestjänsten accentueras. Önskemål som UDP anser bör beaktas är att tjänstledighet skall kunna beviljas medföljande make som är anställd inle som nu bara i statlig Ulan även i kommunal eller privat tjänst. Departementet bör vidare in­struera utlandsmyndigheten att underlätta för medföljande make alt få möjlighet att lokalanställa medföljande make under förutsättning alt vederbörande är kvalificerad för tjänsten. UDP förordar att departe­mentet med hänsyn bl. a. tUl medföljande makes yrkesverksamhet ger tjänsteman som skall stationeras utomlands en indikation på tjänstgö­ringens sannolika längd.

UDP anser att sammanboende under äktenskapsliknande förhållan-

Prop. 1975/76: 96

54

den i alla här berörda avseenden bör behandlas som medföljande make.

Beträffande makes medverkan i representationsutövningen understry­ker UDP att sådan medverkan grundas på frivillighet. Detta måste re­spekteras av både staten/arbetsgivaren och överordnade tjänstemän. Samtidigt kan det konstateras att många makar på frivillig gmnd i reali­teten spelar en viktig roll när det gäller att företräda Sverige utomlands. UDP finner det rimligt alt arbetsgivaren söker underlätta för de med­följande makar som så önskar att aktivt medverka i representations-utövningen utomlands. En välvillig inställning tUl önskemål om utbild­ning och studiebesök för att fördjupa kunskapema om Sverige och lära känna förhållandena i slationeringslandet ter sig mot den bakgmnden också naturlig. Detsamma gäller önskemål om tjänsteresa för medföl­jande make för dessa syften eller för deltagande i representativ funktion. Det kan också vara lämpligt atl makarna orienteras periodiskt om myn­digbetens verksamhet.

UDP har uppmärksammat att vissa tjänstemän, särskilt under place­ring i departementet, kan få långvariga förhandlingsuppdrag eller andra tjänsteåligganden utomlands. Inte minst av familjesociala skäl anser UDP att make bör kunna beviljas tjänsteresa tiU förhandlingsorten, när uppdraget uppgår till viss längd, förslagsvis minst två månader, eller al­ternativt alt tjänstemannen skall ha rätt till hemresa efter denna tid. Det kan också övervägas om inte tjänsteman som tiUbringar lång tid ut­omlands i tjänsten efter elt visst antal kumulerade tjänstgöringsdagar ut­omlands bör ges möjlighet att på statsverkets bekostnad låta make med­följa på tjänsteuppdrag.

UDP lar vidare upp den principiella frågan om valet av skola för bam som följer med utomlands. Grundprincipen bör enligt UDP vara att skolvalet på stationeringsorten skall vara fritt inom ramen för det maximibelopp som generellt gäUer för bidrag vid utbildning. Likaså an­ser UDP det rimUgt alt ett bam som kanske har något år kvar i skolan på en orl skall kunna gå kvar i denna skola även om föräldrama skulle förflyttas till annan ort, nämligen om detla är önskvärt med hänsyn tUl barnels bästa.

Beträffande s. k. barnresor anser UDP att den pedagogiska synpunk­ten bör komma i främsta rummet vid bedömningen av frågor som rör barnens skolgång och liknande. Ersättning bör generellt utgå för barns resa för besök hos ullandsstationerad tjänsteman en gång om året även om tjänstemannen har rält till ersättning för semesterhemresa samma år och oavsett om tjänstemannen har vårdnaden om bamet eller ej. Barn-resebidrag bör enligt UDP utgå intill dess att barnet fyUer 19 år eUer så länge utbildningsbidrag i praktiken ulgår. Bamresebidrag skall, föreslår UDP, under vissa förhållanden kunna bytas ut mot besök i Sverige för familjemedlem. Om arbetsgivaren finner särskilda skäl föreligga skaU

Prop. 1975/76: 96

55

Sverige-besök för tjänstemannens familj kunna bytas ut mot ett andra barnbesök hos tjänstemannen på stationeringsorten.

Under arbetets gång har UDP konfronterats med en rad synpunkter och önskemål avseende frågor som regleras i kollektivavtal. UDP har i de flesta fall lämnat dem ulan avseende just med hänsyn till att de torde bli föremål för förhandlingar. I en del faU har UDP emeUertid ansett att starka tjänsteintressen eller vikliga sociala hänsyn motiverar ett ställ­ningstagande från dess sida. Några av dessa frågor har berörts i det föregående. Ytterligare några presenteras i det följande.

Sålunda ter det sig för UDP svårförståeligt att man beträffande er­sättningsnormerna vid sjukvård och tandvård gör skillnad mellan perso­nal som är stationerad utomlands och svenska medborgare i Sverige. Vi­dare anser UDP det rimligt att kostnaderna bärs av statsverket när det gäller ersättning för hemresa och för transport av bohag vid skilsmässa för frånflytlande make och medföljande barn. Slutligen har UDP note­rat att de förmåner som tjänsteman uppbär vid slationering utomlands omedelbart upphör i händelse av hans frånfälle.

I princip anser UDP detla vara riktigt. Dock menar man att till skill­nad från f. n. ersättning för hemlransport av den avlidnes bohag gene­rellt bör utgå. Ett annat rimligt avsteg från denna princip gäller om ex­empelvis den avlidnes bam vid frånfällel går i internatskola eller skola på stationeringsorten. De bör kunna gå kvar där åtminstone till termi­nens slut på oförändrade villkor då den ekonomiska bördan att svara för skolkostnader i allmänhet torde bli orimligt stor för de efterlevande. Det finns också andra exempel på bur ekonomiska åtaganden som är en di­rekt följd av ullandstjänstgöringen på ett orimligt sätt belastar dödsboet. I sådana fall bör enligt UDP:s mening ersättning kunna utgå under en viss övergångstid.

UDP förordar att departementet i samråd med personalorganisatio­nerna ser över frågor rörande försäkringsförhållandena för de anställda vid ullandsljänstgöring. I samband därmed synes del UDP lämpligt att också ersättningsfrågor som hänger samman med eventuell evakuering av tjänsteman och hans famUj tas upp till prövning.

UDP förordar att en ny bostadsutredning kommer lill slånd snarast möjligt för prövning av gällande storleks- och standardnormer för bo­städer för utrikesförvaltningens utomlands stationerade personal. Pröv­ningen bör innefatta även sådana bostadsfrågor som aktualiseras av att tjänsteman sammanbor med annan person under äktenskapsliknande former.

UDP anser det riktigt att på de orter där rekreationsmöjligheterna är dåliga arbetsgivaren liksom nu känner ett särskilt ansvar för alt genom speciella åtgärder försöka tillgodose rekreationsbehovet.

Prop. 1975/76: 96

56

3.8 Lokalanställda

Med lokalanställd avses på utländsk ort rekryterad och där bosatt person. Lokalanställda befattningshavare återfinns inom utrikesrepre­sentationen på vitt skUda kvalifikationsnivåer. Totalt uppgår antalet lo­kalanställda till närmare 500 personer. Den övervägande delen är med­borgare i anställningslandet. Många är dock svenska medborgare som har etablerat sig utomlands. Lokalanställdas löner och övriga anställ­ningsförmåner fastställs med ledning av i första hand marknadslönerna inom verksamhetslandet. Avsteg från regeln om marknadsanpassning görs dock ofta vad gäller det sociala förmånsområdet. Oavsett vad som gäller lokalt har departementet här den inställningen att de lokalanstäU-das sociala förmåner skall ligga på en enligt svensk uppfattning rimlig nivå.

Nyligen har ett antal lokalanställda vid svenska utlandsmyndigheter anslutit sig lill svensk fackförening. Någon ordning för eventuella för­handlingar med de lokalanställda om anställningsvUlkoren har inte fast­lagts.

UDP framhåller att de lokalanställda från många synpunkter utgör ett oersättligt inslag i den svenska utrikesförvaltningen.

UDP har funnit att i fråga om föreningsrätten föreligger inget hinder mot att svenska medborgare organiserar sig fackligt. Vad gäller utiänds­ka medborgare är bUden inte entydig. I vissa länder råder förbud mot facklig verksamhet, i andra torde i och för sig inget hinder föreligga men där växlar å andra sidan praxis. I en del länder åter ställs de lokal-anstäUda lill utlandsmyndighetens förfogande av värdlandet som också fastställer löner och andra anstäUningsvillkor. Även om utrikesdeparte­mentet således självklart i princip bör värna om de lokalanställdas för­eningsrätt, måsle hänsyn tas lill lokala förhållanden. Vad gäller förhand­lingsrätten torde svensk facklig organisation ha rätt att förhandla om lö­ner och andra anställningsvillkor för sina lokalanställda medlemmar. Däremot skulle en eventuell begäran från utländsk facklig organisation om förhandlingar resa en rad frågor av både principiell och praktisk na­tur som kräver närmare utredning.

Jag har i direktiven tiU UDP uttalat alt del är angeläget att den lokal­anställda personalen i möjlig mån får arbeta under vUlkor som stämmer inte bara med den lokala arbetsmarknadens krav utan också med de svenska löntagarorganisationernas strävanden. UDP delar min uppfatt­ning all man vid lönesättningen bör se inle bara till de lokala förhållan­dena utan också till moisvarande förhållanden i Sverige. Utgångspunk­ten måste enligt UDP vara att svenska staten skall uppträda som en god arbetsgivare på platsen.

Detta innebär enligt UDP att löner och andra förmåner tUl den loka­lanställda personalen bör motsvara minst vad vederbörande kan erhålla

Prop. 1975/76: 96

57

vid liknande tjänstgöring på annat håll. Förmånerna bör enligt UDP särskilt i u-länder snarare ligga i överkant än i underkant av vad som kan anses normalt. De sociala förmånerna bör dessutom ulgå i en form som svarar mot praxis i anställningslandet även om detta i och för sig kan te sig främmande för svenskt tänkande.

Det är UDP:s intryck att lönema vid de svenska utlandsmyndighe­terna i allmänhet är konkurrenskraftiga. Också vad gäller förmånssidan i övrigt strävar departementet efler att följa lagstiftning och praxis på platsen. Har noterar dock UDP brister. Ofta har det gällt förmåner som för svenskt synsätt ter sig främmande såsom extra månadslöner, extra semesterlön och semesterbidrag osv. Motiveringen till att sådan ersätt­ning inle har utgått har i många fall varit alt hänsyn därtill redan tagils vid lönesättningen. UDP menar att man där så är möjligt bör följa lokal praxis. Därmed imderlättas också en jämförelse mellan anställningsvill­koren för svenska lokalanstäUda och andra arbetstagare på platsen. UDP anser det från dessa synpunkter riktigt att man som nu sker strävar efter alt anknyta den lokalanställda personalens anställningsvill­kor lill lokala lönesystem.

Utöver de förmåner som ulgår med lillämpning av denna grundprin­cip anser UDP det rimligt att svenska staten som arbetsgivare tiUförsäk-rar den lokalanstäUda personalen vad som på svensk sida kommit alt uppfattas som grundläggande tryggheler. UDP fäster uppmärksamheten på vissa brister i regelsystemet då tjänsteman övergår till annan tjänst före pensionsåldem. Detsamma gäller reglerna för semester och havan­deskapsledighet som i allmänhet avviker från vad som i Sverige anses som normalt. Utredningen anser att för de fall lokal praxis inte motive­rar längre gående förmåner lokalanställda befattningshavare med av­seende på sociala förmåner bör likställas med svenska statstjänstemän. Man anser det också rimligt att alla lokalanställda tillförsäkras skälig pension. I länder med utvecklade pensionsförsäkringssyslem bör detta ske genom att de lokalanställda om möjligt ansluts till befintliga system i anslällningslandet. I avsaknad av denna möjlighet bör vederbörande tiU­försäkras pension enligt svenska normer. UDP fiimer det önskvärt att man i vissa fall prövar möjlighetema att fastställa pensionsbelopp i lokal valuta med anknytning till lokalt index. UDP efterlyser också en över­syn av livförsäkringsfrågorna på så sätt alt man anpassar ersättningsbe-slämmdsema tUl vad som med hänsyn till inkomstnivå och levnadskost­nader kan anses svara mot svenska ersättningsnormer.

UDP förordar att man medvetet satsar på att bygga ut utbildningen av de lokalanstäUda. De utbUdningsbidrag som nu utgår tUl de lokalan­stäUda svarar enhgt UDP:s mening inte tUlnärmelsevis mot den roll som dessa spelar och med förbättrad utbUdning än mer skulle kunna spela i utrikesrepresentationen. UDP anser det också motiverat att lokalan­ställda ges möjlighet att på statsverkets bekostnad resa till Sverige bl. a.

Prop.1975/76: 96

58

för all delta i konferenser rörande informationsfrågor, kommersiella och administrativa frågor. Man finner det rimUgt att alla lokalanställda som tjänstgjort 10 år i utrikesförvaltningen bereds tillfälle att besöka Sverige i studiesyfte.

Efter alt ha konstaterat att befordringsmöjligheterna för de lokalan­ställda ofrånkomligen är begränsade, framhåller UDP att det är angelä­get att man söker tillvarata de möjligheter som finns att ge lokalanslälld personal mer kvalificerade arbetsuppgifter.

UDP anser det nödvändigt antingen att anställningskontrakt upprättas med all lokalanslälld personal eller alt man på annat sätt informerar personalen om gällande anställningsvillkor. I första hand förordas att lo­kala anställningsreglementen upprättas.

Vidare har UDP uppmärksammat att på orter där ambassaden inne­fattar ell biståndskontor anställningskontrakten för lokalanställd perso­nal ibland skiljer sig ganska markant mellan bislåndskonloret och själva ambassaden. Av allt att döma gäller detta också på orter där handds-sekreterarkontor har inrättats. Här måste enligt utredningen en sam­ordning komma liU stånd då del enligt dess mening måsle betraktas som en självklarhet att all lokalanslälld personal i svenska statens tjänst i ett och samma land skall behandlas lika.

UDP har kunnat konstatera atl beslutanderätten i alla frågor som rör den lokalanställda personalen inom utrikesförvaltningen är starkt cent­raliserad lill utrikesdepartementet. UDP har intrycket att budgetsyste­met för lokalanställda hos styrelsen för internationell utveckling (SIDA) fungerar bätlre än utrikesförvaltningens och vill därför förorda att detta system tiUämpas på aUa lokalanställda. Riktlinjerna för behandlingen av lokalanställd personal skulle alltså dras upp centralt. Inom ramen härför borde utlandsmyndigheterna medges rätt att besluta i frågor som rör an­ställningsvillkoren för lokalanstäUd personal. I konsekvens med detta förslag borde anslagen för lokalanställd personal inle låsas utan beteck­nas som "förslagsvis".

UDP har också konstaterat att administrationen av lokalanställd per­sonal aUvarligt kompliceras av den rådande osäkerheten om i vad mån svenska lagar och bestämmelser äger tUlämpning på lokalanställda. Ett annat problem är frågor av skatteteknisk karaktär. Det bör också enligt utredningen klarläggas i vad mån gäUande lagar och bestämmelser som berör trygghetsområdet äger tillämpning på lokalanställd personal.

Hushållsanställda hos svenska utsända tjänstemän räknas inte som lo­kalanställda. För deras del är trygghelsfrågorna inle lösta om de inte är anslutna till lokalt socialförsäkringssystem. Utrikesförvaltningens löne­nämnd har emellertid i betänkandet Förslag till ullandslönesystem för statsanställda (Ds UD 1973: 1) föreslagit ökade möjligheter för fast an­ställd busbållshjälp att övergå från privalansläUning till slatsanstäUning.

Prop. 1975/76: 96

59

Om detta förslag genomfördes, skuUe trygghelsfrågorna för denna per-sonalgmpp automatiskt lösas. UDP har inte närmare penetrerat denna fråga men förordar att man i samband med en översyn av nu gällande förmånsbestämmelser för lokalanställd personal överväger möjligheter att också ansluta de privalanställda tjänarna till delta trygghetssystem. Eventuellt skulle detta kunna ske så att arbetsgivaren/tjänstemannen be­talar en avgift till en för ändamålet upprättad försäkringskassa.

Avslutningsvis anför UDP att frågor med anknytning lill de lokalan­ställdas förenings- och förhandlingsrätt, deras stäUning i beskattnings­hänseende, den tekniska utformningen av trygghetssystemet liksom elt antal frågor som rör administrationen av de lokalanställda kräver mer ingående undersökning. Utredningen föreslår atl dessa frågor tas upp lill skyndsam prövning.

3.9 Organisatoriska frågor

3.9.1   Allmänt

UDP:s avslutande resonemang ägnas åt organisatoriska frågor. Den kommer där in på frågor som ligger nära UDO:s ämnesområde. På vissa av UDO:s förslag anför den personalpolitiska uiredningen sär­skilda synpunkter.

3.9.2   Personaladministrativa enheten

Allmänt sell har UDP intet alt erinra mot det förslag till organisation av den personaladministrativa verksamheten som UDO lagt fram. UDP anser det styrkt att en personalförstärkning är nödvändig på den perso­naladminislraliva sektorn. Den bedömer det angeläget att särskild sak­kunskap i större utsträckning än nu knyts till de administrativa enhe­terna. Därvid bör åtminstone någon eller några av chefema på den ad­ministrativa sidan rekryteras extemt. Likaså bör utomstående expertis på sådana frågor som löner, budgetering och kostnadskontroll, organisa­tion och utbildning knytas till departementets administrativa avdelning som komplement till den personal som rekryteras internt. Liksom UDO betonar UDP alt den personaladminislraliva enheten måste medverka i behandlingen av sådana avtalsfrågor som är av betydelse för bedrivan­det av en effektiv personalpolitik inom utrikesförvaltningen. UDP un­derstryker också vikten av att utbildningsverksamheten samordnas fas­tare med personalplaneringen så att utbUdningen kan sättas i relation till andra personalutvecklingsåtgärder och kommer att ligga i linje med den långsiktiga planeringen för de enskilda tjänstemännen. Ansvaret för själva genomförandet av utbUdningsprogrammet bör dock kunna åvila en särskild enhet lämpligen under ledning av studierektor eller motsva­rande. UDP anser det styrkt att utrikesförvaltningens speciella förhål-

Prop. 1975/76: 96

60

landen ställer krav på en väl utbyggd personalservice och personalsoclal verksamhet. SlutUgen understryker man vikten av att den personaladmi­nistrativa verksamheten bedrivs i nära samverkan med personalen.

3.9.3 Inspektionsfrågor

Eflersom inspektörsfunktionen skulle belysas av UDP berörde UDO inte de organisatoriska frågorna på denna punkt. UDP anför alt tyngd­punkten i inspektörens arbete bör förskjutas mot frågor som rör perso­nalens arbetsförhållanden och alt hans nuvarande uppgifter avseende rent administrativa ärenden bör övertas av administrativa avdelningen. Vidare förordas att ytterligare ert inspektör knyts till utrikesförvalt­ningen. UDP vill inte utesluta atl erfarenheten kan komma alt visa att det därutöver behövs en tredje inspektör. Man föreslår också att en tjänsteman knyts till varje inspektör för atl biträda honom. En sådan förstärkning kan väntas leda till ökat utbyte av inspektionerna och för­bättrade möjligheter att följa upp de rekommendationer och förslag var­till inspektionerna givit anledning. Dessutom föreslår UDP att inspektö­rens verksamhetsfält skall omfatta även de olönade konsulaten med utsänd lönad tjänsteman så länge dessa myndigheter finns kvar.

3.10 Förvaltningsdemokrati

UDP redovisar i sitt belänkande organisationen av och iimehållet i den förvallningsdemokratiska verksamhet som f. n. bedrivs inom utri­kesförvaltningen dels i form av företagsnämndsverksamhet och skydds­verksamhet, dels också genom den försöksverksamhet med förvaltnings-demokrati som regeringen bemyndigat utrikesdepartementet att bedriva.

UDP har ansett det riktigt alt avvakta resultatet av den av regeringen beslutade försöksverksamheten. Delsamma gäller andra önskemål som kan anses falla inom ramen för försöksverksamheten med förvaltnings-demokrati, nämligen frågan om utvidgade befogenheter för departe­mentsnämnden liksom förslag om personalmajoritet i någon av besluts­grupperna inom ramen för försöksverksamheten.

UDP anser att de önskemål som har framförts från personalorganisa­tionerna om en samrådsgrupp för sådana personalfrågor som departe­mentschefen äger avgöra är berättigade. Av samma skäl föreslår man att tiUsättning av inspektör för utrikesförvallnbgen skall omfattas av sam­rådsförfarande. Ett förslag från personalorganisationernas sida om att företrädare för personalen skall ingå i den s. k. personalberedning som förbereder tillsättningen av alla högre tjänster inom utrikesförvaltningen anser sig UDP inte kunna ta stäUning till. Förslaget anses ha stark perso­nalpolitisk anknytning och reser vikliga principfrågor som är gemen­samma för hela statsförvaltningen och som bör bedömas i ett samman­hang.

Prop. 1975/76: 96

61

Vad beträffar frågor som rör den fackliga verksamheten inom utri­kesförvaltningen anser UDP att det med hänsyn lill utrikesförvaltning­ens speciella stmktur kan vara motiverat alt t. ex. låta facklig represen­tant om särskUda skäl föreligger på statsverkets bekostnad besöka ut­landsmyndighet eller att på annat sätt underlätta fackliga överläggningar med ullandsstationerad personal.

4    Riksrevisionsverket

Riksrevisionsverket (RRV) har som ett led i förvaltningsrevisionen av utrikesdepartementets verksfunktioner genomfört en analys av ambassa­dernas verksamhet. Analysen är baserad på studier av åtta olika be­skickningar i Europa och Afrika vilka med avseende på storlek, arbets­uppgifter, yttre miljöförhållanden och arbetsbetingelser bedöms ge en representativ bUd av ambassadfunktionen i stort.

RRV:s revisionsrapport överlämnades till ulrikesdepartementet den 19 juni 1975 (RRV Dnr 1974: 323). Rapporten uppehåller sig främst vid frågan om departementets övergripande ledning och styrning av ambas­sadernas verksamhet. RRV säger sig ha konstaterat vissa svagheter i detta avseende. Ambassaderna bedöms åtnjuta ett ur styrningssynpunkt alltför stort mått av frihet vad gäller val och inriktning av verksamhe­ten. RRV finner departementets nuvarande medel och metoder för styr­ningen av ambassadernas verksamhet otillräckliga. Specifika mål bör formuleras för varje enskild ambassad och verksamheten planeras i mer systematiska former. Målen bör fastställas i samråd mellan departemen­tet och vederbörande utiandsmyndighet, varvid hänsyn skall tas även tUl intressenter utanför utrikesdepartementet. RRV lägger stor vikt vid frågan om verksamhetsplanering som ett instrument för ökad målstyr­ning av verksamheien. I sammanhanget betonas nödvändigheten att följa upp och utvärdera utförda prestationer och uppnådda effekter i en verksamhetsberättelse. En sådan bör enligt RRV kunna visa på even­tuella behov av ändrade målformuleringar, omprioriteringar, resursför­stärkningar etc. En verksamhetsberältdse kan därigenom också tjäna som underlag för fortsall planering och för anslagsframstäUningar.

RRV framhåller betydelsen av att de rutiner som etableras för plane­ring och uppföljning av verksamheten är flexibla och inte medför admi­nistrativt merarbete annat än möjUgtvis i elt initialskede för de re­dan hårt belastade utiandsmyndigheterna.

RRV:s rapport berör i övrigt frågan om samordning av ambassader­nas verksamhet. En diskussion förs om möjligheterna att omstrukturera den nuvarande ambassadorganisationen tUl ett system med större region­ambassader och underlydande, mindre lokalambassader. RRV anser att elt sådant system skulle kunna medföra vissa resursbesparingar och

Prop, 1975/76: 96

62

ge ökad flexibilitet i fråga om resursfördelning samt avlasta utrikesde­partementet visst ansvar för styming av lokalambassaderna. RRV säger sig dock inle ba studerat frågan tUlräckligt för atl ha en grundad upp­fattning om den lämpligaste lösningen.

I RRV-rapportens avsnitt om den kommersiella verksamheten vid ut­landsmyndigheterna framhålls alt denna inte förefaller fungera tillfreds­slällande på alla orter. Arbetsfördelningen mdlan ambassader och han-ddssekreterarkontor sägs oftast vara oklar. RRV efterlyser en bättre samordning mellan de olika fällorgan som bedriver exportfrämjande verksamhet.

5    Personalbehov 5.1 Nya tjänster

UDO föreslår att en ny chefstjänstemannabefattning som biträdande kabinettssekreterare inrättas. Den nuvarande tjänsten som chef för rätts-avdelningen föreslås utbytt mot en befattning som rättschef/expeditions­chef. Båda dessa tjänstemän föreslås ingå i ledningsgmppen. En tjäns­teman på kanslirådsnivå stäUs enligt UDO:s förslag tiU ledningsgmp­pens förfogande med uppgift att som sekreterare följa upp av gruppen fattade beslut, särskilt beträffande utrednings- och planeringsverksam­het. Kabinettssekreteraren bör, liksom f. n., ha tillgång tiU en tjänsteman på departemenlssekreteramivå. Till varje chefstjänstemans förfogande bör därjämte finnas en assistent.

UDO föreslår att 15 tjänster ställs till utrikesminislems förfogande. Av nio tjänster på handläggarplanet bör tre chefstjänster reserveras för förbandlingsuppgifter. Genom upplösningen av förhandlings- och utred­ningsgruppen innebär förslaget att endast en ny tjänst behövs.

Det föreslagna budget- och organisationssekretariatet föreslås få sex handläggarljänster, av vilka fem firms inom den nuvarande organisatio­nen. Syftet med denna förstärkning anges vara att det därigenom skuUe bli möjligt för det nya sekreleriatet alt genom en fortlöpande budgetdia­log med utlandsmyndigheterna åstadkomma en systematisk prövning och översyn av ulrikesrepresentationens organisation och därmed med­verka till ett ökat koslnadsmedvelande och en förbättrad kostnadskon­troll inom utrikesförvaltningen.

Den folkrättssakkunnige har alltmer kommit atl engageras i förhand­lingsarbete samtidigt som hans uppgifier som rådgivare med åren blivit alltmer omfattande. Det föreligger enligt UDO ett klart behov av en tjänst som biträdande folkrättssakkunnig.

Det är framför allt inom den politiska sektom som utrikesdeparte­mentet kan förväntas besitta speciell sakkunskap. Till följd äv ökade krav från regering och riksdag på en aktiv utrikespolitik och växande anspråk på aktiv information i Sverige om den svenska utrikespolili-

Prop. 1975/76: 96

63

kens målsättning måste, enligt UDO, departementets politiska sektor få en sådan bemanning att den kan gmndligt och effektivt handlägga uppkommande frågor. Handläggningen måste också gmndas på ett be­dömningsunderlag, som har tagits fram genom så noggranna analyser och prognoser som möjligt.

UDO anser att den nuvarande bemanningen med ca 25 handläggare är klart otUIräcklig. Det föresläs att den politiska sektom tiUförs 25 nya tjänster. Av dessa skulle fem komma från det tidigare rapportsekretaria­tet. Tre av tjänstema är chefstjänster, 12 departements/kanslisekreterar-tjänster och 11 assistenttjänster. Genom de föreslagna nya assistent-tjänstema beräknas behovet av sekreterarpersonal mmska. Antalet sek-reterartjänster föreslås minska med en. UDO föreslår att var och en av de fem enheterna inom den politiska sektorn förestås av en huvudman. Dessutom bör vid enhetema 1, 2 och 4 under huvudmannen finnas ett kansliråd. Kanslirådsbefattningen vid den första enheten motiveras av angelägenheten av att ärenden rörande stalshanddsländer inte får en un­danträngd StäUning vid en sammanföring av alla länder i Europa och Nordamerika i en enhet. Förslaget om kanslirådsbefallningar vid de po­litiska enhetema gmndas annars främst på den omständigheten alt en omfattande reseverksamhet för enhetscheferna skapar behov av en för­stärkning av enhetsledningen. Denna utformning av enhetema har be­funnits ändamålsenUg inom utrikeshandelsenhetema.

För rättsenhetemas vidkommande innebär UDO:s förslag alt två tjänster som traktatöversättare, en tjänst, avseende handläggningen av frågor som rör Sveriges överenskommelser med främmande makter samt en assistenttjänst överförs från arkivet tiU den tredje rättsenbeten. I övrigt innebär förslaget inle någon ökning av antalet tjänster. UDO påpekar alt vissa Ijänsteåtgärder som utfärdande av äktenskapscertifikal, hindersintyg, prövnmg av anmälan enligt namnlagen m. m. för närva­rande ankommer på chefen för rättsavdelningen. Dessa tjänsteåliggan­den bör i den nya organisationen skötas av chefen för den enhet, där ärendegruppen enligt den nya fördelningen bör hemma.

Personalstyrkan vid protokollet föreslås minskad med en tjänsteman.

De administrativa enhetema, dvs. den personaladminislraliva enhe­ten och ekonomienheten föreslås av UDO få en personalförstärkning med sammanlagt 13 1/2 tjänster, varav huvuddelen faller på den perso­naladminislraliva enheten. UDO fömtser en ansvällning av arbetet på denna enhet. Samtidigt är förslaget till personalökning i denna del för­sett med starka reservationer i avvaktan på resultatet av den personalpo­litiska utredningen. Av ökningen faller två tjänster på den nya ekono­mienheten. Den ena avser tjänst som biträdande chef för den utvidgade enheten, medan den andra avser ledningen för en nyinrättad sektion för inlendenlurfrågor.

Beträffande den sammanslagna press- och informationsenheten förut-

Prop. 1975/76: 96

64

ser UDO ingen ökning av personalstyrkan, trots att nya arbetsuppgifter förutsätts komma att tillföras enheten. UDO håller det inte för osanno­likt atl en personalförstärkning kan komma att visa sig erforderlig men anser att klarhet härom kan vinnas först sedan omorganisationen har ge­nomförts.

UDO framhåller alt personalbehovet på dokumentations- och kom-munikationsenheierna i hög grad bestäms av arbetsvolymen på utrikes­departementets övriga enheter. Den personalförstärkning som föreslås av utredningen omfattar sammanlagt 14 tjänster, till helt övervägande del på assistenlnivå. En av de nya tjänsterna är befattningen som chef för kommunikationsenbeten.

UDO:s förslag innebär, att totalt 51 1/2 nya fasta tjänster skall inrät­tas i departemenetet. Av dessa ligger inom den politiska sektom 5 på cbefsplanel och 8 på departementssekrelerarnivå. Förslaget omfattar yt­terligare 11 tjänster på den rättsliga sektom och de administrativa enhe­terna i kategorin departemenlssekreterare/kanslisekreterare/assistent. Det stora flertalet nya tjänster i utredningens förslag avser assistenter. Ök­ningen i den gruppen är 38 mot vilket skall ställas förslag till minsk­ning med 10 1/2 tjänster inom gruppen sekreterare/expedilionsvakt.

UDO understryker betydelsen av alt man vid bemanningen av enhe­terna söker omfördela arbetet i syfle att åstadkomma både ökad arbets­tillfredsställelse ocb höjd produktivitet. Möjlighetema att i ökad omfatt­ning överföra uppgifier till assistenter och biträden bör särskUt prövas. Denna grundinställning speglas i det förhållandet att över hälften av de nya tjänsterna avses ligga på assistentnivå. UDO framhåller att förslaget i denna del reflekterar en medveten strävan alt öka antalet befordrings-tjänster för biträdespersonalen.

UDO har uppskattat merkostnaderna för de nya tjänsterna till totalt 4,4 milj. kr.

I det särskUda yttrandet tUl UDO framhålls beträffande dimensione­ringen av utrikesdepartementet att det inle är motiverat eller tUlrådligt alt med en gång genomföra en så kraftig ökning som utredningen har föreslagit. I den mån en expansion skall komma tUl slånd bör den ske successivt. De två experter som har avgivit det särskUda yttrandet anser alt en viss höjnmg av ambitionsnivån kan vara motiverad när det gäller de politiska enhetema samt att ökade insatser erfordras på det personal­adminislraliva området.

5.2 Tjänstetitlar

UDO upplyser att det från flera håll har framförts önskemål om en enklare och mer enhetlig titulatur inom utrikesförvaltningen. UDO an­ser i likhet med vad som föreslås av den personalpolitiska utredningen alt i princip endast följande tjänstetitlar skaU förekomma i utrikesdepar-

Prop. 1975/76: 96

65

temenletet: expeditionsvakt, sekreterare, assistent, kansUsekrelerare, de­partementssekreterare, kansliråd, departementsråd, biträdande kabi­nettssekreterare och kabinettssekreterare. För vissa specialistbefatlningar föreslås dock särskUda titlar.

5.3 Bemyndigande att inrätta tjänst i högst F 25

UDO framhåller alt Kungl. Maj:t vid 1965 års deparlementsreform erhöll riksdagens bemyndigande att inrätta tjänster i högsl lönegrad C 2 ulan riksdagens hörande för alt åstadkomma största möjliga smidighet i organisatoriskt hänseende (prop. 1965:65, SU 1965: 105, rskr 1965: 295). Moisvarande bemyndigande har utverkats i avseende på de­partementets avdelning för intemationeUl utvecklingssamarbete (prop. 1970: 44, SU 1970: 85, rskr 1970: 192).

UDO föreslår av samma skäl alt motsvarande bemyndigande bör ut­verkas för utrikesdepartementet i övrigt såvitt avser tjänster i högst lö­negrad F 25 med placering i departementet.

6    Särskilda frågor

6.1      Teknisk rationalisering

UDO har sett som en väsentlig del av sitt uppdrag atl undersöka be­hovet av teknisk rationalisering. Synpunkter på denna fråga har inhäm­tats under utredningsarbetet och dessa synpunkter har visat all det finns uppdämda rationaliseringsbehov främst på dokumentations- och kom­munikationssidan. I vissa fall har önskemål om tekniska förbättringar redan kunnat tillgodoses. UDO understryker betydelsen av all de kon- , torstekniska rationaliseringsfrågorna fortlöpande bevakas av den admi­nistrativa ledningen. UDO hävdar alt om det föreslagna budget- och organisalionssekretariatet inrättas, till vUket ansvaret för kontorsleknisk rationalisering skulle föras, så skulle goda förutsättningar skapas för atl denna funktion inte bhr förbisedd i den nya organisationen.

6.2      Lokalfrågor

UDO anser alt många av de problem som vidlåder utrikesdeparte­mentets organisation åtminstone tUl viss del är hänföriiga tUl dåliga lokalförhållanden. UDO bar påtalat dessa förhållanden för mig i en skrivelse i oktober 1974. Särskilt har UDO pekat på olägenheten av alt departementets olika enheter för närvarande är utplacerade på sex stäl­len, och att flertalet av de nuvarande lokalema är trånga och otidsenliga. UDO betonar viklen av alt lokalfrågorna ges en framskjuten plats i samband med planeringen och genomförandet av utrikesdepartementets nya organisation.

5    Riksdagen 1975/76.1 saml. Nr 96

Prop. 1975/76: 96

66

7    Remissyttranden

Yttranden över UDP:s betänkande har efter remiss avgivits av ambas­saderna i Hanoi, Jeddah, Mexico, Rabat och Washington, Sveriges de­legation hos de Europeiska gemenskapema i Bryssel (Bryssdddegalio-nen), Sveriges ständiga representation vid Förenta nationema i New York (FN-representationen), Sveriges ständiga ombud hos Europarådet i Strasbourg (ombudet hos Europarådet), generalkonsulatel i Antwerpen, konsulaten i Marseille, Rotterdam och Szczecin, utrikesdepartementels antagnings- och utbUdningsnämnd, styrelsen för intemationell utveck­ling (SIDA), Stiftelsen Svenska institutet (SI), riksrevisionsverkel (RRV), statskontoret, statens personalnämnd (SPN), statens personalutbUdnings-nämnd (PUN), Sveriges exportråd (Exportrådet), Landsorganisationen i Sverige (LO), Tjänstemännens centralorganisations statstjänstemanna­sektion (TCO-S), Centralorganisationen SACO/SR (SACO/SR) och Svenska arbetsgivareföreningen (SAF).

Vidare har yttranden avgetls av ambassadrådet Olof[REDACTED_EFTERNAMN] och Sophia Albertina Klubben (SAK).

7.1      Allmänt

SPN konstaterar att UDP inte redovisar någon plan för genomföran­det av de föreslagna åtgärderna. SPN anser att sådana frågor måsle vä­gas in vid ställningstagande lill förslagel, eflersom stora resurser krävs under en längre tidsperiod. Även SIDA framhåller alt många av de för­ändringar som föreslås kommer alt la tid atl genomföra.

SACO/SR vill framhålla att förverkligandet av UDP:s förslag i många hänseenden är beroende av atl departementets lokalproblem sna­rast får en tillfredsslällande lösning.

7.2      Verksamhetsplanering

RRV bestyrker behovel av samordning och planering av departe­mentets verksamhet. Utrikesdepartementet måsle identifiera och fast­ställa sin roll i Sveriges ständigt växande intemationella umgänge. Även utlandsmyndigheternas mål för och roll i olika verksamheter måsle nog­grant fastställas. Uppgifterna för dessa myndigheter är idag så allmänt formulerade alt de tiUåter elt alltför stort tolkningsutrymme. Med ut­gångspunkt i de aUmänna mål som gäller för de svenska utlandsmyndig­heterna och den svenska utrikespolitiken gentemot det särskUda landet bör utlandsmyndigheterna i samarbete med ulrikesdepartementet fast­ställa de mål som skall gälla för den enskilda myndigheten. Målet måste självfaUel också relateras och anpassas tUl andra svenska organs möjlig­het att ulföra efterfrågade tjänster i verksamhetslandet.

Prop. 1975/76: 96

67

SPN delar utredningens uppfattning att personalplaneringen har starka samband med verksamhetsplaneringen. Utvecklingen inom de båda planeringsområdena behöver enligt SPN inle omedelbart parallell­ställas. Det viktiga är att utveckling och genomförande åtminstone försöksvis överhuvudtaget sker, varefter den ömsesidiga anpass­ningen bör genomföras så snart förutsättningar finns.

SIDA framhåUer att införande av en verksamhetsplanering och en därmed samordnad personalplanering är en process som kräver stora in­formations- och utbildningsinsatser. Då SIDA står i begrepp att prak­tiskt påbörja arbetet med att genomföra ett systematiskt personalplane­rings- och personalutvecklingprogram är det av stor betydelse att ett ut­byte av erfarenheter kommer till stånd mellan utrikesdepartementet och SIDA. Även andra former av samarbete bör prövas, bl. a. för att åstad­komma slörre överensstämmelse i fråga om arbets- och anställningsvill­kor.

Enligt Exportrådet är den operativa verksamhetens planering och ge­nomförande elt område av vital betydelse för de anställda. De förslag beträffande samordning mellan Exportrådet och utrikesdepartementet som UDP föreslår ligger helt i linje med de åtgärder som redan påbör­jats på detla område. Exportrådet är övertygat om alt en konkret verk­samhetsplanering i första hand vad avser de kommersiella arbetsuppgif­terna verksamt kommer att bidra tUl att arbetet blir intressantare och mer meningsfullt samtidigt som den praktiska nyttan för de svenska förelagen ökar.

RRV förulsälter att verksamhetsbeskrivningen skall vara resultatet av en planeringsprocess och därmed motsvara vad som i statsförvaltningen i övrigt kallas verksamhetsplan och som är resultatet av verksamhetspla­neringsprocessen.

Exportrådet delar utredningens uppfattning om behovet av ökad klar­het vad gäUer ansvarsfördelningen inom fältverksamheten liksom i fråga om utrikesdepartementets övergripande samordningsansvar för den offi­ciella svenska verksamheten utomlands. Samtidigt framhålls att Export­rådet bör vara hemmaorgan för den kommersiella verksamhet som be­drivs vid ambassader, konsulat och handelssekreterarkontor. Exportrå­det föreslår i anslutning härtUl att den samrådsgrupp som bUdals mellan Exportrådet och utrikes- och handelsdepartementen ombildas tiU ett fast beredningsorgan med uppgift att fatta beslut för operativ samverkan inom det kommersiella området.

Vad gäller förhåUandet mellan utiandsmyndighet och handelssekrete­rarkontor delar RRV UDP:s uppfattning att utlandsmyndighetens chef bör ha elt samordnande ansvar gentemot hemmaförvaltningen för sådan verksamhet som bedrivs samfällt mellan utlandsmyndighet och handels­sekreterarkontor.

LO och SAF vänder sig mot förslaget att huvudmannaskapet för spe-

Prop. 1975/76: 96

68

cialattachéerna övertas av utrikesdepartementet. LO pekar på att denna fråga inrymmer ytterligare aspekter utöver de rent personalpoUtiska. LO och SAF vill i sammanhanget aktualisera en översyn av huvudmannas­kapet för socialaltachéer. SAF påpekar i sammanhanget att socialatta-chéerna har få kontakter med vederbörande utrikesministerier. HärtUl kommer atl de i viss mån fungerar som arbetsmarknadsorganisationernas representanter i verksamhelsländerna. SAF framhåller vidare alt deras formeUt något friare ställning kan underlätta deras arbete med parternas organisationer i verksamhelsländerna.

Exportrådet ansluter sig lill UDP:s förslag om en fastare styrning hemifrån av verksamheten utomlands. Delta bör dock ske på pro­gramnivå, vilket förutsätter att ambassadernas verksamhet planeras och genomförs mot bakgrund av en årlig verksamhetsplan och en bud­get i programtermer. Härigenom skapas möjligheter till delegering samti­digt som behovet av detaljreglering hemifrån minskar.

RRV delar UDP:s uppfattning atl det är angeläget med en utvidgad budgetdialog. Detla anknyter tUl behovel av preciserade målformule­ringar för ambassaderna. En utvärdering bör ske gentemot de krav och önskemål intressenterna ställer på verksamheten.

Ambassaden i Hanoi anser all ökad styrning från departementet av rapporteringen är önskvärd men framhåller samtidigt att behovet och värdet av flexibUitet i detla sammanhang måste understrykas. Cheferna för utlandsmyndigheterna mate ha ansvaret för prioriteringen av verk­samheten vid myndigheten.

7.3 En enhetlig utrikestjänst

En stor majoritet av remissinstanserna ansluter sig till utredningens förslag om en gemensam karriär för all personal inom utrikesförvalt­ningen. Endast i tre yttranden framförs betänkligheter mot UDP:s för­slag.

Utrikesdepartementets antagnings- och utbildningsnämnd, (i fortsätt­ningen kallad nämnden) anser sammanslagningen av de nuvarande handläggarkarriärerna lill en karriär nödvändig med hänsyn dels till samhällets utbildningspolitik, dels tUl tendenserna att starkare betona den enskildes personliga utvecklingsmöjligheter. Nämnden anser att re­formen därmed höjer förvaltningens kvalitet. SACOfSR framhåller att integrationen ger avsevärt förbättrade möjligheter att placera rätt man på rätt plals.

Nämnden framhåller emellertid vidare atl förslaget inle klart belyser vilken personkrets som skall omfattas av den enhetliga tjänsten. Oklar­het råder enligt nämndens mening huruvida tjänstemän med specialist-funktioner, exempelvis vid avdelningen för internationellt utvecklings­samarbete och arkivet, skall innefattas i integrationen.

Prop. 1975/76: 96

69

SACO/SR anser det vara av vikt atl integrationen omfattar även de administrativa tjänstemännen och ger dem ökade befordringsmöjlighe­ter.

SPN pekar i samband med slopandet av nuvarande kategoriindelning på den viktiga roll de förvaltningsdemokratiska organen kommer alt spela, liksom också den långsiktiga bemanningsplaneringen, planerings-samtal mellan chefer och medarbetare och en positiv inställning från ar­betsledningen lill de anställdas utvecklingsönskemål.

Några remissinstanser pekar på att integrationen kräver atl vissa för­utsättningar uppfylls eUer alt speciella åtgärder vidtas.

Nämnden och SACO/SR anger som en förutsättning för integrationen atl arbetsorganisationen och arbetsformerna påverkas så alt den en­skilde tjänstemannens anlag och förutsättningar på bästa sätt tas till­vara. SACO/SR framhåller i anslutning härtill alt integrationen inte får begränsas till befordringsfrågor.

TCO-S anser alt ett enhetiigt högsllönesyslem för den handläggande personalen är en förutsättning för alt genomföra integrationen. Detla system måste gäUa vid IjänstgörLng både i utrikesdepartementet och vid utiandsmyndigheterna. Även för den biträdande personalen är det enligt TCO-S av största vikt att samma lönesystem tillämpas hemma och ut­omlands.

Exportrådet anser förslaget om enhetlig utrikestjänst myckel vällov­ligt men framhåller alt utrikesdepartementet borde kunna gå elt steg längre genom alt avskaffa begreppen handläggande respektive biträ­dande personal. Härigenom uppnås att all personal tillsammans deltar i ett långt drivet lagarbete i stället för atl en personalkategori biträder en annan. Lagarbete eller projeklinriklade arbetsuppgifter stimulerar alla anställda till en utbildande samverkan. Detta i sin tur skulle medverka lill alt personer utanför departementet uppmuntrades atl för längre eller kortare tid gå in och arbeta i ett "UD-projekt". Projektorganisationen som arbetsform ger enligt Exportrådet alla elt merkunnande som bör kvalificera till nya intressanta arbetsuppgifter såväl inom som utom ut­rikesdepartementet.

Konsulatet i Szczecin menar atl de äldre tjänstemän, som hållils till­baka i det gamla systemet, i första hand bör uppmärksammas när re­formförslagen omsätts i praktiken.

I yttrandena från generalkonsulatet i Antwerpen och konsulaten i Marseille och Rotterdam framförs betänkligheter mol den föreslagna in­tegrationen. Konsulalen i Antwerpen och Marseille menar att en för­bättring av befordringsmöjligheterna för tjänstemän i den konsulära karriären vore ett alternativ tUl avskaffandet av den konsulära karriä­ren. Att avskaffa den konsulära karriären skulle enligt konsulatet i Rot­terdam sannolikt innebära alt en tröskel skapas som försvårar eller för­hindrar befordran för personer i biträdeskarriären.

Prop. 1975/76: 96

70

7.4 Rekrytering och befordran

Nämnden och LO ansluter sig tUl UDP:s förslag om att bredda basre­kryteringen.

LO fäster stort avseende vid atl utrikesförvaltningen på ett allsidigt och effektivt sätt företräder hela landets intressen. Den kunskap och de erfarenheler utrikesförvaltningens personal besitter är härvidlag av stor betydelse. Enligt LO:s mening bör därför strävandena alt vidga tUlträdet till utrikestjänst för personer med bred erfarenhet från svenskt samhälls-och arbetsUv understödjas.

Ombudet hos Europarådet och RRV framhåller att det föreslagna re-kryleringssystemet inle får medföra att kraven på kompetens vid basre­kryteringen sänks.

Nämnden anser alt en gemensam rekrytering av handläggare synes förutsätta fortsatta överväganden om UDP:s intentioner skall kunna uppnås.

Vad gäller förhållandet meUan extern och intern rekrytering menar nämnden alt en annan avvägning mellan dessa än i dag är naturlig. TCO-S StäUer frågan om inte någon form av kvotering borde införas för att UDP:s förslag om ökad internrekrytering inte skall bli verkningslöst.

Flera remissinstanser kommenterar utredningens förslag rörande sido­rekrylering.

Nämnden anser förfarandet i samband med sidorekryteringen oklart och pekar på möjligheten av att den sker på basis av kungörelseförfa­rande. Ett fungerande system för sidorekrytering fömtsätter enligt nämnden alt som UDP uppmärksammat viss balans råder mellan sådan rekrytering och avgång från utrikestjänsten.

RRV menar att förslaget om sidorekrytering på alla nivåer öppnar möjligheter för utrikesdepartementet all till sig knyta professionell ad­ministrativ kompetens, vilket är önskvärt.

PUN instämmer i utredningens förslag alt extemrekrylering bör ifrå­gakomma först sedan interna rekryteringsmöjligheter undersökts.

Exportrådet och LO anser att sidorekrytering skall kunna ske tiU aUa nivåer i departementet. En förutsättning för en vidgad rekrytering är en­ligt LO att utbildningsinsatserna, speciellt i språk, för de nyanställda ges hög prioritet. Att vid rekryteringslillfäUet ställa högre krav på språk­kunskaper än vad som nu görs betraktar LO som uteslutet. LO framhål­ler alt även sidorekrylering bör handläggas av antagningsnämnden.

LO och SACO/SR välkomnar förslaget att behålla antagningsnämn­den samt alt utvidga den med representanter för de fackliga organisatio­nerna. Även nämnden anser att förstärkningen med personalrepresen­tanter är väl motiverad.

Ombudet hos Europarådet menar att bibehållandet av antagnings-

Prop. 1975/76: 96

71

nämnden utgör en garanti för att kvalitetskraven på personalen inte sänks.

LO anser alt aU nyanställning och intern rekrytering av handläggar-personal bör underställas nämnden för att kravet på bredd och allsidig­het inte skall eftersättas.

SACO/SR anser det angelägel alt nämnden får ell övergripande an­svar för frågor rörande anställning och rekrytering.

RRV nämner alt uiredningen diskuterat varken vUka kriterier för be­fordran som skall tillämpas eller de organisatoriska formerna härför.

Flera remissinstanser tar upp frågan om möjligheterna för biträdes­personal att befordras till handläggare.

Ambassaden i Hanoi, SIDA, PUN, TCO-S och SACO/SR biträder UDP:s förslag om ökade möjligheter för bilrädespersonalen alt beford­ras till handläggare. De uppmärksammar samtliga att dessa möjligheter hänger nära samman med tillgången till utbildning.

PUN, TCO-S och SACO/SR anser att fler assistentbefatlningar un­derlättar övergången tUl handläggarljänster. SACO/SR framhåller atl inrättandet av sådana kan bidra lill alt förbättra biträdespersonalens arbetssituation och befordringsmöjligheter. PUN anser alt personal­cirkulation mellan assistenttjänster inom olika områden i kombination med lämplig fort- och vidareutbildning kan verka i samma syfte.

7.5. Personalplanering

RRV efterlyser en modell för hur integrationen skall ske mellan per­sonalplanering, utbildning, tjänslgöringsgrad och arbetsuppgift.

RRV och LO välkomnar förslaget att de enskilda tjänstemännen ges ökade möjligheter alt påverka sin framtida placering vad gäller tjänstgö­ringsperiodens längd. RRV föreslår därför att tjänstgöringsperioderaa på varje post utomlands i princip fixeras till 4 år, för s. k. hardship-post lill 3 år. RRV framhåUer att delta förslag bör tillämpas under ett övergångsstadium i avvaktan på att individuella utvecklingsplaner ut­arbetats. TCO-S föreslår att tidsbegränsade förordnanden utomlands in­förs i samband med ett i första hand internt utlysningsförfarande i fråga om lediga tjänster.

Ombudet hos Europarådet anser atl den av UDP föreslagna tjänstgö­ringsperioden för chefstjänstemän är alltför snäv. Konsulatet i Szczecin avstyrker alt fasta tidsgränser uppställs i detta hänseende.

Brysseldelegationen, Lö och SACO/SR tillstyrker UDP:s förslag om förbättrade möjligheter till hemmaljänstgöring. LO ser ytterst ogärna att avsteg görs från principen att högsta sammanlagda tjänstgöring ut­omlands skall vara 810 år. Ambassaden i Jeddah och ombudet hos Europarådet vill nyansera UDP:s diskussion på denna punkt något.

Prop. 1975/76: 96

72

I stället för uppdelning 'utomlands hemma' bör man enligt dessa båda myndigheter ha distinktionen 'hemma nära fjärran'. För att förbättra Sverigekontaklerna behöver en tjänsteman inle nödvändigtvis placeras i Sverige. En slationering i Europa kan ur denna synpunkt ge nästan samma effekt. Brysseldelegalionen anser i linje med delta tänke­sätt att regeln rörande högsta sammanlagda tjänstgöringstid utomlands särskilt bör gäUa tjänstemän på avlägset belägna platser.

TCO-S vill särskUt framhåUa atl det inte finns någon anledning att som hittills vissa arbetsuppgifter skall vara förbehåUna viss personal ef­lersom förutsättningen för personurvalet lill befintliga tjänster måste vara förtjänst och skicklighet och icke formella teoretiska meriter eller "kategoriinplacering" vid anställningslUlfället.

Ambassaden i Hanoi, SIDA, SI, Exportrådet, LO, SACO/SR och SAF tillstyrker UDP:s förslag om växelljänslgöring. Exportrådet understry­ker alt växeltjänslgöringen inte bör begränsas till myndigheter utan även bör gälla näringslivet.

SI erinrar om alt visst personalutbyte redan förekommit meUan insti­tutet och utrikesförvaltningen, främst genom atl institutets tjänstemän tjänstgjort vid utlandsmyndigheterna, vUket tillfört institutet värdefuUa erfarenheler. Institutet föreslår att denna verksamhet vidgas och ser det som angeläget att en principöverenskommelse träffas mellan SI och ulri­kesdepartementet på området.

LO förordar alt frågorna kring växeltjänstgöring snarast utreds och att försöksverksamhet på området påbörjas. Liknande tankar framförs av SAF.

Ambassaden i Hanoi tycker atl man i slörre utsträckning än hittills bör underlätta för svenska tjänstemän atl få arbeta i olika internatio­neUa organ.

SIDA och SACOfSR ställer sig bakom UDP:s förslag vad gäller lång­siktig personalplanering. Även RRV ansluter sig i stort tUl UDP på denna punkt.

TCO-S menar däremot att den långtidsplanering på personalområdet som UDP skisserar går emot tankar om elt reellt fackligt inflytande i de enskilda beslutsärendena som framförts på annal håll i UDP. En lång­siktig planering som bygger på underhandsöverenskommelse mellan ar­betsgivare och enskilda är enligt TCO-S inle förenlig med fullständigt fackligt inflytande över de enskilda tillsättningsbesluten. TCO-S vill därför förorda att nuvarande syslem ersätts med en i första hand intern utiysning av tjänster.

SPN delar helt UDP:s uppfattning vad gäller utfärdande av tjänstgö­ringsintyg som underlag för tjänstetillsättning och vill betona vikten av atl de i UDP framförda synpunkterna beaktas i det löpande personalad­ministrativa arbetet. Ambassaden i Hanoi anser däremot att del kan vara värt att överväga om inle någon form av regelbundna och formaliserade

Prop. 1975/76: 96

73

bedömningar av tjänstemännen borde ingå i chefernas uppgifter, inte minsl med hänsyn tUl önskvärdheten att imdvika det godtycke som kan följa av etl syslem med mera formlösa utlåtanden samt i syfle alt ratio­nalisera personalplaneringen. Ambassaden utgår från att dessa bedöm­ningar i så fall delges vederbörande tjänsteman.

7.6 Utbildning

Flertalet remissinstanser behandlar utredningens förslag rörande ut­bildning. De flesta uttrycker etl allmän stöd för UDP:s förslag.

Nämnden och PUN delar UDP:s uppfattning atl utbildningen måste ses som en integrerad del av tjänstgöringen. SPN anser att UDP borde diskuterat behovet av förutom utbildning även cirkulationstjänst­göring, arbetsrotation m .m.

SIDA och PUN välkomnar förslaget om atl en utbildningsplan läggs upp för varje ny handläggare. Dessa myndigheler anser vidare att den individuella utbildningsplaneringen bör utsträckas lill att omfatta även övriga tjänstemän. En viktig förutsättning torde därvid vara atl ett sy­stem med planeringssamtal (personalsamlal) byggs upp. SIDA pekar på viklen av atl den individuella utvecklings- och utbildningsplaneringen sammankopplas med hela personal- och verksamhetsplaneringen, efter­som det i annat faU torde bU svårt atl planera den individuella utveck­lingen sä atl den sammanfaller med förvaltningens eftersträvade vida­reutveckling på sikt. SIDA instämmer vidare i UDP:s betoning av ul­bUdningsinsalser som ett av medlen all åstadkomma individuell utveck­ling för de anstäUda och bl. a. möjliggöra elt överbryggande mellan bi­trädes- ocb handläggarkarriärerna. PUN vill i detla sammanhang fram­hålla atl omfattande erfarenheter tyder på alt elt system med plane-ringssamlal kan vara värdefuUt i en integrerad verksamhets- och utveck­lingsplanering. Detta förulsälter alt systemet har stark förankring bland personalen Uksom alt chefema har goda kunskaper om de faktiska ut­bildnings- och utvecklingsmöjligheterna för medarbetarna. För all ge tjänstemännen möjligheter alt frigöra sig från det ordinarie arbetet för utbildning bör tid för detta ändamål budgeteras för varje tjänsteman inom ramen för verksamhetsplaneringen.

FN-representationen konstaterar med tillfredsställelse alt UDP beak­tat behovet av utbildningstjänster. Ulan tillräckligt antal sådana ser re­presentationen en fara för att kravet alt nödvändig verksamhet skall kunna upprätthållas vid utlandsmyndigheterna och i departementet kan komma alt bli svårt att förena med de luckor i personalbesättningen som etl rält utnyttjande av reformerna kan medföra.

Exportrådet anser vad gäller det kommersiella området all de bästa ulbildningseffekterna erhålls när utbildningsinsatserna är direkt kopp­lade till det operativa arbetet. Delta kan med fördel ske inom ramen för

Prop. 1975/76: 96

74

en naturlig personalrotation mellan utrikesförvaltningen samt andra myndigheter, organisationer och företag.

SI anser det angeläget att möjUgheterna för dess personal att följa vissa av departementets utbildningskurser även fortsättningsvis står öppna och i möjligaste mån vidgas.

LO framhåller alt den föreslagna utökningen av vidareutbildningen inte får innebära att utbildningen för de nyanställda eftersatts.

Nämnden, PUN och Exportrådet tillstyrker UDP:s förslag om slo­pande av aspirantulbildningen och inrättandet av en grundkurs för handläggare.

Den föreslagna gmndulbUdningen för handläggare måste enUgt nämndens uppfattning ses som ett principförslag. Innan de olika mo­menten i utbildningen har anpassats lill behoven hos alla dem som en­ligt förslagel skall omfattas av utbildningen, krävs ingående analyser ocb mödosamma försök. Nämnden understryker nödvändigheten av alt planeringen och genomförandet av utbildningen sker på elt från kvali­tativ synpunkt godtagbart sätt.

Nämnden anser av flera skäl alt UDP:s förslag om atl slopa den tjänstgöring vid utlandsmyndighet som nu ingår i aspirantulbildningen är en försvagning jämfört med nuvarande system, bl. a. ur språkulbild-ningssynpunkl. UDP:s uppfattning om praktikljänstgöring vid andra de­partement är enligt nämnden riktig under förutsättning att de flesta nyanstäUda handläggare har viss föregående praktisk arbetslivserfaren­het.

PUN har inte fuimit atl UDP påvisat alt nya handläggare framdeles skulle ha elt mindre utbildningsbehov än tidigare. Detta gäller såväl ut­rikesförvaltningens fackområden som främmande språk. PUN förordar en till stora delar sammanhållen utbildning för nyanställda handläggare.

PUN pekar på möjligheten att inom ramen för gmndkursen ge del-lagama möjligheter alt påverka innehåll och uppläggning av de olika ut­bildningsmomenten för all på så sätt kunna lUlfredsslälla enskUda tjäns­temäns eller gmppers särskilda behov av ulbUdning.

LO föreslår alt de nyanställda handläggare som saknar arbetslivserfa­renhet, skall tjänstgöra på arbetsplats utanför utrikesdepartementet minst sex månader som en obligatorisk del av utbildningen. LO fram­håller atl införandet av en ettårig gmndulbUdning inte får innebära att språkutbUdningen minskas.

Ombudet hos Europarådet framför betänkligheter mot att avskaffa aspirantsystemet som anses fungera mycket väl.

RRV framhåller det väsentliga i alt nuvarande bredd i utbUdningen för handläggande personal, såsom den kommit till ullryck i aspirantul­bildningen, vidmakthålls. Verket förutsätter alt introduktionsutbildning­ens innehåll inte försämras kvalitetsmässigl.

PUN tillstyrker UDP:s förslag att viss fortbildning skaU vara gemen-

Prop. 1975/76: 96

75

sam för biträdande och handläggande personal. RRV anser att UDP klarare borde ha tagit ställning till vilka kurser som skall vara obligato­riska i fortbildningsfasen och när de skall inplaceras i tjänstgöringscy­keln. En obesvarad fråga är vidare om utbildning skall utgöra tiUräcklig grund för hemresor.

5/ framhåller att de regionala konferenser i informationsfrågor, som hittills anordnats två gånger, dels i Sydamerika, dels i Afrika, är av slor betydelse därigenom att företrädare för olika delar av regionen får tiU­fälle att utbyta erfarenheter och diskutera samarbete. De ger också hem­maorganens representanter goda möjligheter alt informera om sitt ar­bete och all lära känna arbetsvillkoren på fältet.

RRV, SPN och PUN tar upp UDP:s förslag vad gäller ledarskaps-och samarbetsutbildning.

RRV anser att det föreligger elt stort behov av chefsulbUdning ocb tillstyrker förslaget om ledarskaps- ocb samarbetsutbildning. Chefsut­bildning är speciellt viktig med tanke på alt ambassadpersonalen ofta utgör en liten gmpp som dessutom ofta lever mer eller mindre isolerad från sin invanda miljö.

PUN anmärker att det i förslaget om chefs-, ledar- och samverkansut­bildning saknas en helhetssyn. PUN delar UDP:s mening om att sände­budsmötena bör få en delvis annan karaktär och att utbildningsaspekten där betonas starkare.

Det är PUN:s erfarenhet att ledarutbildning i hög grad främjas av att personal på oUka nivåer deltar. Chefsutbildningen bör sålunda inle för­ behållas de högsta chefema. Särskilt gäller detta samverkansträning och liknande inslag i utbUdningen. PUN finner det vidare påkallat alt fram­hålla dels atl en modem syn på chefsrollen bör genomsyra alla utbild­ningsinsatser, som rör mänskliga relationer i arbetet, dels alt särskUda utbildningsinsatser bör göras inle bara vid chefsmölen för att det personalpolitiska synsätt som uiredningen företräder skall slå igenom i hela utrikesförvaltningen.

I samband med utformningen av ledar- och samverkansutbUdningen anser SPN det väsentligt att kunskap om personaladministration tillska­pas också utanför den centrala organisationen.

SI påpekar att fortbildning för lokalanställda är särskilt värdefuU.

RRV, SPN, PUN och TCO-S stöder uttedningens förslag vad gäl­ler tjänstledighet med B-avdrag för studier.

RRV anser att UDP:s förslag om ledighet för studier förtjänar allt stöd.

PUN anser att särskild hänsyn bör las, när personalgrupper med små möjligbeter till vidareutbildning och vidareutveckling inom myndigheten ansöker om ledighet med B-avdrag för studier. PUN framhåller vidare att en generösare bedömning av studieledigbetsbehovet, baserad på myndighetens utvecklingsplaner, kan medverka till atl myndighetens po­tential av arbetskraft för framtida intern rekrytering till högre tjänster

Prop. 1975/76: 96

76

förbättras. Frågan om tjänslledighel med B-avdrag bör dock enligt PUN:s mening lösas generellt för hela statsförvaltningen. SPN framför liknande synpunkter.

Utbildning bör enUgt SPN ses som ett aktivt instrument med vars hjälp man kan stimulera en anställds långsiktigare ulvecklingsinriktning.

TCO-S anser alt möjligheten att medge tjänstledighet med B-avdrag bör utnyttjas generöst, som en fömtsättning för eUer etl komplement till inlernulbildning.

SAK välkomnar de förslag som syflar till ökade möjligheter för med­följande make att erhålla såväl LntroduklionsulbUdning som fortbildning. SAK menar att en medföljande make har stora möjligheter alt göra en insats utomlands då det gäller atl sprida information om förhållandena i Sverige. Det är därför av vikt all möjligheterna för make all delta i kurser avseende press- och informationsverksamhet förbättras.

7.7 Tjänstgöring utomlands

RRV instämmer i stort i de förslag som uiredningen lägger fram vad gäller tjänstgöring utomlands, speciellt beträffande betydelsen av lagar­bete, och i vad som sägs om verksamhetens styrning och instruktioner­nas alltför generella utformning. Likaså tillstyrker RRV utredningens förslag om behov av samtjänslgöring för från- och tillträdande tjänste­man och av fasta introduktionsrutiner.

Vad gäller anmälningsfrågor i värdlandet anser Exportrådet atl man i största möjliga utsträckning bör underlätta arbetsförhållandena för per­sonalen inom ramen för gällande konventioner. Brysseldelegationen ac­cepterar UDP:s grundprinciper för anmälan utomlands men framhåller att departementet bör ges möjlighet atl här agera med erforderlig flexi­bUitet.

Ambassaden i Hanoi och ombudet hos Europarådet anser att diplo­mat- och tjänstepass bör behåUas, då sådana pass i många fall kan visa sig både nödvändiga och värdefulla.

SAK föreslår att medföljande maka, som utomlands anordnar repre­sentation i hemmet skall få ut ersättning med visst belopp per gäst, be­räknat på det å-pris som fastställts för utövad representation på den ak­tueUa orten. Även ombudet hos Europarådet anser att UDP borde ha tagit upp frågan om ekonomisk ersättning tUl de representalionsul-övande makorna.

SACO/SR anser att skyddet av personalens och deras famUjers liv, sä­kerhet och egendom måste ägnas avsevärt ökad uppmärksamhet. Både kontinuerligt och vid särskUda incidenter måste frågorna handläggas energiskt och inga ansträngningar sparas. Personalorganisationerna måste ges tillfälle att medverka i detla arbete.

Prop. 1975/76: 96

77

Allmänt välkomnas de förbättrade möjligheterna till kontakter med Sverige av flera remissinstanser.

Ambassaderna i Mexico och Washington samt RRV, LO och 5-CO/SR anser atl all ullandsstationerad personal bör beredas tUlfälle till hemresa en gång per år.

SAF har här en avvikande mening och anser atl en generalisering av en viss förmån är felaktig. Semesterersättningen bör enligt SAF avvägas med hänsyn till klimatiska och andra förhållanden i slationeringslandet. SAF anser nuvarande praxis tUlfyllest.

Ambassaden i Washington och LO anser årliga hemresor värdefulla bl. a. genom att de ökar möjligheterna att genomgå kurser i Sverige. RRV framför liknande synpunkter.

Ambassaden i Jeddah menar att kurirerna borde utnyttjas i större ut­sträckning så alt utlandsmyndigheterna snabbare får tillgång till böcker och tidningar. Ambassaden i Mexico tillstyrker förslaget om daglig ny­hetsförmedling tiU utlandsmyndigheterna.

LO anser förslagen inom det familjesociala området, främst vad gäl­ler barnens skolgång, kontakt med föräldrar samt medföljande-make-problemaliken, alltför begränsade och föreslår atl frågan blir föremål för vidare utredning. Samtidigt framhålls all vissa problem på området inte kan ges en helt godtagbar lösning. LO anser att det långsiktiga re-kryteringsresultalet blir avhängigt av hur väl departementet lyckas för­bättra de utiandsslalionerade tjänstemännens familjesociala situation. Uppfattningen delas av SACO/SR och SAK.

SIDA, LO, TCO-S, SACO/SR och SAK tar upp skilda frågor rörande medföljande make/maka.

SAK framhåller att många medföljande makar torde ha utbildning och erfarenhet som borde kunna utnyttjas inom ramen för en ullands-myndighets verksamhet, exempelvis inom informationsområdet. Somliga har tidigare haft anställning inom utrikesförvaltningen eller i jämförbar tjänst. SAK anser i sammanhanget att möjligheterna till deltidsanställ­ning vid utlandsmyndighet bör beaktas. Andra torde ha kvalifikationer för anställning i SIDA:s tjänst eUer vid svenska skolor utomlands. Det är önskvärt alt utrikesdepartementet i samband med en tjänstemans placering vid utiandsmyndighet hör efter om medföljande make har intresse av anställning på tjänstgöringsorten och medverkar till alt ev. möjligheter till anställning tas till vara. Departementet skulle genom att skaffa sig överblick över arbetstillfällen inom berörda områden kunna ge arbetssökande make anvisning om de möjligheter som finns.

Utöver de av UDP uppmärksammade åtgärderna föreslår TCO-S att utrikesdepartementet tar kontakt med andra länder för att utröna vilka möjligheter som finns till en intemationell överenskommelse i syfte att underlätta för medföljande make/maka alt vinna anställning i slatione­ringslandet.

Prop. 1975/76: 96

78

Åtskilliga remissinstanser har behandlat frågan om tjänstledighet tUl make/maka i utrikesförvaltningen.

LO exempelvis anser den nu gällande lidsgränsen om sex år omotive­rad och framhåller att tjänstiedigheten bör anpassas lill utlandsplace­ringens längd.

SACOfSR fäster uppmärksamheten vid atl problem för medföljande make alt erhålla arbete ofla uppstår även vid återkomst till Sverige. De­partementet bör känna ett ansvar och aktivt medverka lill att lösa även denna fråga.

Flera remissinstanser tar upp frågan om pension för medföljande make.

Ambassaden i Mexico anser alt frågan om rätt för maka att tillgo­doräkna sig ATP-poäng är viktig och bör vidare utredas. En utredning bör la hänsyn tiU såväl svårigheten för yrkesutbildade makar att tjäna in pensionsförmåner i eljest normal utsträckning som värdet av de kost­nadsfria, ofta ytterst omfattande, tjänster lill förmån för statens intres­sen som makorna utför. Även ombudet hos Europarådet framhåller alt medföljande makor borde komma i åtnjutande av eget underlag för ATP.

SAK anger två förslag lill lösning av pensionsfrågan. Det första iime­bär att medföljande make under ullandsplacering får ATP-grundande pensionspoäng, baserade på en fiktiv inkomst. Enligt del andra förslaget skulle utrikesdepartementet la på sig koslnaderna för en gmpp-pensions-försäkring för medföljande make under utlandsplacering. Pensionen skulle bli beroende av det antal år som medföljande make varit bosatt i utlandet.

SACO/SR pekar på att famUjesociala problem kan aktualiseras även vid förflyttning till Sverige. Departementet bör härvidlag känna elt visst ansvar och aktivt medverka lill atl missförhållanden elimineras.

Ambassaderna i Mexico och Washington samt SACO/SR välkomnar förslaget beträffande barnresor.

Vad gäller skolfrågan anser SACO/SR alt större frihet vid skolval är önskvärd. Vidare menar organisationen alt departementets service­funktion vad avser rådgivning i skolfrågor bör utsträckas till alt gälla problem även i samband med hemförflyltning.

Flera remissinstanser ansluter sig till UDP:s resonemang när det gäl­ler ersättning för sjuk- och tandvård, försäkringsfrågor m. m.

7.8 Lokalanställda

De remissinstanser som yttrat sig i frågan stöder förslagen rörande lo­kalanställda.

Ambassaden i Washington understryker vikten av att de lokalan­ställdas befordringsmöjligheter förbättras. Ambassaden menar att en

Prop. 1975/76: 96

79

slörre flexibiUtet vid valet mellan lokalanställd och utsänd personal är erforderlig.

Konsulatet i Marseille anser att de lokalanställdas villkor bör avvägas med hänsyn till förhållandena i anstäUningslandet och att lokalanställ­ning av svenskar bör ske endast undantagsvis.

Ambassaden i Mexico instämmer i förslagen om förbättring av semes­terförmåner för lokalanstäUda. Vidare välkomnas de föreslagna förbätt­rade möjlighetema för lokalanstäUda att besöka Sverige.

Exportrådet förutsätter att likartade villkor i största möjliga utsträck­ning skall kunna åstadkommas för all lokalanställd personal vid utlands­myndigheterna.

7.9 Organisatoriska frågor

RRV ifrågasätter benämningen budget- och organisationssekretariat. Uppgifterna för sekretariatet synes enligt RRV i stort överensstämma med departementspraxis i övrigt varför verket föreslår att ell planerings-och budgelsekretariat inrättas inom departementet. SPN menar att den övergripande personaladministrativa planeringen bör ingå i detta sekre­tariats arbetsuppgLfter.

SPN anser att det bör övervägas om inte ansvaret för frågor rörande arbetsplatsens fysiska och psykiska miljö bör åvila den personaladmi­nistrativa enheten.

Exportrådet förordar att personal på chefsnivå som har erfarenhet från annan verksamhet knyts tUl utrikesdepartementets administration.

Nämnden tUlstyrker förslagen om ökad kapacitet inom departemen­tets personaladminislraliva sektor. Nämnden framhåller vidare alt de ökade arbetsuppgifterna för dess ledamöter förutsätter en utbyggd ad-ministtativ apparat.

Nämnden beklagar att UDP inte närmare sökt precisera utbUdnings-organisationen. Önskemålet att undervisningen skall vara starkt indivi­dualiserad förutsätter att den ansvarige tjänstemannen har omfattande kunskaper främst om utbildningens ämnesmässiga förutsättningar. Ut­bildningen bör därför stå under ledning av en person med tillräcklig er­farenhet av tjänst som diplomat vid beskickning i åtminstone några olika länder. Den pedagogiska utveckling och aktivering av metoder och material m. m., som också är en viktig fömtsättning för utbUdningspro-grammets genomförande, torde bäst tillgodoses genom konsultation, samverkan med övriga utbildningsinstitutioner i första hand PUN och kontinuerlig utvärdering.

Nämnden anser att förslaget att starkare samordna utbUdningsverk-samheten med personalplaneringen i princip är riktigt och att utbUdning är en integrerad del i övriga personaladministrativa aktiviteter. Men en till synes rationell samordning kan enligt nämndens mening på ett om-

Prop. 1975/76: 96

80

rade som utbildningens verka hämmande om vägarna till överordnade instanser i onödan förlängs. Mycket talar därför för alt utbUdningsfunk-tionen bör få en självständigare ställning än som föreslagits i UDO.

PUN instämmer i UDP:s åsikt alt det finns ett starkt samband meUan utbildning och andra personalutvecklande åtgärder. Tanken på en mer renodlad enhet för utbildningens genomförande är emellertid främ­mande för en modern syn på personalutbildning. Departementets utbUd-ningsenhet bör därför enligl PUNs mening få en sådan stäUning att den inte bara får god kontakt med den personaladminislraliva funktionen. Den måste också ges möjlighet alt nära följa verksamheten inom depar­tementets hela kompetensområde så att den tidigt kan fånga upp utveck­lingstendenser och förändringar inom utrikesförvaltningen och föra ut dem genom olika slag av utbildningsinsatser. Därigenom kan personal­utbildningen också bli elt användbart instrument i verksamhetsutveck­lingen.

Statskontoret och SACO/SR stöder UDP:s förslag rörande inspektörs­funktionen.

Enligt statskontoret finns det anledning att ylterligare pröva hur de uppgifier det här är fråga om bör förenas med andra insatser av lill-synskar aktar.

Inspektörens verksamhetsområde bör enUgl SPN inte begränsas endast lill personalens arbetsförhållanden.

TCO-S anser all det visat sig olämpligt alt en av arbetsgivaren utsedd person sätts atl företräda personalens intressen som det enligt svensk praxis ankommer på fackliga organisationer alt bevaka. Om inspektörs-verksamheten i fortsättningen skall avse främst personalens arbetsför­hållanden bör enligt TCO-S inspektören antingen utses av de fackliga organisationerna eller rapportera tiU dessa. Elt annat alternativ är att funktionen övertas av fackliga förtroendemän.

TCO-S framhåller i anslutning till UDP:s överväganden om den för­vallningsdemokratiska verksamheten att det är i de enskilda besluten om tjänstetillsättningar som personalintegrationens faktiska innehåll kommer att bestämmas sedan elt övergångsskede passerats. Både från arbetsgivarhåll och från facklig sida måste det då finnas en vilja att för­ändra förlegade attityder och värderingar.

7.10 Kostnadsberäkningar

RRV anser sig utifrån föreliggande material inte kunna ta ställning till relevansen i UDP:s kostnadsberäkningar. RRVs bedömning är att den redovisade merkostnaden är ett minimibelopp.

TCO-S anser att kostnadsberäkningarna tyder på att de ekonomiska aspekterna omöjligen kan utgöra något hinder för elt snabbt genomfö-

Prop. 1975/76: 96

81

rande av en sedan länge eftersträvad modem personalpolitik i utrikes­förvaltningen.

7.11 Genomförande

TCO-S och SACOfSR bedömer det som mycket angeläget att UDP:s förslag genomförs den 1 juli 1976. SACO/SR anser.vidare att det är vik­tigt att förslagen genomförs i.sin helhet. Skulle bitar ryckas loss kan syf­tet med utredningen gå förlorat.

8    Föredraganden

8.1 Utrikesdepartementets organisation

8.1.1 Bakgrund

Utrikesförvaltningens verksamhet är mångfasetterad. Den påverkas av det internationella skeendet som tvingar fram ständiga förändringar. Det internationella samarbetet vidgas och de internationeUa ärendena ökar i omfattning och betydelse. Den alltjämt pågående avkoloniseringspro-: cessen leder tUl uppkomsten av nya stater. Sveriges intemationella kon­takter blir härigenom allt fler. Nya intemationella organisationer bUdas och de existerande organisationerna vidgar efter hand sina verksamhets­fält. Riksdagen och allmänheten i Sverige visar ett glädjande engage­mang i utrikespolitiska frågor. Dessa förhållanden bUdar utgångspunkten för min bedömning av frågan om en lämplig organisation för utrikes­departementet.

Den nuvarande organisationen går i stort tillbaka på beslut som fat­tades 1963. Den stmktur som då infördes bar i huvudsak fungerat tiU­fredsställande. Inom framför aUt handels- och biståndssektorerna har dock behovet av organisationsförändringar visat sig. Omorganisation av dessa områden bar genomförts och berörda sektorer är numera organise­rade efler samma principer som gäller för övriga departement sedan 1965 års departementsreform.

När jag därför förra året uppdrog åt en utredning att se över utrikes­departementets organisation, undantogs utrikeshandelsenheterna och av­delningen för intemationellt utvecklingssamarbete från uppdraget.. Dét har ingått i utredningsuppdraget att pröva fömtsättningama för alt på utrikesdepartementet i dess helhet tUlämpa den organisation som gäller för övriga departement.

Jag framhöll i direktiven tUl utredningen att vårt växande intematio­nella engagemang har ökat behovet av långsiktig planering, utredningar och analyser Uksom att en allt större del av utrikesförvaltningens perso­nal har måst avdelas, för multilateralt förhandlingsarbete inom bl. a.

6   Riksdagen 1975176.1 saml. Nr 96

Prop. 1975/76: 96

82

FN-systemets ram. Vidare erinrade jag om önskemål från riksdagen och allmänheten om ökad information rörande intemationella förhållanden och svenska utrikespolitiska ställningstaganden. Jag erinrade också om alt successiva personalförstärkningar skett och att organisatoriska för­ändringar vidtagits.

Utredningen (utrikesdepartementets organisationsutredning UDO) har redovisat resultatet av sitt arbete i betänkandet (Ds UD 1975: 2) Utrikesdepartementets Organisation. UDO har i likhet rned den sarrt-tidigt tillsatta personalpolitiska utredningen vid bedömningen av de framtida arbetsuppgifterna för utrikesförvaltningen framhållit, atl ökad tonvikt måste läggas på utrikesförvaltningen såsom regeringens bere­dande organ i utrikespolitiska frågor. De båda utredningarna har också betonat de ökade krav som ställs på utrikesdepartementet genom ett växande intresse för internationella frågor och den vikt som bör läggas vid utrikesförvaltningens uppgift att informera om förhållanden i utlan­det. Denna bedömning delar jag.

I delta sammanhang vill jag också understryka utrikesförvaltningens övergripande uppgift att verka för en samordnad utrikespolitik. Dertna uppgift är också fastslagen i den nya regeringsformen. Det måste finnas en central samordnuig beträffande sådana utrikesförbinddser, som har utrikespolitisk betydelse eller kån medföra rättsliga förpliktelser för Sverige.

Av särskild betydelse för en bedömning av lämplig organisation för utrikesdepartementet är behovet av utrikespolitisk beredskap. Delta gäl­ler i vårt förhållande till andra stater. Men det gäller även i internatio­nella organisationer, där vårt medlemskap många gånger tvingar till ställningstaganden med kort varsel inte minst i konfliktsituationer och vid kriser. Det är därför angeläget att organisationen är flexibel ocb medger att resurser snabbt kan omdisponeras.

Med ett ökat internationellt samarbete och beroende skärps kraven på bevakningen av det utrikespolitiska skeendet. Delta gäller inle minst utvecklmgen i Europa och relationema öst/väst, vilka också påverkar vår säkerhetspolitiska situation. Uppföljningen av resultaten från den nyligen avslutade europeiska säkerhels- och samarbetskonferensen och bevakningen av förhandlingama i Wien om ömsesidiga truppreduktio-ner i Centraleuropa kräver insatser från utrikesförvaltningens sida. Vår utrikespolitiska strävan att söka bistå utvecklingsländerna i deras an­strängningar att nå en rättvisare ekonomisk världsordning ocb att över­brygga klyftor mellan i- och u-länder innebär fortsatta insalser på det intemationella planet. Delta innebär ökade krav på utrikesförvaltningen. Även på områden som nedrustning, krigets lagar, mänskliga rättigheter o. dyl. har jag kunnat konstatera att anspråken på aktiva svenska insat­ser i intemationella sammanhang växer. Också på miljöområdet och in­om det teknisk-vetenskapliga fältet har det blivit naturligt för Sverige

Prop. 1975/76: 96

83

att aktivt driva frågor i inlernationeUa sammanhang. Det är mot denna bakgmnd jag förordar en förstärkning av utrikesdepartementets perso­nalresurser.

För utrikesförvaltningens vidkommande begränsas verksamheien inte till de uppgifter som för departementen anges i instruktionen (1974: 834) för regeringskansUet, nämligen att bereda regeringsärenden och ärenden som avgörs av departementschef, att expediera beslut i sådana ärenden och att i övrigt biträda departementschefen i hans verksamhet. För ut­rikesdepartementet liksom för utrikesrepresentationen har utfärdals sär­skilda instmktioner. Utrikesförvaltningen skall, vid sidan av uppgiften att vara instrument för den svenska utrikespolitiken, bl. a. ge service åt svenska medborgare och sprida information om Sverige i utlandet. Ut­rikesdepartementet fungerar som basorganisation för denna verksam­het.

Vidare måsle utrikesdepartementet i samverkan med andra departe­ment i viss utsträckning följa utvecklingen även på andra områden än sådana där det har särskUt ansvar som fackdeparlemenl.

8.1.2 Utrikesverk

Eftersom utrikesdepartementet har all som basorganisation för ut­landsmyndigheterna ägna sig ål vad som betraktas som verksärendeh uppdrog jag åt UDO alt i sitt utredningsarbete särskUt beakta denna omständighet.

UDO har övervägt möjligheten att från departementet skilja ut de s. k. verksärendena, dvs. ärenden vilkas avgörande inte kräver beslut av regeringen. Dessa ålerfinns f. n. inom den nuvarande rättsavdelningen och administrativa avdelningen. Uiredningen franihåller i det samman­hanget att vissa fördelar är förenade med en sådan organisatorisk lös­ning men alt nackdelarna överväger. Fördelarna skulle Ugga däri att ka­binettssekreteraren avlastas vissa arbetsuppgifter och atl man skulle få en organisation som bätlre än den nuvarande stämmer överens med de övriga departementens. Mol tanken på att inrätta ett utrikesverk anför UDO en rad skäl, bl. a. att krav på samordning av utrikespolitiken mot­verkas och att många verksärenden inom departementet antar en politisk karaktär som gör del angeläget att de handläggs där. Sistnämnda om­ständighet äger enligt UDO relevans också av det skälet alt utrikesdepar­tementets konlaklkrets i stor omfattning utgörs av utländska myndig­heter, vilka skulle finna det onaturligt om de inte fick framföra sina ären­den till departementet. UDO anför vidare alt personaladministrationen skulle kompliceras och alt integralionsslrävanden i personalpolitiskt hän­seende skulle motverkas.

För egen del vill jag anföra följande. Frågan om en klyvning av ut­rikesdepartementet i en departements- och en verksdel rymmer flera aspekter. UDO har gjort en analys av de för- och nackdelar som är för-

t6    Riksdagen 1975/76. 1 saml. Nr 96

Prop. 1975/76: 96

84

enade med en sådan ordning. Analysen har lett UDO till uppfattningen att de senare överväger och alt någon klyvning av departertientet inte bör ske. Enligt min mening är det material som föreligger inte tUlräck-Ugt för ett slutiigt ställningstagande i frågan. TiU dess ett sådant mate­rial föreligger bör den nuvarande ordningen bestå. Något utrikesverk bör alltså inte inrättas nu.

UDO har också prövat förutsättningarna för att från utrikesdeparte­mentet överföra oUka ärendegmpper till annat organ. UDO har därvid funnit, att ett överförande av ärenden från rättsavdelningen i så gott som samtliga fall skulle vara orationellt.

Jag delar i stort den uppfattning UDO har uttalat och finner alt för­utsättningar inte föreligger för att nu genomföra någon överflyttning av ärenden från rättsavdelningen till något annat organ. Jag vill även fram­håUa att en ärendeöverflyltning för att vara meningsfull bör vara av en viss omfattning. Detta skulle inte bli fallet för rältsavddningens vidkom­mande. Motsvarande analyser av arbetsuppgiftema inom administrativa avdelningen har visat att möjligheter föreligger ätt överflytta vissa be­gränsade gmpper av ärenden till den för de övriga departementen ge­mensamma organisationsavdelningen (OA) under finansdepartementet. Jag avser att i samråd med bl. a. personalen fortlöpande pröva möjlig­heterna att överföra vissa administrativa uppgifier tUl detta organ.

8.1.3 Huvudenheter för verksärenden departementala ärenden

Utöver de altemativ som har redovisais i föregående avsnitt (8.1.2) har UDO också prövat ett tredje. Enligt detta skulle departements- och verksfunktionerna hållas organisatoriskt ålskUda inom departementets ram. UDO avvisar emellertid även detta alternativ, bl. a. därför alt det framstår som personalpolitiskt tveksamt.

I särskilt yttrande som avgivits av två experter i utredningen förordas en uppdelning av departementet i två huvudenheter, en för deparlemen­tala ärenden och en för verksärenden. Huvudenheten för verksärenden föreslås stå under ledning av en överdirektör sidoställd med kabinetts­sekreteraren. Den senare föreslås få titeln statssekreterare. Huvudenhe­ten för verksärenden föreslås få åtta sakenheter, nämligen en juridisk-konsulär enhet, en protokollsenhet, en personalenhet, en ekonomienhet, en dokumentationsenhet, en kommunikationsenhet, en inspektionsenhet och ett sekretariat för säkerhets- och beredskapsfrågor. Den deparlemen­tala huvudenheten omfattande fyra politiska enheter, en rättsenhel och en press- och informationsenhet, skulle ledas av en statssekreterare, en biträdande statssekreterare ocb en rättschef/expeditionschef. TUl den de­partementala huvudenheten föreslås höra ett planerings- och budget­sekretariat i stabsställning. Enligt experternas uppfattning har detta or-ganisationsallemativ flera fördelar framför det som UDO har fört fram. Det ger klara ansvarsförhållanden, enkel ledningsorganisation, ökad ef-

Prop. 1975/76: 96

85

fektivitet i verksamheten samt en organisatorisk stmktur som nära över­ensstämmer med vad som tillämpas i andra departement.

För egen del vill jag anföra följande. Utrikesdepartementets primära uppgift är atl för regeringens slällningslagande bereda ärenden som gäl­ler Sveriges förhållande till andra länder och intemationella organisa­tioner. Flertalet av de ärenden som handläggs inom departementet till­hör denna kategori. Inom departementet handläggs emellertid också, som tidigare har nämnts, åtskUliga verksärenden.

Förslaget om en uppdelning av departementet på en departemenial huvudenhet och en huvudenhet för verksärenden innebär både för- och nackdelar jämfört med nuvarande organisation. För förslaget talar främst alt man härigenom uppnår en förenklad ledningsorganisation samtidigt som statssekreteraren avlastas ansvaret för en betydande grupp ärenden. Mol förslaget kan å andra sidan anföras att det kan medföra risker, för att de utrikespolitiska aspektema på ett verksärende inte beaktas tiU­räckligt. Härtill kommer att utrikesdepartementets verksamhet till stor del består av kontakter med andra länder. För dessa kan det vara naturligt att vissa ärenden, även om de är av verkskaraktär, handläggs på den po­litiska avdelningen eller rätlsavddningen.

Ylterligare vUl jag i denna fråga framhålla att man, som UDO har framhåUit, bör utveckla organisationen i riktning mot ökad integration av arbetsuppgiftema. Detta har också varit ett starkt personalönskemål.

En central frågeställning för en bedömning av värdet med en uppdel­ning av bär berörda arbetsområden på två huvudenheter gäller kabinetts­sekreterarens ställning. Jag fäster särskild vikt vid att verksamheten är väl samordnad. Den nödvändiga samordningen anser jag bättre kunna tillgodoses om en chefstjänsteman har ansvaret för hela arbetsfältet.

Vad särskilt gäller protokollet är dess funktion av slor vikt i kontak­terna med de utländska ambassaderna i Stockholm. Även rent politiska frågor tas upp i dessa kontakter, vUket talar för att samordningsansvaret bör vUa hos chefen för den politiska avdelningen.

Med hänsyn till vad jag har anfört vill jag nu inte förorda en sådan or­ganisatorisk uppdelning av departementet som föreslås i det särskUda ytt­randet. Som framgår av det följande har jag emellertid tagit fasta på det jag funnit positivt i förslaget. Jag förordar sålunda i det följande en bibehåUen indelning av departementet i fyra avdelningar nämligen en politisk avdelning (med protokollet), en rättsavdelnmg, en avdelning för internationellt utvecklingssamarbete och en administrativ avdelning. Här­till kommer dels de med handelsdepartementet gemensamma utrikes­handelsenhetema, dels enheten för press och information. TiU den ad­ministrativa avdelningen förs en betydande del av de ärenden som kan betecknas som verksärenden. Jag,återkommer i det följande tiU den när­mare organisationen inom avdelningarna.

Prop. 1975/76: 96

86

8.1.4 Ledning och planeringsverksamhet

UDO har föreslagit att utrikesdepartementet organiseras efter ett en­hetssystem och att följande enheter inrättas, nämligen fem enheter inom den politiska sektorn, tre inom den rättsliga, en protokoUsenhet, en press-och informationsenhet, en enhet för dokumentation och en för kommu­nikation samt två enheter inom den administrativa sektom. Vidare har den föreslagit inrättande av ett sekretariat för budget- och organisations­frågor och ett sekretariat för säkerhets- och beredskapsfrågor. Även jag anser att verksamheten bör organiseras efter ett enhetssystem.

I fråga om departementsledningen föreslår UDO att en lediungsgrupp inrättas bestående av en kabinettssekreterare, två biträdande kabinetts­sekreterare, en rättschef/expeditionschef, en administrationschef samt en statssekreterare för internationellt utvecklingssamarbete. UDO föreslår vidare att chefen för press- och informationsenheten deltar i gmppens arbete liksom att ytterligare tjänstemän tillfäUigt eller permanent knyts till gmppen.

F. n. gäUer den ordningen att kabuiettssekreteraren närmast under de­partementschefen har ansvaret för det dagUga arbetet i departementet och utövar ledningen av våra utlandsmyndigheter. I enlighet med inter­nationeU praxis betraktar de utländska beskickningscheferna i Stockholm kabinettssekreteraren som sin naturliga kontakt.

Kabmettssekreteraren har numera en sådan arbetsbörda att han får svårt att ägna sig åt den önskvärda långsUttiga planeringen. Jag bedömer det därför som angeläget alt fömtsättningar skapas för en delegering av vissa av kabinettssekreterarens uppgifter. Samtidigt finner jag det vik­tigt att även i fortsättningen en chefstjänsteman har ansvaret under de­partementschefen för ledning av arbetet inom utrikesdepartementet och utrikespresentationen (jfr instmktionen fÖr UD § 2).

Kabinettssekreteraren innehar sålunda en särstäUning i organisationen. Detta har även på sin tid framhåUUs av statsutskottet (1970: 85) som bl. a. underströk den samordnande funktionen. I enlighet med strävan­dena att skapa större enhetUghet även i fråga om titulatur inom rege­ringens kansli anser jag att titeln kabinettssekreterare bör utbytas mot titeln statssekreterare. Detta innebär inte någon förändring i vederbö­rande tjänstemans övergripande samordningsansvar. Detta ansvar för be­redningen av såväl viktigare aktueUa ärenden som frågor av mera lång­siktig eller principiell natur bör kvarstå.

Jämte sina instmktionsmässiga uppgifter bör liksom f. n. den biträdan­de statssekreteraren vid sidan av statssekreteraren i handelsdeparte­mentet ha ansvaret för utrikeshandelsenhetema och statssekreteraren liksom nu närmast under vederbörande statsråd för intemationellt ut­vecklingssamarbete svara för de tre enhetema inom avdelningen för ui-temationellt utvecklingssamarbete.

Varje avdelningschef bör tilldelas ett särskUt samordningsansvar för

Prop. 1975/76: 96

87

samtliga ärenden som faller inom avdelningens ansvarsområde eller sär­skilda kompetens. Chefen för rättsavdelningen (rättschefen) bör dess­utom få tUl särskild uppgift att svara för lagenlighet, följdriktighet och enhetlighet i departementets verksamhet. Administrationschefen, som bör benämnas expeditionschef, bör ha ansvaret för arbetet inom den admir nistraliva avdelningen inkl. dokumentationsenheten och kommunika­tionssektionen samt budget- och organisationssekretariatet och sekre­tariatet för säkerhet och beredskap. Samordningsansvaret för den po­litiska avdelningens enheter samt protokollet bör åvila chefen för den poUtiska avdelningen. Innehavaren bör få titeln ambassadör. Jag vill i detla sammanhang peka på att arbetsfördelningen meUan rättsavdel­ningen och administrativa avdelningen inom UD är sådan att rättsche­fen även kommer att uträtta vissa göromål som i andra departement fullgörs av expeditionschef eller expeditionschef/rättschef.

Genom det ansvar som åläggs cheferna för avdelningarna bör en väsentlig delegering av arbetsuppgifter från statssekreteraren kunna kom­ma tUl stånd. Jag förutsätter att erforderlig samordning av verksamheten säkerställs genom fortlöpande samråd mellan chefstjänstemännen.

Jag avser att i varje särskilt fall fastställa hur de tjänstemän som skall stå lill mitt förfogande skall inordnas i organisationen. Dessa tjänstemän bör så långt möjUgt inordnas i olika enheter.

Planeringsverksamheten inom departementet bör i första hand åvila de olika sakenheterna. Ansvaret för planeringsverksamhet med sikte på en utrikespolitisk beredskap bör dock åvila en särskild enhet inom den politiska avdelningen. För den personalplanerande verksamheten krävs en särskUd personaladminislraliv enhet. Samtidigt vill jag understryka nödvändigheten av att personalplaneringen förankras väl i departements­ledningen.

Vad slutligen gäller den verksamhet som inom övriga departement bedrivs av planerings- och budgetsekretariat förordar jag den av utred­ningen föreslagna lösningen med ett sekretariat för budget- och organisa­tionsfrågor. Detta sekretariat bör utöver budgetärenden få ansvaret for organisationsfrågor av mera övergripande karaktär samt gentemot ut­landsmyndigheterna svara för departementets samordning i frågor som rör verksamhets- och resursplanering.

UDO:s förslag om att inom enheterna slopa sektionsindelning utom vad gäller enhetema inom den administrativa avdelningen ansluter jag mig till.

Jag ansluter mig också till förslaget att upplösa förhandlingsgruppen som särskild organisatorisk enhet.

Jag har inget att erinra mot förslaget att upprätta ett särskUt sekretariat för säkerhets- och beredskapsfrågor. Händelseutvecklingen har klart vi­sat angelägenheten av att stärka denna funktion inom departementet. Jag finner de av utredningen förordade arbetsuppgiftema för detta sek­retariat lämpliga.

Prop. 1975/76: 96

88

För nedrustningsärenden har regeringen en nedrustningsdelegation med parlamentariska representanter och för närvarande under ordföran­deskap av en statssekreterare inom utrikesdepartementet. Delegationen är understäUd mig. De tjänstemän inom utrikesdepartementet som för­bereder ärenden för nedmstningsdelegationen liksom nedrustnings­frågor inom FN är i dessa frågor underställda ordföranden i nedmst­ningsdelegationen.

Ordföranden i nedrustningsdelegationen har en handläggare och en assistent till sitt förfogande. Dessa är organisatoriskt på samma sätt som min och kabinettssekreterarens handläggare knutna till politiska avdel­ningen.

8.1.5 Organisation inom avdelningarna

UDO har föreslagit att verksamheten inom den politiska sektom för­delas mellan fem enheter. Två av dessa enheter föreslås bU länderenheter med en indelning efter geografiska kriterier. Den första enheten skulle svara för handläggningen av frågor rörande aUa länder i Europa och Nordamerika och den andra för länder, i Afrika, Asien, Sydamerika och Oceanien. FN-ärenden föreslås, liksom hittills, hållas samman i en särskild organisatorisk enhet. En fjärde politisk enhet föreslås få an­svaret för samtUga ärenden som handläggs inom den nuvarande fjärde poUtiska byrån, dvs. ärenden rörande bl. a. nedrustnings-, kärn­energi-, miljö-, rymd- och andra teknisk-vetenskapliga frågor med un­dantag för nedrustningsfrågor. Dessa föreslås överförda tUl en nyinrät­tad femte enhet för bl. a. säkerhetspolitisk planering. TiU denna före­slås också överförda ärenden rörande bl. a. eiiropeiska säkerbetskonfe-rensen. Atlantpakten, Warszawapakten, förhandUngarna om begränsning av strategiska vapen liksom om ömsesidiga tmppreduktioner i Central­europa. Det har också föreslagits att den femte enheten skuUe få speci­ella utredningsuppdrag. UDO föreslår vidare att denna nya enhet får uppgiften att sammansläUa utrikespolitiska översikter och att redigera vissa publikationer från utrikesdepartementet.

En rad olika skäl kan anföras för skUda länderindelningar på den politiska sektorns bUaterala enheter. Man kan låta öst/väst-problema­tiken avspeglas i organisationen eller anlägga ett synsätt som talar för en indelning efter nord/sydkriterier.

Jag bedömer det som särskilt angeläget att i en ny organisation av verksamheten inom den politiska avdelningen beakta dels att bevak­ningen av den poUtiska utvecklingen i oUka delar av världen får ökade resurser, dels att departementets planerings- och ulredningsorganisation vad gäller främst säkerhetspoUtiska frågor stärks. De multUaterala frå­gorna, framför aUt samarbetet inom FN:s ram, måsle ha en fortsatt stark ställning inom den politiska sektom.

Jag behandlar först den bUaterala sidan. Ökade krav ställs idag på de­partementet att följa utvecklingen i olika delar av världen och handha

Prop. 1975/76:96    ,

89

våra politiska förbindelser inte minst med de många statema i Asien, Afrika och Latinamerika. De alltmera omfattande förbinddsema med de väst- och östeuropeiska statema liksom med Nordamerika kräver ökade arbetsinsatser. Dessa krav kan tillmötesgås endast genom en vä­sentlig utbyggnad av den bUaterala sektom av nuvarande politiska av­delningen, som för detla ändamål bör uppdelas i tre enheter:

   En enhet omfattande de nordiska ländema, Sovjetunionen, övriga

östeuropeiska länder, Kina samt vissa stater i Östasien.

TUl denna enhet hänförs även frågor rörande rikets gränser, neutra­litetsfrågor samt mUitära tillståndsärenden.

En andra enhet omfattande Västeuropa utom Norden, Nord- och Latinamerika, statema i det karibiska området samt Europarådet.

En tredje enhet omfattande Afrika, Asien utom de stater som faUer under enhet I, samt AustraUen, Nya Zeeland och Oceanien.

Den politiska avdelningen bör indelas i fem enheter. Ett större antal skuUe skapa administrativa problem. Till den föreslagna FN-enhelen bör utöver de ärenden som f. n. handläggs på FN-byrån föras vissa ärenden från nuvarande fjärde politiska byrån. FN-enhelen bör för utrikesdepartementets del handlägga ärenden avseende Internationella alomenergiorganet (lAEA), övriga kärnenergiärenden, miljö- och rymd­frågor. Även utrikespolitiska aspekter av tekniskt och vetenskapligt sam­arbete och befolkningsfrågor samt av samarbete inom vissa multUaterala organ angående naturtUlgångar och energi bör överföras till enheten för FN-frågor.

Jag anser det angeläget att sammanföra handläggningen av ärenden med säkerhetspolitiskt innehåll till en enhet inom utrikesdepartemenlel. Fömtsättningar skapas därigenom såväl för en fördjupad behandling av löpande ärenden med säkerhetspolitiskt innehåll som för elt nog­grannare beaktande av de mer långsiktiga aspekterna av svensk säkerhet. Jag bar tidigare framhållit behovet av att även stärka departementets planerings- och ulredningsorganisation vad gäller sådana frågor. Med hänsyn härtill instämmer jag i UDO:s bedömning av behovet att för i första hand dessa ändamål inrätta en ny enhet. Den skall alltså kunna anförtros planerings- och utredningsuppdrag av övergripande natur. In­riktningen av de säkerhetspolitiska utredningama bör ske i nära samar­bete med sekretariatet för säkerhetspoUtik och långtidsplanering (SSLP) inom försvarsdepartementet. Utrikesdepartementet bör även ges möjlig­het att medverka vid utövandet av försvarsdepartementets anvisningsrätt när det gäller inriktningen av säkerhetspoUtiska studier och utredningar vid försvarets forskningsanstalt. TUl denna nya enhet bör från nuvarande fjärde politiska byrån överföras ärenden angående nedmslning samt det säkerhetspolitiska perspektivet på såväl kämenergin som frågor om an­vändningen av jordens resurser.

Den föreslagna organisationen av den politiska avdelningen innebär inte någon förändring av arbetsuppgifter eller ställning för avdelningen

Prop. 1975/76: 96

90

för intemationellt utvecklingssamarbete. Denna avdelning svarar således för ärenden om Sveriges bUaterala och multilaterala utvecklingssamar­bete, ärenden om humanitärt bistånd samt ärenden som rör SIDA.

I detla sammanhang finns det anledning alt helt kort beröra ansvars­fördelningen mellan utrikesdepartementet och andra departement vid bandläggningen av inlemationeUa frågor.

Det ankommer på regeringen att fördela ärenden mellan olika depar­tement. Genom departementsförordningen har tämligen utförligt regle­rats tUl vUket departement olika sakfrågor hör. Där föreskrivs alt ären­den rörande bl. a. rikels förhållande till och överenskommelser med främmande makter hör till utrikesdepartementet. Någon generell regel om att internationella frågor som berör visst sakområde skall handläg­gas i viss ordning finns inte. Det åvilar därför resp. departement att liU-varata även de intemationella aspekterna av de sakfrågor som hör till departementet. De olika departementen har också resurser för detla i form av sekretariat för internationella frågor. Utrikesdepartementet har till uppgift att bedöma de utrikespolitiska aspekter som kan vara aktuella och vid behov bistå andra departement med förhandlingsexperlis etc. Gemensam beredning sker därför i frågor som i sak faUer under fack-departement men vilka också har utrikespolitiska aspekter eller rör inter­nationella förpliktelser. Den nuvarande kompetensfördelningen mellan utrikesdepartementet och fackdepartementen är enligt min mening till­fredsställande och det finns inte anledning alt föreslå några förändringar härvidlag.

Beträffande rättsavdelningen har UDO föreslagit att verksamheten uppdelas på tre enheter med departementala ärenden, och verksärenden blandade. I förslaget har särskilt framhållits behovet av atl prioritera traktaträltsliga frågor, inte minst med hänsyn lill utrikesdepartemen­tels särskUda ansvar för dessa uppgifier.

Jag ansluter mig tUl utredningens förslag om tre rättsenheler. I fråga om fördelningen av ärendena mellan de olika enheterna inom rättsav­delningen har jag ingen erinran mot huvudlinjerna i det förslag utred­ningen framlagt.

En fråga med anknytning tiU den rättsUga sektorn gäller den folkrätts­sakkunnige. Handläggningen av de folkrättsliga ärendena bör, liksom hittills, normalt ske inom rättsenhetema. Den folkrättssakkunnige är idag placerad utanför linjeorganisationen. Den sakkunnige skall dds självständigt bevaka folkrättsulvecklingen och uppmärksamma departe­mentsledningen på initiativ som kan vara önskvärda, dels bistå stats­sekreterare och samtliga avdelningar i viktigare folkrältsliga frågor. Jag finner inle skäl föreligga att ändra på detta förhållande.

Jag övergår nu till den administrativa avdelningen. Jag delar den av utredningen  framförda åsikten  att administrationschefen  fortsalt bör utöva etl souschefskap för de administrativa ärendena inom departe-. mentel. Som jag tidigare har anfört, bör till den administrativa avdel-.

Prop. 1975/76: 96

91

ningen föras en personalenhet, en ekonomienhet, en dokumenlationsen-het, en kommunikationssektion, sekretariaten för budget- och organisa­tionsfrågor samt för säkerhels- och beredskapsfrågor. Jag instämmer i stort i de förslag tUl omorganisation som i övrigt föreslås för den administrativa avdelningens del. Jag återkommer till organisationen av den personaladministrativa enheten liksom till inspeklionsfunktionen.

Jag har ingen erinran mot utredningens förslag till organisation av protokollets verksamhet, som enligt vad jag tidigare har anfört kom­mer atl falla under chefens för politiska avdelningen samordningsan­svar.

Också beiräffande sammanslagningen av press- och informationsby-råema till en gemensam press- och informationsenhet tiUstyrker jag i hu­vudsak utredningens förslag. Jag vill därvid särskilt betona att enheten i ökad utsträckning bör ägna sig åt information tUl riksdag, myndig­heter och allmänhet om utrikespolitiska frågor och den svenska utrikes­förvaltningens verksamhet. Förslaget att nuvarande tjänstetitlar inom pressbyrån bevaras anser jag rimligt med hänsyn tUl de speciella krav som verksamheten alt ombesörja pressfunklionerna ställer. För att de­partementets verksamhet i fråga om den allmänna Sverige-informationen i utlandet inte skall eftersättas bör den direkta ledningen av denna upp­gift liksom nu omhänderhas av en tjänsteman i kansliråds ställning.

I fråga om arkivet har det av uiredningen ansetts angeläget att åstad­komma en uppdelning av verksambeten på skilda enheter, en för do­kumentation och en för kommunikation. Jag ansluter mig i huvudsak till delta förslag och även tUl den föreslagna uppgiftsfördelningen. Ar­kivchefen blir i fortsättningen chef för den nya dokumentationsenhelen medan kommunikalionsseklionen skall ledas av annan tjänsteman.

Det föreslagna budget- och organisationssekretariatet liksom sekreta­riatet för beredskaps- och säkerhetsärenden underställs expeditionsche­fen. Jag avser emellertid atl i instmktion fastställa att dessa sekretariat också är verktyg åt departementsledningen. En särställning i organisa­tionen intar även chefen för dokumentationsenheten vars uppgift i samband med behandling av ärenden om utlämnande av handlingar bör kvarstå. Även delta bör få en instmktionsmässig reglering.

8.1.6 Ny organisation

Milt förslag tUl ny organisation för utrikesdepartementet har sam-manstäUts i en organisationstablå, vUken bör fogas lill regeringsprolo­kollel i delta ärende (jfr s. 92).

8.2 Den personalpolitiska utredningen

8.2.1 Allmänt

I den personalpolitiska utredningens (UDP) betänkande är förslagen koncentrerade till vissa huvudområden, som alla har en direkt anknyt-

Prop. 1975/76: 96

1

M

o  u

M

a 2

O

>

«

     CO

a H

4.

»

  ...1

4J a

«

   C

m H

rl   .H

U  0)

m s

vy u

J3

a

a

c   n)

0)      4.)

H       

Ö

S       Oj

ö

    3

o      

      o

W      Q

p;

pq

o

,>4

.ii

o

P.

w

Q

M

V4

O

J3

4-1

CJ

efl

H

l-I

1

ifl

4J

4J

0)

01

Ö

O 

13.1!

3

Ql

W

CO

II

c

«

o

m

1

u

CO

u

r-l

4J

CJ

CO

O

H

C

B

ca

H

w

s

H

C

B

c

H

3

s

.M

CO

.ii

0)

n)

 a

CO

H-a

CO

4 c

4-1

W   (fl

4J

3 00

:efl

o

V4

.-IM-I

.i!

-1   1-4

.-t

rt :o

O

H M-i

p

Prop. 1975/76: 96

93

ning till personalpolitiken och den personaladministrativa verksamheten. UDP har sålunda föreslagit en förenhetligad utrikestjänst med en gemen­sam karriär uppdelad på biträdande och handläggande personal. En vik­tig förutsättning för genomförandet av detta förslag är enligt UDP att departementets utbildningsverksamhet kan ytterUgare utvecklas. UDP har dragit upp riktlinjer för en sådan utveckling. Vidare har UDP fram­fört en rad förslag avseende verksamheten vid utlandsmyndigheterna med tonvikt på tjänstgöringsförhållandena utomlands för såväl utsänd som lokalanställd personal.

Inledningsvis viU jag fästa uppmärksamheten för det första vid att vissa av UDP:s förslag i likhet med UDO:s är avsedda att genom­föras under en tidsperiod som sträcker sig utöver etl budgetår. Bland dessa förslag märks utbyggnaden av departementels ulbUdningsverksam-het och ADB-utveckUngen inom departementet. Hit hör även sådana för­slag som för sitt slutUga genomförande är beroende av en lösning av departementets lokalfrågor. Dessa frågor, som jag nu inte lar ställning till, får prövas i det årliga budgetarbetet.

För det andra viU jag erinra om att, såsom utredningen själv påpekat, ett antal av de i UDP-betänkandet behandlade spörsmålen främst av­seende tjänstgöringsförhållanden utomlands är frågor som avses reg­leras genom kollektivavtal och följaktligen blott kan lösas genom för­handlingar. För det tredje bar UDP inom ramen för sina direktiv tagit upp flera frågeställningar som fordrar en mera tidskrävande analys än som varit möjlig inom den för utredningsarbetet tillmätta tidsramen ett exempel utgör de lokalanställdas arbetsvillkor. Dessa får jag följ­aktligen anledning att pröva, när erforderliga undersökningar slutförts. För det fjärde, slutligen, bör anmärkas att vissa av de av utredningarna föreslagna åtgärderna är av sådan organisatorisk och administrativ natur att de efter prövning kan genomföras utan särskild medelsanvisning eller mera vittgående principiell förändring och att de därför inte fordrar riksdagens ställningstagande.

8.2.2 Verksamhetsplanering

Utredningen framhåller alt personalplaneringen måste grundas på en fortlöpande analys av verksamheten inom utrikesförvaltningens olika delar. En effektiv personalplanering fömtsätter verksamhetsplanering och en starkare departemenial styrning av utlandsmyndigheternas ar­bete. Verksamhetsplanering och personalplanering måste gå hand i hand.

Även riksrevisionsverket (RRV) har ägnat hithörande frågor uppmärk­samhet. I en revisionsrapport med analys av ambassader understryker RRV vikten av planering och styrning av ambassadernas verksamhet i syfte att bl. a. nedbringa riskema för felaktiga prioriteringar samt alt möjliggöra ett effektivare utnyttjande av resurserna. RRV framhåUer att en utiandsmyndighets verksamhetsinriktning bör fastställas i en dialog

Prop. 1975/76: 96

94

med departementet varvid hänsyn bör tas till utomstående intressenter.

Jag fiimer dessa synpunkter välgrundade. Det är min avsikt att med utgångspunkt bl. a. i de förslag som framförts i RRV:s rapport låta när­mare utreda möjligheterna atl införa verksamhetsplanering i mera syste­matiska former vid utlandsmyndigheterna. Arbetet härmed har redan påbörjats inom departementet. Sedan någon tid pågår också arbete med en undersökning som syflar lUl att utvärdera flertalet utiandsmyn-digheter i Europa med avseende på verksamhetsinriktning och priorite­ringar i förhållande till departementets önskemål och behov. TUlkomsten av det föreslagna budget- och organisationssekretariatet bör kunna öka departementets möjligheter att bedriva fortsatt sådan verksamhet.

8.2.3 Samordning av fältverksamheten

En rationell styrning av utlandsmyndigheterna förutsätter enUgt UDP som regel att chefema har det av utredningen omnämnda övergripande ansvaret för alla officieUa svenska aktiviteter i sitt verksamhetsland. Som ett led häri bör enligt uiredningen de specialattachéer som är verksamma vid svensk utlandsmyndighet ha ulrikesdepartementet som huvudman. Landsorganisationen (LO) och Svenska Arbetsgivareföreningen (SAF) har vänt sig mot detta förslag. LO påpekar att frågan rymmer aspekter utöver de rent personalpolitiska. SAF menar atl exempelvis social-attachéema i viss mån fungerar som arbetsmarknadsorganisationernas representanter. Deras formellt friare ställning kan enligt föreningen un­derlätta arbetet med motsvarande organisationer i verksamhetsländema.

För egen del finner jag det naturligt att det övergripande ansvaret för i ett annat land utövad officiell svensk verksamhet gentemot detta lands myndigheter normall åvilar chefen för därvarande svenska beskickning. Detta förutsätter information och samordning. Det lokala personalad­ministrativa ansvaret bör också åvila beskickningschefen. Ofla kan ar­betsuppgifter vara gemensamma eller besläktade för utlandsmyndighe­ten och de specialatlachéer som är placerade vid denna. I sådana fall bör man givetvis i samråd meUan berörda hemmamyndigheter sträva ef­ter samordning av verksamheten och gemensamt utnyttjande av perso­nalresurserna för att uppnå största möjliga effektivitet.

Vederbörande fackdepartements sakområdesansvar bör självfallet be­stå. Frågor som rör verksamhetens inriktning och omfattning bör liksom hittills bU föremål för löpande samråd i hemmaorganisationen. Former­na för rekrytering av specialatlachéer, för fastläggande av deras arbets­uppgifter och för det löpande arbetet bör vara oförändrade. Enligt min mening tillgodoses i sak de synpunkter LO och SAF anfört inom ramen för de sålunda uppdragna riktlinjerna.

Jag vUl erinra om att en integration av SIDA:s biståndskontor i am­bassaderna sedan några år prövats med framgång. Inordnandet av bi-ståndsatlachéer under beskickningschefen har inneburit klarare ansvars-

Prop. 1975/76: 96

95

fördelning och ökad flexibilitet i organisationen utan att biståndsatta­chéns självständighet i handläggningen av frågor rörande utvecklings­samarbetet har trätts för nar.

Sådant samråd som jäg nyss har nämnt sker redan inom den form av specialistverksamhet som bedrivs inom ramen för handdssekreterar-organisationen. För tjänstemän inom denna utgör Sveriges exportråd centralt organ medan en samrådsgrupp mellan utrikes- och handelsdepar­tementen samt exportrådet har inrättats. I frågor som rör verksamhets­landets myndigheter är handelssekreterarna emellertid underställda be­skickningschefen.

8.2.4 En enhetlig utrikestjänst

I sitt förslag till en enhetlig utrikestjänst förordar UDP atl den nuva­rande uppdelningen i personalkategorier ersätts med en fördelning på biträdande och handläggande personal inom ramen för en gemensam karriär: utrikestjänsten. Motiveringen är bl. a. den förskjutning av ar­betsuppgifter mellan olika personalkategorier som ägt rum under de senasie åren. Denna förändring skulle enligt uiredningen ha lett lill att gränserna mellan personalkategorierna aUtmer har kommit alt framstå som godtyckliga och att en otidsenlig kategorUnddning har uppstått.

Alt en omfördelning av arbetsuppgifterna har ägt rum vid ett antal utlandsmyndigheter finner jag i likhet med flera av remissinsianserna obestridligt. De personaladministrativa konsekvenserna härav har också satt spår i myndigheternas organisation och i rekryteringen tUl poster utomlands. Jag vill mot denna bakgrund biträda förslaget om en ändrad kategoriindelning.

UDP:s förslag syftar i princip till en från allmänt accepterade perso­nalpolitiska synpunkler genomförd personalintegralion med likvärdiga befordrings- och utvecklingsmöjligheter för all personal. Häri ingår för­bättrade möjligheter för befordran från biträdande till handläggande personal.

I praktiken innebär förslaget bl. a. i stort sett oförändrade rekryte­ringsformer för biträdande personal samt en samlad rekrytering av fler­talet handläggare, alltså avskaffande av såväl aspirantsystemet som den särskUda rekryteringen av utrikeskanslister.

Det bör i detta sammanhang slås fast att utrikestjänstemännens yrke liksom all annan verksamhet kräver sina speciella kvalifikationer som inte enbart är koncentrerade till kunskaper i främmande språk. Man tycker sig ibland möta uppfattningen att en i Sverige yrkesverksam per­son kan förvandlas till en fullt kvaUficerad utrikéstjänsteman enbart ge­nom att han eller hon placeras vid en ambassad. I själva verket är ju kraven på lämplighet och utbUdning inte mindre rhärkerade för utrikes­förvaltningen än för annan offentlig tjänst. Utrikesförvaltningen utgör inte någon isolerad sektor, av statsförvaltningen men har liksom övriga

Prop. 1975/76: 96

96

sektorer sina egna särdrag. Det finns emellertid ingen aidedning att be­gränsa rekryteringen på det sätt som det nuvarande aspirantsystemet i praktiken kommit att göra. Möjlighet bör finnas också för personer med kortare eller längre erfarenhet inom statsförvaltningen och kvalifikatio­ner som gör dem väl ägnade för utrikestjänsten att på olika nivåer-för längre eUer kortare tid inttäda i denna. Genom en sådan öppnare rekry­tering ökas möjligheterna för utrikesförvahningen. att kunna anställa tjänstemän med en bredare erfarenhetsbakgrund.,

Jag har alltså ingen erinran mot UDP:s förslag alt det nuvarande aspi­rantsystemet avvecklas för att ersättas av ett förfarande med bredare in­tern och extern rekrytering samt förstärkt internutbUdning. Vidare in­stämmer jag i utredningens bedömning att nyanställningar i fortsätt­ningen i första hand bör göras efler utrikesförvaltningens beräknade behov och utbildningen anpassas härefter. Detta innebär att man i ljuset av hittills gjorda erfarenheter av aspirantsystemet överger tanken på att utrikesförvaltningen skaU erbjuda utbUdning även till personer som utanför dess ram avser att ägna sig åt internationeU verksamhet.

Vid flertalet av utlandsmyndigheterna är antalet tjänster starkt be­gränsat och kravet på mångsidighet och allmänkompetens hos såväl handläggande som biträdande personal följaktligen så långtgående att den hittillsvarande kategoriseringen redan av detta skäl ter sig allt mmdre motiverad. Samtidigt finns vid vissa utiandsmyndigheter lik­som i utrikesdepartementet behov också av specialinriklad personal för exempelvis särskilda förhandlingsuppgifter, exportfrämjande verksamhet, administration, press- och informationsarbete, juridiskl-konsulära upp­gifter m. m.

Antalet funktioner inom uttikesförvaltningen, som kräver sådan spe­cialisering, har ökat. En integration av personalpolitisk karaktär bör ses mot denna bakgrund och genomföras under hänsynstagande till de krav, som arbetet i utrikesförvaltningen ställer.

Från personalpolitiska synpunkter innebär delta inte någon avvikelse från UDP:s rekommendationer om en personalintegration som leder tiU likvärdiga befordringsmöjligheter och en slopad' kategoriindelning med ökad rörlighet mdlan olika funktioner. Jag instämmer i utred­ningens tankar om alt förekomsten av artskilda funktioner och kraven på specialistkunskaper inom utrikesförvaltningen nödvändiggör vissa hänsynstaganden i personalpolitiken. Till detta hör enligt min mening att man redan vid rekryteringen har att fästa särskUt avseende vid den sökandes intresseinriktning och förkunskaper.

När tjänster utlyses bör det klart anges för. vilket eller vilka områ­den tjänstema är avsedda. Hur dessa bäst bör identifieras är en fråga för personaUedningen och den av UDP föreslagna antagningsnämnden att lösa. Jag kan här tänka mig sådana områden fömtom det rent utrikespolitiska     som   det   handdspolitiska/kommersieUa,   det   bi-

Prop. 1975/76: 96

97

slåndspoUtiska och det juridiskl-konsulära, vidare press- och informa­tionsfrågor och administrativa frågor. Intagningen av nyanställda hand­läggare kommer därmed att återspegla såväl det beräknade behovet inom respektive område som de sökandes önskemål. Av väsentiig be­tydelse är dock även att en tjänsteman imder sin fortsatta karriär i för­valtningen om möjligt bör kunna såsom en följd av exempelvis ändrad intresseinriktning och nyförvärvade kvalifikationer byta verksamhets-sektor. Vid tillsättning av tjänst inom viss sektor bör sålunda självfaUet samtliga kvalificerade tjänstemän även inom övriga sektorer kunna kom­ma i fråga. Det är enligt min mening på denna punkt som personal-integrationen får sin största betydelse.

8.2.5 Rekrytering och befordran

Den av UDP föreslagna uppdelningen av basrekryteringen på två nivåer finner jag motiverad. Beträffande rekryteringen av handläggande personal bör det vara möjligt att rekrytera tUl såväl kanslisékretérar-som departementssekreterartjänster.

Bettäffande rekommendationen att rekryteruigen av biträdande per­sonal skulle koncentreras tUl två tUlfällen per år är jag mera tveksam. Omsättningen av biträdande personal är som utredningen påpekat be­tydande och jag finner det inte klarlagt att fördelarna av en stark kon­centration av rekryteringen skulle uppväga de därmed förenade prak­tiska nackdelama. Jag delar UDP:s uppfattning att det är viktigt med en gemensam introduktionsutbildning för bl. a. denna personalgrupp.

UDP föreslår också att en ökad internrekrytering bör komma tUl stånd, främst genom att kvalificerade assistenter i sedvanlig administra­tiv ordning befordras till handläggare. Jag instämmer i detta förslag och delar utredningens betänkligheter mot en kvotering mellan inlem och exlem rekrytering.

Vad beträffar avdelningen för internationellt utvecklingssamarbete har riksdagen godkänt att avdelningens tjänstemän rekryteras på ett sätt som skiljer sig från departementet i övrigt och att dessa undantas från skyldigheten att tjänstgöra vid utiandsmyndighet (prop. 1970: 4 s. 7, SU 1970: 85, rskr 1970: 192). Ingen ändring föreslås härvidlag.

Ett par remissinstanser framhåller i sina yttranden att garantier bör skapas för att kompetenskraven vid basrekrytering av främst handläg­gande personal inte sänks. Jag instämmer häri och delar UDP:s upp­fattning att nya handläggare skall genomgå en gnmdlig utbildning in­nan de stationeras utomlands. Tjänstemän från andra departement kan i den mån resurserna så medger delta i utrikesdeparlementels ut­bUdning. För personal vid de med handelsdepartementet gemensamma utrikeshandelsenhetema gäller detta redan.

Basrekryteringen av handläggare bör, enligt UDP, i princip avse all-

Prop. 1975/76: 96

98

män tjänstgöring inom utrikesförvaltningen. Påpekandet synes föranlett av frågan om vid vUken tidpunkt en långsiktigt syftande specialisering blir aktuell för den enskUde tjänstemannen. Det är också min mening att behovet av "generalister", dvs. tjänstemän för allmän tjänstgöring inom utrikesförvaltningen, är ett primärt behov att tillgodose vid rekry­teringen. Detta får emeUertid, som jag tidigare har sagt, inte begränsa de sökandes möjligheter att ange viss intresseinriktning eller att åberopa kvalifikationer som i förekommande fall gör vederbörande särskilt lämpad för vissa funktioner inom utrikesförvaltningen. Jag välkomnar mot denna bakgrund utredningens uttalande att behovet av specialin­riklad personal i en eller annan speciell sektor skall kunna föranleda utlysande av tjänster i särskild ordning.

När det gäller rekryteringen lill vissa tjänster i departementet är det nödvändigt att understryka, att åtskilliga av dem på grund av funktio­nens karaktär ställer särskilda krav på innehavarna. Det rör sig bl. a. om arbetsuppgifter av utpräglat administrativ art. Jag är inte övertygad om att rekryteringen för dessa speciella arbetsuppgifter är i alla av­seenden jämförbar med vad som gäUer för övriga handläggare. Tänk­bart är att tUl vissa av dessa tjänster en sidorekrytering bör ske. I varje fall kan det från såväl utrikesförvaltningens som arbetslagarnas syn­punkter te sig motiverat att vid rekryteringen ställa särskilda krav på förkunskaper och erfarenheler för, ifrågavarande typer av arbetsupp­gifter. I den mån som tjänsterna tillsätts genom basrekrytering, bör gi­vetvis möjlighetema till befordran stå i samma relation till tjänsteman­nens kvalLfikationer som beträffande övriga handläggare inom förvalt­ningen, vilka rekryterats för tjänstgöring även inom utrikesrepresenta­tionen. Det bör också vara självklart alt sådana basrekrylerade tjänste­män skall ha samma möjligheter som övriga handläggare att växla ar­betsuppgifter och samma lillgång till fortbUdning och vidareutbildning.

Jag har ingen erinran mot UDP:s synpunkter på sidorekrytering och instämmer i dess rekommendation rörande balans mellan inflöde och ut­flöde av tjänstemän.

Bibehållandet av en antagningsnämnd för rekryteringen av handläg­gare finner jag väl motiverat Uksom atl plals beredes i nämnden för personalrepresentation. Nämndens hänsynstaganden bör avse såväl de sökandes meriter och intresseinriktning som det långsiktiga behovet av kvalificerade tjänstemän inom verksamhetens olika sektorer. Dess upp­drag bör liksom hittiUs vara fastiagt i instruktion. Jag avser att senare återkomma tUl regeringen med förslag till sådan.

UDP behandlar även frågan om en ökning av antalet assistentijänster i utrikesförvaltningen. Uiredningen anser alt relationen mellan antalet biträdestjänster och antalet assistentijänster skiljer sig ofördelaktigt från förhållandena inom andra departement och att den inte motsvarar den omfördelning av arbetet som redan ägt rum. Enligt min mening blir en

Prop. 1975/76: 96

99

jämförelse med andra departement méd tanke på antalet Verksfunktio­ner inom utrikesdepartementet inte helt rättvisande. Att den av utred­ningen skisserade omfördelningen av vissa arbetsuppgifter kan aktuali­sera förändringar i tjänstestmkturen är däremot uppenbart. Sedan jag närmare tagit ställning till hur en sådan orrtfördelning skall ske avser jag att ge statens avtals verk uppdrag att föra de förhandlingar söm be­hövs på grund av den äiidfadé organisationen och dén planerade per­sonalintegrationen.

Utvecklingen i riktning från anciennitetstänkande mot ökad sdekti-vitet vid befordran i synnerhet på chefsplahét välkomnas av UDP. Jag delar denna bedömning. Det är rnin förhoppning att också det vidgade personalinflylandet vid tjänstetUlsättningar skall bidra till en vidare­utveckling av denna princip.

I sina kommentarer beträffande kvinnans ställning ihoni utrikesför­valtningen pekar UDP på angelägenheten av alt särskUda ansträng­ningar görs för att öka intagningen av kvinnliga tjänstemän på hand­läggamivå.

8.2.6 Personalplanering

UDP:s överväganden beträffande personalplaneringen innehåUer en rad värdefulla påpekanden och förslag tUl från personalpolitiska syn­punkter angelägna förbättringar. Jag finner inte anledning att bär gå in på varje enskild detalj utan begränsar i det följande min framsläll­ning till förslag, som är av mera väsentlig karaktär.

Förslaget att tjänstemännen i ökad utsträckning mera systematiskt skall få ange önskemål beiräffande framtida placering finner jag i aUt väsentligt godtagbart. Det föreslagna systemet med vérksamhetsbeskriv-ningar för olika myndigheter är som jag tidigare nämnt redan föremål för viss försöksverksamhet. En liknande verksamhet har även inletts beträffande befattningsbeskrivningar.

Jag delar UDP:s uppfattning beiräffande önskvärdheten att fastställa indikativa normer för ullandstjänstgöringens längd och betydelsen av att tillfäUe till viss hemmatjänstgöring kan beredas tjänstemän som un­der en längre tid varit verksamma på ullandsposter. Någon instmktions­mässig bindning av tjänstgöringsperiodernas längd anser jag dock inte erforderlig.

UDP har diskuterat önskvärdheten av att skapa bättre fömtsättningar för växeltjänstgöring mellan utrikesförvaltningen och övriga delar av statsförvaltningen. Förslagen på denna punkt bör enligt utredningen bearbetas ytterligare, innan de läggs tUl grund för försöksverksamhet. Jag instämmer häri. Frågan bör snarast bli föremål föf närmare stu­dium inom regeringens kansli.

UDP har behandlat frågan om bedömningsunderiag för befordran och stannat för att rekommendera att värderingsfria tjänstgöringsintyg

Prop. 1975/76: 96

100

utfärdas, men har avvisat tanken på betyg som skulle innehålla bedöm­ningar av tjänstemannens, sätt att fullgöra ålagda arbetsuppgifter osv.. Jag har full förståelse för de av utredningen anförda,betänkUghetema inför skriftliga bedömningar .och är medyeten om att dessa betänklig­heter i viss mån delas av personalorganisationerna.

A andra sidan synes det mig ovedersägligt att en.rationeU personalpo­

litik, som syftar tiU enväl planerad disposition av tillgängliga personal-,

resurser, endast är delvis hjälpt av korrekta befattningsbeskrivningar, om

man inte samtidigt har tiUgång tiU bedömningar av tjänstemännens kva­

lifikationer. UDP hävdar heller inte attftjänstetillsättningenjskulle ske

utan ett sådant bedömningsunderlag men tar avstånd från. tanken på.:

skriftligahedömningar.    i   .   .

/ r     .

i;  -

Från tjänstemäimens rättssäkerhetssynpunkt förefaller mig detta inte vara helt tillfredsstäUande. Om befordran enUgt UDP:s mening skall ske på selektiva gnmder snarare än i .övervägande grad efter anciennitet bör rimUgen vederbörandes.sätt att fuUgöra ålagda arbetsuppgifter utgöra en av bedömningsgrunderna. Dämtöver bör länmas en prognos avseende tjänstemannens lämplighet för andra uppgifter, hans utbildningsbehov etc. Att dessa bedömningsgmnder öppet bör redovisas för vederbörande tjänsteman och för de organ inom departementet som ingår i den på­gående försöksverksamheten nied förvaltningsdemokrati synes mig själv­klart. Jag har svårt att se hur detta skäll kunna ske på ett för. alla parter principieUt tillfredsställande sätt utan. ett skriftiigt bedömningsunderlag. Jag delar dock utredningens uppfattning att även ett sådant underlag, med hänsyn bl. a. tiU de av utredningen anförda, för utrikesförvaltningen specieUa omständigheterna, kan vara behäftat med vissa brister. Dessa olägenheter synes mig emellertid kunna beaktas vid bedömningen i varje särskUt fall och är i varje faU mindre än de nackdelar som är förenade med en icke dokumenterad bedömningsgrund, som ger större utrymme för skönsmässiga hänsynstaganden.

Jag vUl därför förorda.att frågan om bedömningsunderlag för tjänste­tillsättning och befordran blir föremål för fortsatt studium i samråd mel­lan departementet och personalorganisationerna och under hänsynsta­gande tiU erfarenheterna inom övriga grenar av statsförvaltningen. -I avvaktan på resultatet.av dessa.överväganden är jag beredd att på denna punkt biträda UDP:s förslag avseende tjänstgöringsintyg och utveck­lingssamtal. I överensstämmelse méd gällande praxis inom statsförvalt­ningen skall dock tjänsteman i utrikesförvaltningen kunna få betyg om han särskilt begär det, t. ex. i samband .med ansökan om tjänst utanför utrikesförvaltningen.

Styrelsen för internationeU-utveckling (SIDA) har i sitt remissyttrande framhåUit värdet av ett utbyggt samråd med utrikesförvaltningen i per­sonaladministrativa frågoi:. Med hänsyn till att en klar'intressegemen-

Prop. 1975/76: 96

101

skåp synes föreligga beträffande behandlingen av dessa problem utgår jag från att man skall kunna finna lämpliga former för sådan samverkan.

8.2.7 Utbildning

De frågor UDP tar upp rörande utbUdningsverksamhet är huvudsak­ligen av sådan karaktär alt det ankommer på mig att fatta beslut.. I princip ansluter jag mig till huvudragen i utredningens förslag.

Jag har i det föregående anslutit mig tUl utredningarnas bedömning att kraven på utrikesförvaltningen har ökat genom bl. a. det växande in­tresset i Sverige för internationella frågor och vårt allt starkare interna­tionella engagemang. Denna utveckling torde komma alt fortsätta fram­gent. Den UtbUdning utrikesförvaltningen erbjuder sin personal måste under sådana förhåUanden sörja för att tjänstemännens kunskaper håller takt med utvecklingen och motsvarar de krav som ställs på förvallningen. .

Jag har också instämt i UDP:s förslag om personalintegralion med likvärdiga befordrings- och utvecklingsmöjligheter för all personal. Ut­bildning torde vara det viktigaste verktyget när det gäller att omsätta integrationslanken i praktiken.

UDP konstaterar alt utbildningsnivån för nyanställd personal genom­gående har höjts. Utrikesförvaltningen har heller inte haft några svårig­heter att rekrytera personal. Tvärtom brukar antalet sökande vida över­stiga antalet lediga tjänster. Det är min uppfattning att kraven i fråga om kunskaper och erfarenheter på de personer som anstäUs i utrikesför­valtningen mot denna bakgrund även i fortsättningen bör ställas högt. Moisvarande synpunkter har också framförts vid remissbehandlingen, bl. a. av RRV. Enligt, min mening bör detta utgöra grundvalen för pla­neringen av den interna utbildningen.

Värdet av samarbetsträning och ledarskapsutveckling har uppmäirk-

sammats allt mer i myndigheter och förelag. SärskUt viktig är sådan ut­

bildning inom utrikesförvaltningen, vars personal lill skillnad från de

flesta statstjänstemän under långa perioder av sitt yrkesverksamma liv

måsle utföra sina uppgifter i ett litet och ibland isolerat arbetslag, där

medlemmarna är hänvisade till varandra inte bara under.:arbetsdagen,.

utan ofta också på fritiden.

.      .

.,

,

I utrikestjänsten är goda språkkunskaper ett nödvändigt redskap i ar-,

betet. Det svenska skolväsendet har gjort kunskaperna'i främmande

språk lill allt fleras egendom. Bl: a. på grund av utbildningsväsendets

satsning på språkundervisning kan utrikesförvaltningen följaktligen nu­

mera räkna med bredare rekryteringsbas än någonsin tidigare. I vissa'

fall blir det aktueUt att bygga på dessa befintliga språkkunskaper med

hänsyn till tjänstens särskUda behov.        ..

> :

,

Jag ansluter mig till UDP:s förslag om en introduktionsutbildning, som är gemensam för all i Sverige nyanställd personal i utrikesförvaltningen..

7    Riksdagen 1975/76.1 saml. Nr 96

Prop. 1975/76: 96

102

Jag tiUstyrker också förslaget om att en grundkurs för biträdande perso­nal anordnas även i fortsättningen.

UDP har föreslagit att en ny basutbildning för handläggare ersätter den nuvarande aspirant- och utrikeskansUstutbildningen. Jag instämmer i även detta förslag. Omfattningen och inriktningen av denna basutbild­ning får övervägas närmare.

Den närmare uppläggningen och inriktningen av utbildningsverksam­heten som tas upp av UDP är jag inte beredd att nu ta ställning tiU. Den kräver, som utredningen framhållit, ytterligare utredning. Till re­sursfrågan återkommer jag i del följande.

8.2.8   Avgångsregler

UDP förordar alt för statsförvaltningen i allmänhet gäUande pensions-bestämmelser bör gälla för utrikesförvaltningens personal även i fort­sättningen. Jag ansluter mig tUl denna uppfattning. I likhet med ut­redningen anser jag att personalpolitiken bör inriktas på alt så långt möjligt förebygga och minska dén särskilda belastning som utrikes­tjänsten kan medföra. För tjänstemän, som innan de bar uppnått pen­sionsåldem av olika skäl inle längre kan fullgöra de arbetsuppgifter som normalt åvilar dem, anser jag liksom UDP alt omplaceringsålgärder bör prövas, eventuellt i kombination med andra personalvårdsinsalser. 1 stäl­let för förtidspensionering bör liksom biltills disponibUitetsinstilulet kun­na användas i vissa fall. Detta innebär att tjänstemannen, om en för­bättring i hans hälsotillstånd skulle inträda, på ett smidigt sätt kan åter­föras till aktiv yrkesverksamhet, om så behövs på deltid. Regeringen får numera också besluta om pension till tjänstemän med vissa anställ­ningsformer, innan de nått den normala pensionsåldern. Beslut föregås av prövning i varje enskilt fall och fordrar tjänstemannens samtycke. Som UDP förutsätter kan detta institut givelvis tillämpas också inom utrikesförvaltningen.

8.2.9   Tjänstgöring utomlands

UDP anser att alla tjänstemän i anslutning till förflyttning skall ges tillfälle att iinder erforderlig tid sälta sig in i frågor som rör del nya anställningslandet och överhuvud taget förbereda sig för ny post. Jag an­ser att en rimlig förberedelsetid i många fall är önskvärd. Möjlighet bör i samma syfle beredas tUl parallelltjänstgöring med frånträdande tjänste­man där så är möjligt. En sådan ordning eftersträvas redan nu i per­sonalplaneringsarbetet.

UDP ifrågasätter behovet av diplomat- och tjänstepass. För egen del anser jag i likhet med de remissinstanser som har yttrat sig i frågan att dessa specialpass, som är allmänt accepterade i flertalet andra länder, fortfarande kan vara värdefulla för utrikestjänstemännen i deras tjäns­teutövning. De kommer sålunda att bibehållas.

Prop. 1975/76: 96

103

UDP ställer sig tveksam till lämpligheten av att ha utiandsmyndig­heter med endast en ensam utsänd tjänsteman. Även jag anser det önsk­värt att i möjlig mån undvika upprättandet av sådana myndigheter. I vissa fall kan emellertid rådande förhållanden göra det nödvändigt att inrätta en myndighet med en begränsad personalinsats. Inför alter­nativet att annars inte kunna upprätta myndigheten alls kan det visa sig nödvändigt att tillfäUigt acceptera arrangemang av den typ som utred­ningen vänder sig emot.

Jag har samma uppfattning, som UDP när det gäller vikten av alt den utsända personalen skaffar sig kännedom om slationeringslandet: För den handläggande personalen kan det gälla att skaffa en allmän bakgrund för rapportering och lägesbedömningar. Självfallet bör även den biträdande personalen kunna företa av tjänsten påkallade resor som är förenade med särskilda uppdrag, exempelvis på informations­området.

Att för tjänstens behov skapa och odla goda personliga relationer med personer av betydelse på olika områden och på olika nivåer i verk­samhetslandet är en för utlandstjänsten oundgänglig arbetsuppgift. I prop. 1963: 75 angående utrikesförvaltningens organisation och perso­nalbehov m. m. har i ett av riksdagen godkänt uttalande formulerats allmänna synpunkler på den representation som tjänstemännen i kon­taktskapande syfte och för främjande av arbetsuppgifter och svenska intressen har att utföra såsom en skyldighet, under tjänsteansvar och med viss uppgiftsskyldighet. UDP har beträffande kontaktverksamhe­tens natur givit uttryck, för samma tankegångar, i vilka jag instämmer. Jag finner det sålunda givet att kontaktverksamheten i första hand in­riktas dels på personer i verksamhetslandet, vilkas kunskaper eller in­flytande är av värde för de svenska intressen som utrikestjänsten har att främja, dels på att i liknande syfte sammanföra svenskar och utiän­ningar. UDP:s rekommendation om restriktivitet när det gäller gäst­frihet gentemot besökande från Sverige och i verksamhetslandet bo­satta svenskar innebär enligt min mening en påminnelse om att veder­börlig hänsyn tUl tjänsteintresset skall tas även när det gäller umgänge med landsmän inom ramen för den här berörda kontaktverksamheten.

Strävan bör vara att förenkla umgänges- och representationsformer­na. Jag avser att i enlighet med UDP:s förslag låta lindersöka fömt­sättningama för alt tillskapa gemensamma utrymmen och gemensam utmstning för personalens representationsbehov i samband med uppfö­randel av nya ambassadanläggningar.

Flera av de frågor som UDP i övrigt behandlat tillhör det avtalsbara området. Dessa frågor bör därför diskuteras vid förhandlingar mellan statens avtalsverk och statstjänstemannens huvudorganisationer. Jag av­ser att snarast ge avtalsverket erforderligt förhandlingsuppdrag i dessa viktiga frågor.

Prop. 1975/76: 96

104

Sålimda faUer UDP:s förslag om årliga hemresor för utiandsstatione-rad personal på alla orter under det a'vtalsbara området.

Jag förordar att semesterresa tiU Sverige i ökad utsträckning kombi-nars med information och utbUdning förde ahstäUda där så är möjligt. Jag instämmer i UDP:s bedömning av chefsmötenas betydelse. I linje med utredningens förslag har redan en viss förstärkning skett av resur­sema för omhändertagande av tjänstemännens kontaktbesök i samband med omstationering eller semester.

UDP föreslår en ökning av antalet dagspress- och tidskriftsprenume­rationer vid varje myndighet och en vidare distribution av telegrafiska nyhetssammandrag. Jag har full förståelse för utredningens synpunkter på behovet av att personalen utomlands har; möjlighet att bibehålla kontakten med svenska massmedia. Angdägenhetsgraden måste givet­vis ses även mot bakgmnd av de förhållandevis höga kostnaderna prenumeration på en luftpostbefordrad dagstidning tUl en avlägsen ut­landsmyndighet kostar i dag närmare 4 000 kr, per år.

Vid vissa utlandsmyndigheter får personalen i någon utsträckning

anlita kurirbefordran även av privata försändelser. UDP förordar en

välvillig inställning i dessa frågor liksom möjlighet att i ömmande fall

få utnyttja telefon och telex på statsverkets bekostnad. Inom statsför­

valtningen får tjänstebrevsrätten visserligen inte utnyttjas för privata

försändelser. Inte heller får privata telefonsamtal ske på, statsverkets

bekostnad. Inom utrikesförvaltningen råder: dock speciella arbelsför­

håUanden, varför jag instämmer i utredningens rekommendation om en

välvUlig inställning i dessa frågor, exempelvis då möjUghet tUl normal

postbefordran saknas.      

:      :

UDP presenterar en rad förslag som berör viUkoren för medföljande make till tjänsteman iiutrikesförvaltningen. Flera remissinstanser, bl.a. . SIDA och arbetstagarorganisationerna, har anslutit sig tiU eller ytter­ligare utvecklat utredningens förslag på dessa pimkter. Det är enligt min mening här fråga om ett problemområde av väsentiig och växande bety­delse för utrikesförvaltningen. ,

Samhällets utveckling bar lett tiU att ett ökande antal utrikéstjänste­man har yrkesverksamma makar, som vid tjänstemannens utlandssta-tionering möter en rad problem. Det gäUer möjlighetema att behålla kontakten med det egna arbetet, att nyttiggöra förvärvad utbUdning, att överhuvud taget finna lämplig, sysselsättning på den nya orten, att tUlvarata utlandsvistelsen i utvecklingssyfte, att skydda sig mot bortfall av exempelvis svenska pensionsförmåner osv. Jag berör i det följande några av dessa problem.

Riksdagen har (prop.: 1975:1, bU; 2 s., 5, InU 1975:4,:rskr 1975:218) godkänt ett förslag som iimebär att medföljande make, som är anstäUd på statligt lönereglerad tjänst kan erhålla upp.tUl sex års,tjänstledighet. Bestämmelser i ämnet har tagits in i curkuläret (1970: 388) om tjänst-

Prop. 1975/76: 96

105

ledighet med C-avdrag, m. m. (omtryckt 1974:1018; ändrat senast 1975:440). Föredragande statsrådet uttalade den förhoppningen alt motsvarande skulle komma att tillämpas för anstäUda i kommunal eller enskild tjänst. Jag instämmer i denna förhoppning.

Jag har låtit inventera möjligheterna för medföljande make att få förvärvsarbete på stationeringsorten utomlands. Resultatet av invente­ringen är inte uppmuntrande. Ansträngningama att lösa dessa problem bör intensifieras. Det förekommer redan nu att makar som så önskar anställs lokalt vid utlandsmyndighet. Denna möjlighet kommer att upp­märksammas i växande utsträckning i den mån som vederbörande kan konkurrera, när det gäller för arbetsuppgiftema erforderliga kvalifika­tioner.

UDP förordar en välvUlig inställning tUl önskemål om utbildning för medföljande makar. Jag delar denna uppfattning.

UDP anser beträffande barnens skolgång att det för bamet lämpli­gaste altemativel bör väljas med främsta utgångspunkt från pedago­giska hänsynstaganden och med tiUämpning av en hög grad av flexibi­litet i valet av utbUdningsform m. m. Även här är det fråga om ett spörsmål av stor personalpolitisk betydelse, där kravet på jämställdhet med bemmastationerade tjänstemän är uppenbart och förståeligt. Jag kan i princip ansluta mig tUl UDP:s uppfattning att dessa frågor bör bedömas med utgångspunkt från bamets situation. I sammanhanget vUl jag även erinra om att frågan om utlandsskoleorganisationen liksom frågan om riksinternatskolomas framtid f. n. är under utredning.

UDP:s förslag om förbättrade bamreseförmåner och gynnsammare regler för bamresebidrag hör till det avtalsbara området.

UDP har liksom åtskilliga remissinstanser, främst arbetslagamas or­ganisationer, framhållit alt de sociala förmånerna för ullandsstationerad personal, bl. a. när det gäUer ersättning vid sjuk- och tandvård, bör över­ensstämma med vad som kommer varje svensk i Sverige till del.

UDP pekar vidare på flyttnings- och transportkostnader iri. m. som uppstår vid äktenskapsskUlnad och tjänstemans frånfälle. Också dessa frågor hör tUl avtalsområdet.

Jag erinrar om att frågan om såväl sociala förmåner som socialför­säkringar kan komma att påverkas av bl. a. pågående översyn av be-ftämmelsema om folkbokföring m. m.

Jag avser atl inom departementet låta företa en översyn av försäk­ringsförhållandena vid ullandsslationering. Det gäller särskilt möjlig­heterna för tjänstemän som verkar i krisdrabbade områden att skapa ett person- och egendomsskydd, jämförbart med vad som gäller under hemmaljänstgöring.

Prop. 1975/76: 96

106

8.2.10 Lokalanställda

UDP anser det naturligt att staten i enlighet med svenska traditioner framstår som en god arbetsgivare på den lokala arbetsmarknaden.

Jag har i huvudsak samma uppfattning som UDP när det gäller den principiella synen på den lokalanställda personalens anställnings- och arbetsvUlkor. Också ett stort antal remissinstanser stöder utredningens allmänna ståndpunkt i dessa frågor.

UDP föreslår att hela problemkomplexet rörande den lokalanstäUda personalen tas upp till prövning. Även enligt min mening bör förhål­landena för den lokalanställda personalen göras till föremål för en sär­skild undersökning. Denna bör ske inom regeringens kansli. Därvid bör bl. a. undersökas olika metoder för alt ge de lokalanställda mer kvali­ficerade och skiftande arbetsuppgifter liksom fömtsättningarna för för-enhetUgade anställningsvillkor för lokalanstäUda med skilda svenska huvudmän.

Vid behandlingen av frågorna under denna punkt har jag samrått med statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN].

8.2.11 Inspektörsfunktion och företagsnärrind

UDP anser att tyngdpunkten i inspektörens arbete allt mer bör för­skjutas mot frågor som rör personalens arbetsförhållanden och att hans nuvarande befattning med rent administrativa ärenden bör föras över på administrativa avdelningen. Statens personalnämnd (SPN) anser i sitt remissyttrande att det bör övervägas om inte också ansvaret för frågor rörande arbetsplatsens fysiska och psykiska miljö bör åvila den perso­naladministrativa enheten. Om inspektörsinstitutionen bibehålls bör där­emot enligt SPN verksamhetsområdet inte begränsas lill endast perso­nalens arbetsförhållanden. Även statskontoret anser att man bör pröva om sistnämnda uppgifter kan förenas med andra insatser av tUlsyns-karaktär. För egen del anser jag irite att de administrativa frågoma i sin helhet skall undandras inspektörens tUlsyn. Hans verksamhet bör däremot inte omfatta tekniska detaljfrågor. Inspektörens verksamhet bör också kunna inbegripa utförande av särskUda uppdrag från depar­tementsledningen eller i övrigt utgöras av besök som ligger i linje med inspektionsfunktionen. En översyn av inspektörens instruktion pågår f. n. inom departementet.

Frågan om en förstärkning äv inspektörsfunktionen hai: tagits upp av UDP. Jag har redan nu inom ramen för befintiig organisation gjorts viss förstärkning.

Tjänstemännens centralorganisations statstjänstemannasektion (TCO-S) har i sitt remissyttrande föreslagit alt utrikesförvaltningens inspek­tör antingen utses av de fackliga organisationerna eller åläggs rappor­tera lill dessa eller alternativt att inspektörsfunktionen övertas av fack-

Prop. 1975/76: 96

107

liga förtroendemän. Jag anser det naturligt att etl nära samråd äger rum mellan inspektören och personalens organisationer i frågor som rör den förres verksamhet. Så sker också i dag. Härutöver är jag f. n. inte beredd att ge inspektörsinslitutionen en fastare anknytning till de fackliga organisationerna än som nu är fallet. Mitt ställningstagande bar gjorts efter övervägande av det förändrade arbetsområde inspek­tören kan väntas få i den nya organisationen.

I utrikesdepartementet finns sedan många år en företagsnämnd numera kallad departementsnämnden för utrikesförvaltningen. Dess­utom finns en för hela regeringskansliet gemensam förelagsnämnd. Även vid flera utlandsmyndigheter finns företagsnämnder inrättade. Vid andra förekommer samråd med personalen i mer informella for­mer. I likhet med UDP anser jag det självklart att regelbundna möten i en eller annan form anordnas med personalen vid utiandsmyndighet. Jag betraktar detta som angeläget inte minst från arbetsmiljösynpunkt och för att åstadkomma elt gott lagarbete.

UDP konstaterar att utrikesförvaltningen på det förvaltningsdemo­kratiska området i dag tycks ha kommit något längre än andra departe­ment. Jag instämmer i utredningens uppfattning att regeringen bör ta ställning till den nu pågående förvallningsdemokratiska försöksverk­samheten i departementet sedan denna har utvärderats och rapporte­rats till det statsråd som har förordnats föredraga löne- och personal­ärenden. Förslaget om en samrådsgmpp för tjänstetillsättningar om vilka jag bar att fatta beslut har redan förverkligats.

Beträffande facklig representation i den s. k. personalberedningen, som enligt särskild instruktion har att bereda regeringens beslut i fråga om tillsättningen av tjänster på chefsplanet, är jag inte beredd att för­orda sådana förändringar som leder till atl utrikesförvaltningen avlägs­nar sig från praxis för tillsättning av högre tjänster inom övriga delar av regeringskansliet.

Vad slutligen gäller UDP:s förslag om underlättande av facklig verk­samhet på arbetsplatsen kommer överläggningar inom kort att inledas mellan departementens förhandlingsdelegation och personalens organi­sationer.

8.3 Personalbehov

8.3.1 Chefstjänstemän

I samband med omorganisationen av departementet bör fem tjänster för chefstjänstemän imättas. Tjänsterna avses for statssekreterare, bi­trädande statssekreterare,.expeditionschef,.chef för politiska avdelning­en och chef för rättsavdelningen. Tjänsterna bör vara ordinarie med beteckningen r. I nuvarande organisation befintliga tjänster som kabi-

Prop. 1975/76: 96

108

nettssekreterare, biträdande kabinettssekreterare, chef för administra­tiva avdelningen samt två utrikesråd kan härigenom dras in.

8.3.2   Politiska avdelningen

Jag räknar med fem tjänster för enhetschefer på den politiska avdel­ningen. Detta innebär en ny tjänst samtidigt som tjänsten som biträ­dande avdelningschef i nuvarande organisation kan dras in. Förslaget innebär alltså ingen ökning av antalet tjänster på denna nivå.

Inom nuvarande organisation finns 17 handläggarljänster vid poli­tiska avdelningen. (Arvodesbefatlningen som rådgivare i teknisk-veten­skapliga frågor har inte medräknats.) I förslaget tUl ny organisations­plan beräknar jag medel för sammanlagt 29 handläggarljänster och 20 tjänster för biträden eller assistenter. Sammanlagt sju handläggarljäns­ter överförs från nuvarande förhandlings- och utrednmgsgruppen, rap-porlsekrelariatet samt från utrikesministerns och kabinettssekreterarens kansli. Därutöver innebär förslagel alt fem nya tjänster för handläggare inrättas.

8.3.3   Rättsavdelningen

Tre tjänster för enhetschefer bör finnas på avdelningen. Befattningen som biträdande avdelningschef i nuvarande organisation kan därmed dras in. Hämtöver beräknar jag medel för 23 handläggare och 42 bi­träden eller assistenter. Förslaget innebär en minskning med samman­lagt en tjänst i förhållande till nu gällande organisationsplan.

8.3.4. Administrativa avdelningen

På avdelningen bör finnas tre enhetschefer.

Jag beräknar vidare medel för nya tjänster för chefen för det före­slagna budget- och organisationssekrelariatet och för chefen för kom­munikationssektionen. Den nuvarande tjänsten som chef för ekonomi­byrån kan dras in. Samtidigt bör en extra ordinarie tjänst som kansli­råd förändras tUl ordinarie med beteckningen r.

Jag beräknar dämtöver medel för 66 handläggare och 142 biträden eller assistenter. Häri har inräknats en överföring av nuvarande tjänster vid inspektörens kansli samt tjänster för säkerhets- och beredskaps­frågor.

Sammanlagt innebär dessa förändringar en ökning av antalet hand­läggare med 7 och av antalet biträden eller assistenter med 8.

8.3.5 TUl departementschefens förfogande

Jag beräknar medel för sex handläggare att stå till departements­chefens förfogande. En tjänst som kansliråd vid förhandlings- och ut-redningsgmppen (chef för rapporlsekrelarialel) kan dras in.

Prop. 1975/76: 96

109

8.4      Övriga frågor

Regeringen har riksdagens bemyndigande att i departementen in­rätta tjänster för departementsråd och kansliråd. Detta bemyndigande gäller inte för utrikesdepartementet utom för avdelningen för intema­tionellt utvecklingssamarbete. Regeringen bör begära sådant bemyndi­gande även för övriga delar av utrikesdepartementet.

I likhet med utredningarna finner jag det önskvärt att begränsa an­talet tjänstetitlar i utrikesdepartementet. Cheferna för enheterna får titeln departementsråd eller kansliråd och bör liksom i andra departe­ment vara ordinarie med beteckningen r.

Omorganisationen medför att vissa övergängsanordningar kan be­höva vidtas. Bl. a. kan det bli fråga om att föra på övergångsstat vissa ordinarie tjänster med beteckningen o, vilkas innehavare inte får sådan tjänst i den nya organisationen.

UDO framhåller att särskild vikt måste fästas vid frågor som rör tek­nisk rationalisering och utrikesdepartementets lokalförhållanden. Jag in­stämmer i utredningens synpunkter och anser att dessa frågor måste ägnas fortlöpande uppmärksamhet.

8.5      Särskilda medelsbehov

8.5.1   Utbildning

För utbUdningsverksamheten har jag i det föregående beräknat en för­stärkning med två tjänster. Vidare räknar jag med att de resurser som f. n. finns för aspirantutbildning och annan utbildning inom departemen­tet även i fortsättningen skall disponeras för utbUdningsverksamheten. Som jag anfört i det föregående måste den nya utbildningens former, in­nehåll och omfattning bli föremål för ytterligare undersökning innan slutiig ställning tas i dessa frågor. När dessa undersökningar genomförts avser jag återkomma till regeringen med förslag även i resursfrågoma.

8.5.2   Förbättrad information till utlandsmyndigheterna

För åtgärder för förbättrad information tiU utlandsmyndigheterna om händelser och förhållanden i Sverige har jag beräknat särskilda medel. Dessa bör i första hand disponeras för utökad prenumeration på svenska dagstidningar och utvidgad tdexdislribution av departementets nyhets­sammandrag.

9    Ikraftträdande

Den av mig föreslagna ändrade organisationen för utrikesdepartemen­tet bör träda i kraft den 1 juli 1976.

Prop. 1975/76: 96

110

10    Hemställan

Jag hemställer att regeringen bereder riksdagen tiUfälle atl ta del av vad jag anfört i det föregående om ny organisation för utrikesdeparte­mentet samt att regeringen föreslår riksdagen att

1.

bemyndiga regeringen att inrätta ordinarie tjänster med beteck­ningen r för departementsråd och kansliråd i uttikesdepartemenlet.

2.

bemyndiga regeringen att i utrikesdepartementet inrätta ordinarie tjänster för en statssekreterare, en biträdande statssekreterare, en expedi­tionschef, en chef för politiska avdelningen och en chef för rättsavdel­ningen, samtliga med beteckningen r.

3.

bemyndiga regeringen att vidtaga de övergångsålgärder som be­hövs till följd av omorganisationen av departementet.

11    Vissa anslagsfrågor för budgetåret 1976/77

I budgetpropositionen för 1976/77 upptogs anslaget A 1. Utrikesför­valtningen på tredje huvudtiteln med ett beräknat belopp i avvaktan på förevarande proposition. Slutligt förslag lill medelsanvisning kan nu föreläggas riksdagen.

Prop. 1975/76: 96

A. UTRIKESDEPARTEMENTET M. M.

A 1. Utrikesförvaltningen

1974/75 Utgift 196 [REDACTED_TELEFONNUMMER]/76 Anslag 205 957 000 1976/77 Förslag     249 141 000

111

1975/76

Beräknad ändring 1976/77

Föredraganden

Personal

Handläggande personal

591

-f             19

övrig personal

554

-F             13

1145

+             32

Anslag

Lönekostnader

95 871 000

-f 25 146 000

Representationsbidrag till utrikes-

ministern

30 000

Representations- och hyresbidrag till

vissa tjänstemän i utrikesdeparte-

mentet

87 000

Utlandstillägg m. m.

14 974 000

+  1 466 000

Skatter, avgångsvederlag ni. m. för av

vederbörande utlandsmyndigheter

anställd personal

1872 000

-

Sjukvård m. ni.

1270 000

+     200 000

Reseersättningar

10 000 000

4- 2 500 000

Fraktkostnader

2 802 000

-f     463 000

Lokalkostnader

63 474 000

4- 8 007 000

Automatisk databehandling

400 000

+       90 000

Expenser

14 689 000

+  5 250 000

Utbildningsverksamhet

488 000

-t-       62 000

205 957 000

4-43 184 000

Utrikesdepartementet

För den förstärkning av utrikesdepartementels personalresurser som jag föreslagil i det föregående beräknar jag behovet av ytterligare medel tUl 2 282 000 kr. för budgetåret 1976/77. Därutöver beräknar jag niedel för en tjänst som departementssekreterare och en tjänst som assistent vid avdelningen för internationellt utvecklingssamarbete.

Utlandsmyndigheterna

Mogambique blev självständig stat i juni 1975. Med hänsyn till behovet av ökad politisk och ekonomisk rapportering samt det svenska utveck­lingssamarbetet med Mogambique har en ambassad under ledning av ett ambassadråd som t. f. charge d'affaires upprättats redan under inneva­rande budgetår.

I syfte att förstärka de statliga exportfrämjande insatserna på vissa

Prop. 1975/76: 96

112

marknader beräknar jag 400 000 kr. för resursförstärkningar inom ut­rikesrepresentationen.

Det hittiUs olönade konsulatet i Barcelona har omvandlats till lönad myndighet. Jag beräknar medel för en tjänst som konsul.

Ambassaden i Kuwait leds idag av ett ambassadråd i egenskap av t. f. charge d'affaires. Jag anser det lämpUgt att höja denna post lill sände­bud. En ny tjänst härför bör imättas. Samtidigt kan den befintliga tjäns­ten som ambassadråd dras in.

De senaste årens utveckling av samarbetet inom Europarådet har klart visat att behov föreligger även fortsättningsvis av permanent svensk representation vid rådets säte i Strasbourg. En tjänst som sändebud bör därför inrättas för detta ändamål. En tjänst som kansliråd i ulrikesdepar­tementet kan samtidigt dras in.

Ambassaden i Kuala Lumpur förestås idag av ett ambassadråd som t. f. cbargé d'affaires. Den kommer i fortsättningen att ledas av ett sände­bud. Denna förändring kan ske inom ramen för befintliga resurser.

Den fortsatta inflatoriska kostnadsutvecklingen i åtskiUiga länder nödvändiggör en uppräkning av koslnaderna för lokalt anställd personal vid utlandsmyndigheterna med 2 222 000 kr. Hämtöver beräknar jag ett mindre belopp för nyanställningar.

Delposten expenser bör räknas upp med 5 250 000 kr. till följd bl. a. av stigande kostnader för utrikesförvaltningens telekommunikationer. Jag har vidare beräknat medel för förbättrad information till utlands­myndigheterna om händelser och förhållanden i Sverige.

För UtbUdningsverksamheten beräknar jag 550 000 kr.

Med hänvisning till vad jag anfört i det föregående hemställer jag att regeringen föreslår riksdagen

att till Utrikesförvaltningen för budgetåret 1976/77 anvisa etl för­slagsanslag av 249 141 000 kr.

12    Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden ocb beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att anta de förslag som föredra­ganden har lagt fram.

Prop. 1975/76: 96

113

Innehåll

Sid.

1 Inledning ....................................................... 

... 

2

1.1

AUmänt.................................................. ,.

2

1.2

Utrikesdepartementets nuvarande organisation     :., ;>   5

1.3

Utredningama om utrikesförvaltningens, uppgifter och ar­betsuppgiftemas utveckling         

9

2 Organisationsutredningen................................... 

. 

11.

2.1

Departementsärenden/verksärenden........... ;.,

11

2.2

Förslag tUl organisation av utrikesdepartementet    

15

2.2.1

Alhnänt..............................................   15

2.2.2

Departementsledning.......... ,............... 

16

2.2.3

Enhetsindelning................................ 

.... 

17

2.2.4

Arbetsfördelning inom enhetema............ 

17

2.2.5

Planeringsverksamhet m. m................... 

19

2.2.6

Tjänstemän tUl utrikesministerns förfogande  ....

19

2.2.7

Säkerhets- och beredskapsfrågor .... ,..,

20

2.2.8

Skyddsmaktsuppdrag............. :...:......

20

2.2.9

Expeditionspersonalen.......................... 

21 -

2.3 Förslag tiU indelning av sektorerna ...;.;..;..       ....

21

2.3.1

Politiska sektom............... ; .:............ 

.. 

21

2.3.2

Rättsliga sektom................................. 

.. 

22

2.3.3

Den folkrättssakkunnige....................... 

.. 

23

2.3.4

Administrativa sektom .................. .

23 ,.

2.3.5

ProtokoUet........................................ 

.. 

24

2.3.6

Press och information.......................... 

24

2.3.7

Arkiv och kommunikationer................ ,..

26

2.4 Säryttrande.............................................. 

.. 

27

3 Den personalpolitiska utredningen ........... .....;.

29

3.1

Allmänt..................................................... 

29

3.2

Personalen inom utrikesförvaltningen . ...........       

31  .

3.2.1

Nuvarande läge......................... -. .

31

3.2.2

En enhetiig utrikestjänst...................... 

.. 

33

3.3

Rekrytering och befordran ..........................

34

3.4

Personalplanering........................................ 

36.

3.5

Utbildning.................................................. 

41

3.6

Avgångsregler............................. .........:..,,

45

3.7

Tjänstgöring utomlands......................... .:

47,

3.8

Lokalanställda............................................ 

56;.

3.9

Organisatoriska frågor.............................. ; .

59.

3.9.1

Allmänt....................... ,.....,.............. 

59

3.9.2

Personaladministrativa enheten............ .'

59

3.9.3

Inspektionsfrågor ..................... ,........ 

60

3.10_____________________ Förvaltningsdemokrati ....         ,.............

60

4

Riksrevisionsverket............................................ .61

5

Personalbehov . .:'............................................ 

62.

5.1

Nya tjänster................................................. ...:.;...

62, :

5.2

Tjänstetitiar.............................................. ,

64

5.3

Bemyndigande att inrätta tjänst i högst F 25 .. 

65

6 SärskUda frågor............................................... 

65

6.1

Teknisk rationalisering................................. 

65

6.2

Lokalfrågor ............................................... 

65

Prop. 1975/76: 96

114

Sid.

7 Remissyttrandena   .......................................... 

.. 

66

7.1

Allmänt..................................................... 

66

7.2

Verksamhetsplanering  ................................ 

66

7.3

En enhetiig utrikestjänst.............................. 

68

7.4

Rekrytering och befordran............................ 

.. 

70

7.5

Personalplanering........................................ 

.. 

71

7.6

UtbUdning................................................. 

73

7.7

Tjänstgöring utomlands................................ 

.. 

76

7.8

Lokalanställda............................................ 

78

7.9

Organisatoriska frågor.................................. 

.. 

79

7.10

Kostiiadsberäkningar.................................... 

.. 

80

7.11

Genomförande  ..................................... --- 

-- 

81

8 Föredraganden................................................. 

.. 

81

8.1 Utrikesdepartementets organisation   ............ .   

81

8.1.1

Bakgmnd.......................................... .81

8.1.2

Utrikesverk........................................ 

83

8.1.3

Huvudenheter för verksärenden departementala ärenden  

84

8.1.4

Ledning och planeringsverksamhet.......... 

.. 

86

8.1.5

Organisation inom avdehiingama...... .;....

88

8.1.6

Ny organisation................................... 

.. 

91

8.2 Den personalpolitiska utredningen.................. 

91

8.2.1

Allmänt............................................. 

.. 

91

8.2.2

Verksamhetsplanering  ........................ 

.. 

93

8.2.3

Samordning av fältverksamheten........... 

.. 

94

8.2.4

En enhetiig utrikestjänst...................... 

.. 

95

8.2.5

Rekrytering och befordran.................... 

.. 

97

8.2.6

Personalplanering................................ 

.. 

99

8.2.7

UtbUdning......................................... 

101

8.2.8

Avgångsregler................. :....... .:......

102

8.2.9

Tjänstgöring utomlands........................ 

102

8.2.10

Lokalanställda   ................................. 

106

8.2.11

Inspektörsfunktion och företagsnämnd ...;..    

106

8.3 Personalbehov   ......................................... 

107

8.3.1

Chefstjänstemän....... ___ ................... 

107

8.3.2

Politiska avdehiingen..... ,,................... 

108

8.3.3

Rättsavdelningen   .......................    ....

108

8.3.4

Administrativa avdelningen................... 

108

8.3.5

Till departementschefens förfogande...... 

108

8.4

övriga frågor.............................................. 

109

8.5

SärskUda medelsbehov................................. 

109

8.5.1.

UlbUdning......................................... 

109

8.5.2.

Förbättrad information till utiandsmyndighetema  109

9 Ikraftträdande................................................. 

109

10

Hemställan.................................... ___________ 

110

11

Vissa anslagsfrågor för budgetåret 1976/77 .......... 

110

12

Beslut  .......................................................... 

112

NORSTEDTS TRYCKERI   STOCKH01.M 1976 750594