Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Kungl. Maj:ts proposition nr 115 år 1973

Prop. 1973:115

Nr 115

Kungl. Maj:ts proposition till riksdagen med förslag till ätgärder för att bekämpa brottsligheten och förbättra den aUmänna ordningen; given Stockholms slott den 6 aprU 1973.

Kungl. Maj:t vill härmed, under åberopande av bilagda utdrag av statsrådsprotokollet över justitieärenden, föreslå riksdagen att bifalla de förslag om vars avlåtande till riksdagen föredragande departementschefen hemställt.

GUSTAF ADOLF

LENNARTGEIJER

Propositionens huvudsakliga innehåll

Genom propositionen läggs fram förslag lill förstärkta insatser för att förebygga och bekämpa brott och för all förbättra den allmänna ordningen.

Det föresläs sålunda att polisväsendet under budgetåret 1973/74 tillföres sammanlagt 624 nya tjänster, varav 400 polismanstjänster. Häri är inräknade de tjänster som föreslagils i statsverkspropositionen. Som riktlinjer för en fortsalt förstärkning av de polisiära insatserna anges att polisväsendet bör tillföras 550 tjänster, varav 400 polismanstjänster, under budgetåret 1974/75 och 500 tjänster, varav 400 polismanstjänster, under budgetåret 1975/76. Förstärkningarna syftar till all i första hand söka komma till rätta med vissa slag av brottslighet som framstår som särskilt oroande, såsom vålds- och narkotikabrott, tillgrepps- och skatte­brott. Avsikten är också att mera inrikta polisarbetet på direkt brottsfö­rebyggande verksamhet, bl.a. genom ökad fotpatrullering och flera kvarterspoliser.

Samtidigt läggs fram vissa förslag om ökade statsbidrag till kommuner­na under budgetåret 1973/74 för social jourverksamhel, vårdcentraler, behandlingshem och vård i enskilt hem för narkotikamissbrukare samt medel för nya behandlingsformer för narkotikamissbrukare.

Propositionen innehåller vidare förslag till lag om tillfälligt omhänder­tagande. I huvudsak innebär förslaget att de bestämmelser om tillfälliga omhändertaganden som f. n. finns i polisinstruktionen förs över till den föreslagna nya lagen och kompletteras med vissa föreskrifter som syftar till alt skapa underlag för stödjande åtgärder och klargöra hur fortsatta   ordningsstörningar  skall  kunna  förhindras.   En   bestämmelse

1 Riksdagen 1973. I saml. Nr 115

Prop. 1973:115

2

föreslås också som ger polisen möjlighet att flytta minderåriga från skadliga eller fariiga miljöer.

1 propositionen föreslås även vissa lagändringar som syftar lill alt hindra eller försvåra rånangrepp mot banker och andra penninginrätl-ningar genom effektivare säkerhetsåtgärder. Förslag läggs sålunda fram om ändring i bl. a. banklagen som ger bankinspektionen en uttrycklig rätt att meddela tvingande föreskrifter om brottsförebyggande åtgärder.

1 syfte att komma lill rätta med den brottslighet som i vissa fall förekommer i anslutning till s. k. sexklubbar och poseringsateljéer före­slås att det i aUmänna ordningsstadgan införs bestämmelser som bl. a. innebär att offentlig pornografisk föreställning inte får ges ulan tillstånd av polismyndigheten.

1 övrigt behandlas vissa andra frågor som rör samhällets insatser mot brott och ordningsstörningar.

Prop. 1973:115

1   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1955:183) om bankrörelse

Härigenom förordnas, att 1 5 1 § lagen (1955:183) om bankrörelse skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

151 §

Där tillsynsmyndigheten så fin­ner erforderligt, må myndigheten meddela närmare föreskrifter om sättet för förande av bankaktie­bolags räkenskaper, om förvaring av värdehandlingar saml om inven­tering av dessa.

Där tillsynsmyndigheten så fin­ner erforderligt, må myndigheten meddela närmare föreskrifter om sättet för förande av bankaktie­bolags räkenskaper, om förvaring och inventering av värdehand­lingar samt om brottsförebyggan­de åtgärder.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1973

Prop. 1973:115

2 Förslag tiil

Lag om ändrmg i lagen (1955:416) om sparbanker

Härigenom förordnas, alt 80 § lagen (1955:416) om sparbanker skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

80 §'

Tillsynsmyndigheten skall övervaka att sparbankerna i sin verksamhet ställa sig till efterrättelse denna lag och andra författningar, såvitt de hava särskilt avseende å sparbanker, ävensom de för sparbankerna gällande reglementena samt de föreskrifter, som med stöd av stadgande i lag, författning eller reglemente meddelats av huvudmännen eller styrelsen.

Del åligger tillsynsmyndigheten all jämväl i övrigt med uppmärksam­het följa sparbankernas verksamhet i den mån så erfordras för kännedom om de förhållanden, som kunna inverka på sparbanks säkerhet eller eljest äro av betydelse för en sund utveckling av sparbanksverksamheten.

Tillsynen utövas med ledning av handlingar, vilka jämlikt denna lag insändas lill tillsynsmyndigheten, ävensom upplysningar, som inhämtas vid sparbanksundersökning eller annorledes. Sparbanksundersökning skall anställas så ofta sådan av myndigheten anses erforderlig eller av Konung­en anbefalles.

Där tillsynsmyndigheten sä fin-

Där tillsynsmyndigheten så fin­

ner erforderligt, må myndigheten

ner erforderligt, må myndigheten

meddela närmare föreskrifter om

meddela närmare föreskrifter om

sättet för förande av sparbanks

sättet för förande av sparbanks

räkenskaper, om förvaring av vär-

räkenskaper, om förvaring och iii-

dehandlingar samt om inventering

ventering av värdehandlingar samt

av dessa.

om   brottsförebyggande  åtgärder.

Denna lag träder i kraft den I juli 1973.

' Senaste lydelse 1962:234.

Prop. 1973:115

3 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1956:216) om jordbmkskasserördsen

Härigenom förordnas, att 73 § lagen (1956:21 6) om jordbrukskasserö­relsen skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

73 

§

Därest tillsynsmyndigheten så finner erforderligt, mä myndighe­ten meddela närmare föreskrifier om sättet att föra kreditkassas rä­kenskaper, om förvaring av värde­handlingar samt om inventering av dessa handlingar.

Därest tillsynsmyndigheten så finner erforderligt, må myndighe­ten meddela närmare föreskrifter om sättet att föra kreditkassas rä­kenskaper, om förvaring och in­ventering av värdehandlingar samt om   brottsförebyggande  åtgärder.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1973.

Prop. 1973:115

4 Förslag till

Lag om tiUfälligt omhändertagande

Härigenom förordnas som följer.

1 § Har polisstyrelse enligt särskild bestämmelse befogenhet att besluta omhändertagande av någon, får poUsman omhändertaga honom i avbidan på polisstyrelsens beslut, om föreskrivna förutsättningar för beslut om omhändertagande bedömes föreligga och dröjsmål med omhändertagande finnes innebära fara för den omhändertagnes eller annans liv eller hälsa eller fara i annat hänseende.

2§ Anträffas någon, som kan antagas vara under femton år, under förhållanden som uppenbarligen innebär överhängande och allvarlig risk för hans hälsa eller utveckUng får han tagas om hand av polisman för att genom dennes försorg skyndsamt överlämnas till föräldrar, annan vårdnadshavare eller barnavårdsnämnden.

3

§ Den som genom sitt uppträdande stör allmän ordning eller utgör omedelbar fara för denna skall omhändertagas av polisman, om det är nödvändigt för att upprätthålla ordningen. Sådant omhändertagande skall ske även när del fordras för att avvärja straffbelagd gäming.

4

§ Vid omhändertagande skall tillses alt åtgärden ej orsakar den omhändertagne större olägenhet än som är oundviklig med hänsyn till åtgärdens syfte eller väcker onödig uppmärksamhet.

5 § Polisman som verkställt omhändertagande enligt denna lag skall sä

skyndsamt som möjligt anmäla omhändertagandet till sin förman.

Förmannen skall omedelbart pröva om åtgärd enligt 1 eller 3 § skall bestå. Innebär hans beslul att den som omhändertagits enUgt 1 § skall kvarhållas eller har ingripande företagils med stöd av 2 §, skall han skyndsamt underrätta polisstyrelsen om omhändertagandel och skälen lill detta.

6 § Den som är omhändertagen med stöd av I eller 3 § skall förhöras så

snart som möjligt och därvid underrättas om anledningen till omhänder­

tagandet.

Har omhändertagandet skett med stöd av 3 §, skall utredning göras beträffande den omhändertagnes personliga levnadsförhållanden i den mån behov av sådan utredning kan antagas föreligga. Utredningen skall om möjligt göras av företrädare för social myndighet. Avsikten med utredningen skall vara att utröna, om den omhändertagne är i trängande behov av hjälp eller stöd från samhällets sida.

Prop. 1973:115

7

7

§ Polisstyrelsen skall snarast möjligt efler omhändertagandet enligt 1 § meddela beslut enligt vad därom är särskilt föreskrivet.

8

§ Den som omhändertagits med slöd av 3 § skall friges så snart förhör och utredning som avses i 6 § har slutförts och anledning föreligger att den omhändertagne ej längre kommer all utgöra omedelbar fara för allmän ordning och säkerhet, dock senast inom sex timmar efter omhändertagandet.

9

§ Den som omhändertagils enligt denna lag får ej underkastas annan inskränkning i sin frihet än som påkallas av ändamålet med omhänderta­gandet, ordningen på förvaringsplatsen eller allmän säkerhet.

10

§ Bestämmelserna i 3 och 4 §§ samt 5 § första stycket gäller i tillämpliga delar även den som utan att vara polisman förordnats all fullgöra polisverksamhet, om ej annat framgår av förordnandet.

11

§ Närmare föreskrifier för tillämpningen av denna lag meddelas av Konungen eller myndighet som Konungen bestämmer.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1973.

Prop. 1973:115

5 Förslag tUl

Kungörelse om ändrmg i förordningen (1959:348) med särskilda bestäm­melser om biografförestäUningar m. m.

Härigenom förordnas i fråga om förordningen (1959:348) med sär­skilda bestämmelser om biografföreställningar m. m,,

dels att 8 § skall ha nedan angivna lydelse,

dels att i förordningen skall införas, en ny paragraf 10 §, av nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Bryter någon uppsåtligen eller av oaktsamhet, som ej är att anse som ringa, mot föreskrifterna i 2 eller 4 §, straffes med dagsböter.

Bryter någon uppsåtligen mot föreskriften i 2 §, dömes till böter eller fängelse i högst sex månader. Sker överträdelsen av oaktsamhet, som ef är att anse som ringa, dömes till böter.

Bryter någon uppsåtligen eller av oaktsamhet, som ef är att anse sorn ringa, mot föreskrift i 4 §, dömes till böter.

10§

Film och utrustning som an­vänts i strid mot 2 § skall förkla­ras förverkade, om det ej är up­penbart obilligt.

Denna kungörelse träder i kraft den 1 juli 1973.

Prop. 1973:115

6 Förslag till

Kungörelse om ändring i allmänna ordningsstadgan (1956:617)

Härigenom förordnas, att 9, 12, 21 och 29 §§ allmänna ordningsstad­gan (1956:617) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

sammankomster. Såsom offentlig skall anses jämväl tillställning, till vilken tillträde är beroende av medlemskap i viss förening eller av inbjudning, därest tillställningen uppenbarligen utgör del av rörelse, som föreningen eller inbjudaren driver uteslutande eller väsentligen för anordnande av dylika tillställningar, eller vilken eljest, säsom med avseende å omfattningen av den krets som äger tillträde eller de villkor under vilka tillträde lämnas, är att jämställa med tillställning till vilken allmänheten har tillträde.

Med offentlig tillställning avses teaterföreställning, konsert, täv­ling och uppvisning i sport och idrott, danstillställning, biograf­föreställning, cirkusföreställning, tivoli- och marknadsnöjen, festtåg samt tillställning av annat slag, som anordnas för allmänheten och som icke avses i lagen om allmän­na sammankomster.

Med offentlig tillställning avses teaterföreställning, konsert, täv­ling och uppvisning i sport och idrott, danstillställning, biogruffö-reställning, pornografisk föreställ­ning, cirkusföreställning, tivoli-och marknadsnöjen, festtåg samt tillställning av annat slag, som an­ordnas för allmänheten och som icke  avses  i   lagen  om  allmänna

Ä allmän plats mä offentlig til polismyndigheten.

Sådant tillstånd fordras även el­jest för anordnande av offentlig danstillställning, cirkusföreställ­ning, tivoli- och marknadsnöjen saml därmed jämförlig nöjestill­ställning ävensom tävling och upp­visning i motorsport och profes-. sionell brottning.

12 §' ställning ej anordnas utan tillstånd av

Sådant tillständ fordras även el­jest för anordnande av offentlig danstillställning, pornografisk fö­reställning, cirkusföreställning, ti­voli- och marknadsnöjen samt där­med jämförlig nöjestillställning ävensom tävling och uppvisning i motorsport och professionell brottning.

'Senaste lydelse 1969:613.

Prop. 1973:115

10

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

21 

§

'

Barn under femlon år må ej medverka vid offentlig teaterföreställning, cirkusföreställning, tivoli- och marknadsnöjen eller därmed jämförlig offentlig tillställning. Länsstyrelsen äger dock medgiva undantag, om deltagandet kan anses icke menligt inverka på barnels andliga eller fysiska hälsa.

Person under aderton år får ej medverka  vid offentlig pornogra­fisk föreställning.   Vid sådan före­ställning får ej förekomma förrå­ande sexuella eller sadistiska be­teenden. Vid offentlig tillställning må ej förekomma hypnotiska eller därmed likartade experiment, med mindre socialstyrelsen funnit det kunna ske utan våda.

Om biografföreställning, tävling med fordon på väg, tävling eller uppvisning med luftfartyg samt om tillställning, för vilken bevillningsavgift för särskilda förmåner och rättigheter skall utgå, gälla särskilda föreskrif­ter utöver bestämmelserna i denna stadga.

29 f

Till böter dömes

Till böter eller fängelse i högst

sex månader dömes

1)

den som anordnar offentlig tillställning utan all hava erhållit tillstånd, där sådant erfordras, eller som anordnar offentlig tillställning i strid mot förbud enligt I 1 §;

2)

den som fortsätter offentlig tillställning sedan beslul meddelats om dess upplösning eller i strid mot förbud enligt 20 § förnyar offentlig tillställning;

3)

den som anordnar offentlig tillställning, varom anmälan skall ske, utan alt anmälan blivit rätteligen gjord, eller som, då polismyndigheten medgivit befrielse från anmälningsskyldighet, icke ställer sig till efterrät­telse för befrielsen stadgat villkor;

4)

den som lämnar oriktig uppgift eller underlåter att meddela begärd uppgift angående förhållande, varom polismyndigheten äger infordra upplysning;

5)

den som icke efterkommer av polismyndigheten för offentlig tillställning meddelade föreskrifter; samt

6)

den som bryter mot bestäm-

6) den som bryter mol bestäm­melserna i 21 § första eller andra melserna i 21 § första, andra eller stycket                                                      Iredje stycket.

2 Sena,ste lydelse 1970:227.  Senaste lydelse 1971:67 2.

Prop, 1973:115

11

Den som bryter mot bestämmelsen i I 6 § andra stycket dömes, där ej gärningen är belagd med straff i annan författning, till böter, högst femhundra kronor.

Försummelse i fråga om anmälningsskyldighet eller med avseende å uppgiftsskyidighet beträffande tillställning som må hållas utan tillstånd skall dock ej föranleda ansvar, om försummelsen med hänsyn till omständigheterna kan anses ursäktlig och ej vållat någon olägenhet, samt ej heller om tillställningen icke kommit lill stånd.

Nuvarande lydelse

Vid förseelse mot 21 § första stycket skall jämväl den som har vårdnaden om barnet straffas på sätt i första stycket denna para­graf sägs, därest han icke gjort vad på honom ankommit för att för­hindra förseelsen.

Föreslagen lydelse

Vid förseelse mot 21 § första eller andra stycket skall jämväl den som har vårdnaden om barnet straffas på sätt i första stycket denna paragraf sägs, därest han icke gjort vad på honom ankom­mit för att förhindra förseelsen.

Denna kungörelse träder i kraft den 1 oktober 1973.

Prop. 1973:115

Utdrag av protokoUet över justitieärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen i statsrådet på Stockholms slott den 6 april 1973

Närvarande: Ministern för utrikes ärendena[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Chefen för justitiedepartementet, statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], anmäler efter gemensam beredning med statsrådets övriga ledamöter fråga om åtgärder för att bekämpa brottsligheten och förbättra den allmänna ordningen och anför.

1

Inledning

Med stöd av Kungl. Maj:ts bemyndigande den 3 januari 1973 har jag tillkallat en kommission med uppgift all dra upp riktlinjer för och lägga fram förslag till ätgärder för att minska brottsligheten och förbättra den allmänna ordningen.

Kommissionen,' som antog namnet brottskommissionen, avlämnade den 26 mars 1973 sitt belänkande (Ds Ju 1973:5) Ätgärder för att bekämpa brottsligheten och förbättra den allmänna ordningen. Betänkan­det torde få fogas till statsrådsprotokollet i detta ärende som bilaga 1.

Till belänkandet finns fogade en reservation av riksdagsledamoten Astrid[REDACTED_EFTERNAMN] och ett särskilt yttrande av borgarrådet Per-Olof Hanson och riksdagsledamoten Ake[REDACTED_EFTERNAMN].

Kommissionen har under sitt arbete samrått med myndigheter och organisationer som berörs av hithörande frågor.

Kommissionen förslår väsentligt förstärkta polisiära insatser i form av personella förstärkningar till polisväsendet. Vidare föreslår kommissionen ökade statsbidrag för värd av narkotikamissbrukare samt möjligheter till statsbidrag för social jourverksamhet i kommunerna. Betänkandet inne­håller vidare förslag till en lag om tillfälligt omhändertagande. Kommis­sionen föreslår också sådana ändringar i banklagstiftningen att bankin­spektionen får en uttrycklig rätt att meddela tvingande föreskrifter om brottsförebyggande åtgärder. Beträffande postlokalerna förordas att Kungl.  Maj:t utfärdar föreskrifter.   För att  komma till rätta med den

' Ledamöter: Statssekreteraren Ove Rainer, ordförande, departementsrådet Sven[REDACTED_EFTERNAMN], borgarrådet Per-Olof Hanson, rik.sdagsledamöterna Lena Hjclm-VVallön, Ivar[REDACTED_EFTERNAMN], Astrid[REDACTED_EFTERNAMN] och Ake[REDACTED_EFTERNAMN], rikspolischefen Carl G.[REDACTED_EFTERNAMN], övertörmyndaren Ingrid[REDACTED_EFTERNAMN]. K.xperter: Rättschefen Carl-Edvard Sturkell, kanslirådet Gösta Welander och förste ombudsmannen Sture Wendin.

2 Bilagorna A-G till betänkandet har därvid uteslutits. Dessa bilagor tinns intagna i Ds Ju 197 3.5.

Prop. 1973:115

13

brottslighet som förekommer i anslutning till sexklubbar och poserings­ateljéer föreslår kommissionen ändringar i allmänna ordningsstadgan som går ut bl. a. på att pornografiska föreställningar inte får ges utan tillstånd av polismyndigheter.

Chefen för socialdepartemenlet ämnar senare i dag föreslå bl. a. att medel begärs för att täcka ökade bidrag till vård av narkotikamissbrukare m. m. under budgetåret 1973/74. Chefens för socialdepartementet för­slag och de förslag som jag i det följande kommer att lägga fram, bör föreläggas riksdagen i en gemensam proposition. De förslag från chefen för socialdepartemenlet, om vilka Kungl. Maj :t beslutar denna dag, tas in i dagens protokoll över socialärenden. Utdrag av detta protokoll bör biläggas den gemensamma propositionen som bilaga A.

Prop. 1973:115

14

2

Tillsättandet av brottskommissionen

Kriminalpolitiken måste fortlöpande anpassas lill brottslighetens in­riktning och omfattning och lill de förändringar i samhällsförhållandena som påverkar människornas sociala anpassning. En effektiv brottsföre­byggande verksamhet är i betydande utsträckning fräga om generella åtgärder som ligger utanför del i vedertagen mening kriminalpolitiska området. Det gäller bl. a. alt bota brister och orättvisor och att utjämna ekonomiska, sociala och kulturella skillnader i samhället. De snabba förändringarna i det moderna samhället ställer ökade krav när del gäller att förebygga social missanpassning.

För kriminalpolitiken är ett väsentligt mål alt underlätta för dem som har begått brott att anpassa sig till ett normalt liv i samhället. 1 detla sammanhang krävs betydande insatser och medverkan såväl från samhäl­lets rättsvårdande organ som andra myndigheter, t. ex. arbetsmarknads-, skol-, bostads- och socialmyndigheter liksom olika frivilliga organisatio­ner. När det gäller denna del av kriminalpolitiken har förslag om en genomgripande reform av kriminalvården förelagts riksdagen i årets statsverksproposilion. Syftet med denna reform är att minska ålerfalls-brottsligheten och förbäUra de dömdas möjligheter lill social anpassning. Vid sidan av detta reformarbete krävs även åtgärder som direkt lar sikte på alt förhindra brott och att skydda samhället och människorna i gemen från brott.

Åtskilligt har också gjorts under senare år för all förstärka den brollsbekämpande verksamheten. Betydande anslag har tillförts polis­väsendet som därigenom har fält mera personal och bättre utrustning. Inom såväl polisväsendet som rättsväsendets övriga organ har stora ansträngningar gjorts för att rationalisera och effektivisera arbetet. Genom dessa ätgärder och olika författningsändringar har statsmakterna gradvis ökat förutsättningarna att uppdaga och beivra brott som fram­stått som särskilt allvarliga eller oroande. Jag vill i detta sammanhang särskilt nämna narkotikalangningen, de politiska våldsdåden och skatte­brotten.

Frågan om behovet av ytterligare förstärkning av den brottsförebyg­gande och brollsbekämpande verksamheten måste emellertid fortlöpande bedömas med utgångspunkt i inträffade förändringar i fråga om brottslighetens utveckling och inriktning. Ett oroande drag är f. n. den omfaltning och karaktär som vissa slag av grövre brottslighet har fått. Jag syftar särskilt på rånen mol banker, postlokaler och butiker och annan brottslighet, där våld eller hot om våld förekommer. Vi kan vidare iaktta att brottslighet och annan asocialitet uppstått i anslutning till den verksamhet som bedrivs i s. k. sexklubbar. Många människor upplever också all det brister i fråga om ordning och trivsel på allmänna platser och kommunikationsmedel. Det föreligger över huvud taget ett behov av att förstärka de direkt brottsförebyggande insatserna i allmänhet och att

Prop. 1973:115

15

öka upptäcktsrisken för brott av olika slag. Förhållandena är sådana all kraftfulla ätgärder nu är motiverade i syfte både all minska brottslighe­ten och att skapa bättre ordning och trivsel på allmänna platser.

Det var mol bakgrund av vad nu sagts som brottskommissionen tillkallades. Samtidigt tillkallades en sakkunnig för att lägga fram förslag till uppgifter för och organisation av ett centralt råd för samordning av samhällets insatser mot brott.

Prop. 1973:115

16

3

Brottskommissionens betänkande

Brottskommissionen har i enlighet med sina direktiv bedrivit sitt arbete skyndsamt. I sitt betänkande konstaterar kommissionen att den tid som har stått till kommissionens förfogande inte har tillåtit några mera omfattande analyser när det gäller uppkomsten av brottslighet och förändringar i denna.

Orsakerna lill de brister som kan iakttas när det gäller broltsulveck-lingen och ordningsförhållandena är i betydande utsträckning av sådan art att de inte kan angripas med kriminalpolitiska medel. Kommissionen konstaterar sålunda att det här i praktiken är fråga om alla de förhållan­den som kan leda till social missanpassning, exempelvis olämpliga bostadsmiljöer eller brister med avseende på utbildning, arbete och möjligheter till meningsfulla fritidsaktiviteter.

Med utgångspunkt i nu redovisade uppfattning konstaterar kom­missionen alt möjligheterna att på kort sikt kunna lösa alla de problem som hänger samman med brottsligheten är begränsade. Eftersom det inle heller kunnat komma i fråga att gå in på några mera övergripande kriminalpolitiska överväganden har kommissionen huvudsakligen fått inskränka sig till vad som inom den angivna tiden varit möjligt att arbeta fram när det gäller konkreta åtgärder för alt komma till rätta med rådande förhållanden.

Främst har det härvid varit fråga om att fullfölja den del av kriminal­politiken som syftar till att förstärka den direkt brottsförebyggande och den brollsbekämpande verksamheten i första hand genom förstärkning och effektivisering av polisverksamheten. Men det är enligt kommissionen ocksä av största vikt att denna verksamhet i ökad utsträckning kombine­ras med åtgärder som syftar till att lösa de bakomliggande sociala problemen. Det gäller inte minst de åtgärder som primärt går ut på att förebygga och förhindra brott och ordningsstörande händelser. Kommis­sionen konstaterar vidare att det är fullt klart att problemet med atf förbättra den allmänna ordningen inte kan få någon bestående lösning enbari genom polisiära insatser. Om inle andra åtgärder samtidigt vidtas skjuter man i regel endast problemet framför sig. Med hänsyn härtill har kommissionen även tagit upp vissa frågor som rör förstärkta sociala insatser.

I ett inledande avsnitt av betänkandet redovisar kommissionen vissa allmänna synpunkter pä de frågor som kommissionen behandlar.

Kommissionen konstaterar därvid att den kriminalpolitiska debatten i hög grad präglats av statistiska uppgifter om brottslighetens utveckling och försök till analyser och slutsatser därav. För egen del nöjer sig kommissionen med att framhålla, att antalet brottsbalksbrott har ökat väsentligt under del senaste decenniet och att andelen uppklarade brott sedan lång tid har varit alltför låg.

Som bakgrund för sina fortsatta överväganden angående vilka brotts-

Prop. 1973:115

17

förebyggande och brollsbekämpande åtgärder som det nu framstår som mest angelägel att vidla lämnar kommissionen en sammanfattande redogörelse för brottsligheten med utgångspunkt såväl från vilka som begår brott som från själva brottslighetens art och inriktning. Slutsatsen av denna genomgång blir att del är vissa typer av brottslighet som främst förtjänar uppmärksamhet. Det gäller våldsbrott, narkotikabrott, koppleri, tillgreppsbrott, häleri, skattebrott och trafikbrott. Även de med ung­domsbrottsligheten förenade problemen påkallar särskilt intresse. Det­samma gäller den internationella brottsligheten.

När del gäller den allmänna ordningen framhåller kommissionen alt de brister som kan iakttas i stor utsträckning utgör symptom på bakomlig­gande allvarliga missförhållanden av olika slag. De åtgärder och insatser som krävs för att komma lill rätta därmed åvilar i första hand olika sociala myndigheter. Det behövs emellertid även ökade polisiära insatser för att åstadkomma en bättre ordning på allmänna platser och kommuni­kationsmedel. Enligt kommissionen är del dock väsentligt att dessa insatser kan kombineras med sociala stödåtgärder i form av råd och hjälp lill samt vård av dem som genom sitt handlande visat sig vara i behov härav.

Kommissionen betonar att brottsutveckUngen och upprätthållandet av allmän ordning och säkerhet släUer ökade krav på poUsväsendel. Det gäller såväl övervaknings- som utrednings- och spaningsverksamheten. Det är enligt kommissionens mening vidare önskvärt att ytteriigare förbättra förhållandet mellan polisen och allmänheten. Åtgärder behöver även vidtas för att förbättra rekryteringen till polisväsendet och för att minska personalomsättningen inom poliskåren.

Kommissionen slår också fast att, även om ansvaret för brottsförebyg­gande åtgärder primärt vilar på de samhälleliga organen, måste enskilda och företag också själva skydda sig mot brott.

Vad särskilt gäller våldsbrottsligheten konstaterar kommissionen att det under senare är har skett en fortlöpande ökning av antalet rän mot banker och övriga penninginrättningar och andra förmögenhetsbrolt där våld eller hot om våld ingår. Också antalet fall av våld mot polisman i tjänsteutövning har. tilltagit. Samtidigt med denna utveckling har för­märkts en allmän tendens mot allt grövre våld.

De absoluta talen för denna brottslighet är enligt kommissionen inle så stora i jämförelse med förmögenhelsbrotten, men utveckUngen är likväl oroande med hänsyn bl. a. till en tilltagande brutalisering. Enligt brotts­statistiken för år 1972 uppgick antalet anmälda brott mot liv och hälsa (3 kap. BrB) till 18 268. Häri ingår omkring 200 fall av mord och dråp eller försök lill sådana brott saml omkring 800 fall av grov misshandel. Vad angår rån förövades under 1968 20 väpnade rån mot bank- och postkon­tor, 1969 36, 1970 52, 1971 76 och 1972 98. Under sistnämnda år var del totala antalet rån mot bank- och postkontor 100, varav alltså alla utom två begicks genom vapenhot. Del är inte ovanligt all skottlossning förekommer vid dessa brott.

Kommissionen konstaterar vidare att en annan grupp av brott som

2 Riksdagen 1973. 1 saml Nr 115

Prop. 1973:115

18

ökat kraftigt i antal under senare år är fickstölder och s. k. väskryck-ningar. Under år 1972 anmäldes sammanlagt 2 760 sådana brott, fördelade med cirka 65 procent på fickstölder och 35 procent på väskryckningar. Stockholm svarade ensam för närmare hälfien av samtliga anmälda brott. Det har vidare blivit allt vanligare att tillgrepp av varor i butiker sker helt öppet och med användande av våld eller med hot om våld mot personalen. Det förekommer också andra tillgreppsbrott, t. ex. mot åldringar och sjuka, med våld eller hot om våld.

Vad särskilt gäller post- och bankrånen samt möjligheterna att förebyg­ga dessa brott redovisar kommissionen ett av företrädare för rikspolissty­relsen, bankinspektionen, poststyrelsen, penninginrättningarna och för­säkringsbolagen den 10 februari 1972 framlagt säkerhetsprogram. Kom­missionen har även tagit del av redogörelser för de åtgärder som postverket har genomfört och som planeras saml av en av bankinspektio­nen gjord undersökning om vilka säkerhetsåtgärder som har vidtagits av de privata penninginrältningarna vid årsskiflet 1972/73 eller planeras för år 1973. På grundval härav konstaterar kommissionen att de i nämnda säkerhetsprogram rekommenderade åtgärderna genomförts i mycket be­gränsad omfattning.

Kommissionen påpekar att alla berörda parter varit överens om programmets utformning och alt antalet bank- och postrån fortsatt all öka. Kostnaderna för åtgärdernas genomförande får anses vara relativt låga. Med hänsyn härtill anser kommissionen det anmärkningsvärt att säkerhetsprogrammet inte har realiserats i större utsträckning.

Penninginrättningarna och postverket måste anses ha ett särskUt ansvar när del gäller att skydda sig själva mot brottslig verksamhet. Penningin­rältningarna och postverket intar sålunda en särskUd ställning i samhället när det gäller hanteringen av kontanta medel. De omsätter dagligen mycket stora värden i reda pengar eller andra lätt överlåtbara tillgångar vilkas tidigare innehavare inte kan spåras. De utgör därför speciellt attraktiva mål för brottslighet av skilda slag. För att bank- och poströrel­sen skall kunna erbjuda avsedd service måste verksamheten bedrivas så att den är lätt tUlgänglig för allmänheten. Detta innebär att den ocksä är särskilt utsatt för kriminella angrepp. Det är här fråga om en brottslighet som kan medföra allvarliga skador på personal och kunder.

Kommissionen konstaterar vidare att det krävs särskUt tillstånd av statlig myndighet för att driva bankrörelse saml alt det vid denna prövning bl. a. skall bedömas om den tillämnade rörelsen är nyttig för det allmänna. Till skydd för såväl allmänna som enskilda intressen är sådan rörelse också underkastad en fortlöpande och ingående offentlig tillsyn.

Det ligger enligt kommissionen helt i linje med den reglering som bankväsendet sålunda är underkastat all ställa krav på vederbörande inrättningar att själva vidta de åtgärder i brottsförebyggande syfte som kan anses påkallade med hänsyn till deras speciella verksamhet. Det är här fråga om utgifter som får anses vara marginella i förhållande till de allmänna omkostnaderna för drivande av bankrörelse. Kommissionen förordar därför att de bestämmelser som ger tillsynsmyndigheten, dvs.

Prop. 1973:115

19

bankinspektionen, rätt alt meddela föreskrifter om bl. a. förvaring av värdehandlingar kompletteras så att tillsynsmyndighetens kompelens UttryckUgen även omfattar allmänt brottsförebyggande åtgärder, exem­pelvis hur banklokaler bör utformas och utrustas för att hindra eller försvåra rån. 1 fråga om utrustning och inredning bör samråd äga mm med rikspolisstyrelsen och berörda penninginrättningar. Vad gäUer post­lokalernas inredning och utrustning föreslår kommissionen all Kungl. Maj :l utfärdar erforderUga föreskrifter.

När det gäller polisens möjligheter att genom sin övervakande verksam­het förebygga rån och annan brottslighet där våld eller hot om våld förekommer framhåller kommissionen som sin uppfattning all fotpatrul­lering är det effektivaste sättet att nå detta syfte. Ett ökal antal fotpatruller i tätorternas centrala delar synes därför vara erforderligt. Kommissionen betonar vidare att en hög uppklaringsprocent har en stark preventiv verkan inte minst i fråga om rån och andra grova förmögenhets-brott. Eftersom möjligheterna att klara upp sådana brott erfarenhetsmäs­sigt är starkt beroende av hur snabbt polispersonal kommer lUl platsen och efterspaningen kan sältas i gång, är det väsentligt att polisen ständigt kan hålla en tillräckligt hög beredskap för utryckningar liksom att utredningsverksamheten kan bedrivas så effektivt att förövaren snabbt kan avslöjas.

Kommissionens slutsats är att personella förstärkningar bör tUlföras polisväsendet för övervakning, spaning och utredning när del gäller bank-och postrån och andra Uknande grova brott.

Enligt direktiven hade kommissionen i uppdrag att se över straffskalor­na för våldsbrotten. Efter en närmare genomgång av berörda lagrum har kommissionen emellertid inle funnit skäl att föreslå några straffskärp­ningar.

Kommissionen har vidare haft till uppgift att bedöma vad som förekommer i den verksamhet som bedrivs i och i anslutning till sexklubbar och poseringsateUéer. Del är här väsentligen frågan om att söka förhindra brottslighet och annan asocialitet i dessa miljöer.

Kommissionen noterar att missförhållanden av detla slag förekommer i samband med såväl sexklubbs- som poseringsverksamhet. Koppleri, främ­jande av otukt, olovlig rusdrycksförsäljning, narkotikabrott och häleri eller olovlig befattning med stulna eller insmugglade partier av cigarretter och spritdrycker är exempel på brott som har avslöjats i samband med sådan verksamhet. Även stöld, rån, misshandel och olaga hot förekommer mot både kunder och personal. De i klubb- och ateljéverksamheten engagerade personerna löper risk att efter hand hamna i asocialitet och kriminalitet. Utvecklingen har enligt kommissionens mening sannolikt lett till en väsentlig ökning av prostitutionens totala omfattning och därmed också av antalet personer som i längden löper risk för social missanpassning. Sexklubbarnas och poseringsateljéernas verksamhet med­för också ofta sanitära olägenheter för kringboende.

Med hänsyn till dessa missförhållanden anser kommissionen det angelä­get att myndigheterna får bättre möjlighet all kontroUera den pornogra-

Prop, 1973:115

20

fiska verksamheten än som nu kan ske. Kommissionen avvisar tanken på ett totalförbud under hänvisning till att en sådan åtgärd inte bara skuUe strida mol grundsatsen om den enskildes rätt att i vidaste möjliga utsträckning själv få bestämma vad han vill ta del av utan sannolikt även skapa nya problem och negativa följder som är svåra att överblicka.

Kommissionen konstaterar att det enligt allmänna ordningsstadgan f. n. krävs polisstyrelsens tillstånd för anordnande av offentlig danstill­ställning, eirkusföreställning, tivoli- och marknadsnöjen och uppvisning i professionell brottning. Kommissionen föreslår att tillslåndstvång införs även för pornografisk föreställning. Därmed får poUsstyrelsen möjlighet att bl, a. bedöma sökandens person, tUlslällningens art och platsen eller lokalens lämplighet. Hänsyn kan även las till de synpunkter som andra berörda myndigheter, exempelvis de som svarar för hälsovården och brandsäkerheten, önskar få tillgodosedda. Genom särskUda föreskrifier eller villkor angående lokalernas utformning och disponering kan man förhindra eller åtminstone försvåra prostitution inom klubblokalerna och försäkra sig om alt dessa inle heller i övrigt utnyttjas på ett otillbörligt eller olämpligt sätt.

Kommissionen föreslår vidare att det i allmänna ordningsstadgan införs bestämmelser som innebär all person under aderton år inte får medverka vid offentlig pornografisk föreställning och att sådan föreställ­ning inte får innehålla förråande sexuella eller sadistiska beteenden.

Eftersom slora ekonomiska intressen gör sig gällande i pornografibran­schen och förtjänsterna av verksamheten i många fall sannoUkt är betydande anser kommissionen att ell tillslåndstvång som endast är sanktionerat med böter inte kommer all vara tillräckligt effektivt. Kommissionen föreslår därför all fängelse intas i straffskalan.

När det gäller reklam för sexklubbar och poseringsateljéer konstaterar kommissionen att styrelsen för Svenska tidningsutgivareföreningen efter kontakter med företrädare för kommissionen numera rekommenderat föreningens medlemsföretag att i eget intresse iaktta återhållsamhet med publicering av sådana annonsillustralioner som på ett utmanande sätt återger sexuella motiv. Styrelsen har vidare konstaterat att det inle kan uteslutas att annonser om posering kan innefatta straffbar verksamhet. Styrelsen har därför även rekommenderat medlemsföretagen att i fort­sättningen inte införa annonser som åsyftar att förmedla kontakt med ateljéer för posering och med sexklubbar som i sin annonsering lämnar erbjudanden av samma karaktär som poseringsateljéerna. Rekommenda­tionen har, såvitt kommissionen har kunnat konstalera, lett till all annonsering för poseringsateljéer praktiskt taget har upphört i dagspres­sen.

På grund av vad sålunda har förekommit och då kommissionen ansett sig kunna utgå ifrån att dess förslag att införa tillständslvång för sexklubbarna torde få en starkt brottsförebyggande och brollsbekämpan­de verkan har kommissionen inte ansett sig böra framlägga några förslag i fråga om pornografireklamen. Kommissionen har därvid utgått från att den föreslagna författningsändringen ger tidningsutgivarna ett underlag

Prop. 1973:115

21

för prövningen huruvida reklam för pornografisk föreställning skall medges.

Som underlag för sina överväganden angående behovet av åtgärder för att förbättra den allmänna ordningen redovisar kommissionen skUda undersökningar och uttalanden av vilka framgår att ordningsläget på allmänna platser och kommunikationsmedel är otillfredsställande framför allt i storstadsområdena. 1 en del av dessa uttalanden påtalas all särskilt ungdomars beteenden karakteriseras av ökad hänsynslöshet och tilltagan­de missbruk av alkohol och narkotika. Del har vidare gjorts gällande att butiksstölderna har ökat i antal och allt oftare förövas helt öppet av personer som hotar personalen, om man söker hindra tillgreppen. Andra uppgifter som förts fram i detta sammanhang är att handel med stulna varor i ökad utsträckning pågår öppet på allmänna platser. För Stock­holms del har särskilt påtalats att ordningsförhållandena i tunnelbanan är myckel besvärliga.

Kommissionen framhåller i anslutning lUl nu nämnda uppgifter att den brottslighet och de ordningsstörningar som del här är fråga om i ett övervägande antal fall kan uppfattas som ett symptom på någol bakom­liggande, allvarligt missförhållande, såsom bristande fysisk eller psykisk hälsa, bostadsproblem, arbetslöshet, anpassningssvårigheter eller liknande problem. De åtgärder och insatser som krävs för att i grunden komma till rätta med nuvarande missförhållanden faller därför utanför det i veder­lagen bemärkelse kriminalpolitiska området. Delta gäller i särskilt hög grad det mera långsiktiga, förebyggande arbetet. Även i det kortsiktiga perspektivet har emellertid enligt kommissionens mening frågor om vård och behandling samt andra socialvårdande insatser en central betydelse. Detta utesluter emellertid inte att det också behövs effektivare polisiära msatser för alt hindra brottslighet och ordningsstörningar på och i anslutning till allmänna platser och kommunikationsmedel. Men dessa insatser bör i större utsträckning än f. n. kombineras med åtgärder som syftar till att komma till rätta med de personliga och sociala problem som i regel är den djupare orsaken lill den rådande situationen. För detla ändamål mäste man söka få lill stånd ell smidigt och effektivt samarbete mellan de olika myndigheter och befattningshavare som arbetar med dessa problem.

I anslutning lill nu nämnda överväganden behandlar kommissionen särskilt frågan om samarbetet mellan polis och socialarbetare.

Vad gäller det övergripande samarbetet på planerings- och ledningsnivå i särskilda samrådsorgan föreslår kommissionen att Kungl. Maj:t snarast beslutar att en undersökning kommer lill stånd genom länsstyrelsernas försorg angående hur intentionerna bakom del år 1970 utfärdade cirkuläret (SFS 1970:513) om intensifierat samarbete mellan barnavård, skola och polis har förverkligats. Kommissionen föreslår att de åtgärder vidtas när det gäller upprättandet av samrådsorgan och dessas arbete som denna undersökning kan föranleda.

Beträffande del direkta samarbetet pä fältet förordar kommissionen att   nämnda samrådsorgan ägnar dessa frågor särskild  uppmärksamhet

Prop. 1973:115

22

med sikte på att finna de mest ändamålsenliga formerna för sådan samverkan.

Enligt direktiven har kommissionen ägnat frågan om omhändertagande av personer som stör ordningen särskild uppmärksamhet. Kommissionen konstaterar därvid att gäUande bestämmelser härom finns intagna i olika vårdlagar och i poUsinslruktionen (1972:51 1). Vad gäller den praktiska tillämpningen av dessa bestämmelser har kommissionen fält en mycket splittrad bild. Stor osäkerhet anses sålunda råda om vilka befogenheter polisen har och hur dessa befogenheter i praktiken bör utnyttjas. Kommissionen föreslår inte någon ändring i vårdlagstiflningen. Men för att skapa en fast och enhetlig tillämpning av de regler som gäller för polisens tillfälliga omhändertaganden föreslår kommissionen all de vik­tigaste bestämmelserna härom förs in i en särskild lag. Förutsättningarna för omhändertagande på grund av ordningsstörande beteende bör därvid bibehållas oförändrade. Kommissionen erinrar om att en polisman aldrig får använda strängare medel än förhållandena kräver och att han i första hand alltid bör söka vinna rättelse genom upplysningar och anmaningar. Kommissionen föreslår att vissa nya bestämmelser angående förfarandet förs in i lagen för att skapa underlag för hjälpande och stödjande åtgärder och för att klargöra hur fortsatta ordningsstörningar skall kunna förhind­ras.

De väsentligaste nyheterna i förhållande till gällande rätt är att föreskrifter ges om hur den tid som omhändertagandet varar skaU användas och att den längsta tiden för frihetsberövandet blir närmare reglerad samt all polisen får möjlighet alt flytta minderåriga från skadliga eller farliga miljöer.

Vad först beträffar utnyttjandet av tiden för frihetsberövandet inne­håller den av kommissionen föreslagna lagen en bestämmelse om att erforderlig utredning skall göras beträffande den omhändertagnes person­liga levnadsförhållanden när omhändertagande har skett på grund av ordningsstörande uppträdande. Utredningen skall om möjligt göras av företrädare för socialmyndighet. För att skapa bättre förutsättningar härför föreslår kommissionen alt statsbidrag skall utgå för social jour­verksamhet. Avsikten med utredningen skall vara att utröna huruvida den omhändertagne är i trängande behov av hjälp eller stöd från samhällets sida.

Vid bestämningen av den längsta lid som frihetsberövandet får vara har kommissionen tagit hänsyn till att hjälpande och stödjande åtgärder kan behövas. Med hänsyn lill de olika förhållanden som sålunda kan föreligga har maximitiden inle ansetts kunna sältas kortare än sex timmar. Kommissionen förutsätter att denna tid i vissa fall även kan behövas för all hindra fortsalt ordningsstörande verksamhet.

Kommissionen föreslår vidare en bestämmelse om omhändertagande av barn under femton år som av polisen anträffas under förhållanden som uppenbarligen innebär en överhängande och allvarlig risk för barnels hälsa eller utveckling. Som exempel pä sådana situationer nämner kommissio­nen bl. a. fall då barn uppehåller sig i s. k. knarkarkvartar eller hittas

Prop. 1973:115

23

omtöcknade av berusningsmedel i rivningsfastigheter. Den föreslagna nya bestämmelsen bör vidare kunna tillämpas på barn som påträffas på hotellrum tillsammans med äldre asociala personer eller som annars befinner sig i en sådan situation att man kan befara att de kommer att bli otillbörligt utnyttjade. Enligt förslaget skaU barnet efter omhändertagan­det skyndsamt överlämnas till föräldrarna, annan vårdnadshavare eller företrädare för barnavårdsnämnd.

Kommissionen framhåUer alt socialarbetare i så stor utsträckning som möjligt bör tjänstgöra i de lokaler dit omhändertagna förs för att på så sätt det utredande och kurativa arbete som ofta bör sältas in efter ett omhändertagande snabbt skall kunna påbörjas. Vad kommissionen syftar liU med sina förslag är att de polisiära och sociala insatserna skaU samordnas så alt man på ett effektivare sätt skall kunna lösa de problem som förorsakar de rådande förhållandena.

Mot bakgrund av nyss redovisade uppfattning och den rådande ordningssituationen anser kommissionen det synnerligen angeläget att barnavårdsnämnderna/sociala nämnderna ställer ökade personella resurser lill förfogande för arbete bland barn och ungdomar under icke ordinarie arbetstid. För att snabbt göra del möjligt att initiera, pröva och utvärdera olika former av sådan social jourverksamhet föreslår kommissionen alt 4 milj. kr. ställs till socialstyrelsens förfogande för bidrag till kommunerna för en försöksverksamhet.

Ett annat område där kommissionen ansett sig kunna ta ställning för omedelbara ytterligare insatser från statens sida är narkomanvården. Narkotikamissbruket har framför allt i de största kommunerna en väsentlig del i uppkomsten av brottslighet och ordningsstörande förhål­landen. Kommissionen föreslår därför till slöd för kommunala insatser på delta område förenklade bidragsregler och ökade möjligheter lill statsbi­drag till vårdcentraler för narkotikamissbrukare, ökade driftbidrag till behandlingshem för narkotikamissbrukare samt nytt statsbidrag lill vård i enskilt hem av narkotikamissbrukare. Medelsbehovet härför beräknas till 3,8 milj. kr. Vidare föreslås att ytteriigare 500 000 kr. ställs till socialstyrelsens förfogande för viss försöksverksamhet med särskilda vårdformer.

Kommissionen betonar att vad den sålunda föreslagit beträffande förstärkta insatser på det sociala området endast kan få en myckel begränsad effekt när det gäller att komma lill rätta med de sociala missförhållanden som ligger bakom bl.a. den brottslighet och de ord-ningsstöranden som förekommer. Samhällets insatser för alt lösa dessa problem måste ske från en bredare bas och med en långsiktig planering som innefattar bl. a. föräldraskolning, skolans roll och utformning av människornas livsmiljö i sin helhet. Men också i det kortsiktiga perspek­tivet krävs ett samlat grepp när det gäller samhällets ansvar för de människor som av olika skäl inle passar in i vårt sociala mönster. Samhällets insatser måste la sikte på en rehabilitering där krav också släUs på den vårdbehövandes eget ansvar i sin situation. Närmast är det socialutredningens uppgift att överväga inriktningen och samordningen av

Prop. 1973:115

24

de sociala insatserna. Kommissionen har förvissat sig om att dess begränsade förslag ligger i Unje med socialutredningens intentioner.

Det har inför kommissionen uppgetts att i varje fall beträffande storstadsområdena är det ett begränsat antal personer med slora miss­bruksproblem, framför allt ungdomar, som i huvudsak uppehåller sig i cilykärnan och som där skapar ständiga oroshärdar. Även om del kan antas all flertalet av dessa personer är föremål för något slag av åtgärder från sociala eller sjukvårdande myndigheter, synes dessa åtgärder inte innebära tillräckligt stöd för att de skall orka ta sig ur den nedbrytande miljö de lever i. Kommissionen är medveten om att man inle kan lösa sociala problem genom att använda tvång i stor skala och all man här har att göra med grundläggande problem inom hela social- och sjukvården som det inte ankommer på kommissionen att ta stäUning till. Kommissio­nen vill dock understryka att från samhällets, men framför allt från de vårdbehövandes egen synpunkt, måste vårdinsatserna för dessa människor effektiviseras.

Kommissionen utgår ifrån att vad som anförts kommer att vägas in i de samlade bedömningar som socialutredningen har alt göra när del gäUer inriktningen och samordningen av de sociala insatserna.

Kommissionen offentliggör en i februari 1973 genomförd undersök­ning om ahmänhetens kunskaper om och attityder lUl poUsen. Undersök­ningsresultatet visar enligt kommissionen alt förhållandet mellan allmän­heten och polisen på del hela laget är mycket gott men alt del föreligger ett behov av ökad information om polisens verksamhet inle minst hos ungdomen.

Kommissionen förutsätter att hithörande frågor i ett mera långsiktigt perspektiv kommer att behandlas av det blivande centrala rådet för samordning av samhällets insatser mot brott.

I avsikt att nå en förbättrad information till massmedia framlägger emellertid kommissionens förslag om att särskUda kontaktmän utses i polisdistrikten. Dessa bör ges en viss utbildning för uppgiften. För den centrala informationsverksamheten föreslås vidare att tre tjänster för journalister inrättas vid rikspolisstyrelsen. Dessa befattningshavare förut­sätts också kunna biträda polisdistrikten. Kommissionen föreslår vidare att polisväsendet tillförs 25 polismansljänsler för trafikundervisning i skolorna och 25 polismanstjänster för undervisning i lag och rätt.

Utöver de nu föreslagna åtgärderna framhåller kommissionen behovet av mera konlaktskapande verksamhetsformer i polisarbetet. Särskild vikt läggs därvid bl. a. på en utökning av antalet folpatrullerande polismän och på en ökning av antalet kvarterspoliser. Kommissionen tillstyrker också ett förslag frän polisstyrelsen i Stockholm att en upplysningscen-tral för allmänhetens telefonförfrågningar upprättas i Stockholms polis­distrikt.

I det avsnitt av betänkandet i vilket kommissionen direkt behandlar behovet av förstärkning av polisverksamheten tar kommissionen till en början upp frågan om kraven för antagning som polisaspirant.

Med hänsyn till den höjda utbildningsnivån i samhäUet och till de krav

Prop. 1973:115

25

som allmänt sett bör ställas på en polisman i dagens samhälle finner kommissionen därvid att kraven på skolunderbyggnad för anställning som polisaspirant bör höjas. Kommissionen föreslår att de krav som uppställs för s. k. allmän behörighet till högre utbildning skall gälla även för antagning till polisaspirant. Delta innebär att krav bör uppställas på lägst avgångsbetyg från 2-årig gymnasielinje i vUken ingår 2-årig utbildning i svenska och engelska eller 2-årig folkhögskoleulbildning som omfattar studier i svenska och engelska motsvarande två årskurser i gymnasiesko­lan.

De höjda kraven föreslås bli tillämpade tidigast från år 1975.

Av betydelse när det gäller att få lämpliga aspiranter är enligt kommissionen också den rekryteringsverksamhel som bedrivs. Kommis­sionen föreslår därför att åtta nya tjänster som rekryteringskonsulenter inrättas.

Beträffande polismännens utbildning och befordran har kommissionen konstaterat alt de olika tjänsterna inom poUsväsendel byter innehavare med påfallande korta intervaller. För den tjänst som polismannen innehar har han ofta fått särskild utbildning eller förvärvat speciell erfarenhet. En minskad omsättningsfrekvens skulle därför verka såväl effeklhöjande som personal- och kostnadsbesparande.

SamhäUets och brottslighetens utveckling har för polisväsendets del bl. a, medfört behov av och krav på en ökad specialisering hos personalen i allt flera befattningar. Tjänsten kräver sålunda i allt större utsträckning bättre kunskaper och vidare erfarenheter. Byte av personal medför därför dels nya utbildningsbehov, dels försämrad kontinuitet i enhetens arbete.

Kursverksamheten inom polisväsendet är omfattande. Utöver den utbildning som är obligatorisk eller följer på befordran genomförs ca 100 centrala kurser om året vilkas syfte i de flesta fall är all ge viss grundläggande specialutbildning för skilda tjänster och i övriga fall fortbildning. Om personalomsättningen kan minskas bör del vara möjligt att reducera befattningsutbildningen. Det är också angeläget att så länge som möjligt kunna tillvarata den arbetskapacitet som består däri att polismannen har förvärvat vana och erfarenhet i sin tjänst.

På grund av vad nu sagts föreslär kommissionen att en särskild utredning tillsätts för att lösa de problem som är förknippade med gällande befordringsordning. Utredningen bör undersöka möjligheterna till en tidigare specialisering inom olika verksamhetsområden. Det bör därvid eftersträvas att personalen ges likvärdiga ulveckhngsmöjligheter inom de olika grenarna av verksamheten. Utredningen bör överväga när en sådan specialisering kan sättas in och hur långt den kan och bör drivas med beaktande av all möjligheter alt söka och erhålla tjänst inom andra verksamhetsgrenar skall föreligga även i fortsättningen.

När det gäller bedömningen av behovet av personalförstärkningar tar kommissionen sin utgångspunkt framför allt i de nya inslag i brottslighe­ten och ordningsförhållandena som har framkommit. Kommissionen anser att del föreligger ett behov av flera poliser för att bemästra situationen och all förslärkningsbehoven avser samtliga verksamhetsgre-

Prop. 1973:115

26

nar.

Som bakgrund till kommissionens ställningstaganden i denna del redogör den till en början för de bedömningar av personalbehovet som polischeferna och länsstyrelserna gjorde i sina förslag till beräknande av utgifter för den lokala polisorganisationen för budgetåret 1973/74. Kommissionen konstaterar därvid att polischeferna har bedömt del sammanlagda behovet av ytteriigare polismansljänsler lill 1 478 medan länsstyrelsernas bedömning ligger någol lägre, 1 432 tjänster. Såväl polischeferna som länsstyrelserna har ansett att de kraftigaste förstärk­ningarna behövs för övervakningsverksamheten.

Kommissionen konstaterar vidare alt rikspolisstyrelsen i sina anslags­äskanden för budgetåret 1973/74 har yrkat 760 nya polismansljänsler. Enligt kommissionens mening är det totala personalbehovet på längre sikt avsevärt större.

Innan kommissionen går in på frågan om personalförslärkningarnas omfattning och på vilka verksamhetsområden de i första hand bör sättas in och andra liknande frågor gör kommissionen en bedömning av de faktiska möjligheterna alt tillföra polisväsendet personal. För överbUc-kens skull bör enligt kommissionen denna bedömning avse en treårs­period.

Den nya färdigutbildade personalen skall i första hand ersätta den som avgår. Först sedan detta skett kan man bestämma hur många av de nyrekryterade som kan placeras på nya tjänster. Möjligheterna alt tillföra polisväsendet mera personal är alltså beroende av vilket tillskott av färdigutbildad personal som rekryteringsunderlaget medger och av hur stor personalavgången är.

Rekryteringen till polisyrket påverkas av många olika faktorer som verkar i olika riktningar. Av dessa kan nämnas antagningskrav, arbetsupp­gifter, tjänstgöringsförhållanden, lön och befordringsutsikler. Sannolikt har också sådana faktorer som allmänhetens inställning till polisen sin betydelse liksom även polismännens inställning till sitt yrke. Flera av dessa faktorer kan påverkas genom information dels genom massmedia, dels direkt till den krets av ungdomar som kan väntas ha intresse för polisyrket. Kommissionen har tidigare föreslagit åtgärder för att förbättra informationen i dessa avseenden. Rekryteringsbefrämjande åtgärder av annan art kan också komma i fråga. Myckel stor betydelse för möjlighe­terna att rekrytera polisaspiranter har givetvis också den allmänna situationen på arbetsmarknaden.

Vad nu sagts visar all en bedömning av möjligheterna att rekrytera personal är vansklig all göra. Flera av de faktorer som styr utvecklingen kan förändras på ganska kort tid i den ena eller andra riktningen.

Även personalavgången varierar från år till år. Vid bedömningen av möjligheterna alt tillföra polisväsendet ytterligare personal bör också beaktas att ett visst antal färdigutbildade extra polismän fortlöpande bör finnas att tillgå för att tillsättningsförfarandet skall löpa smidigt.

Av vad nu sagts framgår all rätt stora variationer föreligger i de olika faktorer som skall vägas in vid bedömningen av möjligheterna att tillföra

Prop. 1973:115

27

polisväsendet mera personal. Vid denna avvägning har kommissionen funnit att det antal nya tjänster som kan komma i fråga är varken avsevärt högre eller avsevärt lägre än 400. Kommissionen anser därför att man bör utgå från att 400. nya tjänster skall kunna upprätthållas med färdigutbildad personal, om detta antal tillförs organisationen varje budgetär under en treårsperiod.

Slutsatsen av del nyss sagda är att de erforderliga personalförstärk­ningarna bör tillföras polisväsendet under en treårsperiod. Genom en sådan lösning uppnås i övrigt väsentliga fördelar. Antagningen av aspiran­ter kan anpassas till rekryteringsunderlaget så alt kravet på kvaUficerade sökande kan upprätthållas. Rekryteringsverksamhelen kan bedrivas plan­enligt. Belastningen på utbildningsorganisationen blir relativt konstant. Budget- och planeringsarbetet kan på olika nivåer bedrivas inom en fastställd ram och begränsas till en bedömning av var de fastställda personalförstärkningarna skall sällas in. Härigenom sparas åtskilligt arbe­te och personalen kan utnyttjas för andra arbetsuppgifter, såsom rationa­liserings- och inspektionsverksamhet.

Enligt vad som anförts tidigare bör del vara möjligt att tillföra polisväsendet färdigutbildad personal i sådan omfattning att ytterligare 1 200 polismansljänsler kan inrättas under en treårsperiod. Behovet av förstärkningar såsom det har kommit till uttryck i polischefernas och länsstyrelsernas yrkanden har angetts till några hundratal tjänster därut­över. Det är således möjligt att i huvudsak tUlgodose de sålunda framförda önskemålen, om förstärkningarna fördelas på tre budgetår.

Kommissionen föreslår därför att polisväsendet tillförs 400 polismans­tjänster under vart och ett av de tre närmaste budgetåren. Kommissionen förutsätter därvid att vakanssituationen i Stockholm till följd av vidtagna rekryteringsfrämjande åtgärder kommer att avsevärt förbättras under det kommande budgetåret.

Kommissionen anser att överföringen av arbetsuppgifter från polisper­sonal till annan personal bör fortsätta. Härför erfordras ett antal nya tjänster för framför allt kvalificerad biträdespersonal. Härigenom friställs i stort sett ett motsvarande antal polismän för rent polisiära uppgifter, något som kommissionen bedömer som angeläget med hänsyn till det begränsade utrymme som finns all tillföra organisationen ytterligare polisutbildad personal.

Kommissionen "föreslär därför att 450 tjänster för annan personal inrättas under en treårsperiod. Av dessa avses 200 tjänster för budgetåret 1973/74, 150 tjänster för budgetåret 1974/75 och 100 tjänster för budgetåret 1975/76.

Utöver de 1 200 föreslagna polismanstjänsterna föreslår kommissionen inrättande av ett mindre antal tjänster vid rikspolisstyrelsen.

Vad gäller kommissionens uttalanden angående fördelning av de förslagna nya tjänsterna hänvisar jag till betänkandet.

För anskaffning av utrustning till följd av att nya tjänster har inrättats har tidigare tillämpats vissa normer, vilka enligt kommissionens mening i princip bör gälla även nu. Kommissionen inskränker sig därför till all

Prop. 1973:115

28

beröra vissa särskilda frågor. Kommissionen har förordat att övervak­ningsverksamheten i allt större utsträckning fullgörs genom fotpatrulle­ring. Det är därvid bl. a. från skyddssynpunkt viktigt att polismännen utrustas med bärbara radiostationer. Kommissionen föreslår därför att ytterligare 500 bärbara radiostationer anskaffas. Med hänsyn till att behovet av bilar för övervakningsverksamhet f. n. är väl tillgodosett och till att de nya tjänsterna företrädesvis bör användas för ökad fotpatrulle­ring anser kommissionen att normerna i detta fall kan frångås.

1 ett avslutande avsnitt av betänkandet om andra brottsförebyggande insatser anför kommissionen vissa allmänna synpunkter på frågan om nä­ringsidkares och enskildas skyldigheter och möjligheter att i viss utsträck­ning själva skydda sig mot brott.

Beträffande brottsförebyggande insatser från näringsidkarnas sida framhålls bl. a. att personalstyrkan bör vara anpassad inle bara med hänsyn till kravet på kundbetjäning ulan också så alt ett liUfredsstäUande självskydd erhålles. Viktigt är också alt larmanläggningar och annan teknisk bevakningsulruslning byggs ut och förbättras liksom att rutinerna för kassaljänst och banktransporter ses över. Vidare är en tillfredsställan­de märkning av stöldbegärliga varor en brottsförebyggande åtgärd av stor vikt.

Den enskildes möjligheter att skydda sig mot brott består främst i att i ökad omfattning skaffa sig mekaniska inbrottsskydd av olika slag som lås och galler. Kommissionen hänvisar i detta sammanhang till pågående utredningar angående utökat konsumentskydd beträffande lås och låsin-slallation saml särskilda byggnormer rörande inbrottsskydd. En angelä­gen åtgärd är att genom ökad upplysning försvåra handeln med stulet gods.

Prop. 1973:115

29

4 Departementschefen

Jag vill som min allmänna syn på de frågor som vi nu har att ta ställning till slå fast all del i detta sammanhang inte har varit fråga om att göra några mera omfattande och ingående analyser av brottslighetens uppkomst eller förändringar i denna. Del har inle heller varit avsett att nu framlägga förslag lill brottsförebyggande och brollsbekämpande åtgärder som direkt angriper bakomliggande orsaker till brott och ordningsstörningar. Den mera långsiktiga kampen för all minska brotts­ligheten och de missförhållanden som tar sig uttryck i brister beträffande den allmänna ordningen fömtsätter insatser på ett betydligt vidare fäll och av delvis helt annat slag än som inrymts i kommissionens begränsade uppdrag. Jag ansluter mig för egen del till uppfattningen att vi här i grunden har att göra med problem som i betydande utsträckning är av sådan art all de inle kan angripas med i vederlagen mening kriminalpoli­tiska medel. Det väsentligaste är de allmänt förebyggande åtgärderna. Hit hör arbelet i skolan, ungdomsvården och i ungdomens egna organisatio­ner liksom samhäUsåtgärder för att skapa bättre bostads- och arbetsmil­jöer och bättre sociala förhåUanden i allmänhet.

Med utgångspunkt från nu redovisade uppfattning är det angeläget att understryka nödvändigheten av att skapa former för en bättre samord­ning och en mera långsiktig planering av samhällets brottsförebyggande och brollsbekämpande verksamhet i stort. Del är uppgiften för det blivande centrala rådet för samordning av samhällets insatser mot brott. Detta råd kommer att upprättas inom den allra närmaste tiden. Jag vill vidare framhålla alt åtgärder som direkt lar sikte på berörda människors behov av vård eller andra former av slöd och hjälp samt insatser för fri­tidsmiljön enligt gällande ansvarsfördelning ankommer på kommunerna. Inom socialulredningen övervägs inriktningen och samordningen av den kommunala socialvården.

I detta sammanhang är emellertid uppgiften en annan. Den omständig­heten alt brottslighetens bakomliggande orsaker angrips med långsiktiga medel får självfallet inte hindra att brottslighetens omedelbara yttringar angrips med effektiva åtgärder. I dagens samhälle är det främst den till­tagande brutaliseringen och kommersialiseringen av brottsligheten som påkallar uppmärksamhet. Men även den oro och osäkerhet som många känner inför brister i den allmänna ordningen och säkerheten måste beak­tas i detta sammanhang. Samhället måste tillse att ordningen upprätt­hålls.

Mol den bakgrunden anser jag det behövligt med en förstärkning av polisens resurser. Även vissa ändringar i lagstiftningen är påkallade. Själv­fallet bör man la till vara de möjligheter som finns all samtidigt sälla in sådana sociala hjälpålgärder som har direkt samband med polisens verk­samhet. Jag anser alt kommissionens förslag lill åtgärder av nu angivet slag är väl avvägda. Jag återkommer i del följande till den närmare ut­formningen av de olika förslagen.

Prop. 1973:115

30

1 fråga om väldsbrottsUghelen vill jag framhålla, att även om antalet ränbrott mot bank- och postlokaler i och för sig inte är så slort, så ger den hittillsvarande utvecklingen på delta område anledning till betydande oro. Jag tänker här främst på de stora risker för allvarliga personskador som uppkommer i samband med dessa brott. Som kommis­sionen anför finns det tecken som tyder på att brott av detla slag i ökad utsträckning börjat ingå som ett led i en organiserad och yrkesmässigt bedriven brottslighet. Det kan inte heller uteslutas att den nuvarande bristen på lämpliga skyddsanordningar i penninginrättningarnas lokaler ibland kan vara den direkt bidragande orsaken till mera impulsmässigt utförda rånkupper och på så sätt i värsta fall leda till ny eller försvårad kriminalitet.

Efter gemensamma överläggningar i november 1971 mellan represen­tanter för rikspolisstyrelsen, bankinspektionen, poststyrelsen, penningin­rältningarna och försäkringsbolagen och berörda personalorganisationer utarbetade en särskild arbetsgrupp ett säkerhetsprogram avseende det förebyggande skyddet mot rånbrott. Mot bakgrund av de i kommissio­nens betänkande närmare redovisade uppgifterna-angående genomföran­det av detta säkerhetsprogram, anser jag i likhet med kommissionen att åtaganden som gjorts inte har haft den effekt som man har kunnat förvänta sig. Kommissionens förslag till författningsreglering beträffande bankers och andra penninginrätlningars brottsförebyggande åtgärder bör därför genomföras.

Kommissionen föreslår, all del i lagen (1955:183) om bankrörelse, la­gen (1955:416) om sparbanker, lagen (1956:216) om jordbrukskasse­rörelsen och i kungörelsen (1969:733) om tillsyn av postbanken m. m. förs in bestämmelser som klargör att bankinspektionen är behörig att meddela föreskrifier om allmänt brottsförebyggande ätgärder, exempelvis hur banklokaler bör utformas och utrustas for att hindra eller försvåra rån. Jag ansluter mig till kommissionens förslag. Frågan om ändring av kungörelsen om tillsyn av postbanken m. m. och om postlokalernas in­redning och utrustning torde få anmälas senare för Kungl. Maj:t.

Jag är ense med kommissionen om att det inte finns anledning föreslå några skärpningar av de straffbestämmelser som avser gärningar vari ingår våld eller hol om våld.

Till de av kommissionen förordade förstärkningarna av polisens resur­ser för att förebygga våldsbroltslighet återkommer jag längre fram.

Vad gäller den verksamhet som under senare lid i ökad utsträckning kommit alt bedrivas i s. k. sexklubbar och poseringsateUéer har kommis­sionen enligt direktiven haft att överväga vilka åtgärder som kan vidtas för att förebygga brott och motverka de risker för social missanpassning som hotar de kvinnor som utnyttjas i denna kommersiella verksamhet. Det angavs därvid att kommissionen bl. a. borde pröva under vilka förutsättningar polismyndighet lämpligen kan ges befogenhet att förbju­da pornografiska föreställningar i fall då verksamheten kan antas innefat­ta brottslighet eller eljesl är förenad med betydande sociala olägenheter.

På tidigare anförda och i belänkandet ytterligare utvecklade skäl har

Prop. 1973:115

31

kommissionen avvisat tanken på ett totalförbud för den form av pornografisk verksamhet som del här är fråga om. Kommissionen har i stället föreslagit ändringar i allmänna ordningsstadgan (1956:617) som bl. a. innebär all myndigheterna får bättre möjligheter än f. n. att kontrollera offentliga föreställningar av delta slag.

Jag kan i allt väsentligt ansluta mig till de överväganden som ligger bakom detta ställningstagande.

De av kommissionen framlagda förslagen till ändringar i allmänna ordningsstadgan innebär som tidigare nämnts all offentlig pornografisk föreställning kommer att jämställas med sådana offentliga tillställningar för vilkas anordnande redan nu krävs särskilt tillstånd av polismyndighet, exempelvis eirkusföreställning, tivoli- och marknadsnöjen och uppvisning i professionell brottning. Det klargörs vidare att person under aderton år ej får medverka i pornografisk föreställning. Genom en särskild föreskrift slås vidare fast att del vid sådan föreställning inle får förekomma förråande sexuella eller sadistiska beteenden. Slutligen innebär förslaget all i straffskalan, vid sidan av normalslraffet böter, även införs fängelse i högst sex månader med tanke i första hand på överträdelser av de bestämmelser som det här är fråga om.

Enligt min mening är de av kommissionen sålunda förordade förslagen lämpligt avvägda för alt motverka de omedelbara missförhållandena på detta område. Efter samråd med chefen för civildepartementet förordar jag därför all förslag framläggs om genomförande av ifrågavarande författningsändringar. De i betänkandet redovisade synpunkterna angåen­de tillämpningen av de föreslagna bestämmelserna föranleder inte några erinringar från min sida.

Kommissionen har påtalat att filmförevisning ofta ingår i pornogra­fiska föreställningar. Enligt kommissionens mening finns anledning anta att det därvid i tämligen stor utsträckning är fräga om film som inte har godkänts för offentlig visning av statens biografbyrå och som lill en del kan misstänkas innehålla sädana förråande inslag att förutsättningar för godkännande saknas. Del i förordningen (1959:348) med särskilda bestämmelser om biografföreställning m. m. stadgade straffet för överträ­delse av förbudet mot offentlig visning av ej godkänd fiJm - böter har enligt kommissionen lika litet som motsvarande sanktion enligt gällande bestämmelser i allmänna ordningsstadgan för anordnande av offentlig tillställning ulan tillstånd tillräckligt avskräckande effekt. Enligt kommis­sionens mening finns sålunda en uppenbar risk för att ett bötesstraff - i varje fall i detla sammanhang - närmast skulle betraktas som en omkostnad i verksamheten. Med hänsyn härtill föreslår kommissionen alt fängelse i högst sex månader införs även i straffbestämmelsen i berörda förordning. Kommissionen föreslår dessutom en ny bestämmelse som in­nebär all film och utrustning som använts vid offentlig visning av ej god­känd film kan tas i beslag och förklaras förverkad.

Efler samråd med chefen för utbildningsdepartementet och på de av kommissionen anförda skälen förordar jag att nämnda ändringar i förord­ningen med särskilda bestämmelser om biografföreställning m. m genom-

Prop. 1973:115

32

förs. Jag vill understryka alt fängelsestraffet och förverkandet bara bör tillämpas vid de uppenbara brott mot nämnda bestämmelser som kom­missionen angett.

1 likhet med kommissionen anser jag inte att det f. n. finns anledning att föreslå några åtgärder beträffande reklamen för sexklubbar och po­seringsateljéer.

Jag delar kommissionens uppfattning att ordningsläget på sina håll och då främst på vissa allmänna platser och kommunikationsmedel i stor­stadsområdena är otillfredsställande. Jag är också beredd att instämma i alt vi i stor utsträckning har anledning all betrakta dessa företeelser som sympton på någol allvarligt bakomliggande missförhållande. Det kan så­lunda förutsättas alt händelser av detta slag i många fall utgör en mer eller mindre direkt följd av ett påbörjat eller utbildat missbruk av alkohol eller narkotika. Bakom delta missbruk eller annan social missanpassning ligger inte sällan sådana förhållanden som bristande fysik eller psykisk hälsa, bostadsproblem, arbetslöshet, anpassningssvårigheter eller liknande problem som i sin tur kan ledas tillbaka till andra bakomliggande fak­torer, t. ex. uppväxt- och ulbildningsförhållanden.

Även om det sålunda inte råder någon tvekan om att de åtgärder och insatser som krävs för att komma till rätta med nuvarande missförhåUan­den främst faller utanför det i vedertagen mening kriminalpoUtiska områ­det, måste som framgår av vad jag förut anfört samhället också med poli­sens hjälp se till att allmän ordning och säkerhet upprätthålls.

Mot bakgrund av de uppgifter och överväganden som jag har redovisat i det föregående har kommissionen lagt fram förslag till lagom tillfälligt omhändertagande. För min del vUl jag understryka att en frihetsberövan­de åtgärd alltid måste betraktas som ett allvarligt ingrepp i den personliga integriteten. I likhet med kommissionen anser jag därför alt del redan från rättssäkerhetssynpunkt finns starka skäl som talar för att förutsätt­ningarna för omhändertagande och förfarandet därvid regleras i lag. Jag delar vidare kommissionens uppfattning att erfarenheterna från tillämp­ningen av nuvarande bestämmelser i polisinstruktionen så till vida är mindre tillfredsställande som det alltför ofta förekommer att den som omhändertagits på grund av ordningsslörande beteende inom kort åter­vänder lill samma plats där ingreppet skett och fortsätter alt störa ord­ningen. Nya bestämmelser om omhändertagande bör ge klart stöd för in­gripanden som är tillräckliga för alt förhindra sådant. Med hänsyn lill vad som tidigare anförts om orsakerna lill missförhållandena anser jag det önskvärt att den lid under vilken ett frän ordningssynpunkl motiverat frihetsberövande sker om möjligt utnyttjas också för en utredning om den omhändertagnes sociala förhållanden.

Av vad jag nu sagt framgår att jag i allt väsentligt kan ansluta mig lill de synpunkter som ligger bakom kommissionens lagförslag.

Enligt 17 § polisinstruktionen skall polisman, om det är nödvändigt för att upprätthålla allmän ordning, tillfälligt omhänderta den som ge­nom sitt uppträdande stör ordningen eller utgör en omedelbar fara för denna. Sådant omhändertagande skall även ske när det fordras för att av-

Prop. 1973:115

33

värja straffbelagd handling.

I barnavårdslagen (1960:97), lagen (1954:579) om nyklerhetsvård, la­gen (1966:293) om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall samt i utlänningslagen (1954:193) finns bestämmelser som innebäratt polissty­relse i avbidan på annan myndighels beslut kan besluta omhänderta nå­gon för att underlätta att lämplig vård sätts in eUer annan åtgärd vidtas. 1 anslutning lill dessa bestämmelser finns i 18 § poUsinslruktionen före­skrifter som gör det möjligt för polisman att i sådant fall göra ett tillfäl­ligt omhändertagande i avbidan på poUsstyrelsens beslut, om dröjsmål med omhändertagandet innebär fara för den omhändertagnes eller annans Uv eller hälsa eller fara i annat hänseende.

Kommissionen har föreslagit att de förutsättningar för tillfälliga om­händertaganden som anges i nämnda båda bestämmelser i poUsinslruktio­nen bibehålls oförändrade i den nya lagen. Jag ansluter mig lill förslaget. Vad särskilt gäller förutsättningarna för ett omhändertagande på grund av ordningsstörande uppträdande eller handling vill jag i likhet med kommis­sionen framhålla all för tillämpningen av bestämmelsen - liksom för all polisverksamhet gäller den allmänna bestämmelsen i 16 § polisinstruk­tionen, att polisman vid verkställande av tjänsteåtgärd inle får använda strängare medel än förhållandena kräver saml alt han i första hand bör söka vinna rättelse genom upplysningar och anmaningar.

Vad kommissionen anfört om behovet av en särskild bestämmelse som medger att polisman i vissa nödfallsliknande situationer skall kunna om­besörja att barn som kan antas vara under 15 år skyndsamt flyttas från den skadliga eller farliga miljö där de påträffas är enligt min mening över­tygande. De av kommissionen föreslagna förutsättningarna för en sådan åtgärd liksom regeln om att polismannen i sådant fall skyndsamt skaU överlämna den omhändertagne lill föräldrarna, annan vårdnadshavare el­ler barnavårdsnämnden anser jag också vara lämpligt avvägda och ända­målsenligt utformade.

För de fall då omhändertagande sker på grund av ordningsstörande uppträdande eller handling eller för att avvärja straffbelagd gärning bör det enligt kommissionens mening i många fall finnas anledning att söka utnyttja den tid under vilken omhändertagandet består för att utröna huruvida den omhändertagne är i trängande behov av någon hjälp- eUer stödinsats från samhällets sida. Härför krävs en närmare utredning om den omhändertagnes personliga förhållanden och aktuella situation. Det­ta utredningsarbete bör enligt kommissionens mening i så stor utsträck­ning som möjligt fullgöras av socialvårdspersonal och då helst inom ra­men för en särskild jourverksamhet i direkt anslutning till de lokaler dit den omhändertagne förs. För all underlätta tillkomsten av en sådan jour­verksamhel har kommissionen lagt fram förslag om statsbidrag liU en för­söksverksamhet på detta område.

Som framgår av vad jag tidigare anfört anser jag del värdefullt om man på nu angivet sätt kan utnyttja liden för ett omhändertagande på ell me­ningsfyllt sätl. Målsättningen bör sålunda vara att i största möjliga ut­sträckning söka utnyttja den angivna tiden för att förbereda sådana ålgär-

3 Riksdagen 1973. 1 saml Nr 115

Prop. 1973:115

34

der eller etablera sådana kontakter som kan vara till hjälp för den omhän­dertagne. Jag biträder sålunda även denna del av kommissionens förslag. Frågan om försöksverksamheten med socialjour tas upp av chefen för so­cialdepartementet.

Enligt gällande bestämmelse i polisinstruktionen (20 §) fär den som omhändertagits enligt 17 § i samma instruktion hållas i förvar endast så länge han skulle utgöra en omedelbar fara för allmän ordning och säker­het om han frigavs. Av uppgifter från tio polisdistrikt, däribland Stock­holms, Göteborgs och Malmö, angående tillämpningen av denna bestäm­melse under föregående år framgår att rnedeltiden för sammanlagt 5 467 omhändertaganden enligt 17 § polisinstruktionen uppgick till 1 timme 50 minuter.

Mol bakgrund av att det kunnat konstateras att den som, har omhän­dertagits med stöd av nämnda bestämmelse omedelbart efter frigivningen har återvänt till samma plats och fortsatt sin ordningsstörande verksam­het har kommissionen ifrågasatt om omhändertagandeinslilutel alltid har utnyttjats tillräckligt effektivt. Därtill kommer alt ett infriande av mål­sättningen att omhändertagandel i görligaste mån bör utnyttjas för att vidta eller förbereda eventuella stöd- och hjälpinsatser enligt kommissio­nens mening ibland kan väntas kräva en viss tid för utrednings- och kon­taktverksamhet.

Med anledning av dessa överväganden.har kommissionen föreslagit att i den nya lagen införs en regel som innebär att frigivning skall ske så snart erforderliga förhör och utredningar slutförts och anledning föreligger alt den omhändertagne ej längre utgör en omedelbar fara för allmän ordning och säkerhet, dock senast inom sex timmar efter omhändertagandel. Vid bestämningen av den sålunda föreslagna maximitiden för ett omhänder­tagande har kommissionen bl. a. utgått ifrån att motsvarande tidsgräns finns i 23 kap. 9 § första stycket rättegångsbalken såvitt gäUer skyldighet att kvarstanna för förhör.

1 Ukhet med kommissionen anser jag all det inte minst frän rättssäker­hetssynpunkt finns starka skäl som talar för att frågan om frihetsberövan-dets längd blir närmare reglerad i den nya lagen. Jag delar även uppfatt­ningen att del från ordningssynpunkl i vissa fall kan finnas behov av att utsträcka ett omhändertagande under längre lid än som i dag är vanligt. Härför talar också att det i många fall kan behövas sociala stöd- och hjälpinsatser. Den föreslagna maximitiden på sex timmar synes vara lämp­ligt avvägd.

Övriga bestämmelser i lagförslaget överensstämmer i allt väsentligt med motsvarande föreskrifier i pplisinstruktionen.

Sammanfattningsvis vill jag framhålla att jag inte har funnit anledning lill några erinringar mol kommissionens förslag till lag om tillfälligt om­händertagande eller till de i anslutning därtill gjorda uttalandena angåen­de tillämpningen av de enskilda bestämmdsema. Jag förordar därför att förslaget läggs till grund för lagstiftning.

Ar 1959 utfärdade Kungl. Maj:t vissa cirkulär angående åtgärder i brottsförebyggande syfte m. m. 1 dessa understryks betydelsen av ett re-

Prop. 1973:115

35

gelbundel samarbete mellan socialvårdsmyndigheter, skola och poUs samt andra berörda myndigheter och ideella organisationer. Det rekommende­rades därför alt särskUda samarbetsorgan skulle bUdas i kommunerna för regelbundna överläggningar om ifrågavarande problem. Nämnda cirkulär har numera ersatts av cirkuläret (1970:513) om intensifierat samarbete mellan barnavårdsnämnd, skola och poUs. Även i detla cirkulär ges re­kommendationer om att samarbetsorgan bör bUdas "såvida inte sådant organiserat samarbete uppenbarligen är obehövligt". Del anges vidare alt länsstyrelserna skaU verka för att samarbetsorgan skaU bUdas där sådant behövs.

Mol bakgrund av uppgifter, som kommissionen närmare redovisar i be­tänkandet, uttalar kommissionen att syftet med de utfärdade cirkulären inle har förverkligats i den utsträckning som varit att vänta. Sålunda har samarbelsorgan inte inrättats i ett antal kommuner där behov därav torde föreligga. Del har också framkommit att samrådsorganen på vissa håll inle fungerar effektivt. Kommissionen föreslår därför att Kungl. Maj:t snarast ger länsstyrelserna i uppdrag alt göra en samlad redovisning av den aktuella situationen på detta område inom länet och att Kungl. Maj:t pä grundval av dessa undersökningar prövar huruvida det finns be­hov av ytterligare åtgärder för att förverkUga intentionerna bakom cirku­lär 1970:513.

1 likhet med kommissionen anser jag efter samråd med statsrådet Odh­noff och chefen för utbildningsdepartementet att frågan om ett effektivt samarbete på detta område är så väsentlig att den förordade undersök­ningen bör komma tiU stånd. Jag vill i detta sammanhang även ansluta mig lill kommissionens uttalande om det angelägna i att fritidssektorn bereds tillfälle all delta i det aktuella samarbetet.

I anledning av kommissionens synpunkter på frågan om samljänslgö-ring mellan polis och socialarbetare vill jag betona värdet av att samråds­organen ägnar dessa frågor särskUd uppmärksamhet med sikte på att söka finna de mest ändamålsenliga samarbelsformerna.

Kommissionen har i skilda sammanhang bl. a. i det avsnitt av be­tänkandet där kommissionen redovisat vissa aUmänna synpunkter på frå­gan hur näringsidkare och enskUda själva kan skydda sig mot brott pe­kat på några angelägna arbetsuppgifter för det blivande centrala rådet för samordning av samhällets insatser mot brott. Del gäller bl. a. frågan om särskilda normer rörande inbrottsskydd samt behovet av ökad informa­tion och upplysning till allmänheten om riskerna för vissa brott samt om handel med stulet gods. Jag ansluter mig till dessa uttalanden och vill re­dan nu säga all det är min avsikt att rådet skall kunna ägna sig ät de brottsförebyggande ätgärder som kommissionen sålunda förordat.

Frågan om förhållandel mellan polisen och allmänheten blir en viktig uppgift för det centrala rådet för samordning av samhällets insatser mot brott. 1 Ukhet med kommissionen anser jag emellertid att vissa åtgärder kan vidtas redan nu.

Jag tillstyrker kommissionens förslag att särskUda,kontaktmän skall ut­ses i polisdistrikten för information lill massmedia och att dessa får ut-

Prop. 1973:115

36

bUdning för uppgiften. Jag biträder även kommissionens förslag alt inrät­ta tre tjänster för journalister vid rikspolisstyrelsen med de uppgifter som kommissionen har föreslagit Uksom förslaget att inrätta 50 polismans­tjänster för att öka polisens möjligheter att medverka i undervisningen i skolan. En upplysningscentral för allmänhetens telefonförfrågningar bör upprättas i Stockholms polisdistrikt.

Av särskild betydelse när det gäller att få en bättre kontakt mellan polisen och aUmänheten är en ökad fotpatrullering och én utbyggnad av kvarterspoUsverksamhelen. I likhet med kommissionen anser jag därför att särskilda åtgärder bör vidtas för en utökning av denna verksamhet. Jag återkommer härtUl i det följande. 1 detta sammanhang vUl jag endast framhålla att de åtgärder som föreslås ulgör ett led i strävandena lill en alltmer serviceinriktad polisverksamhet.

Kommissionens förslag innehåUer i övrigt betydande förstärkningar av polisverksamheten. Det gäller såväl kvalitativt som kvantitativt. Kommis­sionens förslag får här ses som fullföljande av den upprustning av polisväsendet som fortlöpande har skett med hänsyn lill de senaste årens brottsutveckling. Som jag har anfört i direktiven för brottskommissionen krävs nu ytterligare kraftfuUa åtgärder både för all minska brottsligheten och för att skapa bättre ordning och trivsel på allmänna platser. Jag anser att kommissionens förslag till olika åtgärder är väl avvägda med hänsyn till dessa krav.

Kommissionen anser att den höjda utbUdningsnivån i samhället och de krav som allmänt sett bör ställas på en polisman i dagens samhäUe motiverar en höjning av polispersonalens allmänkunskapsnivå. En sådan lösning kan enligt kommissionen inte åstadkommas inom ramen för nuvarande polisutbildning. Däremot har de antagna aspiranternas kun­skapsnivå vid antagningstillfället förbättrats så påtagligt under senare är att en höjning av antagningskraven kan övervägas. Kommissionen anser att kraven för antagning till polisaspirant bör vara samma som de krav som uppställs för s. k. allmän behörighet till högre utbUdning. Detta innebär att krav bör uppställas pä lägst avgångsbetyg från 2-årig gymna­sielinje i vilken ingår 2-ärig utbildning i svenska och engelska eUer 2-årig folkhögskoleutbUdning som omfattar studier i svenska och engelska motsvarande två årskurser i gymnasieskolan. Med hänsyn tUl gymnasie­skolans utbyggnadstakt föreslår kommissionen att ändringen genomföres tidigast år 1975.

Enligt rain mening bör för antagning till polisaspirant gälla i huvudsak samma krav som uppställs för allmän behörighet till högre utbUdning. De närmare kompetenskraven får emellertid övervägas ytterligare. Med hän­syn till att åtskilliga för polisyrket lämpliga personer saknat möjUghet alt genomgå gymnasial utbildning måste även sädana som har annan utbUd­ning i viss utsträckning komma i fråga vid rekryteringen. Jag vill även erinra om att kompetenskommittén enligt sina direktiv (riksdagsberättel­sen U 1973:53) efter samråd med berörda myndigheter har att lägga fram erforderliga förslag ora kompetensreglernas tillämpning för olika verksul-bildningar.

Prop. 1973:115

37

Vad gäller rekryteringen till poliskåren vill jag framhåUa all denna på­verkas av en mängd oUka faktorer. Klart är emellertid att rekryterings­verksamhelen bör förslärkas. Jag tillstyrker därför kommissionens förslag all nio nya tjänster som rekryteringskonsulenter tUlförs polisväsendet, häri inräknat den tjänst som föreslås i statsverkspropositionen. Jag vUl särskilt framhålla att rekryteringsverksamhelen bör bedrivas sä att polis­verksamheten beskrivs på ett sakUgt och realistiskt säll med framhållande av såväl polisyrkels fördelar som de särskilda problem som polisverksam­heten innebär.

Kommissionen har konstaterat all de olika tjänsterna inom polisväsen­det byter innehavare med påfallande korta intervaller. En polisman har ofta fått särskUd utbUdning eller förvärvat speciell erfarenhet för den tjänst som han innehar. En hög personalomsättning skapar betydande problem. Kommissionen anser att del är angeläget att man söker komma lill rätta med de olägenheter som är förenade med nuvarande höga omsättning av personal pä tjänsterna inom polisväsendet.

Kommissionen föreslär därför all frågan las upp lill allsidig belysning i en särskild utredning. Utredningen bör kartlägga den nuvarande personal­omsättningens omfattning, orsaker och konsekvenser samt överväga vilka åtgärder som kan komma i fråga för alt minska rörligheten hos polisper­sonalen. Åtgärderna bör i första hand syfta lill ett system där personalens specialkunskaper för och erfarenhet av viss tiänslgöring kan utnyttjas un­der längre tid än vad som är möjligt f. n. Särskild uppmärksamhet bör därvid ägnas de befaltningstyper som kräver särskilt omfattande special­utbildning eller lång tjänstgöringstid i befattningen. Utredningen bör ock­så undersöka möjligheterna till en tidigare specialisering inom olika verk­samhetsområden. Man bör eftersträva att personalen ges likvärdiga ut­vecklingsmöjligheter inom de olika grenarna av verksamheten. Utred­ningen bör överväga när en sådan specialisering kan sättas in och hur långl den kan och bör drivas med beaktande av att möjligheter alt söka och erhålla tjänst inom andra verksamhetsgrenar skall föreligga även i fortsättningen.

Jag avser att inom kort inhämta Kungl. Maj:ts bemyndigande att till­kalla den av kommissionen föreslagna utredningen. Utredningen kommer all föreslås få de uppgifter som föreslagits av kommissionen.

Vad gäller behovet av personalförstärkningar anser jag i likhet med kommissionen att de krav som bör uppställas för en effektiv polisverk­samhet inte kan upprätthållas utan en väsentlig personalförstärkning och all förslärkningsbehoven avser samtliga verksamhetsgrenar.

Kommissionen har bedömt möjligheterna att tillföra polisväsendet ytterligare polismansljänsler med utgångspunkt i anlaganden oni rekryte­ringsunderlaget och personalavgången. Kommissionen har därvid funnit att man bör utgå från att 400 nya tjänster skall kunna upprätthållas med färdigutbildad personal, om delta antal tUlförs organisationen varje budgetår under en treårsperiod. Kommissionen pekar också på åtskUliga fördelar av praktisk art med att förstärkningarna slås ul på en treårs­period.   Det   sagda talar för att man kan tillföra polisväsendet   1 200

Prop. 1973:115

38

polismansljänsler under en treårsperiod. Kommissionen påpekar att behovet av förstärkningar såsom det har kommit till uttryck i poUschefer-nas och länsstyrelsernas yrkanden har angetts tUl några hundratal tjänster därutöver. Det är således möjligt att i huvudsak tUlgodose de sålunda framförda önskemålen, om förstärkningarna fördelas på tre budgetår.

Kommissionen föreslår därför alt polisväsendet tillförs 400 polismans­tjänster under vart och ett av de tre närmaste budgetåren. Kommissionen förutsätter därvid att vakanssituationen i Stockholm liU följd av vidtagna rekryteringsfrämjande åtgärder kommer att avsevärt förbättras under del kommande budgetåret.

Kommissionen framhåUer vidare att överföringen av arbetsuppgifter från polispersonal lill annan personal bör fortsätta. Härför behövs ett antal nya tiänster för framför allt kvalificerad biträdespersonal. Här­igenom friställs i stort sett ett motsvarande antal polismän för rent polisiära uppgifter, någol som kommissionen bedömer som angeläget med hänsyn lill det begränsade utrymme som finns alt tillföra organisa­tionen ytterligare polisutbildad personal.

Kommissionen föreslår därför all 450 tjänster för annan personal inrättas under en treårsperiod. Av dessa avses 200 tjänster för budgetåret 1973/74, 150 tjänster för budgetåret 1974/75 och 100 tjänster för budgetåret 1975/76.

Utöver de 1 200 föreslagna polismanstjänsterna föreslår kommissionen inrättande av ett mindre antal tjänster vid rikspolisstyrelsen.

Jag ansluter mig till kommissionens bedömningar och tillstyrker kommissionens förslag alt polisväsendet tillförs 400 polismanstjänster under vart och ett av de tre närmaste budgetåren. Med hänsyn till vidtagna och planerade åtgärder anser jag all det finns goda förutsätt­ningar för att vakanssilualionen i Stockholms polisdistrikt skall avsevärt förbättras under budgetåret 1973/74. Pä de av kommissionen anförda skälen tillstyrker jag också förslaget att inrätta 450 nya tjänster för annan personal. Ett mindre antal nya tjänster bör också inrättas vid rikspolissty­relsen.

Kommissionen har inte ansett det vara möjligt att föreslå en preciserad fördelning av de föreslagna tjänsterna på olika tjänstegrenar främst med hänsyn lill den osäkerhet som föreligger beträffande prioriteringsbehoven under periodens senare del. EnUgt kommissionen bör såväl övervaknings-som spanings- och utredningsverksamheten förstärkas. Kommissionen anser att övervakningsverksamheten bör tillföras huvuddelen av de föreslagna tjänsterna för att behovet av arbetsledning, hög utryckningsbe­redskap och dygnetruntövervakning skaU kunna tillgodoses. Kommissio­nen har dessutom särskUt pekat på behovet av en ökad preventiv och konlaktskapande övervakningsverksamhet och föreslagit ett ökat antal kvarterspoliser och en ökad fotpatrullering i kombination med bUpatrul-lering. Även för trafikövervakningen föreslås ett antal tjänster.

Spanings- och utredningsverksamheten bör enligt kommissionen för­slärkas för att så långt det är möjligt få ned arbetsbalanserna och förbättra uppklaringsprocenten. Bland de brottstyper som vid fördelning

Prop. 1973:115

39

av tjänsterna skall ges prioritet framhåUer kommissionen grova vålds­brott, grova narkotikabrott, koppleri och annan brottslighet som kan förekomma i anslutning lill sexklubbar och poseringsateljéer, häleriverk­samhet och grova bedrägeri- och skattebrott.

Polisens brottsförebyggande och konlaktskapande insatser i skolunder­visningen bör enUgt kommissionen ökas. För detta ändamål har jag redan föreslagit att polisväsendet tillförs ytterligare tjänster. Kommissionen framhåller också behovet av utökade insatser mol ungdomsbrottslighe­ten.

Jag delar kommissionens uppfattning angående inriktningen av polis­förstärkningarna.

För anskaffning av utrustning till följd av att nya tjänster har inrättats har tidigare tillämpats vissa normer, vilka i princip bör gäUa även nu. Kommissionen inskränker sig därför till att beröra vissa särskUda frågor. Kommissionen har förordat att övervakningsverksamheten i allt större utsträckning bör fullgöras genom fotpatrullering. Det är därvid bl. a. från skyddssynpunkt viktigt att polismännen utrustas med bärbara radiosta­tioner. Kommissionen föreslår därför all ytteriigare 500 bärbara radiosta­tioner anskaffas. Med hänsyn lill alt behovet av bUar för övervaknings­verksamhet f. n. är väl tillgodosett och till att de nya tjänsterna företrädesvis bör användas för ökad fotpatrullering anser kommissionen alt normerna i delta fall kan frångås.

Även när det gäller anskaffning av utrustning ansluter jag mig tUl kom­missionens förslag.

Med ledning av vad nu sagts bör medelsbehovet för budgetåret 1973/74 beräknas enligt följande.

B 1. Rikspolisstyrelsen

1971/72      Utgift

59 162 904

1972/73      Anslag

70 000 000'

1973/74      Förslag        90 560 000

I prop. 1973:1 (bU. 4 s. 33) har Kungl. Maj.t föreslagit riksdagen att tUl Rikspolisstyrelsen för budgetåret 1973/74 anvisa ett förslagsanslag av 88 500 000 kr., varav 5 200 000 kr. att avräknas mol automobUskatte-medlen.

1972/73

Beräknad ändring

1973/74

Dep. chefen

Personal

Handläggande personal

231

+11

Övrig personal

300

531

+11

' Av anslaget skall 5,4 milj. kr. avräknas mot automobilskattemedlen.

Prop. 1973:115

40

1972/73

Beräknad ändring 1973/74

Dep. chefen

A nslag

Lönekostnader

38 365 000

+ 4 590 000

Sjukvård

60 000

+       41 000

Resersältningar

740 000

+       60 000

Därav utrikes resor

(150 000)

_

Lokalkostnader

12 800 000

+ 2 100 000

E.xpenser

3 700 000

+     777 000

Därav engångsutgifter

(550 000)

-

Radioförbindelser med utlandet

35 000

_

Passformulär m. m.

1 500 000

+  1 000 000

Kostnader för polisväsendets

arbetstidsnämnd m. ni.

20 000

Centralt anordnad utbildning m. m.

1 300 000

+     162 000

Central löneuträkning

280 000

+       50 000

Avgifter till datamaskinfonden

m. m.

11 200 000

+11 780 000

70 000 000

+20 560 000

Med hänvisning lill sammanställningen beräknar jag anslaget lUl 90 560 000 kr.

Under anslagsposten Lönekostnader har jag beräknat medel för tre nya handläggartjänster vid styrelsens sekretariat, två nya tjänster som polisin­tendent vid polisbyrå I och 

II, 

tre handläggartjänster vid interpolsektio­nen och en ny handläggartjänst vid rekryteringssektionen. Tjänsterna vid sekretariatet är avsedda för journalister och skall ge styrelsen förbättrade möjligheter att ge polisdistrikten ökat stöd i informationsverksamheten. Tjänsterna som polisintendent är avsedda för utvidgad tillsynsverksam­het.

Jag har vidare beräknat medel för två nya handläggartjänster vid styrelsens registerbyrå. Dessa tjänster är avsedda för person- och spår-identifiering saml s. k. inre spaning.

Under budgetåret 1973/74 bör ca 760 extra polismän antas för utbildning, vUkel medför ökade utbUdningskostnader. Av de medel jag har beräknat för detla ändamål har jag beräknat ca 120 000 kr. för att anställa ytterligare personal vid schemaavdelningen, expeditionen och skrivcentralen samt servicecentralen och garaget vid polisskolan Ulriksdal.

B 2. Polisverket:Inköp av motorfordon m. m.

1971/72 Utgift 1972/73 Anslag 1973/74      Förslag

37 996 575 27 000 000' 30 394 000

Reservation  19 711 940

' Av anslaget skaU 20,7 milj. kr. avräknas mot automobilskattemedlen.

Prop. 1973:115

41

I prop. 1973:1 (bil. 4 s. 36) har Kungl. Maj.t föreslagit riksdagen att lill Polisverket: Inköp av motorfordon m. m. för budgetåret 1973/74 anvisa ell reservationsanslag av 27 000 000 kr., varav 19 700 000 kr. att avräknas mot automobilskattemedlen.

1972/73

Beräknade kostnader 1973/74

Dep. chefen

Bilar och motorcyklar m. m.

Helikoptrar

Båtar

Radioutrustning m. m.

Hästar och hundar

Trafikövervakningsniate-

riel m. m. Reserverade medel

18 350 000

300 000 8 150 000 1 250 000

950 000 -2 000 000 

27 000 000

21 338 000

539 000 8 116 000 1 456 000

945 000 -2 000 000 30 394 000

Med hänvisning till sammanställningen beräknar jag anslaget lill 30 394 000 kr.

Som kommissionen har föreslagit bör de nya tjänsterna som tillförs övervakningsseklionerna företrädesvis användas för all öka fotpatrulle-ringen. Detta innebär att man kan begränsa tilldelningen av fordon lill dessa tjänster och således frångå tillämpade normer. Utöver de fordon som har föreslagils i statsverkspropositionen beräknar jag medel lill ytteriigare 10 bilar för de förstärkningar inom den lokala polisorganisa­tionen som jag förordar i del följande.

Spaningsverksamheten bör tillföras fordon utöver tillämpade normer. Anledningen härtill är främst del ökade behov av fordon som har uppställ för de polismän som alterneringstjänstgör vid spaningsenheterna. Utöver tidigare föreslagna bUar för spaningsverksamhet beräknar jag medel för ytterligare 10 bilar. Vidare beräknar jag medel för ytteriigare 6 bilar för utbUdningsändamål.

I statsverkspropositionen föreslog jag all 400 bärbara radioapparater skuUe anskaffas. Vid fotpatmllering är det bl. a. från skyddssynpunkt viktigt all polismännen kan utrustas med sådana apparater. Jag beräknar därför 2,5 milj. kr. för ytterligare 500 bärbara radioapparater.

B 3. Polisverket: Underhåll och drift av motorfordon m. m.

1971/72 Utgift 1972/73 Anslag 1973/74      Förslag

47 356 015

57 350 000 62 100 000

' Av anslaget skall 33,4 milj. kr. avräknas mot automobilskattemedlen.

Prop. 1973:115

42

1 prop. 1973:1 (bil. 4 s. 37) har Kungl. Maj:t föreslagit riksdagen att till Polisverket: UnderhåU och drift av motorfordon in. m. för budgetåret 1973/74 anvisa ett förslagsanslag av 61 750 000 kr., varav 34 300 000 kr. att avräknas mot automobUskallemedlen.

1972/73

Beräknad ändring 1973/74

Dep. chefen

Underhäll och drift av

motorfordon m. m.

30 750 000

+2 230 000

Underhåll och drift av

helikoptrar m. m.

5 550 000

+ 1

100 000

UnderhåU och drift av

båtar

950 000

+

50 000

Underhåll och värd av

radioanläggningar m.

, m.

8 950 000

+

300 000

Underhåll och vård av

fordons-

utrustning m. m.

2 200 000

+

100 000

Försäkring av motorfordon

900 000

+

120 000

Underhåll och vård av

hästar m. m.

400 000

+

70 000

Underhåll och vård av

hundar m. m.

1 750 000

+

250 000

Underhåll och vård av

personlig

utrustning m. m.

4 300 000

+

100 000

Underhåll och vård av

traflk-

övervakningsmateriel m. m.

700 000

+

100 000

Underhåll och vård av

kriminal-

teknisk utrustning m

1. m.

500 000

+

100 000

Underhåll och vård av

speciell

materiel m. m.

400 000

+

230 000

57 350 000

+4 750 000

Med   hänvisning   tUl   sammanställningen   beräknar  jag   anslaget   till 62 100 000 kr.

B 6. Lokala polisorganisationen: Förvaltningskostnader

1971/72 Utgift 1972/73 Anslag 1973/74      Förslag

986 506 011 1 076 750 000' 1 218 510000

I prop. 1973:1 (bil. 4 s. 52) har Kungl. Maj:l föreslagit riksdagen alt lill Lokala polisorganisationen: Förvaltningskostnader för budgetåret 1973/74 anvisa ett förslagsanslag av 1 196 800 000 kr., varav 275 265 000 kr. att avräknas mol automobilskattemedlen.

' Av anslaget skall 247,7 milj. kr. avräknas mot automobilskattemedlen.

Prop. 1973:115

43

1972/73

Beräknad ändring 1973/74

Dep. chefen

Personal

+    5

254

Tjänstemän i polischefs-karriären Övriga polismän, exklusive

personal i rekryteringskåren

13 571

+400

Annan personal

2 736

+;

208

16 561

+613

Anslag

Lönekostnader till tjänstemän

876 800 000

+

97 117 000

Lönekostnader till extra polis-

män (polisaspiranter)

42 150 000

+

18 000 000

Lönekostnader till övrig ext-

ra personal och till till-

fällig arbetskraft

11 800 000

+

1 090 000

Ersättningar till sakkunniga

5 450 000

+

500 000

Sjukvård

1 450 000

+

30 000

Reseersättningar

31 500 000

+

2 500 000

Lokalkostnader

71 850 000

+

17 900 000

Kostnader för personalvärdande

och trivselbefrämjande

åtgärder

180 000

+

193 000

Expenser

27 650 000

+

3 800 000

Därav engångsutgifter

(500 000)

-

Kostnader för förpassning och

för kost och sjukvård för

omhändertagna personer m. m.

2 000 000

-

Kostnader för regionalt och

lokalt anordnad utbildning

1550 000

+

250 000

Särskilda utgifter i polis-

tjänsten

900 000

+

40 000

Ersättning för skador vid fly-

gande inspektion

20 000

-

Kostnader för framkallning och

kopiering av film m. m.

500 000

-

Ersättning för skador på polis-

mans lösa egendom

100 000

-

Ersättning till enskilda för

biträde åt ordningsmakten

50 000

-

Kostnader för Inköp av unifor-

mer till polischefspersonal

50 000

-

Kostnader för polistransporter

800 000

. +

200 000

Kostnader för trafiknämnder

250 000

100 000

Kostnader för företagsnämnder

200 000

+

50 000

Vissa kostnader för förunder-

sökning m.m.

1 050 000

+

150 000

Övriga utgifter

450 000

+

40 000

1 076 750 000

+141 760 000

Med hänvisning lill sammanställningen beräknar jag anslaget till 1218 510 000 kr.

I statsverkspropositionen har jag beräknat medel för 165 polismans-tjänster och 50 tjänster för annan personal. Jag föreslog att 155 polismanstjänster   skulle   fördelas  mellan   Stockholms,  Göteborgs och

Prop. 1973:115

44

Malmö polisdistrikt. Kommissionen har föreslagit att sammanlagt 400 nya polismansljänsler skall inrättas under nästa budgetår. Enligt min uppfattning bör ingen ändring göras i statsverkspropositionens fördelning av tjänster till de tre största distrikten. I Stockholms polisdistrikt föreligger f. n. betydande vakanser. Kommissionen har uttalat att förstärkningar till Stockholms polisdistrikt - utöver de som har föreslagits i statsverkspropositionen bör anstå lill dess möjligheter föreligger att besälla de inrättade tjänsterna. Jag delar denna uppfattning men vill ändå förorda att Stockholms polisdistrikt erhåller ytterligare ell mindre antal tjänster.

Under anslagsposten Lönekostnader till tjänstemän har jag, utöver de personalförslärkningar sorn föreslagils i statsverkspropositionen beräknat medel för ytterligare 5 polissekrelerarljänster och 235 tjänster för polismän samt 158 tjänster för annan personal enligt följande fördelning:

I polischefskarriären

5 tjänster som polissekreterare med placering i

Lidingö, [REDACTED_EFTERNAMN],  Kungälvs, Lidköpings och Piteå polisdistrikt.

Vid polismästarkans-

5 polismanstjänster,

lierna

För övervaknings-

102 polismanstjänster, varav ca 25 inspektörs-

verksamhet

tjänster och ca 35 tjänster som kvarterspoliser.

För trafikövervak-

10 polismanstjänster för trafikundervisning i

ningsverksamhet

skolorna  och 6 befälstjänster vid länstrafik-

grupper.

För spanings- och ut-

65 polismanstjänster, varav 15 för spaningsrot-

redningsverksamhet

lar och  5 för en särskild spaningsgrupp som

skall organiseras vid rikskriminalen samt 5 för rikskriminalens narkotikarotel.

Därutöver beräknar jag medel för ytterligare 47 extra ordinarie polismän som vikariats- och förstärkningspersonal. Jag beräknar även medel för ytterligare 8 nya tjänster som rekryleringskonsulenler. Kungl. Maj.t bör uppdra åt rikspolisstyrelsen att tillsätta dessa tjänster och att bestämma om vilket verksamhetsområde de skall ha. För all i ökad utsträckning fortsätta överföring av vissa arbetsuppgifter som inte kräver polisutbildning från polispersonal lill annan personal beräknar jag medel för ytterligare 150 tjänster för biträdespersonal och annan personal. Dessa tjänster avses främst för tiänslgöring som radioexpeditörer i de större polisdistrikten, för fordons- och materielredogörare och för bl. a. utred­ningsverksamhet.

Det ankommer pä Kungl. Maj:l att besluta om fördelning av tjänsterna på polisdistrikt.

Prop. 1973:115

B 7. Lokala polisorganisationen: Utrustning

45

1971/72 Utgift 1972/73 Anslag 1973/74      Förslag

14 935 596 3 000 000' 14 725 000

Reservation   16 335 211

I prop. 1973:1 (bU. 4 s. 53) har Kungl. Maj:t föreslagit riksdagen att tUl Lokala polisorganisationen: Utrustning för budgetåret 1973/74 anvisa ett reservationsanslag av 13 000 000 kr., varav 2 695 000 kr. att avräknas mot automobUskattemedlen.

1972/73

Beräknade kostnader för 1973/74

Dep. chefen

Inventarier och annan utrust-

ning till nya polislokaler

5 000 000

10 000 000

Inventarier och utrustning till

polisskolan Ulriksdal

-

350 000

Möbler, kontorsmaskiner och

andra inventarier

1 200 000

2 600 000

Personlig utrustning

I 600 000

1 275 000

Övrig utrustning

a) Förvaringsskåp och utrust-

ning för larmskydd

600 000

450 000

b) Kriminalteknisk materiel

150 000

250 000

c) Utrustning för fjällrädd-

ningstjänst

-

50 000

d) Kartutrustning

-

-

e) Utbildningsmateriel

50 000

250 000

f)  Speciell materiel

200 000

1 000 000

Reserverade medel

-5 800 000

-  1 500 000

3 000 000

14 725 000

Med hänvisning till sammanställningen beräknar jag medelsbehovet tUl 14 725 000 kr.

' Av anslaget skaU 600 000 kr. avräknas mot automobilskattemedlen.

Prop. 1973:115

46

5

Hemställan

Jag hemstäUer att Kungl. Maj:t i en gemensam proposition dels föreslår riksdagen att antaga inom justitiedepartementet upprät­tade förslag tiU

1.     lag om ändring i lagen (1955:183) om bankrörelse,

2.

lag om ändring i lagen (1955:416) om sparbanker,

3.

lagom ändring i lagen (1956:216) om jordbrukskasserörelsen, ,

4.

lag ora tillfäUigt omhändertagande,

dels inhämtar riksdagens yttrande över inom justitiedepartementet upprättade förslag tiU

5.    kungörelse om ändring i förordningen (1959:348) med särskUda

bestämmelser om biografförestäUningar m. m.,

6.     kungörelse om ändring i allmänna ordningsstadgan (1956:617),

dels föreslår riksdagen alt godkänna de riktlinjer för förstärkningarna

tUl polisväsendet under budgetåren 1974/75 och 1975/76 som angetts i det föregående,

dels föreslår riksdagen att för budgetåret 1973/74 under andra huvud-titehi

l.tUlB 1. Rikspolisstyrelsen anvisa ett förslagsanslag av 90 560 000 kr., varav 5 350 000 kr. att avräknas mot automobUskattemedlen,

2.    lill B 2. Polisverket: Inköp av motorfordon m. m. anvisa ett reserva­

tionsanslag av 30 394 000 kr., varav 21 135 000 kr. alt avräknas mol

automobUskattemedlen,

3.    tm B 3. Polisverket: Underhåll och drift av motorfordon m.m.

anvisa ett förslagsanslag av 62 100 000 kr., varav 34 400 000 kr. att

avräknas mot automobUskattemedlen,

4.    tUl B 6. Lokala polisorganisationen: Förvaltningskostnader anvisa

ett förslagsanslag av 1 218 5 10 000 kr., varav 280 257 000 kr. att avräk­

nas mot automobilskattemedlen,

S.tAl'Q 1. Lokala polisorganisationen: Utrustning anvisa ett reserva­tionsanslag av 14 725 000 kr., varav 2 890 000 kr. att avräknas mot auto­mobilskattemedlen,

dels förelägger riksdagen de förslag som framgår av bUagda utdrag av statsrådsprotokollel över socialärenden (bilaga A).

Ärendet bör behandlas under riksdagens vårsession.

Med bifaU tUl vad föredraganden sålunda med instämmande av statsrådels övriga ledamöter hemställt förordnar Hans Maj:t Konungen att tUl riksdagen skall avlåtas propositionen av den lydelse bUaga tiU detta protokoU utvisar.

Ur protokollet: Britta Gyllensten

Prop. 1973:115

47

Bilaga A

Utdrag av protokoUet över socialärenden, hållet inför Hans Maj:t Ko­nungen i statsrådet på Stockholms slott den 6 aprU 1973.

Närvarande:   Ministern   för   utrikes   ärendena  [REDACTED_EFTERNAMN],

statsråden
[REDACTED_EFTERNAMN],   [REDACTED_EFTERNAMN],  [REDACTED_EFTERNAMN],   [REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN], [REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Chefen för socialdepartementet, statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] anmäler efter ge­mensam beredning med statsrådels övriga ledamöter fråga om ökade statsbidrag lill vård av narkotikamissbrukare m. m. och anför.

Chefen för justitiedepartementet anmäler denna dag fråga om åtgärder för att bekämpa brottsligheten och förbättra den allmänna ordningen. Till grand för hans förslag ligger ett av brottskommissionen den 26 mars 1973 avgivet betänkande (Ds Ju 1973:5) Åtgärder för alt bekämpa brottsligheten och förbättra den allmänna ordningen. Jag hänvisar lill betänkandet, som bilagts utdrag av protokollet över justitieärenden denna dag.

Kommissionens huvuduppgift har omfattat de frågor som anmälts av chefen för justitiedepartementet. Därutöver har kommissionen lagt fram förslag om tidigare i olika sammanhang i riksdagen diskuterade förbätt­ringar och förstärkningar av vissa statsbidrag främst för vård av narkotika­missbrukare. Innan jag går över till att behandla dessa statsbidragsfrågor finns del anledning framhålla alt del inte har ankommit på kommis­sionen att behandla frågan om den kommunala socialvårdens omfattande uppgifter och dess principiella inriktning. Dessa frågor behandlas f. n. av socialulredningen. Utgångspunkten för socialutredningens arbete är all samhällets sociala åtgärder skall syfta lill all förebygga sociala risker och otrygghet och att tillförsäkra människorna individuell hjälp, vård och omvårdnad. Åtgärder för att komma tillrätta med sociala missförhållan­den måste sättas in på bred front med utgångspunkt i en helhetssyn på den enskildes situation och samhällets möjligheter till stöd och hjälp. De förebyggande insatserna är därvid av grundläggande betydelse. De om­fattar en mångfald samhäUsåtgärder för att skapa goda miljöer för samhällsmedlemmarna och förhindra uppkomsten av sociala risksitua-lioner. Samhällets barnomsorg, sociala insatser i skolan och åtgärder för en aktiv och meningsfull frilid är exempel på betydelsefulla förebyggande insatser för barn och ungdom. Enligt de riktlinjer som gäller för socialutredningens arbete måste socialvårdens insatser ses som självklara rättigheter och i ökad utsträckning ges karaktären av social service. Därav följer att sociala insatser i görligaste mån bör ges en generell utformning och i största möjliga utsträckning bygga på frivillighet. Den enskildes positiva medverkan är av avgörande betydelse för ett framgångsrikt socialt behandlingsarbete. Del är från dessa utgångspunkter som social­utredningen har till uppgift att pröva socialvårdens mål och arbetsformer

Prop. 1973:115

48

och alt på grundval därav lägga fram förslag lill en ny lagstiftning för den kommunala socialvården. Utredningens betänkande om de principiella målfrågorna för socialvården beräknas föreligga under innevarande år.

De frågor som föreligger till behandling i detta sammanhang gäller, som jag förut nämnt, endast förbättringar och förstärkningar av vissa statsbidrag främst till vård av narkotikamissbrukare. Tidigare i år har riksdagen beslutat om en ökning av medelsanvisningen för bidrag till delta ändamål med ca 4 milj. kr. Jag anser i likhet med kommissionen att grunderna för statsbidrag lill vårdcentraler för nakolikamissbrukare bör ändras sä alt kravet på en övre åldersgräns ulgår ur statsbidragsvillkoren liksom anknytningen lill reglerna för alkoholpoliklinik. Delta innebär att de nuvarande kraven på akutvårdplatser och jourverksamhet slopas. Det ökade medelsbehov, som föranleds av nämnda ändringar av bidragsgrun­derna kan beräknas tUl 500 000 kr. För alt förstärka de vårdinsatser som lämnas narkomaner vid behandlingshemmen anser jag vidare i likhet med kommissionen att det är angeläget att öppna möjlighet till högre statsbidrag för detta ändamål. Statsbidrag utgår f. n. med belopp motsvarande högst 75 % av de styrkta nettokostnaderna för hemmens drift dock med högst 21 000 kr. per plats och år. Detta belopp bör i enlighet med kommissionens förslag höjas till 3 5 000 kr. Merkostnaden härför beräknar jag till i runt tal 1,5 milj. kr.

För att främja ett ökat utnyttjande av familjevård för unga narkotika­missbrukare förordar jag all statsbidrag skall kunna utgå för att läcka en del av kostnaderna för vård i enskilt hem av narkotikamissbrukare som efter vård på institution eller efter bedömning av vårdcentral anses bäst kunna övervinna sitt missbruk i en sådan vårdform. Statsbidrag bör i enlighet med kommissionens förslag utgå till kommunens kostnad för vård i enskilt hem av narkotikamissbrukare med 300 kr. i månaden per plats. Bidraget bör utgå såväl vid frivillig placering som vid omhänderta­gande enligt barnavårdslagen under en lid av högst två år för en och samma vårdtagare. Kostnaderna för dessa bidrag beräknar jag lill 1,8 milj. kr. Förutom det belopp som har ställts till socialstyrelsens förfogande för stöd av olika försök med nya vård- och behandlingsformer för narkotika­missbrukare bör vidare som kommissionen föreslagit ytterligare 500 000 kr. anvisas för bidrag lill kommuner och till organisationer som sysslar med rehabilitering av narkotikaskadade personer.

Utöver de nämnda förstärkningarna av statsbidragen för vård av narkotikamissbrukare, som uppgår till 4,3 milj. kr., bör i enlighet med kommissionens förslag också ställas medel lill socialstyrelsens förfogande för ersättning lill kommunerna för social jourverksamhet under en försöksperiod på tvä år. När del gäller formerna för denna jourverksam­het vill jag särskilt understryka att dessa försök också bör kunna omfatta direkt uppsökande verksamhet. För detta ändamål och för täckning av ökade kostnader hos socialstyrelsen beräknar jag 4 milj. kr. för nästa budgetår.

Jag hemställer all Kungl. Maj:l föreslår riksdagen all

Prop. 1973:115

49

1.

godkänna av mig förordade grunder för ökade bidrag till vård av narkotikamissbrukare m. m.,

2.

lill Täckning av kostnader för ökade bidrag UU vård av narkotika­missbrukare m. m. för budgetåret 1973/74 under femte huvudtiteln anvisa ett förslagsanslag av 8 300 000 kr.

Vad  föredraganden sålunda med instämmande av statsrådets övriga ledamöter hemställt bifaller Hans Maj:l Konungen.

Ur protokollet; BrUla Gyllensten

4 Riksdagen 1973. 1 saml Nr 115

JUSTITIEDEPARTEMENTET Ds Ju 1973:5

ÅTGÄRDER FOR ATT BEKAMPA

BROTTSLIGHETEN OCH FÖRBÄTTRA

DEN ALLMÄNNA ORDNINGEN

Betänkande avgivet av brottskommissionen

Mars 1973

Bilaga 1

Prop. 1973:115

53

Till Statsrådet och chefen för justitiedepartementet

Genom beslul den 3 januari 1973 bemyndigade Kungl. Maj:t chefen för justitiedepartementet att tillkalla en kommission, bestående av högst nio ledamöter jämte experter och sekreterare, alt utreda frågan om åtgärder för alt bekämpa brottsligheten och förbättra den allmänna ordningen.

Samma dag förordnades som ordförande i kommissionen statssekre­teraren Ove Rainer. Den 9 januari 1973 förordnades som ledamöter departementsrådet Sven[REDACTED_EFTERNAMN], borgarrådet Per-Olof Hanson, leda­möterna i riksdagen fil. mag. Lena Hjelm-Wallén, bostadsdirektören Ivar[REDACTED_EFTERNAMN], förbundsjuristen Astrid Krislensson och kriminalinspektören Ake[REDACTED_EFTERNAMN], rikspolischefen Carl[REDACTED_EFTERNAMN] och överförmyndaren Ingrid[REDACTED_EFTERNAMN]. Som experter förordnades samtidigt rättschefen Carl-Edvard Sturkell, kanslirådet Gösta Welander och förste ombudsmannen Sture Wendin samt som sekreterare numera departementsrådet Per Jermsten och byråchefen Thorsten[REDACTED_EFTERNAMN].

Kommissionen antog namnet brottskommissionen.

Kommissionen fär härmed överlämna sitt belänkande "Åtgärder för alt bekämpa brottsligheten och förbättra den allmänna ordningen".

Kommissionens uppdrag är därmed slutfört.

Stockholm den 22 mars 1973.

Ove Rainer

Sven[REDACTED_EFTERNAMN]

Per-Olof Hanson

Lena Hjelm-Wallén

Ivar[REDACTED_EFTERNAMN]

Astrid[REDACTED_EFTERNAMN]

Åke Polslam

Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

Ingi-id[REDACTED_EFTERNAMN]

Carl-Edvard SturkeU      Gösta Welander

Sture Wendin

/Per Jermsten

Thorsten[REDACTED_EFTERNAMN]

Prop. 1973:115

55

Innehåll

1

Kommissionens direktiv    ........................................ 

59

2

Kommissionens syn på sitt uppdrag......................... 

63

3

Allmänna synpunkter på de frågor som kommissionen har att behandla    

65

3.1

Brottsligheten och åtgärder mot denna   ........ 

.... 

65

3.2

Upprätthållandet av allmän ordning................. 

.... 

72

3.3

Vilka krav ställs i dag på polisväsendet    ........ 

.... 

73

3.4

Andra brottsförebyggande åtgärder   ............. 

.... 

75

3.5

Vissa andra kriminalpolitiska frågor.................. 

76

3.6

Avslutande synpunkter   .................................. 

77

4

Allmänhetens attityd till polisen................................ 

78

5

Våldsbrottsligheten    .............................................. 

81

5.1   Del aktuella läget   .......................................... 

.... 

81

5.1.1

Straffbestämmelser.................................. 

.... 

81

5.1.2

Brottsutvecklingen    ................................ 

.... 

82

5.1.3

Vidtagna åtgärder och pågående utredningsarbete

84

5.2   Överväganden och förslag     .......................... 

.... 

88

5.2.1

Behovet av åtgärder     ............................ 

88

5.2.2

Särskilda ätgärder för alt förebygga och uppdaga

rån     ....................................................... 

.... 

89

5.2.2.1

Inredning och utrustning   ............. 

.... 

89

5.2.2.2

Värdetransporter    ....................... 

.... 

90

5.2.3

Polisens övervaknings-, spanings- och utrednings­verksamhet    

92

5.2.4

Översyn av straffbestämmelserna   ......... 

.... 

94

5.2.5

Vissa frågor inom kriminalvården     ......... 

.... 

98

6      Sexklubbar och poseringsateljéer............................ 

.. 

101

6.1   Det aktuella läget   .......................................... 

.. 

101

6.1.1

Gällande bestämmelser    ........................ 

10'

6.1.2

Verksamheten    ....................................... 

.. 

104

6.2   Överväganden och förslag     .......................... 

'05

6.2.1

Kontroll av verksamheten    ..................... 

'06

6.2.2

Begränsning av reklam för verksamheten          

'09

7      Ordningen på aUmänna platser   ............................ 

112

7.1     Del aktueUa läget.......................................... 

.. 

112

7.1.1 Gällande bestämmelser    ....................... 

.. 

112

Prop. 1973:115

56

7.1.1.1

AUmänt om polisens uppgifter    .... 

112

7.1.1.2

Polismans befogenhet all ingripa med stöd

av rättegångsbalken................................. 

112

7.1.1.3

Omhändertagande med stöd av 17 § polis-instruktionen          

114

7.1.1.4

Polisingripande med stöd av vissa special-författningar                     

115

7.1.1.5

Ingripande på grund av fylleri   ...... 

... 

1'8

7.1.1.6

Lag (1964:450) om åtgärder vid samhälls­farlig asocialitet        

' '8

7.1.1.7

Bestämmelser i övrigt som rör ordningen

på allmän plats......................................... 

.... 

' '8

7.1.2

Lämnade uppgifter om rådande förhållanden. ...

'19

7.1.3

Vidtagna åtgärder och pågående utredningar    ...

'21 7.2    Överväganden och förslag     

125

7.2.1

Bakgrunden och orsaken till de rådande förhållan­dena               

125

7.2.2

Samarbete mellan socialarbetare och polis         

129

7.2.3

Förslag tUl lagstiftning och dess tillämpning  ....

135

7.2.4

Förstärkta insatser på del sociala området         

146

8      Polisen och allmänheten    ...................................... 

.. 

152

8.1

Rådande förhållanden   ................................... 

152

8.2

Överväganden och förslag     ............... ;.......... 

.. 

152

8.2.1

Informationsfrågor   ................................. 

.. 

152

8.2.2

Kontaktfrågor    ........................................ 

156

9      Förstärkning av polisverksamheten    ..................... 

.. 

157

9.1

Organisationen i slort    ................................... 

157

9.2

Nyligen vidtagna åtgärder och framlagda förslag       

159

9.3

Polisverksamheten och polispersonalen........... 

.. 

161

9.3.1

Övervakningsverksamheten   ........;......... 

161

9.3.2

Spanings-och utredningsverksamheten   . 

165

9.3.3

Rekryteringen till polisväsendet     ........... 

166

9.3.4

Polisens utbildnings- och befordringsförhållanden

168

9.4   Överväganden och förslag     ........................... 

169

9.4.1

Inriktningen av förstärkningsinsatserna   

'69

9.4.2

Kommissionens bedömning och förslag till åtgär-

der     ....................................................... 

'72

9.4.2.1

Rekryteringen lill polisväsendet    .. 

'2

9.4.2.2

Polismannabanan   ........................ 

'74

9.4.2.3

Personalförstärkningar     .............. 

'75

9.4.2.3.1 Polismansljänsler   ............ 

'75

9.4.2.3.1.1

Behovet av förstärkningar

175

9.4.2.3.1.2

Möjligheterna all öka per­sonalen              

'76

9.4.2.3.1.3

Slutsatser................... 

177

Prop. 1973:115

57

9.4.2.3.1.4 Inriktningen av förstärk­

ningarna    ................................ 

9.4.2.3.2............................................ Övriga tjänster       

9.4.2.3.2.1

Överföring av arbetsupp­gifter från polispersonal till annan per­sonal        

9.4.2.3.2.2

Personalförstärkningar i rikspolisstyrelsen             

9.4.2.3.3............................................ Utrustning               

10

Andra brottsförebyggande insatser

11

Kostnadsberäkning.............. 

12

Sammanfattning.................... 

13

Reservation     ..................... 

178 183

183

184 185

186

189

191

205

14     SärskUl yttrande....................................................     212

15      Bilagor:

1:

2:

3: A:

Förslag till lag om ändring i lagen om bankrörelse m. m.    213

Förslag lill kungörelse om ändring i allmänna ordnings­

stadgan m.m.....................................................     215

Förslag rill lag om tillfälligt omhändertagande              218

Sammanfattning av undersökningsrapport om allmän­hetens kunskaper om och attityder till polisen Undersökning angående tillämpningen av 33 § barna­vårdslagen och 17 § polisinstruklionen Promemoria av utredningen Polisen i Stockholm Polisväsendets organisation 1.1.1973 Rikspolisstyrelsens organisation 1,1.1973 Ell fullt utbyggt polisdistrikts organisation 1.1.1973 Personallägel vid polisväsendet vid slutet av budgetåret 1972/1973

Prop. 1973:115

59

1

Kommissionens direktiv

I anförande till statsrådsprotokollet den 3 januari 1973 anmälde chefen för justiliedepartementet, statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], efler gemensam beredning med statsrådets övriga ledamöter fråga om åtgärder för all bekämpa brottsligheten och förbättra den allmänna ordningen och anförde.

Kriminalpolitiken måste fortlöpande anpassas lill brottslighetens inriktning och omfattning och till de förändringar i samhällsförhållan­dena som påverkar människornas sociala anpassning. Den kriminalpolitik som vi för sedan lång tid tillbaka följer i huvudsak två linjer. Dels går den ut på all vidta åtgärder som gör det lättare för dem som har begått brott alt inpassa sig i samhället. Det är i första hand kriminalvårdens uppgift. Dels går den ul på att förebygga brott och att skydda samhället och människorna i gemen mot brott. 1 ett långsiktigt perspektiv är detta en social fråga som i stor utsträckning handlar om att komma till rätta med bristfälliga miljöer och förebygga social missanpassning. Vissa frågor om samarbetet mellan olika sociala myndigheter och organ, skolan och rättsvården med långsiktiga syften kommer jag att ta upp senare i dag i ett annat sammanhang. I ett nära och vardagligt perspektiv är brotts­bekämpningen i första hand en uppgift för polis, åklagare, domstolar och kriminalvården.

Inom kriminalvården pågår sedan lång tid ell betydande reformarbete genom successiv upprustning av anstalts- och frivården, I årets statsverks­proposition föreslås en genomgripande reform av kriminalvärden i syfte alt minska återfallsbrollslighelen och förbättra de dömdas möjligheter lill social anpassning. Om riksdagen godtar förslagen, fullföljs den del av kriminalpolitiken som syftar till att anpassa dem som har begått brott till ett hormalt liv i samhället.

Parallellt härmed har under senare år åtskilligt gjorts för alt förslärka den brollsbekämpande verksamheten. Betydande anslag har tillförts polisväsendet som därigenom har fått mera personal och bättre utrust­ning. Verksamheten inom polisväsendet liksom rättsväsendets övriga organ har rationaliserats och effektiviserats på många sätt. Skärpta påföljder har genomförts i fråga om narkotikabrott, olaga vapeninnehav och dobbleri. Polisen har fått ökade möjligheter att uppdaga brott av nyss angivet slag genom husrannsakan, kroppsvisitering och andra lik­nande spaningsåtgärder. Den kriminalpolitiska behandlingen av grova narkotikaförbrytare och andra som har dömts till långvariga straff för grova brott har skärpts. En parlamentarisk kommission har föreslagit åtskilliga åtgärder för att förebygga politiska våldsdåd. Jag räknar med att de av kommissionen föreslagna åtgärderna i allt väsentligt kommer att vara genomförda inom kort tid, 1 statsverkspropositionen föreslås ell flertal åtgärder för all förbättra de polisiära förhållandena i Stockholm. 1 samma syfte har förhandlingsuppdrag lämnats till ävtalsverket för omreg­lering av ett slort antal polismanstjänster i Stockholm. Även i andra avseenden och på andra områden har insatser gjorts för att förstärka den brottsförebyggande och brollsbekämpande verksamheten.

De reformer och de åtgärder i övrigt för vilka jag nu har redogjort är uttryck för den kriminalpolitik som vi fortlöpande har fört. Denna politik skall fullföljas.

Behovet av brollsbekämpande insatser måste därvid som jag redan

Prop. 1973:115

60

framhållit bedömas med hänsyn till de förändringar i brottsligheten och samhällsförhållandena i övrigt som framkommer från tid lill annan. Ett oroande drag i den senaste tidens utveckling är den omfaltning och den karaktär som vissa slag av grövre brottslighet har fått. Jag syftar särskilt på rånen mot banker, postlokaler och butiker och annan brottslighet, där våld eller hol om våld förekommer. Vi kan vidare iaktta att brottslighet och annan asocialitet uppstått i anslutning till den verksamhet som bedrivs i s, k, sexklubbar. Många människor upplever också alt del brister i fråga om ordning och trivsel på allmänna platser och kommunikationsmedel. Del föreligger över huvud laget ett behov av att förstärka de direkt brottsförebyggande insatserna i allmänhet och att ge polisen ett starkt stöd i dess verksamhet. Förhållandena är sådana alt kraftfulla åtgärder nu är motiverade i syfte både alt minska brottslig­heten och att skapa bättre ordning och trivsel på allmänna platser.

Jag föreslår därför att en särskild kommission tillkallas med uppgift att dra upp riktlinjer för och lägga fram förslag till konkreta åtgärder för att minska brottsligheten och förbättra den allmänna ordningen, I kommis­sionen bör ingå företrädare för de fyra stora politiska partierna. Den bör bedriva sitt arbete med sådan skyndsamhet att resultatet därav kan redovisas under loppet av några månader. Beträffande kommissionens närmare arbetsuppgifter vill jag här bara i korthet ange några synpunkter som bör vara vägledande.

Ell oroande drag i samhällsbilden är som jag redan har påpekat rånen mot banker, posten och butiker och annan brottslighet, där våld eller hot om våld förekommer. Jag skall här inte söka klarlägga orsakerna till dessa förhållanden ulan endast framhålla att samma utveckling kan konstateras i ett flertal jämförbara länder. Del finns därför anledning befara alt vi här inle har att göra med en tillfällig uppgång av denna typ av brottslighet. Samhället måste med all kraft tränga tillbaka våldet.

Kommissionen bör i detla sammanhang överväga vilka direkt brotts­förebyggande och övervakande åtgärder av olika slag som kan komma i fråga. Sålunda bör kommissionen undersöka dels vilka tekniska föränd­ringar som kan tänkas när det gäller utrustning och inredning av post- och banklokaler, dels hur en förstärkt polisiär och annan övervakning av bank-, post- och affärslokaler skall kunna åstadkommas. Det bör också undersökas, om ökade insatser kan göras i fråga om polisens spanings-och utredningsverksamhet när det gäller brott av detla slag. Straffska­lorna för dessa brott bör också ses över.

Ett annat område där brottslighet och asocialitet uppstått i nya miljöer är som jag framhållit den verksamhet som bedrivs i s, k, sexklubbar. En öppen reklam görs i dagspressen för klubbarna. De som driver verksam­heten och de som upplåter lokaler härför uppbär stora intäkter för sin hantering. Verksamheten kan vara en grogrund för brottslighet av skiftande slag. Kvinnor utnyttjas kommersiellt i verksamheten och löper stor risk för social missanpassning. Verksamheten är ofta också störande för kringboende,

I många fall torde verksamheten falla in under straffbestämmelserna för koppleri i 6 kap, 7 § brottsbalken, Ätskilliga ingripanden har skett av polisen med slöd av denna bestämmelse och i flera domstolsavgöranden har innehavare av sådana klubbar dömts tUl ansvar för koppleri. Det oaktat fortsätter denna verksamhet. Det sammanhänger framför allt med alt polisen ofta av olika skäl har svårt att bevisa att brottslig verksamhet förekommer.

Med utgångspunkt i vad nu har sagts bör kommissionen överväga vilka åtgärder som kan vidtas för att förebygga brott i samband med sexklub­barnas verksamhet. Som jag sagt tidigare har polisen ofta svårt att styrka

Prop. 1973:115

61

brottslig verksamhet. Kommissionen bör pröva under vilka förutsätt­ningar polismyndighet lämpligen kan ges befogenhet all förbjuda porno­grafiska föreställningar i fall då verksamheten kan antas innefatta brotts­lighet eller eljesl är förenad med betydande sociala olägenheter. Vidare bör - såsom förutsattes i samband med genomförandet av 1970 års lagändringar om pornografiska framställningar en förnyad prövning ske när det gäller sådana föreställningar som innehåller våldsinslag och sexuella perversileler.

Del kan vidare ifrågasättas om reklam för pornografiska föreställningar fyUer något godtagbart informationssyfte som uppväger de sociala olä­genheter som kan uppkomma av en omfattande sexklubbsverksamhet, 1 del sammanhanget bör beaktas att många människor på grund av sina eliska värderingar reagerar mot den påträngande annonseringen för pornografiska föreställningar. Det är fullt i linje med de värderingar som låg bakom den år 1970 beslutade lagstiftningen att skona den tidnings­läsande allmänheten från pornografiska alster, Tidningsutgivareföre­ningen har tagit ett initiativ i denna riktning. Kommissionen bör därför överlägga med företrädare för tidningsbranschen för att åstadkomma en sanering av ifrågavarande reklam och om en sådan sanering inte kan komma till stånd överväga förbud mot reklam av detta slag.

Som jag redan anfört är ordningsförhållandena på allmänna platser och kommunikationsmedel ofta otillfredsställande. Det gäller särskilt stor­städerna men även på vissa håll i landsorten framför allt i samband med större evenemang av olika slag. Sprit- och ölförtäring förekommer på allmänna platser i en utsträckning och på ett sätl som skapar olrevnad och är störande för den allmänhet som vistas på eller passerar dessa platser. Alkohol- eller narkolikapåverkade personer trakasserar förbi­passerande genom tillmålen och ibland handgripligheter. Inte minst utsatt är personalen pä de allmänna kommunikationsmedlen. Stölder och skadegörelse förekommer ofta i omkringliggande affärer.

Enligt gällande författningar och instruktioner har polisen möjlighet att omhänderta personer som är alkohol- eller narkotikaberusade. Sär­skilda möjligheter finns för polisen att ta den som inte har fyllt 20 år i föivar i avbidan på åtgärd av barnavårdsnämnd. Det har ifrågasatts om dessa möjligheter utnyttjas i tillräcklig grad. Kommissionen bör - i den mån det är möjligt inom ramen för dess kortfristiga uppdrag - bilda sig en uppfattning om hur det förhåller sig härmed.

När det gäller förargelseväckande beteende eller störande uppträdande utan klart samband med alkohol- eller narkotikapåverkan är polisens möjligheter att ingripa i huvudsak begränsade till att anteckna veder­börande för eventuell bötespåföljd. Kommissionen bör överväga om man lämpligen kan ge polisen rätt att även i sådana fall omhänderta veder­börande under den tid som behövs för att hindra fortsatt störande uppträdande. Därvid bör givetvis beaktas, att rimliga krav på rättssäker­het och personlig integritet måste uppfyllas även vid mycket kortvariga frihetsberövanden. Kommissionen bör överväga vilka resurser i fråga om personal och lokaler som skulle krävas för all personer som stör ordningen pä allmänna platser skall kunna avföras från platsen och omhändertas.

Jag vill framhålla det angelägna i att polisen och de sociala myndig­heterna samarbetar effektivt och förtroendefullt. Del är också nödvän­digt att polisen har allmänhetens stöd. Dessa frågor skall i ett mera långsiktigt perspektiv behandlas av det centrala råd för samhällets olika insatser mol brott som jag har nämnt i det föregående. Kommissionen bör emellertid överväga vilka åtgärder som redan nu kan vidtas från samhällets  sida  när  del   gäller  samarbetet   mellan   polisen,  de sociala

Prop. 1973.115

62

myndigheterna och allmänheten. Det fär inte råda någon tvekan om att polisen, som i första hand har ansvaret för ordningens upprätthållande, har samhällets fulla stöd vid fullgörandet av sina i många fall svårlösta uppgifter.

Jag har nu berört vissa frågor som enligt min mening bör las upp av kommissionen till särskild behandling. Men kommissionens uppdrag bör inte begränsas lill dessa frågor, Ätgärder med direkt brottsförebyggande syfien krävs över ett vidare fält. Även om det här rör frågor som det förat nämnda centralrådet kommer alt ta upp bör kommissionen pröva åtgärder som mera omedelbart kan vidtas. Framför allt bör eftersträvas alt i allmänpreventivl syfte öka upptäcktsrisken för brott. Olika åtgärder bör därvid övervägas. Det gäller åtgärder såväl från det allmännas sida som från enskilda.

När det gäller insatser av det förstnämnda slaget kan komma i fråga att förslärka polisens resurser för övervakning, spaning och utredning samt för upprätthållandet av allmän ordning, 1 statsverkspropositionen föreslås vissa förstärkningar av polispersonalen. Dessa förstärkningar föreslås sättas in på sådana områden där behovet är särskUt framträdande. Förstärkningarna begränsas bl, a, med hänsyn till möjligheterna att under nästkommande budgetår rekrytera personal till de nya tjänsterna. Kom­missionen bör undersöka vilka åtgärder som kan vidtas för att stimulera rekryteringen lill polisyrket och för alt förbättra polisens arbetsförhållan­den. Kommissionen bör göra en samlad bedömning såväl när det gäller polisverksamhetens inriktning och polisens arbets- och trivselförhållanden som beträffande behovet av personal.

Kommissionen bör vidare pröva i vad mån allmänheten och enskilda kan vidta åtgärder för att skydda sig mot brott och för att bidra till en bättre allmän ordning,

1 sådana frågor liksom när det gäller åtgärder av brottsförebyggande slag över huvud taget bör kommissionen arbeta i nära kontakt med företrädare för de allmänna kommunikationerna, försäkringsbolag, ban­ker, affärsidkare m. fl. Det är angelägel all därvid olika uppslag och initiativ från dem som utsätts för brottslig eller ordningsstörande verk­samhet prövas och att kommissionens arbete bedrivs med hänsynslagande till dessas berättigade intressen.

Prop. 1973:115

63

2

Kommissionens syn på sitt uppdrag

Kommissionen skall som framgått dra upp riktlinjer för och lägga fram förslag till konkreta åtgärder för att bekämpa brottsligheten och för­bättra den allmänna ordningen. Den bör bedriva sitt arbete med sådan skyndsamhet att resultatet därav kan redovisas under loppet av några månader. 1 direktiven pekas på vissa särskilda frågor som kommissionen skall ägna uppmärksamhet, nämligen våldsbrotten, sexklubbsverksam-heten, ordningen på allmänna platser och förhållandet mellan polisen och allmänheten. Men kommissionens uppdrag är inle begränsat till dessa frågor. Kommissionen har också all föreslå åtgärder med direkt brotts­förebyggande syften över ett vidare fält. Kommissionen skall göra en samlad bedömning såväl när det gäller polisverksamhetens inriktning och polisens arbets- och Irivselförhållanden som beträffande behovet av personal.

Den tid som slår lill kommissionens förfogande tillåter inte några mera omfattande analyser när det gäller uppkomsten av brottslighet och förändringar i denna. Vissa avgränsningar i övrigt har också blivit nödvändiga vid fullgörandet av uppdraget. Kommissionen kommer i del följande alt beskriva den rådande situationen område för område inom ramen för kommissionens, uppdrag. Orsakerna till de brister som kan iakttas på de olika områdena är i betydande utsträckning av sådan art att de inte kan angripas med kriminalpoUtiska medel. Del är här fråga om alla förhållanden som kan leda till social missanpassning, exempelvis olämpliga bostadsmiljöer eller brister med avseende på utbildning, arbete och möjligheter till meningsfulla fritidsaktiviteter, Hil hör vidare allt som rör föräldrars, skolans och även massmedias möjligheter och vilja all skapa respekt för medmänniskors liv och hälsa, integritet och rättigheter. Häri ligger en självklar begränsning i möjligheten att på kort sikt kunna lösa de problem som sammanhänger med brottsligheten i vårt samhälle. Härtill kommer att i detta sammanhang några mera övergripande krimi­nalpoUtiska överväganden inle kan komma i fråga. Kommissionen får därför huvudsakligen begränsa sig till vad som inom den angivna tiden är möjligt att arbeta fram när det gäller konkreta åtgärder för alt komma till rätta med de rådande förhållandena.

Vad det härvid blir fräga om är att fullfölja den del av kriminalpoli­tiken som syftar lill att förslärka den brottsförebyggande och brolls­bekämpande verksamheten. Ätgärder av delta slag går i första hand ut på förstärkning och effektivisering av polisverksamheten. Men det är också av största vikt att denna verksamhet i ökad utsträckning kombineras med åtgärder som syftar till att lösa de bakomliggande sociala problemen. Del gäller inte minst de åtgärder som primärt går ut på att förebygga och förhindra ordningsstörande händelser. Del är fullt klart all problemet all förbättra den allmänna ordningen inle kan få någon bestående lösning enbart genom polisiära insatser. Om inte andra åtgärder samtidigt vidtas

Prop. 1973:115

64

skjuter man i regel endast problemet framför sig. Kommissionen anser sig därför böra vara oförhindrad alt ta upp frågor och lägga fram förslag som rör insatser utanför rättsvårdens område, om sådana har ett direkt samband med de frågor som behandlas.

Åtgärder inom polisväsendet får givetvis konsekvenser inom andra delar av rättsväsendet, t, ex. åklagar- och domstolsväsendet. En samlad bedömning härav är myckel svår alt göra, eftersom olika åtgärder verkar i olika riktningar. Med hänsyn härtill och då ett klarläggande av dessa faktorer inle framstått som helt nödvändigt i delta sammanhang har kommissionen ansett sig kunna underlåta all ingå på en sådan bedöm­ning. Kommissionen vill emellertid redan i delta sammanhang framhålla del angelägna i all åtgärder vidtas så att ell snabbare förfarande kan uppnås i brollmålsprocessen i stort. Sålunda bör bl, a, frågan om inrättande av jourdomstolar eller en på annat sätt förenklad brottsmåls-process utredas.

Alt bekämpa brottsligheten är givelvis i första hand en uppgift för samhället. Del är emellertid inte möjligt att skydda medborgarna för brott enbari genom polisiära åtgärder eller andra kriminalpolitiska medel. Det är också nödvändigt all de som i särskilt hög grad riskerar all utsättas för brott vidtar åtgärder för att så långl möjligt skydda sig för angrepp på person och egendom. Behovet av brottsförebyggande åtgärder måste i ökad utsträckning beaktas av enskilda och vid olika slag av affärsdrivande verksamhet. Sådana åtgärder bör vidtas i samråd med i första hand polisen. Kommissionen ser som en av sina uppgifter all visa på en del sådana brottsförebyggande åtgärder.

Vad nu sagts hänger delvis samman med frågan om förhållandet mellan polisen och allmänheten. Detta förhållande är i slort sett mycket gott. De brister som från allmänhetens sida är mest påtalade i detla sammanhang gäller framför allt möjligheterna alt komma i kontakt med polisen under normala förhållanden liksom en otillräcklig information om polisen och dess samlade verksamhet. Det gäller sålunda all åstadkomma förbätt­ringar på dessa områden. Men till en del är det också fråga om en atlitydpåverkan, som kräver åtgärder av mera långsiktig natur. Kommis­sionen är i denna fråga hänvisad till insatser av det slag som hittills har gjorts och som i huvudsak syftar till ökad information om den brottsföre­byggande och brollsbekämpande verksamheten.

Kommissionen har härmed velat klargöra de begränsningar som enligt uppdragets natur föreligger när del gäller möjligheterna att med snabb effekt vidta åtgärder för all bekämpa brottsligheten och förbättra den allmänna ordningen. Del sagda hindrar dock inle kommissionen från att la upp frågor beträffande vilka del inle är möjligt alt anvisa omedelbara lösningar. När konkreta förslag inte kan framläggas nu, har kommissionen därför valt att söka dra upp riktlinjer för de fortsatta insatser som kommissionen finner nödvändiga på olika områden.

Prop. 1973:115

65

3

Allmänna synpunkter på de frågor

som kommissionen har att behandla

3,1  Brottsligheten och åtgärder mot denna

I den kriminalpoUtiska debatten har framkommit önskemål om att söka beräkna samhällets kostnader för brott. För en övergripande planering av åtgärder mol brott skulle det givelvis vara av utomordentligt stor betydelse att få en säkrare uppfattning än vi nu har om dessa kostnaders totala storlek. En bUd av de totala kostnaderna för rättsväsen­dets insatser har vi. Någon uppfattning av kostnaderna för andra myndigheters insatser har vi däremot inte. Inte heller av de enskildas de skadelidandes kostnader. Endast för vissa typer av skador har man försökt beräkna kostnaderna. Ett sådant försök har försäkringsbolagen gjort. Inom samarbetsorganel för ADB inom rättsväsendel pågår diskus­sioner i dessa frågor. Vi vet i dag alltför litet om dessa kostnader. Pågående arbete för att söka bilda sig en uppfattning av dessa kostnader bör intensifieras. Även om del är värdefullt att få större klarhet i dessa frågor bör det stå klart alt andra värderingar än rent ekonomiska måste göras när det gäller alt komma till rätta med del allyarliga samhälls­problem som brottsligheten utgör.

Den kriminalpolitiska debatten har i övrigt i hög grad präglats av statistiska uppgifter om brottslighetens utveckUng och försök lill analyser och slutsatser därav. Kommissionen begränsar sig till att framhålla, alt antalet brottsbalksbrott har ökat väsentligt under det senaste decenniet. Variationer i andelen uppklarade brott från år till år har också diskute­rats. För kommissionens del är det tillräckligt att konstalera att andelen uppklarade brott sedan lång tid har varit alltför låg och att uppklarings­procenten varierar starkt för olika brott.

När det gäller att bedöma vilka brottsförebyggande och broltsbekäm-pande åtgärder som bör vidtas för all söka råda bot på de nu angivna förhållandena framträder vissa drag i brottslighetens utveckling som bör beaktas. Kampen mot brottsligheten måste föras med medel som fort­löpande anpassas lill de förändringar som kan iakttas i brottslighetens art och omfattning. Kommissionen vill i del följande söka teckna en bUd av de förhållanden som är av särskild betydelse för att avgöra hur samhällets åtgärder bör sättas in.

Om man ser på brottsligheten med utgångspunkt huvudsakligen från vUka som begår brott kan man myckel schematiskt dela in den allvarli­gare brottsligheten i tre huvudgrupper. Den första och antalsmässigt sannolikt största gruppen är vad man kan kalla tillfällighelsbrotlslighet. Den domineras av enkla eller medelsvåra lillgreppsbrotl, smärre bedrä­gerier och liknande broltslighel. Här finns också inslag av våld. Den andra gruppen brukar ibland betecknas intellektuell brottslighet. De typiska brotten inom denna grupp är skattebrott, valutabrotl och vissa mera komplicerade förmögenhetsbrott.  Vidare har framför allt på senare år

5 Riksdagen 1973. 1 saml Nr 115

Prop. 1973:115

66

framkommit att vi har att göra med en tredje grupp av brottslighet som kan betecknas som organiserad brottslighet. Den utgöres av grova rån, serier av grova bedrägerier, grova stölder och yrkesmässigt bedriven häleriverksamhet. Hit hör också de allvarligare narkotikabrotten. Det förekommer också våld eller hot om våld i denna broltslighel.

Gränsen mellan dessa tre huvudtyper av brottslighet är självfallet flytande. Framför allt gäUer detta de två senast nämnda typerna. Även den organiserade brottsligheten och tillfällighetsbrottsligheten har berö­ringspunkter. Kanalerna går i båda riktningarna. Exempel härpå är å ena sidan den organiserade häleriverksamheten, å andra sidan narkotika­brottsligheten och därmed sammanhängande förmögenhetsbrottslighet,

TiU den stora och i och för sig ganska heterogena grupp som lillfällighetsbrottsligheten utgör hör sådana brott som har sin grund i gärningsmannens oförstånd eller brist på mognad eller som på annat sätt mer bör ses som ett utslag av hans aktuella situation och levnadsför­hållanden än som bevis på en medveten inriktning mot en asocial livsföring, 1 den mån det inte är fråga om tillfällighetsbrott i ordets egentliga betydelse är det här i betydande utsträckning i grunden fråga om sociala problem. Detla gäller främst sådana brott som begås av på ett eller annat sätt missanpassade människor, ibland med starka aggressioner mol omgivningen och samhället. Den brottsligheten måste främst mötas med socialt inriktade åtgärder. Det är en uppgift för kriminalvården, barna- och ungdomsvården, nykterhetsvården och arbetsmarknadsmyn­digheterna. Den föreslagna kriminalvårdsreformen iitgör därvid ett mycket betydelsefullt bidrag i kampen mot brottsligheten, 1 före­byggande syfte är del också fråga om polisiära insatser för att förhindra brott. Härtill bidrar också att de som riskerar att utsättas för brott själva skyddar sig och sin egendom för angrepp.

Beträffande den intellektuella brottslighetens art och omfaltning är det svårt att bilda sig en uppfattning. Det står dock klart alt ekonomiskt sell är skadorna betydande. Denna brottslighet är av den typ där allvarliga påföljder får antas ha en avhållande verkan. Men det förutsätter att upptäcktsrisken är någorlunda stor. Utöver allmänna kontrollåtgärder krävs en effektiv utredningsverksamhet hos polisen.

För den organiserade brottsligheten är utmärkande alt den utövas av en relativt fast grapp av brottslingar, som ofta har ett allvarligt kriminellt förflutet. Det är som regel vidare fråga om grova brott. Tillvägagångs­sättet är ofta yrkesmässigt. Gruppen är ofta fast centrerad kring en enda person. Ett samband torde ibland finnas mellan denna brottslighet och den verksamhet som bedrivs i sexklubbar, poseringsateljéer och spelhålor. De som leder denna brottsliga verksamhet lorde även i en delfall ägna sig ål laglig affärsverksamhet vari olagligt åtkomna pengar investeras. De tar i allmänhet inte själva någon personlig befattning med utförandet av brotten. Del är närmast fråga om planering och finansiering av verksam­heten. Bekämpandet av den organiserade brottsligheten är väsentligen en fråga om rent polisiära insatser ofta i samarbete med tull och andra myndigheter.   Dessa   åtgärder   måste   rikta   sig   mot   de  olika  slag  av

Prop. 1973:115

67

brottslighet som ingår i verksamheten och som har sitt klara samband med vad som tidigare benämnts lillfällighelsbrottslighet. Men det är också nödvändigt att inom ramen för gäUande förundersökningsregler inrikta polisverksamheten på en närmare kartläggning och övervakning av de personer som är engagerade i denna verksamhet. Ett realiserande av delta önskemål kan komma att kräva ökade personella insatser.

Den mycket summariska bild som nu har tecknats av brottsligheten och åtgärder mot denna har utgått från bedömningen av vUka som begår brott. Om man i stället ser till brottslighetens art framträder vissa typer av brottslighet som förtjänar särskild uppmärksamhet. Dessa typer av brott förekommer inom samtliga tre grupper som nyss behandlats och framträder där med varierande styrka och omfaltning. Olika slag av brottslighet påkallar olika slag av brollsbekämpande åtgärder.

När det gäller att avgöra vilka åtgärder som skall sättas in mol olika slag av brottslighet är det givetvis väsentligt att söka få en uppfattning om orsakerna till de rådande förhållandena. Det är inle kommissionens uppgift alt söka klarlägga dessa. Kommissionen får begränsa sig lUl att göra vissa iakttagelser beträffande olika slag av allvarlig brottslighet och undersöka vilka iakttagbara faktorer som kan ha påverkal den utveckling som har skett på olika områden. Mot bakgrunden härav får bedömas vilka åtgärder som på kort sikt kan vidtas för att skapa bättre förhållanden.

Ett särskilt oroande drag i brottsbilden är den omfattning och karaktär som våldsbrottsligheten har fått. Kommissionen tänker här bl, a, på de tendenser mot en förgrovning av våldet som har kunnat iakttas i vissa misshandelsfaU inle minst mol åldringar, och en ökad användning av vapen i den kriminella verksamheten. Ett allvarligt drag i denna utveck­ling är den snabba stegringen av bank- och postrånen, Efiersom dessa brott i allmänhet innebär att personal och kunder blir utsatta för synnerligen allvarliga risker till liv och hälsa framstår det som ytterst angeläget att bryta denna utveckling. Med hänsyn härtill och då de stora ekonomiska värden som del ofta är fräga om inte bara utgör en särskUd lockelse utan redan i sig själv bör mana tUl stor försiktighet framstår det som ändamålsenligt all lämpliga skyddsåtgärder i ökad utsträckning vidtas i bank- och postlokalerna. Det krävs också att polisens övervak­nings- oeh utredningsverksamhet särskUt inriktas på denna brottslighet.

Beträffande bank- och postrån kan vidare konstateras att det här finns ett inslag av vad som tidigare benämnts tillfällighetsbrottslighet. Det har sålunda förekommit att t, ex. missbrukare av narkotika försökt skaffa sig medel till inköp av narkotika genom bank- eller postrån. Även när det gäller detta slag av brottslighet är det alltså i första hand fråga om åtgärder av mera värdinriklad art, A andra sidan visar erfarenheterna att grova rån ofta utförs som led i en organiserad och yrkesmässig brotts­lighet. Det är därför nödvändigt att kraftfulla insatser görs för all de som planerar och utför dessa brott snabbt blir uppläckta och lagförda och att samhället skyddar sig mot risken för fortsall brottslighet från deras sida, I sistnämnda avseende vUar ansvaret på kriminalvården som därvid ställs inför svåra avgöranden.

Prop. 1973:115

68

Den tendens till ökat användande av våld som under årens lopp har kunnat iakttas har också bl, a, yttrat sig i våld mot polismän. Man har anleuning att se allvarligt härpå. Ett elementärt krav när del gäller all ge polismännen det nödvändiga stödet i deras arbete är att minska riskerna för att de därvid skall komma till skada. Det sker i första hand genom olika säkerhetsåtgärder i polisarbetet, t, ex, genom särskild skyddsutrust­ning, sampatrullering och rätt avvägda personella insatser i övrigt.

En annan typ av brottslighet som antagit en mycket allvarlig karaktär är narkotikabrottsligheten. Den är särskUt skadlig genom de personliga tragedier och de sociala problem som följer av den Ulegala narkotika­hanteringen. Samtidigt har den som regel sin grund i sociala missförhål­landen. Med narkotikabrottsligheten följer också annan brottslighet bland dem som är offer för hanteringen. Den grova narkotikabrottslig­heten är till helt övervägande del organiserad. Den ingår inte sällan som ett led i annan allvarlig brottslighet. Av vad nu sagts följer all genom effektiva åtgärder mot narkotikabrottsligheten angriper och minskar man i betydande utsträckning även annan broltslighel. Kommissionen bedö­mer åtgärder av detta slag som mycket väsentliga.

Narkotikabrottsligheten måste bekämpas på två plan. Den centralt ledda smugglingen och langningen av narkotika måste angripas genom insatser av tull och polis. Olika åtgärder på internationellt plan är nödvändiga. Vidare måste langningen i mindre skala angripas genom polisens spanings- och övervakningsverksamhet. Det är samtidigt nödvän­digt alt förbättra vården av narkotikamissbrukare. Det kan sålunda enligt kommissionens mening aldrig nog understrykas att av humanitära och sociala skäl betingade insatser i regel också har en starkt brottsföre­byggande effekt. Det är därför anledning för kommissionen att i någon mån gå in på värdfrågorna, även om det här rör sig om ett delvis mera långsiktigt perspektiv.

Ett annat slag av brottslighet som kräver ökad uppmärksamhet är den brottslighet som förekommer i anslutning till sexklubbar och poserings­ateljéer. Det är här fråga om koppleri men sannolikt också annan, allvarligare brottslighet såsom rån, utpressning och andra förmögenhets­brott, Sexklubbsverksamhet torde inte sällas utgöra ett led i organiserad brottslighet. För sexklubbarna och poseringsateljéerna har bedrivits en omfattande reklam i pressen. Den prostitution som bedrivs inom sexklub­bar och poseringsateljéer har nu fått en omfattning som sannolikt vida överstiger omfattningen av den tidigare förekommande galuprostitu-lionen. Allt fler kvinnor dras in i denna verksamhet. Det är med hänsyn lill vad nu sagts nödvändigt att vidla åtgärder mol denna verksamhet. Del är motiverat såväl av sociala skäl som för att komma tillrätta med den straffbara koppleriverksamheten. Genom sådana åtgärder kan man också motarbeta annan brottslighet som förekommer i anslutning lill denna verksamhet.

Vad del här gäller är alt få en bättre kontroll över verksamheten. Härigenom skapas underlag för effektivare polisiära åtgärder mot kopple­riet och annan brottslighet. Del är också nödvändigt alt ta ställning till frågan om reklamen för sexklubbar och poseringsateljéer.

Prop. 1973:115

69

Ell annat område som kommissionen har uppmärksammat är till-greppsbrolten. Under senare år har framträtt vissa drag i denna brottslig­het vilka ger anledning att överväga särskilda åtgärder. Det har blivit allt vanligare att tillgrepp av varor i butiker sker hell öppet och med användande av våld eller med hot om våld mot personalen. Brott av delta slag underiättas till en del genom de moderna försäljningsmetoderna alt ha varorna liggande lätt tillgängliga för kunderna. Det förekommer också andra tillgreppsbrott, t, ex, mol åldringar och sjuka, med våld eller hot om våld. Det är inte sällan narkotikaberusade personer som begår brott av detta slag. Vad som åtkommits säljer man sedan, ofta ganska öppet, för att få pengar för inköp av t, ex, narkotika.

Att komma till rätta med detta slag av brottslighet är såsom tidigare framhållits i stor utsträckning en fråga som sammanhänger med insatser i allmänhet mot narkotikamissbruket. Kommissionen vill ännu en gång understryka sambandet mellan detta och brottslighet av olika slag. Givetvis spelar också alkoholmissbruket en mycket stor roll i detta sammanhang. Vad särskilt gäller ungdomen har mellanölet här blivit ett särskilt problem. Ett visst ansvar ligger också på affärsinnehavarna när del gäller att skydda sig och personalen. Behovet av brottsförebyggande åtgärder måste beaktas i ökad utsträckning av företagarna själva. Effek­tiva polisiära insatser behövs för övervakning i köpcentra för att hindra genomförandet av sådana brott och för alt ingripa mot en försäljning av gods som kan misstänkas vara stulet. Information behövs också till allmänheten med uppmaning att inte köpa sådant gods.

Vad nu sagts sammanhänger med en annan erfarenhet som gjorts nämligen alt häleribrotten har blivit ett allt allvarligare problem. Många häleribrott kan med största säkerhet hänföras till gruppen tillfällighets­brottslighet. Ett oroande drag i utvecklingen under senare år är emellertid att häleriverksamheten beträffande vissa dyrbara varor såsom exempelvis bilar och pälsar blivit alltmer organiserad. Allt tyder på att en ökande del av häleriverksamheten framför allt om man ser lill varornas värde kan hänföras till gruppen organiserad brottslighet. Utvecklingen mot en mer organiserad häleriverksamhet betyder att även tillgreppsbrotten kan befaras öka i motsvarande takt eftersom de som begär dessa på så sätt får större möjlighet av avyttra det tillgripna godset. En effektiv bekämpning av häleribrotten och dä i synnerhet den organiserade formen framsiår därför som en angelägen åtgärd eftersom man på så sätt kan undanröja en grundföratsättning för flertalet lillgreppsbrotl.

Ett infriande av denna målsättning kräver främst polisiära spanings-och utredningsresurser. Det är vidare önskvärt att särskilt begärliga varor får en sådan märkning att de lätt kan identifieras och på så säll härledas lill räll ägare. Detta är ett exempel på fall då näringslivet genom egna insatser kan förebygga brott.

Inledningsvis har som exempel pä vad som kallals intellektuell brotts­lighet nämnts skattebrott, valutabrott och vissa mera komplicerade förmögenhetsbrolt. Därav bör skattebrotten ägnas särskild uppmärk­samhet. Denna brottslighet är aUvarlig med hänsyn såväl till sin art och

Prop. 1973.115

70

omfattning som till de belopp som undandras det allmänna. Det är av allmänpreventiva skäl myckel angeläget alt öka upptäcktsrisken vid skattebrott och skapa förutsättningar för en snabb lagföring av begångna brott. Vid sidan av skattemyndigheternas kontroller krävs effektiva polisinsatser för utredning av skattebrott. Det förutsätter tillgång på särskUt utbildad polispersonal.

En grupp av brott som i viss mån intar en särställning i förhåUande lill de brott som har behandlats i det föregående är trafikbrotten. Frågor om olika åtgärder mot trafikbrottsligheten utreds för närvarande i annat sammanhang och får i huvudsak anses ligga utanför kommissionens uppdrag. Kommissionen vill dock framhålla att denna brottslighet med­för myckel betydande skador på person och egendom och därför utgör ett synnerligen allvarligt samhällsproblem. I trafiksäkerhelsarbetet fyller polisens trafikövervakning en mycket väsentlig uppgift. Denna verksam­het kräver redan i dag betydande personella och materiella resurser. Vid en samlad bedömning av polisverksamhetens inriktning och behovet av personal kan därför frågan om en effektiv trafikövervakning inle förbigås.

Vid ett försök till en schematisk strukturering av brottsligheten bör också ungdomsbrottsligheten beröras. En betydande del av den brotts­lighet som tidigare berörts begås av jämförelsevis unga personer. Denna åldersgrupp svarar också för en förhållandevis mycket stor del av ordningsproblemen på allmänna platser och kommunikationsmedel. Det finns givelvis många orsaker härtill. En del hänger samman med att det här är fråga om människor som av naturliga skäl har särskilt lätt att känna sig rotlösa eller oförstådda och vilka på grund av besvärliga hemförhållan­den, svårigheter i skolan eller av andra liknande skäl i högre grad än andra har svårt att finna någon stabilitet i tillvaron. I den män nu nämnda förhållanden eller andra anledningar till en yttre eller inre osäkerhet tar sig uttryck i sysslolöshet eller missbruk av alkohol eller narkotika blir riskerna för konflikter med samhällets normer mycket påtagliga. Det har länge varit känt att bruket av beroendeframkallande berusningsmedel innebär särskilda faror för unga människor. Mot bakgrund härav finns del anledning att i detta sammanhang ånyo framhäva narkotikans centrala betydelse som en brottsframkallande faktor. Som tidigare nämnts utgör emellertid alkoholen och inle minst mellanölet, en vanlig orsak till de missförhållanden som det här är fråga om.

Av vad nu sagts framgår att ungdomsbrottsligheten i ännu högre grad än annan brottslighet i första hand bör bekämpas med andra medel än de i gängse mening kriminalpolitiska. Ansvaret för såväl preventiva som rehabiliterande insatser åvilar främst föräldrar, skola och socialvård. Vid sidan av dessa har emellertid även en rad andra myndigheter och organ här en synnerligen angelägen uppgift. Detta gäller bl, a, arbetsmarknads­myndigheter och skUda vårdorgan. Inte minst värdefulla är vidare de insatser som enskilda personer eller organisationer kan göra. Vad gäller det förebyggande arbetet vill kommissionen särskilt betona den stora betydelse som olika ungdomsorganisationers verksamhet har när det gäller   att   aktivera   och  stimulera  ungdomar.   Kommissionen  har  den

Prop. 1973:115

71

uppfattningen att det centrala rådet för samordning av samhällets insatser mot brott bör ytterligare uppmärksamma behovet av stöd åt dessa organisationers verksamhet. Av stor betydelse i detta jammanhang är vidare de kommunala fritidsorganens verksamhet. Det framsiår över huvud laget som angeläget att väsentligt öka utbudet av möjligheter tUl meningsfulla fritidsaktiviteter. Det är nödvändigt att lämpliga lokaler härför i ökad utsträckning ställs till ungdomarnas förfogande.

Kommissionen vill i detta sammanhang även betona hur viktigt del är att nödvändiga stöd- och hjälpinsatser sätts in på ett så tidigt stadium som möjligt. För detta ändamål fordras bl, a, en effektivisering av barnavårdens uppsökande verksamhet, I den mån det är fråga om ett påbörjat missbruk av alkohol eller narkotika torde utsikterna till en framgångsrik vård i stor utsträckning vara beroende av hur snabbt den unge kommer under behandUng,

1 de fall då nu nämnda missförhållanden tar sig uttryck i en brottslighet som måste beivras med kriminalpolitiska medel bör berörda myndigheter enligt kommissionens mening sträva efter alt i ännu högre grad än som nu är faUet förverkliga de åv statsmakterna uppställda kraven pä en snabb handläggning. Det är sålunda ytterst angeläget alt tiden mellan den begångna gärningen och det slutliga StäUningstagandet blir så kort som möjligt. Ett uppskov med en oundvik­lig reaktion kan sålunda i många fall leda rill att den unge blir ytterligare belastad eller alt hans allmänna situation blir ännu sämre. Enligt kommissionens mening bör åtgärder vidtas som möjliggör all samtliga berörda myndigheter, dvs, polis, åklagare, barnavårdsnämnder och dom­stolar, verkligen kan behandla dessa ärenden med den skyndsamhet som de förtjänar.

Ett annat inslag i brottsligheten är att vi i ökad utsträckning har fåll att göra med en internationell brottslighet Förbättrade kommunikations­möjligheter och en starkt ökad samfärdsel är givetvis faktorer som medverkat till denna utveckling. Till en del kan emellertid anledningarna spåras i själva brottsligheten. Detta gäller bl, a, den Ulegala narkotikahan­teringen som ofta förutsätter en samverkan över gränserna. Det finns många tecken som tyder på att även annan organiserad brottslighet i ökad utsträckning blir allt mera internationellt rörlig. För vårt lands del kan man i detta sammanhang bl, a, peka på fall då grupper av utländska medborgare under tillfälliga besök här utfört omfattande bedrägerier eller andra grova förmögenhetsbrott. Erfarenheten visar också att det utländ­ska inslaget bland bank- och postrånare är förhållandevis stort. Detsamma gäller den illegala spelverksamheten. Till detta kommer slutligen de särskilda problem som hänger samman med vissa utländska extremist-organisalioners terrorverksamhel.

En bekämpning av den internationella brottsligheten förutsätter ökal samarbete mellan berörda myndigheter i skilda länder. Inom bl, a, FN, Europarådet och andra internationella organ har man sedan länge sökt tillgodose dessa behov på ett flertal sätt. Stora ansträngningar har gjorts för all nå en ökad harmonisering av lagstiftningen på skUda områden samt för all underlätta den inbördes rättshjälpen. För polisens del har

Prop. 1973:115

72

uppbyggnaden av samarbetet genom Interpol blivit särskUt betydelsefullt. Kommissionen vill i anslutning till vad som här sagts betona nödvän­digheten av att ytterligare ansträngningar görs för alt vidareutveckla och effektivisera det internationella samarbetet för brottsbekämpning.

3,2  Upprätthållandet av allmän ordning

Såsom uttalas i direktiven är ordningsförhållandena på aUmänna platser och kommunikationsmedel ofta otillfredsställande. Det har påta­lats i framställningar och uppvaktningar av enskilda, organisationer och myndigheter. Trakasserier och handgripligheter av olika slag, fylleri och narkotikamissbruk förekommer i en utsträckning som inte kan godtas. Rån, stölder, misshandel och skadegörelse ingår också i bilden. Över­drifter i skildringar av förhållandena förekommer visserligen och inger hos en del människor obefogad oro men kvar står det allmänna intrycket av vissa allvarliga brister på detla område.

Vad som framkommer är - i den mån det inte rör sig om tillfälliga förseelser - symptom på bakomliggande allvarliga missförhållanden såsom fysisk eller psykisk ohälsa, bostadsproblem, arbetslöshet och anpassningssvårigheter som kan härledas ur bl. a, uppväxt- och utbild­ningsförhållanden. En starkt bidragande orsak till de rådande förhållan­dena är här liksom när det gäller en stor del av brottsligheten det omfattande alkohol- och narkotikamissbruket inte minst bland ungdo­men.

Av vad som nu sagts framgår att de åtgärder och insatser som krävs för att komma till rätta med nuvarande missförhållanden främst faller utanför det i vedertagen mening kriminalpolitiska området. Detta gäller i särskilt hög grad det mera långsiktiga förebyggande arbetet. Men även i det kortsiktiga perspektivet har frågor om vård och behandling samt andra socialvärdande insatser en central betydelse. För åtgärder av detta slag har enligt gällande ansvarsfördelning olika sociala myndigheter det direkta ansvaret. Av stor vikt är även alt ökade ansträngningar görs från skilda häll för att bättre än i dag tillgodose ungdomars behov av meningsfull fritidsverksamhet.

Polisen å sin sida har till uppgift att svara för att allmän ordning upprätthålls. Vid fullgörandet av denna uppgift kommer polisen ofta i kontakt med människor som är i behov av åtgärder frän de sociala organens sida. Gällande regler ger polisen rätt att omhänderta personer som stör ordningen eller utgör en omedelbar fara för denna. Det är givetvis angelägel att polisen kan begagna de medel som behövs för att i allmänhetens intresse skapa ordning på allmänna platser oeh hindra fortsatt störande uppträdande från den som gjort sig skyldig därtill men det är också nödvändigt att de åtgärder som därvid vidtas i så stor utsträckning som möjligt förenas med insatser som syftar lill att komma till rätta med den omhändertagnes personliga förhållanden.

Kommissionen har funnit att stor oklarhet råder angående utnytt­jandet   av   omhändertagandeinslilutel.   Ett   klargörande   av   förutsätt-

Prop. 1973:115

73

ningarna för omhändertagande på nu angivna grunder och förfarandet i samband därmed är nödvändigt. Det är också angeläget att polisen och de sociala organens åtgärder samordnas och att ett förtroendefullt samarbete utvecklas mellan dessa myndigheter. Kommissionen anser att ökade polisiära insatser för all åstadkomma en bättre ordning på allmänna platser och kommunikationsmedel måste kombineras med sociala stödåt­gärder i form av råd och hjälp lill saml vård av den som genom sitt handlande visat sig vara i behov härav,

3,3   VUka krav ställs i dag på polisväsendet?

Den utveckling av brottsligheten och de förhållanden rörande det allmänna ordningsläget som kommissionen nyss har beskrivit ställer stora krav på polisväsendet. Del är kommissionens uppfattning att dessa krav i dag inte är till fullo uppfyllda.

Kommissionen vill mot bakgrund av den bild av brottsligheten och förändringar i denna samt det allmänna ordningsläget som nyss har behandlats peka pä några av de väsentligaste problemen inom polis­väsendet. Rent allmänt kan konstateras alt arbetsläget är pressat när det gäller såväl övervaknings- som spanings- och utredningsverksamheten. Trots att övertidsarbete tillgrips i stor omfaltning är del sålunda inte möjligt att bedriva preventiv övervakning i den utsträckning som krävs för att hindra brottslighet och ordningsstörningar. Detsamma gäller den spaningsverksamhet som syftar till att komma till rätta med framför allt den grövre brottsligheten. På kriminalavdelningarna är utredningsbalan­serna i mänga fall oacceptabla. Det förflyter ofta alltför lång tid mellan ett brotts begående och beslul om åtal. Mindre allvarliga brott blir ofta över huvud taget inte utredda. Det gäller även fall då misstänkt gärnings­man finns. Såsom framhållits i direktiven för kommissionen bör genom­gående eftersträvas att öka upptäcktsrisken för brott.

När det gäller övervakningsverksamheten framgår av vad som sagts tidigare att ökade insatser krävs för att komma till rätta med bl, a, bank-och postrånen. Del ofta förekommande våldet mot polismän ställer krav på säkerhetsåtgärder. Sampatrullering mäste ske i betydande utsträckning. Denna är personalkrävande men nödvändig för polismännens skydd och för att nödvändiga ingripanden skall kunna ske effektivt. Även narkotika­langningen kräver betydande övervakningsinsatser på allmänna platser. Tillgreppen av varor och försäljningen av dessa mer eller mindre öppet medför alt köpcentra måste särskilt övervakas. Den ökade trafiken medför alt trafikövervakningens resurser ansträngs. Vad som fram­kommit angående ordningen på allmänna platser och de problem som sammanhänger därmed föranleder också en prövning huruvida övervak­ningsinsatserna är tillräckliga,

1 delta sammanhang bör ocksä beaktas önskemålet att ytterligare förbättra förhållandet mellan polisen och allmänheten. En utökning av den s. k, kvarterspoUsverksamhelen är ett medel att uppnå detla. Sådan verksamhet torde också ha en allmänt brottsförebyggande effekt. Del-

Prop. 1973:115

74

samma torde uppnås om man i viss utsträckning ersätter bilpatrullering med fotpatrullering. Förbättrad radioutrsutning bör kunna skapa gynn­sammare fömtsättningar härför.

På spaningsverksamhelen ställs såsom framgått stora krav om man skall komma till rätta med den organiserade brottsligheten. Det är väsentligt att denna verksamhet ytterligare effektiviseras, om man skall bättre kunna angripa den grova våldsbrottsligheten, narkotikalangningen, kopp­leri- och häleribrottsligheten.

Inom kriminalpolisverksamhelen har man som redan framhållits utred­ningsbalanser som inte kan godtas. Dessa måste nedbringas. Det är väsentligt för allmänhetens förtroende för polisens arbete, I synnerhet bör bank- och postrån och annan grövre brottslighet av nyss angivet slag hksom våldsbrott över huvud taget och andra integriletskränkningar uppmärksammas. För utredning av skattebrott krävs ökade insatser av särskilt utbildad personal.

På samtliga nu angivna områden av polisverksamheten föreligger särskUda problem beträffande storstadsområdena. Av dessa har Stock­holms-området uppmärksammats särskilt i årets slalsverksproposition. Men även Göteborg och framför allt Malmö liksom en del andra större polisdistl-ikt har stora problem att brottas med. För Stockholm är det särskilt problem med antalet vakanta tjänster, som f, n, uppgår till ca 200, Denna fråga måste lösas snarast.

Vad gäller rekryteringen till polisyrket har framförts kravet på gymna­sieutbildning för anställning som polisman. Sådan utbildning förekommer redan nU i betydande utsträckning. Del har också framförts önskemål att samhällsorientering och psykologi skall ges ökal utrymme i polisutbild-ningert:

Som nyss nämnls föreligger svårigheter med rekryteringen till stor­stadsregionerna. Denna fråga är redan föremål för olika ätgärder. Effek­ten av dessa går ännu inle att överblicka. Klart är emellertid att detta pföblem sammanhänger med det pressade arbetsläget och olika trivsel­frågor. Problemet torde inle kunna varaktigt lösas annat än genom ett samlat grepp på hela den polisiära situationen i Stockholm.

Ett allmänt problem är också det förhållandet att polismännen ofta med korta intervaller flyttar från en tjänst till en annan. Del samman­hänger med stelheten i nuvarande lönesystem och medför att utbildning för och erfarenheter av en tiänst inte utnyttjas effektivt. Det är för polisarbetets effektivitet och av kostnadsskäl angeläget att söka komma, lill rätta med detla förhållande,

Ell annat problem rör de små polisdistrikten, där det är svårt all bedriva en effektiv övervaknings- och utredningsverksamhet. SärskUl allvariigl är om såsom är vanligt övervakning inte kan äga rum dygnet runt.

Under senare år har åtgärder vidtagits för att överföra uppgifter från polisutbildad personal till annan personal. Arbetet härpå bör fullföljas.

Slutligen är del viktigt att man vidtar ytterligare åtgärder för att förbättra kontakten mellan polisen och allmänheten. Kommissionen redo-

Prop. 1973:115

75

visar en nyligen gjord undersökning härom. Utöver vad redan nämnts är del här fråga om förbättrad information om polisens verksamhet och om brottsförebyggande åtgärder, deltagande av polisen i skolundervisningen, förbättrad utbildning och ökad kontaktverksamhet.

De ätgärder för förstärkning av polisverksamheten som enligt vad som sagts bör övervägas har ett starkt inbördes samband. De måste därför vidtas planenligt och samordnas inbördes. De syftar till att förbättra arbelsförhäUandena för poliskåren. Härigenom skapas en positiv inställ­ning hos de enskilda polismännen till polisarbetet. Det är en förutsättning för en effektiv polisverksamhet,

3,4 Andra brottsförebyggande åtgärder

Det primära ansvaret för brottsförebyggande åtgärder vUar givetvis på de samhälleliga organen. Erfarenheterna visar emellertid i allt högre grad att del inte är möjligt alt skydda medborgarna för brott enbart genom polisiära åtgärder eller andra kriminalpolitiska medel. Enskilda och företag måste i viss utsträckning själva skydda sig för brottslig verksam­het. Det gäller främst utrustning för skydd mot olika slag av förmögen­hetsbrolt, säsom stöldskydd, effektiva låsanordningar, larmanordningar m. m. Man måste också se till att mera värdefull egendom förvaras så.att den inte är lätt tillgänglig. Det är också angeläget all enskilda och företagare skyddar sig genom olika försäkringsanordningar.

Vad nu har sagts har framkommit inte minst vid de överläggningar som kommissionen har haft med företrädare för olika näringsidkare och deras personal. Behovet av brottsförebyggande åtgärder måste i ökad utsträck­ning beaktas vid olika slag av affärsdrivande verksamhet. Kommissionen vill från början slå fast att i den mån ändringar i försäljningsmetoder eller utsträckt öppethållande av affärer medför ökade risker för tillgrepp eller annan brottslighet bör företagaren vidta de skyddsåtgärder som föranleds därav. Det går inte att uteslutande hänvisa till att uppgiften att bekämpa brott är en fråga för samhället att lösa, dvs, i första hand genom ökade polisiära insatser. Härtill,kommer att det finns en gräns för vad man kan nå med polisiära insatser. Om man ser frågan från rent ekonomisk synpunkt kan sägas all företagaren kan skydda sig genom egna skydds­åtgärder eller genom försäkring. Det är en kostnadsfråga men därvid får beaktas att vilken väg man än väljer får konsumenterna bidra att täcka kostnaderna genom de påslag dessa medför på priserna. Såväl konsumen­terna som personalen lorde föredra att man satsar på åtgärder av förebyggande art. Över huvud taget bör det slå klart att del är bättre att förhindra brott än att vara hänvisad till alt ingripa sedan ell brott har begåtts.

Av del sagda framgår att ökade insatser måste göras från enskildas och företagares sida för att förhindra brott. Sådana insatser bör i så stor utsträckning som möjligt göras i nära samarbete med polisen. Från polisens sida gäller det att informera om olika skyddsåtgärder och att bidra med råd och anvisningar hur skyddet bör utformas.

Prop. 1973:115

76

Vad kommissionen har all särskilt beakta är frågan om utrustning och inredning av bank- och postlokaler till skydd mol rån. I denna fråga har överläggningar sedan länge ägt rum mellan företrädare för rikspolisstyrel­sen samt posten och bankerna. En överenskommelse har träffats om vidtagande av olika skyddsåtgärder.

Åtgärder har hittills vidtagits endast i begränsad utsträckning.

För kommissionen är det väsentligt att konstatera, alt det här ofta rör sig om stora värden som är lätt tillgängliga i form av kontanter. Det är därför ell attraktivt objekt för brott. Brottsligheten innebär stor risk för allvarliga skador på personal och kunder. Det är därför särskilt angeläget att skyddsåtgärder vidtas i bank- och postlokalerna. Kostnaderna härför är enligt vad kommissionen inhämtat av en relativt blygsam storleksord­ning och måste betraktas som mera marginella i förhållande till andra kostnader för verksamhetens bedrivande än vad som är fallet beträffande annan verksamhet där brott av detta slag kan förekomma. Kommissionen anser därför att det bör övervägas att införa tvingande bestämmelser om skyddsanordningar, såvida åtgärder inte vidtas på frivillig väg.

En annan fråga som kommissionen har uppmärksammat i detta sammanhang är risken för rån riktade mot olika värdetransporter. Sådana förekommer i mycket stor utsträckning mellan banker, posten pch riksbanken. Kommissionen anser det nödvändigt att antalet sädana trans­porter väsentligt minskas och att andra skyddsåtgärder vidtas.

3.5   Vissa andra kriminalpolitiska frågor

Som kommissionen redan framhållit måste kampen mot brottsligheten föras med medel som fortlöpande anpassas lill de förändringar som kan iakttas i brottslighetens art och omfattning. Kommissionen har i det föregående pekat på vissa problem som i dag kräver särskild uppmärksam­het och anvisat efter vilka linjer man bör överväga alt lösa problemen. Eftersom resurserna är begränsade måste insatserna avvägas med hänsyn till angelägenhetsgraden,

Ätskilliga reformer och andra ätgärder har vidtagits för all styra de kriminalpolitiska insatserna dit där de bäst behövs. Sålunda har en avkriminalisering skett av vissa lindrigare brott. Vidare har handläggnings­rutinerna beträffande andra lindriga lagöverträdelser förenklats. Åtgär­derna innebär emellertid inle all samhället accepterar ifrågavarande gärningar. Del finns med anledning av vad som inför kommissionen har framkommit angående butiksstöldernas omfattning skäl all framhålla detta när det gäller snatleri. I övrigt vill kommissionen framhålla det angelägna i all man påskyndar det arbete som pågår i åtalsrättskom-miltén beträffande möjligheterna att underlåta åtal och förundersökning då kriminalpolitiska eller processekonomiska skäl föranleder detta. Kom­missionen anser också att från samma utgångspunkter en översyn bör ske av gäldenärsbrolten eller utredningsförfarandet beträffande dessa brott.

Som redan framhållits fär kommissionen begränsa sig lill ätgärder med mera   omedelbar verkan.  Behovet av mera långsiktiga insatser för att

Prop. 1973:115

77

komma till rätta med bakomliggande sociala problem har starkt framträtt under kommissionens arbete. Den begränsning som har legat i kommissio­nens kortfristiga mandal har särskUt på denna punkt upplevts som myckel besvärande. Det är angelägel att det centrala råd för en mera långsiktig brottsbekämpning som avses bli upprättat får erforderliga resurser och snabbt kommer i arbete.

3,6 Avslutande synpunkter

Med det nu sagda har kommissionen berört de huvudfrågor som kommissionen har att ta ställning till och dragit upp de riktlinjer efter vilka de olika frågorna bör lösas. Kommissionen kommer i det följande att mera ingående behandla frågorna mot bakgrund av nu anförda allmänna synpunkter. De förslag som framläggs avser - bortsett från vissa förslag tdl författningsändringar - huvudsakligen åtgärder inom polis­väsendet. Kommissionen förutsätter alt dessa förslag följs upp med erforderiiga åtgärder inom andra delar av rättsväsendet.

Prop. 1973:115

78

4

Allmänhetens attityd till polisen

Genom beslul den 5 maj 1972 bemyndigade Kungl, Maj:t chefen för jusliliedepartementet att tillkalla en utredningsman med uppdrag att utreda frågan om åtgärder för att förbättra polisens arbetsförhållanden i Stockholm, Utredningsmannen överlämnade i oktober 1972 belänkandet Polisen i Stockholm (Ds Ju 1972:33), vilket behandlade arbetsförhållan­den och personalläge samt utmynnade i vissa reformförslag. De föreslagna åtgärderna har i stor utsträckning redan genomförts eller föranlett förslag i 1973 års statsverksproposilion. Vid betänkandets avlämnande anmälde utredningsmannen att de i direktiven angivna övervägandena beträffande polisens relationer lill allmänheten och hithörande informationsfrågor saml vissa rekryteringsfrågor ännu inte hunnit behandlas fullständigt. Utredningsmannen avsåg därför att senare inkomma med särskilda förslag i dessa frågor. Sedan brottskommissionen tillsatts, har utredningsmannen slutfört sitt arbete och redovisat resultatet därav i en promemoria som överlämnats till kommissionen. Kommissionen återkommer närmare till där behandlade frågor i avsnitt 8,

Utredningen Polisen i Stockholm föreslog vidare i sill nyss nämnda betänkande alt en opinionsundersökning skuUe göras för alt undersöka förhållandet mellan allmänheten och polisen. Sedan medel ställts lUI förfogande av Nämnden för samhällsinformation genomförde Institutet for marknadsundersökningar AB (Imu) i februari 1973 en undersökning om allmänhetens kunskaper om och attityder till polisen, Imu:s rapport över undersökningen har överlämnats till brottskommissionen. Samman­fattningen av rapporten bifogas detta belänkande som Bilaga A.

Undersökningen har grundats på intervjuer med 1017 personer mellan 15 och 70 år från ett utgångsurval på 1 520 personer inom dessa åldersgrupper med tillgång till telefon, fördelade på två ungefär lika stora urval, ett för Stockholm med grannkommuner och ett för landet i övrigt. Svarsandelen var för stockholmsgruppen 82 procent (totalt 516 personer) och för landet i övrigt 83 procent (totalt 501 personer). De i undersök­ningen ingående frågeställningarna har utarbetats av rikspolisstyrelsen varefter Imu svarat för den intervju- och frågelekniska anpassningen.

Beträffande undersökningsresultatet synes följande vara av särskilt intresse för kommissionens arbete.

Mellan 89 och 99 procent av de tillfrågade i såväl stockholmsområdet som övriga landet instämmer i påståendena alt polisen är nödvändig i vårt samhälle, har ett svårt jobb, är pålitlig, gör ett bra jobb och är hjälpsam. Frekvensen är ungefär densamma i totalgruppen och i gruppen 1524 år. Bland tillfrågade mellan 15 och 24 är i stockholmsområdet är det dock något färre 7885 procent - som anser att polisen är pålitlig, gör ett bra jobb och är hjälpsam. 1 både stockholmsområdet och övriga landet tycker drygt 90 procent bra om polisen medan 87 procent menar att polisen inger trygghet.  För gruppen   15 24 år är andelen ungefär 10

Prop. 1973:115

79

procent lägre i de bägge sistnämnda hänseendena.

Antalet polismän på den egna bostadsorten bedöms av 35 procent som lagom slort och av 57 procent som för litet. För stockholmsområdet är motsvarande siffror 23 och 69, För åldersgruppen 1524 år i hela landet ligger procenttalet i bägge fallen strax under 50,

Närmare 80 procent av samtliga tillfrågade vill ha fler poliser som patrullerar till fots och mer än 80 procent anser att större insats av uniformerad polis på gator och kommunikationsmedel skuUe öka trivseln. Drygt 60 procent såväl av samtliga tillfrågade som av gruppen 15-24 år önskar fler civilklädda polismän för övervakning på allmän plats.

I stockholmsområdet anser 58 procent att det är ganska eller mycket svårt att få kontakt med polis när man behöver honom, medan motsva­rande andel i övriga landet är 36 procent.

Av de som grundar sin uppfattning om polisen på erfarenheter från kontakter med någon polisman i hans tjänst anser 70 procent av de tillfrågade i stockholmsområdet all erfarenheterna härav är mest positiva medan 10 procent finner erfarenheterna vara mest negativa. Motsvarande procenttal för landet i övrigt är 84 respektive 3, I den mån uppfattningen grundas på det man läst i tidningar eller hört i radio/TV har 37 procent av alla som svarat ansett sig fä mest positiva erfarenheter och 25 procent mest negativa erfarenheter.

De tillfrågades uppfattning om massmedias bild av polisen skiljer sig väsentligt beträffande olika media. Sålunda anser minst 50 procent all lokaltidningar samt radio och TV oftast ger en rättvisande bUd av polisen och dess arbete medan motsvarande procenttal för kväUstidningar och storstadsmorgontidningar är 20 respektive 26, Lokaltidningar anses av 1 1 procent ge en oftast missvisande bild i negativ riktning. Motsvarande frekvenslal är för radion 19, för storstadsmorgontidningar 30, för TV 32 och för kvällstidningar 51,

Att polisen överträder sina befogenheter eller brukar mer våld än nödvändigt tror cirka 80 procent av samtliga tillfrågade vara mycket eller ganska ovanligt medan 14 procent antar att detla är myckel eller ganska vanligt. Differenserna mellan stockholmsgruppen och övriga tillfrågade i delta hänseende är små. Skiljer man ul gruppen 1524 år finner man däremot alt ungdomen på denna punkt tycks vara något mer skeptisk mol polisen. Skillnaderna uppgår till drygt 10 procent.

Av de tillfrågade anser nära 90 procent all det är ganska eller mycket ovanligt att poUsen får hjälp av aUmänheten i svåra situationer. Orsaken till att man undviker inblandning uppges huvudsakligen vara all man vUl undvika skador och obehag saml inle önskar bli utsatt för förhör eller liknande. Den som hjälper polisman i en svår situation kan enligt 59 procent av de tillfrågade få ersätining för skada och enligt 48 procent få belöning för sin insats.

När de lUlfrågade föreläggs fyra olika verksamhetsområden för polisen och ombeds ange inom vilket område man i första hand tycker att polisen skulle använda eventuellt ökade resurser, prioriteras brottsföre-

Prop. 1973:115

80

byggande verksamhet närmast följd av allmän ordningshållning, som särskilt poängteras i slockholmsmalerialel. Trafikövervakning och brotts­utredning kommer sist. Ökad information från polisen om hur man kan skydda sig mot brott, t, ex, stöld, inbrott och bedrägeri anser 80 procent av de tiUfrågade vara myckel eller ganska önskvärt.

Av samtliga tillfrågade anser 77 procent att den information som allmänheten fär om polisen och dess verksamhet är otillräcklig. Inom åldersgruppen 15-24 år är detta uppfattningen hos 90 procent. Upplys­ning om poUsen bör enligt minst 50 procent av de tillfrågade spridas genom radio och TV (56) samt av polisen själv (50),

Undersökningsresultatet visar enligt kommissionens mening all för­hållandel mellan allmänheten och polisen på del hela laget är myckel gott. Man kan emellertid notera en någol mindre positiv inställning lill polisen från allmänhetens och i synnerhet ungdomens sida i storstads­områdena. Flera olika anledningar tUl detta förhållande är tänkbara. Kommissionen vill här endast peka på den del av undersökningsresultatet som visat att behovet av ytterligare information om polisen och dess verksamhet är särskilt påtagligt beträffande den yngre åldersgruppen.

Över huvud taget synes undersökningen visa på ett behov av ökad information om polisens verksamhet. Mest angeläget är enligt kommissio­nens uppfattning att polisen själv vidgar och effektiviserar sin informa­tion till allmänheten och inte minst till ungdomen. Men också massmedia torde ha ett ansvar härvidlag. Kommissionen vill därvid peka på att cirka en tredjedel eller mer av de tillfrågade anser alt storstadsmorgontid­ningar, TV och kvällstidningar ger en oftast alltför negativ bild av polisen och dess verksamhet.

För kommissionens fortsatta överväganden bör slutligen framhållas alt en stor majoritet av de tillfrågade är positiv till en ökad insats av uniformerad polis på gator och kommunikationsmedel. Inte minst ökad fotpatrullering synes vara ett uttalat önskemål hos allmänheten i alla åldrar.

Prop. 1973:115

5

Våldsbrottshgheten

5,1  Det aktueUa läget 5,1,1   Straffbestämmelser

Straffbestämmelser avseende gärningar vari ingår våld eller hol om våld återfinns i olika delar av brottsbalken (BrB) allteftersom brotten riktar sig direkt mol annans kroppsliga integritet eller ingår som led i brottslig­het med annat syfte, I detta sammanhang kan följande bestämmelser nämnas.

3 kap, innehåller stadganden om straff för brott mot liv och hälsa. Den som berövar annan livet skall enligt 1 § dömas för mord till fängelse i tio år eller på livslid. Är brottet med hänsyn lill de omständigheter som föranlett gärningen eller eljest att anse som mindre grovt skall det enligt 2 § rubriceras som dråp och föranleda fängelse i lägst sex och högst tio år. Med misshandel förstås alt tillfoga annan person kroppsskada, sjukdom eller smärta eller att försätta honom i vanmakt eller annat sådant tillstånd. Misshandelsbrotten är uppdelade i tre ohka svårhetsgra-der, varav den ringa varianten och normalvarianten regleras i 5 § medan 6 § avser den grova formen. Straffet utgör för ringa misshandel böter, för normalfallet av misshandel fängelse i högst två år och för grov misshandel fängelse i lägst ett och högst tio år. Vid bedömande huruvida brottet är grovt skall enligt 6 § särskilt beaktas om gärningen var livsfariig eller om gärningsmannen tillfogat svår kroppsskada eller allvarlig sjukdom eller eljesl visat synnerlig hänsynslöshet eller råhet,

1 4 kap. finns bestämmelser om brott mol frihet och frid. Bland här behandlade gärningar, som inrymmer element av våld eller hot om våld, märks främst olaga tvång i 4 §, olaga hol i 5 § och ofredande i 7 §. För olaga tvång, som innebär att genom misshandel eller eljest med våld eller genom hot om brottslig gärning tvinga annan att göra, tåla eller underlåta något, utgör straffet böter eller fängelse i högst två är. Olaga hot beslår i att lyfta vapen mot annan eller att eljest hota med brottslig gärning pä sätt som är ägnat att hos den hotade framkalla allvarlig fruktan föregen eller annans säkerhet tili person eller egendom. Straffet härför är, liksom för olaga tvång, böter eller fängelse i högst två år. Den som handgripligen antastar eller medelst skottlossning, stenkastning, oljud eller annat hänsynslöst beteende eljest ofredar annan kan dömas till böter eller fängelse i högst sex månader,

8 kap, innehåller straffbestämmelser angående tillgreppsbrott. Bland dessa ingår rån, som utmärks av att gärningsmannen stjäl medelst våld å person eller medelst hot som innebär trängande fara eller, sedan han begått stöld och anträffats på bar gärning, sätter sig med sådant våld eller hot till motvärn mot den som vill återta det gripna. Brottet kan också bestå i att med våld eller hot av anfört slag tvinga annan till handhng eller underlåtenhet som innebär vinning för gärningsmannen och skada för den

6 Riksdagen 1973. 1 saml Nr 115

Prop. 1973:115

82

tvungne eUer någon i vars stäUe denne är. Lika med våld anses att försälta någon i vanmakt eller annat sådant tillständ. Straffet för rän är enligt 5 § fängelse i lägst ett och högst sex år. För grovt brott är straffskalan enligt 6 § fängelse i lägst fyra och högst tio år. Vid bedömande huravida brottet är grovt skall särskilt beaktas, om våldet var livsfarligt eller om gärnings­mannen tillfogat svår kroppsskada eller allvarlig sjukdom eller om han eljesl visat synnerlig råhet eller på ett hänsynslöst sätt utnyttjat den rånades skyddslösa eUer utsatta ställning.

Bland de i 9 kap, reglerade bedrägeribrotten ingår utpressning, som uppdelas i tre svårhelsgrader. Enligt 4 § skall den som medelst olaga tvång förmår någon till handling eller underlåtenhet som innebär vinning för gärningsmannen och skada för den tvungne eller någon i vars ställe denne är under förutsättning att brottet inte är alt anse som rån eller grovt rån dömas för utpressning till böter om brottet är ringa, till fängelse i högst två år om det är att anse som ett normalfall och till fängelse i lägst sex månader och högst sex år om del är grovt.

17 kap, innehåller bestämmelser om straff för brott mot allmän verksamhet. Enligt 1 § är våld eUer hot mot tjänsteman belagt med fängelse i högst fyra år eUer, om brottet är ringa, böter eller fängelse i högst sex månader. Brottet består i att med våld eller hot om våld förgripa sig på innehavare av ämbete eller annan befattning varmed ämbetsansvar är förenat i dennes tjänsteutövning eller för alt tvinga honom eUer hindra honom från tjänsteåtgärd eller hämnas för sädan åtgärd. 1 4 § straffbeläggs våldsamt motstånd, som innebär att man, genom att på annat sätt än förut sagts sätta sig lill motvärn eller eljest med våld, söker hindra utövningen av befattning, varmed ämbets­ansvar är förenat. Straffet är böter eUer fängelse i högst sex månader.

5.1,2  Broltsulvecklingen

Under senare år har skett en allvarlig utveckling av våldsbrottsligheten. Särskilt markant har varit ökningen av rån mot banker och övriga penninginrättningar samt andra förmögenhetsbrott där våld eller hot om våld ingår. Samtidigt har förmärkls en tendens till att därvid allt grövre våld används. Gärningsmännen är allt oftare beväpnade med skjutvapen.

De absoluta talen för ifrågavarande brottslighet är inte sä slora i jämförelse med förmögenhetsbrotten, men utvecklingen är likväl oroande med hänsyn bl, a. till en tilltagande brutalisering. Enligt brottsstatistiken för 1972 uppgick antalet anmälda brott mol liv och hälsa (3 kap. BrB) lill I 8 268, Häri ingår omkring 200 fall av mord och dråp eller försök till sådana brott samt omkring 800 fall av grov misshandel. Vad angår rån förövades under 1968 20 väpnade rån mot bank- och postkontor, 1969 36, 1970 52, 1971 76 och 1972 98, Under sistnämnda år var det totala antalet rån mot bank- och postkontor 100, varav alltså alla utom två begicks genom vapenhot. Det är inte ovanligt att skottlossning före­kommer vid dessa brott, I december 1970 dödades sålunda en postfunk­tionär i samband med rån mot en postanstalt i Stockholm och under de

Prop. 1973:115

83

båda senaste åren har flera personer blivit skadade vid väpnade rån mot olika penninginrättningar.

En undersökning av 92 uppklarade bank- och postrån under 1969 

1971    visar bl, a, att av 120 gärningsmän var 88 svenska och 32 utländska

medborgare. Av de 88 svenska medborgarna var 78 tidigare dömda för

brott. Tre gärningsmän hade begått sina brott under permission från

fångvårdsanslalt och 15 efter rymning från sådan anstalt.

En annan undersökning har gjorts beträffande de anmälningar om bl. a, rån som under 1972 inkom till polisen. Av undersökningen framgår följande. För rånens del uppgick antalet anmälningar till 1 862, Cirka tio procent av dessa brott begicks med användande av skjutvapen och ungefär 60 procent förövades på gator, torg och andra allmänna platser. Rån mol bank- och postkontor samt värdelransporter svarade tillsam­mans för omkring sju procent av samtliga anmälda rånbrott. Totalt tillgreps cirka tre miljoner kronor, varav ungefär 2,7 miljoner kronor vid väpnade rån mot bank- och postkontor samt värdetransporter. De flesta bank- och postrånen förövades strax före stängningsdags.

Samtidigt som antalet väpnade rån mot banker och andra penningin-rältningar ökat har uppklaringsfrekvensen i fråga om dessa brott minskal. Från att tidigare ha legat på 75-80 % sjönk den sålunda under 1970-

1972    tUl omkring 50 %.

En annan grupp uv brott som ökat kraftigt i antal under senare är är fickstölder och s. k, väskryckningar. Under 1972 anmäldes sammanlagt 2 760 sådana brott, fördelade med cirka 65 procent pä fickstölder och 35 procent på väskryckningar, Stockholm svarade ensam för närmare hälften av samtliga anmälda brott. Det har vidare blivit allt vanligare att tillgrepp av varor i butiker sker helt öppet och med användande av våld eller med hot om våld mot personalen. Det förekommer också andra tillgreppsbrott, t, ex. mot åldringar och sjuka, med våld elier hot om våld. Det är inte sällan narkotikamissbrukare som begår brott av detta slag.

Ytterligare en oroväckande tendens i de senaste årens brottsutveckling är den tilltagande användningen av våld mot polisman i tjänsteutövning. Under perioden den 1 januari 1965-den 30 september 1966 uppgick enligt brottsstatistiken det totala antalet anmälda fall av sådant våld tUl 933, medan motsvarande siffra för tiden den I januari 1969-den 30 september 1970 var 1 432, alltså en ökning med mer än 50 procent. Under hela 1970 var antalet anmälningar 843, varav 294 avsåg icke ringa faU, under 1971 857, varav 313 icke ringa fall, och under 1972 889, varav 377 icke ringa fall, I synnerhet frekvensen av icke ringa våld mot polisman har således ökat avsevärt. Kraftigast har denna ökning varit inom Stockholms polisdistrikt, där skillnaden mellan 1971 och 1972 års siffror var cirka 45 procent. Under åren 1965-1972 sköts sammanlagt sju polismän till döds under tiänsteutövning. Det bör framhållas att denna ökning av antalet våldsbrott mot polismän skett trots att deras personliga skyddsberedskap och taktiska uppträdande med stöd av erfarenheter och anvisningar förbättrats vid sådana ingripanden där risk att   mötas  av  våld   förelegat.   Den   tilltagande  våldsanvändningen  mot

Prop. 1973:115

84

polismän har medfört att dessa tvingats till allt större aktsamhet i fältarbetet för att undgå angrepp i sin tjänsteutövning. Detta kan i längden inle heller undgå att påverka polisens förhållande till allmänhe­ten på ett negativt sätt,

I de fall av våld mot poUsman som föranlett åtal har hos vissa underrätter förmärkts en tendens att bedöma även sädana former av våld som knytnävsslag och sparkar i ansiktet som ringa och förskyllande enbart böter. Denna rättspraxis, som synes mindre väl förenlig med såväl utformningen av straffbestämmelsen i 17 kap, 1 § BrB som motivutlalan-den vid dennas tillkomst, torde dock inte överensstämma med överrätts­praxis.

Som redan påpekats visar erfarenheterna att grova våldsbrott ofta utförs som ett led i en organiserad och yrkesmässig brottslighet. Inom denna verksamhet förekommer också i ökad utsträckning hot om våld mot enskilda personer, som man vill påverka till visst handlande. Inom polisen har man över huvud taget ett starkt intryck av brutalisering av den yrkesmässigt bedrivna brottsligheten,

5,1,3  Vidtagna åtgärder och pågående utredningsarbete

Inom ramen för samhällets brottsförebyggande och brollsbekämpande verksamhet i allmänhet har under senare år åtskilligt gjorts som inneburit förstärkta insatser inte minst mot våldsbrottshgheten. Vissa åtgärder har direkt riktat sig mot sådan brottslighet. Beträffande åtgärder av det sistnämnda slaget kan följande nämnas.

1 samband med olika former av brottslighet har vapen kommit till användning i en oroande utsträckning. Det är vidare känt att ett förhållandevis stort antal vapen, som åtkommits genom tillgreppsbrott eller olovligen förts in i landet, är i omlopp på den illegala marknaden. För att komma till rätta med dessa missförhållanden har straffmaximum för olaga vapeninnehav höjts till fängelse i tvä år. Genom denna höjning har man fått ökade möjligheter att använda skilda straffprocessuella tvångsmedel.

De s, k. flygplanskapningarna har ökat starkt under senare är och skapat allvarliga säkerhetsproblem inom den civila luftfarten. Förhällan­det har tagits upp av flera internationella organisationer. På en diploma­tisk konferens i[REDACTED_EFTERNAMN] 1970 med svenskt deltagande antogs en konvention för bekämpande av olaga besittningstagande av luftfartyg. Enligt konven­tionen, som undertecknats av ett femtiotal stater, bland dem Sverige, förbinder sig de fördragsslulande staterna bl. a. alt belägga flygplanskap­ning med stränga straff, 1 brottsbalken har införts ett nytt brott, kapning av luftfartyg (1 3 kap. 5 a § brottsbalken). Straffet är fängelse i högst fyra år för normalfaUet och fängelse i lägst ett och högst tio år om brottet är grovt. Inom justitiedepartementet pågår f. n, arbete som tar sikte på att Sverige inom kort även skall kunna ratificera en konvention angående brott mot den civila luftfartens säkerhet som antogs vid en konferens i Montreal den 23 september 1971,

Prop. 1973:115

85

Med anledning av en serie grova våldsdåd med politisk bakgrund både i Sverige och utomlands under senare tid har Kungl, Maj:t i prop, 1973:37 lagt fram förslag till lagstiftning som syftar till att förebygga sädana brott.

Som framhåUits tidigare har i narkotikalangningens spår följt ett ökat användande av våld. Den organiserade handeln med narkotika, som i hög grad är internationaliserad, inriktas systematiskt på länder, där en marknad finns eller lätt kan arbetas upp, där vinstutsiklerna är slora och där riskerna med verksamheten bedöms som förhållandevis måttliga. Mot den bakgrunden och i beaktande av att straffholet och den kriminalpoli­tiska behandlingen i övrigt av personer som gjort sig skyldiga lill grova narkotikabrott är en faktor bland flera av betydelse i kampen mot den internationella narkotikatrafik som är inriktad på vårt land har straff­maximum för grovt narkotikabrott och grov varusmuggling höjts i en första etapp 1969 till fängelse i sex år och i en andra etapp 1972 till fängelse i tio är. Den svenska lagstiftningen har genom den sista höjningen kommit i paritet med bl, a, finsk, norsk och västtysk lagstift­ning på detta område.

En ytterligare åtgärd av betydelse i delta sammanhang är den ändrade praxis som genomförts angående beslut om permissioner, villkorlig frigivning och överföring till vård i öppen anstalt beträffande dem som dömts till fängelse i minst två år eller internering med en minsta tid av två år eller däröver. Denna nya praxis avser inte bara personer som dömts för grova narkotikabrott utan även sådana som gjort sig skyldiga till grov brottslighet av annat slag där skydds- och preventionssynpunkter gör sig särskilt starkt gällande.

Det har också under senare tid visat sig att illegalt äventyrligt spel om pengar, dobbleri, bedrivits i en omfattning och under sådana organiserade former all man med fog kan tala om en för svenskt vidkommande helt ny typ av brottslig verksamhet. Verksamheten har i regel drivits helt affärsmässigt och med avsevärda vinster för anordnaren. Internationella intressen har förekommit i denna verksamhet och inte sällan lorde det finnas ett både personellt och ekonomiskt samband mellan ifrågavarande verksamhet och annan organiserad brottslighet. Även sådana brott som misshandel, utpressning och förskingring har förekommit i samband med den illegala spelverksamhelen. För att bättre kunna beivra denna form av kriminalitet har införts en grov form av dobbleri. Siraffmaximum för delta brott är fängelse i två år. Genom höjningen av straffmaximum har möjligheten att i dessa fall effektivt ingripa med straffprocessuella tvångsåtgärder väsentligt vidgats. Enligt polisens erfarenheter har detla slag av brottslighet nu minskat avsevärt.

Vidare har flera åtgärder vidtagits för alt inrikta de brollsbekämpande organens resurser pä den allvarligare brottsligheten. Sålunda har nya riktlinjer utfärdats för beivrande av lindrigare förmögenhetsbrott. Möjlig­heterna att använda strafföreläggande har vidgats. Genom att införa ett nytt institut, ordningsbot, kan personalresurserna utnyttjas mera ratio­nellt, 1 samma syfte har tillsatts en särskild kommitté, åtalsrättskommil-

Prop. 1973:115

86

len, som bl, a, skall utreda frågor om åtalsunderlåtelse och möjligheterna att begränsa förundersökningar vid lindrigare brott.

Vad särskilt gäller post- och bankrånen kart följande nämnas.

Inom poststyrelsen finns sedan 1965 en säkerhetssektion med uppgift att följa broltsulvecklingen inom olika områden och vidta eller föreslå brottsförebyggande åtgärder, I januari 1971 tillsattesen utredningsgrupp, vari ingår företrädare för poststyrelsen och de tre personalorganisationer­na inom postverket samt experter från rikspolisstyrelsen och televerket. Arbetsgruppen, som fått benämningen säkerhetsgruppen, har till uppgift att se över säkerheten i postverket särskUt vid postanstallerna och med huvudsaklig inriktning på rånangrepp. Gruppen har ännu inle helt slutfört sitt arbete men förslag har successivt avgelts till poststyrelsen om olika åtgärder,

1 november 1971 inbjöd rikspoUsstyrelsen representanter för bank­inspektionen, poststyrelsen, penninginrättningarna och försäkringsbola­gen samt berörda personalorganisationer lill överläggningar om åtgärder för att försöka förebygga bank- och postrån. Vid dessa överläggningar tiUsatles en särskild arbetsgrupp med uppdrag att utarbeta gemensamma rekommendationer om rånförebyggande åtgärder. Den 10 februari 1972 lade arbetsgruppen fram ett säkerhelsprogram, som alla berörda parter hade enats om.

Programmet gick ut på all penninginstituten borde tillsälta särskilda säkerhetschefer samt intensifiera och bredda säkerhelsulbildningen av personalen. Vidare borde man sträva efter att vid varje kassaplats hålla nere konlantkassorna på lägsta möjliga praktiska nivå samt utforma kassaplatserna så att rånares möjligheter att bereda sig tillträde lill dessa försvårades, I sistnämnda hänseende rekommenderades att kassa platserna främst vid en- och Ivåmanskontor i storstadsregionerna och vid nyinredda kontor säkrades mol överhoppning genom en överbyggnad av slaglåligt material, t, ex, lamellglas, lill betryggande höjd, varmed i regel menades två meter över golv. Programmet förordade också införande av kamera­bevakning i så stor utsträckning som möjligt i expeditionslokalerna samt lyst larm som vid behov kunde kompletteras med ett uppmärksamhels-larm eller motsvarande utanför lokalen. Dessutom innehöll programmet en rekommendation till penninginstituten att se över rutinerna för sina värdetransporter och att samråda med vederbörande poUsmyndigheter vid genomförandel av de.olika åtgärderna. Slutligen framhölls att rekom­mendationerna gällde samtliga post- och bankkontor men att prioritet förordades för de minsta kontoren i storstadsregionerna.

Inom postverket har hiiiills följande åtgärder vidtagits i syfte att förebygga rån mol postanstalter. Vid postdirektionerna har inrättats särskilda befattningar för fortlöpande inspektion av säkerheten vid postanstallerna. Utbildning i säkerhetsfrågor finns inlagd i all schema­bunden undervisning och postpersonalen erhåller fortlöpande informa­tion av olika slag om detla ämne. Bestämmelser har sedan länge funnits om att konlantkassorna skall hållas på lägsta möjliga nivå men poststyrel­sen har inle ansett del vara möjligt att ange några bestämda belopp för

Prop. 1973:115

87

tUlåten kassahållning, efiersom förhållandena växlar mellan skilda post-anslaller och oUka tider på dagen och i månaden. Bemödandena att hålla konlantkassorna nere anses dock ha varit ganska framgångsrika, vilket visat sig däri att bytet i 76% av de 1972 begångna rånen mot postanstaller var mindre än 1 2 000 kronor.

Den tidigare nämnda säkerhetsgruppen har föreslagit poststyrelsen att postanslalternas diskar och diskdörrar skall förses med schalter av fyrskikls laminerat glas till en höjd av 220 cm över golvet. Postverket har 2 500 postanstalter. Det har inle ansetts vara möjligt all omedelbart byta alla diskar eUer förse dem med ny schalter. En prioritering har därför skett så att i första hand omkring 200 postanstalter inom Stockholms-, Göteborgs- och Malmöområdena förses med ny disk eller ny schalter, vilket beräknas vara klart under första kvartalet 1975. Genomsnittskost­naden för nyanskaffning av disk med hög schalter uppskattas lill 5 400 kronor  per  kassaplals  medan enbari byte av schalter beräknas kosta

1 500 kronor. För de närmaste tre budgetåren har poststyrelsen anslagit

sammanlagt 4,4 miljoner kronor för disk- och schallerbylen.

Postverket har hittills inte i någon större utsträckning installerat bevakningskameror i sina lokaler. Säkerhetsgruppen har uttalat, att kamerabevakning är en av de tekniska skyddsåtgärder som i framliden bör utnyttjas som komplement till andra anordningar efler bedömning i varje enskilt faU men att del i dagsläget är mest angeläget att resurserna satsas på att ge postanstalterna rånsäkrare diskar och utrusta alla postanstalter med någon form av larm.

För att skydda postverkels värdelransporter har bl, a, en omläggning av större sådana transporter skett från natt till dag och leveransrutiner i övrigt setts över. Vidare har överfallslarm installerats i samtliga post­verkels värdetransportbilar och vissa försök gjorts med kommunikations­radio och biltelefon. 1 Stockholm används dessutom pansrade bilar i viss utsträckning.

När det gäller de privata penninginstituten har bankinspektionen inhämtat uppgifter om vilka säkerhetsåtgärder som vidtagits vid årsskiftet 1972/73 eller planerats för 1973, Svar lämnades beträffande 3 836 kontor (totalt finns 3 916 kontor). En sammanställning av uppgifterna i anslutning till det tidigare nämnda säkerhetsprogrammet visar bl, a, följande. De rekommenderade åtgärder, som består i att tillsätta säker­hetschefer, säkerhelsulbilda personalen och nedbringa kassahållningen, hade vid årsskiftet 1972/73 vidtagits vid flertalet kontor. Säkring av kassaplatserna mot överhoppning hade skett vid 189 kontor och planera­des ske vid ytterligare 349 kontor under 1973 (sammanlagt 538 eller 14 procent av hela antalet kontor beträffande vilka uppgifter lämnats). Kamerabevakning hade införts vid 604 kontor och avsågs bli införd vid ytterligare 167 kontor under 1973 (sammanlagt 771 eller 20 procent av samtliga), 2 407 kontor hade utrustats med tyst överfallslarm och ytterligare 184 beräknades få sådan utrustning under 1973 (sammanlagt

2 591 eller 68 procent av samtliga). Av de kontor som var utrustade med

larmskydd hade 702 fått detta kompletterat med uppmärksamhetslarm

Prop. 1973:115

88

eller motsvarande utanför lokalerna och ytterligare 127 kontor planera­des erhålla sädan kompletterande utrustning under 1973,

Slutligen kan nämnas att man med anledning av den senaste tidens många post- och bankrån inom polisen har utfärdat föreskrifter om särskild övervakning av post- och banklokaler,

5,2  Överväganden och förslag 5,2,1   Behovet av åtgärder

Ansvaret för brottsförebyggande åtgärder kan, som tidigare fram­hållits, inte uteslutande anses åvila de samhälleliga organen. Erfarenheten visar sålunda att det inte är möjligt att förebygga brott enbart med polisiära medel. Enskilda och företag måste också själva skydda sig mol brottslig verksamhet. Detta gäller framför allt den kriminalitet som har sin grund i del sätt eller den ordning på vilken viss näringsverksamhet utövas. Penninginrättningarna och postverket får härvid anses ha ett särskilt ansvar. Flera oUka omständigheter kan åberopas lill slöd för denna uppfattning,

Penninginrältningarna och postverket intar en särskild ställning i samhället när det gäller hanteringen av kontanta medel. De omsätter dagligen mycket stora värden i reda pengar eller andra lätt överlålbara tillgångar vilkas tidigare innehavare inle kan spåras. De ulgör därför speciellt attraktiva mål för brottslighet av skilda slag. För att bank- och poströrelsen skall kunna erbjuda avsedd service måste verksamheten bedrivas så att den är lätt tillgänglig för allmänheten. Detta innebär att den också är särskilt utsatt för kriminella angrepp. Det är här fråga om en brottslighet som kan medföra allvarliga skador på personal och kunder.

Bankväsendets centrala betydelse för det ekonomiska livet har medfört att det är hårdare författningsreglerat än annan näringsverksamhet. För alt driva bankrörelse krävs särskilt tillslånd eller motsvarande av statlig myndighet, som vid sin prövning har att bedöma bl, a, om den tillämnade rörelsen är nyttig för det allmänna, TiU skydd för såväl allmänna som enskilda intressen är sådan rörelse också underkastad en fortlöpande och ingående offentlig tillsyn.

Det ligger enligt kommissionens mening hell i linje med den reglering som bankväsendet sålunda är underkastat att ställa krav på vederbörande inrättningar att själva vidta de åtgärder i brottsförebyggande syfte som kan anses påkallade med hänsyn till deras speciella verksamhet. Det är här fråga om utgifter som får anses vara marginella i förhållande lill de allmänna omkostnaderna för drivande av bankrörelse, EnUgt vad kommis­sionen inhämtat utgör sålunda genomsnittskostnaden per kontor för säkring av kassadisk mot överhoppning med slaglåligt glas till minst två meters höjd 10 000-20 000 kronor och för installation av kamerabevak­ning 5 000-15 000 kronor.

Som framgår av föregående avsnitt godkände postverket och de olika penninginrältningarna i februari   1972  ett säkerhelsprogram som bl, a.

Prop. 1973:115

89

gick ut pä att kassaplatserna främst vid en- och Ivåmanskontor i storstadsregionerna och vid nyinredda kontor borde säkras mot över­hoppning genom en särskUd överbyggnad samt att kamerabevakning borde införas i sä stor utsträckning som möjligt i expeditionslokalerna. De uppgifter som bankinspektionen i februari 1973 låtit inhämta från de privata penninginrättningarna angående säkerhetsprogrammets tillämp­ning under föregående år samt tidigare nämnda uppgifter om postverkets installationer visar att rekommenderade säkerhetsåtgärder genomförts i myckel begränsad omfattning. Den takt i vilken sådana åtgärder vidtas är enligt kommissionens mening inle tillfredsställande. Att säkerhetspro­grammet sålunda realiserats i så begränsad utsträckning synes kommissio­nen vara anmärkningsvärt med hänsyn lill att alla berörda parter varit överens om programmets utfornming och till att antalet bank- och postrån fortsatt att öka i ännu snabbare takt samt att kostnaderna för åtgärdernas genomförande får anses vara relativt låga.

Kommissionen har den uppfattningen att samhället inte kan avvakta den fortsatta utvecklingen utan måste ingripa för att påverka denna i önskad riktning. Framför allt gäller det att förmå penninginrättningarna och postverket alt i större utsträckning själva företa brottsförebyggande åtgärder.

Vidare bör polisens övervaknings- och utredningsverksamhet förstärkas och effektiviseras. Slutligen finns del anledning att undersöka om gällande straffbestämmelser behöver ändras eller andra kriminalpoUtiska ätgärder vidtas.

5,2,2  Särskilda åtgärder för alt förebygga och uppdaga rån 5.2,2,1   Inredning och utrustning

När det gäller att förmå penninginrättningarna att i erforderlig omfatt­ning och takt vidta ätgärder till förebyggande av rän har enligt kommis­sionens mening hittillsvarande erfarenheter visat, att frivilliga överens­kommelser och oförbindande rekommendationer inte haft den effekt som man kunnat förvänta sig.

Delta kan sägas gälla även postverket. Det är inte bara de stora riskerna för allvarliga personskador som gör det nödvändigt att arbetet på detta område ges en betydligt större prioritet än f, n. Som tidigare berörts finns det tecken som tyder på att bank- och postrån i ökad utsträckning börjat ingå som ett led i en organiserad och yrkesmässig brottslighet och det finns anlednmg misstänka att de tillgripna medlen inte sällan investeras i annan kriminell verksamhet. Del kan samtidigt inte heller uteslutas att den nuvarande bristen på skyddsanordningar ibland kan vara den direkt bidragande orsaken till mera impulsmässigt utförda ränkupper och på så sätl i värsta fall leda till ny eller försvårad kriminalitet. Det är därför ett väsentligt samhällsintresse att kraftfulla åtgärder vidtas för att genom en lämplig inredning av bank- och postlokaler förebygga ifrågavarande brott. För att tillgodose detta intresse krävs enligt kommissionens mening en

Prop. 1973:115

90

författningsmässig reglering. En sådan reglering synes i möjligaste mån böra anknyta tUl gällande lagstiftning och sanktionsmekanismer.

Penninginrättningarnas verksamhet regleras av flera olika regel­komplex, 1 princip finns det en författning för varje typ av bankrörelse, Lagen (1955:183) om bankrörelse innehåller sålunda bestämmelserom bankaktiebolagens eUer affärsbankernas verksamhet. Vid sidan härav finns en lag (1955:416) om sparbanker, en lag (1956:216) om jordbruks­kasserörelsen samt en lag (1969:732) om postbanken och en kimgörelse (1969:733) om tillsyn av postbanken m, m. I dessa författningar finns beträffande varje typ av bankrörelse i det närmaste likalydande bestäm­melser om rätt för tillsynsmyndigheten, dvs, bankinspektionen, att meddela föreskrifter om bl, a, förvaring av värdehandlingar. Såvitt gäller de privata penninginrältningarna äger bankinspektionen enligt respektive författningar även förelägga vite vid meddelande av föreskrift.

Det synes inte vara lämpligt från vare sig praktisk eller lagteknisk synpunkt att belasta författningstexten med en uppräkning av de kon­kreta åtgärder i inrednings- och utrustningshänseende som är påkallade. Det måste sålunda förutsättas all kraven på de förebyggande åtgärdernas omfattning och närmare utformning varken kan göras enhetliga eller grundas på nuvarande erfarenheter på detta område.

Den lösning som i stället bör väljas är alt nyssnämnda bestämmelse om rätt för tillsynsmyndigheten all meddela föreskrifter kompletteras så all det inte skall behöva råda någon som helst tvekan om att tillsynsmyndig­hetens kompetens även omfattar allmänt brottsförebyggande åtgärder, exempelvis hur banklokaler bör utformas och utrustas för att hindra eller försvåra rån. Det får sedan ankomma på tillsynsmyndigheten att i samråd med rikspolisstyrelsen utarbeta de delaljföreskrifter som är erforderliga. Man torde på detta sätt - efter samråd med berörda penninginrättningar kunna beakta såväl det behov av differentiering som kan föreligga med hänsyn till geografisk belägenhet, kundfrekvens och andra faktorer som den fortgående tekniska utvecklingen pä förevarande område.

De författningsändringar som påkallas av kommissionens i detla avsnitt framlagda förslag redovisas i bilaga 1.

Vad gäller postlokalernas inredning och utrustning föreslår kommissio­nen att Kungl. Maj:t utfärdar erforderliga föreskrifter. Del får därefter ankomma på postverket att efter hörande av rikspolisstyrelsen genomföra de ätgärder som föranleds därav.

5.2,2,2 Värdelransporter

De rån som hittills har förövats mot svenska penninginrältningar har huvudsakligen avsett bank- och postkontor. Även om värdetransporterna alltså på del hela taget skonats anser kommissionen det vara påkallat att i detta sammanhang även beröra frågan om vad som kan göras för att förbättra säkerheten vid sådana transporter. Av utländska erfarenheter att döma kan del nämligen inte uteslutas att effektiva åtgärder till förebyggande av rån mot bank- och postlokaler får till följd all angrep-

Prop. 1973:115

91

pen i stället kan komma att i ökad utsträckning riktas mot värdetranspor­ter.

Vid de överläggningar som kommissionen har haft med företrädare för riksbanken, postverket, bankinspektionen och de privata penninginrält­ningarna har framkommit att man är väl medveten om de speciella problem som värdetransporterna innebär frän säkerhetssynpunkt och att man strävar efter all lösa dem med lämpliga medel. Bl, a, pågår viss försöksverksamhet för att nedbringa antalet värdelransporter utan att för den skull försämra den service som lämnas allmänheten. Vidare begagnas i allt större utsträckning pansrade fordon av speciell konstruktion för särskilt värdefiUla transporter.

Kommissionen vill framhålla att intensifierade ansträngningar bör göras för att snarast nå fram lill lösningar som innebär ett betydligt mindre antal men i gengäld bättre skyddade värdetransporter än f, n. Genom en reducering av antalet transporter kan sålunda tillgängliga resurser utnyttjas på ett effektivare sätt när det gäller att höja säkerheten. Av betydelse i detta sammanhang är givetvis också att polisen härigenom får större praktiska möjligheter att mera rutinmässigt delta i övervak­ningen av sådana transporter. Eftersom frågan är under övervägande inom bl, a, riksbanken och postverket vill kommissionen inte föreslå några ytterligare åtgärder men förväntar all dessa överväganden skall leda till snabba resultat.

Det är som framgått angeläget att man fortlöpande ägnar hithörande frågor stor uppmärksamhet och om möjligt finner ytterligare medel att förbättra skyddet för värdetransporter. Som ett led i denna strävan och för att tillgodose såväl berörd personals säkerhelsintressen som polisens behov av snabb information har kommissionen undersökt möjligheten att bereda transportpersonalen tillfälle att i trängda lägen påkalla hjälp via polisradion. Polisens nya radiosystem är nämligen konstruerat så att det går alt bygga ut även för annan trafik än polisens egen.

Det nya radiosystemet beräknas vara helt utbyggt under innevarande år. Nätets basstationer kan kompletteras så att en särskild frekvens avdelas för exempelvis larm från banker eller transportfordon. Frekven­sen behöver inte användas för vanligt polisiärt arbete. Det föreligger därför inte någon risk för avlyssning av polisens radiotrafik. Meddelanden på denna frekvens kommer att kunna avlyssnas pä cirka 200 polisstatio­ner. Anläggning som ger larm kommer automatiskt att kopplas till närmaste polisstation.

För polisens fordon behövs ingen ombyggnad av radioutrustningen utan endast en mindre komplettering. Kostnaden för de anläggningar som inle har den utrustning som finns i polisens bilar beräknas till 4 000 kronor per fordon eller bärbar radiostation. Komplettering av radionätels basstationer med en extra frekvens beräknas kosta imgefär 2 miljoner kronor.

Kommissionen anser all det skulle vara värdefullt om tlertalet värde­lransporter kunde ulföras under någon form av radiokontakt med polisens  radionät.   Kostnaderna förefaller rimliga  i  förhållande  till  de

Prop. 1973:115

92

värden det rör sig om. På bank- och posthåll finns intresse för en anslutning lill polisens radiosystem. Kommissionen föreslår därför att rikspolisstyrelsen sedan pågående undersökningar av förutsättningarna för utbyggnad av en frekvens avsedd för bl. a, värdetransporter slutförts inkommer till Kungl, Maj:t med de förslag till åtgärder som utredningen kan föranleda,

1 ett tidigare avsnitt har framhållits betydelsen av all de privata näringsidkarna ser över sina rutiner för kassatjänst och insättning i bank av kassabehäUningen. Kommissionen vill än en gång understryka att detta är en viktig länk i det system av åtgärder som erfordras för att på ett effektivt sätt förebygga rånbrottslighet,

5,2.3 Polisens övervaknings-, spanings- och utredningsverksamhet

När det gäller polisens möjligheter att genom sin övervakande verksam­het förebygga rån och annan brottslighet där våld eller hot om våld förekommer inställer sig till en början frågan om vilka metoder som är mest verksamma och hur dessa skall användas för att medföra bästa möjliga resultat.

Den preventiva polisverksamheten fullgörs enligt kommissionens upp­fattning på effektivaste sätt genom fotpatrullering. Framför allt då det gäller att förebygga grövre brott har fotpatrulleringen en viktig uppgift att fylla. Den medger större möjligheter till iakttagelser av tecken på förestående brott, bättre kontakt med den allmänhet som kan lämna tips och upplysningar etc.

Då det emellertid sällan kan förut.ses att brott skall förövas på vissa bestämda platser eller inom vissa övervakningsområden ställer en preven­tiv övervakning stora krav i både personellt och materiellt hänseende. Ett ökat antal fotpalruller och kvarterspolismän i tätorternas centrala delar synes vara erforderligt. Kommissionen vill i detta sammanhang erinra om all av de 1 802 rån som kom till polisens kännedom under 1972 inte mindre än I 096 hade begåtts på allmän plats.

Bland de övervakningsåtgärder som kan komma i fråga när det gäller att förebygga rån mot bank- och postkontor är stationär bevakning givetvis att föredra. Skyddsobjekten är emellertid så talrika att inte ens en mycket stor personalförstärkning skulle möjliggöra stationär bevak­ning vid flertalet av dem. Det är därför nödvändigt att i huvudsak begränsa övervakningen till sporadisk tillsyn. En intensifiering av denna övervakningsform har skett på senare tid. Rikspolisstyrelsen har sålunda i skrivelse den 23 mars 1972 till samtliga länspolischefer och polismästare framhållit bl, a, alt post- och banklokaler, så långt det är möjligt, bör ägnas skärpt uppmärksamhet under den allmänna övervakningstjänsten genom att polismän under expeditionstid gör kortvariga besök i loka­lerna. Punktinsatser med stationär bevakning har gjorts vid tillfällen dä särskilt stora penningsummor omsatts och i samband med värdetranspor­ter. Det är enligt kommissionens mening angeläget att man fortsätter på den inslagna vägen och ytterligare utvidgar denna verksamhet. Dessutom

Prop. 1973:115

93

bör stationär bevakning kunna anordnas i ökad omfattning med anlitande av vaktman på vederbörande institutioners egen bekostnad.

Polispersonalen bör i samband med utsättning till tjänstgöring få en ingående information om de övervakningsobjekt och -områden som bör prioriteras med särskild tillsyn. Det måste vidare ankomma på arbetsled­ningen i de olika polisdistrikten att genom noggrann planering och uppföljning svara för att tillgängliga resurser används på bästa sätt. Det planeringsunderlag som tillhandahålls polisdistrikten med hjälp av olika rutiner kan på ett effektivt sätt styra metodval och prioriteringar när det gäller att genom övervakning bekämpa rån och andra våldsbrott.

Av intresse i detta sammanhang är en av rikspolisstyrelsen för kommis­sionen redovisad sammanställning med närmare statistiska uppgifter om de rånbrott som rapporterades till polisen under år 1972, Av detta material framgår bl, a. att de flesta rånen (1 379 av totalt I 862) begåtts inom de tre storstadsområdena. Om man begränsar sig till rån med hjälp av skjutvapen är motsvarande siffror 160 av totalt 192, En fördelning av de rapporterade brotten på olika veckodagar visar en viss övervikt för fredagar och lördagar. Av sammanställningen kan vidare dras vissa slutsatser om de lidpunkter på dygnet då risken för rån av skilda slag är mest påtagliga. För bank- och postrånens del framgår sålunda att flertalet av dessa brott äger rum strax före stängningsdags. Bankrånen är i allmänhet koncentrerade under timmarna före kl. 15 och 18. medan de flesta rånen mol postlokaler sker på kvällen. Vad gäller rån på allmänna platser har en markant övervikt noterats för tiden efter mörkrets inbrott med en särskild topp under timmarna före midnatt.

En fortsatt insamling och analys av fakta av detta slag bör enligt kommissionens mening efter hand kunna tillföra polisen ständigt bättre och säkrare underlag för planeringen av både övervakningsverksamheten och den i detta sammanhang inte mindre viktiga utryckningsverksam­heten.

När det gäller ulryckningsverksamheten vill kommissionen framhålla alt en hög uppklaringsprocent har en stark preventiv verkan. Det gäller inte minst i fråga om rån och andra grova förmögenhetsbrolt. Det bästa är givetvis om gärningsmannen kan gripas på eller i omedelbar närhet av brottsplatsen. För all detta skall kunna ske bör tidsskillnaden från det polisen först får kännedom om brottet och till dess en patrull är framme på platsen vara så kort som möjligt. Även om de faktiska förhållandena i mänga fall är sådan att gärningsmannen hunnit avvika har erfarenheterna visat att möjligheterna att klara upp brottet är starkt beroende av hur snabbt polispersonal kommer till platsen och efterspaningen kan sättas i gång. Det är därför väsentligt att polisen ständigt kan hålla en tillräckligt hög beredskap för utryckningar. Denna beredskap behövs givetvis inte bara för rån och annan grov brottslighet utan även för en mängd andra akuta händelser som kräver snabba polisiära ingripanden. Effektiva insatser av delta slag har inte bara en allmän preventiv verkan. 1 den män de bidrar lill ett snabbt ingripande hindrar man sålunda gärningsmannen från fortsatt  brottslighet  samtidigt  som  man gör betydande resursbe-

Prop. 1973:115

94

sparingar genom att spaningsarbetet kan avvaras eller nedbringas och utredningsförfarandet förenklas.

Inför kommissionen har inte gjorts gällande annat än att polisens utryckningsberedskap ligger på en acceptabel nivå när det gäller grövre våldsbrott,

1 spaningsrollarnas arbetsuppgifter ingår brottsförebyggande observa­tion och spaning kring speciellt brottskänsliga objekt. Som ett led i denna verksamhet gör patrullerna bl. a. även besök i post- och banklokaler och i vissa rånkänsliga butiker. Dessa besök ingår också som ett led i den brottsförebyggande information som polisen enligt överenskommelse skall lämna penninginrältningar. Informationen har, förutom att öka säkerheten för kassapersonalen, syftat till alt få personalen alt i samband med ett rånöverfall handla rationellt och att göra så goda iakttagelser som möjligt. I informationen har därför ofta lagts in moment av signalements­lära och kunskap om olika vapentyper m. m.

De arbetsuppgifter som ålagts spaningsrotlarna är synnerligen mång­skiftande. Tillsyn och spaning som syftar lill alt förebygga rån och liknande brott får därför ske i hård konkurrens med andra angelägna arbetsuppgifter.

Detsamma gäller utredningsverksamheten. Den brottsförebyggande effekt som ligger i att förövaren av ett brott snabbt kan avslöjas och dömas är betydande. 1 detla sammanhang bör understrykas att betydligt större resurser måste sättas in för utredning då en tid förflutit efter brottet än om utredning kan göras på bred bas med tillräcklig personal omedelbart efter att brottet begåtts. Tiden verkar i detta avseende lill gärningsmannens förmån genom att spår förstörs, förhållande förändras, vittnen glömmer detaljer m. m.

De iakttagelser kommissionen gjort beträffande polisens insatser av­seende spaning och utredning i samband med rån och liknande brott föranleder inte kommissionen att föreslå ändringar eller åtgärder beträf­fande metoder och prioriteringar.

På grund av vad nu sagts anser kommissionen att personella förstärk­ningar bör tillföras polisväsendet för övervakning, spaning och utredning när det gäller bank- och postrån och andra liknande grova brott. Kommissionen återkommer härtill i avsnitt 9.

5.2.4 Översyn av straffbestämmelserna

Förändringar i fråga om brottsutvecklingen bör som kommissionen redan framhållit i regel mötas med andra åtgärder än straffskärpningar. Det är kommissionens uppfattning att förebyggande insatser av skilda slag i längden är ett betydligt effektivare och mera ändamålsenligt sätt alt komma till rätta med brottsligheten än höjningar av gällande straffskalor. Det finns grundad anledning att anta att åtgärder som innebär att risken för upptäckt och lagföring blir väsentligt större än tidigare är ett avsevärt mera verksamt allmänpreventivt medel än ett latent hot om svårare straff. Vad nu sagts gäller i synnerhet den typ av brott som i allmänhet inte har

Prop. 1973:115

95

sin grund i mera tillfälliga omständigheter utan snarare karakteriseras av planläggning och beräkning. Kommissionen vill därför betona det ange­lägna i att åtgärder av det slag som behandlats i avsnitt 5,2,3 vidtas.

Här redovisade allmänna synpunkter kan emellertid inte tas till inläkt för uppfattningen att möjligheten till straffskärpningar förlorat sin kriminalpoUtiska betydelse. Lagändringar med denna innebörd kan vara motiverade såväl i kampen mot skilda brott av intellektuell natur som när det gäller alt komma till rätta med nya former av missförhållanden eller förändringar i brottsutveckUngen som ter sig särskilt alarmerande från samhällssynpunkt. Kommissionen vill i delta sammanhang endast erinra om de straffskärpningar som under senare tid genomförts på skatte­brotts-, vapen- och narkotikalagstiftningens område liksom i fråga om dobbleri,

1 överensstämmelse med vad som angetts i direktiven och med utgångspunkt från sin egen uppfattning om behovet av att med alla lämpliga medel söka nedbringa våldsinslagen i samhället har kommissio­nen gått igenom de bestämmelser i brottsbalken som kan vara av särskilt intresse i detta sammanhang. Kommissionens bedömning redovisas i det följande.

Något utrymme för en skärpning av påföljderna för mord fängelse i tio år eller på livstid - dråp - fängelse lägst sex och högst tio år - och grov misshandel - fängelse lägst ett och högst tio år synes inle finnas. Anledning alt skärpa straffet för normalfallet av misshandel fängelse i högst två år torde inte heller föreligga, eftersom sådana fall av misshandel där en strängare påföljd anses påkallad regelmässigt lorde vara att bedöma som grov misshandel. Inte heller i fråga om ringa fall av misshandel, där påföljden är böter, förefaller en straffskärpning vara angelägen. Gränsen mellan ringa misshandel och ofredande, vilket senare brott förskyller böter eller fängelse i högst sex månader, är nämligen flytande. Så snart en oprovocerad misshandel föranleder blodvite torde den av domstolarna regelmässigt bedömas som icke ringa och alltså förskylla fängelse.

Något behov av att skärpa straffet för grovt olaga tvång - fängelse i lägst sex månader och högst sex år synes inle vara för handen, eftersom brottskonkurrens här vanligen torde föreligga med grov misshandel och möjlighet alltså finns att ådöma upp till tolv ärs fängelse. Vad gäller olaga tvång som inte är grovt, där straffskalan innehåller böter eller fängelse i högst två år, förefaller det vara önskvärt alt bibehålla möjligheten att döma till böter i ringa fall där varken våld eller hot om våld förekommit.

För olaga hot stadgas böter eller fängelse i högst två år. Straffbestäm­melsen avser hot som inte används som medel för ett tvång av något slag. Om så är fallet inträder nämligen ansvar för olaga tvång, utpressning eller rån. Olaga hot kan därför infe sägas vara ett så allvariigl brott att strängare straff än två års fängelse är påkallat, A andra sidan faller under paragrafen också tämligen lindriga fall, exempelvis under alkoholpåver­kan uttalade hotelser som inte är allvarligt menade men likväl är ägnade att  framkalla  allvarlig fruktan  hos den  hotade.  Det synes därför vara

Prop. 1973:115

96

önskvärt alt behålla böter i straffskalan.

För rån stadgas fängelse i lägst ett och högst sex år. Straffet för grovt rån är fängelse i lägst fyra och högst tio år.

Någon anledning att höja maximistraffet för normalfallet av rån torde inte föreligga med hänsyn lill att de allvarligaste gärningarna hänförs under straffbestämmelsen för grovt rån. Som exempel kan anföras att högsta domstolen nyligen fastslagit att rän mot bank eller annan penninginrättning, vid vilket rånaren hotat med skarpladdat skjutvapen, i regel bör bedömas som grovt rån oavsett om skott avlossats med vapnet. Inte heller minimistraffet för normalfallet av rån bör skärpas, eftersom straffbestämmelsen omfattar också mindre allvarliga fall som exempelvis att efter tillgripandet av ett paket cigaretter tilldela ägaren ett knytnävs­slag när denne försöker återta cigaretterna. Med tanke exempelvis på sådana fall skulle det enligt kommissionens mening snarast kunna vara motiverat att överväga om inte minimistraffet för rån bör sänkas. Denna fråga bör emellertid enligt kommissionens mening lämpligen prövas i sammanhang med en mera allmän översyn av straffskalorna i BrB.

När det gäller grovt rån visar senare rättspraxis att även den övre delen av straffskalan tämligen ofta kommer till användning. Det förefallet inte finnas någon anledning att höja minimistraffet för grovt rån.

Kommissionen har diskuterat att foga ytterligare typfall till den i 8 kap, 4 § andra stycket BrB gjorda exemplifieringen av grovt rån t, ex. utnyttjande av vapen. Detta skulle emellertid kunna medföra tillämp­ningssvårigheter i rättspraxis och eventuellt leda till att andra allvarliga former av rån inte bedömdes som grova därför alt de inte tagils med i exemplifieringen. Det bör även beaktas, att rån exempelvis under knivhot inte sällan begås i samband med alkoholförtäring av en deltagare i dryckeslaget mot en annan och att ett minimistraff på fyra års fängelse i sådana fall skulle kunna verka stötande. Kommissionen vill därför inte föreslå någon sådan ändring.

Utpressning skiljer sig från rån främst därigenom att tvånget vid utpressning vanligen är av lindrigare beskaffenhet än vid rån, där det krävs våld å person eller hot som innebär trängande fara. Detta motiverar att straffet för utpressning är lägre än för rån, nämligen fängelse i högst två år eller, om brottet är grovt, fängelse i lägst sex månader och högst sex år. Det tvång som utövas vid utpressning kan emellertid bestå i hot om brottslig gärning inte bara mot den tvungne utan också mol någon annan person som den tvungne är angelägen att skydda, t, ex. en nära anhörig. 1 det senare fallet kan det våld som utpressaren hotar med vara av mycket allvarligt slag. Vanligen föreligger då också annat brott, exempelvis grov misshandel, människorov eller olaga frihetsberövande, och gärningsmannen kan som gemensamt straff ådömas upp till tolv års fängelse. Någon höjning av straffskalan för utpressning synes därför inte vara påkallad. Inte heller torde det vara önskvärt att ändra påföljden för ringa fall av utpressning från böter till fängelse eftersom även mera bagatellarlade gärningar faller inom straffbestämmelsens tillämpnings­område.

Prop. 1973:115

97

Straffet för våld eller hot mot tjänsteman är fängelse i högst fyra år eller, om brottet är ringa, böter eller fängelse i högst sex månader. För grovt våld skall ansvar ådömas i konkurrens med straffbestämmelsen för grov misshandel och som gemensamt straff kan alltså utmätas upp till tolv års fängelse. Någon höjning av maximistraffet lär därför inte vara erforderlig.

Däremot kan ifrågasättas om inte särbestämmelsen angående ringa fall bör slopas så att straffskalan begränsas till fängelse. För en sådan reform talar bl. a. den omständigheten alt uttrycket våld i detta sammanhang innebär att den brottslige skall bära våldsam hand på någon som därigenom utsätts för misshandel eller betvingande. Eftersom utrymmet för bötesstraff redan vid misshandel mot någon som inle åtnjuter ämbetsskydd, såsom tidigare anförts, är begränsat till de allra lindrigaste fallen, kan det synas vara rimligt all del faktum att våldet riktats mol innehavare av befattning, varmed ämbetsansvar är förenat, föranleder att straffet inte kan sättas lägre än fängelse. Till förmån för en sådan lagändring kan också anföras att en viss tendens synes ha förmärkts i underrättspraxis att bedöma även våld mot polis, som inte varit bagatell-artat, såsom ringa våld mot tjänsteman och alltså förskyllande enbart böter.

Mot en straffskärpning av de ringa fallen av våld eller hot mot tjänsteman talar å andra sidan bl. a, att under straffbestämmelsen faller alla former av hol om våld på person och alltså inte bara hot som innebär trängande fara. Det skulle kunna verka stötande att döma till fängelse också för hot om våld av ringare slag mot tjänsteman.

En lösning av problemet är att i enlighet med straffrättskommilténs förslag till 1948 års ändringar av strafflagen låta straffbestämmelsen i 17:1 BrB omfatta, förutom våld, enbart sådant hot mot tjänsteman som innebär trängande fara. Anförda argument mot att skärpa straffet för ringa fall bortfaller då. En annan utväg är att begränsa bötesstraffets tillämpning till ringa fall av hot mot tjänsteman. Det bör emellertid framhållas att det finns fall av ringare våld mot tjänsteman, där omstän­digheterna exempelvis pä grund av provocerande uppträdande från tjänstemannens sida är så mildrande att ett fängelsestraff skulle vara stötande.

Kommissionen anser därför att böter inte kan undvaras i straffskalan. Det synes emellertid vara angeläget att framhålla att bötesstraffet endast är avsett för undantagsfall. Detta framgår tydligt av stadgandets såväl ordalydelse som motiv. Den tendens som förmärkts i underrättspraxis att bedöma även våld som inle varit bagalellarlat såsom ringa överensstäm­mer, som tidigare påpekats, inte med gällande rätt såsom den har kommit till uttryck i överrätlspraxis. Rättelse av detta förhällande kräver inte lagstiftning men med hänsyn lill det angelägna i all såväl polismän som andra tjänstemän i utsatt ställning får det stöd i sin verksamhet som lagstiftarna har avsett förutsätter kommissionen, att riksåklagaren följer utvecklingen och vid behov ingriper för att upprätthålla en enhetlig praxis på detla område.

7 Riksdagen 1973. 1 saml Nr 115

Prop. 1973:115

98

Påföljden för våldsamt motstånd är böter eller fängelse i högst sex månader. Ett i praktiken vanligt fall av detla brott är att en person, som skall omhändertas för fylleri, spjärnar emot med händer och fötter eller klänger sig fast vid någol föremål.

Det torde inte böra komma i fråga att i sådana fall föreskriva annan påföljd än böter. För svårare former av våldsamt motstånd torde det stadgade maximistraffet vara tillräckligt. Skäl att justera straffskalan föreligger därför inte,

5,2.5  Vissa frågor inom kriminalvården

Anstallsbehandlingen inom kriminalvården går ut pä att med tvång verkställa ett frihetsberövande samtidigt som åtgärder skall vidtas för den dömdes anpassning till ett liv i frihet. Denna dubbla uppgift ställer kriminalvården inför svåra awägningsproblem. Vad det här rör sig om är frågor om anstaltsplacering, frigång, permission och villkorlig frigivning. De beslut som fattas i sådana frågor har stor betydelse i behandlings­arbetet. Därvid måste emellertid också hänsyn tas till kravet på att samhället skyddar sig mol brott.

1 proposition (1972:67) med förslag till vissa åtgärder mot narkotika­missbruket m. m. drogs upp riktlinjer för den kriminalpolitiska behand­lingen av vissa kategorier lagöverträdare som dömts till långvariga frihets­straff för brott av viss beskaffenhet. Dessa riktlinjer tog närmast sikte pä den organiserade yrkesmässiga kriminalitet, ofta med internationell an­knytning, som på senare år vunnit insteg här i landet. Särskilt nämndes den grova illegala narkotikahanteringen och den verksamhet som bedrivs av internationella bedragarligor. Det framhölls som angeläget, med hänsyn till rymningsfaran och risken för fortsall brottslighet av speciellt samhällsfarlig natur, att dessa kategorier lagöverträdare inte beviljas permissioner eller får förmånen av vård i öppen anstalt i samma omfattning som tidigare. Även möjligheterna till villkorlig frigivning efter halva verkslällighetstiden borde användas med största återhållsamhet. Riktlinjerna godtogs av riksdagen. Genom ändringar i tillämpnings­kungörelsen till lagen (1964:541) om behandling i fångvårdsanstalt överfördes beslutanderätten i frågor om sådana åtgärder från kriminal-vårdsdireklör till kriminalvårdsstyrelsen beträffande personer som dömts till fängelse i minst två år eller internering med en minsta tid av två år eller därutöver. Detta innebär, att kriminalvårdsstyrelsen har att pröva frågor om permission och anstaltsplacering beträffande samtliga långtids-dömda, oavsett om de är att hänföra till nyss nämnda kategorier av speciellt samhällsfarliga lagöverträdare, och vid sin prövning göra den differentiering av klientelet som framgår av propositionen.

Enligt vad som upplysts från kriminalvårdsstyrelsen har nära 900 ärenden avgjorts i enlighet med de ändrade bestämmelserna under tiden den 1 juli 1972 den 31 januari 1973, Av dessa har det övervägande antalet resulterat i bifall till ansökan om permission eller förflyttning till öppen anstalt, regelmässigt i förening med delegation av beslutanderätten

Prop. 1973:115

99

till kriminalvårdsdirektör beträffande den fortsatta handläggningen. De ärenden, vari avslag getts och som berört intagna vilka enligt styrelsens bedömning åsyftats i nyss nämnda proposition, uppgår till ett drygt hundratal. Av dessa anses drygt 40 knappast kunna komma i fråga över huvud taget för permission och placering pä öppen anstalt. Kriminal­vårdsstyrelsen uppskattar att ytterligare 60 intagna f, n, inte bör komma i fråga för sådana åtgärder. Till övervägande delen rör del sig här om personer som dömts för grova narkotikabrott, post- och bankrån eller omfattande tUlgreppsbrotl i övrigt, 1 åtskilliga av de fall, där prövning av permission skett enligt de nya bestämmelserna, har underrättelse om beviljad permission lämnats vederbörande polismyndighet.

Det lorde ännu vara för tidigt att yttra sig om vilken brottsförebyggan­de effekt de nya principerna om differentierad tillämpning av permis­sionsbestämmelser m, m, har haft. Kommissionen vill emellertid erinra om att syftet med att överföra beslutanderätten i dessa frågor från kriminalvårdsdirektörerna lill kriminalvårdsstyrelsen var alt därigenom skapa förutsättningar för en enhetlig tillämpning av bestämmelserna. Talan mot kriminalvårdsstyrelsens beslut kan fullföljas till kammarrätten och regeringsrätten, som har att bedöma såväl behandlings- som skydds­synpunkter. Talan kan dock endast fullföljas av den intagne. Enligt gällande ordning finns del således ingen myndighet som är behörig att föra talan mol beslul av detta slag. Kommissionen anser emellertid att del skuUe vara av värde att kunna få tillämpningen av dessa bestämmelser prövad även på talan av företrädare för det allmänna, eftersom det här är fråga om en avvägning mellan så skilda intressen som å ena sidan behandlingssynpunkter å andra sidan kravet på samhällsskydd. Detta kunde komma tUl uttryck exempelvis genom ett parlsförhållande i fullföljdsförfarandel.

Motsvarande problem föreligger inom andra delar av förvaltnings­rätten. Övervägande skäl synes tala för att hithörande frågor blir föremål för gemensam bedömning i ett sammanhang. Med hänsyn härtill anser sig kommissionen inte böra framlägga någol förslag i förevarande hänseende. Kommissionen förutsätter emellertid att rikspolisstyrelsen, i avvaktan på att fullföljdsfrågan får sin lösning, i tveksamma fall bereds liUfälle att yttra sig i ärenden av här berört slag.

Kommissionen vill vidare framhålla att ett intensifierat samarbete mellan kriminalvårds- och polismyndigheter bör kunna minska brotts­frekvensen i samband med anstaltsrymningar och permissionsavvikanden. Olika praktiska åtgärder i detta hänseende har diskuterats vid överlägg­ningar med företrädare för rikspolisstyrelsen och kriminalvårdsstyrelsen. Bland sådana åtgärder kan följande nämnas. Polispersonalen bör ges särskild utbildning på delta område, innefattande bl, a, information om vanliga rymningsmetoder och -vägar. Utbildningen bör bedrivas i sam­arbete med kriminalvårdsstyrelsens bevakningsenhet, 1 de polisdistrikt där en anstalt är belägen bör utarbetas en larmplan, som utvisar sättet för polislarm, poUsstyrkans storlek, ledning, fördelning av spaningsuppgjfler mellan   anstalts- och  polispersonal, fastställande av spaningsvägar och

Prop. 1973:115

100

spaningspunkter m, m, I varje polisdistrikt bör en befattningshavare utses till kontaktman med kriminalvården. Till kontaktmannen kan kriminal­vårdsmyndigheterna lämna uppgifter och tips om exempelvis rymlingars uppehållsort och kontakter.

Inom ramen för ett sålunda intensifierat samarbete mellan kriminal­vård och pohs är det enligt kommissionens mening också önskvärt alt kriminalvårdsmyndigheterna i större utsträckning anmäler beviljad per­mission lill vederbörande lokala polismyndighet. Anmälan bör göras beträffande samtliga långtidspermissioner samt korttidspermissioner för personer som dömts till internering eller ungdomsfängelse eller till fängelse i minst sex månader för brott mot annans personliga säkerhet eller för narkotikabrott. Enligt vad kommissionen inhämtat pågår arbete med att undersöka om en sådan anmälningsrutin kan införas i rätts­väsendets informationssystem (RI).

Prop. 1973:115

101

6

Sexklubbar och poseringsateljéer

6,1   Det aktuella läget

6.1.1   Gällande bestämmelser

I brottsbalken fanns tidigare en bestämmelse som innebar att det var straffbart att såra tukt och sedlighet genom framstäUning i skrift eller bild eller genom att saluhålla, förevisa eller annoriedes sprida skrift eller bild. Likaså var det förbjudet att på offentlig plats eller eljest offentligen i ord eller handling såra tukt och sedlighet. Straffet var böter eller fängelse i högst sex månader, I motiven till stadgandet (16 kap, 11 § i dess lydelse före den 17 februari 1971) framhölls alt uppfattningen om vad som är en tukt och sedlighelssårande framställning var avsedd alt anknyta till den vid varje tidpunkt rådande uppfattningen i samhället.

Kommittén för lagstiftningen om yttrande- och tryckfrihet föreslog i betänkandet (1969:38) Yttrandefrihetens gränser ändringar i bl, a, straff­bestämmelsen om sårande av tukt och sedlighet. Kommittén konstatera­de att utbudet av pornografiska alster, varmed avsågs framställningar i ord eller bild som på ett ohöljt sätt behandlar ämnen med sexuell eller erotisk anknytning, blivit mycket omfattande. Med hänsyn till bristen på säkra forskningsresultat om pornografins skadeverkningar och osäker­heten beträffande dess framlida utformning var det enligt kommitténs mening motiverat alt genom en straffbestämmelse behålla en möjlighet för myndigheterna att ingripa mot vissa pornografiska framställningar i olika media. Den yttersta gränsen för sådana framställningar borde emellertid dras så snävt att den endast drabbade beskrivningar av sexuella övergrepp mot barn eller utpräglat sadistiska och förråande sexuella beteenden. Enbart det förhållandet att en framställning innehåller klart sexuella motiv som samlag, homosexuella beteenden, gruppsex och sädana former av sexualitet borde enligt kommittén inte vara tillräckligt för att framställningen skulle falla inom det straffbara området.

Departementschefen framhöll i prop, 1970:125 bl, a, att en vidsträckt yttrandefrihet är nödvändig för en väl fungerande opinionsbildning och att samhället över huvud laget inte bör genom lagstiftning göra andra inskränkningar i yttrandefriheten än som är nödvändiga för att värna om andra betydande allmänna eller enskilda intressen. En viktig synpunkt är också, betonade departementschefen, att den enskilde i vidaste möjliga omfaltning själv bör få bestämma vilka framställningar i skrift, bild eller andra media han vUl ta del av, 1 propositionen underströks vidare alt den allmänna debatten på olika samhällsområden, inle minst på sexuallivets, numera förs med avsevärt större öppenhet än tidigare och all framställ­ningar, som bara för något tiotal är sedan av såväl den allmänna opinionen som de rättsvårdande organen bedömdes som sedlighelssåran­de, i dag betraktas som fullt acceptabla företeelser eller ibland t, o, m, som önskvärda inslag i kulturlivet. Departementschefen ville därför inle

Prop. 1973:115

'02

biträda kommitténs förslag att bibehålla en yttersta gräns för pornogra­fiska framställningar.

På anförda skäl fattade statsmakterna år 1970 beslut om alt upphäva den då gäUande straffbestämmelsen i 16 kap, 11 § BrB liksom dess motsvarighet i 7 kap. 4 § tryckfrihetsförordningen. Med utgångspunkt i den principiella uppfattningen att pornografiska framställningar inte bör påtvingas någon mot hans vilja intogs i förstnämnda paragraf i stället en straffbestämmelse om otUlåtet förfarande med pornografisk bild. Brottet beslår i att antingen på eller vid allmän plats genom skyltning eUer annat liknande förfarande förevisa pornografisk bUd på sätt som är ägnat att väcka allmän anstöt eller med poslen eller på annat säll tillställa någon pornografisk bild utan föregående bestäUning. Med pornografisk bUd förslås enUgt motiven till bestämmelsen bild som utan alt besitta några vetenskapliga eller konstnärliga värden pä ett ohöljt och utmanande sätt återger ett sexuellt motiv. Straffskalan - böter eller fängelse i högst sex månader har bibehållits i den nya straffbestämmelsen.

Efter lagändringen är det således inte längre straffbart alt visa porno­grafiska framställningar vid exempelvis teater- och varietéföreslällningar. Lagrådet framhöll i sitt yttrande över förslaget till ändring av 16 kap. 11 § BrB att det med hänsyn härtill borde övervägas om det inte i allmänna ordningsstadgan (AOst) borde införas ett förbud mot före­komsten vid offentliga tillställningar av framställningar som visar utpräg­lat förråande sexuella eller sadistiska beteenden. Departementschefen biträdde emellertid inte lagrådets förslag, eftersom ett sådant förbud enligt hans uppfattning skuUe stå i strid mot grundtanken bakom förslaget alt upphäva straffbestämmelsen om sårande av tukt och sedlig­het, nämligen all den enskilde i vidaste möjliga utsträckning själv bör få bestämma vilka framställningar i olika media han vill ta del av, 1 fråga om teater- och varietéföreslällningar framhöll departementschefen, att man i regel kan räkna med att allmänheten i förväg har fått klart för sig vad slags föreställning det rör sig om i varje särskilt fall. Departementschefen tillade dock att frågan kunde tas upp till förnyad prövning om utveck­lingen skulle visa att lagrådels farhågor besannades.

Även om pornografiska föreställningar alltså numera i och för sig är tillåtna i full utsträckning, måste vissa ordningsföreskrifter iakttagas i den mån föreställningarna är offentliga. Med offentlig tillställning avses enligt 9 § AOst teaterföreställning, konsert, tävling och uppvisning i sport och idrott, dansliUställning, biografföreställning, eirkusföreställning, tivoli-och marknadsnöjen, festtåg samt tillställning av annat slag, som anordnas för allmänheten och som inte avses i lagen om allmänna sammankomster. Som offentlig anses också tillställning, till vilken tillträde är beroende av medlemskap i viss förening eller av inbjudning, om tillställningen uppen­barligen ulgör del av rörelse, som föreningen eller inbjudaren driver uteslutande eller väsentligen för anordnande av sådana tillställningar, eller vilken eljest, såsom med avseende å omfattningen av den krets som äger tillträde eUer de villkor under vilka tillträde lämnas, är alt jämställa med tillställning lill vUken allmänheten har tillträde.

Prop. 1973:115

|

103

På allmän plats får enhgt 12 § AOst offentlig tillställning inle anordnas ulan tillstånd av polisstyrelsen. För vissa offentliga tillställningar som danstillställningar och cirkusföreställningar fordras tillsländ oberoende av var tiUställningen anordnas. För anordnande av annan offentlig tiUsläll-ning än sådan för vUken tillslåndstvång sålunda gäller krävs enligt 13 § AOst endast alt anmälan i förväg görs till polisstyrelsen, TiU sistnämnda kategori brukar hänföras bl, a, teater-, revy-, varieté- och kabaréföreställ­ningar. Polisstyrelserna i Stockholm, Göteborg och Malmö, som torde ha den största erfarenheten på förevarande område, hänför också offentliga tillställningar med inslag av pornografiska uppträdanden lill denna kate­gori och anser alltså förutsättningar för att kräva tillstånd inte föreligga i dessa faU, Däremot gäller här liksom vid andra offentliga tillställningar att anordnaren enligt I 6 § AOst har att svara för att god ordning råder vid liUsläUningen och är skyldig att ställa sig lill efterrättelse de föreskrifter med avseende å ordning och säkerhet som polisstyrelsen meddelar.

Polisstyrelsen har enligt 19 § AOst rätt att upplösa offentlig tillställ­ning bl, a, om det vid denna förekommer någol som strider mot lag, exempelvis olaga rasdrycksulskänkning, narkotikaförsäljning och dobb­leri, eller om tillställning föranleder oordning eller fara för de närvarande samt andra åtgärder visat sig vara otillräckliga. Enligt 20 § AOst äger polisstyrelsen i sådana fall också förbjuda att tillställningen förnyas.

Barn under 15 år får enligt 21 § AOst inte utan särskilt tillstånd av länsstyrelsen medverka vid offentlig teaterföreställning, eirkusföreställ­ning, tivoli- och marknadsnöjen eller därmed jämförlig tillställning.

1 29 § AOst stadgas bötesstraff bl, a, för den som ulan anmälan anordnar offentlig tillställning i sådana fall då anmälan skall ske, fortsätter offentlig tillställning sedan beslul meddelats om dess upplös­ning, förnyar offentlig tillställning i strid mot förbud enhgt 20 §, underlåter all efterkomma av polisstyrelsen för offentlig tillställning meddelade föreskrifter eller utan tillstånd låter barn under 15 år medverka vid offentlig teaterföreställning och motsvarande.

Om filmförevisning förekommer som beståndsdel av offentlig tillställ­ning är förutom AOst även förordningen (1959:348) med särskUda bestämmelser om biografföreställningar tillämplig. Enligt denna förord­ning får vid offentlig biografföreställning inte förevisas film som inte dessförinnan godkänts av statens biografbyrå. Biografbyrån har enligt förordningen att vägra godkännande bl, a, av film eller del av film, vars förevisande på grund av det sätt varpå händelserna skildras och det sammanhang vari de förekommer kan verka förråande eller skadligt upphetsande eller förleda lill brott. Den som offentUgen visar film som inle godkänts av biografbyrån straffas med böter.

Hälsovårdsnämnd äger enligt 70 § hälsovårdsstadgan (1958:663) med­dela de föreskrifter som finnes erforderliga till förebyggande eller undanröjande av sanitär olägenhet vid viss verksamhet eller i samband med utnyttjandet av plats och lokal som aUmänheten har tillträde till. För efterlevnaden av sädan föreskrift kan nämnden meddela fastighets­ägare och/eller nyttjanderättshavare föreläggande eller förbud och därvid

Prop. 1973:115

104

föreskriva vite för underlätenhet att ställa sig föreläggandet eUer förbudet till efterrättelse.

Den som vanemässigt eller för att bereda sig vinning främjar eher utnyttjar annans otuktiga levnadssätt eller förleder den som är under 20 år till sådant levnadssätt bestraffas enligt 6 kap, 7 § BrB för koppleri med fängelse i högst fyra år eller, om brottet är grovt, lägst två och högst sex år. Med uttrycket otukligt levnadssätt åsyftas vanemässiga utomäkten­skapUga förbindelser av tillfällig natur, I rättspraxis har till sådana förbindelser hänförts inle bara samlag utan även andra former av könsligt umgänge, t, ex, att onanera åt annan. Det har också i flera domar under del senaste året fastslagits att med benämningen posering i allmänhet avses olika former av olukt och alt företeelsen under sådana förhållanden faller under koppleribestämmelsens tUlämpningsområde, Medverkan i offentligt samlag, s, k. samlagsshow eller live show, har däremot i en hovrättsdom inle ansetts utgöra otuktigt levnadssätt.

Den som för alt bereda sig särskild vinning främjar tillfällig könsför­bindelse mellan andra skall enligt 6 kap, 7 § tredje stycket BrB dömas för främjande av otukt lill böter eUer fängelse i högst sex månader. Som exempel kan anföras att någon mot vederlag som överstiger ordinär taxa upplåter rum åt personer som tillfälligt träffals för att idka könsumgänge.

Det bör framhållas att tillfälliga könsförbindelser, oavsett om de sker mot vederlag, inte är straffbara utan att sä är förhållandel endast med de former av främjande och utnyttjande av tillfälliga könsförbindelser som tidigare nämnts,

6,1,2 Verksamheten

Den pornografiska verksamhet, som det här närmast är fräga om och som i Sverige hittills huvudsakligen utgjort en slorstadsföreteelse, bedrivs i tre olika former, nämligen i sexaffärer, sexklubbar och poseringsateljéer,

I sexaffärerna saluförs pornografica av skilda slag som tidskrifter, bilder, filmer, underkläder, attrapper och apparater. Eftersom en del av delta sortiment ocksä finns att köpa i åtskilliga tobaksaffärer och tidningskiosker av mera konvenlioneUl slag, är del svårt att närmare bestämma verksamhetens omfattning men sannolikt inbringar försälj­ningen av i synnerhet pornografiska tidskrifter och bilder betydande belopp,

Sexklubbarna är trots sin benämning inte några slutna sällskap utan de vänder sig till allmänheten. Del framgår bl, a, av all deras verksamhet i stor utsträckning fortlöpande annonseras i dagspressen och all medlems­kort, i den mån sådant erfordras för tillträde, säljs vid entrén lill alla intresserade utan individueU prövning, Sexklubbarnas evenemang är därför i regel att betrakta som offentliga tillställningar enligt 9 § AOst, Föreställningarna består av uppträdanden av olika slag som slriptease, samlag och andra former av könsumgänge (sex-show, live show, petting show, lesbian show etc) samt visning av pornografisk film. Såvitt kommissionen  har  inhämtat   innehåller uppträdandena inga förråande

Prop. 1973:115

105

eller sadistiska beteenden. Det är däremot fallet med en del av de filmer som visas och som uppenbarligen inte har godkänts av statens biografbyrå för offentlig visning, I var och en av landels tre största städer finns för närvarande ett tjugotal sexklubbar,

Poseringsateljéerna skiljer sig från sexklubbarna därigenom att de erbjuder sina kunder individuell service och vanligen är inrymda i bostadslägenheter eller liknande smärre lokaler. Med posering förstås i detta sammanhang inte bara att den poserande visar sig naken för kunden utan även, och kanske väsentligast, all hon eller han har samlag eller utövar annat könsligt umgänge med kunden. Antalet poseringsateljéer uppskattas i Stockholm till 200, i Göteborg tiU 100 och i Malmö till 25,

Det förekommer också att sexklubbarnas publik erbjuds posering i smårum som ligger i anslutning lill klubblokalerna eller i någon närbe­lägen lägenhet, A andra sidan utvecklas poseringsateljéerna ibland till sexklubbar genom att filmvisning och föreställningar inför publik ingår i verksamheten,

1 fråga om rekryteringen av de personer som lar del i verksamheten företer sexklubbarna och poseringsateljéerna inte några påvisbara skillna­der, I bägge fallen är det utländska inslaget förhållandevis betydande och mänga olika samhälls- och yrkesgrupper finns representerade. Det före­kommer både personer som ägnar sig helt åt verksamheten och sådana som har denna som en bisyssla.

Även klubbinnehavarna är i rätt stor utsträckning utländska med­borgare. De investerar vanligen betydande summor i inredning av lokaler­na och annonsering av verksamheten. Vissa omständigheter lyder på alt det ibland finns ett visst organisatoriskt eller ekonomiskt samband mellan olika poseringsateljéer på samma ort. Sålunda förekommer del fastighets­ägare som har ett anmärkningsvärt stort antal klubbar och ateljéer bland hyresgästerna i sina fastigheter. Vidare har det konstaterats all åtskilliga poseringsmodeller alternerar mellan olika ateljéer enhgt ett fast schema liksom att samma aktörer i stor utsträckning uppträder på fiera klubbar. Del finns sannolikt ocksä en del mindre poseringsateljéer som drivs av modellerna i egen regi.

6.2  Överväganden och förslag

Den år 1970 beslutade ändringen av bl.a. 16 kap. 11 § BrB bygger, som tidigare berörts, på den grundtanken att den enskilde i vidaste möjliga utsträckning själv bör få bestämma vilka framställningar han vill ta del av och vilka aktiviteter han vill ägna sig ål. Kommissionen har inte funnit anledning all frångå denna principiella inställning. De övervägan­den och förslag som redovisas i del följande syftar endast till att motverka den brottslighet och de missförhållanden av främst social natur som kan vara förenade med pornografi eller vissa former därav. Kommis­sionens uttalanden får därför inte uppfattas som något ståndpunklstagan­de i fråga om pornografin som sådan eller som någon värdering av den frän etisk eUer estetisk synpunkt.

Prop. 1973:115

106

6.2,1   KontroU av verksamheten

1 direktiven uttalas att sexklubbarnas verksamhet kan vara en grogrund för brottslighet av skiftande slag och att kvinnor som utnyUjas kommer­siellt i verksamheten löper stor risk för social missanpassning. Det material som har ställts till kommissionens förfogande främst frän polisens sida bestyrker att sådana missförhållanden förekommer i sam­band med såväl sexklubbs- som poseringsverksamhet. Koppleri, främjan­de av olukt, olovlig rusdrycksförsäljning, narkotikabrott och häleri eller olovlig befattning med avseende på stulna eller insmugglade partier av cigaretter och spritdrycker är exempel på brott som avslöjats i samband med denna verksamhet. Även stöld, rån, misshandel och olaga hol förekommer mot både kunder och personal. Del kan vidare misstänkas att åtminstone en del av de betydande inkomster som sexklubbs- och poseringsverksamhelen ger utnyttjas i kriminellt syfte.

Enligt vad kommittén inhämtat har motsvarande erfarenheter gjorts i Danmark sedan förbudet mot pornografiska föreställningar upphävdes 1969,

De i klubb- och aleljéverksamheten engagerade personerna löper på grund av miljön och det av verksamheten betingade levnadssättet risk alt efter hand hamna i asocialitet och kriminalitet, I synnerhet poserings­ateljéernas verksamhet är ju inriktad på prostitution. Även om denna form av prostitution frän vissa synpunkter kan te sig mindre motbjudan­de än galuproslitutionen, kan man inte bortse från att utvecklingen sannolikt har lett rill en väsentlig ökning av prostitutionens totala omfaltning och därmed också av antalet personer som i längden löper risk för social missanpassning.

Ytterligare ett med sexklubbarna och poseringsateljéerna förknippat missförhållande, som berörts i direktiven, är att verksamheten ofta medför betydande sanitära olägenheter för kringboende. Visserligen ger hälsovårdsstadgan, som tidigare påpekats, hälsovårdsnämnd räll att i sådana fall ingripa med föreläggande eller förbud och därvid i sista hand föreskriva vite. Förfarandet har emellertid i praktiken visat sig vara tämligen ineffektiv. Dels brukar det genom överklaganden Ull högre instans dra ul på tiden. Dels måste nämndens beslut delges den i beslutet angivne fastighetsägaren eller innehavaren av ifrågavarande klubb eller ateljé. När delgivning skall ske visar det sig ofta att fastigheten eller verksamheten överlåtils på annan person, mot vilken beslutet inte gäller. Förfarandet måste då upprepas mol förvärvaren och när beslul mot denne erhållits har ny överlåtelse ägt rum osv.

De missförhållanden av olika slag som sålunda är förenade med sexklubbarnas och poseringsateljéernas verksamhet lorde åtminstone i viss mån kunna motverkas inom den gällande lagstiftningens ram. Vad först beträffar prostitutionen kan man lagfora de personer, som bereder sig vinning på verksamheten genom att ställa lokaler lUl förfogande, förmedla kontakter eller på annat säll främja verksamheten, för koppleri eller främjande av otukt, 1 sakens natur ligger emellertid all bevissvårig-

Prop. 1973:115

107

heterna vid dessa typer av brott inte sällan är rätt betydande. För en effektiv lagföring erfordras därför f. n. i regel mycket arbete av polisen. Inte minst mot bakgrund av detta förhållande framstår det som angeläget att myndigheterna får möjlighet alt kontrollera den pornografiska verksam­heten pä ett annat sätt än som nu kan ske.

I debatten kring sexklubbarna har på vissa håll krävts totalförbud för verksamheten. Ett sådant ingrepp skulle emellertid strida mot den förut nämnda grundsatsen om den enskildes rätt all i vidaste möjliga utsträck­ning själv få bestämma vad han vill la del av. Sannolikt skulle härigenom även skapas nya problem och negativa följdverkningar som är svåra att klart överblicka, Kommissionen vill därför inte förorda en sådan lösning ulan vill pröva en annan väg.

För anordnande av offentlig pornografisk föreställning krävs, som förut nämnts, endast att anmälan görs hos polisstyrelsen. Denna har i sådant fall inte befogenhet att meddela andra föreskrifter än sådana som avser ordning och säkerhet. Rätt alt upplösa föreställningen och förbjuda dess förnyande föreligger visserligen om det vid föreställningen förekom­mer något som strider mol lag. Men delta mäste först konstateras, vilket kan kräva omfattande utredning. Även om polisen får räll att i förväg förbjuda pornografisk föreställning vid misstanke om brott eller av sociala skäl kommer bevissvårigheter att hämma en effektiv tillämpning. Däremot skulle införande av tillståndstvång för pornografisk föreställning ge polisen möjlighet att efter en mera allsidig prövning av ärendet föreskriva även andra villkor för verksamheten än som direkt hänger samman med rena ordnings- och säkerhetsaspekter. Vid tillståndspröv­ningen äger polisstyrelsen sålunda bl, a, bedöma sökandens person, tillställningens art saml platsens eller lokalens lämplighet, 1 delta sam­manhang skall hänsyn tas även lill de synpunkter som andra berörda myndigheter, exempelvis de som svarar för hälsovården och brandsäker­heten, önskar få tillgodosedda. Genom särskilda föreskrifter eller villkor angående lokalernas utformning och disponering kan man t, ex, förhindra eller åtminstone försvåra prostitution inom klubblokalerna och försäkra sig om att de inle heller i övrigt utnyttjas på ett otillbörligt eller olämpligt sätt. Skyldighet att hålla ordningsvakt kan ocksä uppställas som förutsättning för tillstånd. Polisstyrelsen kan vid tillståndspröv­ningen vidare la hänsyn till förekomsten av liknande tillställningar inom orten och lämpligheten av att utöva ifrågavarande verksamhet inom det område som ansökan avser.

Betydande fördelar kan således uppnås genom att föreskriva tillstånd av poUsstyrelse som förutsättning för anordnande av pornografisk före­ställning. Några vägande skäl synes inte kunna anföras mot en sådan lösning. Den kräver endast ringa ingrepp i gällande lagstiftning och ansluter till redan existerande rutiner. Strängt taget är det bara den i 9 § AOst intagna definitionen av offentlig tillställning liksom uppräkningen i 12 § andra stycket av tillslåndspliktiga offentliga tillställningar som behöver kompletteras med pornografisk föreställning. Någon definition av  detla  uttryck  synes  inte  behöva intagas i författningstexten  med

Prop. 1973:115

108

hänsyn tiU att ordet pornografisk redan förekommer i 16 kap, 11 § BrB och avses ha samma innebörd i AOst, Med pornografisk föreställning förstås alltså föreställning vid vilken sexuella situationer eller händelseför­lopp framställs på ett ohöljt och utmanande sätl. Av begreppet "porno­grafisk förestäUning" får vidare anses framgå att det här endast är fråga om föreställningar som i huvudsak eller tiU övervägande delen innehåUer pornografiskt material. Enstaka inslag av striptéase eUer liknande fram­ställningar i t. ex, en varieléföreställning kan sålunda inte medföra att föreställningen skall räknas som pornografisk. Detsamma gäUer givetvis i ännu högre grad i fråga om teaterföreställningar. För rubriceringen är sålunda inte bara de sexueUa inslagens karaktär och omfattning av betydelse, I begreppet pornografisk föreställning får även anses ingå att det primära syftet med föreställningen skall vara att förmedla pornografi. Det finns mot bakgrund av här redovisade synpunkter inte anledning till antagande alt ifrågavarande gränsdragning skall vålla några svårigheter i den praktiska rättstillämpningen,

1 Danmark upphävdes, som tidigare nämnts, 1969 dittills gällande straffbestämmelse angående offentligt anordnande av föredrag, föreställ­ningar och utställningar av otuktigt innehåU. Redan före lagändringen gällde emellertid enligt den danska motsvarigheten till AOst att offentliga nöjestillställningar - "forlyslelser" - krävde polisens tillstånd. Med utnyttjande av denna bestämmelse har polisen i Köpenhamn, enligt vad kommissionen inhämtat, under senare delen av 1972 stängt de flesta sexklubbarna i staden. Innehavaren och andra i verksamheten involverade personer såsom fastighetsägare har ålagts bötesstraff pä upp till 10 000 kronor eller, vid återfall, 15 000 kronor och inventarier i klubblokalerna och intäkter av den olovliga verksamheten har förverkats. Köpenhamns­polisen anser sig numera ha problemet med sexklubbarna under kontroll.

På grund av vad nu sagts föreslår kommissionen att i AOst införs bestämmelser om lillståndstvång för pornografisk förestäUning,

Vid tillståndsprövning enligt AOst anses polisstyrelsen inte ha möjlig­het att ingå på ett konstnärligt eller estetiskt bedömande av tillställningen eller vad som skall förekomma därvid eller att göra en värdering av själva tillställningen som sådan. Av detta torde följa att styrelsen vid tillstånds­givning inle heller kan meddela några särskilda föreskrifter angående en pornografisk föreställnings innehåll. Hittillsvarande erfarenheter har som tidigare nämnts inte gett något belägg för att föreställningarna på svenska sexklubbar innehåller inslag som kan betraktas som förråande eller sadistiska. Då del emellertid inte kan anses hell uteslutet att konkurrens­hänsyn eller andra skäl i framliden kan leda till en förändring på detta område, har kommittén funnit det lämpligt att i samband med förevaran­de förslag till ändringar i AOst - i likhet med vad lagrådet har föreslagit även förorda ett tillägg i 21 § andra stycket av innebörd all pornogra­fisk föreställning ej får innehålla förråande sexuella eller sadistiska beteenden.

Barn under femton år får enligt 21 § första stycket AOst inte ulan tillstånd av länsstyrelsen medverka vid offentlig teaterföreställning eller

Prop. 1973:115

109

därmed jämförlig tillställning. Det synes vara påkallat att i fråga om pornografisk föreställning höja åldersgränsen för medverkan till aderton år och göra den absolut. Någon åldersgräns för bevistande av offentlig tillställning har inte uppställts i AOst och med hänsyn bl. a. till nyss förordade tillägg till andra stycket i samma paragraf torde det inte vara erforderiigt att i denna del införa någon specialbestämmelse i fråga om pornografisk föreställning. Om behov av åldersgräns i något fall skulle föreligga, får det ankomma på polisstyrelsen alt i tillslåndsärendet meddela föreskrift härom.

Stora ekonomiska intressen gör sig gällande i pornografibranschen och förtjänsterna på verksamheten är sannolikt i många fall betydande. Som tidigare berörts byter sexklubbarna ofta innehavare på ett sätt som försvårar myndigheternas kontroll av verksamheten. Detta galler inte minst i fråga om taxeringsmyndigheternas arbete. Tillslåndstvång innebär bl. a. att innehavaren inle kan dra sig undan ansvaret för verksamheten genom att överlåta denna på annan person.

Nu nämnda konsekvenser av tillståndstvång för pornografisk föreställ­ning kan innebära frestelser att anordna sådan föreställning utan att inhämta tillstånd. Böter är med hänsyn till omsättningens storlek inte någon tillräckligt effektiv sanktion häremot. I straffskalan bör därför intagas fängelse. Därigenom kan också vissa straffprocessuella tvångs­medel begagnas.

Som tidigare omtalats ingår filmförevisning ofta i pornografiska före­ställningar. Det finns anledning anta att det därvid i tämligen stor utsträckning är fråga om film som inte har godkänts för offentlig visning av statens biografbyrå och som tUl en del kan misstänkas innehålla sådana förråande inslag alt förutsättningar för godkännande saknas. Det i gällande författning stadgade straffet för överträdelse av förbudet mot offentlig visning av ej godkänd film - böter - torde lika litet som motsvarande sanktion i AOst för anordnande av offentlig tillställning ha tillräckligt avskräckande effekt. Del finns således en uppenbar risk för att ett bötesstraff i varje fall i detla sammanhang närmast skulle betraktas som en omkostnad i verksamheten. För att göra förbudet mot visning av icke godkänd film mera effektivt synes man därför böra inlaga fängelse i straffskalan och införa möjUghet all ta i beslag och förverka film och utrustning som används i strid mot gällande bestämmelser.

De författningsändringar som krävs för alt genomföra kommissionens i detta avsnitt framlagda förslag redovisas i bilaga 2.

6,2,2  Begränsning av reklam för verksamheten

Enligt 16 kap, 11 § BrB i dess nya lydelse är del, som tidigare nämnls, straffbart alt på eller vid allmän plats genom skyltning eller annat liknande förfarande förevisa pornografisk bild på sätl som är ägnat alt väcka allmän anstöt liksom att med poslen eller på annat sätt tillställa någon pornografisk bild ulan föregående beställning. Eftersom tryckfri­hetsförordningen inte innehåller någon motsvarande straffbestämmelse,

Prop. 1973:115

110

är del däremot, tillåtet att offentliggöra pornografisk bild i tryckt skrift; Grundtanken bakom bestämmelsernas utformning är att den enskilde å ena sidan bör ha möjlighet att la del av bl, a, pornografiska bilder om han så önskar men att han å andra sidan inte mol sin vilja skall påtvingas sädana bilder. Dessa principer kan emellertid komma i strid med varandra om pornografiska bilder publiceras exempelvis i dagspress. Även läsare för vilka bilderna är anslötliga nödgas ju då ta del av dem.

Problemet var inle aktuellt vid tiden för lagändringen men har genom sexklubbarnas och poseringsateljéernas framväxt under de två senaste åren blivit aUtmera accentuerat. Eftersom konkurrensen är härd på pornografimarknaden överbjuder sexklubbarna varandra i utmanande bUdreklam i dagspressen för alt locka besökare till sina föreställningar. Del är, som framhållits i direktiven, fullt i linje med de värderingar som låg bakom den år 1970 beslutade lagstiftningen att söka skona den tidningsläsande allmänheten från sådana inslag. Men framför allt är del angeläget att tidningarna inte genom sin annonsering skapar förutsätt­ningar för brottslig verksamhet. Del gäller reklamen såväl för poserings­ateljéerna som för sexklubbarna.

Överläggningar i frågan har inom kommissionen hållits med företrädare för Svenska tidningsutgivareföreningen. Föreningens styrelse rekommen­derade därefter i ett offentligt uttalande den 25 januari 1973 medlems­företagen all i eget intresse iaktta återhållsamhet med publicering av sådana annonsillustralioner som på ett utmanande sätt återger sexuella motiv. Såvitt kommissionen kunnat konstatera har denna rekommenda­tion medfört en sanering av ifrågavarande reklam. Även om texterna i annonserna kunde göras smakligare saknas enligt kommissionens niening anledning att för närvarande ingripa med lagstiftning på nu angivna grunder.

När det gäller annonsering som syftar till att förmedla kontakter mellan prostituerade och deras kunder gör sig väsentligt andra synpunk­ter gällande. Det gäller här, som redan påpekats, att tillse att tidningarna inte genom sina annonser skapar förutsättningar för brottslig verksamhet.

Vid överläggningarna med tidningsutgivareföreningen berördes givelvis också denna fråga, I anslutning härtill konstaterade föreningens styrelse i sitt tidigare nämnda uttalande att det inle kan uteslutas att annonser om posering kan innefatta straffbar verksamhet. Styrelsen rekommenderade därför medlemsföretagen all i fortsättningen inte införa annonser som åsyftar att förmedla kontakt med ateljéer för posering och med sex­klubbar som i sin annonsering lämnar erbjudanden av samma karaktär som poseringsateljéerna. Rekommendationen har, såvitt kunnat konstale­ras, lett lill all annonsering av delta slag praktiskt tagel har upphört i dagspressen. Härigenom kommer sannolikt poseringsverksamhelen att minska starkt i omfattning. Av tidigare anförda skäl bör detta hälsas med tillfredsställelse.

På grund av vad nu sagts och då kommissionens förslag alt införa tillslåndstvång för sexklubbarna torde ha en starkt brottsförebyggande och brollsbekämpande verkan anser sig kommissionen ur de synpunkter

Prop. 1973:115

111

kommissionen har all beakta inle böra framlägga några förslag i denna del. Kommissionen har därvid utgått från att den föreslagna författnings­ändringen ger tidningsutgivarna ett underlag för prövningen huruvida reklam för pornografisk föreställning skall medges.

Prop. 1973:115

112

7

Ordningen på allmänna platser

7,1  Det aktuella läget

7.1,1   Gällande bestämmelser

7.1.1.1 Allmänt om polisens uppgifter

Enligt 2§ polisinstruklionen (1972:511) skall polisen upprätthålla allmän ordning och säkerhet. Uppgiften att upprätthålla allmän ordning innebär ansvar för att lugn råder på allmänna platser, alt trafiken kan fortgå utan störningar, alt människor inte ofredas m. m. Uppgiften innebär skyldighet all i sådant syfte tillse att gällande författningar respekteras och att, om så inte sker, vidla erforderliga åtgärder, eventuellt genom alt lill åtal rapportera begångna överträdelser. En arbetsuppgift som av hävd anses som särskilt betydelsefull är att upprätthålla gatufri-den och att säkra ordningen och tryggheten på de allmänna kommunika­tionsmedlen.

Upprätthållandet av allmän säkerhet innebär skyldighet alt avvärja faror för angrepp genom brott eller på annat sätt mot säkerheten och tryggheten för såväl enskildas person och egendom som för statens inre säkerhet. Hit hör också att tillse att meddelade skyddsbestämmelser efterlevs. Uppgiften får även anses omfatta skyldighet att ingripa hjälpan­de och skyddande vid inträffade eller befarade olyckor, naturkatastrofer och liknande. I uppgiften ingår också skyldighet att, om säkerheten angripits, tillse att angreppet upphör och verka för att angriparen inte förnyar angreppet.

1 3 § polisinstruktionen föreskrivs att polisen skall samarbeta med åklagarmyndigheter samt andra myndigheter och organisationer vilkas verksamhet berör polisverksamheten. Särskilt åligger det polisen att fortlöpande samarbeta med socialvårdsmyndigheterna och ofördröjligen underrätta sådan myndighet, när polisen fär kännedom om förhållanden som bör föranleda åtgärd av myndigheten.

7.1.1.2 Polismans befogenhet att ingripa med stöd av rättegångsbalken

Rättegångsbalken (RB) ger polisman befogenhet att i vissa fall ingripa med skilda tvångsmedel mot person som är misstänkt för brott och all i övrigt säkra bevis i brottmål.

Polisman äger sålunda enligt bestämmelserna i 24 kap, RB rätt att gripa person, om skäl till anhållande föreligger men beslut av anhållnings-myndighel inte utan fara kan avvaktas, om någon begått brott på vilket fängelse kan följa och vederbörande anträffas på bar gäming eller flyende fot eller om någon är efterlyst för brott.

Beslut om anhållande meddelas av undersökningsledare eller åklagare. Anhållningsskälen   är i sin  lur anknutna  till  förutsättningarna för all

Prop. 1973:115

113

domstol skall kunna besluta om häktning. 1 24 kap. 2 § RB föreskrivs bl. a. att den som på sannolika skäl misstänks för brott må, oberoende av brottets beskaffenhet, häktas, om han är okänd och undandrar sig att uppge namn och hemvist eller anledning förekommer, att hans uppgift därom är osann, eller om han saknar hemvist inom riket och det skäligen kan befaras, att han genom att bege sig från riket undandrar sig lagföring och straff. Bestämmelsen innebär exempelvis alt person, som gjort sig skyldig till förargelseväckande beteende och som vägrar uppge namn och adress och som inte heller genom andra åtgärder kan identifieras, kan gripas, anhållas och häktas.

Den som gripits utan att beslut om anhållande eller häktning dessför­innan meddelats skall så snart del kan ske inställas för förhör. Han fär inle för sådant ändamål kvarhållas längre än sex timmar eller, om det är av synnerlig vikt, tolv limmar. Anmälan om gripandet skall skyndsamt göras hos anhållningsmyndigheten, som har att sedan förhör hållils med den gripne omedelbart besluta om han skall anhållas eller friges.

Under förundersökning får polisman hålla förhör med var och en som kan antas lämna upplysning av betydelse för utredningen. Den som uppehåller sig på annan plats än där förhör skall hållas bör i regel kallas till förhöret. Den som kallats lill förhör men ulan giltig orsak underlåter att inställa sig får under vissa angivna förutsättningar hämtas till förhör. Den som uppehåller sig inom 50 km från den plats, där förhör skall hällas, får i vissa fall hämtas till förhöret utan föregående kallelse. Undersökningen skall då avse brott, vara fängelse kan följa. Det skall också skäligen kunna befaras, att han inte skulle hörsamma kallelsen eller att han i anledning av kallelse genom undanröjande av bevis eller på annat sätt skulle försvåra utredningen.

Beslut om hämtning meddelas av undersökningsledaren eller, då fara är i dröjsmål, av förhörsledaren. Med förhörsledare avses polisman, som fått i uppdrag att verkställa utredningen.

Även annan än misstänkt kan hämtas till förhör. Här avses vittne eller annan som kan antas lämna upplysning av betydelse för utredningen. Hämtning av vittne eller annan måste grundas på särskilda skäl.

På anmodan av polisman är den som är närvarande på plats där brott förövas skyldig att medfölja till förhör, som skall hållas omedelbart därefter. Vägrar någon att medfölja utan giltig orsak, kan han av polisman medtas till förhör. Regeln kan tillämpas beträffande person som uppehåller sig på eller befinner sig i omedelbar närhet av en brottsplats vid brottets förövande och är kvar där vid polisens ankomst. Såväl misstänkt som annan kan under dessa förutsättningar av polisman medlas lill förhör.

Den som inte är anhållen eller häktad kan inte kvarhållas för förhör längre än sex timmar. Den som kan misstänkas för brott kan dock hållas kvar ytterligare sex timmar, om det är av synnerlig vikt för den fortsatta utredningen. Den hörde är sedan inte skyldig att infinna sig för nytt förhör förrän efter tolv limmar, såvida inle synnerliga skäl föranleder till annat.

8 Riksdagen 1973. 1 saml Nr 115

Prop. 1973:115

"4

Bestämmelser om hämtning och medtagande till förhör återfinns i 23 kap, RB.

7,1,1,3  Omhändertagande med stöd av 17 § polisinstruktionen

Bestämmelserna i RB ger polisman möjlighet att vidla vissa tvångsåt­gärder som är erforderliga för att säkra lagföringen av den som begått brott. Däremot ger dessa stadganden inte polisman rätt att göra sådana ingripanden som uteslutande syftar till all upprätthälla allmän ordning eller hindra någon alt begå brott. Polismans befogenhet i dessa avseenden regleras i 17 § polisinstruktionen (Pl). Polisman skall enligt denna bestämmelse, om det är nödvändigt för att upprätthålla allmän ordning, tillfälligt omhänderta den som genom sitt uppträdande stör ordningen eller utgör en omedelbar fara för denna. Omhändertagande skall även ske när det fordras för att avvärja straffbelagd gärning. Polismannen har att skyndsamt anmäla omhändertagande till sin förman, som omedelbart skall pröva om åtgärden skall bestå.

Bestämmelsen kan tillämpas i sådana fall där ett frihetsberövande framstår som nödvändigt för att upprätthålla allmän ordning, trots att den som omhändertas inte har begått något brott som motiverar ett gripande enligt RB eller över huvud tagel inle gjort sig skyldig till någon straffbar handling. Bestämmelsen åberopas även för ingripande på privat område när det gäller att avvärja straffbelagd gärning. Polisman har rätt att braka nödvändigt våld för all genomföra tiänsteåtgärden.

Frågan om ell visst uppträdande stör den allmänna ordningen måste avgöras efter vad som på objektiva grunder framstår som anmärkningsvärt och störande. Vidare gäller all den omständigheten att en person vägrar åtlyda polismans tillsägelse inte i och för sig skall anses innefatta ett störande av ordningen. Bortsett från tillsägelser som ges för att tillgodose vissa särskilt reglerade syfien, t. ex. för trafikens ordnande, föreligger enligt svensk rätt över huvud taget ingen ovillkorlig lydnadsplikt i detta hänseende. Möjligheten att ingripa i sådant fall blir därför beroende på i vad mån en efterrättelse av tillsägelsen ulgör en direkt förutsättning för tillgodoseendet av kravet på upprätthållandet av allmän ordning,

I de fall då ell störande av eller omedelbar fara för allmän ordning är för handen gäller som ytterligare förutsättning för omhändertagande alt ingripandet verkligen är nödvändigt för ordningens upprätthållande. Denna föratsättning får tolkas mot bakgrunden av en i 16 § PI inlagen allmän regel om tillvägagångssällel vid genomförande av tjänsteåtgärd. Enligt denna regel får polisman inte använda strängare medel än förhål­landena kräver och bör i första hand söka vinna rättelse genom upplys­ningar och anmaningar. Våld får tillgripas endast när yänsteuppgiften inte kan lösas på annat sätt och i sådant fall skall polismannen använda den lindrigaste form som kan leda till avsett resullal,

1 Pl finns inte någon bestämd lidsgräns som anger hur länge en omhändertagen högst fär hållas i förvar. Del framhålls endast i 20 § första stycket att en person får hållas i förvar endast så länge han ulgör

Prop. 1973:115

115

en omedelbar fara för allmän ordning och säkerhet. Ett frihetsberövande enligt 17 § bör enligt gängse uppfattning begränsas lill en kortare tidsrymd. Som stöd för en sådan tolkning kan bl, a, åberopas ett av inrikesministern 1962 i första kammaren lämnat interpellationssvar an­gående polismyndighets rätt alt ingripa vid hot om våld. Av svaret framgår att en omhändertagen i sådant fall får kvarhållas blott under en mycket begränsad lid, i allmänhet endast under några timmar.

Av 20 § Pl framgår alt den omhändertagne skall förhöras så snart det kan ske. Närmare bestämmelser om sådant förhörs innehåll och omfatt­ning finns inle i Pl. Prövningen av ifrågavarande omhändertaganden sker i polisdistrikten regelmässigt av vakthavande befäl (polisinspektörer). Nå­gon anmälningsskyldighet till polismyndigheten eller högre polisbefäl är inte föreskriven.

7.1,1,4 Polisingripande med stöd av vissa specialförfattningar

Enligt vissa specialförfattningar kan polisstyrelsen i avbidan på annan myndighets beslut omhänderta person för att underlätta insättande av lämplig vård eller vidtagande av annan åtgärd. Den enskilde polismannen kan i sädana fall enhgt 1 8 § Pl ingripa i avbidan på polisstyrelsens beslut, om dröjsmål med omhändertagande innebär fara för den omhändertagnes eller annans liv eller hälsa eller fara i annat hänseende. Om sådant omhändertagande och skälen därför skall polismannen skyndsamt under­rätta polisstyrelsen. Omhändertagandet får bestå lill dess polisstyrelsen beslutar i ärendet. Vid förvaringen får den som omhändertagits inte underkastas annan inskränkning i sin frihet än som påkallas av ändamålet med omhändertagandet, ordningen på förvaringsplatsen eller allmän säkerhet.

Den lagstiftning som åsyftas i 1 8 § PI utgörs av lagen (1960:97) om samhällets vård av barn och ungdom (barnavårdslagen), lagen (1954:579) om nykterhetsvård, lagen (1966:293) om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall samt utlänningslagen (1954:193).

Enligt barnavårdslagen har polisstyrelsen ålagts vissa uppgifter. Utöver polisens allmänna underrättelseskyldighet rörande förhållanden hos barn och ungdom, som bör komma till barnavårdsnämnds kännedom, härför polisens befattning med barn och ungdom 25 och 33 §§ sitt särskilda intresse.

I 25 § anges indikationerna för barnavårdsnämnds möjligheter all vidta särskilda åtgärder mot barn och ungdom. Åtgärderna kan avse vissa hjälpålgärder, förmaning och varning, meddelande av särskilda föreskrif­ter, övervakning eller omhändertagande för samhällsvård, Bamavårds­nämnd har sålunda all ingripa bl. a. om någon som inte fyllt 20 år på grund av brottslig gärning, sedeslöst levnadssätt, underlåtenhet all efler förmåga ärligen försörja sig, missbruk av rasdrycker eller narkotiska medel eller av annan jämförlig anledning är i behov av särskUda tillrätta-förande åtgärder från samhällets sida. Har han gjort sig skyldig till brottslig gärning, får ingripande dock inte ske efter det han fyllt 18 år.

Prop. 1973:115

116

såvida inte hans livsföring i övrigt utgör tillräcklig anledning därtill eller sådant ingripande med hänsyn till pågående behandling enligt barnavårds-lagen eller av annan särskild anledning måste anses lämpligast för hans lillrätlaförande.

Om underårigs uppträdande eller levnadssätt innebär fara för allmän ordning och säkerhet och sannolika skäl föreligger för att ingripande med slöd av 25 § är påkallat mot den underårige, äger polisstyrelse enligt 33 § första stycket pä lämpligt sätl laga honom i förvar i avbidan på barnavårdsnämndens beslut. Anmälan om omhändertagandel skall oför­dröjligen göras hos barnavårdsnämnden, som har att skyndsamt besluta, om den omhändertagne skall omhändertagas eller friges. Om nämnden beslutar all han skall friges kan samtidigt förordnas att han får kvarhållas till dess han avhämtas av föräldrarna eller annan fostrare.

Påträffas underårig under sådana förhållanden, som anges i 33 §, kan polisman omhänderta honom med slöd av 18 § PI, om polisstyrelsens beslut inte utan fara kan avvaktas. Rapportering sker regelmässigt till vakthavande befäl. Finner denne all omhändertagandet bör bestå, .har han att ofördröjligen vidta åtgärder för att bringa ärendet under poUssty-reLsens prövning.

Är 1963 fogades lill 33 § ett Iredje stycke, som ger polisstyrelse eller, i avbidan på dess beslut, polisman rätt att ta den som kan antas vara under 18 år i förvar även i sådant fall då den underåriges uppträdande och levnadssätt inte innebär fara för allmän ordning och säkerhet men sannolika skäl för ingripande med stöd av 25 § ändå föreligger. Förutsätt­ningen är all vederbörandes namn eller bostad inte kan utrönas, och omhändertagandet får inle vara längre än lill dess utredning vunnits i delta hänseende. Bestämmelsen ger polisman befogenhet att tillfråga underårig, som kan antas vara under 18 år, om namn, födelsetid och adress, såvida vederbörande anträffas under sådana omständigheter, att polismannen anser sannolika skäl föreligga för ett ingripande från barnavårdsnämndens sida med stöd av 25 §.

Vid bestämmelsens tillkomst framhöUs bl. a. att identifieringen skulle ske med vänlighet utan att erforderlig fasthet eftersattes. Polismannen skulle försöka vinna den unges förtroende och framhålla, att åtgärden vidtas till vederbörandes bästa. Orsaken till identifieringen skulle medde­las. Den unge skulle få klart för sig att barnavårdsnämnden skulle komma att underrättas. Vid vägran att lämna uppgifter skulle den unge upplysas om all han kunde las i förvar lill dess utredning vunnits om hans namn och adress. Om polismannen däremot erhöll tillfredsställande uppgifter skulle dessa antecknas och någon ytterligare åtgärd inte vidtas. Den unge skulle inte vara skyldig att legitimera sig och därigenom styrka sin identitet.

Den omhändertagne får i avbidan på identifiering inte förvaras i arrest. Misslyckas försök med identifiering underställs ärendet i regel polisstyrel­sen,

1 direktiv som utfärdats av polismästaren i Stockholm för den praktiska polisverksamhetens utformning på  ifrågavarande område be-

Prop. 1973:115

117

tonas att i varje särskilt fall situationens skadlighet för den unge bör bedömas med hänsyn tUl dennes ålder och tidigare gjorda iakttagelser. Om den unge bedöms vara under 1 5 år, får enligt nämnda direktiv identifiering ske även om del rör sig om iakttagelser av enska företeelser.

Samhällets möjligheter att ingripa mot personer, som är hemfallna ål alkoholmissbruk, regleras i lagen om nyklerhetsvård. Lagen är inle tillämplig på person som missbrukar narkotika.

Polis- och åklagarmyndighet, som fär kännedom om all någon gjort sig skyldig till fylleri eller eljest använt alkoholhaltiga drycker lill uppenbar skada för sig eller annan, skall enligt 10 § ofördröjligen göra anmälan därom till nyklerhetsnämnden, som har alt besluta om vilka åtgärder som skall vidtas. I kvalificerade fall kan nämnden ansöka hos länsrätten om tvängsintagning på allmän vårdanstalt för alkoholmissbrakare.

Om det föreligger sannolika skäl för att någon är hemfallen åt alkoholmissbruk och farlig för annans personliga säkerhet eller eget liv samt att faran är så överhängande att länsstyrelsens beslut om tvångsin­tagning inte ulan våda kan avvaktas, skall polisstyrelsen enligt 21 § ofördröjligen på lämpligt säll tillfälligt omhänderta vederbörande, Sam­ma är förhållandel om del föreligger sannolika skäl för att någon är hemfallen åt alkoholmissbruk och utan all söka ärligen försörja sig för ett kringflackande liv samt kommer all avvika från orten innan länsrätten prövat ansökan om tvångsintagning. Polisstyrelsen fär ocksä tillfälligt omhänderta den beträffande vilken sannolika skäl föreligger för att han är hemfallen ät alkoholmissbruk och pä grund av oförmåga att la vård om sig själv är i trängande behov av omedelbar vård. Polisman äger med slöd av 18 § Pl omhänderta vederbörande, om polisstyrelsens beslut enligt nyss nämnda stadgande inte ulan fara kan avvaktas.

Föreligger sannolika skäl för att någon lider av psykisk sjukdom och är farlig för annans personliga säkerhet eller eget liv, äger polisstyrelse enligt 7 § lagen om beredande av sluten psykiatrisk vård omhänderta honom om fara är i dröjsmål. Polisstyrelsen skall därefter genast föranstalta om läkarundersökning av den omhändertagne och om vårdintyg utfärdas ansöka om hans intagning på sjukhus för sluten psykiatrisk vård. Om polisstyrelse enligt 35 § ta vederbörande i förvar eller ställa honom av 1 8 § Pl omhänderta vederbörande.

Utlänning som ankommer till Sverige får i de fall som anges i 18 och 19 §§ utlänningslagen avvisas. Beslut om avvisning meddelas i regel av polisstyrelse. Utlänning som uppehåller sig i Sverige kan i vissa fall som regleras i 22-34 §§ samma lag förpassas, förvisas eller utvisas ur riket. Beslutanderätten tillkommer i dessa fall andra myndigheter än poUssty­relse men om det skäligen kan befaras att utlänningen avviker fär polisstyrelsen enligt 35 § la vederbörande i förvar eller ställa honom under uppsikt.

Polisman äger att interimistiskt omhänderta utlänning med stöd av 1 8 § Pl om polismannen bedömer att förutsättningar föreligger för att polisstyrelsen skall kunna förordna om utlänningens tagande i förvar och all styrelsens beslut inte kan inhämtas ulan att därvid uppkommande dröjsmål innebär fara för alt utlänningen avviker.

Prop. 1973:115

118

7.1.1.5 Ingripande pä grund av fylleri

Den som på allmän plats, utom- eller inomhus, uppträder berusad av alkoholhaltiga drycker eller annat medel - exempelvis narkotika - så att det framgår av hans åtbörder eller lal skall enligt 16 kap, 15 § brottsbal­ken dömas för fylleri lill högst 500 kronors böter.

Enligt förordningen (1841:58) emot fyUeri och dryckenskap skall den som anträffas överlastad av starka drycker på väg eller gata las i förvar till dess han återvunnit sina sinnens bruk. Även den som i berusat tUlstånd för oljud eller förnärmar annans fred och säkerhet pä näringsställe eller annan allmän plats skall enligt förordningen omhändertas. Med slöd av 2 § PI, som bl. a. ålägger polisen att lämna allmänheten skydd och annan hjälp, anses polisman kunna omhänderta en berusad person också på enskilt område, exempelvis i en trappuppgång eller taxibil, om veder­börande inte på annat sätt kan beredas vård eller tillsyn. I samtiiga fall skall den omhändertagne försättas på fri fot när han åter blivit nykter, vilket normalt brukar la fyra till sex limmar.

7.1.1.6 Lag (1964:450) om åtgärder vid samhällsfarlig asocialitet

Lagen är enligt förarbetena avsedd som ett medel i kampen mot brottsligheten. Om inle samhällsskyddet kan tillgodoses genom att samhällsfarligl asociala individer som fyllt 20 är lagfors för brott eller bereds socialvård eller sjukvård får de enligt lagen intas i arbetsanstall, Lagen blir således subsidiär i förhållande till straff- och vårdlagstiftning­en. Som samhällsfarligl asocial anses enligt lagen den som underlåteratt efter förmåga söka försörja sig hederligt samt för ett sådant asocialt liv att uppenbar fara föreligger för allmän ordning och säkerhet.

Det ankommer på domstol alt pä talan av allmän åklagare förordna om intagning i arbetsanstall. Är någon skäligen misstänkt att föra ett sådant asocialt liv som kan föranleda intagning i arbetsanstall, får han anhållas av polisstyrelse eller åklagare. Polisman äger inte räll att ulan beslul av anhållningsmyndighet gripa den mot vilken skäl till anhållande förekom­mer.

Under de senaste fyra åren har inte förekommit något fall i hela landet som lett till anhållande eller dom enligt förevarande lag.

7.1.1.7 Bestämmelser i övrigt som rör ordningen på allmän plats

1 allmänna ordningsstadgan (1956:617) finns vissa bestämmelser som avser ordningen på allmän plats. Om ytterligare föreskrifier anses erfor­derliga för kommun eller del därav i avseende på den allmänna ordningen, kan sådana bestämmelser med stöd av 7 § meddelas i lokal ordnings­stadga, som antas av kommunfullmäktige och fastställs av länsstyrelsen.

Av betydelse i förevarande sammanhang är allmänna ordningssladgans bestämmelser angående offentliga tillställningar. 1 16 § stadgas bl. a, all anordnaren har alt svara för alt god ordning råder vid tillställningen samt

Prop. 1973:115

119

är skyldig atf ställa sig till efterrättelse de föreskrifter med avseende på ordning och säkerhet som polisstyrelsen meddelar. Den som åsidosätter sådan föreskrift kan avvisas. Polisstyrelsen äger enligt 19 § upplösa offentlig lUlslällning bl. a. om vid denna förekommer något som strider mot lag eller om tillställningen föranleder oordning eller fara för de närvarande samt andra åtgärder visat sig vara otillräckliga för alt förebyg­ga fortsall lagslridigt förfarande, återställa ordningen eller bereda skydd för de närvarande.

Enligt 22 § får i lokal ordningsstadga bestämmas vilka föreskrifter som i allmänhet skall meddelas beträffande tillträde till offentlig tillställning och den ordning som skall iakttas vid sådan lillställning.

Med stöd av allmänna ordningssladgan har särskilda föreskrifter med­delats i ordningsstadga för tunnelbanetrafiken i Stockholm. Enligt 13 § i denna stadga äger den som är synbart berusad icke mot trafikpersonalens tUlsägelse vinna tillträde till stationsområde eller pästiga eller medfölja vagn. Trafikpersonal äger vidare med stöd av 14 § i stadgan anmoda den som bl, a, uppträder i strid mot bestämmelserna i 13 § alt avstiga vagn saml lämna tunnelbanans inhägnade område. Samma åtgärd fär vidtas mol den som eljesl stör ordningen eller äventyrar säkerheten pä vagnen eller inom stationsområdet. Trafikpersonalen pä tunnelbanan anses inle åtnjuta s, k. ämbetsskydd och äger inte befogenhet att använda våld för att genomföra tjänsteåtgärd.

Enligt kungörelsen (1970:561) om upprätthållande av ordning och säkerhet inom järnvägsområde äger järnvägstiänsteman befogenhet att frän järnvägens område avlägsna den som uppträder berusad eller stör ordningen eller genom sitt uppträdande äventyrar säkerheten i järnvägs­driften. Han får i trängande fall la sådan person i förvar men skall ofördröjligen underrätta polisman. Förvar får bestå till dess polisman kommer tillstädes eller behovet av förvar eljest upphör. Beträffande våldsanvändning vid genomförande av tjänsteåtgärd av anfört slag gäUer samma regler som i 16 § PI stadgas för polismans bruk av våld och som tidigare berörts i samband med 17 § Pl, Järnvägstjänsteman åtnjuter samma skydd som polisman.

7,1.2  Lämnade uppgifter om rådande förhållanden

I framställningar och uppvaktningar av enskilda personer och organisa­tioner av olika slag har framhållits att förhållandena under det senaste året pä många platser framför allt i storstadsområdena blivit sådana att man där inte längre kan känna sig säker lill person och egendom. Fylleri, narkotikamissbruk, langning, trakasserier, rån, stölder och skadegörelse sägs utgöra vardagliga inslag. Polisledningen i Stockholm och polischefer­na i andra stora distrikt framhåller att särskilt ungdomars beteenden karakteriseras av ökad hänsynslöshet och tilllagande missbruk av alkohol och narkotika.

Stockholms köpmannaförbund lät 1971 verkställa en undersökning benämnd Oroshärdar i stockholmsregionen första halvåret 1971  - an-

Prop. 1973:115

120

gående förekomsten av viss brottslighet och annan störande verksamhet i anslutning till detaljhandelsbutiker i stockholmsområdet. Sammanlagt omkring 2 500 detaljhandelsföretag deltog i undersökningen. Denna visade bl, a, att under perioden totalt drygt 3 500 tillgrepp avslöjats på dagtid i nära 1 000 av de ifrågavarande butikerna, att övergrepp mot personalen noterats i 187 butiker och antastanden av kunder i 339 butiker, att fylleriförseelser förekommit någon gång i närheten av varannan butik samt alt man i 458 butiker konstaterat eller haft anledning förmoda alt handel med stulna varor förekommer.

En motsvarande undersökning gjordes hösten 1971 inom Örebro län och gav likartat resultat.

Kommissionen har haft överläggningar i frågan med representanter för olika näringsidkare och deras personal saml för polisen och Stockholms lokaltrafik. Från såväl förelagar- som arbetstagarsidan uppgavs därvid all butiksstölderna ökat i antal och samtidigt förändrat karaktär. Medan de tidigare begicks i smyg blir det numera aUt vanligare alt de förövas helt öppet av mindre grupper av personer - ej sällan narkolikapåverkade -som opererar tillsammans och hotar butiksinnehavare och expediter om dessa försöker hindra tillgreppen, ÅtskUliga fall av våld har förekommit och del har också inträffat att personalen hotals med repressalier efter arbetets slut. Man påtalade vidare från näringsidkarnas sida alt handel med stulna varor pågår helt öppet på allmänna platser i Stockholms centrum. Från de anställdas sida framhölls att ölägenheterna delvis sammanhänger med sent öppethållande, sättet all saluföra varorna och begränsade personalresurser.

Från AB Stockholms lokaltrafik framhölls alt ordningsförhållandena är särskilt svåra i tunnelbanan. En förutsättning för alt trafiken där över huvud taget skall kunna upprätthållas är den särskUda polisstyrka för tunnelbanans bevakning som funnits sedan 1967, Styrkan omfattar numera 120 man men har visat sig vara otillräcklig. Antalet ingripanden ökade från cirka 7 000 är 1970 till nära 14 000 år 1972, Det har också förmärkts en ökad tendens till våld mot personalen. Antalet överfall och knivhot var 19 under andra halvåret 1971 och 45 under andra halvåret 1972, På vissa stationer är situationen sådan att det inte gär att rekrytera spärrvakter pä frivillig väg utan personal måste kommenderas till tjänst­göring dag för dag. När trafiken upphör på natten måste dessa stationer stängas med hjälp av ordningsvakter och personalen måste ofta eskorteras hem. Kvällstid innebär ungdomsgårdarnas stängning ofta svåra ordnings­problem för intilliggande stationer. Man har sett sig nödsakad att byta till pansarglas i biljetthytterna och att stänga för allmänheten avsedda toaletter och ta bort soffor pä perrongerna m. m. Skadegörelsen på bolagets egendom kostade 1971 cirka en miljon kronor och 1972 omkring 2,6 mUj. kronor.

Från polisens sida vitsordades de uppgifter om ordningsförhållandena i Stockholm och dess tunnelbana som lämnats kommissionen av detalj­handelns och AB Stockholms lokaltrafiks representanter. Man uppgav dock alt situationen i city blivit något bättre sedan man i oktober 1972

Prop. 1973:115

121

inrättat en särskild polisstyrka för detla område och intensifierat patrul­leringen där, 1 gengäld har ordningshållningen försämrats pä andra håll i Stockholm, framför allt i förorterna. Del framhölls också att de personer som omhändertagits enligt 33 § barnavårdslagen eller 17 § PI vanligen släpps efler en kort stund och snart är tillbaka pä samma plats och fortsätter all störa ordningen.

Sistnämnda iakttagelse bekräftas av en av rikspolisstyrelsen utförd undersökning angående tillämpningen under 1972 av 33 § barnavårds­lagen och 17 § Pl i tolv olika polisdistrikt, däribland de tre största (Bilaga B). Undersökningen visar alt det första stadgandet så gott som uteslutan­de tillämpades i Stockholm och Göteborg och alt antalet omhändertagan­den var mycket lågt, 71 i Stockholm och 42 i Göteborg, Ingripanden med stöd av 17 § Pl förekom i betydligt större utsträckning, Genomsnitls-tiden för frihelsberövandenas längd uppgick till en timme och 50 minuter, I Stockholm var tiden en timme och 26 minuter medan den i Göteborg var 47 minuter,

7,1,3  Vidtagna åtgärder och pågående utredningar

Är 1959 utfärdade Kungl, Maj:t vissa cirkulär angående åtgärder i brottsförebyggande syfte m, m, (1959:474, 492 och 604), Däri under-ströks betydelsen av ell regelbundet samarbete mellan socialvårdsmyndig­heter, skola och polis saml andra berörda myndigheter och ideella organisationer. Man rekommenderade därför i cirkulären att särskilda samarbetsorgan skuUe bildas i kommunerna för regelbundna överlägg­ningar om ifrågavarande problem.

Är 1964 inrättades ett centralt samarbelsorgan för åtgärder mot ungdomsbrottsligheten. En i samarbetsorganet ingående arbetsgrupp fick i uppdrag att överväga förutsätlningarna för ett bättre brottsförebyggan­de samarbete på del lokala planet. Arbetsgruppen lät genomföra en landsomfattande undersökning. Denna visade att de i 1959 års cirkulär lämnade rekommendationerna inte hade följts i önskvärd utsträckning. Undersökningen redovisades i promemorian Samarbete i brottsförebyg­gande syfte (stencil, justitiedepartementet 1969:2), I promemorian kon­staterade man också all samhället undergått viktiga förändringar sedan cirkulären utfärdats och pekade bl, a, på den fortgående urbaniserings­processen och arbetstidsförkortningen saml del missbruk av narkotika, thinner och mellanöl som börjat göra sig gällande bland ungdomen. Enligt arbetsgruppens mening var del därför moiiverat att ersätta cirkulä­ren med en författning, som innebar skyldighet att tillsätta samarbels­organ i tätorter över viss storlek.

Med upphävande av 1959 års cirkulär utfärdade Kungl, Maj:t 1970 ett cirkulär till socialstyrelsen, skolöverstyrelsen, rikspolisstyrelsen, samtliga länsstyrelser, polismyndigheter, länsskolnämnder, barnavårdsnämnder och skolstyrelser om intensifierat samarbete mellan barnavårdsnämnd, skola och polis (1970:5 1 3), I cirkuläret framhälles all samhällets resurser för   att   främja   barns   och   ungdoms   utveckling  samt  förebygga  och

Prop. 1973:115

122

motverka brottslighet och annan missanpassning bland barn och ungdom måste samordnas och utnyttjas effektivt. För alt främja planering och samordning av dessa resurser rekommer\deias därför att samarbetsorgan bildas i kommunerna mellan framför allt barnavårdsnämnd, skola och polis såvida inte sådant organiserat samarbete uppenbarligen är obehöv-Ugt, Initiativ tUl all samarbelsorgan bildas bör enligt cirkuläret i första hand las av barnavårdsnämnden och länsstyrelserna åläggas alt verka för att samarbetsorgan bildas där sådant behövs. Det framhälles att samar­betsorganel bör verka för alt samarbetet på fältet bedrivs i lämpliga former med bl, a, uppsökande verksamhet saml information i barna- och ungdomsvårdande frågor.

Socialstyrelsen, skolöverstyrelsen och rikspolisstyrelsen har i enlighet med vad som föreskrives i 1970 års cirkulär gemensamt utarbetat råd och anvisningar för hur det intensifierade samarbetet mellan barnavårds­nämnd, skola och polis bör bedrivas (intagna i nr 23/71 av socialstyrel­sens Råd och anvisningar), I dessa anvisningar framhälles att uppsökande verksamhet är en av de viktigaste aktiviteterna i det förebyggande arbetet. Härom sägs bl, a, följande.

Den sociala barna- och ungdomsvården och polisen bedriver såväl en egen som en gemensam uppsökande verksamhet. På vissa håll har barnavårdsnämnden inrättat särskilda tjänster, t, ex. fältassistenter, som vid sin uteljänst tar kontakt med enskilda ungdomar och ungdomsgrup­per och ger råd och hjälp; ofta följs detta upp genom olika sociala åtgärder. Denna fältverksamhet har stor betydelse för att nämnden tidigt skall fä kontakt med ungdomar som är utsatta för risker av olika slag. Assistenterna har ofta kontakt med polisen, även om de inte deltar i polisens palrullering. Även nyklerhetsnämnden bedriver en egen uppsö­kande verksamhet,

Sampatrullering av representanter för socialvård och civilklädd polis förekommer på många håll och kan vara organiserad på olika sätt. Pä vissa orter deltar en representant från socialvården i sådan palrullering en gång i veckan, pä andra håll flera gånger i veckan efler en lurlista. Ibland sker sampatrullering mera sporadiskt då behov föreligger. På andra håll har barnavårdsnämnden och nyklerhetsnämnden jourhavande, som finns tillgängliga men inte deltar i palrullering.

Gemensam uppsökande verksamhet blir främst av betydelse pä större orter. Den kan ske såväl under nätter som under dagtid. Frekvensen och arbetssättet blir beroende på ortens storlek och problemens art. Genom polisens observationer och tillgång till information om olämpliga miljöer och företeelser samt polisens tekniska resurser kan detta samarbete betraktas som ett viktigt led i det förebyggande arbetet. Hur den uppsökande verksamheten bäst bedrivs - genom socialvården, genom polisen och gemensamt - beror i hög grad på lokala förhållanden, på resurserna, på de personer som engageras i verksamheten och på vad man kan och har möjlighet alt åstadkomma i fråga om efterföljande åtgärder, 1 många fall är en samlad insats nödvändig. Del blir således inte fråga om "antingen-eller" ulan "både-och", när problemens omfattning och karak­tär motiverar detta. Huvudsaken är att ett samarbete sker, baserat på ett ömsesidigt förtroende och alt vattentäta skott mellan de olika förvalt­ningarnas verksamhet undviks.

Svårigheterna att anordna en gemensam uppsökande verksamhet kan delvis bero pä personalbrist, men ocksä på alt de olika myndigheterna har

Prop. 1973:115

123

olika inriktning i sitt arbete och skilda referensramar. Medan barnavårds­nämndens funktion främst är att vara ett serviceorgan, har polisen en starkare kontrollfunktion. Den sociala och brottsförebyggande verksam­heten har nu fått högre prioritet än tidigare i polisens arbete. För att erhålla en bättre samordning och ett effektivare utnyttjande av de gemensamma resurserna bör samarbetet i den uppsökande verksamheten förstärkas.

Erfarenheterna av den praktiska verksamheten ute i kommunerna är skiftande. I de tidigare samarbetscirkulären var det polisen som hade ålagts att ta initiativet till alt bilda samarbelsorgan och vidla åtgärder i den gemensamt bedrivna verksamheten. 1 en rad kommuner hade samar­betet normaliserats efter dessa riktlinjer och fungerade väl, I vissa kommuner har verksamheten fortsalt på ungefär samma säll som tidiga­re, 1 andra kommuner har samarbetet upphört, eftersom polisen inte längre har initiativet och några åtgärder inle har vidtagits från den sociala sidan, I många faU råder stor osäkerhet om samarbetets former och innehåll.

Våren 1972 gav Svenska kommunförbundet ut en promemoria angåen­de allmänt förebyggande barn- och ungdomsvård (Samarbete socialvård­skola-fritid m, fl,), I promemorian konstateras att en allmän osäkerhet råder beträffande ansvar och organisation inom den allmänt förebyggan­de ungdomsvårdens område och att många problem kan elimineras genom ett meningsfullt samarbete på olika nivåer mellan berörda sam­hällsorgan. I delta syfte redovisas i promemorian en modell för sam­verkan mellan de nämnder som på ett eller annat sätt handlägger barn-och ungdomsfrågor i kommunen. Genom modellen skapas organ dels för planeringsarbetet på förlroendemannanivån (programgruppen) dels för samverkan på tiänstemannaplanet (planeringsgruppen). Under erinran om 1970 års cirkulär om intensifierat samarbete mellan barnavårdsnämnd, skola och polis framhälles vidare i kommunförbundels promemoria alt man för all undvika dubbelarbete bör eftersträva alt så långt möjligt samordna programgruppens och det i cirkuläret rekommenderade sam­arbetsorganets arbetsuppgifter liksom planerings- och samarbetsgrupper­nas uppgifter, varvid cirkulärets intentioner bör kunna uppfyllas.

Från polisens sida hävdas att kommunförbundels promemoria har fått den praktiska konsekvensen alt del redan tidigare bristfälliga samarbetet mellan de kommunala organen och polisen ytterligare har försvagats. Man har sålunda i en hel del kommuner kommit att prioritera eller uteslutan­de tillämpa de i promemorian rekommenderade samarbetsformerna medan polisen i stort sett har lämnats utanför,

I ett ännu inte godkänt förslag lill gemensamt uttalande av berörda statliga myndigheter rikspolisstyrelsen, skolöverstyrelsen och social­styrelsen samt kommunförbundet framhälles att oklarheterna vid tillämpningen av 1970 års cirkulär och kommunförbundets promemoria föranlelts av att inrättande av samarbetsorgan rekommenderas i bägge dokumenten. Det understrykes att ett vanligen mycket frekvent samar­betsbehov gäller förhållandet mellan de kommunala organ, som fullgör uppgifter inom bama- och ungdomsvården, och polisväsendet samt all

Prop. 1973:115

124

det för både de kommunala organens och polisväsendets verksamhet är av stor betydelse att man fortlöpande hälls orienterade om varandras planer, I åtskilliga fall, heter del vidare i del föreslagna uttalandet, lorde en lämplig lösning kunna vara att företrädare för polisväsendet fortlöpande deltar i arbetet inom "planeringsgrupp" och "programgrupp", där kom­munförbundets samverkansmodell tillämpas, medan det i andra fall kan vara mest ändamålsenligt alt bibehålla ett sådant fast samarbetsorgan som avses i cirkuläret.

Narkomanvårdskommittén har i sitt belänkande (SOU 1969:52) Nar­kotikaproblemet del 111 berört frågan i vad mån polispersonal skall ingå i den på narkotikamissbrukare inriktade uppsökande verksamheten. Enligt kommittén kan vissa omständigheter anföras lill stöd för en sådan organisation. Sålunda har polisen, framhålls det i betänkandet, kontinuer­lig tillgång till information om missbrukarmiljöerna och bekväm tillgång till sådana tekniska hjälpmedel som underlättar verksamheten. Övervä­gande skäl talar dock enligt kommitténs uppfattning för att värdorganen organiserar en uppsökande verksamhet som i och för sig är skUd från polisens men som i viss utsträckning sker i samarbete med skyddspolisens brottsförebyggande verksamhet. Det betonas att genomförandet av so­cialvårdens verksamhet inte bör innebära att den direkt kan utlösa en lagföring, vilket skulle motverka ändamålet med den uppsökande verk­samheten.

Frågan om samarbete mellan polis och uppsökande verksamhet be­handlas ocksä i den av socialstyrelsen i januari 1973 utgivna skriften "Behandling av narkotikamissbrukare. Erfarenheter och rekommendatio­ner". Det konstaleras här att sampatrullering tidigare förekommit i Malmö och Uppsala men sedermera upphört. Anledningen lill denna utveckling anges av företrädare för socialförvaltningarna i nämnda kom­muner vara att många missbrukare drar sig för alt ta kontakt med en sådan gemensam uppsökande verksamhet. Från Göteborg, som för närvarande är den enda plats där polispersonal deltar i den på narkotika­missbrukare inriktade uppsökande verksamheten, redovisas däremot posi­tiva erfarenheter av detta samarbete som såvitt man kunnat märka inte medfört någon negativ reaktion från missbrukarnas sida. Socialstyrelsen uttalar inte någon egen uppfattning i frågan,

1 Stockholm har de rådande förhållandena föranlett socialborgarrådet Sören Carison att i en promemoria till kommunstyrelsen den 18 januari 1973 föreslå en förstärkning av de kommunala socialorganens insatser och en utökad samverkan med polisen, I promemorian redovisas inled­ningsvis de åtgärder som redan vidtagits för att söka komma till rätta med de svårlösta sociala frågor som kan sammanfattas som den s, k. citypro­blematiken. Bl, a, pekas på den satsning, som sedan början av 1960-lalel ägt rum för att rehabilitera bostadslösa, ofta gravt socialt handikappade människor, samt inrättandet utöver den reguljära barnavärdsbyrå- och ungdomsgårdsverksamhelen - av speciella lokaler och enheter för direkt arbete med cilyungdomen och dess problem. Vidare omtalas alt nya resurser under 1973 tillkommer för det sociala arbetet i city, exempelvis

Prop. 1973:115

125

en social dygnsjour för personer över 30 år med resurser att även kunna bistå polisen i fal! av sociala nödsituationer, ett nytt rådgivnings- och kontaktcentrum som direkt förstärkning av del fältarbete som barna­vårdsnämnden bedriver samt nya behandlings- och inackorderingshem jämte en fältstalion som bas för del uppsökande arbelet inom ramen för nykterhetsnämndens narkomanvård. Utöver dessa redan beslutade eller planerade reformer föreslås i promemorian all det redan existerande samarbetet mellan barnavård, polis och skola utvidgas till att omfatta även äldre åldersgrupper genom att social- och nykterhetsvårdsförvalt-ningarna integreras i samarbetet. Vidare förutskickas tillsättandet av en expertgrupp med företrädare för social-, barnavårds- och nykterhelsvärds-förvaltningarna, finansledningen, polisen och skolan. Gruppens uppgift skall vara att samordna insatserna och utarbeta ell handlingsprogram för fortsatta samordnade åtgärder i city.

7,2  Överväganden och förslag

7,2,1   Bakgrunden och orsaken till de rådande förhållandena

Som framgår av redovisningen i tidigare avsnitt är ordningsläget på allmänna platser och kommunikationsmedel otillfredsställande. För att hell komma lill rätta med missförhållandena krävs en fullständig kunskap om orsakerna till den aktuella situationen. Någon sädan kunskap har vi inle. Kommissionen vill emellertid helt kort redovisa sin egen uppfattning om bakgrunden till del rådande lägel. Det är här fråga om problem av sådan storlek och svårighetsgrad och med beröringspunkter lill så många skilda områden och företeelser, alt man svårligen kan undvika vissa förenklingar och generaliseringar.

Bland den typ av brottslighet och ordningsstörning som del här är fråga om finns säkerligen en del som i mer eller mindre hög grad kan betecknas som lillfällighetsförseelser. Det kan gälla enstaka fylleriförseel-ser eller av andra särskilda omständigheter utlösta impulshandlingar av skilda slag, I ett övervägande antal fall är emellertid förhållandena enligt kommissionens mening annorlunda. Här avses inle bara fall då det finns skäl anta all gärningsmannen har utbildat eller är på väg att utbilda ett missbruk av alkohol eller narkotika utan alla de fall där det inträffade kan uppfattas som ett symptom på något bakomliggande, allvarligt missförhållande. Som exempel kan nämnas bristande fysisk eller psykisk hälsa, bostadsproblem, arbetslöshet, anpassningssvårigheter eller liknande problem som många gånger i sin tur kan härledas tillbaka lill andra bakomligjjande faktorer, t, ex, uppväxt- och utbildningsförhållanden.

Kommissionen har som tidigare nämnts uttalat som sin uppfattning om gatufridsproblemets yttersta orsaker all de åtgärder och insatser som krävs för att komma till rätta med nuvarande missförhållanden främst faller utanför det i vederlagen mening kriminalpolitiska området. Delta gäller i särskilt hög grad det mera långsiktiga, förebyggande arbelet. Det är  i   del  sammanhanget av stort värde att  man  satsar på ökade och

Prop. 1973:115

126

målinriktade insatser för fritidsverksamheten. Men även i det kortsiktiga perspektivet har frågor om vård och behandling samt andra socialvärdan­de insatser en central betydelse. Vad det här är fråga om är åtgärder som syftar till att förbättra bl, a, sjuk- och socialvårdens möjligheter att effektivt hjälpa människorna med deras problem. Av stor betydelse i sammanhanget är den förebyggande och uppsökande verksamheten. Man bör sålunda sträva efler all de myndigheter och organ, som genom konstruktiva insatser av skilda slag har de bästa förutsätlningarna att bryta en negativ utveckling eller att åstadkomma en varaktig rehabilite­ring, så skyndsamt som möjligt kan komma i kontakt med de personer som behöver deras hjälp. Kommissionen vill här erinra om all det enligt gällande lagstiftning i första hand åligger barnavårdsnämnderna att i fräga om barn och ungdomar utöva de tvångsbefogenheter som kan vara nödvändiga för att skydda den unge själv eller andra människor mot skadliga följder av hans beteende.

Polisens medverkan i dessa sammanhang är under överskådlig tid ett värdefullt medel när det gäller att söka infria tidigare angivna målsätt­ning. Det är sålunda ofrånkomligt all polisen i allmänhet har goda förutsättningar att i sin verksamhet göra iakttagelser och samla informa­tion som är av stort värde för bl, a. de socialvårdande myndigheterna. Som kommissionen redan framhållit är det inte minst av detta skäl nödvändigt att del ömsesidiga samarbetet mellan polisen och socialvär­dens organ blir så friktionsfritt och effektivt som möjligt. Polisens arbete kan inte betraktas som artskilt från den verksamhet som bedrivs av andra samhällsorgan, däribland skola och socialvård.

Av redogörelsen för gällande bestämmelser i avsnitt 7.1.1 framgår att polisen genom föreskrifter i skilda författningar har tillagts befogenhet att under vissa, särskilt angivna förutsättningar ingripa mot eller omhän­derta en person av annat skäl än att denne har begått eller kan misstänkas ha gjort sig skyldig till brott.

Kommissionen har i enlighet med vad som angetts i direktiven sökt bUda sig en uppfattning om hur den praktiska tillämpningen av dessa författningar har kommit att gestalla sig. De bestämmelser som därvid varit mest aktuella är reglerna i 17 och 18 §§ polisinstruktionen (PI) om enskild polismans möjligheter att göra tillfälliga omhändertaganden, I förstnämnda paragraf anges under vilka förutsättningar ett omhänderta­gande får ske för att upprätthålla allmän ordning eller för att avvärja straffbelagd gärning. Reglerna i 18 § gäller ingripanden med sikte på en efterföljande tillämpning av vissa bestämmelser om omhändertaganden i skilda specialförfatlningar, främst 33 § barnavårdslagen (BvL), 21 § nykterhetsvårdslagen och 7 § lagen om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall.

Som underlag för sin bedömning av tillämpningen av ifrågavarande författningsbestämmelser har kommissionen tagit del av skilda utredning­ar och sammanställningar som verkställts av bl, a. rikspolisstyrelsen. Frågan om de praktiska erfarenheterna har vidare blivit närmare belyst vid de sammanträden som kommissionen hållit med olika representanter

Prop, 1973:115

127

för bl, a, socialvården och polisen.

En sammanställning av uppgifter från tio polisdistrikt, däribland Stockholm, Göteborg och Malmö, om antalet omhändertaganden enligt 17 § Pl och 33 § BvL under år 1972 (Bilaga B) visar bl. a. att antalet ingripanden enligt sistnämnda lagrum är mycket lågt vid en jämförelse med ingripandena mol ungdom under 20 år enligt 17 § Pl, nämligen 11 5, fördelade på fyra distrikt, mol 2 863. Det totala antalet ingripanden enligt 17 § Pl i berörda tio polisdistrikt uppgick till 5 467, I medeltal har dessa frihetsberövanden varat 1 timme 50 minuter. För Stockholm, Göteborg och Malmö redovisas den genomsnittliga tiden till 1 timme 26 minuter, 47 minuter respektive 1 timme 35 minuter.

Skälen till all ett omhändertagande enligt 17 § Pl i regel bUr mycket kortvarigt bör i första hand sökas i berörda bestämmelser och i den praxis som utbildats pä detla område inle minst genom skilda uttalanden av justitieombudsmannen, EnUgt 20 § Pl får den som omhändertagits enligt 17 § hållas i förvar "endast sä länge han skulle utgöra en omedelbar fara för allmän ordning och säkerhet om han frigavs", I praktiken anses denna föreskrift innebära att frihetsberövandet måste begränsas lill en kortare tidsrymd. Som stöd för en sådan tolkning har bl, a, åberopats ett av inrikesministern är 1962 i första kammaren lämnat interpellationssvar angående polismyndighets rätt alt ingripa vid hot om våld, Äv svaret framgår att en omhändertagen i sådant fall fär kvarhållas blott under en mycket begränsad tid, i allmänhet endast under några timmar.

Av nyss redovisade uppgifter sammantagna med skilda uttalanden inför kommissionen framgår lill en början alt tillämpningen av 1 8 § Pl och 33 § BvL numera i del närmaste har upphört. Dessa iakttagelser bestyrks av svaren på de förfrågningar angående erfarenheterna av tillämpningen av nämnda bestämmelser i BvL som socialstyrelsen under januari 1973 inhämtat från barnavårdsnämnderna i nio olika kommuner.

Det finns säkerligen ell flertal faktorer som har medverkat till denna utveckling. Kommissionen vill i detta sammanhang endast peka pä några av dessa förhållanden. Del mest betydelsefulla är sannolikt de förändring­ar i fråga om barnavårdsnämndernas tillämpning av bestämmelserna om ingripanden och ätgärder med stöd av 25 § BvL som har ägt rum och som torde ha sin grund i en behandlingsideologi där principen om frivillig medverkan tillmäts en allt större betydelse. Eftersom polismyndighetens befogenhet enligt 33 § BvL kringgärdas av villkoret att det i del enskilda fallet skall "föreligga sannolika skäl för att ingripande med stöd av 25 § är påkallat" ligger del i sakens natur att en förändring i fråga om tillämpningen av nyss angivna bestämmelse måste få återverkningar för tolkningen av 33 §, Den osäkerhet som därvid har uppkommit vid bedömningen av möjligheterna till ingripande kommer naturligtvis i hög grad att öka svårigheterna för den enskilde polismannen när det gäller för honom att under sin dagliga verksamhet snabbt kunna avgöra om ett omhändertagande enligt 1 8 § Pl kan vara moiiverat. Kommissionen har skäl att tro att hithörande problem vid den praktiska tjänsteutövningen till en del kan ha sin grund i bristande information angående barnavårds-

Prop. 1973:115

128

myndigheternas åtgärder i de fall då ingripanden har gjorts. Det bör därvid beaktas att ingripande med stöd av 25 § BvL inte förutsätter ett sannolikt beslut om omhändertagande för samhällsvård enligt 29 § BvL utan även innefattar sådana mindre ingripande men förebyggande åtgär­der som avses i 26 § BvL, exempelvis hjälpålgärder, innefattande råd och stöd, samt omhändertagande för utredning enligt 30 § BvL,

Vad gäller tillämpningen av 17 § Pl har kommissionen till en börian observerat att det totala antalet ingripanden med slöd av denna bestäm­melse under är 1972 i Göteborg uppgick till 2 653 medan motsvarande siffror i Stockholm och Malmö var 1 941 respektive 384, Skillnaderna är påfallande, inte minst mot bakgrund av vad som sagts om ordningsläget i Stockholm, Det kan i detta sammanhang finnas skäl notera att i Göteborg samtliga omhändertagna under 20 är (1 885) har överlämnats till socialförvaltningen för vidare åtgärder. Kommissionen har inte haft tillgång till motsvarande andel för Stockholms del men det finns anledning anta att siffrorna är lägre för Stockholms del.

Av väsentlig betydelse i detta sammanhang är givetvis polisens resurser. Till bilden hör också alt ett frihetsberövande enhgt 17 § Pl som regel är myckel kortvarigt och att den polisman som har företagit ingreppet inte sällan har kunnat konstatera att vederbörande omedelbart därefter återvänt till samma plats och fortsatt sin ordningsstörande verksamhet. Vidare bör beaktas att i den mån det är fråga om ungdomar eller personer med uppenbara alkohol- eUer narkotikabesvär berörda social­vårdsorgan regelmässigt fär underrättelse om omhändertagandel, medan polismannen ofta saknar information om i vad mån hans åtgärd följs upp genom positiva insatser. Detta kan medföra att polismannen i många situationer tror att ett ingripande enligt 17 § Pl skulle vara meningslöst.

Det kan också med skäl ifrågasättas om de mycket korta omhänderta­ganden som nu sker ger ett resultat, såväl när det gäller att hindra ordningsstörande verksamhet som framför allt när det gäller positiva åtgärder för att lösa den omhändertagnes problem.

Kommissionen har, som tidigare nämnts, den uppfattningen att de förhållanden som ligger bakom gatufridsstörningarna och möjligheterna att komma till rätta med dessa i betydande utsträckning är ett problem som bör lösas med andra insatser än polisiära ingripanden, Ätgärder som t, ex, förstärkningar av olika vårdorgans uppsökande verksamhet liksom inrät­tandet av sociala jourorgan bör redan på kort sikt kunna verksamt bidra till bättre förhållanden i dessa avseenden. Kommissionen är emellertid medveten om att det under överskådlig tid likväl kommer att finnas ett jämförelsevis stort behov av en befogenhet för polisen att tillfälligt omhänderta den som stör eller hotar den allmänna ordningen och säkerheten,

Å andra sidan bör man inte betrakta ett omhändertagande av det slag det här är fråga om som en i huvudsak repressiv åtgärd. Fränsett syftet att hindra den som stör ordningen från att fortsätta med det bör sålunda frihetsberövandet ge möjlighet till närmare utredning av den omhänder­tagnes sociala förhållanden och i många fall ge ett värdefullt tillfälle lill

Prop. 1973:115

129

omedelbara insatser av förebyggande eller rehabiliterande natur. För att denna målsättning skall kunna uppnås torde del redan i samband med det inledande förhöret kunna visa sig betydelsefullt att möjlighet föreligger tUl kontakter eller direkt samarbete med olika tjänstemän inom socialvår­den. I den mån det sedan visar sig att det i ett enskilt faU finns ett akut behov av särskilda stödinsatser eller behandlingsåtgärder blir värdet av ett sådant intimt och väl fungerande samarbete ännu mera uppenbart.

För att meningsfyllda insatser skall kunna göras säväl för att åstadkom­ma en bättre ordning på allmänna platser som för att söka lösa de bakomliggande sociala problemen krävs ett effektivt och förtroendefullt samarbete på olika nivåer mellan polisen och de sociala myndigheterna. Kommissionen behandlar denna fråga i följande avsnitt (7,2,2). Därefter tar kommissionen upp frågan hur bestämmelserna om omhändertagande av ordningsslörande personer m. m. bör utformas för att tUlgodose de nyss nämnda två syftena (7.2,3), Vidare behandlar kommissionen frågan om förstärkta insatser för att söka komma till rätta med de sociala problem som ligger bakom flertalet av de ordningsstörande beteenden som vi kan iaktta (7,2.4), Slutligen behandlas vissa lokalfrågor (7,2,5),

7,2,2  Samarbete mellan socialarbetare och polis

Människors sociala missanpassning tar sig ofta uttryck i brottslighet och ordningsslörande uppträdanden. Det är polisens uppgift att förebyg­ga och beivra brott och att svara för alt allmän ordning upprätthälls, Ätgärder för att komma till rätta med de bakomliggande problem på vilka brottslighet och ordningsstörande är ett symptom ankommer på de sociala myndigheterna och befattningshavarna. Det är självklart all samhällets insatser av nu angivet slag måste samordnas. Del förutsätter ett effektivt och förtroendefullt samarbete mellan socialarbetare och polis.

Eftersom det till en betydande del är fråga om ungdomar blir frågan om samarbetet mellan barnavårdsnämnd och polis särskilt aktuellt, 1 många fall rör del sig om personer med akuta alkohol- eller narkotika­problem. Om man utgår från de aktuella personernas skilda situationer och levnadsförhållanden står del över huvud taget klart att behovet av samarbete inte bara omfattar nu nämnda organ utan i praktiken berör hela socialvården, sjukvärden, skolan, arbetsmarknadsmyndigheterna och andra myndigheter och organisationer.

För kommissionen har intresset i detla sammanhang främst kommit alt inriktas på frågan om en effektivare samverkan mellan socialvården och polisen. Detta ställningslagande grundas inte bara på det förhällandet att en stor del av det förebyggande eller rehabiliterande arbete som behöver sättas in i anslutning till skilda polisiära ingripanden enligt gällande ansvarsfördelning samhällsorganen emellan skall ombesörjas eller initieras genom socialvårdens försorg. Det finns många andra nära beröringspunkter mellan dessa båda samhällsorgan. Polisens verksamhet ger sålunda ofta kunskaper och erfarenheter som kan vara av stort värde

9 Riksdagen 1973. 1 saml Nr 115

Prop. 1973:115

'30

för de sociala myndigheterna. Detta gäller inte minst möjligheterna att genom snabba kurativa insatser eller andra åtgärder förhindra en hotande kriminalisering eller annan social missanpassning.

När man här talar om samarbete mellan socialvården och polisen är det i praktiken egentligen fråga om två delvis olika former för samverkan. Det gäller sålunda säväl den mera övergripande och planerande verksam­heten som de mera vardagliga yrkeskontakterna mellan polismän och socialarbetare.

Den naturliga ramen för förstnämnda form av samarbete är det samarbetsorgan mellan framför allt barnavårdsnämnd, skola och polis, som avses i Kungl, Maj:ts cirkulär 1970:513. Rekommendationer om bildande av sådana samarbelsorgan hade dessförinnan gjorts i vissa år 1959 utfärdade cirkulär, Samarbetsorganels uppgift är att se lill att samhällets resurser för all främja barns och ungdoms utveckling saml förebygga och motverka brottslighet eller annan missanpassning samord­nas och utnyttjas effektivt.

Vid de överläggningar som kommissionen har haft med företrädare för socialvården, poUsen och skolöverstyrelsen har framkommit att erfaren­heterna från del aktuella samarbetet är myckel skiftande. Inom vissa kommuner har samarbetet sålunda fungerat bra. I andra fall däremot har avsikten bakom cirkuläret inte kunnat förverkligas. Det har sålunda uppgetts all del finns många exempel pä kommuner där något samarbets­organ över huvud laget inte har bildats eller där verksamheten blivit mycket sporadisk och begränsad eller inskränkts till en ren formsak.

Enligt cirkuläret 1970:513 bör samarbetsorganen varje år före den 1 mars lämna en berättelse om sin verksamhet under föregående år till socialstyrelsen och länsstyrelsen.

År 1972 inkom till socialstyrelsen sådana berättelser för verksamheten år 1971 från 290 av landets 464 kommuner. Vissa av dessa berättelser har varit mycket kortfattade och i många fall endast innehållit en uppgift om att ett samarbetsorgan finns inrättat. Det är därför svårt att med ledning enbart av dessa berättelser dra några säkra slutsatser beträffande omfatt­ningen och inriktningen av samarbetet. Det bör emellertid påpekas att bland de 174 kommuner som underlåtit att lämna någon redogörelse finns ett tiotal kommuner som har ett innevånareantal som överstiger

20 000.

Av de 290 ingivna verksamhetsberättelserna framgår bl, a, att 90 kommuner inte har haft något formellt samarbetsorgan, 1 flertalet av dessa fall har uppgivits att de informella kontakterna har varit så goda att inrättandet av ett särskilt samarbetsorgan har framstått som onödigt, I de återstående 200 kommunerna fanns samarbetsorgan i vilka berörda myndigheter i allmänhet företräddes av personer i chefsställning. Fasta samarbetsorgan fanns i 46 kommuner. Tillfälliga samarbelsorgan var sällsynta.

Av de 138 verksamhetsberättelserna för är 1972 som hitintills inkom­mit till socialstyrelsen framgår bl, a, att 36 nya samrådsorgan har bUdats under föregående år. Flera kommuner har i sina rapporter vitsordat att

Prop. 1973:115

131

samarbetet upplevs som mycket positivt. Dessa omdömen har i en del fall även gällt erfarenheter av samljänstgöring mellan polis och socialarbetare.

Materialet synes enUgt kommissionens mening ge tillräckligt belägg för slutsatsen, att intentionerna bakom cirkulär 1970:513 och i anslutning därtill utfärdade råd och anvisningar i varje faU pä vissa håll i landet ännu inle har förverkUgats pä det säll eller i den utsträckning som man haft grundad anledning att förvänta sig. Det är sannolikt flera faktorer som har medverkat härtill.

Genomförda kommunsammanslagningar och andra organisatoriska för­ändringar är exempel som nämnts i detta sammanhang. Det har vidare gjorts gällande att det i en del fall över huvud taget inte ansetts föreligga något praktiskt behov av ett fast samarbetsorgan antingen därför att det informella samarbetet redan fungerar hell tillfredsställande eller på grund av kommunens förhållandevis ringa befolkningsunderlag eller allmänna struktur. Till bUden hör emellertid även en viss oklarhet beträffande samarbetsorganets roll och ställning i förhållande till andra liknande samarbetsorgan. Härtill har bidragit att Svenska kommunförbundet under föregående är utfärdad ett cirkulär angående samarbetsformer inom den kommunala förvaltningen, vari samarbetet med polisen nämns endast i förbigående (Cirkulär 64/72 angående samarbete mellan socialvård, skola och fritid m, fl,). Till svårigheterna att få igång det samarbete som avses i Kungl, Maj:ts cirkulär lorde också ha bidragit att det har rått delade meningar om värdet av ett sådant fast och organiserat samarbete som avses i cirkuläret.

Kommissionen anser att ett effektivt och väl fungerande samarbete mellan framför allt polisen och de sociala organen är en grundläggande förutsättning för ett framgångsrikt resultat när det gäller att lösa de problem som sammanhänger med brottsligheten och den bristande ordningen. Det är därför oroande all svårigheter av skilda slag i så pass stor utsträckning som synes vara fallet har lagt hinder i vägen för ett förverkligande av de intentioner som Ugger bakom cirkulär 1970:513, Det är angeläget att dessa svårigheter undanröjs, I det syftet har en del åtgärder vidtagits.

En central ledningsgrupp med representanter för socialstyrelsen, skol­överstyrelsen och rikspolisstyrelsen har till uppgift att följa verksamheten på detta område och att verka för att cirkulärets intentioner uppfylls. Denna ledningsgrupp har under föregående år bl, a, anordnat fyra länskonferenser om samarbetsfrägoma. Till dessa konferenser inbjöds representanter för länsstyrelsen, länsskolenämnden, länspolischefen och kommunförbundet samt socialvårdskonsulenten och barnavårdskonsulen­ten. Avsikten har varit all genom muntlig information stimulera länsorga­nen all verka för bildandel av samarbetsorgan i kommunerna.

Ledningsgruppen har vidare tagit initiativet till att gemensamt med länsstyrelsen, socialvårdskonsulenten och kommunförbundets länsavdel­ning anordna en gemensam konferens för samtliga kommuner i ett län, I Västernorrlands län hölls en sådan konferens i mars 1973, Avsikten är att hknande konferenser skall hållas i övriga län.

Prop. 1973:115

132

Ledningsgruppen har även utarbetat ett omfattande informationsmate­rial som via länsstyrelserna skall sändas ut till kommunerna under våren 1973, Detta informationspaket innehåller bl, a. ljudbildband, overhead-material, förkortade Råd och anvisningar, idékatalog med verksamhets­förslag, grupparbetsuppgifter, broschyrmaUar, förslag till arbetsordning för lokala samarbetsgrupper, konferensförslag, informationslista över institutioner och material.

Vid kontakter som kommissionen har haft med kommunförbundet angående det läge som uppstått till följd av tidigare nämnda cirkulär 64/72 har representanter för förbundet betonat att det fastare organisera­de samarbete inom den kommunala förvaltningen som förbundet rekom­menderat inte syftat till att avbryta samarbetet med andra, t, ex. polisväsendets företrädare. Tvärtom har kommunförbundet med försla­gen i sitt cirkulär avsett att öka kommunernas möjligheter att effektivt fuUgöra sin del av samarbetet enligt Kungl, Maj:ts cirkulär 1970:513, En skrivelse lill samtliga kommuner i detla ämne förbereds f, n.

Kommissionen vill för sin del framhåUa följande.

Som framgått har Kungl. Maj:l redan år 1959 i olika cirkulär framhållit betydelsen av ett effektivt samarbete mellan barnavårdsnämnd, skola och polis och år 1970 har Kungl. Maj:t utfärdat nytt cirkulär om intensifierat samarbete mellan barnavårdsnämnd, skola och polis. Kommissionen har funnit att syftet med de utfärdade cirkulären inte har förverkligats i den utsträckning som varit all vänta. Sålunda har samarbetsorgan inte inrättats i ett antal kommuner där behov därav lorde föreUgga. Del har ocksä framkommit all sararådsorgan pä vissa håll inte fungerar effektivt.

Enligt kommissionens mening är det angelägel att föreliggande brister i samarbetet snarast undanröjs. Kommissionen vUl i detta sammanhang även framhålla det angelägna i all fritidssektorn bereds tillfälle all delta i samarbetet. Cirkuläret 1970:513 ålägger länsstyrelserna att verka för att samarbelsorgan bildas där sådant behövs. Mol bakgrund av vad nyss sagts är det angeläget all varje länsstyrelse snarast gör en samlad redovisning av lägel inom länet. Länsstyrelsen bör undersöka anledningen till att samarbetsorgan inte har bildals. Länsstyrelsen bör också i de fall då samrådsorgan har bildats bedöma om arbetet har fått en ändamålsenlig utformning.

Undersökningarna bör därefter redovisas till Kungl. Maj;t. På grundval härav bör Kungl. Maj:t pröva huruvida det finns behov av ytterligare åtgärder för att förverkliga intentionerna bakom cirkuläret.

Kommissionen föreslår att Kungl. Maj:l vidtar de åtgärder som föran­leds av vad nu har sagts.

För ett gott samarbete mellan polis och socialarbetare är del angelägel att ta till vara alla möjligheter alt genom ökade eller förbättrade UtbUdnings- och informationsinsatser vidga kunskaperna om och därmed även förståelsen för den inriktning och målsättning som kännetecknar respektive verksamhet. Men det mest väsentliga i detta sammanhang är de kontakter och det ömsesidiga förtroende som kan skapas inom ramen för ett närmare samarbete på fältet.

Prop. 1973:115

133

Eftersom polisen i sin uppsökande verksamhet ofta kommer i kontakt med personer som är i behov av social omvårdnad, finns skäl som talar för att en ökad samtiänstgöring skulle vara ett smidigt och ändamålsenligt sätl all lösa många av de problem det här är fråga om. En sådan ordning skulle inte bara öka socialarbetarnas möjligheter till tidiga kontakter med ifrågavarande klientel. Av minst lika stor betydelse är alt man på detta sätt kan undvika ett annars sannolikt ofrånkomligt polisiärt ingripande.

Frågan om samljänstgöring har sedan länge varit föremål för uppmärk­samhet och debatt. Rekommendationer om en ökad samtiänstgöring har bl. a. givils i Råd och anvisningar tiU cirkulär 1970:513 (23/1971).

Av tidigare nämnda verksamhetsberättelser för är 1971 framgår all gemensam, uppsökande verksamhet i någon form och omfattning har förekommit i endast 17 kommuner. I vissa av dessa kommuner har sädan verksamhet bedrivits endast vid enstaka tillfällen eller kontinuerligt en eller tvä gånger per månad.

En enkätundersökning som genomfördes av samarbetsorganel för åtgärder mol ungdomsbrottslighet och som avsåg förhållandena våren 1965 visade en avsevärt större aktivitet beträffande gemensam, uppsökan­de verksamhet i form av samtiänstgöring. Under denna tid bedrevs sålunda någon form av samtiänstgöring i mer än 50 polisdistrikt. Tendensen till en minskad samtiänstgöring framgår också i vad avser den uppsökande verksamhet som bedrivs i fråga om narkotikamissbrukare av socialstyrelsen nyligen utfärdade riktlinjer för behandlingen av narkotika­missbrukare.

Från polishåll framhålls att polisens erfarenheter från denna form av praktisk samverkan på fältet är odelat positiva. Från dess sida är man därför angelägen om att vidareutveckla denna verksamhet.

Enligt vad som uppgivils inför kommissionen bottnar föreliggande tveksamhet bland socialarbetarna gentemot samtjänstgöring i en utbredd uppfattning all en sädan form av direkt fältsamverkan lätt skulle kunna missuppfattas av klienterna. Från socialvårdshäll pekar man på att erfarenheter har visat att sådana misstankar inle bara kan spoliera tidigare mödosamt uppnådda resultat ulan även allvarligt försvåra möjligheterna till det förtroende och tillit som ulgör en grundläggande förutsättning för att det sociala arbetet skall leda lill avsett resultat. Vad närmast gäller den upp.sökande verksamhet som bedrivs i fråga om narkotikamissbruka­re uttalar socialstyrelsen i nyss nämnda riktlinjer för behandlingen av narkotikamissbrukare all det är uppenbart att en åtskillnad måste upprätthållas i de fall då ett samarbete bedöms riskera den uppsökande verksamhetens konlaktskapande och behandlingsmoliverade funktioner.

Med anledning av socialstyrelsens uttalande att ell samarbete inte får riskera den uppsökande verksamhetens konlaktskapande och behand­lingsmoliverade funktion vill kommissionen framhålla all del när det gäller alt komma lill rätta med narkotikamissbruket inte bara är fråga om all förbättra behandlingsarbetet utan också alt förhindra missbrukels spridning genom effektiva polisiära insatser mot narkotikalangningen. Kommissionen   anser   vidare   att   även   om   socialvårdens  resurser  för

Prop. 1973:115

134

uppsökande verksamhet byggs ut avsevärt i förhållande till nuläget är det orealistiskt alt tro att socialvården inle skulle vara i behov av de kunskaper som polisen får genom sin omfattande och effektiva spanings­verksamhet. Det är därför angeläget alt med beaktande av de problem som kan föreUgga i dessa sammanhang söka ta lill vara de ömsesidiga fördelar som ett intensifierat fältsamarbete kan ge. Enligt kommissionens mening bör därför samrådsorganen ägna dessa frågor särskild uppmärk­samhet med sikte pä att söka finna de mest ändamålsenliga formema för en sådan samverkan.

En annan form av direkt samarbete mellan polis och socialvård som berörts i socialstyrelsens, skolöverstyrelsens och rikspolisstyrelsens råd och anvisningar till cirkulär 1970:513 är polisens behov av alt i sin verksamhet ha möjlighet all nattelid, vid helger eller vid särskilda ungdomsarrangemang kunna kontakta förtroendeman eller tjänsteman i ansvarig ställning inom barnavården för samråd och beslut. Verksamhets­berättelserna innehåller inga uppgifter om i vilken utsträckning denna målsättning har infriats. I samband med en av rikspoUsstyrelsen nyligen företagen undersökning angående tillämpningen av 33 § barnavårdslagen har emellertid flera polischefer, främst i större polisdistrikt, betonat behovet av en social jourverksamhel för akuta fall som rör barnavård eller nyklerhetsvård.

En speciell form av samarbete mellan polis och socialarbetare förekom­mer i en del större polisdistrikt. Lokaler har där ställts lill främst barnavårdsnämndens förfogande i anslutning till polisens kriminalavdel­ning.

I Stockholms polisdistrikt har sålunda en särskild socialbyrå bestående av sju tiänstemän från socialförvaltningen placerats i kriminalavdelning­ens lokaler. Sampatrullering sker med personal från denna byrå och frän spaningsroteln. En tjänsteman frän byrån fullgör jourljänsl måndag-fre­dag kl. 17.00-02.00,.lördagar kl. 14.00-02.00 och söndagar under liden 10.00-02.00. Enligt samstämmiga uppgifter har denna jourtiänstgöring visat sig mycket värdefull.

I Göteborgs polisdistrikt har på motsvarande sätt organiserats en socialbyrå med sju tiänstemän frän socialförvaltningen. En socialassistent finns alltid tillgänglig under liden 08.00-01.00. Resten av dygnet kan en tjänsteman alltid kontaktas i sitt hem. Till polisens narkotikarotel har dessutom knutits fyra socialassistenter frän socialförvaltningens narkoli-kaseklion. Lokaler för dessa socialarbetare har ställts till förfogande vid kriminalavdelningen.

Redan år 1949 placerades en barnavårdsassistent i polishuset i Malmö med uppgift alt fullgöra barnavårdsnämndens åligganden enligt förander-sökningskungörelsen. Erfarenheterna från denna försöksverksamhet blev mycket goda, vilket ledde till att ytterligare bamavårdsassistenter succes­sivt placerades i polishuset samtidigt som deras verksamhetsområde utvidgades all omfatta även arbete på fältet. Frän början av 1957 och fram lill slutet av år 1967 medföljde således någon av barnavårdsassislen-terna vid två till tre tillfällen per vecka nattetid polisens bilar. Samarbetet

Prop. 1973:115

'35

innebar dagliga kontakter, ständiga informationsutbyten och gemensam­ma insatser i skUda sammanhang. Är 1971 behövde joursektionen större utrymme och då detta inte kunde ställas till förfogande inom polishuset, flyttades sektionen till lokaler utanför polishuset. Därigenom har samar­betet försvårats.

En liknande verksamhet har pågått i Lunds polisdistrikt sedan 1966. En socialarbetare finns sålunda alllid tillgänglig på polisstationen eUer socialförvaltningen under 40 timmar i veckan. Denna tjänstgöring har bedömts vara till stor nytta både för polis och socialförvaltning. Polis­chefen i distriktet har emellertid framhåUit alt det därutöver finns behov av en socialjour, främst under veckosluten.

Mot bakgrund av här redovisade uppgifter och vad som i övrigt framkommit vid kommissionens överläggningar med representanter för socialvård och polis har kommissionen blivit övertygad om all betydande fördelar kan uppnås genom den form av integrerad verksamhet som del här är fråga om. Redan förekomsten av en lokalmässigt helt fristående allmän socialjour är ett mycket stort framsteg. Del är likaledes en klar vinsl med ett arrangemang som innebär alt polisen har möjlighet all vid akuta behov komma i kontakt med viss beslutsfattare eller tjänsteman inom socialvården. Förslag och planer angående en utbyggnad av ifråga­varande verksamheter har presenterats under senare lid, bl. a. för Stock­holms del av socialborgarrådet.

Kommissionen återkommer i del följande tUl hur från slalsmaktemas sida stöd kan ges till socialjourverksamhet.

7,2,3  Förslag till lagstiftning och dess tillämpning

Mol bakgrund av tidigare redovisade uppgifter om tillämpningen av gällande regler och de synpunkter och principer som enligt kommissio­nens mening bör vara vägledande vid utformningen av ett institut för tillfälliga omhändertaganden pä grund av mera besvärande angrepp eller hot mol den allmänna ordningen eller säkerheten har kommissionen funnit det påkallat att företa en översyn av berörda föreskrifter i polisinstruklionen. Syftet med denna översyn är inte att söka utvidga möjligheterna lill omhändertagande av del slag som det här är fråga om. Kommissionen utgår sålunda ifrån all de kriterier som finns intagna i gällande bestämmelser i 17 och 18 §§ PI i allt väsentligt är lämpUgt avvägda. Översynen bör därför i första hand inriktas på reformer som kan innebära all del nuvarande institutet får större stadga och kan utnyttjas mera meningsfullt än f. n. Kommissionens intresse har därvid kommit all koncentreras kring frågorna om frihelsberövandels varaktighet och möj­ligheterna att utnyUja det på ett för den omhändertagne mera positivt säll.

En frihetsberövande åtgärd måste alllid betraktas som ett allvarligt ingrepp i den personUga integriteten. Redan av delta skäl framsiår del som angelägel att såväl förutsätlningarna som ordningen härför regleras i lag.  Behovet av en  reform som innebär att nuvarande bestämmelser i

Prop. 1973:115

136

17-18 §§ Pl överförs tUl en ny lag om tillfälliga omhändertaganden blir särskUt påtagligt om man som kommissionen föratsätter bör sträva efter att ge del nuvarande institutet en sädan utformning all det kan bättre tillgodose förebyggande och rehabiliterande åtgärder.

Tidigare redovisade erfarenheter från tillämpningen av framför allt 17 § Pl har visat att ifrågavarande frihetsberövanden i allmänhet är mycket kortvariga. Det kan - som redan framhållits med fog ifrågasättas om denna ordning alltid är effektiv vare sig från ren ordningssynpunkt eller när del gäller alt söka utnyttja den uppkomna situationen på ett i övrigt meningsfullt sätt. Vad angår de rena ordnings-synpunkterna har kommissionen därvid inte kunnat undgå att ta intryck av de uppgifter som lämnats från skilda häll om den utsträckning i vilken en omhändertagen f. n. inom kort återvänder till samma plats där ingreppet ägt rum och vilka negativa följder ett sådant förhållande kan ha såväl för ordningen i del enskilda fallet som för ordningssitualionen i stort. Kommissionen har därtill som tidigare nämnts kommit till den uppfattningen all den uppsökande verksamhet som polisen utövar och som av ordningsskäl leder till ett omhändertagande i görligaste mån även bör UtnyUjas för att vidta eller förbereda eventuellt behövliga förebyg­gande eller rehabiliterande insatser. Ett infriande av denna målsättning kan ibland väntas kräva mera tid för utrednings-och kontaktverksamhet än som i dag vid tolkningen av 20 § Pl i allmänhet anses tillrådligt när det gäller att kvarhålla den som omhändertagits med stöd av 17 § i samma instruktion.

Kommissionen är medveten om svårigheterna att på förhand söka fastställa vissa bestämda tidsgränser. Förhållandena i de enskilda fallen är som regel mycket olika. Det finns emellertid skäl anta alt den osäkerhet som i dag föreligger pä sina håll beträffande tillämpningen av framför allt 17 § PI och de lokala skillnader i praxis som kunnat iakttas till en del kan ha sin grund i det förhållandet att 20 § Pl inle innehåller någon sädan gräns. Med hänsyn härtill och då det tillika inte minst från rättssäkerhets­synpunkt måste anses föreligga mycket starka skäl för att frågan om frihelsberövandels längd blir närmare reglerad i en författningsbestäm­melse förordar kommissionen, att den nya lagen skaU ange vid vilken lidpunkt efler gripandet som en frigivning senast bör ske. Vid bestäm­ningen av denna lidsfrist har kommissionen funnit övervägande skäl tala för en lösning som nära anknyter till vad som enligt 23 kap. 9 § första stycket RB gäller om skyldighet alt kvarstanna för förhör. Den aktuella bestämmelsen bör sålunda föreskriva att frihetsberövandet inte får överstiga en lid av sex limmar. Kommissionen vill i detta sammanhang betona all del här är fråga om en maximitid. Kommissionen har syftat till att inom ramen för en frän rättssäkerhetssynpunkt betryggande ordning skapa förutsättningar för effektiva åtgärder för alt komma lill rätta med de problem som föranlett omhändertagandet.

För att lyckas med målsättningen alt kunna utnyttja den lid under vilken omhändertagandet består pä ett ändamålsenligt sätt är del enligt kommissionens mening av väsentlig betydelse att man kan skapa former

Prop. 1973:115

137

för och vidareutveckla ett nära och förtroendefullt samarbete mellan polisen och företrädare för skilda vård- och behandlingsorgan. Eftersom den typ av omhändertagande som det här är fråga om i betydande utsträckning sker på kvällstid och under veckoslut eller helger har hittills svårigheter förelegal för ett mera omfattande sådant samarbete.

Del råder ingen tvekan om att en utökad allmän jourverksamhel från de sociala myndigheternas sida skulle innebära en myckel stor fördel i delta sammanhang. Det kan emellertid på goda grunder ifrågasättas om man inte för i varje fall de största städernas del bör sträva efter en lösning som i ännu högre grad kan underlätta och effektivisera det aktuella samarbetet. Kommissionen har i detla sammanhang tagit fasta på de erfarenheter man har från den försöksverksamhet som bl. a. bedrivs i Stockholm och som innebär att en grupp av socialnämndens tjänstemän kontinuerligt har sin tiänslgöring förlagd till kriminalpolisens lokaler. En liknande integrerad verksamhet förekommer även i Göteborg. Företräda­re för såväl polisen som socialvården har inför kommissionen samstäm­migt framhållit vilka stora praktiska fördelar som denna fasta samarbets­form har givit. Det har även betonats att ifrågavarande verksamhet inte minst har bidragit lill en ökad förtrogenhet med och förståelse för ömse sidors arbetsmetoder och insatser. Kommissionen har mot bakgrund av bl. a, dessa erfarenheter ansett det angeläget lägga fram förslag om åtgärder som möjliggör att socialvårdspersonal i betydligt större omfalt­ning än f, n, kan finnas disponibel för det utredande och kurativa arbete som enligt kommissionens mening bör kunna sättas in omedelbart efter ett omhändertagande på grund av ordningsstörning. Kommissionen åter­kommer närmare till delta förslag i avsnitt 7.2.4.

Vid utformningen av den nya lagens bestämmelser om de förutsätt­ningar som måste vara infriade för att ett från ordningssynpunkt motiverat omhändertagande skall få ske har kommissionen till en början övervägt i vad mån rådande, förhållanden eller här föreslagna ändringar i det nuvarande institutet motiverar någon ändring av de kriterier som anges i 17 § Pl. Det skäl som måhända skulle kunna åberopas för en skärpning av villkoren är den del av förslaget som innebär att ett omhändertagande kan bli något mera långvarigt än f. n. Mot detta talar emellertid att ett omhändertagande med därpå följande möjligheter till en omedelbar utredning och snabba förebyggande insatser också av hänsyn till den omhändertagne kan vara den mest adekvata åtgärden även när det är fråga om en förhållandevis mindre svårartad störning.

Kommissionen har härvid i första hand tänkt på fall då ungdomar uppträder under inflytande av alkohol, thinner eller narkotika. Om man i sådant fall, på grund av miljö, sällskap eller andra förhållanden, har grundad anledning räkna med att det inle är fråga om något tillfälligt missbruk och att exempelvis en fortsalt ölförtäring sannolikt leder lill ett direkt lagbrott, torde de samlade preventiva och humanitära synpunkter­na kunna tillmätas en sådan avgörande betydelse att ett omhändertagan­de kan komma i fråga. Avfattningen av 17 § PI lägger enligt kommissio­nens mening inle hinder i vägen för en sådan tillämpning. Mot bakgrund

Prop. 1973:115

138

av bl. a, denna uppfattning har kommissionen, som tidigare nämnts, inte ansett det motiverat att frångå de kriterier som nämnda bestämmelser innehåller.

Vid genomgången av det material och de uppgifter om tillämpningen av 18 § PI som kommissionen har tagit del av har intresset i allt väsentiigt kommit alt koncentreras lill de omhändertaganden som kan ske med stöd av 33 § barnavårdslagen. Det har därvid visat sig att antalet ingripanden mot ungdomar i fall som avses i dessa bestämmelser är förhållandevis lågt och i allt större utsträckning tenderar att bli rena undantagsfall.

Det finns ett flertal faktorer som kan antas ha medverkat till denna utveckling. Till dessa hör som tidigare nämnts inte minst de tillämpnings­svårigheter som följer av kravet att bedöma om det i det enskilda fallet föreligger sannolika skäl för ell ingripande med stöd av 25 § barnavårds­lagen. För ett ställningslagande på denna punkt fördras sålunda en inte obetydlig förtrogenhet med berörda lagbestämmelsers innehåll och tillämpning.

Det råder enligt kommissionens mening ingen tvekan om att ungdomar i skilda åldersgrupper utgör en myckel betydande del av det klientel som stör ordningen på allmänna platser och kommunikationsmedel. Med utgångspunkt från kommissionens tidigare redovisade uppfattning om de djupare orsakerna till flertalet av dessa företeelser liksom hur man i första hand bör söka komma lill rätta med dessa problem, vill kommissionen i detta sammanhang ånyo betona vilken vikt den fäster vid en fortsatt utbyggnad av socialvårdens uppsökande verksamhet. Målsättningen bör sålunda vara att förebyggande och rehabiliterande insatser av skilda slag skall kunna sättas in i ell så tidigt skede att polisen över huvud taget inle skall behöva ingripa. En sådan ordning är naturligtvis särskilt eftersträ­vansvärd när det gäller barn och ungdom. En ökad samtiänstgöring kan ibland vara ell praktiskt och ändamålsenligt säll att realisera denna målsättning.

Oavsett vilka insatser som görs på detta område kommer det emellertid med nödvändighet alltid all finnas fall då polisen under sin tjänsteutöv­ning får kontakt med barn eller ungdom som befinner sig i en akut brydsam eller farlig situation. Del kan här vara fräga om barn som uppehåller sig i s. k. knarkarkvartar eller som hittas omtöcknade av thinner i t, ex, en rivningsfastighet. Det kan vidare gälla unga flickor som påträffas på hotellrum tillsammans med äldre, asociala personer eller som i övrigt befinner sig i en sådan situation att man kan befara alt de kommer att bli otillbörligt utnyttjade.

Det har från polisens sida gjorts gällande alt den nuvarande osäker­heten beträffande den rätta tolkningen av 1 8 § Pl och 33 § BvL i nyss nämnda eller liknande ömmande fall upplevts som mycket besvärande. 1 den mån den enskilde polismannen i en sädan situation inte kan räkna med en omedelbar insats av någon företrädare för barnavårdsnämnden tvingas han ofta till en passivitet som han själv uppfattar som ell klart misslyckande och som ofta kan vara till stor skada för den unge.

Prop. 1973:115

139

Som tidigare nämnts anser kommissionen att osäkerheten angående möjligheterna till ingripanden med stöd av 33 § BvL tUl en del kan bero pä en bland polismän förhållandevis allmänt spridd missuppfattning om vad som innefattas i uttrycket "åtgärd med stöd av 25 §" (BvL), Det bör sålunda kunna förutsättas att en barnavårdsnämnd mycket ofta kan ha anledning att vidla någon hjälpinsats eller annan förebyggande åtgärd enligt 26 § BvL i sådana faU som det här närmast är fråga om, dvs, när barn eller ungdomar i de lägre tonåren påträffas under förhållanden vilka måste betecknas som uppenbart riskabla.

För ett omhändertagande enligt 33 § BvL krävs emellertid inte bara att det föreligger sannolika skäl för all nämnden skall ingripa med stöd av 25 §. Det krävs vidare all den underåriges uppträdande eller levnadssätt innebär "fara för allmän ordning eller säkerhet" (33 § första stycket BvL) eller att den som kan antagas vara under aderton år vägrar att lämna godtagbara uppgifter om sitt namn eller sin bostad (33 § tredje stycket BvL),

Dessa bestämmelser inskränker otvivelaktigt polisens möjligheter att ingripa med ell från individualpreventiv synpunkt motiverat omhänder­tagande. Det måste sålunda förutsättas att det i en del av nyss åsyftade fall varken kan göras gällande att del föreligger en akut fara för den allmänna ordningen eller ett behov av en närmare identifiering.

Det kan sägas att sistnämnda fall av omhändertaganden inte ligger helt inom vad kommissionen har att behandla. Frågan har emellertid ett direkt samband med polisens verksamhet att upprätthålla ordningen. Med hänsyn härtill och då dessa frågor författningsmässigt bör regleras i ett sammanhang anser sig kommissionen böra ta upp även denna fräga.

Frågan om användningen av tvångsmedel inom socialvården har sedan länge varit föremål för en mycket intensiv debatt. Även om del därvid ingalunda saknats exempel på kraftiga meningsbrytningar torde det inte råda någon tvekan om all man allmänt är negativ lill tvångsåtgärder inom vårdarbetet. För denna inställning har åberopats såväl behandlingsmeto­diska skäl som principiella synpunkter. Frågan om avvägningen mellan frivillighet och tvång i detta sammanhang kan knappast isoleras från de generella ställningstaganden angående socialvårdens framtida inriktning som kan bli aktuella när den pågående socialutredningen slutfört sitt arbete. Mot bakgrund härav och då en lösning av hithörande problem endast indirekt och därtill i mycket begränsad omfattning kan få någon betydelse för ordningssitualionen i stort har kommissionen inte ansett sig böra föreslå någon ändring i 33 § BvL,

Kommissionen har vid detla ställningstagande varit medveten om att den starkt minskade tillämpningen av ifrågavarande bestämmelser inte i första hand har sin grund i alltför snävt uppställda kriterier eller i den från praktisk synpunkt sett tämligen besvärliga lagtekniska konstruktio­nen. Av väsentligt större betydelse i detta sammanhang är sannolikt inträffade förändringar i barnavårdsnämndernas tillämpning av 25 § BvL och bristande informationer från nämndernas sida om de åtgärder som vidtagits då omhändertaganden ägt rum.

Prop. 1973:115

140

För kommissionen är del emellertid angeläget att fästa uppmärksam­heten på behovet av närmare råd och anvisningar till berörd polispersonal angående tillämpningen av de aktuella bestämmelserna. Det är givetvis önskvärt att frågan om innehållet i sådana anvisningar kommer att bli föremål för samråd mellan rikspolisstyrelsen och socialstyrelsen samt att rikspolisstyrelsen och framför allt de lokala polisstyrelserna i detta sammanhang kan få tillgång till utförliga uppgifter om den praxis beträf­fande tillämpningen av 25 § BvL som utbildats inom skilda barnavårds­nämnder,

I enlighet med här redovisade överväganden föreslår kommissionen att en bestämmelse som motsvarar 18 § Pl förs in i den nya lagen, vars samband med barnavårdslagen, nykterhetslagen, lagen om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall och utlänningslagen därigenom kommer att bli exakt delsamma som enligt gäUande ordning.

Som redan anförts har emellertid av de uppgifter och erfarenheter från polisens spaningsverksamhet som redovisats inför kommissionen fram­gått, att del ibland förekommer fall då mycket starka humanitära skäl kan åberopas för en åtgärd som innebär att ett barn omedelbart avlägsnas från en för dess hälsa eller utveckling uppenbart farlig miljö men där kriterierna i gällande föreskrifter inte ger möjlighet därtill. Kommissionen har som tidigare nämnls den principiella uppfattningen att problem av detta slag så långt är möjligt bör lösas på annat sätl än genom direkta polisingripanden. Det kan emellertid inte förnekas att det finns tecken som lyder på att även barn i de lägre tonåren i ökad utsträckning har börjat frekventera sådana platser där personer som missbrukar narkotika eller alkohol företrädesvis samlas.

Med tanke på dessa faU och andra situationer dä mycket unga personer påträffas under omständigheter som är klart alarmerande har kommissio­nen kommit lill den slutsatsen att det jämte bestämmelserna i 33 § BvL finns behov av en särskild föreskrift som gör del möjligt för polisen att under vissa nödfallsliknande förhållanden tillfälligt omhänderta den som kan antas vara under femton år. För en sådan åtgärd kan inte bara anföras rent humanitära skäl. Ett ingripande kan många gånger även vara betingat från brottsförebyggande synpunkt, nämligen när det finns uppenbar risk för att barnet eljest kan bli utsatt för något övergrepp. Avsikten med ett omhändertagande i nu avsedda fall får endast vara att se till att barnet så skyndsamt som möjligt kommer bort från den skadliga miljön. Den omhändertagne bör utan vidare omgång överlämnas till sin vårdnadshavare, om detla kan anses vara en lämplig lösning, eller i annat fall lill någon företrädare för barnavårdsnämnden. Del förordade nya institutet - som i allt utom åldersgränsen kan baseras på det under förarbetena till 33 § tredje stycket BvL av socialstyrelsen framlagda lagförslaget - bör sålunda endast uppfattas som ett yttersta komplement lill socialvårdens egen uppsökande verksamhet.

Mot bakgrund av här redovisade överväganden och ställningstaganden har kommissionen utarbetat ett förslag till lag om tillfälligt omhänder­tagande (Bilaga 3),

Prop. 1973:115

141

Vad först ang-år grunderna för ett omhändertagande har kommissionen som tidigare nämnts kommit till den uppfattningen all den nya lagen bör innehålla exakt samma kriterier som i I 7 och 1 8 §§ Pl,

Kommissionen föreslår därför att i lagen (1 §) anges, alt polisman - i avbidan på polisstyrelses beslut enligt de särskilda bestämmelser som gäller - i vissa fall skall ha befogenhet att göra tillfälliga omhändertagan­den. För sådan åtgärd krävs all polismannen bedömer alt de förutsätt­ningar som i varje särskilt fall finns angivna för polisstyrelsens befogen­heter föreligger saml alt ett dröjsmål med omhändertagandet finnes innebära fara för den omhändertagnes eller annans liv eller hälsa eller fara i annat hänseende.

Bortsett från vissa redaktionella jämkningar motsvarar denna paragraf helt 18 § PI, De särskilda bestämmelser angående polisstyrelsens befogen­heter som åsyftas i paragrafen är 33 § BvL, 21 § nykterhetsvårdslagen, 7 § lagen om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall saml 35 § utlänningslagen.

Kommissionen är medveten om all denna laglekniska lösning, som överensstämmer med gällande ordning, inte är helt idealisk om man enbart ser till polisens arbetsförhållanden. Tillämpningen av bestämmel­sen förutsätter sålunda en viss kunskap och förtrogenhet med nyssnämn­da lagbestämmelser. Polismannen kan som tidigare påpekats ibland känna tvekan, huruvida han har grund för ett ingripande. Det skulle emellertid ställa sig mycket svårt all söka bryta ut alla de bestämmelser i de angivna lagarna som rör polisens medverkan och föra över dem lill den nya lagen. Eftersom det dessutom är fräga om fyra olika författningar med sinsemel­lan olika uppbyggnad och innehåll skulle en sådan lösning föranleda en myckel omfattande och relativt svåröverskådlig lagtext. Till delta kom­mer även rent principiella och systematiska betänkligheter. Kommissio­nen har bl, a, av dessa skäl avstått från en sådan lösning. De praktiska svårigheter som den nuvarande ordningen medför bör enligt kommissio­nens mening kunna undanröjas genom särskilda föreskrifter och anvis­ningar och genom information och utbildning,

Mol bakgrund av tidigare redovisade överväganden angående behovet av en föreskrift som medger att polisen i vissa nödfallsliknande situatio­ner skall kunna ombesörja att en ungdom skyndsamt kommer bort från den skadliga eller farliga miljö där han påträffas, föreslår kommissionen att en särskild bestämmelse därom tas in i följande paragraf i den nya lagen (2 §). Kriterierna för ett ingripande i ett sådant fall bör vara att någon som kan antagas vara under 15 är anträffas under förhållanden vilka uppenbarligen innebär en överhängande och allvarlig risk för hans hälsa eller utveckling, Efiersom syftet med ingripandet uteslutande skall vara att undanröja ett faromoment bör i bestämmelsen vidare anges all den som verkställt åtgärden skyndsamt skall överlämna den omhänder­tagne till föräldrarna, annan vårdnadshavare eller barnavårdsnämnden.

Kommissionen har som tidigare nämnts förutsatt att denna bestämmel­se skall tillämpas endast i undantagsfall och i sådana sammanhang där den aktuella situationen inte kan lösas på annat sätt, exempelvis genom att

Prop. 1973:115

'42

polismannen kan förmå vederbörande att självmant återvända lill sitt hem eller genom en omedelbar kontakt med någon representant för barnavårdsnämnden. Kommissionen har emeUertid inte ansett det nöd­vändigt att införa en uttrycklig bestämmelse därom i lagtexten. Del mäste här bli fråga om en rätt grannlaga prövning i varje särskilt fall. Av begreppet "skyndsamt" skall vidare framgå all den polisman som verkställt omhändertagandel utan onödig omgång skall överlämna den unge lill hans föräldrar eller vårdnadshavare. För den händelse den omhändertagne vägrar alt uppge sitt namn eller adress eller om det av andra skäl uppstår tvekan om det lämpligaste fortsatta förfaringssättet, t, ex. därför att föräldrarna inte är hemma eller kan väntas reagera på ell inle önskvärt sätt eller del av andra skäl inle är lämpligt att föra honom lill bostaden, bör polismannen i första hand föra honom direkt till barnavårdsnämndens lokaler eller lill någon plats där social jourverksam­het pågår. Uppehåll på någon polisstation bör sålunda inte komma i fråga annat än i nödfall och då endast mycket tillfälligt.

Förutsättningarna för omhändertagande på grund av inträffad eller omedelbart förestående ordningsslörning liksom för att avvärja straffbe­lagd gärning i kommissionens lagförslag (3 §) är lill alla delar hell likalydande med motsvarande kriterier i 17 § PI, Kommissionen vill framhålla att vid tillämpningen av 3 § i förslaget gäller - liksom vid all polisverksamhet - vad som sägs i 16 § Pl, Däri föreskrivs alt polisman vid verkställande av tjänsteåtgärd inte får använda strängare medel än förhållandena kräver samt alt han i första hand bör söka vinna rättelse genom upplysningar och anmaningar.

Angående det sätt på vilket ett omhändertagande skall genomföras bör den nya lagen innehålla bestämmelser i huvudsaklig överensstämmelse med 19 § Pl som anger att den polisman som verkställer åtgärden är skyldig tillse att denna inte väcker onödig uppmärksamhet eller orsakar den omhändertagne större olägenhet än som är oundviklig med hänsyn till åtgärdens syfte. Dessa bestämmelser har i förslaget tagils in i 4 §,

Vad gäller beslutsförfarandet ankommer givetvis del primära beslutet på den polisman som under sin tjänsteutövning får anledning all tillämpa någon av bestämmelserna i 13 §§, Av rättssäkerhetsskäl men med tanke även på vad som tidigare nämnts beträffande de praktiska svårigheter som ibland kan tänkas uppslå vid tillämpningen av I § bör en överprövning av polismannens beslut om omhändertagande enligt I eller 3 § ske så skyndsamt som möjligt. Denna prövning bör göras av polismannens förman i yänsten, dvs, i allmänhet det vakthavande befälet på stationen. Med anledning härav behövs en föreskrift om att den som verkställt ett omhändertagande enligt den nya lagen så skyndsamt som möjligt skall anmäla delta lill sin förman (5 § första stycket).

Har omhändertagande skett skall förmannen pröva om den underord­nade polismannens beslut skall bestå eller om den omhändertagne omedelbart skall friges. Skall beslutet beslå uppkommer behov av en skyndsam underrättelse till polisstyrelsen i fall då omhändertagandet ägt rum med slöd av 1 §, dvs, på grund av indikationer i någon vårdlag eller i

Prop. 1973:115

'43

utlänningslagen, eftersom omhändertagandel i sådant fall endast är interimistiskt i avbidan på polisstyrelsens beslut. Bestämmelser om de skyldigheter som enligt vad som nu sagts bör åligga förmannen har i kommissionens lagförslag tagits upp i 5 § andra stycket.

Har ingripandet skett med stöd av 2 §, dvs, mot den som kan antagas vara under 15 år och som anträffats i en nödfallsUknande situation, bör anmälningsskyldigheten normall inle fullgöras förrän i efterhand. Polis­mannens uppgift i detla sammanhang är ju att så snart som möjligt överlämna den omhändertagne till hans vårdnadshavare eller till en företrädare för barnavårdsnämnden. Del kan därför inle bli fråga om någon överprövning av beslutet. Del synes emellertid med hänsyn till den ömtåliga situationen det här är fräga om lämpUgt att polisstyrelsen genom särskild underrättelse får närmare vetskap om varje enskilt fall då bestämmelserna har tillämpats. Bestämmelsen i 5 § första stycket bör därför gälla också omhändertagande enligt 2 §.

Den första åtgärd som bör vidtas sedan del slår klart att omhänder­tagandet skall bestå är att förhör hålls med den omhändertagne. Detta bör ske så skyndsamt som möjligt. Den omhändertagne bör senast i detta sammanhang underrättas om skälen till den vidtagna åtgärden. Bestäm­melser med denna innebörd har förts samman i 6 § första stycket i förslaget, 1 fall då den omhändertagne är kraftigt påverkad av alkohol eller narkotika eller dä ett förhör av annan orsak tills vidare framstår som meningslöst bör nu nämnda åtgärder givetvis anstå lill dess förutsättning­arna förbättrats. Om omhändertagandet skett med slöd av I § bör förhöret endast betraktas som en inledning lill den närmare utredning som polisstyrelsen kan behöva för sill ställningstagande. De förhör som det här är fråga om hålls av polispersonal.

Kommissionen har som tidigare nämnts den uppfattningen att ord­ningsstörningar i stor utsträckning måste antas utgöra ett symptom på bakomliggande svårigheter av skilda slag. Det kan här vara fråga om alkohol- eller narkotikamissbruk, bostadsproblem, svårigheter i hem eller skola, arbetslöshet eller andra liknande förhållanden som påkallar särskild värd, hjälp eller stöd eller andra förebyggande insatser från samhällets sida. För all utnyltia den tid under vilken omhändertagandet består på ell så meningsfullt sätt som möjligt bör nyss nämnda förhör om de faktiska omständigheter som föranlett omhändertagandet kompletteras med en utredning beträffande den omhändertagnes levnadsförhållanden. Denna utredning bör om möjligt verkställas av en tiänstemän vid socialvården. Det är ju här fråga om rent kurativa åtgärder. En primär uppgift i detta sammanhang är således att utröna om den omhändertagne är i trängande behov av någon hjälp- eller stödinsats från samhällets sida, I dessa fall bör tiden utnyttjas för att initiera eller förbereda sådana åtgärder eller för att etablera eller motivera sådana kontakter med andra myndigheter, vårdorgan, organisationer eller enskilda som bedöms kunna vara till nytta för den omhändertagne.

Kommissionen föreslår mot bakgrund av här redovisade synpunkter all i 6 § andra stycket införs bestämmelser som anger att den omhändertag-

Prop. 1973:115

144

nes personliga levnadsförhållanden i nu avsedda fall skall utredas i erforderlig utsträckning saml avsikten med denna utredning skall vara all Utröna huruvida han är i trängande behov av hjälp eller stöd.

Kommissionen har redan påpekat alt det aktuella utredningsarbetet bör ombesörjas av socialvårdens personal och då helst inom ramen för en särskild jourverksamhet i direkt anslutning till de lokaler dit den omhändertagne förs. Kommissionen återkommer närmare lill denna fräga i följande avsnitt. Med tanke särskilt pä mindre orter där ett genomföran­de av en sädan ordning av praktiska skäl inte alltid kan utgöra ett realistiskt alternativ har kommissionen emellertid vid utformningen av den aktuella bestämmelsen varit tvungen förutse, all ifrågavarande utredningsarbete i en del fall kommer att ulföras eller i varje fall inledas av polispersonal. Samarbetet med socialvården kan uppnås inom ramen för en på annat håll bedriven jourverksamhet eller genom telefonkontak­ter. Med hänsyn tUl att förhållandena sålunda kan länkas växla från fall till fall har kommissionen inte ansett det möjligt att upställa en direkt föreskrift om all utredningsarbetet alllid skall ombesörjas av socialarbeta­re, I lagbestämmelsen bör i stället anges att utredningen om möjligt skall göras av företrädare för social myndighet.

Det måste förutsättas att förhållandena ibland kan vara sådana att det inte framsiår som nödvändigt eller meningsfullt att företa den form av utredningsverksamhet som det här är fråga om. Kommissionen tänker här i första hand på fall då det framstår som uppenbart att den omhändertag­ne inte befinner sig i en situation som påkallar särskild uppmärksamhet i detla sammanhang. Det är vidare troligt att del inte så sällan kommer alt visa sig att den omhändertagne helt nyligen varit föremål för samma åtgärder. Med tanke på dessa eller liknande fall krävs en bestämmelse som anger alt utredning skall göras då behov därav kan antas föreligga.

För de fall då omhändertagandet skett med slöd av 1 §, dvs, i avbidan på polisstyrelsens beslut, finns särskilda bestämmelser om förfarandet. Enligt kommissionens mening framstår del som så väsentligt all nu avsedda beslut meddelas snarast möjligt att en erinran därom bör las in i den nya lagen. Denna föreskrift har i förslaget fåll sin plats i 7 §,

Med utgångspunkt från kommissionens tidigare redovisade synpunkter angående tidpunkten för frigivning av den som omhändertagits med stöd av 3 § föreslår kommissionen en regel som innebär att frigivning skall ske så snart förhör och utredning som avses i 6 § har slutförts och anledning föreligger till anlagande att den omhändertagne ej längre utgör en omedelbar fara för allmän ordning och säkerhet, dock senast inom sex limmar efler omhändertagandet (8 §),

Kommissionen har i det föregående redan betonat att avsikten med införandet av sextimmarsgränsen inte är att åstadkomma någon generell höjning av tiden för omhändertagandena. Del är sålunda här endast fråga om en maximiregel vilken i första hand syftar lill alt undanröja den osäkerhet som motsvarande bestämmelse i Pl (20 § första stycket) visat sig ge upphov till i den praktiska tillämpningen. Denna osäkerhet har sannolikt medverkat till all omhändertagandeinslilutel i I 7 § PI ibland

Prop. 1973:115

145

visat sig mindre effektivt. Kommissionen har i detta sammanhang särskilt beaktat den från många häll redovisade erfarenheten all de som omhän­dertagils pä grund av ordningsstörningar inte sällan efter mycket kort tid åter befinner sig pä samma plats och i samma sällskap. Delta är otillfredsställande såväl frän ordningssynpunkt som med hänsyn till behovet av all lösa den omhändertagnes personliga problem.

Förutom sextimmarsgränsen skiljer sig den föreslagna regeln frän motsvarande bestämmelser i 20 § första stycket PI främst däri att som förutsättning för frigivning även krävs att erforderliga förhör och utred­ningar har hunnit slutföras, 3 § är inte avsedd att tillämpas vid fyUeri. Del finns därför normalt inte anledning räkna med att förhöret skall behöva uppskjutas någon längre lid på grund av alt den omhändertagne är alltför påverkad eller omtöcknad. Den del av förfarandet som ibland kan beräknas bli förhållandevis mera tidskrävande är den efterföljande utredningen. Det bör emeUertid förutsättas att utredningsarbetet i regel bör kunna slutföras inom en eller ett par limmar. Vissa variationer torde dock vara ofrånkomUga på grund av såväl den omhändertagnes situation som exempelvis tidpunkten för omhändertagandet, den allmänna arbets­belastningen, förekomsten av socialjour etc.

Del kan inte ulslulas att utredningsarbetet av nu nämnda skäl eller av annan anledning ibland inle hinner slutföras inom den angivna tidsfristen, I den män det i sådant fall på grund av vårdbehov eller eljesl framstår som väsentligt att den omhändertagne inte omedelbart försätts på fri fot får övervägas om någon av de bestämmelser om interimistiska omhänder­taganden som finns i skilda vårdlagar bör tillämpas.

Den nya lagens bestämmelser om förvaringen av den omhändertagne bör enligt kommissionens mening utformas i överensstämmelse med motsvarande föreskrifter i 20 § tredje stycket PI, I förslaget har dessa bestämmelser tagils in i 9 §,

I 21 § Pl anges all de bestämmelser i denna instruktion som avser omhändertagande på grund av bl, a, ordningsstörning i lillämpliga delar även gäller den som utan att vara polisman förordnas att fullgöra polisverksamhet, om annat ej framgår av förordnandet. Kommissionen föreslår att en motsvarighet lill nämnda bestämmelse i PI tas in i den nya lagen (10 §),

Kommissionen har slutligen förutsatt alt det finns behov av närmare föreskrifter angående tillämpningen av den nya lagen (11 §),

Kommissionen har i det föregående framhållit önskvärdheten av att socialarbetare i så stor utsträckning som möjligt tjänstgör i de lokaler lill vilka omhändertagna förs för all på så sätt det utredande och kurativa arbete som ofta skall sättas in efter ell omhändertagande snabbt skall kunna påbörias. Del samarbete mellan polisen och de sociala myndighe­terna som kommissionen har förordat förutsätter givelvis att lokalfrågan kan lösas. Regelbunden tiänslgöring i sädana lokaler förefaller med hänsyn lill de sociala myndigheternas resurser endast vara möjlig om omhändertagna förs till och förvaras pä en eller högst ell par platser i varje polisdistrikt, Vd Riksdagen 1973. 1 saml Nr 115

Prop. 1973:115

146

Vad gäller Göteborgs och Malmö polisdistrikt är polisens lokalförhål­landen sädana att några ytterligare åtgärder inte är påkallade i dessa distrikt. Detsamma torde vara förhållandet i andra större polisdistrikt, I Stockholms polisdistrikt är utrymmena för omhändertagande av berusade och ordningsslörande personer f, n, otillräckliga. En förutsättning för all den nya lagen skall kunna tiUämpas praktiskt i Stockholms polisdistrikt är att distriktet får tillgång till en Större central lokal för omhändertagan­de av berusade och ordningsstörande personer. Kommissionen har haft kontakter med företrädare för Stockholms kommun, vUka har förklarat, att kommunen är villig alt ställa mark tUl förfogande för uppförande av en byggnad för sådant ändamål, I avvaktan pä att denna byggnad uppförs har möjligheterna undersökts att föra de personer som tas omhand enligt den nya lagen till en enda plats. Första vaktdistriklets lokaler, som fyller modern standard och även i övrigt synes mest lämpade för den verksam­het som del här är fråga om, bör utnyttjas för detta ändamål. Andra lokaler kan om det visar sig nödvändigt användas för omhändertagande av berusade personer,

7,2,4 Förstärkta insatser på det sociala området

Kommissionen har den uppfattningen alt värdorganens resurser på sikt bör byggas ut eller disponeras om sä att den allmänt förebyggande verksamheten sä långt möjligt gör polisens ingripanden i de situationer som här avses överflödiga. Över huvud tagel är det angelägel att man satsar på allmänt förebyggande verksamhet i vidaste bemärkelse. Inte bara samhällsorganen bör öka sina insatser på delta område. Också organisationer och sammanslutningar av olika slag bör uppmuntras och stödjas i den verksamhet de bedriver. Inte minst angeläget är del att stärka de enskUda samhällsmedlemmarnas insikt om nödvändigheten att göra egna insatser till nytta för sig själva och andra.

De överväganden som det nu sagda för fram till måste emellertid ses i ett långsiktigt perspektiv. Kommissionen mäste begränsa sig till alt lägga fram vissa förslag beträffande socialvårdens insatser på områden som anknyter tUl kommissionens uppdrag.

För det första gäller del den sociala jourverksamhet som kommissio­nen behandlat i avsnitt 7,2.2 och 7.2,3,

Enligt bestämmelserna i socialhjälps- och barnavårdslagama finns en allmän skyldighet för kommunerna att bedriva uppsökande verksamhet och alt vidta de åtgärder som därvid befinns nödvändiga, 1 åtskilliga kommuner bedrivs också sedan länge olika former av uppsökande verksamhet. Som kommissionen tidigare framhållit förhåller det sig trots delta så att det är polisen som i sin allmänt brottsförebyggande verksamhet kommer i kontakt med personer, inle minst barn och ungdomar, som av olika skäl är i behov av stöd och hjälp. Genom det fortlöpande samarbetet mellan polis och barnavårdande myndigheter får därmed ocksä de sociala myndigheterna och i synnerhet barnavårdsnämn­derna kännedom om förhållanden som bör föranleda ätgärder frän deras

Prop. 1973:115

147

sida. Särskilt under icke ordinarie arbetstid föreligger del behov av sociala insatser i samband med polisingripanden, eftersom del bör ankomma på de sociala myndigheterna att bedöma vUka åtgärder som bör vidtas i det enskUda fallet, Sädan verksamhet bedrivs redan pä flera håll i landet som kommissionen tidigare redovisat,

Mol bakgrund av den rådande ordningssituationen anser kommissionen del synnerligen angeläget all barnavårdsnämnderna/sociala centralnämn­derna ställer ökade personella resurser lUl förfogande för alt bl, a. samverka med polisen i dess arbete bland barn och ungdomar under icke ordinarie arbetstid. För att snabbt göra det möjUgt att initiera, pröva och utvärdera olika former av sädan social jourverksamhet bör särskilda statliga medel ställas tUl socialstyrelsens förfogande för bidrag till kommunerna. Statens insatser på området bör ha formen av en försöks­verksamhet. De socialarbetare som deltar i jourverksamheten bör bl, a, kunna ägna sig åt uppsökande verksamhet i den mån deras huvuduppgif­ter lämnar utrymme för detla.

Kommissionen föreslår att 4 milj, kr, ställs till förfogande för det nyss angivna ändamålet. Socialstyrelsen bör av dessa medel kunna lämna fuU ersätining för kommunernas kostnader för verksamheten. Försöksverk­samheten bör bedrivas under minst två budgetår. Det bör ankomma på de närmast berörda centrala ämbetsverken, socialstyrelsen och rikspolissty­relsen att successivt utvärdera försöksverksamheten.

Ett annat område där kommissionen anser sig kunna ta ställning för omedelbara ytterligare insatser frän statens sida är narkomanvården, Narkotikamissbraket har framför allt i de största kommunerna en väsentlig del i uppkomsten av brottslighet och ordningsstörande förhål­landen. Kommissionen har därför övervägt vissa åtgärder lill stöd för kommunens insatser på detta område. Vad del här kan bU fråga om är förenklade bidragsregler och ökade möjligheter till statsbidrag till vård­centraler för narkotikamissbrukare, ökade driftbidrag till behandlingshem för narkotikamissbmkare, nytt statsbidrag till vård i enskilt hem av narkotikamissbrukare saml ökade bidrag till organisationer som sysslar med rehabilitering av narkotikaskadade personer.

Narkomanvårdskommittén föreslog i sitt första betänkande (SOU 1967:25) att man i storstäderna borde inrätta särskilda mottagningar för unga narkotikamissbrukare, vårdcentraler. Man ansåg att dessa öppna mottagningar helst borde ha anknytning till sjukhus för att få en nära samordning med den slutna vården. Som ett ytterligare önskemål angav kommittén att mottagningen borde vara bemannad dygnet runt eller ha någon form av jourhänvisning. Vid vårdcentralen skulle akutfall kunna omhändertas under en kortare period för att möjliggöra en kvalificerad preliminärbedömning och differentiering som underlag för senare över­förande lill lämplig vårdform. Kommittén föreslog att denna diagnostice­rande och fördelande vårdcentral främst skulle avses för unga missbruka­re.

Socialministern förordade i enlighet med förslaget (prop, 1968:1 bU, 7 s, 203) alt viss verksamhet vid Mariapolikliniken i Stockholm skulle anses

Prop. 1973:115

148

som en sådan vårdcentral och erhålla statsbidrag med 75 % av kostnader­na för denna verksamhet. Riksdagen beslutade (SUS, rskr 5) alt även vårdcentraler som enligt mönster av Mariapolikliniken inrättades i andra kommuner skulle kunna få motsvarande statsbidrag.

Statsbidrag till vårdcentral utgår från anslaget lill kommunala nykler-helsnämnder. Bidrag kan utgå till landstingskommun eller annan kom­mun, I tillämpliga delar gäUer grunderna för bidrag till kommunal nykterhelsnämnd för driften av alkoholpolikUnik, Vårdcentral skall huvudsakligen vara avsedd för yngre narkotikamissbrukare, I statsbidrags-bestämmelserna har begreppet "yngre" fixerats genom angivande av åldersgränsen 25 år. Vårdcentralens akutvärdplatser kan vara förlagda vid något sjukhus och jouren kan samordnas med annan jourverksamhet, I dag utgår statsbidrag lill fyra vårdcentraler.

Erfarenheten har visat att kraven pä akutvårdplatser och jourverksam­het i praktiken varit svåra att upprätthålla, särskilt om primärkommun är huvudman. Ur slatsbidragssynpunkt kan det vidare vålla svårigheter att avgränsa vårdcentralen gentemot barnavårdsnämndens, nykterhetsnämn­dens och socialnämndens ansvarsområden, Efiersom man vill ge vård­centralen en betydande flexibUitet och möjlighet till anpassning efter lokala förhållanden är det svårt all ange en klar definition utöver att vårdcentralen bör vara en öppen mottagning för narkotikamissbrukare. Den beskrivning pä en vårdcentrals uppgifter som ges i det följande är därför att se som en allmän ram för verksamheten i en storstad,

I den allmänna målsättningen strävar man efter en integration mellan narkomanvården och samhäUets övriga sjuk- och socialvård. Tanken på en helt separat vårdorganisation för narkotikamissbrukare har avvisats av riksdagen. På kort sikt föreligger emellertid behov, huvudsakhgen i de större kommunerna, av särskilda behandlingsenheter för narkotikamiss­brukare även om en stor andel av narkotikamissbrukarna behandlas vid öppna mottagningar inom allmän social-och sjukvård, såsom barnavårds-eller socialvårdsbyräer, psykiatriska mottagningar för ungdomar och vuxna, alkoholpolikliniker m, m. Vårdcentralernas uppgift är att genom speciella, målinriktade insatser komplettera och förstärka denna verksam­het, inte att ersätta eller överta den. Självfallet bör vårdcentralen ha ett nära samarbete med samhällets olika sociala organ liksom med sjukvårds­organisationen. Vårdcentralens personal bör söka behålla kontakten med klienten även under den period dä han t, ex, erhåller vård på sjukhus eller behandlingshem.

Kommissionen föreslår all bidragsreglerna för vårdcentralerna ändras så att kravet på akutvärdplatser och 25-ärsgränsen utgår ur statsbidrags-villkoren liksom anknytningen till reglerna för alkoholpoliklinik. Kravet på jourverksamhet bör dessutom modifieras. Kommissionen föreslår att grunderna för statsbidragsgivningen anges enligt följande.

Med vårdcentral bör förstås en av kommun eller landsting organiserad öppen mottagning som helt eller lill övervägande del är inriktad på narkotikamissbrukare, huvudsakligen yngre. Vårdcentralen skall ha flexi­belt  öppethållande  med  viss jourverksamhet, som dock inte behöver

Prop. 1973:115

'49

omfatta hela dygnet. Vårdcentralen skaU stå öppen för narkotikamissbm­kare som söker sig dit eller hänvisas dit. Den bör genom fältarbete bedriva uppsökande verksamhet, bl, a, för att vidmakthålla redan etable­rade kontakter.

Vårdcentralen bör fungera som en basstation i nära samarbete med andra vårdinstanser. Den bör samverka med sjukhus för vård av akutfall och med behandlings- och inackorderingshem. Den bör fungera som sluss lill socialbyrå och andra samhällsinstitutioner och ha möjlighet att placera missbrukare i enskilt hem.

Vårdcentralen bör ha resurser att göra en medicinsk och social bedömning av missbrukare. Den bör aktivt medverka tUl att lösa sociala nödlägen och planera akut och mera långsiktig behandling.

Vårdcentralens behandlande verksamhet bör ha en huvudsakUg social inriktning, I dess verksamhet bör ingå rådgivning, gruppverksamhet, viss gruppterapi, lägerverksamhel och olika insatser för att aktivera missbru­karen och motivera honom alt själv söka förbättra sin situation. Vård­centralen bör hålla nära kontakt med missbrukarens familj och sörja för tt mera långsiktigt uppföljningsarbete. Vårdcentralen bör på lämligl säll informera om sin verksamhet.

Del ökade medelsbehovet för budgetåret 1973/74 som föranleds av den föreslagna ändringen av grunderna för statsbidragsgivningen beräknar kommissionen till 500 000 kr.

Beträffande behandlingshemmen föreslog narkomanvårdskommittén i sitt första betänkande att den slutna värden av narkomaner borde kompletteras med utskrivningshem där man övergångsvis skulle ge fort­satt terapi. Vidare föreslogs inackorderingshem med skyddad miljö för mindre avancerade fall.

Riksdagen beslutade är 1968 (prop. 1968:1 bU, 7 s, 201, SU 5, rskr 5) att statsbidrag skulle utgå till anordnande och drift av behandlingshem för narkotikamissbrukare. Frän är 1969 har benämningen varit behand­lingshem och inackorderingshem. Bidragsbestämmelserna ansluter sig till vad som gäller för nykterhetsvärdens institutioner. Bidrag till driftkostna­der kan utgå med belopp motsvarande högst 75 % av styrkta nettokostna­der, dock fr, o, m, den 1 juli 1973 med högst 23 000 kr. per plats och år.

Utbyggnaden av vårdresurser vid behandlingshem/inackörderingshem har inte skett i den takt som beräknats. Åtstramningen i den kommunala ekonomin torde här ha spelat en stor roll. Dä del är angelägel all denna form av vård förstärks bör möjligheter öppnas all ge högre statsbidrag. Kommissionen föreslår därför att den nuvarande gränsen högst 23 000 kr. per plats höjs och all statsbidrag utgår med högst 35 000 kr, per plats, dock högst med 75 % av nettokostnaden.

Merkostnaden för budgetåret 1973/74 beräknar kommissionen lill i runt lal 1,5 milj, kr.

Placering av missbrukare i enskilt hem förekommer i viss utsträckning. Som regel är dessa missbrukare under 20 år. De flesta lorde vara omhändertagna enligt barnavärdslagen, Pä längre sikt syftar placeringen i

Prop. 1973:115

150

familjevård lill att missbrukaren skall kunna återgå till sin tidigare hemmiljö eller till arbete eller studier pä annat håll. För att placering i enskUl hem skall ge gott resultat krävs dels att placeringen förbereds väl, dels att utplacerande organet häUer en god kontakt med den unge och med familjevärdarna. Så snart som möjligt bör förberedelser vidtas för liden efter famUjevården beträffande arbete, omskolning, studier e. d.

Omhändertagande av ungdomar för vård i enskilt hem sker i flertalet fall enligt barnavårdslagen. Orsakerna är skiftande men missbruk av alkohol och narkotika lorde ofta ingå i bilden. För att främja ett ökal utnyttjande av famUjevård för unga narkotikamissbrukare bör statsbidrag utgå för en del av kommunens kostnad för vård i enskilt hem av narkotikamissbrukare som efter vård på institution eller efter bedömning av vårdcentral anses bäst kunna övervinna sitt missbruk i en sådan vårdform. Statsbidraget bör utgå med en fast summa per plats, beräknad att täcka ca 75 % av skillnaden mellan normal fosterlön och den högre fosterlön som beräknas behövlig för att man skall kunna placera ungdo­mar med uttalat narkotikamissbruk. Skillnaden kan enhgt uppgifter från olika kommuner beräknas tUl ca 400 kr, i månaden. På grund av vad nu sagts föreslår kommissionen att statsbidrag utgår till kommunens kostnad för vård i enskilt hem av narkotikamissbrukare med 300 kr, i månaden per plats. Bidraget bör utgå såväl vid frivillig placering som vid omhänder­tagande enligt barnavårdslagen under en tid av högst två år för en och samma vårdtagare.

Medelsbehovet för budgetåret 1973/74 kan beräknas tiU (75 % x 400 kr./män. x 500) eller i runt tal 1,8 milj. kr,

I enlighet med förslag av Kungl, Maj:t i proposition 1972:67 har ett belopp av högst 300 000 kr, ställts till socialstyrelsens förfogande för slöd av olika försök med nya vård- och behandlingsformer för narkotika­missbrukare. I årets statsverksproposilion förordas att möjlighet skall, öppnas att från anslaget Bidrag till Länkrörelsen m, m. ge bidrag inte bara till organisationer som tidigare fått bidrag där ifrån ulan också till andra organisationer som sysslar med rehabilitering av narkotika- och alkohol-skadade personer främst för försök med nya behandUngsformer.

Kommissionen förordar att ytterligare 500 000 kr, anvisas för bidrag till organisationer som sysslar med rehabUitering av narkotikaskadade personer och att även kommuner kan få stöd från anslaget för behand­lingsförsök.

Det sammanlagda medelsbehovet för kommissionens förslag beräknas liU drygt åtta milj, kr, för budgetåret 1973/74,

Vad kommissionen nu har föreslagit beträffande förstärkta insatser på det sociala området kan endast få en mycket begränsad effekt när det gäller att komma till rätta med de sociala missförhållanden som ligger bakom bl, a, den brottsUghet och de ordningsslöranden som förekom­mer. Samhällets insatser för alt lösa dessa problem måste ske från en bredare bas, och med en långsiktig planering som innefattar bl, a, föräldraskolning, skolans roll och utformningen av människornas livs-mUjo i sin helhet.  Men också i del kortsiktiga perspektivet krävs ett

Prop. 1973:115

151

samlat grepp när det gäller samhällets ansvar för de människor som av olika skäl inle passar in i vårt sociala mönster. All stå utanför den mänskiliga och samhälleliga gemenskapen måste innebära stora psykiska påfrestningar och leder ofta till självdestruktivitel i form av alkohol- och drogmissbruk, med åtföljande brottslighet och för omgivningen störande uppträdande. Dessa människor är i direkt behov av vård men också av andra former av stöd och hjälp från samhäUet, Samhällets insatser mäste la sikte på en rehabilitering där krav också ställs på den vårdbehövandes eget ansvar i sin situation. Närmast är det socialutredningens uppgift att överväga inriktningen och samordningen av de sociala insatserna. Kom­missionen har förvissat sig om att dess begränsade förslag ligger i Unje med socialutredningens intentioner.

Det har inför kommissionen uppgivils att i varje fall beträffande storstadsområdena är del ett begränsat antal personer med stora miss­bruksproblem, framför aUt ungdomar, som i huvudsak uppehåller sig i citykärnan och som där skapar ständiga oroshärdar. Även om det kan antas att flertalet av dessa personer är föremål för något slag av ätgärder från sociala eller sjukvärdande myndigheter, synes dessa åtgärder inte innebära lillräckligt stöd för att de skall orka ta sig ur den nedbrytande miljö de lever i. Kommissionen är medveten om all man inte kan lösa sociala problem genom att använda tvång i stor skala och att man här har att göra med grundläggande problem inom hela social- och sjukvården som det inte ankommer på kommissionen att ta ställning till. Kommissio­nen vill dock understryka att från samhällets, men framför allt från de vårdbehövandes egen synpunkt måste vårdinsatserna för dessa människor effektiviseras.

Kommissionen vill också fästa uppmärksamheten på de slora grupper barn och ungdomar som befinner sig i riskzonen för en asocial livsföring, Inle minst i storstadsområdena återfinns stora grupper ungdomar som har svårigheter att anpassa sig till de samlevnadsregler som gäller, SamhäUets insatser för att stoppa denna olyckliga utveckling måste också intensifie­ras. Ett effektivt slöd till ungdomsorganisationerna skulle ge dessa bättre möjligheter all erbjuda meningsfylld fritidssysselsättning. Kompletterad med olika verksamheter inom kommunernas egen fritidsverksamhet har man här ett medel, som rätt utnyttjat kan bidra till ungdomarnas eget engagemang i samhällsutvecklingen i stället för passiv sysslolöshet. En förutsättning härför är att även den fritidsverksamhet som kommunerna erbjuder ungdomarna har en målsättning och ell innehåll som i ökad utsträckning bygger på självverksamhel. Kommunala ungdomslokaler, där öldrickande, sniff och haschrökning inle bara tillåls, ulan i vissa fall underlättas är enligt kommissionens mening hell oacceptabelt,

Kommissionen ulgår ifrån att vad som anförts kommer att vägas in i de samlade bedömningar som socialutredningen har att göra när del gäller inriktningen och samordningen av de sociala insatserna.

Prop. 1973:115

152

8

Polisen och allmänheten

8.1 Rådande förhållanden

1 direktiven för kommissionen framhålls nödvändigheten av att polisen har allmänhetens stöd. Förhållandet mellan polisen och allmänheten förutsätts i ett mera långsiktigt perspektiv komma att behandlas av det blivande centrala rådet för samordning av samhällets insatser mot brott. Brottskommissionen har emellertid att överväga vilka åtgärder, som redan nu kan vidtas från samhällets sida när det gäller samarbetet mellan polisen och allmänheten.

Förhållandet mellan polis och aUmänhet har studerats av utredningen Polisen i Stockholm (Ds Ju 1972:33). Utredningsmannen har den 7 februari 1973 redovisat sina erfarenheter och förslag lill kommissionen. Utredningen är därmed slutförd. Utredningens promemoria 1973-02-07 är intagen som bilaga C.

På initiativ av utredningen genomfördes under februari 1973 en opinionsundersökning i syfte alt undersöka allmänhetens attityd till polisen (se avsnitt 4 och bilaga A).

Av undersökningen drar kommissionen den slutsatsen all polisen förefaller att ha den breda allmänhetens stöd men att åtgärder främst av informativ och konlaktskapande art erfordras för alt ytterligare förbättra förhållandet mellan polisen och allmänheten.

8.2 Överväganden och förslag

8,2,1   Informationsfrågor

Det underlag som har ställts lill kommissionens förfogande tyder på att det krävs en utökad information till allmänheten. Detta gäller såväl den information som behövs för att skapa ytterligare förståelse för polisens arbete som den brottsförebyggande informationen. Inte mindre än 77 procent av dem som har svarat i attitydundersökningen anser sålunda att de får otillräcklig information om polisen och polisverksam­heten. Informationsbehovet är särskilt framträdande inom ungdomsgrup­pen. Undersökningen visar också att 80 procent önskar mera information om hur man kan skydda sig mot brott. Kommissionen anser det angeläget att polisväsendet har resurser för alt kunna tUlgodose delta informations­behov. Härigenom kan man både nå en brottshämmande effekt och skapa bättre förutsättningar för polisens verksamhet.

Enligt den tidigare berörda opinionsundersökningen anser allmänheten i förhållandevis stor utsträckning att den bild av poUsen som vissa massmedia ger är missvisande. Med hänsyn till massmedias stora genom­slagskraft är det enligt kommissionen väsentligt alt deras belysning av skilda samhällsproblem sker på ett allsidigt och rättvisande sätt. Allmän­hetens redovisade uppfattning understryker behovet av föbältrad mass­mediaservice från polisens sida och en på alla nivåer förbättrad kontakt

Prop. 1973:115

153

mellan polisen och massmedia.

Utredningen Polisen i Stockholm har framhåUit att man bör eftersträva

-       långsiktig central planering för den brottsförebyggande informationen

i samråd med andra myndigheter och samhällsorgan,

-       förbättrad samhällskontakt bl, a, i form av ett systematiserat samar­

bete med andra samhällsorgan,

-

förbättrade möjligheter att både centralt och lokalt bedriva ett nära samarbete med massmedia och alt därvid genom särskilt utbildade kontaktmän öka utflödet av från massmediasynpunkt attraktivt mate­rial,

-

utökad medverkan av polispersonal i skolundervisningen såväl beträf­fande rekryteringsinformalion som trafikundervisning och undervis­ning i lag och rätt,

-

fortsatta centrala och lokala kampanjer i brottsförebyggande syfte saml dellagande i utställningar och andra evenemang,

-       en sådan organisation och inriktning på polisarbetet alt allmänhetens

behov av information och service kan tillgodoses utan dröjsmål.

Kommissionen delar utredningens uppfattning om målsättningen för informationsverksamheten. Kommissionen vill emellertid framhålla att spörsmålet om förhållandet mellan polisen och allmänheten och därmed sammanhängande informationsproblem är en fräga om åtgärder på lång sikt. Det bör därför ankomma på det blivande centrala rådet för samordning av samhällets insatser mot brott att göra en mera övergripan­de och samlad bedömning av behovet av åtgärder på detta område. Kommissionen begränsar sig därför till all behandla vissa frågor beträf­fande vilka mera omedelbara åtgärder kan vidtas. Vad utredningen i övrigt har föreslagit fär tas upp i det centrala rådet.

Kommissionen vill först fästa uppmärksamheten pä möjligheterna till ökad information via massmedia med hänsyn till dessas stora spridning och genomslagskrafl. Svårigheter föreligger f. n. att få spaltutrymme i tidningarna och sändningstid i radio och TV för information om polisens verksamhet och om brottsförebyggande ätgärder. Del beror sannoUkt till stor del på att polisen inle har kunnat erbjuda ett från journalistisk synpunkt intressant material. För att förbättra informationen bör man i ökad utsträckning knyta personer med journalistisk utbildning och erfarenhet lill polisväsendet. Enligt kommissionens bedömning kan det totala informationsbehovet bäst tillgodoses genom att rikspolisstyrelsen tillförs ett antal tjänster för erfarna journalister. Därigenom kan rikspolis­styrelsens informationsmöjligheter förbättras samtidigt som polisdistrik­ten kan ges ökat stöd i sin informationsverksamhet. Kommissionen bedömer att uppgifternas omfattning motiverar inrättande av tre nya tjänster vid rikspolisstyrelsen. I polisdistrikten bör enligt kommissionens mening utses särskilda polismän att svara för kontakten med massmedia. De bör vara placerade i centrala befallningar inom polisdistrikten. Kontaktmännen bör ges viss utbildning i massmediaservice och hyhetsvär-dering.

Prop. 1973:115

154

Kommissionen anser med ledning bl. a. av opinionsundersökningens resultat - att informationsverksamheten i första hand bör syfta till att belysa polisen och dess verksamhet i samhällets tjänst. Informationen bör när det är möjligt utformas så all den har nyhetsvärde. Uppmärksamhet bör ägnas polisens brottsförebyggande och sociala arbetsuppgifter, poli­sens befogenheter, reglerna för användande av våld och behovet av allmänhetens stöd vid ingripande av polisen. Dessutom är det angeläget alt alla möjligheter till vidgad information i brotts- och olycksförebyg-gande syfte tillvaratas.

Omfattande information lorde också krävas för att följa upp nyheter och ändringar i lagar och författningar. Som exempel på detta vill kommissionen nämna de nya riktlinjerna för handläggning av vissa bulikssnalterier. En relativt utbredd uppfattning tycks vara att butiks-snatteri inte är straffbart så snart det stulnas värde är mindre än tjugo kronor. Del är angeläget att man genom information kan rätta till detla och andra liknande missförstånd.

På grund av vad sålunda anförts föreslår kommissionen, all tre nya tjänster tillförs polisväsendet för nyss angivna uppgifter och att medel ställs till rikspolisstyrelsens förfogande för viss utbildning i massmedia­service och nyhetsvärdering.

Enligt opinionsundersökningens resultat är informationsbehovet sär­skilt stort bland ungdomen. Kommissionen anser all resultatet motiverar en satsning på målinriktad information både av allmän och brottsförebyg­gande art till oUka ungdomsgrupper. Del är viktigt all ökade insatser görs för att ge barn och ungdom bättre kunskaper om och förståelse för polisen och dess roll i samhällets tjänst. I första hand bör enhgt kommissionen ifrågakomma en utökad medverkan i skolan och i olika ungdomsorganisationer.

Polisens medverkan i skolan omfattar enligt gällande läroplan för grundskolan.

Lågstadiet

Mellanstadiet

Högstadiet

Trafikunder­

visning

4 tim.

2 tim,

1 tim.

Lag och rätt                      -                           2 tim,                            2 tim.'

Medverkan sker f. n. inte helt i enlighet med denna förutsättning. Trafikundervisningen, vilken i huvudsak bedrivs i form av praktisk undervisning, har hittills kunnat genomföras lill ca 75 procent. Undervis­ning i lag och rätt har under 1971/72 ägt rum i sammanlagt 9 800 klasser av de ca 11 400, där medverkan enligt anvisningarna skulle ha skett. Härutöver gavs föräldrainformation vid ungefär 500 sammankomster t, ex. i Hem- och Skolaföreningar. Totalt innebär polisens medverkan i skolan f, n. en arbetsinsats motsvarande ungefär 65 årsarbetskrafter.

Kommissionen anser att polisens medverkan i skolan bör säkerställas i

' Om resurserna så medger därutöver en timma i årskurs 9.

Prop. 1973:115

155

den omfattning som är förutsatt i läroplanen. Trafikundervisningen sätts in redan i de lägsta klasserna och fullföljs sedan i mellan- oeh högstadiet. Den bedrivs till övervägande delen i form av praktisk utbildning. Denna undervisning är värdefull frän samhällets synpunkt både genom att den medverkar till att skapa säkrare trafikbeteenden och genom att den kan grundlägga ett förtroendefullt förhållande mellan ungdomen och poUsen, Kommissionen anser därför att man bör tillföra polisväsendet de resurser som förutsätts för att kunna genomföra läroplanen. Enligt rikspolisstyrel­sen krävs för detla ytterligare ca 25 polismansljänsler. Kommissionen vil! dessutom framhålla att positiva effekter erfarenhetsmässigt har uppnåtts i de fall då uniformerad polis har gjort korta besök vid förskolor och barndaghem, 1 viss utsträckning bör förskolornas och barndaghemmens önskemål om polismedverkan kunna tUlmötesgås inom ramen för den nyss angivna förstärkningen.

Kommissionen föreslår på nu anförda skäl att 25 polismanstjänster inrättas för trafikundervisning i skolorna.

Undervisningen i lag och rätt omfattar dels en presentation av polisen och polisverksamheten och dels en brottsförebyggande information om samhällets lagar. Den bedrivs huvudsakligen i lektionsform. För planering och genomförande av denna undervisning utnyttjas i första hand personal vid spaningsrotlar. Med hänsyn bl. a. lill denna undervisnings brotlspre-ventiva effekt vill kommissionen förorda en utökning av antalet undervis­ningstimmar i vilka polisen medverkar. En sådan utökning bör dock inte belasta enbari personalen vid spaningsrotlarna. Också stadsdelspoliser och lämpliga polismän i lokalvaktområden bör i möjlig utsträckning utnyttjas för uppgiften. Härigenom möjliggörs sannolikt ett fortsatt personligt förtroendefullt förhållande mellan ungdomen och den lokala polisen. Polisväsendet bör tilldelas erforderliga resurser för undervisningen i lag och rätt i form av ytterligare polispersonal. Målsättningen bör enligt kommissionen vara att polisens medverkan i lag och rätt utökas i all den utsträckning som kan bedömas vara meningsfull med hänsyn till läropla­nen. Enligt kommissionen bör en fördubbling av polisens medverkan eftersträvas. För detta skulle krävas ytterligare högst 25 årsarbetskrafter,

Stockholms polisstyrelse har i skrivelse till chefen för justitiedeparte­mentet föreslagit all en informationscentral för telefonförfrågningar inrättas i Stockholms polisdistrikt. Polisstyrelsen har framhållit att servicen till allmänheten därigenom skulle förbättras och att belastningen på övrig polispersonal skulle minska. Enligt vad kommissionen har erfarit tillämpas systemet sedan år 1939 i Köpenhamn. Erfarenheterna av denna upplysningsljänsl är mycket goda. För en sådan upplysningscentral med öppethållande under daglid behövs två polismän. Kommissionen tillstyr­ker polisstyrelsens förslag. Om erfarenheterna blir gynnsamma bör det komma i fråga att inrätta sådana upplysningscentraler även i Göteborgs och Malmö polisdistrikt.

Prop. 1973:115

56

8.2,2  Kontaklfrägor

Den information som behövs bl. a. för alt skapa ökad förståelse och stöd för polisens arbete i samhället, förutsätter att polisväsendets kon­taktyta mot samhället i övrigt är stor. Man torde av opinionsunder­sökningens resultat kunna dra slutsatsen att kontakterna för närvarande inte är tillräckliga. Det är därför önskvärt att polisens samhällskontakter utvidgas genom att man pä ett systematiskt sätl söker utveckla samarbe­tet med samhäUet i övrigt. Detta torde gälla för alla nivåer - även för den enskilde polismannen.

Goda relationer med massmedia bedöms vara en av förutsättningarna för att saklig information skall kunna nå ut till den enskUde medborga­ren. Intresseväckande, vardagsnära reportage om olika former av brotts­lighet och andra samhällsproblem och om polisens uppgifter och arbets­metoder är vad som bör eftersträvas.

Kommissionen har överlagt med chefen för Sveriges radio i frågan om relationerna mellan polisen och Sveriges radio. Radiochefen har därvid förklarat att man på Sveriges radio är beredd till fortsatta överläggningar på såväl riksplanet som det lokala planet om informations- och samar-betsproblem. Det får bli en uppgift för rikspolisstyrelsen att ta initiativ till sådana fortsatta överläggningar. Enligt kommissionens uppfattning är ett mera organiserat samarbete önskvärt mellan polisen å ena och Sveriges radio och tidningarna å andra sidan. Del bör vara en uppgift för det centrala rådet att närmare överväga formerna för ett sådant samarbete.

På det lokala planet bör kontakten mellan polis och massmedia kunna förbättras genom tillkomsten av särskilda kontaktmän i varje polisdi­strikt. Kommissionen föieslåi vidare i det följande en utökning av antalet folpatrullerande polismän och kvarterspoliser. I detta sammanhang vill kommissionen peka på den ökade kontakt mellan polis och allmänhet som möjliggörs genom en ökad insats av polismän i yttre tjänst och på den allmänt brottsförebyggande effekt som denna arbetsform kan be­dömas ha. Likaså är den föreslagna utökningen av resurserna för poUsens medverkan i skolan värdefull. Kontakter mellan polismän och elever samt mellan skolledning/lärare och polisen har stort värde när det gäller det brottsförebyggande arbetet.

Slutligen vill kommissionen framhålla den kontaktverksamhet som redan nu bedrivs i stor omfattning i form av utställningar, polisens dag samt genom skolans studiebesöks- och kontaktverksamhet. Det stora intresse från allmänhetens sida som därvid kommer till uttryck visar att denna verksamhet fyller en viktig funktion.

Prop. 1973:115

157

9

Förstärkning av polisverksamheten

9,1   Organisationen i stort

Den 1 januari 1965 förstatligades det svenska polisväsendet. Polisverk­samheten hade dessförinnan varit en kommunal angelägenhet. Det för­statligade polisväsendet fick en hell ny organisation (se Bilaga D).

1 samband med förstatligandet av polisväsendet inrättades ett centralt polisorgan, rikspolisstyrelsen, som närmast under justitiedepartementet har överinseendet över polisväsendet. Rikspolisstyrelsen leds av en sär­skild styrelse. Den beslår av rikspolischefen, som är ordförande, överdi­rektören, som är vice ordförande, samt sex andra av Kungl, Maj:t utsedda ledamöter. Genom att dessa regelmässigt även är ledamöter i riksdagen är arbetet inom styrelsen parlamentariskt förankrat. Styrelsens organisation framgår av Bilaga E.

Rikspolisstyrelsen skall genom inspektioner hälla sig underrättad om polisväsendets tillslånd och behov samt genom allmänna råd och anvis­ningar verka för planmässighet, samordning, enhetlighet och rationalise­ring inom polisväsendet. Vidare åligger det styrelsen all i vissa hänseen­den meddela föreskrifier för lägre polismyndigheter och att inom särskilt angivna områden utöva den direkta ledningen av polisverksamheten. Styrelsen har att svara för den omfattande förvaltningen av hela organisa­tionen. Styrelsen bedriver vidare teoretisk och praktisk polisutbildning vid polisskolorna.

Styrelsens operativa ledningsuppgifter avser bl. a, den särskilda polis­verksamheten för hindrande och uppdagande av brott mot rikets säkerhet m, m,, trafikövervakning som berör två eller flera län och som kräver samordning och samverkan över länsgränserna, övervakningsverksamhet lill sjöss och i luften samt efterspaning angående brott, som kräver riksomfattande spaning, såsom mord och andra grova våldsbrott, illegal narkotika- och sprithantering, valutabrotl, varusmuggling, kassaskäpsin-brott samt förmögenhetsbrott i samband med post- och godsbefordran.

Rikspolisstyrelsen är dessutom chefsmyndighet för statens kriminal­tekniska laboratorium samt ansvarar vidare för olika centrala register­funktioner, t. ex. polisregislren, som sköts med automatisk databehand­ling.

Länsstyrelsen är högsta polismyndighet i länet, I varje län utom i Gotlands län finns en länspolischef.' Länspolischefen utövar inom länsstyrelsen ensam beslutanderätten rörande polisens verksamhetsformer och har ansvaret för och ledningen av polisverksamheten i länet. Denna funktion fullgörs främst genom utfärdande av föreskrifter och anvisning­ar till polisdistrikten saml genom samordning av polisverksamheten mellan polisdistrikten i länet.

' I årets statsverksproposition föreslås att Jämtlands län och Västernorrlands län skall bilda ett gemensamt verksamhetsområde.

Prop. 1973:115

158

När särskilda förhållanden föranleder det eller då kravet på enhetlig ledning inom länet är särskilt framträdande äger länsstyrelsen helt eller delvis överta ledningen av polisdistriktens polisstyrkor. Som exempel härpå kan nämnas trafikövervakningsverksamhel, ordningshållning vid större tillställningar och sammankomster, katastrofer eller andra omfat­tande olyckor samt spanings- och efterforskningsverksamhel som berör flera av länets polisdistrikt. För att lösa sådana arbetsuppgifter kan länsstyrelsen begära tillfällig polisförstärkning från annat län och beordra förstärkning till annat län.

Den regionala trafikövervakande verksamheten bedrivs av särskilda länstrafikgrupper. Anvisningar om de uppgifter som företrädesvis bör ombesörjas av länstrafikgrupp meddelas av rikspolisstyrelsen.

Antalet länslrafikgrupper är 35 och storleken varierar mellan länen. Gollands län saknar länstrafikgrupp.

Länstrafikgrupp ombesörjer trafikövervakning över poUsdislriktsgrän-serna. Om mer än en länstrafikgrupp finns inom samma län, bestämmer länsstyrelsen de områden inom vilka de oUka grupperna främst skall tjänstgöra.

På den lokala nivån är landet uppdelat i 119 polisdistrikt. Indelnings­grunden är kommun- eller kommunblocksgränsema, varvid en eller flera kommuner eller kommunblock ulgör ett polisdistrikt. För ledningen av verksamheten i ett polisdistrikt finns en polisstyrelse bestående av polischefen och sex till åtta av landstinget eller i vissa fall av kommunfull­mäktige valda ledamöter. Polischefen utövar ensam polisledningen i polisdistriktet och avgör dessutom det övervägande antalet av de ärenden som förekommer. Polisstyrelsen i plenum avgör ärende som angår viktigare organisationsfrågor, petitafrågor, vissa tjänstetillsättningsfrågor, viktigare informationsfrågor samt andra frågor, som polischefen hänskju­ter till plenum. Ärende som innebär utövande av polisledning får inte tas upp till avgörande i plenum. Polischefen får inte heller hänskjuta andra ärenden till plenum än sådana som rör polisväsendets administrativa eller allmänna riktlinjer för polisens verksamhet. Ell normaldislrikl är organi­serat med ett kansli, en ordningsavdelning och en kriminalavdelning. Ordningsavdelningen är i de större distrikten uppdelad på en övervak­ningssektion och en trafiksektion. Kriminalavdelningen består i de större distrikten av sex rotlar. Dessa utgörs av spaningsrotel, allmän utrednings-rotel, teknisk rotel, slöldrotel, bedrägerirotel saml våldsrotel, I övriga distrikt har rotlar i viss utsträckning förts samman.

Huvuddelen av polisstyrkan är placerad i polisdistriktets centralort med ett särskilt ansvarsområde, cenlralvaktområde. Därutöver finns i vissa tätorter arbetsgrupper vars ansvarsområde utgörs av ett lokalvakl-område. Vissa mindre orter har även s. k. polisposleringar med ensamsta-tionerade polismän.

Organisationen i ett fullt utbyggt polisdistrikt framgår av Bilaga F.

Enligt personaltablåerna för polisväsendet finns f.n. 13 562 tjänster för polispersonal utom chefskarriären. Av dessa är 6 341 avsedda för allmän  övervakning,   1 358 för trafikövervakning, 897 för spaning och

Prop. 1973:115

159

3 086 för utredningsverksamhet. 1 768 tjänster avser vikariatpersonal. Den 2 januari 1973 var 1 014 tjänster vakanta (Bilaga G). Antalet extra polismän som tjänstgör i organisationen men som av skilda anledningar ännu inte sökt eller erhållit någon på personaltablä upptagen extra ordinarie tjänst uppgick vid samma tidpunkt till 1 005,

9.2 Nyligen vidtagna åtgärder och framlagda förslag

Som ett led i en allmän strävan efter ökad effektivitet och rationell användning av tillgängliga resurser har man inom polisväsendet sedan flera år systematiskt arbetat på att föra över arbetsuppgifter som inle kräver polisiära kunskaper lill annan personal. Rikspolisstyrelsen har vidare i en skrivelse lill Kungl. Maj:t den 20 febraari 1969 fäst uppmärksamheten på en rad arbetsuppgifter, vilka inle bedömdes ha något samband med den egentliga polisverksamheten och som därför ansågs böra föras över till andra samhällsorgan. Rikspolisstyrelsens Önskemål har tillgodosetts i betydande utsträckning genom författnings­ändringar och genom anvisningar till länsstyrelserna.

Den överföring av arbetsuppgifter som sålunda kontinuerligt fortgår inom polisväsendet har medverkat till all fler polismän har kunnat utnyttjas för rent polisiära uppgifter. Bland de arbetsuppgifter som i allt större omfaltning utförs av annan personal än polismän kan nämnas ambassadbevakning, som fullgörs av ABAB, polismyndighetsärenden och enklare utredningar, som handläggs av kvalificerad biträdespersonal. Överföringstakten begränsas emellertid bl. a. av tillgången på kvalificera­nde biträden. 1 en del fall har man dock kunnat föra över ytterligare arbetsuppgifter genom att utnyttja vakansmedel för inrättande av tillfäl­ liga tjänster för lämplig nyrekrylerad biträdespersonal.

Kraven på den enskilde polismannens utbildning, erfarenhet och allmänna lämphghet för sina skiftande uppgifter har bUvil allt större. Dessa krav gäller inte minst den yttre tjänsten i vilken den nye polismannen regelmässigt är engagerad under de första åren av sin yrkesverksamhet. Med hänsyn härtill och för att förbättra organisatio­nens effektivitet och stabilitet infördes i mars 1972 s.k, alternerings-tjänstgöring. Denna innebär att polismannen efler genomförd grundut­bildning inle längre får en omedelbar placering i yttre tjänst. En sädan placering kommer i fortsättningen inte att bli aktuell förrän den nye polismannen har hunnit tjänstgöra åtminstone ett år vid kriminalavdel­ning och ell år vid ordningsavdelning. Under båda dessa år sker tjänstgö­ringen under erfaren polismans handledning. Den unge polismannen ges på detta sätt en möjlighet all växa in i de många gånger mycket svåra uppgifterna i den yttre tiänsten. Först efler tvä års allsidig tjänstgöring fullgör han eller hon sålunda självständigt polisarbete. Systemet medför alt ordningsavdelningarna under liden januari 1972 till mars 1973 inle har kunnat tiUföras någon ny polispersonal. Fördelarna med att den nytillkomna personalen i yttre tjänst är några år äldre och mera allsidigt utbildad har dock bedömts överväga de tillfälliga svårigheter som över-

Prop. 1973:115

160

gången lill denna ordning har medfört. Den polisiära grundutbildningens innehåll och längd ändrades våren 1972. En anpassning skedde därvid lill behovet av utökad utbildning i skilda ämnen och till den nya Ijänstgö-ringsgången i syfte alt säkerställa största möjliga utbyte av alternerings-tjänstgö ringen.

För att öka effektiviteten i polisarbetet pågår anskaffning av en förbättrad radioutrustning - det s. k. System 70. Detla nya system ger förbättrade sambandsmöjligheter. Lednings- och rapporteringsmöjlighe­terna förbättras. Därigenom förbättras också den personliga säkerheten för de polismän som är verksamma i yttre tjänst. Systemet medger sålunda bl. a. att man från varje polisbil kan nå en polisstation var man än befinner sig i landet. Systemet är vidare enhetligt och kan därför användas var som helst i landet.

Som ett led i ralionaliseringsarbetet har en del arbetsgrupper och polisposteringar dragits in eller slagils samman. 1 flertalet fall har dessa förändringar endast berört små enheter belägna relativt nära någon centralort. Ändringarna har skett i samråd med regionala och kommunala myndigheter samt berörda personalorganisationer. Dessa organisations-ändringar har förbättrat förutsättningarna för ett effektivt personalut­nyttjande inom distrikten. Antalet stalioneringsorter för polispersonal är f.n, ca 410,

En avsevärd förändring i distriktens organisation skedde den 1 juli 1971, Nya normer började då att tillämpas för indelning i rotlar och kommissioner vid kriminalavdelningarna. Indelningen grundades på per­sonalstyrkan. 1 ca 100 distrikt upprättades spaningsrotlar, vilka ersatte de tidigare skyddssektionerna vid ordningsavdelningarna. För ledningen av den yttre tjänsten tillkom nya tjänster för yttre befäl.

I Stockholms polisdistrikt vidtogs under våren I 972 en genomgripande organisationsförändring. Den innebar i huvudsak att antalet vaktdistrikt minskade från I 3 till 6, alt de centrala styrkorna radiobilavdelningen, piketen och hundstyrkan - fördelades på vaktdistrikten och att till-slåndsverksamheten centraliserades till kansliavdelningen i polishuset. Dessutom sammanfördes utredningstjänsten hell lill kriminalavdelningen. Personalen fördelades därvid på en centralstyrka för spaning och utred­ning samt sex kriminalrotlar och sex spaningsrotlar, vilka stationerades i vart och ett av vaktdistrikten. Omorganisationen syftade till att skapa möjligheter dels för en ökad yttre verksamhet, dels för en rationalisering av utredningsverksamheten.

Vidare har 1972 års riksdag beslutat en begränsad sammanslagning av polisdistrikt. Några distriklsindelningsändringar har ännu inte genomförts med stöd av detta beslut.

Förstatligandet av polisväsendet har möjliggjort en större rörlighet vid polisinsatserna inom landet. Tillfälliga behov av förstärkningar har kunnat tillgodoses genom centralt beordrade förstärkningar. På detla sätt tillförs årligen vissa polisdistrikt med stor turistlillströmning t, ex, i Dalarna i samband med midsommar och på västkusten under semesterperioden -en momentan ökning av personalresurserna. En tillfällig förstärkning av

Prop. 1973:115

161

Stockholms polisdistrikt har med hänsyn till personalläget bedömts vara nödvändig under vinterhalvåret 1972/73. På grund härav har 200 polis­män kommenderats att tjänstgöra i Stockholm under tiden den 1 oktober 1972-den 31 mars 1973.

1 årets statsverksproposition föreslås för polisväsendets del bl, a, 215 nya tjänster (varav 165 polismansljänsler), nyinköp av 400 bärbara radioapparater, en intern TV-anläggning för Stockholms polisdistrikt, medel för utprovning av ell personradiosystem samt medel för ytterligare 39 bilar. Av de 165 polismanstjänsterna är 100 avsedda för Stockholm, 20 för vardera Malmö och Göteborg, 15 för flygplatsbevakning och 10 för övriga behov.

De förstärkningar av polisväsendet som har föreslagits i statsverkspro­positionen tillgodoser i stor utsträckning de förslag som i denna del framförts av en särskild utredningsman i belänkandet PoUsen i Stock­holm (Ds Ju 1973:33). Utredningsmannen föreslog även andra åtgärder som kan förbättra polisverksamheten i Stockholm. Dessa har beaktats i annan ordning. Vissa förenklingar i tillsätlningsförfarandet beslutades av Kungl. Maj;l den 28 december 1972. Vidare har medgivande lämnats all för tiden den 1 januariden 30 juni 1973 vid kriminalavdelningarna i Stockholms, Göteborgs och Malmö polisdistrikt inrätta sammanlagt 96 (60+24+12) göromålsförordnanden. Särskilda förhandlingar har den 6 februari 1973 påbörjats mellan statens avtalsverk och TCO-S med anledning av vissa av utredningsmannens förslag. Dessa förhandlingar har slutförts och avtal har undertecknats den 19 mars 1973,

Mede! för en undersökning av allmänhetens attityd till poUsen har ställts till förfogande av nämnden för samhällsinformation. Undersök­ningen har genomförts i rikspoUsstyrelsens regi under februari 1973. Den redovisas i avsnitt 4.

Utredningen Polisen i Stockholm har i en särskild promemoria den 7 februari 1973 lill kommissionen redovisat sin syn på förhållandet polis-allmänhet och pä de ätgärder som enligt utredningens mening kan vara ägnade att förbättra dessa relationer. Förslaget redovisas närmare i avsnitt 8.

9,3 Polisverksamheten och polispersonalen

9.3,1   Övervakningsverksamheten

Övervakningsverksamheten omfattar polisens uppgift all förebygga brott, att hindra att ordningen och säkeriieten störs genom brott eller på annat sätt samt all lämna allmänheten skydd, upplysning och annan hjälp. Uppgiften all förebygga brott och andra störningar av samhällsord­ningen mäste betraktas som en grundläggande uppgift för allt polisarbete. Däri ingår att upprätthålla gatufriden och all säkra ordningen, tryggheten och trivseln på allmänna platser och kommunikationsmedel. Den hjälpan­de verksamheten ingår även som ett väsentligt moment i övervaknings­tjänsten  och  har  stor  betydelse   för  relationerna  mellan polisen och

11 Riksdagen 1973. 1 saml Nr 115

Prop. 1973:115

162

allmänheten. Övervakningstjänslen karakteriseras av att den skall fortgå oberoende av om viss händelse eller företeelse påkallar någon åtgärd från polisens sida.

Övervakningsverksamheten fullgörs vid ordningsavdelningarna. Dessa är i de större distrikten uppdelade på en övervakningssektion och en trafiksektion. 1 flertalet distrikt ingår den trafikövervakning inom distrik­tet som inle utövas av länstrafikgrupp i övervakningssektionens arbets­uppgifter.

Närmast under polischefen utövas ledningen av övervakningsverksam­heten av chefen för ordningsavdelningen samt av vakthavande och yttre befäl. Det vakthavande befälet ansvarar i polisledningens frånvaro för polisverksamheten i hela polisdistriktet (vaktdislriktet) och skall under sådana förhållanden besluta om de omedelbara åtgärder som fordras för upprätthållande av allmän ordning och säkerhet, Vakthavande befälet har sålunda ålagts särskilda beslutsuppgifler av kvalificerad natur i vissa författningar och genom distriktens arbetsordningar. Han skall bl, a, pröva om det i ett enskilt fall föreligger lagliga förutsättningar för frihetsberövande.

Vid planläggningen av övervakningsverksamheten, som är mycket mångskiftande, är det väsentligt att nå en lämplig avvägning mellan den allmänna yttre övervakningen och behovet av en tillräcklig utrycknings­beredskap.

I den yttre övervakningstjänslen, som i princip bör fortgå dygnet om, används en rad ohka metoder, för vilka rikspolisstyrelsen har utfärdat närmare anvisningar. Styrelsen har bl. a. framhållit alt det är av största betydelse att fotpatrullering förekommer i all den utsträckning som är möjUg och att s. k. gruppatrullering bör användas först efter en omsorgs­full behovsprövning. Polisdistrikten uppmanas att i samband med verk­samhetsplaneringen noggrant pröva under vilka former verksamheten skall utföras under olika tider. Av anvisningarna framgår vidare att den bilburna polispersonalen inte fär användas som en beredskaps- eller utryckningsstyrka som endast skall träda i verksamhet på order från polisstationen. Så snart det är möjligt och lämpligt bör poUsmännen variera tjänsten genom att med bil förflytta sig mellan olika områden och patrullera till fots på lämpliga platser. Polismannen bör härvid vara försedd med bärbar radio.

Utryckningsverksamhel är den verksamhet som fullgörs med anledning av att det har inträffat ett brott eller en händelse som påkallar ett ingripande från polisman så skyndsamt som möjligt. Det är i första hand fräga om vissa grova brott, i synnerhet sådana med väldsinslag, och ett stort antal andra akuta händelser av allvarlig art såsom lägenhelsbråk, trafikolyckor, ofredanden etc. Eftersom allmänheten i dessa eller liknan­de fall då något allvarligt inträffat har ett berättigat krav på snabba ingripanden och då möjligheterna alt klara upp brott inle sällan är beroende av snabbi vidtagna åtgärder har det visat sig vara nödvändigt att hålla en hög utryckningsberedskap.

För att kunna analysera utryckningsverksamhetens innehåll och för att

Prop. 1973:115

163

få ett underlag för alt bestämma målinriktning och resursanvändning har rikspolisstyrelsen under 1972 genomfört en särskild rutin, som medger att vissa tidsuppgifter m. m. angående ulryckningsverksamheten databe­handlas och redovisas polisdistriklsvis på maskinlistor. På detla sätl får man tillgång tUl uppgifter om bl. a. tidsåtgång för olika utryckningsupp­drag, uppdragens fördelning på olika händelser saml uppdragens geogra­fiska och tidsmässiga spridning. Dessutom kommer tjänstgöringstidens fördelning på faktisk personalinsats, stalionstjänsl, yttre tjänst, objekt-bevakning, ulryckningstid, ingripandetid och preventiv övervakningstid att kunna redovisas när rutinen har utvecklats och närmare erfarenheter har vunnits.

Av en preliminär sammanställning av uppgifter från fjärde kvartalet 1972 framgår all tiden för slationsljänst i de största polisdistrikten uppgått till mellan 35 och 44 procent av den totala arbetsinsatsen för övervakningsverksamhet. 1 de minsta distrikten har motsvarande tid uppgått till över 50 procent. Stationstjänsltiden i genomsnitt för hela landet med undantag av Stockholms polisdistrikt utgjorde 47,1 procent av personalinsatsen. Detla innebär att en påfallande stor del av ordnings­polisens resurser gär åt för göromål inne på polisstationerna, I stations­tjänstgöringen ingår vakthavande befälels arbete, receptionstjänsl, arres-tantbevakning och förbindelseljänst. Relationen slationsljänst yttre tjänst påverkas lill fördel för den yttre tjänsten i sådana polisdistrikt där särskilda administrativa tiänster har inrättats för receplionister, arreslant-vakter eller för förbindelseljänst.

En grundläggande förutsättning för en effektiv och ändamålsenlig övervakningsverksamhet är all tjänsten vid polisdistriktens övervaknings­sektioner pågår dygnet om. Målsättningen måste därför vara att poUssta-tionerna i allmänhet alltid skall vara bemannade och att en viss grad av utryckningsberedskap ständigt finns i samtliga polisdistrikt, Övervak­ningstjänslen är därför myckel personalkrävande. Detta kan i viss mån belysas av följande uppgifter. Bruttoarbetstiden för en poUsman har beräknats till 2 080 timmar om året. Om man tar hänsyn till den arbetstid som faller bort pä grund av semester, sjukdom eller annan ledighet och för deltagande i utbildning kan den tid som en poUsman kan tas i anspråk för direkta operativa eller administrativa uppgifter beräknas uppgå till i genomsnitt 1 600 timmar om året. Detta innebär att det behövs ca 5,5 tjänster för att kunna uppehålla en och samma funktion dygnet om.

Som förut nämnts använder man sig inom övervakningsverksamheten av en rad olika patrulleringsmetoder, såsom palrullering till fots, med bil, med båt eller lill häst.

Fotpatrullering är en övervakningsmetod som av olika skäl har blivit någol eftersatt. Den ökade rörligheten bland brottslingar, tendensen till grövre brottslighet och förekomsten av andra akuta händelser har som tidigare nämnts gjort det nödvändigt all hälla en hög ulryckningsbered-skap. Vid den avvägning som sålunda har fält göras mellan kravet på hög utryckningsberedskap och en mera utpräglat preventiv övervakning ge-

Prop. 1973:115

164

nom fotpatrullering har sistnämnda verksamhet inte kunnat tillgodoses i den utsträckning som varit önskvärd. För en viss prioritering av utryck­ningsverksamheten talar sålunda bl. a. den erfarenheten att snabba utryckningar inle sällan innebär att gärningsmannen kan gripas i samband med gärningen. Ett sådant förhållande inverkar positivt på uppklarings­procenten och innebär också att spaningsåtgärder inte behöver sättas in och att utredningsarbetet förenklas. En hög ulryckningsberedskap har också betydelse för förhållandet till allmänheten. Rikspolisstyrelsen har emellertid i olika sammanhang påtalat nödvändigheten av att även patruller som förfogar över motorfordon ägnar sig ät fotpatrullering så snart inte utryckningsuppdrag tar tjänstgöringstiden i anspråk.

Rikspolisstyrelsen har i skilda sammanhang till polismyndigheterna i landet framfört behovet av ökad fotpatrullering. I skrivelse den 30 november 1971 till samtliga länspolischefer och polismästare uppmana­des sålunda polischeferna att uppta samråd med representanter för personalen angående övervakningsmetoderna och särskilt överväga i vad män en ökad palrullering till fots kunde medföra en bättre polisiär service på allmänna platser. Resultatet av överläggningarna redovisades till länspolischeferna som med eget yttrande har vidarebefordrat dessa till styrelsen. De inkomna yttrandena redovisade över lag en positiv inställ­ning lill en ökad fotpatrullering.

En annan gren av ordningsavdelningarnas arbete som enligt kommissio­nens mening i detta sammanhang påkallar särskild uppmärksamhet är kvarterspolisverksamheten.

Erfarenheterna av kvarterspoUsverksamhelen visar att tjänstgöringsfor­men med dess speciella brottsförebyggande inriktning lämpar sig bäst i bostadsområden och då i synnerhet i förortsområden med stort inslag av barn och ungdom. 1 vissa fall, särskilt i de största polisdistrikten, är verksamheten motiverad även i mera centrala delar.

Särskilda tjänster som enligt tiänstelablå är avsedda för kvarterspoliser finns f, n, endast i Stockholms, Göteborgs och Malmö polisdistrikt till ett antal av 41 respektive 32 och 14. Dessutom har i några polisdistrikt organiserats liknande verksamhet på försök utan att tjänsterna har tagits upp i tjänstetablå, 1 årets statsverksproposition har medel beräknats för ytterligare 42 kvarterspolismän i Stockholm, 4 i Göteborg och 7 i Malmö,

Om kvarterspolisverksamheten skall ge avsett resultat bör samme polisman tjänstgöra inom ett område under en längre tid. Det mest ändamålsenhga är att han får möjlighet att följa en generation inom området från de tidigare barnaåren och upp genom tonåren. Kvarters­polisverksamheten ställer också speciella krav på den enskilde polisman­nen. Det har visat sig att de polismän som är mest lämpade för tjänst som kvarterspolis i allmänhet är väl lämpade också för befälsljänst och att de i allmänhet väljer befälstjänst före tjänst som kvarterspolis. Detta förhål­lande har ofta medfört den olägenheten att en polisman tjänstgör som kvarterspolis endast en tämligen kort tid innan han befordras lill en befälstjänst. En väsentlig tanke bakom kvarlerspolisverksamheten har därigenom förfelats.

Prop. 1973:115

165

För att en kvarterspolis skall kunna bedriva sin verksamhet på ett framgångsrikt säll är det nödvändigt all han skaffar sig en ingående lokal-och personkännedom. Han bör knyta så mänga kontakter som möjligt med innevånarna i området och på det hela taget söka skapa förtroende för honom själv och för polistjänsten som sådan. Den som av polisman­nen ertappats med brottslig verksamhet får vidare klart för sig att risken för uppläckt i fortsättningen är stor efiersom polismannen dagligen tjänstgör i samma område. Härigenom ernås en betydande preventiv effekt. Erfarenheten visar också att i den mån allmänheten inom området lär känna polismannen och får förtroende för denne, ökar villigheten att lämna upplysningar om förövade brott och om personer som kan misslänkas för brott.

Polisens trafikövervakning fullgörs vid ordningsavdelningarnas trafik-sektioner och vid länstrafikgrupperna. Självfallet ingår övervakning av trafiken som en del även i den allmänna övervakningsverksamheten. Lika naturligt är del alt de trafikövervakande poUsmännen fullgör vissa uppgifter som normall hör hemma på övervaknings- eller utredningssidan.

Trafiksektionerna svarar dessutom för polisens medverkan vid trafik-undervisningen i skolorna.

9.3.2 Spanings- och utredningsverksamheten

Spanings- och utredningsverksamheten omfattar huvudsakligen den del av polisens arbete som går ut pä att förebygga och uppdaga brott. Framför allt spaningsverksamheten har klart brottspreventiva inslag.

Spanings- och utredningsverksamheten fullgörs vid kriminalavdel­ningarna. Organisationen i Stockholms, Göteborgs och Malmö polisdi­strikt är anpassad lill de speciella förhållanden som råder i storstäderna. I övrigt består kriminalavdelningarna i de största distrikten av sex rotlar, nämligen spaningsrotel, allmän utredningsrotel, teknisk rotel, stöldrotel, bedrägerirotel och våldsrotel. Teknisk rotel finns i allmänhet endast i ett distrikt i varje län. I vissa distrikt har stöld- och bedrägerirotlarna förts samman till en rotel och i andra distrikt åter har stöld-, bedrägeri- och våldsrotlarna förts samman till en rotel. De minsta kriminalavdelningarna slutligen består av en spaningsrotel och en odelad utredningsrotel.

Den nuvarande arbetssituationen vid kriminalavdelningarna skall bely­sas något i det följande.

I fräga om vissa brottstyper har den senaste tidens brottsutveckling berörts i tidigare avsnitt. Det är klart att vissa brottsbalksbrott har ökat väsentligt under de senaste åren. Det har givetvis medfört en ökad arbetsbörda vid kriminalavdelningarna. Åtskilliga åtgärder har vidtagits för att möta den ökade arbetsbördan. Personalförslärkningar har succes­sivt tillförts kriminalpolisverksamheten. Delta har skett dels i form av nya polismanstjänster, dels i form av tjänster för kvalificerade biträden, som har övertagit arbetsuppgifter som tidigare fullgjorts av polispersonal. Dessutom har en rad rationaliseringsåtgärder vidtagits i syfte all förenkla utredningsarbetet. Rationaliseringsarbetet pågår fortlöpande. Bl. a, kom-

Prop. 1973:115

166

mer en central godsregistrering alt genomföras för all underlätta identi­fiering av stöldgods.

Det kan emellertid konstateras all arbetsbalanserna vid kriminalavdel­ningarna inte är acceptabla. Den 1 oktober 1972 uppgick antalet balanserade utredningsärenden till ca 140 000. Därvid bör beaktas alt utredningen i ett ärende som inle har klarats upp inom tre månader skall enligt rikspolisstyrelsens anvisningar - läggas ner om spaningsåtgärder eller mera omedelbara utredningsåtgärder inte har gett någol resultat. Ett sådant ärende skall givetvis las upp på nytt så snart anledning föreligger till det. Åtskilliga anmälningar om brott måste emellertid avskrivas från vidare handläggning ulan att några egentliga utredningsätgärder har vidtagits.

Uppklaringsprocenten för brotlsbalksbrotlen tyder också på att kri­minalavdelningarna har blivit mer belastade. Statistik i fråga om uppkla­ringsprocenten föreligger endast t.o.m. år 1969. För detla år var uppklaringsprocenten 24,88 sävill avsåg under året anmälda och uppkla­rade brottsbalksbrott. Uppklaringsprocenten för de brott som anmälts under åren 1965-1969 och som klarals upp t. o, m. år 1969 var 34,10. Statistiken för är 1969 ulvisar en lägre uppklaringsprocent än för de närmast föregående åren.

Det brottsutredande arbelet har i hög grad kommit att inriktas pä olika former av förtursmål Som förtursmäl behandlas bl, a, mål med häktade, olika slag av militärmål och mål som handläggs enhgt lagen om unga lagöverträdare. Vissa andra grupper av mål, 1. ex. grövre våldsbrott, måste givetvis också ges en hög prioritet. Detla medför rubbningar i den löpande utredningsverksamheten.

9,3,3  Rekryteringen lill polisväsendet

Av de villkor som har uppställts för antagning till polisaspirant är kraven pä skolunderbyggnad av särskilt intresse. En allmän förutsättning är att den sökande har visat sig besitta förmåga till kvaUficerade studier. Minimikravet i fråga om skolunderbyggnad är slutbetyg från grandsko­lans årskurs 9, teoretisk linje, med lägst betyget 3 i svenska, engelska, matematik och samhällskunskap. Annan utbildning som godtas är polisiär yrkesskoUinje, realexamen eller minst två årskurser vid folkhögskola.

Under senare år har en allt större del av de antagna haft studentexa­men eller genomgått 3-ärig Unje vid gymnasium. Även antalet aspiranter som genomgått fackskola har ökat.

Prop. 1973:115

'67

Skolunderbyggnaden  hos  de  aspiranter  som har antagits under de senaste budgetåren framgår av följande sammanställning.

Skolunderbyggnads-

67/68

68/69

69/70

70/71

71/72

Sept

Febr

grupp

72

73 (prel,)

Gymnasiekompetens/

studentexamen

2,9

5,4

'1,4

12,4

26,3

39,6

47,5

Fackskola

2,3

5,7

8,1

10,1

10,7

13,1

16,9

Polisiär yrkesskol-

linje

13,2

11,1

10,8

14,6

12,3

11,8

5,6

Grundskola, teore-

tisk linje

8,6

14,4

10,2

12,8

13,3

9,3

11,2

Realexamen

41,1

33,0

27,3

17,1

15,2

8,9

8,8

Folkhögskola, minst

2 årskurser

29,0

28,6

25,8

27,4

20,2

16,9

8,8

Underbefälsskola

-

0,9

1,5

2,9

1,5

-

0,6

Kompletteringskurser

1,1

0,1

2,9

-

0,2

-

-

Övrig utbildning

1,8

0,8

2,0

2,7

0,3

0,4

0,6

Som framgår av sammanställningen hade ca 26 procent av de aspiranter som antogs under budgetåret 1972/73 genomgått 3-årig gymnasieUnje och ca 43 procent 2-årig mera teoretiskt inriktad gymnasielinje eller motsvarande (dvs, fackskola eller polisiär yrkesskoUinje kursplanerna i de allmänbildande ämnena i denna linje har anslutits till fackskolans - eller minst 2-årig folkhögskola, som från 1972 under vissa förutsättningar ger s. k. allmän behörighet för studier vid universitet). Gymnasial utbild­ning från lägst 2-årig teoretiskt inriktad linje redovisas sålunda av något fler än två tredjedelar av samtliga antagna.

Av de 400 aspiranter som hittills har antagits under innevarande budgetår har ca 43 procent betyg från 3-årig gymnasielinje och ca 35 procent har genomgått en 2-årig mera teoretiskt inriktad gymnasieutbUd-ning.

Rekryteringen av polisaspiranter under de senaste åren framgår av följande sammanställning.

Budgetår

Antal sökande

Antal antagna aspiranter

1967/68

2 661

1968/69

2 120

1969/70

1 530

1970/71

1 161

1971/72

1451

1972/73

1 375'

559 742 666 485 573 400'

' Siffrorna av.ser anställning av aspiranter vid tvä tillfällen. Ytterligare en omgång aspiranter skall sålunda anställas under innevarande budgetår.

Sammanställningen visar att det har förelegat vissa svårigheter att rekrytera polisaspiranter under de senaste åren, Kungl. .Maj:t hade medgett rikspolisstyrelsen att anställa högst 600 aspiranter under budget­året 1970/71 och högst 700 under budgetåret 1971/72. Dessa antal uppnåddes emellertid inte. Vid de båda antagningstillfällena hittills under

Prop. 1973:115

168

innevarande budgetär i september 1972 och februari 1973 har läget dock förbättrats. Sammanlagt har 400 aspiranter antagits, fördelade på 240 i september och 160 i februari. Dessa siffror lyder på att det svåra rekryteringsläge, som rådde under budgetåren 1970/71 och 1971/72 och som i första hand kan antas ha berott på de utdragna löneförhandlingarna och en omfattande publicitet av rekryteringshämmande karaktär, nu tycks ha bratits.

Rekryteringsverksamhelen inom polisväsendet organiserades om under budgetåret 1967/68 och centraliserades då i viss utsträckning till rikspo­lisstyrelsen. Rekryteringsseklionen vid styrelsen svarar nu för annonse­ring, utgivning av trycksaker och information till sökande. Sektionen svarar ocksä för registrering av de sökande, registerkonlroll, granskning av lämplighetsutredningar och läkarintyg samt kontroll av de sökandes formella behörighet. Även urval, antagningsbeslut och löneklassplacering sker centralt.

På det lokala planet handläggs rekryteringsfrågorna av särskilt utsedda polismän rekryleringsmännen. Dessa svarar för praktisk direktinforma­tion om polisyrket vid bl, a, skolor, värnpliktsförband och arbetsförmed­lingar. För Stockholms polisdistrikt föreslås i årets statsverksproposition alt en tjänst som rekryleringskonsulenl skall inrättas med hänsyn till de särskilda rekryteringsproblemen i distriktet. Polisstyrelserna och länssty­relserna yttrar sig över de sökandes lämplighet, TUl grund för dessa yttranden ligger lokala registerkonlroller, referensundersökningar, kon­troll av belygsavskrifter och körkort, personintervjuer och yttranden från bl, a, företagsnämnderna.

9,3,4 Polisens utbUdnings-och befordringsförhållanden

Den nyantagne extra polismannen (polisaspiranten) påbörjar omedel­bart sin grundutbUdning. Den är förlagd till polisskolan Ulriksdal och pågår under 40 veckor. Sedan grundutbildningen har avslutats vidtar den s, k, allerneringstjänstgöringen. Den omfattar två år, varav ett år vid kriminalavdelning och ett år vid ordningsavdelning, Allerneringstjänst­göringen syftar till att befästa och fördjupa de kunskaper som polisman­nen har tillägnat sig under grundutbildningen. Den ger honom emellertid möjlighet att fullgöra praktiskt polisarbete under överinseende av äldre, erfarna kollegor.

Varje polisman som har börjat sin grundutbildning efter den 1 juli 1967 skall komplettera sin grundutbUdning vid polisskolan med en högre poliskurs. Denna kurs skall han genomgå 35 år efter grundutbildningens avslutande.

Systemet med alterneringstjänstgöring påbörjades i mars 1972 och det dröjer alltså ännu omkring ett år innan den första omgången har avslutat sin alterneringstjänstgöring.

Prop. 1973:115

169

Den nyutbildade polismannen placeras f, n, regelmässigt vid ordnings­avdelningen. Den första tiden tiänslgör han som extra poUsman och har sedan möjlighet att söka extra ordinarie och ordinarie polismanstiänst. Han är behörig liU extra ordinarie tiänst 3 år efter antagningen tiU polisaspirant och ordinarie tjänst 5 är efter antagningen. De extra ordinarie tjänsterna avser tiänster för vikariats- och förstärkningspersonal. Dessa tas i anspråk i första hand för övervakningsverksamheten, Vika-rialsbehovel på kriminalavdelningarna tillgodoses i regel genom att mera erfaren personal vid ordningsavdelningarna förs över till kriminalavdel­ningarna. Den normala karriären för en polisman är att han först får en extra ordinarie tiänst och därefter en ordinarie tiänst vid ordningsavdel­ningen. Därefter kan han söka antingen befälstiänst vid ordningsavdel­ningen eller tiänst som kriminalinspektör.

Den polisman som har fått en tiänst som polis-eller kriminalinspektör erhåller vidareutbildning i form av en inspektörskurs, 1 den reguljära polisutbildningen vid polisskolan ingår dessutom en andra inspektörskurs för tiänstemän som placeras i vissa arbetsledande funktioner och en kommissariekurs för polis- och kriminalkommissarier.

För personal inom särskilda verksamhetsgrenar förekommer dessutom en lång rad specialkurser i central regi avsedda för polismän som fullgör särskilda funktioner. För personal vid ordningsavdelningarna kan nämnas olika kurser i motortjänst med tyngdpunkt i trafikövervakningsverksam-helen, hundtiänsl, helikoplertiänst och sjöpolistjänst. Av den special­utbUdning som förekommer för kriminalpolispersonal kan nämnas kurser i kriminalteknik, kriminalpolistiänst och för utredning av skatte-, för­mögenhets- och gäldenärsbrott. Förutom de kurser som anordnas centralt bedrivs en kontinuerlig fortulbildning inom länen och polisdistrikten.

Utbildningen inom polisorganisationen är mycket omfattande, F, n. bedöms ungefär var tionde polisman vara ledig från sin tiänst för att delta i central, regional eller lokal utbildning.

Det förekommer ganska ofta att personal som har specialutbildats eller har särskild erfarenhet av viss tiänslgöring efter befordran flyttar till sådan tiänst där hans speciella utbildning och erfarenhet inte kan UtnyUjas,

9,4 Överväganden och förslag

9,4,1   Inriktningen av förslärkningsinsatserna

1 direktiven för kommissionen uttalas att förhållandena nu är sädana att kraftfulla åtgärder behövs för att minska brottsligheten och för all skapa bättre ordning och trivsel på allmänna platser. Vidare understryks samhällets strävan alt ge polisen ett starkt stöd i dess verksamhet. Kommissionen har att pröva hur de polisiära insatserna kan förslärkas för alt komma lill rätta med den rådande situationen. Det kan härvid inte bli

Prop. 1973:115

'70

fråga om någon genomgripande översyn av polisverksamhetens inriktning, arbetsformer och organisation,

Efler förstatligandet av polisväsendet har inom ramen för gällande organisation åtskilliga åtgärder vidtagits för effektivisering av polisverk­samheten och förstärkning av dess resurser. Sålunda har kvalitativa förbättringar uppnåtts genom en reformerad polisutbUdning, I kvantita­tivt avseende har ett väsentligt antal tjänster tillförts polisväsendet. De förstärkningar som nu krävs bör bygga på nuvarande organisation och ha samma syften som hittills genomförda partiella reformer.

En fråga som därtill har särskilt intresse är möjligheterna att ytterliga­re höja utbildningsnivån och därmed poUskårens genomsnittliga standard. Polisverksamheten har nämligen komplicerats allt mer, Detla har fört med sig krav på mera djupgående kunskaper hos polismännen i olika avseenden. Den höjda allmänbildningsnivån i samhället medför också att större krav ställs på polismannens allmänna kunskaper.

De förhållanden som nu har berörts aktualiserar frågan om en översyn av kraven i fråga om skolunderbyggnad för anställning som polisaspirant. Den utbyggnad som pågår av gymnasieskolan gör en sådan översyn påkallad. Den fortlöpande höjningen av den allmänna utbildningsnivån bland dagens ungdom, som kommer att bU särskilt markant när gymna­sieskolan är fuUt utbyggd, måste enligt kommissionens mening påverka kraven för antagning till polisaspirant.

En höjning av antagningskraven för också med sig att polisutbild­ningen i högre grad kan inriktas mera på de speciella problem som polisarbetet i allt större utsträckning uppvisar. Utan att öka polisens utbildningsresurser kan man alltså få en bättre utbildad poliskår.

En förutsättning för alt få så god rekrytering som möjligt är en bra rekryteringsorganisation. Den nuvarande organisationen bör anpassas till de nya krav som ställs på den.

Vissa problem föreligger också med nuvarande befordringssystem inom polisväsendet. Specialutbildad personal eller personal med särskild erfarenhet flyttas ofta i samband med befordran eller eljest lill tiänst där erhållen utbildning eller förvärvad erfarenhet och vana inte kommer till sin rätt. Ett sådant system medför nackdelar för effektiviteten i polis­arbetet och innebär dessutom en belastning av utbildningsorganisationen. Åtgärder för att komma lill rätta med dessa förhållanden bör därför övervägas.

Åtgärder av nu angivet slag syftar till att effektivisera polisarbetet genom ett bättre utnyttjande av tillgänglig personal. För att uppfylla de krav som brottsligheten och ordningsförhållandena ställer på polisväsen­det behövs dessutom personalförstärkningar. En förstärkning av polis­resurserna bör inriktas på all förbättra förutsättningarna för polisens brottsförebyggande arbete. Detta arbete bör bedrivas i nära samarbete med de myndigheter och organ i samhället som har all svara för barnavård, nykterhetsvård och andra socialt inriktade insatser. Polisens verksamhet för förebyggande av brott bör bättre samordnas med samhäl­lets stödjande och hjälpande verksamhet.

Prop. 1973:115

171

Polisverksamheten måste i större utsträckning ta sikte på det brotts­förebyggande och det direkt brotlsförhindrande arbetet. Dessutom måste ökad uppmärksamhet ägnas åt möjligheterna alt uppdaga och utreda brott, framför allt den allvarligare brottsligheten. En högre uppklaring av begångna brott har en väsentlig brottsförebyggande effekt. Allmänhetens förtroende för poUsen är också i hög grad beroende av polisens möjlig­heter att lösa sina uppgifter i såväl det brotlsförhindrande som del brottsutredande arbelet.

Kommissionen har i föregående avsnitt pekat på nya inslag i brottslig­heten och ordningsförhåUandena som föranleder förstärkta polisiära insatser. Vi har sålunda fått en utveckling av den s, k, intellektuella brottsligheten som inte kan godtas. Vi har också fått en organiserad brottslighet som kräver särskilda insatser. Olika slag av brott kräver skilda slag av åtgärder. Det gäller våldsbrott, narkotikabrott, koppleri, till-greppsbrolt, häleri och skattebrott. Ett effektivare bekämpande av denna brottslighet förutsätter förstärkta resurser såväl när det gäller övervak­nings- som spanings- och utredningsverksamhet. Utvecklingen av trafik­brotten kräver ökade insater i trafikövervakningen. Ordningsläget är sådant att polisens övervakningsresurser bör förstärkas, I fråga om kriminalpolisverksamheten över huvud taget måste ulredningsbalanserna nedbringas och en snabbare handläggning av ärendena eftersträvas. Inle heller det kan ske ulan en förstärkning av de personella resurserna. De insatser som bör göras bör i första hand inriktas på åtgärder för att komma till rätta med angivna problem. Genom all tillföra polisväsendet väsentligt ökade personella resurser skapas också ett gynnsammare arbetsklimat inom polisväsendet, vilket i och för sig måste vara ägnat att öka effektiviteten i polisarbetet i dess helhet.

Kommissionen anser således att det föreligger ett behov av väsentliga personalförslärkningar till polisen. Förstärkningsbehoven avser samtliga verksamhetsgrenar. Kommissionen har den uppfattningen att praktiskt taget samtliga polisdistrikt har behov av ytterligare personal. Det gäller främst polisutbildad personal.

Inom polisorganisationen finns vidare ca 2 700 tiänster för annan personal än polispersonal. Under de senaste åren har man strävat efter att föra över arbetsuppgifter från polispersonal till annan personal. Det har varit fråga om sådana'arbetsuppgifter som arrestantbevakning, delgiv-ningar, tillsyn och skötsel av fordon och annan materiel och skötseln av radiokommunikationer men ocksä rena kansligöromål, handläggning av vissa polismyndighetsärenden och enklare utredningar. För detta ändamål har medel ställts till förfogande för inrättande av tiänster. Dessutom har rikspolisstyrelsen med utnyUjande av vissa vakansmedel kunnat inrätta tillfälliga extra tiänster i viss utsträckning, 1 den mån vakanserna kommer att fyllas kan dessa tillfälligt inrättade extra tiänster komma att dras in. Enligt kommissionens uppfattning är det synnerligen angeläget att polis­män i så stor utsträckning som möjligt befrias från sådana göromål som lämpligen kan skötas av annan personal. Strävandena att föra över arbetsuppgifter frän polispersonal till annan personal bör därför fortsätta.

Prop. 1973:115

'72

9,4,2  Kommissionens bedömning och förslag till åtgärder 9,4,2.1   Rekryteringen lill polisväsendet

Kommissionen har tidigare framhållit alt polisarbetets alltmer kom­plicerade karaktär och de ökade krav som av andra skäl kan ställas på polismannens utbildning och allmänna kunskaper aktualiserar frågan om en översyn av kraven i fråga om skolunderbyggnad för antagning till polisaspirant.

De minimikrav som f. n. gäller är alt sökanden skall ha genomgått teoretisk linje vid grundskola med lägst betyget 3 i svenska, engelska, matematik och samhällskunskap. Vissa andra utbUdningsvägar av motsva­rande art godtas också. En myckel stor del av de aspiranter som antas har väsentligt bättre skolunderbyggnad än som krävs. Sålunda har 75-80 procent av de aspiranter som hittills har antagits under detla budgetår gymnasiekompetens eller motsvarande.

Ett .sätt att tillgodose kravet på ökade kunskaper är alt bygga ut polisens grundutbildning. För all kunna öka polisens allmänna kunskaps­nivå inom polisskolans ram krävs emellertid en väsentlig föriängning av utbildningstiden. En sådan åtgärd för med sig betydande kostnader. Med hänsyn till alt så många aspiranter redan nu har gymnasiekompetens eller motsvarande synes en förlängning av polisutbildningen - som således skulle vara behövlig endast för en mindre del av aspiranlerna - inle vara den lämpliga lösningen.

Kommissionen har i stället vall att undersöka om det är möjligt att höja antagningskraven. En höjning av antagningskraven måste bedömas mot bakgrund av den utbyggnad av gymnasieskolan som pågår f, n.

Den nya gymnasieskolan beslår av de tidigare skolformerna gymna­sium och fackskola samt yrkesskola. Sammanlagt finns ett 20-tal linjer och ett stort antal specialkurser av varierande längd. För att komma in i gymnasieskolan fordras i regel att man har gått igenom grundskolan. Den nya skolorganisationen innebär inle några förändringar för de 3-äriga linjerna och den 4-åriga tekniska linjen vilka motsvarar det hittillsvarande gymnasiet. För den tidigare fackskolans linjer har vissa ändringar gjorts bl, a, i fråga om grenindelningen. För intagning på de 3- och 4-åriga linjerna samt pä de 2-åriga linjer som motsvarar den gamla fackskolan krävs ett större teoretiskt kunskapsmått än som i regel är nödvändigiför att börja på yrkesinriktad linje.

De största ändringarna i den nya gymnasieskolan gäller den tidigare yrkesskolan, Alla linjer som ersätter yrkesskolan är 2-åriga, Ytterligare en del linjer av yrkeskaraktär har inordnats i gymnasieskolan såsom i regel l-åriga specialkurser, I vissa fall torde det vara möjligt för elever i de yrkesbelonade linjerna att läsa vikliga allmänna ämnen t, ex. svenska och engelska - fram till den nivå som motsvarar 2-årig f. d, fackskole-linje.

Med hänsyn lill den höjda utbildningsnivån i samhället och lill de krav som allmänt sett bör ställas på en polisman i dagens samhälle anser kommissionen   alt   kraven   på   skolunderbyggnad   för  anställning  som

Prop. 1973:115

173

polisaspirant bör höjas. Kommissionen föreslår att de krav som uppställs för s, k, allmän behörighet till högre utbildning skall gälla även för antagning lill polisaspirant. Detta innebär att krav bör uppställas på lägst avgångsbetyg från 2-årig gymnasielinje i vilken ingår 2-årig utbildning i svenska och engelska eller 2-ärig folkhögskoleutbUdning som omfattar studier i svenska och engelska motsvarande två årskurser i gymnasiesko­lan.

Den föreslagna höjningen av rekryteringskraven medför att rekryle-ringsunderiaget kommer all minska. Under de senaste åren beräknas ca 90 000 av de elever som årligen har lämnat grundskolan ha varit formellt behöriga för anställning i polisväsendet vad avser skolunderbyggnad. En övergång till de krav som kommissionen föreslår medför att rekryterings­underlaget minskar lill ca 50 000 av varje årskull. Den nya gymnasie­skolan är ännu inte fullt utbyggd, 1 vissa kommuner infördes den i sin nya form under läsåret I 97 I /72,

Kommissionen anser att de höjda kraven i fräga om skolunderbyggnad för antagning lill polisaspirant bör tillämpas först när flertalet av de årskullar inom vilka rekryteringen företrädesvis sker har fält tillfälle att erhålla gymnasieutbildning. Kommissionen föreslår därför att de höjda formella kraven tillämpas tidigast från år 1975,

Äv betydelse när del gälller alt få lämpliga aspiranter är också den rekryteringsverksamhel som bedrivs. Centralisering av rekryteringsverk­samheten genomfördes under budgetåret 1967/68, Det har medfört vissa fördelar. Sålunda blev handläggningen av ärendena mera enhetlig. Möjlig­het har införts all efler utbildningen placera polismännen i områden med svag rekrytering.

Den centrala verksamheten kan dock inte hell ersätta de regionala och lokala insatserna, Rekryteringsseklionen vid rikspolisstyrelsen har för verksamhet på fältet en rekryleringskonsulenl. Dennes uppgift är i första hand att leda de lokala rekryteringsmännens verksamhet. De lokala insatserna beror därför helt på rekiyleringsmännens intresse och fallenhet för uppgiften. 1 många fall görs mycket goda insatser, I andra fall har resultatet blivit sämre, I viss mån kan detta bero på att vederbörandes ordinarie uppgifter är så omfattande att rekryteringsverksamheten har blivit lidande.

Rekryteringen har under vissa tider varit otillfredsställande. Som tidigare har nämnts föreslås i årets slalsverksproposition att Stockholms polisdistrikt tillförs en rekryleringskonsulenl. Del torde enligt kommis­sionens mening vara möjligt att avsevärt förbättra den utåtriktade verksamheten även i övriga polisdistrikt genom liknande åtgärder. Den informativa delen av rekryteringsmännens uppgifter skulle kunna föras över pä särskilt anställda rekryleringskonsulenler. En sådan åtgärd skulle otvivelaktigt innebära en aktivering av den utåtriktade informationen i skolor och andra institutioner och därigenom vara rekryteringsbefrämjan­de. En konsulent bör kunna svara för det informationsbehovet i ett eller flera län. Enligt kommissionens bedömning skulle åtta heltidsanställda rekryleringskonsulenler behövas för de informativa uppgifter som nu åvilar rekryteringsmännen.

Prop. 1973:115

174

Kommissionen föreslår därför att nio nya tiänster som rekryterings­konsulenter inrättas inklusive de som i statsverkspropositionen föreslagits för Stockholms polisdistrikt. Till tiänsterna bör företrädesvis ifrågakom­ma för ändamålet särskilt lämpade polismän. Det bör ankomma på rikspolisstyrelsen att bestämma om vilket verksamhetsområde de skall ha,

9.4,2.2  Polismannabanan

Kommissionen har under sitt arbete kunnat konstatera att de olika tiänsterna inom polisväsendet byter innehavare med påfallande korta intervaller. Varje polisman är i princip berättigad att söka varie ledig högre tjänst även i andra polisdistrikt och inom andra avdelningar än den vid vilken han tiänslgör. För den tiänst som han innehar har han ofta fått särskild utbildning eller förvärvat speciell erfarenhet. En hög personal­omsättning skapar på sätl närmare skall beröras i det följande betydande problem när det gäller flyttningar såväl mellan som inom distrikt, I delta sammanhang vill kommissionen närmast beröra den omsättning av perso­nalen som äger rum inom polisdistrikten.

Samhällets och brottslighetens utveckling har för polisväsendets del bl, a, medfört behov av och krav på en ökad specialisering hos personalen i allt flera befattningar. Tjänsten kräver sålunda i allt större utsträckning bättre kunskaper och vidare erfarenheter. Den förutsätter god vana och gott handlag. Byte av personal medför därför dels nya utbildningsbehov, dels försämrad kontinuitet i enhetens arbete.

Kursverksamheten inom polisväsendet är omfattande. Utöver den utbildning som är obligatorisk eller följer på befordran genomförs ca 100 centrala kurser om året vilkas syfte i de flesta fall är att ge viss grundläggande specialutbildning för skilda tjänster och i övriga fall fortul­bildning. Enligt kommissionens bedömning är nackdelarna med den stora rörligheten så betydande alt det av såväl effektivitetsskäl som ekonomis­ka skäl är angeläget att nå fram till en bättre ordning. Om personalom­sättningen kan minskas bör del vara möjligt att reducera befattningsut­bildningen. Det är också angeläget att så länge som möjligt kunna ta tillvara den arbetskapacitet som består däri alt polismannen har förvärvat vana och erfarenhet i sin tiänst. En minskad omsättningsfrekvens skulle därför verka säväl effeklhöjande som personal- och kostnadsbesparande.

Kommissionen anser del vara angeläget att man söker komma lill rätta med de ölägenheter som är förenade med nuvarande höga omsättning av personal på tiänsterna inom polisväsendet. Man ställs här inför problem som i grunden berör hela polisverksamheten och dess inriktning. Frågan bör därför las upp till allsidig belysning i en särskild utredning. Med hänsyn lill frågornas arbetsrätlsliga aspekter bör i utredningen ingå företrädare för avtalsparterna.

Utredningen bör kartlägga den nuvarande personalomsättningens om­fattning, orsaker och konsekvenser. Mot bakgrund härav bör utredningen överväga vilka åtgärder som kan komma i fräga för alt minska rörligheten hos polispersonalen. Åtgärderna bör i första hand syfta lill ett system där

Prop. 1973:115

'75

personalens specialkunskaper för och erfarenhet av viss tjänstgöring kan utnyttias under längre tid än vad som är möjUgt för närvarande. Särskild uppmärksamhet bör därvid ägnas de befaltningstyper som kräver särskilt omfattande specialutbUdning eller lång tjänstgöringstid i befallningen.

Utredningen bör undersöka möjligheterna till en tidigare specialisering inom olika verksamhetsområden. Del bör därvid eftersträvas all persona­len ges likvärdiga utvecklingsmöjligheter inom de olika grenarna av verksamheten. Utredningen bör överväga när en sådan specialisering kan sättas in och hur långt den kan och bör drivas med beaktande av all möjligheter att söka och erhålla tiänst inom andra verksamhetsgrenar skall föreligga även i fortsättningen.

Omsättningen av personal påverkas av metodiken för lönesättningen. Utredningen bör lill de avtalsslulande parterna överlämna sitt material med synpunkter därpå och med hemställan om all synpunkterna bör beaktas i kommande avtalsuppgörelser.

Kommissionen föreslår sålunda alt en särskild utredning tillsätts med nu angivna uppgifter och sammansättning,

9,4,2,3  Personalförstärkningar 9.4.2,3.1   Polismansljänsler 9.4,2.3,1,1   Behovet av förstärkningar

Kommissionen har i det föregående redogjort för de förhållanden som särskilt påkallar förstärkta polisiära insatser. Kommissionen har därvid  uttalat att del föreligger ett behov av flera poliser för all bemästra situationen och all förstärkningsbehoven avser samtliga verksamhets­grenar.

Som bakgrund lill kommissionens ställningstaganden är det av intresse att redogöra för de bedömningar av personalbehovet som polischeferna och länsstyrelserna gjorde i sina förslag till beräknande av utgifter för den lokala polisorganisationen för budgetåret 1973/74, Deras förslag framgår av följande sammanställning.

Polischefernas     Länsstyrelser-

förslag

nas förslag

187

198

300

291

93

84

822

773

51

53

25

33

Trafikövervakning

Utredning

Spaning

Övervakning m. m.

Kanslierna

Vikariatspersonal

Summa

1 478

1 432

Polischeferna har sålunda bedömt det sammanlagda behovet av ytter­ligare polismanstiänster till 1 478 medan länsstyrelsernas bedömning ligger något lägre, I 432 tjänster.

Prop. 1973:115

176

Säväl polischeferna som länsstyrelserna har ansett att de kraftigaste förstärkningarna behövs för övervakningsverksamhet.

Rikspolisstyrelsen har i sina anslagsäskanden för budgetåret 1973/74 yrkat 760 nya polismanstjänster. Enligt kommissionens mening är det totala personalbehovet på längre sikt avsevärt större.

Innan kommissionen går in på frågan om personalförslärkningarnas omfattning och på vilka verksamhetsområden de i första hand bör sättas in och andra liknande frågor måste en bedömning göras av de faktiska möjligheterna att tillföra polisväsendet personal.

9,4,2,3,1.2 Möjligheterna att öka personalen

Den nya färdigutbildade personalen skall i första hand ersätta den som avgår. Först sedan detla skett kan man bestämma hur många av de nyrekryterade som kan placeras på nya tiänster. Möjligheterna att tillföra polisväsendet mera personal är alltså beroende av vilket tillskott av färdigutbildad personal som rekryteringsunderlaget medger och av hur stor personalavgången är.

Rekryteringen lill polisyrket påverkas av många olika faktorer som verkar i olika riktningar. Av dessa kan nämnas antagningskrav, arbetsupp­gifter, tiänstgöringsförhållanden, lön och befordringsutsikler. Sannolikt har också sådana faktorer som allmänhetens inställning till polisen sin betydelse liksom även polismännens inställning lill sitt yrke. Flera av dessa faktorer kan påverkas genom information dels genom massmedia, dels di­rekt lill den krets av ungdomar som kan väntas ha intresse för polisyrket. Kommissionen har tidigare föreslagit åtgärder för att förbättra informatio­nen i dessa avseenden. Rekryteringsbefrämjande åtgärder av annan art kan också komma i fråga. Mycket stor betydelse för möjligheterna att rekrytera polisaspiranter har givelvis också den allmänna situationen på arbetsmarknaden.

Vad nu sagts visar att en bedömning av möjligheterna all rekrytera personal är vansklig att göra. Flera av de faktorer som styr utvecklingen kan förändras på ganska kort lid i den ena eller andra riktningen.

Under de senaste budgetåren har i genomsnitt ca 600 aspiranter rekryterats. Högst ca 650 aspiranter beräknas kunna rekryteras under detla budgetår.

Vid den bedömning av rekryteringsmöjligheterna som kommissionen måste göra anser sig kommissionen inle kunna uttala sig mera bestämt än all 550-800 aspiranter kan antagas under vart och ett av de kommande tre budgetåren.

Vad gäller personalavgången har hittills ansetts alt årligen ca 350 man avgår med pension eller av annan anledning. Pensionsavgången kan beräknas relativt exakt. Under de kommande tre budgetåren är pensions­avgången mindre än föregående år. Hur stor avgången blir av andra skäl är svårt att beräkna. Rätt stora variationer har funnits under senare år. Någon närmare bestämning av personalavgången under de kommande tre

Prop. 1973:115

177

åren kan inte göras än alt denna kommer att uppgå till 200-350 man.

Av betydelse för bedömningen av möjligheterna att tillföra polisväsen­det ytterligare personal är också att erfarenhetsmässigt 150200 färdig­utbildade extra polismän fortlöpande bör finnas att tillgå för alt tillsättningsförfarandet skall löpa smidigt.

Av vad nu sagts framgår att rätt stora variationer föreligger i de olika faktorer som skall vägas in vid bedömningen av möjligheterna alt tillföra polisväsendet mera personal, TiU viss ledning kan vara all för vardera av de tre faktorerna räkna fram medeltalet av de angivna siffrorna. Del blir 675, 275 resp, 175 och ger för ett budgetår följande sammanställning,

Färdigutbildade extra polismän

vid budgetårets början

175

Tillskott av färdigutbildade

extra polismän under budgetåret

_____ 675

Summa    850

Avgångar

275

Färdigutbildade extra polismän

vid budgetårets slut

175

Nya tjänster

______ 400

Summa    850

Som framgått är bedömningarna av möjligheterna att tUlföra polis­väsendet personal osäkra. Den framräknade siffran 400 tiänster per år kan dock vara till viss ledning för ett ställningslagande, efiersom den är resultatet av en genomsnittlig bedömning av de olika faktorer som påverkar sUuationen, Så mycket kan sägas alt det antal nya tiänster som kan komma i fråga är varken avsevärt högre eller avsevärt lägre än 400, Vad gäller budgetåret 1973/74 kan konstateras att siffran inte kan bli högre än 400 eftersom rekryteringsunderlaget i stor utsträckning redan är givet. Kommissionen anser det därför - i avsaknad av säkrare underiag för bedömningen - att man bör utgå från alt 400 nya tiänster skall kunna upprätthållas med färdigutbildad personal, om detla antal tillförs organisationen varje budgetär under en treårsperiod.

9,4,2.3,1,3   Slutsatser

Det nyss sagda talar för att de erforderliga personalförstärkningarna tiUförs polisväsendet under en treårsperiod. Genom en sådan lösning uppnås i övrigt väsentliga fördelar. Antagningen av aspiranter kan anpassas till rekryteringsunderlaget så att kravet på kvaUficerade sökande kan upprätthållas. Rekryteringsverksamhelen kan bedrivas planenligt. Belastningen pä utbUdningsorganisationen bUr relativt konstant. Budgel-och planeringsarbetet kan på oUka nivåer bedrivas inom en fastställd ram och begränsas tiU en bedömning av var de faslsläUda personalförslärk-ningarna skaU sättas in. Härigenom sparas åtskUligt arbete och personalen kan utnyttias för andra arbetsuppgifter, såsom rationaUserings- och inspektionsverksamhet,

12 Riksdagen 1973. 1 saml Nr 115

Prop. 1973:115

178

Enligt vad som anförts tidigare bör det vara möjligt att tillföra polisväsendet färdigutbUdad personal i sådan omfattning att ytterligare 1 200 polismanstiänster kan inrättas under en treårsperiod. Behovet av förstärkningar såsom det har kommit till uttryck i polischefernas och länsstyrelsernas yrkanden har angetts till några hundratal tiänster därut­över. Det är således möjligt all i huvudsak tillgodose de sålunda framförda önskemålen, om förstärkningarna fördelas på tre budgetår.

Kommissionen föreslär därför att polisväsendet tillförs 400 polismans­tjänster under vart och ett av de tre närmaste budgetåren. Kommissionen förutsätter därvid att vakanssituationen i Stockholm tillföljd av vidtagna rekryteringsfrämjande åtgärder kommer att avsevärt förbättras under del kommande budgetåret.

9,4,2,3,1,4 Inriktningen av förstärkningarna

Del är inle ändamålsenligt att nu göra en slutlig bedömning i fräga om hur tiänsterna i detalj bör fördelas. Ändrade förhållanden kan inträffa under de tre år förslaget avser och omdispositioner kan behöva göras. Kommissionen begränsar sig därför till att ange vissa allmänt hållna riktlinjer som bör ligga till grund för del fortsatta arbetet. Del bör ankomma på Kungl, Maj:t att besluta om tiänslernas placering efter förslag av rikspolisstyrelsen.

Tjänster i polischefskarriären. Kommissionen har i flera sammanhang betonat betydelsen av en stark arbetsledning och en noggrann planering av polisarbetet. Det yttersta ansvaret för de arbetsledande och planerande funktionerna i ett distrikt åvilar givetvis polisledningen. Polismyndighets­ärenden och kamerala arbetsuppgifter kräver en stor arbetsinsats i flertalet distrikt, I distrikt som saknar polisintendent eller polissekreterare fär dessa uppgifter skötas av polismästaren och av cheferna för ordnings- och kriminalavdelningarna. Detta förhållande inverkar givetvis menligt på polismästarens möjlighet alt ägna sig ät planering och ledning av arbetet och pä avdelningschefernas möjlighet all leda den egentliga polisverksam­heten. Behovet av personal i poUschefskarriären för att biträda polis­mästaren är relativt väl tillgodosett. Det finns emellertid ett antal polisdistrikt som inte har någon tjänst som polisintendent eller polis­sekreterare. Kommissionen anser alt tiänster i polischefskarriären under den nu aktuella treårsperioden bör tillföras ytterligare några polisdistrikt i vilka det finns sammanlagt mer än 50 tjänster. Kommissionen föreslår att 810 tiänster i polischefskarriären inrättas.

Tjänster vid polismästarkanslierna. Arbetsuppgifterna vid polismästar-kanslierna är omfattande och mångskiftande. Tjänstemän vid kansliet skall bl. a, biträda polisledningen med planeringsarbetet i distriktet, bereda tillsättningsärenden, handlägga ärenden om semesterplanering, tiänstgöringsuppgifter, informations- och rekryleringsärenden samt per­sonalvårdsärenden. Av de övriga grupper av ärenden som handläggs vid kansliet kan nämnas beredning av polismyndighetsärenden. Åtskilliga av arbetsuppgifterna kräver polisiär sakkunskap. Vid de största distrikten

Prop. 1973:115

179

bör det därför i viss utsträckning finnas polispersonal vid kanslierna. 1 vissa distrikt finns det också tiänster inrättade för detta ändamål. Under den närmaste treårsperioden bör ytterligare ett antal distrikt tillföras polismanstiänster för placering vid kanslierna.

Övervakningsverksamheten. Kommissionen är övertygad om att en effektiv, smidig och konsekvent genomförd övervakningsverksamhet har stor brottsförebyggande effekt. Omfattningen av de arbetsuppgifter som ankommer pä andra enheter inom polisväsendet blir - i vart fall pä sikt -i hög grad beroende på effekten av övervakningstjänslen. En effektiv och ändamålsenlig övervakningsverksamhet har positiva återverkningar även på andra samhällsområden. Redan detta förhållande talar för att en stor del av förstärkningarna bör avse övervakningsverksamheten. Kommis­sionen anser det vara av särskUd vikt att polisens övervakande verksamhet aUl mer koncentreras på det preventiva arbetet. För att denna målsätt­ning skall kunna infrias krävs att övervakningen bedrivs målmedvetet och planmässigt, att personalen fördelas efter det behov som föreligger vid olika lidpunkter och på olika platser saml att polismännens uppmärksam­het ständigt inriktas på förhållanden, som kräver andra ingripanden från polisens sida än användningen av skilda tvångsmedel. Kommissionen vill i detta sammanhang poängtera vikten av att den övervakande verksamhe­ten i så stor utsträckning som möjligt får sådant innehåll och utformning att den främjar goda relationer mellan polis och allmänhet. Av särskild vikt är här en förtroendefull och naturlig kontakt mellan polis och ungdom i olika åldrar.

Enligt kommissionens uppfattning är en noggrann planläggning av övervakningsverksamheten och en intensiv arbetsledning under verksam­hetens utförande av stor betydelse. Del är en nödvändig förutsättning för att kravet på en rationell och ändamålsenlig övervakningsverksamhet skall kunna tillgodoses. Kommissionen förutsätter att de möjligheter som den nyligen införda datarutinen i fråga om vissa uppgifter angående utryck­ningsverksamheten m, m, kan ge las till vara i all möjlig utsträckning. Den vidare utveckling av rutinen som väntas måste kunna vara till stor hjälp för planläggningen av övervakningsverksamheten,

Varie polisman bör vid utsättning till tiänslgöring anvisas så konkreta arbetsuppgifter som möjligt. En klart angiven inriktning av arbetet medför ett ökat intresse hos den enskilde polismannen för uppgiften och skapar ökad trivsel i arbetet.

Erfarenheterna av den förstärkta arbetsledning som har kommit till stånd genom inrättande av särskilda tiänster för yttre befäl under de senaste åren är enligt vad kommissionen har erfarit mycket goda, 1 vissa distrikt föreligger ytterligare behov av tiänster som vakthavande befäl. En större del av dygnet eller hela dygnet bör läckas. Den yttre befälsorgani-salionen bör byggas ut efter hand som övervakningssektionerna tillförs mera personal.

Av särskilt intresse när del gäller övervakningstiänstens utformning är fotpatrulleringen och den verksamhet som bedrivs av kvarterspoliserna.

Det är en samstämmig uppfattning att den preventiva övervaknings-

Prop. 1973:115

180

uppgiften bäst fullgörs genom fotpatrullering. Allmänheten känner också större trygghet om man mera regelbundet ser en folpatrullerande polis­man och vet att man vid behov har möjlighet all få kontakt med denne.

Fotpatrulleringen är emellertid mycket personalkrävande. Från skyddssynpunkt anses fotpatrulleringen ofta böra ske i form av dubbel­patrull. Det är obestridligt all ordningsförhåUandena i vissa fall är sådana att dubbelpatruU måste användas för att polismännens säkerhet inte skaU äventyras, 1 syfte att få fotpatrulleringen att täcka så stora områden som möjligt, anser kommissionen emellertid att enkelpatrullering måste efter­strävas. Så långl det är möjligt bör den folpatrullerande polismannen få hålla sig till ett och samma eller i varje fall ett starkt begränsat antal områden, som han därigenom har möjlighet att lära känna mera ingående. De möjligheter som finns att öka polismannens säkerhet vid enkelpatrul­lering bör tillvaratas. En åtgärd är all förse polismannen med en bärbar radioapparat. Polisens behov av bärbara radioapparater är ännu inte täckt och kommissionen anser att ytterligare ett antal radioapparater bör anskaffas, I årets slalsverksproposition föreslås att medel anvisas för ett försök med personradiosystem i stordistrikten. Om detta system kan byggas ut kommer det otvivelaktigt att innebära ett ökat skydd för den enskilde polismannen. Kommissionen utgår från att medel anvisas för en utbyggnad av systemet så snart de tekniska förutsättningarna föreligger.

Möjligheterna all kombinera bilpatrullering med fotpatrullering bör också tillvaratas så långt det är möjligt. En svårighet i delta avseende är att den personal som patrullerar i bil ofta mäste stå i omedelbar kontakt med polisstationen för att kunna ingripa omgående då behov uppstår, 1 annat fall skulle utryckningsberedskapen eftersättas på ett sätt som inte är försvarbart. Genom all utnyttja möjligheterna till radiokommunika­tion med polisstationen antingen via bilradio eller direkt med en bärbar apparat kan dessa svårigheter i viss mån elimineras.

Frågan om att komplettera bilpatrullering med fotpatrullering är inte endast ett tätortsproblem. Det gäller ocksä glesbygdsdistrikten, I dessa måste patrulleringen av naturliga skäl oftast ske med utnyttjande av bil. Det borde emellertid vara möjligt och från flera synpunkter myckel angeläget alt polismännen vid besök i mindre tätorter och samhällen lämnar bilen och patrullerar till fots för att ge allmänheten möjlighet all komma till tals med polisen.

Kommissionen vill således rekommendera att fotpatrullering används i betydligt större utsträckning än f, n. Det förutsätter personella förstärk­ningar på övervakningssektionerna.

Även en utökning av kvarterspolisverksamheten är påkallad. De goda erfarenheter som finns av denna verksamhet talar härför. Den utbyggnad som föreslås i årets statsverksproposition av kvarterspolisverksamheten i Stockholm, Göteborg och Malmö lorde tillgodose de mest påtagliga behoven av sädana tjänster i dessa distrikt. Kommissionen anser emeller­tid att denna verksamhet är så värdefull såväl från brottsförebyggande synpunkt som för att tillgodose allmänhetens behov av bättre kontakt med polisen alt antalet tiänster för denna verksamhet ytterligare bör ökas

Prop. 1973:115

181

i de tre största distrikten. Systemet med kvarlerspoUser förekommer f, n, i andra distrikt endast försöksvis och i tämligen sporadisk omfattning. Kvarterspoliser är en form av polisverksamhet som bör vara lämpad även för andra större tätorter och i bostadsområden i närheten av sädana orter. Kommissionen föreslär därför alt tiänster för kvarterspoliser under de närmaste tre budgetåren inrättas i va-qe fall i vissa större polisdistrikt.

Kvarterspolisverksamheten bör organiseras på sådant sätt att kontak­ten med dem som bor inom området underlättas. Det bör exempelvis finnas en lokal inom området där polismannen är anträffbar för allmän­heten på bestämda tider. Om lämplig lokal inte finns alt tillgå kan en möjlighet vara alt använda en bil som tillfällig mottagningslokal. Denna kan förses med lämplig kontorsutrustning och fungera som ambulerande polisstation. En sädan bil skulle kunna användas för flera områden med olika expeditionstider och dessutom för betjäning av allmänheten i mindre samhällen som saknar fast stationerad poUs,

Kvarterspolismannen bör ha kontakt med de sociala organen. Han bör beredas tillfälle att delta i distriktels fortlöpande samarbete med dessa organ. Allmänheten inom området bör informeras om polismannens verksamhet och om var och när han kan träffas m. m. Kvarterspoliserna bör ges relativt stor frihet alt själva föreslå hur arbetstiden skall förläggas.

Kommissionen anser att huvuddelen av de polismanstiänster som kommissionen har föreslagit bör tillföras övervakningsverksamheten. Som tidigare har framhållits anser sig kommissionen inte böra komma med några detaljförslag om var tiänsterna skall placeras.

För Stockholms polisdistrikt har i årets statsverksproposilion föresla­gits att 73 nya polismanstiänster skall inrättas vid övervakningssektionen. Göteborgs och Malmö polisdistrikt föreslås fä vardera 14 nya tjänster för övervakningsverksamhet. Behoven av förstärkningar vid ordningsavdel­ningarna kan inte anses vara hell tillgodosett därmed. Dessa distrikt bör därför under den kommande treårsperioden tUlföras ytterligare ell antal tiänster. I Stockholms polisdistrikt föreligger f, n. betydande vakanser. Förstärkningar till Stockholms polisdistrikt utöver de som föreslagits i årets slalsverksproposition bör därför anstå till dess möjligheter föreligger alt besätta de inrättade tiänsterna.

Trafikövervakning. Med hänsyn lill den väsentliga roU som polisens trafikövervakning spelar i trafiksäkerhelsarbetet måste även denna verk­samhet uppmärksammas när det gäller fördelningen av de föreslagna resursförstärkningarna. Särskilt betydelsefullt är all verksamheten på fältet kan följas upp i ökad omfattning.

Kommissionen föreslär alt länstrafikgrupperna och trafikseklionerna tillförs ett antal tiänster för de närmaste tre budgetåren. De förstärk­ningar som kommissionen tidigare har förordat för trafikundervisningen i skolorna bör inrymmas i den förstärkning som tillförs Irafikenheterna, Del bör undersökas om en förstärkning av befälsorganisationen behövs för att förbättra ledning och planering av verksamheten.

Spanings- och utredningsverksamheten. Det föreligger enligt kommis­sionens mening ett behov av att förslärka kriminalavdelningarna för alt sä

Prop. 1973:115

182

långt det är möjligt fä ner arbetsbalanserna och för alt förbättra uppklaringsprocenten. Kommissionen har tidigare berört vissa brotts­typer, där behovet av förstärkningar av utrednings- och spaningsverksam­heten har bedömts vara särskilt framträdande. Dit hör de grova vålds­brotten, den grova narkotikabrottsligheten, koppleri och annan brottslig verksamhet som kan förekomma i anslutning lill sexklubbar och pose­ringsateljéer, häleriverksamhel och grova bedrägeri- och skattebrott. Dessa typer av brott ingår ofta i den organiserade brottsligheten, som måste ses som ett mycket allvarligt och oroande inslag i dagens brottslig­het. Bl. a. lorde ett utvidgat internationellt samarbete inom ramen för den internationella kriminalpolisorganisalionen Interpol vara nödvändigt.

Det är från samhäUets synpunkt viktigt att åtgärder vidtas för att bekämpa ungdomsbrottsligheten. Ju tidigare lämpUga åtgärder kan sättas in i det enskilda fallet desto bättre. Ökade möjligheter att utreda brott -även av mindre allvarlig karaktär - mäste tillmätas en väsentlig betydelse genom all man därvid kan bryta en utveckling mol grövre brottslighet. Kommissionen menar alltså att de ökade resurserna på kriminalpolisens område i viss män bör användas för att angripa problemen med ungdoms­brottsligheten.

Det bör också skapas bättre förutsättningar för en intensivare bekämp­ning av de grövre brottstyper som förövas som ett led i en mera yrkesmässigt bedriven brottslighet. Det är främst ett problem för de stora och medelstora distrikten. Stora anspråk ställs i delta sammanhang på spaningsverksamheten. Denna erhöll för ett par år sedan en ny organisa­tion och relativt kraftigt ökade resurser, främst genom omflyttning av personal inom polisdistrikten. Situationen är emellertid nu sådan att även spaningsverksamhelen bör tillföras ett antal tjänster,

I avsnittet om polisen och allmänheten har föreslagits att polisens deltagande i undervisningen om lag och rätt skall ökas, Spaningsrotlarna bör inom ramen för ovan angivet behov -, tillföras tiänster för denna undervisning.

En fråga som förtiänar särskUd uppmärksamhet i detta sammanhang är spaningsverksamheten i anslutning till den brottsutredande verksamhet som bedrivs av den till rikspolisstyrelsen anknutna rikskriminalen. Bland rikspolisstyrelsens operativa ledningsuppgifter ingår efterspaning i fråga om vissa brott som kräver riksomfattande spaning, såsom mord- och andra grova våldsbrott, illegal sprit- och narkotikahantering, valutabrotl, varusmuggling, kassaskäpsinbrott samt förmögenhetsbrott i samband med post- och godsbefordran. Rikskriminalen är uppbyggd på vissa rotlar med särskilda arbetsuppgifter. Det finns emeUertid varken inom rikskrimina­len eller annorstädes inom polisorganisationen någon grupp av spanare som är hell friställd från annan polisverksamhet för att kunna samla informationer om de mest avancerade yrkesförbrytarna som är verk­samma här i landet och följa upp deras verksamhet och deras kontakter. Detta är ett utomordentligt svårt polisarbete, som inte kan fullgöras pä ett tillfredsstäUande sätt genom tUlfälliga insatser. Det krävs ett långsik­tigt, väl planlagt och tålmodigt arbete. Kommissionen anser att denna

Prop. 1973:115

183

brist nu bör botas genom att en särskild spaningsgrupp organiseras. Gruppen synes lämpligen böra anknytas till rikskriminalen,

Ell annat område som kräver särskild uppmärksamhet är narkotika­brottsligheten. Vad del här gäller är all angripa den centralt ledda och organiserade stordistributionen av narkotika. Ansvaret för de insatser som där krävs åvilar i första hand rikskriminalen som utöver de riksom­fattande uppgifterna även ansvarar för den lokala narkotikaspaningen i Stockholms polisdistrikt. Den personalstyrka som rikskriminalen förfogar över för bekämpningen av narkotikabrottsligheten mäste mot bakgrund av den senaste lidens utveckling anses vara för liten. Delta förstärknings­behov bör enligt kommissionens mening tillmätas hög prioritet vid fördelningen av de tjänster som komrriissionen föreslår. Läget mäste bedömas på likartat sätt när det gäller insatserna mot langningen av narkotika i mindre skala.

Förstärkta insatser mot skattebrotten är också nödvändiga i främsta rummet, Stockholms, Göteborgs och Malmö polisdistrikt föresläs i årets slalsverksproposition fä ett antal tjänster för dessa ändamål. Under den nu aktuella treårsperioden synes dock ytterligare förstärkningar böra ske för utredning av skallebrolt och andra kvalificerade förmögenhetsbrolt. Förutom slorsladsdislrikten bör därvid även rikskriminalens behov upp­märksammas.

Väldsrotlarnas behov av personalförstärkning hör ocksä till de frågor som kommissionen anser bör övervägas. Det gäller särskUt de slora och medelstora distrikten.

Av de brottstyper som kommissionen i övrigt har nämnt särskilt finns det anledning att peka på den organiserade häleribrottslighelen och den olagliga verksamhet som kan förekomma i anslutning till sexklubbar och poseringsateljéer.

Genom de synpunkter som nu har framförts har kommissionen velat rikta uppmärksamhet på de delar i kriminalavdelningarnas arbete som i första hand bör tillgodoses. Detta fär emellertid inte undanskymma det förhållandel att allmänna förslärkningsbehov som behöver tUlgodoses kan föreligga på andra områden. De brottstyper som har nämnts utgör problem som är särskilt markanta för de slora och medelstora distrikten. Övriga distrikt kan givelvis ocksä behöva tillföras ytterligare personal.

Kommissionen återkommer lill vissa frågor om förstärkning av inter-polseklionen vid rikspolisstyrelsen för att den internationella brottslig­heten skall kunna bekämpas.

Tjänster för vikariats- och förstärkningspersonal bör tillföras polis­väsendet enligt de normer, som hittills har tillämpats för sädana tjänster. Detta innebär en sådan tiänst på fem ordinarie tjänster,

9,4,2,3,2 Övriga tiänster

9,4.2.3,2.1 Överföring av arbetsuppgifter från polispersonal lill annan personal

Under de senaste åren har åtgärder vidtagits i syfte all föra över arbetsuppgifter från polispersonal lill annan personal. Del finns möjlighet

Prop. 1973:115

184

att föra över ytterligare arbetsuppgifter som inte kräver polisutbUdning och poliserfarenhel. Beredning av polismyndighetsärenden, receptions-göromål, fuUgörande av vissa enklare utredningsgöromål och tjänstgöring i sambandscentraler utgör exempel på sådana arbetsuppgifter, Ell annat område där överföring av arbetsuppgifter från poUspersonal till annan personal med fördel kan ske är verksamheten som material- och fordons-redogörare. Sädana tjänster bör efter hand inrättas i samtliga de polis­distrikt där fordonsantalet är så stort att del kräver heltidsarbete. Även uppgifter som bör ankomma på t, ex, expeditions-, telefonist-, vakt-, delgivnings-, foto-, garage- och förrådspersonal lorde kunna överföras.

De nu angivna behoven all överföra arbetsuppgifter från polispersonal till annan personal kan tillgodoses genom att polisväsendet tillförs ell antal tiänster för bilrädespersonal och annan personal. Härigenom friställs i stort sett ett motsvarande antal polismän för rent polisiära uppgifter, någol som kommissionen bedömer som angeläget med hänsyn till det begränsade utrymme som finns att tillföra organisationen ytter­ligare polisutbildad personal. Kommissionen anser all antalet tiänster av angivet slag bör bestämmas lill 450. TUlgången pä lämplig biträdesper­sonal medger dock inte att dessa tiänster inrättas i ett sammanhang. Del är därför lämpligt att även dessa tiänster inrättas under en treårsperiod. Kommissionen bedömer att personaltillgången medger besättande av 200 biträdestjänster under budgetåret 1973/74, Av återstående 250 tiänster bör 150 inrättas under budgetåret 1974/75,

På grund av vad som ovan anförts föreslår kommissionen all 450 tiänster för annan personal än polispersonal inrättas under en treårs­period. Av dessa föresläs 200 tiänster inrättas under budgetåret 1973/74, 1 detta antal ingär de 50 tiänster som föreslås i statsverkspropositionen. Enligt kommissionen bör det stora flertalet av tjänsterna avse kvalificera­de biträden,

9,4,2,3,2,2 Personalförstärkningar i rikspolisstyrelsen

1 rikspolisstyrelsens uppgifter ingår bl, a. att genom allmänna råd och anvisningar verka för planmässighel, samordning, enhetlighet och rationali-.sering inom polisväsendet, 1 viss utsträckning har styrelsen bemyndigats alt ge föreskrifter för polismyndigheter.

Vidare åligger det styrelsen att hålla sig underrättad om polisväsendets tillstånd och behov samt all tillse all verksamheten bedrivs rationellt och effektivt.

Styrelsen har utfärdat en rad anvisningar i syfte att förenkla och rationalisera polisverksamheten. Däremot har styrelsen inte möjlighet alt i tillräcklig omfaltning följa upp tillämpningen i distrikten om dessa anvisningar, I den mån del har kunnat ske har det visat sig att man genom påpekanden och rättelser uppnått avsevärda besparingar och åstadkom­mit alt personalen i flera fall har kunnat utnyttjas bättre. Man har också fått uppslag till ytterligare förenklingar.

För all kunna utvidga denna tillsynsverksamhet behöver såväl polis-byrå I som polisbyrå 

II 

vid rikspolisstyrelsen förstärkas. Kommissionen

Prop. 1973:115

'85

föreslår att vardera byrån tillförs en tjänst som polisintendent.

Den ökade internationaliseringen av polisverksamheten har tidigare påtalats av kommissionen. Det internationella samarbetet bedrivs huvud­sakligen inom ramen för den internationella kriminalpolisorganisationen Interpol. Rikspolisstyrelsens interpolsektion fuUgör de uppgifter som ankommer på styrelsen i dess egenskap av interpolorganisalionens svens­ka centralbyrå.

Med hänsyn därtill föreslår kommissionen alt sektionen tillförs ytter­ligare tre tiänster.

Datatekniken har medfört väsentligt förbättrade tekniska möjlig­heter till bl, a, person- och spåridentifiering samt s, k, inre spaning med användande av manuella och maskinella syslem. För all de tekniska resurserna skall kunna utnyttjas hell krävs visserligen betydande personal­insatser men dessa kostnader måste betraktas som marginella i förhållan­de till den stora effekt som erhålls. Enligt vad kommissionen erfarit kan en betydande effektökning uppnås vid rikspolisstyrelsens registerbyrå genom en begränsad personalökning. Kommissionen föreslär därför alt registerbyrån tillförs tvä handläggartiänsler.

Arbetet med antagning av polisaspiranter och annat rekryteringsarbete kan förväntas öka avsevärt. Resurserna vid styrelsens rekryleringssektion är redan i dag ansträngda. Kommissionen föreslär all denna sektion tillförs en handläggartjänst,

9,4,2,3,3  Utrustning

För anskaffning av utrustning till följd av att nya tjänster har inrättats har efter hand utvecklats vissa normer. Dessa bör när det gäller kommis­sionens förslag frångås i följande avseenden.

Behovet av bilar för övervakningsverksamheten får f, n, anses vara väl lillgodosell. De nya tiänsterna som tillförs övervakningsseklionerna bör företrädesvis användas för att öka fotpatrulleringen. Kommissionen föreslär därför att antalet bilar lill övervakningsverksamheten begränsas tiU ca 20.

Kommisionen anser vidare alt spaningsverksamhelen bör tillföras ett mindre antal fordon utöver tillämpade normer. Anledningen härtill är främst del ökade behov av fordon som har uppställ åt de polismän som alterneringstiänstgör vid spaningsenheterna.

Vid fotpatrullering är det från skyddssynpunkt viktigt att polismännen kan utrustas med bärbara radioapparater. Kommissionen föreslår alt 500 bärbara radioapparater anskaffas utöver de 400 som har föreslagits i statsverkspropositionen.

Prop. 1973:115

186

10

Andra brottsförebyggande insatser

Kommissionen har tidigare framhållit att ansvaret för brottsförebyg­gande åtgärder inte uteslutande kan anses åvila de samhälleliga organen utan att förelag och enskilda i viss utsträckning själva måste skydda sig mot brottslig verksamhet. Vilka särskilda anspråk man i detla hänseende kan ställa på penninginrättningarna har berörts i avsnitt 5. Kommissionen kommer i det följande att anföra vissa allmänna synpunkter pä frågan om hur näringsidkare och enskilda själva kan skydda sig mol brott.

Vad först beträffar brottsförebyggande insatser från näringsidkarnas sida har kommissionen inledningsvis slagit fast att i den mån ändringar i försäljningsmetoder eller utsträckt öppethållande av affärer medför ökade risker för tillgrepp eller annan broltslighel bör ansvaret för de ytterligare skyddsåtgärder som kan erfordras primärt ligga på företagaren. Vid de överläggningar som kommissionen har haft med företrädare för olika näringsidkare och deras personal har flera uppslag till sådana brottsförebyggande åtgärder presenterats. Det har sålunda framhållits att personalstyrkan bör vara anpassad inte bara med hänsyn till kravet pä kundbetjäning utan ocksä sä att ell tillfredsställande självskydd erhålles. Viktigt är också att larmanläggningar och annan teknisk bevakningsul­ruslning byggs ul och förbättras. Kameror och TV liksom särskUd vaktpersonal bör i ökad utsträckning komma lill användning i större försäljningsenheter inle minst där lätt tillgripbara kapitalvaror saluhåUs, Som minimistandard i fråga om skyddsutrustning bör för alla försälj­ningsenheter, inklusive kiosker av olika slag, gäUa all telefon finns tillgänglig. Personalingångar bör om möjligt förläggas mol större gator och öppna platser samt hällas väl upplysta.

Särskilt viktigt är all rutinerna för kassatiänst och banklransporter ses över. Sålunda bör kassorna hällas låsta och behållning utöver erforder­lig växel samlas in flera gånger om dagen och förvaras i andra lokaler än sådana dit allmänheten har tillträde till dess det blir aktuellt att exempelvis göra en insättning på bank. För den händelse det är fråga om stora belopp rekommenderas vidare all banklransporter om möjligt företas vid mer än ett tillfälle per dag saml att tidpunkterna härför varieras. Kvällstransporler bör om möjligt undvikas. Om inle särskilt utbildad personal sköter insamling av kassabehällning och banktranspor­ter, vilket torde kunna förutsättas åtminstone vid varuhus och andra större försäljningsställen, bör bankärenden i regel uträttas av minst två personer tillsammans.

Under polisens spaning och utredning av brott har möjligheterna lill identifiering av gods en myckel stor betydelse. Om föremålen har en bestämd och varaktig identitelsbeleckning i form av tillverkningsnum­mer, gravyr eller annat unikt kännemärke, kan de härledas till viss brottsplats och mälsägare. Brotten kan härigenom klaras upp och det stulna återställas lill rätt ägare. En tillfredsställande märkning av stöldbe-

Prop. 1973:115

187

gärliga varor är alltså en brottsförebyggande åtgärd av aUra största vikt. Märkningen medför att stöldgodset blir svårare att hantera för tiuvar och halare genom att risken för upptäckt ökar. En bra godsmärkning kan från bevissynpunkt ofta vara av lika stort värde som ell fingeravtryck. Godsspaning anses också vara en av de mest resultalgivande verksamhets­grenarna inom kriminalpolisarbetel när det gäller all utreda förmögen­hetsbrott. Varumärkningens betydelse har ytterligare ökat sedan riks­polisstyrelsen beslutat inrätta ett godsregister i ADB-system. Förutsätt­ningen för registrering av stulet gods i detta system är givelvis en tillfredsställande märkning.

I syfte att motverka den omfattande häleriverksamheten och därmed indirekt även tillgreppsbrotten bör därför stöldbegärliga varor inom olika områden märkas med tillverkningsnummer eller annan idenlitetsbeteck-ning. Märkningen skall göras med stansning eller på annat varaktigt sätl och inle exempelvis med påklistrade lappar som är lätta alt ta bort. Enligt polisens erfarenhet är vissa varugrupper särskilt stöldbegärliga och bör i första hand förses med identitelsbeleckning. Hit hör varor inom radio-, foto-, ur- och juvelerarbranscherna saml kontorsmaskiner, båt­motorer, verktygsutrustning, pälsar och tobaksvaror.

Rikspolisstyrelsen har sedan flera år samarbetat med vissa branschorga­nisationer för att åstadkomma bättre märkning och förteckning av stöldbegärligl gods. Som ett resultat av detta samarbete har vissa överenskommelser träffats. Den praktiska effekten härav har emellertid varierat inom olika branscher och mycket torde ännu återstå att göra. Med försäkringsbolagens medverkan synes också bättre resultat kunna uppnås. Sålunda bör det inte vara uteslutet alt genom lägre försäkrings­premier kompensera företagarna för de merkostnader som följer med godsmärkningen, I sista hand skulle försäkring kunna vägras för varor som saknar föreskriven märkning. Att följa och driva pä utvecklingen inom delta område synes vara en betydelsefull uppgift för det blivande centrala rådet för samordning av samhällets insatser mot brott.

Den enskildes möjligheter att skydda sig mol brott består främst i att i ökad omfaltning skaffa sig mekaniska inbrottsskydd av olika slag som läs och galler. Kungl. Maj:t har den 20 oktober 1972 bemyndigat chefen för handelsdepartementet alt tillkalla en sakkunnig med uppdrag all utreda behovet av utökat konsumentskydd beträffande lås och låsinslallation. Vidare pågår inom statens planverk arbete med alt utforma särskUda byggnormer rörande inbrollsskydd. Det bör enligt kommissionens me­ning övervägas att på sikt göra dessa byggnormer tvingande genom att i byggnadsstadgan införa uttrycklig föreskrift om alt byggnad skall uppfyl­la särskilda krav till skydd mol inbrott.

En ökad information till allmänheten om riskerna för inbrotts-, väsk-och fickstölder synes också vara angelägen, eftersom polisens möjligheter att utreda dessa broft i regel är begränsade och del enda effektiva sättet att förebygga dem torde vara alt öka den enskildes aktsamhet. En annan angelägen åtgärd i detta sammanhang är att genom ökad upplysning försvåra handeln med stulet gods.

Prop. 1973:115

188

Det är kommissionens uppfattning att det blivande centrala rådet kan göra betydelsefulla insatser också när det gäller alt initiera och samordna åtgärder för en effektivare informationsverksamhet av berört slag,

Pä grund av vad sålunda anförts vill kommissionen förorda, alt del centrala rådet för samordning av samhällets insatser mot brott får sådana resurser och en sådan organisation att det även kan verka för brottsföre­byggande åtgärder av nu angivet slag.

Prop, 1973:115

189

11

Kostnadsberäkning

Polisväsendet

Kommissionen har föreslagit all polisväsendet under en treårsperiod tillförs ytterligare 1 200 polismanstiänster. Kommissionen har vidare föreslagit att 450 tiänster inrättas för bilrädespersonal och övrig personal.

De tiänster som därutöver föreslås av kommissionen fördelar sig sålunda:

Rikspolisstyrelsen: 3 tiänster vid informationsavdelningen,

2

polisintendenter (polisbyrå I och II),

3

tiänster vid inlerpolseklionen,

1

tjänst vid rekryteringsseklionen,

2

tiänster vid registerbyrån.

Lokala polisorganisationen:

8

tiänster i polischefskarriären,

9

tjänster för regional rekryteringsverksamhet.

Kostnaderna för den personal och utrustning som har föreslagits beräknas enligt följande:

Löner'    (inklusive sjukvård, reseersättning, trivsel-befrämjande åtgärder och utbildning)

I 200 tiänster för poUsmän

70 000 000

450 tiänster för kontorspersonal och

övrig personal

20 850 000

28 tiänster (rikspolisstyrelsen,

polischefskarriären m. m.)

1 900 000

Bilar

2 900 000

Drift och underhåll av bilar

1 000 000

500 bärbara radioapparater

2 500 000

Personlig utrustning

1 000 000

Tjänsterum (möbler)

2 870 000

Kontorsmaskiner

1 220 000

104 240 000

Härtill kommer alt utbildningskostnaderna ökar något,

1 årets statsverksproposilion föreslås bl, a, all polisväsendet tillförs 165

nya polismanstiänster och 50 tiänster för övrig personal. Dessa tiänster

ingår i de  1 200 + 450 som kommissionen nu föreslår, 12 860 000 kr,

hänför sig till de kostnader för tiänster jämte utrustning som tas upp i

' 1973 årslöner (5-ort) inkl, lönetillägg 18 % (biträdespersonal 5 %) och lönekosl­nadspålägg 26 %,

Prop. 1973:115

190

statsverkspropositionen.  De sammanlagda  kostnaderna för de förstärk­ningar som kommissionen föreslår för polisväsendets del blir således

104 240 000

-   12 860 000

91 380 000

Kostnaderna för polisväsendets del för budgetåret 1973/74 blir följan­de:

Löner     400 tiänster för polismän

23 300 000

200 tjänster för kontorspersonal och övrig

personal

9 200 000

28 tjänster (rikspolisstyrelsen, polis­

chefskarriären m, m,)

1 900 000

BUar

970 000

Drift och underhåU av bUar

350 000

500 bärbara radioapparater

2 500 000

Personlig utrustning

350 000

Tjänsteram (möbler)

960 000

Kontorsmaskiner

410 000

39 940 000

De  ökade  kostnaderna  för  budgetåret   1973/74  med anledning av kommissionens förslag blir

39 940 000

-  12 860 000

27 080 000

Kostnader för sociala åtgärder

Social jourverksamhet

4 000 000

Vårdcentraler

500 000

Behandlingshem

1 500 000

Vård i enskUl hem

I 800 000

Försök med nya vård- och behandlingsformer

för narkotikamissbrukare

500 000

8 300 000

Prop. 1973:115

12

Sammanfattning

Kommissionens uppdrag är att utreda frågan om ätgärder för alt bekämpa brottsligheten och förbättra den allmänna ordningen. Arbetet skulle enligt direktiven bedrivas sä skyndsamt all resultatet därav kunde redovisas under loppet av några månader. Kommissionen, som höll sill första sammanträde den 11 januari 1973, framlägger nu sitt betänkande. Betänkandet innehåller förslag till åtgärder i samtliga frågor som omfattas av uppdraget. Detta är därmed slutfört.

Kommissionen föreslår väsentligt förstärkta polisiära och sociala insat­ser för att förebygga och bekämpa brott och för alt förbättra den allmänna ordningen.

Polisväsendet tillförs under de- kommande tre åren 1 200 polismans­tiänster och ca 480 tiänster för övrig personal. De ökade kostnaderna härför beräknas till 91 mUj, kr, sammanlagt, varav 27 milj, kr. avser nästa budgetår. En särskild utredning föreslås för alt komma till rätta med ölägenheterna av den nuvarande personalomsättningen inom poliskåren. Kraven för antagning till poliskåren skärps, Rekryleringsfrämjande ät­gärder föreslås. Åtgärder föresläs också för alt ytteriigare förbättra förhållandet mellan polisen och allmänheten.

De ökade sociala insatserna avser statsbidrag lill kommunerna för social jourverksamhel, vårdcentraler, behandlingshem och vård i enskilt hem av narkotikamissbrukare saml medel för nya behandlingsformer för narkotikamissbrukare. Kostnaderna härför beräknas till 8,3 milj. kr. per budgetär.

Kommissionen föreslär en särskild lag om tillfälligt omhändertagande. Förutsättningarna för omhändertagande bibehålls oförändrade. Vissa bestämmelser angående förfarandet tillkommer för att skapa underlag för stödjande åtgärder och för att klargöra hur fortsatta ordningsstörningar skall kunna förhindras.

Åtgärder föreslås särskilt mot våldsbrollsligheten. Ökade säkerhetsåt­gärder måste vidtas av bankerna och postverket för att förhindra bank-och postrån. Kommissionen föreslår därför all bankinspektionen får en uttrycklig rätt att meddela tvingande föreskrifter om brottsförebyggande åtgärder. Beträffande postlokalerna föreslås all Kungl, Maj:l utfärdar föreskrifter. Kommissionen föreslår vidare alt polisens resurser förstärks särskilt för bekämpande av våldsbrotten. Några straffskärpningar föreslås inte.

För alt komma lill rätta med den brottslighet som förekommer i anslutning lill sexklubbar och poseringsateljéer föreslår kommissionen bestämmelser som föreskriver att pornografiska föreställningar inte får ges ulan tillstånd av polismyndigheten, Korrimissionen avvisar tanken på ett förbud mot sädana föreställningar. Kommissionen avvisar också tanken på ett förbud mol reklam för denna verksamhet.

Prop. 1973:115

192

Kommissionens syn på sitt uppdrag

Den tid som har stått till kommissionens förfogande har inte tillåtit några mera omfattande analyser när del gäller uppkomsten av brottslig­het och förändringar i denna. Orsakerna lill de brister som kan iakttas på de olika områden som Ugger inom ramen för kommissionens uppdrag är i betydande utsträckning av sädan art att de inle kan angripas med kriminalpolitiska medel. Några mera övergripande kriminalpoUtiska över­väganden kan inle komma ifråga. Kommissionen har därför fält begränsa sig lill vad som inom den angivna tiden varit möjligt att arbeta fram när det gäller konkreta åtgärder för att komma till rätta med de rådande förhållandena.

Främst har del härvid varit fråga om att fullfölja den del av kriminal­politiken som syftar till att förstärka den direkt brottsförebyggande och den brollsbekämpande verksamheten i första hand genom förstärkning och effektivisering av polisverksamheten. Men det är också av största vikt att denna verksamhet i ökad utsträckning kombineras med åtgärder som syftar till att lösa de bakomliggande sociala problemen. Del gäller inte minst de åtgärder som primärt går ut på att förebygga och förhindra brott och ordningsstörande händelser. Det är fullt klart att problemet all förbättra den allmänna ordningen inte kan få någon bestående lösning enbari genom polisiära insatser. Om inte andra åtgärder samtidigt vidtas skjuter man i regel endast problemet framför sig. Kommissionen har därför också tagit upp vissa frågor som rör förstärkta sociala insatser.

Allmänna synpunkter

Kommissionen anför inledningsvis en del allmänna synpunkter på de frågor som kommissionen har att behandla. Även om någon mera ingående analys inte kan göras av brottsligheten och dess orsaker pekar kommissionen på vissa drag i brottslighetens utveckling som bör beaktas när det gäller att bedöma vilka brottsförebyggande och brollsbekämpan­de åtgärder som skall vidtas. Det är enligt kommissionen vissa typer av brottslighet som förtjänar särskild uppmärksamhet. Del är våldsbrott, narkotikabrott, koppleri, tillgreppsbrott, häleri, skattebrott och trafik­brott. Även de med ungdomsbrottsligheten förenade problemen påkallar särskilt intresse. Detsamma gäller den internationella brottsligheten. Kommissionen framhåller att de nu angivna slagen av brottslighet måste mötas med olika kriminalpolitiska medel. Kommissionen anger inrikt­ningen och arten av de åtgärder som kan komma i fråga. Det är mol bakgrund av den bild av brottsligheten i dag som kommissionen har fått som förslagen skall ses.

När det gäller ordningshållningen framhåller kommissionen att de brister som kan iakttas i stor utsträckning utgör symptom på bakomlig­gande allvarliga missförhållanden av olika slag. De åtgärder och insatser som krävs för att komma till rätta därmed åvUar i första hand olika sociala myndigheter. De ökade polisiära insatser som krävs för alt åstadkomma en åsyftad bättre ordning på allmänna platser och kommu-

Prop. 1973:115

193

nikationsmedel måste därför kombineras med sociala stödåtgärder i form av råd och hjälp till samt vård av dem som genom sill handlande visat sig vara i behov härav.

Kommissionen framhåller att brottsutveckUngen och ordningshållning­en ställer ökade krav på polisväsendet. Det gäller såväl övervaknings- som utrednings- och spaningsverksamhelen. Det är också önskvärt att ytterli­gare förbättra förhållandel mellan polisen och allmänheten. Vidare behövs åtgärder för alt förbättra rekryteringen till polisväsendet och för all minska personalomsättningen inom poliskåren.

Kommissionen slår också fast all även om ansvaret för brotts­förebyggande åtgärder vilar pä de samhälleliga organen, måste enskilda och företag också själva skydda sig mot brott,

A ttity dundersökning

Kommissionen offentliggör en i februari 1973 genomförd undersök­ning om allmänhetens kunskaper om och attityder tUl polisen. Undersök­ningsresultatet visar enligt kommissionen all förhållandet mellan allmän­heten och polisen på del hela laget är mycket gott men att det föreligger ett behov av ökad information om polisens verksamhet inle minst hos ungdomen.

Våldsbrottsligheten

Vad gäller våldsbrollsligheten konstaterar kommissionen att det under senare är har skett en fortlöpande ökning av antalet rån mot banker och övriga penninginrättningar och andra förmögenhetsbrott där våld eller hot om våld ingår. Också användningen av våld mot polisman i tiänsteut­övning har lilllagit. Samtidigt med denna utveckling har förmärkls en allmän tendens mot allt grövre våld.

Vid särskilt gäller post- och bankrånen redovisas ett av företrädare för rikspolisstyrelsen, bankinspektionen, poststyrelsen, penninginrättningar­na och försäkringsbolagen den 10 februari 1972 framlagt säkerhets­program. Kommissionen har tagit del av redogörelser för de åtgärder som postverket har genomfört och som planeras saml av en av bankinspektio­nen gjord undersökning om vUka säkerhetsåtgärder som vidtagits av de privata penninginrättningarna vid årsskiftet 1972/73 eller planeras för år 1973. Pä grundval härav konstaterar kommissionen att rekommenderade säkerhetsåtgärder genomförts i mycket begränsad omfaltning.

Kommissionen påpekar att alla berörda parter varit överens om programmets utformning och att antalet bank- och postrån fortsatt att öka. Kostnaderna för åtgärdernas genomförande fär vidare anses vara relativt låga. Med hänsyn härtill anser kommissionen del anmärkningsvärt att säkerhelsprogrammet inte har realiserats i större utsträckning.

Penninginrältningarna och postverket får enligt kommissionens mening anses ha ett särskilt ansvar när det gäUer att skydda sig själva mot brottslig   verksamhet.   Penninginrättningarna   och   postverket  intar  en

13 Riksdagen 1973. 1 saml Nr 115

Prop. 1973:115

194

särskild ställning i samhället när det gäller hanteringen av kontanta medel. De omsätter dagligen mycket stora värden i reda pengar eller andra lätt överlålbara tillgångar vilkas tidigare innehavare inte kan spåras. De utgör därför speciellt attraktiva mål för brottslighet av skilda slag. För att bank- och poströrelsen skall kunna erbjuda avsedd service måste verksamheten bedrivas så att den är lätt tillgänglig för allmänheten. Detla innebär alt den också är särskilt utsatt för kriminella angrepp. Del är här fråga om en brottslighet som kan medföra allvarliga skador på personal och kunder.

För att driva bankrörelse krävs särskilt tillslånd eller motsvarande av statlig myndighet, som vid sin prövning har att bedöma bl, a. om den tillämnade rörelsen är nyttig för det allmänna, TUl skydd för såväl allmänna som enskUda intressen är sådan rörelse också underkastad en fortlöpande och ingående offentlig tillsyn.

Det ligger enligt kommissionens mening helt i linje med den reglering som bankväsendel sålunda är underkastat att ställa krav pä vederbörande inrättningar att själva vidta de åtgärder i brottsförebyggande syfte som kan anses påkallade med hänsyn lill deras speciella verksamhet. Det är här fråga om utgifter som får anses vara marginella i förhållande till de allmänna omkostnaderna för drivande av bankrörelse, Pä grund av vad nu sagts föreslår kommissionen att de bestämmelser, som ger tillsynsmyndig­helen, dvs. bankinspektionen, rätt all meddela föreskrifter om bl, a, förvaring av värdehandlingar, kompletteras så att tillsynsmyndighetens kompelens även omfattar allmänt brottsförebyggande åtgärder, exempel­vis hur banklokaler bör utformas och utrustas för all hindra eller försvåra rån, I fråga om utrustning och inredning bör samråd äga rum med rikspolisstyrelsen och berörda penninginrältningar. Vad gäller postloka­lernas inredning och utrustning föreslär kommissionen att Kungl. Maj:l Utfärdar erforderliga föreskrifter.

När del gäller polisens möjligheter att genom sin övervakande verksam­het förebygga rån och annan brottslighet där våld eller hot om våld förekommer framhåller kommissionen som sin uppfattning att fotpatrul­lering är det effektivaste sättet all nå delta syfte. Ett ökat antal fotpatruller i tätorternas centrala delar synes därför vara erforderligt. Det betonas också att hög uppklaringsprocent har en starkt preventiv verkan inle minst i fräga om rän och andra grova förmögenhetsbrolt. Efiersom möjligheterna att klara upp sädana brott erfarenhetsmässigt är starkt beroende av hur snabbi polispersonal kommer till platsen och efterspa­ningen kan sättas i gäng, är det väsentligt att poUsen ständigt kan hålla en tillräckligt hög beredskap för utryckningar liksom att utredningsverksam­heten kan bedrivas så effektivt att förövaren snabbt kan avslöjas,

Pä grund av vad nu sagts anser kommissionen alt personella förstärk­ningar bör tillföras polisväsendet för övervakning, spaning och utredning när det gäller bank- och postrån och andra liknande grova brott.

Kommissionen har i uppdrag att se över straffskalorna för våldsbrot­ten. En genomgång av dessa har gjorts. Kommissionen föreslår inte några straffskärpningar.

Prop. 1973:115

195

Kommissionen framhåller också att ett intensifierat samarbete mellan kriminalvårds- och polismyndigheter bör kunna minska brotlsfrekvensen i samband med anslaltsrymningar och permissionsavvikanden. Kommis­sionen föreslår vissa praktiska åtgärder i detta syfte,

Sexklubbar och poseringsateljéer

Kommissionen har vidare haft till uppgift att bedöma vad som förekommer i den verksamhet som bedrivs i och i anslutning till sexklubbar och poseringsateljéer. Det är här väsentligen fråga om att söka förhindra brottslighet och annan asocialitet i dessa miljöer.

Missförhållanden av detta slag förekommer i samband med säväl sexklubbs- som poseringsverksamhet. Koppleri, främjande av olukt, olovlig rusdrycksförsäljning, narkotikabrott och häleri eller olovlig befatt­ning med avseende pä stulna eller insmugglade partier av cigarretter och spritdrycker är exempel på brott som har avslöjats i samband med sådan verksamhet. Även stöld, rån, misshandel och olaga hol förekommer mot både kunder och personal. De i klubb- och aleljéverksamheten engagera­de personerna löper risk att efter hand hamna i asocialitet och kriminali­tet. Utvecklingen har sannolikt lett till en väsentlig ökning av prostitutio­nens totala omfattning och därmed också av antalet personer som i längden löper risk för social missanpassning. De personer som bereder sig vinning på verksamheten genom att ställa lokaler till förfogande, förmed­la kontakter eller på annat sätt främja verksamheten gör sig skyldiga till koppleri eller främjande av otukt, Sexklubbarnas och poseringsateljéernas verksamhet medför ocksä ofta sanitära ölägenheter för kringboende.

Mot bakgrunden av dessa missförhållanden är det angeläget alt myn­digheterna fär bättre möjlighet att kontrollera den pornografiska verk­samheten än som nu kan ske. Kommissionen har enligt direktiven haft att pröva frågan om ett förbud av pornografiska föreställningar. Kommissio­nen anser emellertid all ett totalförbud skulle strida mol grundsatsen om den enskildes rätt att i vidaste möjliga utsträckning själv få bestämma vad han vill ta del av. Sannolikt skulle vidare härigenom endast skapas nya problem och negativa följder som är svära all överblicka. Om polisen skulle få rätt att i förväg förbjuda pornografisk föreställning vid miss­tanke om brott skulle bevissvårigheter ofta hindra en effektiv tillämpning av bestämmelser härom.

För närvarande krävs enligt allmänna ordningsstadgan polisstyrelsens tillstånd för anordnande av offentlig danstillställning, cirkusföreställning, tivoli- och marknadsnöjen och uppvisning i professionell brottning. Kommissionen föreslär att tillständslvång införes även för pornografisk föreställning. Därmed kan polisstyrelsen bl, a, bedöma sökandens person, tillställningens art och platsens eller lokalens lämplighet. Hänsyn kan även las till de synpunkter som andra berörda myndigheter, exempelvis de som svarar för hälsovården och brandsäkerheten, önskar fä tillgodo­sedda. Genom särskilda föreskrifter eller villkor angående lokalernas utformning och disponering kan man förhindra eller åtminstone försvåra

Prop. 1973:115

196

prostitution inom klubblokalerna och försäkra sig om all de inte heller i övrigt utnyttjas på ett otillbörligt eller olämpligt sätt.

Kommissionen föreslår vidare att person under aderton år inte får medverka vid offentlig pornografisk föreställning och att sådan föreställ­ning inte fär innehålla förråande sexuella eller sadistiska beteenden.

Stora ekonomiska intressen gör sig gällande i pornografibranschen och förtjänsterna på verksamheten är sannolikt i många fall betydande. Tillståndstvång sanktionerat endast med böter torde därför inle vara tillräckligt effektivt. Därför föreslås att fängelse intas i straffskalan.

När det gäller reklam för sexklubbar och poseringsateljéer har överlägg­ningar inom kommissionen hållits med företrädare för Svenska tidnings­utgivareföreningen. Föreningens styrelse har därefter rekommenderat medlemsföretagen att i eget intresse iaktta äterhällsamhet med publice­ring av sädana annonsUlustrationer som på ett utmanande säll återger sexuella motiv. Styrelsen har vidare konstaterat att det inte kan uteslutas att annonser om posering kan innefatta straffbar verksamhet. Styrelsen har därför rekommenderat medlemsföretagen att i fortsättningen inte införa annonser som åsyftar att förmedla kontakt med ateljéer för posering och med sexklubbar som i sin annonsering lämnar erbjudanden av samma karaktär som poseringsateljéerna. Rekommendationen har, såvitt kunnat konstateras, lett till att annonsering för poseringsateljéer praktiskt tagel har upphört i dagspressen.

På grund av vad sålunda har förekommit och då kommissionens förslag alt införa tillslåndstvång för sexklubbarna torde ha en starkt brottsföre­byggande och brollsbekämpande verkan har kommissionen inte ansett sig böra framlägga några förslag i fråga om pornografireklamen. Kommissio­nen har därvid utgått från att den föreslagna författningsändringen ger tidningsutgivarna ett underlag för prövningen huruvida reklam för porno­grafisk föreställning skall medges.

Ordningen på allmänna platser

Del framgår av skilda undersökningar och uttalanden att ordningslägel på allmänna platser och kommunikationsmedel är otillfredsställande framför allt i storstadsområdena. Särskilt ungdomars beteenden karakte­riseras av ökad hänsynslöshet och tilltagande missbruk av alkohol och narkotika. Butiksstölderna har ökal i antal och förövas allt oftare helt öppet av personer som hotar personalen om man söker hindra tillgrep­pen. Handel med stulna varor pågår öppet på allmänna platser, 1 Stockholm är ordningsförhåUandena särskilt svåra i tunnelbanan.

Kommissionen framhåller alt den brottslighet och de ordningsstörning­ar som det här är fråga om i ett övervägande antal fall kan uppfattas som ett symptom på något bakomliggande, allvarligt missförhållande, såsom bristande fysisk eller psykisk hälsa, bostadsproblem, arbetslöshet, anpass­ningssvårigheter eller liknande problem. De åtgärder och insatser som krävs för all i grunden komma till rätta med nuvarande missförhållanden faller  utanför det i vedertagen bemärkelse kriminalpolitiska området.

Prop. 1973:115

197

Delta gäUer i särskilt hög grad del mera långsiktiga, förebyggande arbetet. Även i det kortsiktiga perspektivet har frågor om vård och behandling saml andra socialvärdande insatser en central betydelse. Men givelvis behövs polisiära insatser för all skapa bättre ordning på allmänna platser. Kommissionen har funnit att effektivare insatser krävs från polisens sida för att hindra brottslighet och ordningsstörningar på och i anslutning lill allmänna platser och kommunikationsmedel. Men dessa insatser bör i större utsträckning än för närvarande kombineras med åtgärder som syftar tUl alt komma till rätta med de personliga och sociala problem som är orsaken till den rådande situationen. Vad det gäller är att få till stånd ett smidigt och effektivt samarbete meUan de olika myndigheter och befattningshavare som arbetar med dessa problem.

Beträffande samarbetet mellan polis och socialarbetare behandlar kommissionen dels samarbetet på planerings- och ledningsnivå, dels samarbetet ute på fältet.

1 syfte att underiätta samarbetet har Kungl. Maj:t år 1970 utfärdat cirkulär om intensifierat samarbete mellan barnavårdsnämnd, skola och polis. Däri rekommenderas alt kommunala samarbetsorgan inrättas.

Kommissionen har funnit att intentionerna i cirkuläret inte har fullföljts i den utsträckning som varit att vänta. Bl. a. har samarbetsorgan inle upprättats i vissa kommuner där behov av sådana torde föreligga. En del samarbelsorgan synes inle heller fungera tillfredsställande.

Kommissionen påpekar all länsstyrelserna enligt cirkuläret skall med­verka till att samrådsorgan upprättas och föreslär att Kungl, Maj:t snarast beslutar alt en undersökning kommer till stånd genom länsstyrelsernas försorg och alt de åtgärder vidtas när del gäller upprättandet av samrådsorgan och dessas arbete som denna undersökning föranleder.

Beträffande samarbetet på fältet diskuterar kommissionen frågan om samtiänstgöring mellan polis och socialarbetare. Vissa socialarbetare har uttalat sig bestämt mot sådan samtiänstgöring medan en del företrädare för ansvariga kommunala organ har uttalat sig till förmån därför. På polishåll är man positiv till samtiänstgöring.

Kommissionen anser för sin del alt det är naturligt att - med beaktande av de problem som föreligger - söka la till vara de ömsesidiga fördelar som 'ett intensifierat fältsamarbele kan ge. Samrådsorganen bör därför ägna dessa frågor särskild uppmärksamhet med sikte pä att finna de mest ändamålsenliga formerna för samverkan.

Frågan om omhändertagande av personer som stör ordningen regleras i

olika vårdlagar och i polisinstruklionen. Kommissionen har fåll en myckel splittrad bild av tillämpningen av dessa bestämmelser. Stor osäkerhet råder om vilka befogenheter polisen har och hur dessa befogenheter i praktiken bör utnyttjas. Kommissionen föreslår inle någon ändring i vårdlagstiftningen men för att skapa en fast och enhetlig tillämpning av de regler som gäller för polisens tillfälliga omhändertagan­den föreslår kommissionen alt de viktigaste bestämmelserna härom intas i en särskild lag. Förutsättningarna för omhändertagande pä grund av ordningsstörande  beteende har bibehållits oförändrade och det erinras

Prop. 1973:115

198

om att polisman inte bör använda strängare medel än förhållandena kräver och alt han i första hand får söka vinna rättelse genom upplysning­ar och anmaningar. Vissa bestämmelser angående förfarandet har tillkom­mit för att skapa underlag för hjälpande och stödjande åtgärder och för att klargöra hur fortsalla ordningsslörningar skaU kunna förhindras.

De väsentligaste nyheterna i förhållande till gäUande räll är att föreskrifier ges om hur den lid som omhändertagandet varar skall användas, att den längsta tiden för frihetsberövandet blir närmare reglerad samt att polisen får möjlighet alt flytta minderåriga från skadliga eller farliga miljöer.

Vad först beträffar utnyUjandet av tiden för frihetsberövandet inne­håller den föreslagna lagen en bestämmelse om att erforderlig utredning skall göras beträffande den omhändertagnes personliga levnadsförhållan­den när omhändertagande har skett pä grund av ordningsstörande uppträdande. Utredningen skaU om möjligt göras av företrädare för socialmyndighet. För att skapa bättre förutsättningar härför föreslås all statsbidrag skaU utgå för socialjourverksamhet. Avsikten med utredning­en skall vara att utröna huruvida den omhändertagne är i trängande behov av hjälp eller stöd från samhällets sida.

Vid bestämningen av den längsta tid som frihetsberövandet får vara bör beaktas att hjälpande och stödjande åtgärder kan behövas. Med hänsyn till de olika förhållanden som kan föreligga kan tiden inte sättas kortare än sex timmar. Denna lid kan i vissa fall även behövas för att hindra fortsatt ordningsstörande verksamhet.

Kommissionen föreslår vidare en bestämmelse om omhändertagande äv barn under femton år som av polisen anträffas under förhållanden som uppenbarligen innebär en överhängande och allvarlig risk för hans hälsa eller utveckling. Kommissionen har med denna bestämmelse avsett exempelvis sådana fall då barn uppehåller sig i s, k, knarkarkvartar eller hittas omtöcknade av berusningsmedel i rivningsfastigheter. Del kan vidare gälla ungdomar som påträffas på hotellrum tillsammans med äldre, asociala personer eller som i övrigt befinner sig i en sådan situation att man kan befara att de kommer att bli otillbörligt ulnyUjade, Det föreskrivs att barnet efter omhändertagandet skyndsamt skall överlämnas till föräldrarna, annan vårdnadshavare eller företrädare för barnavårds­nämnd.

Kommissionen framhåller att socialarbetare i så stor utsträckning som möjligt bör tjänstgöra i de lokaler dit omhändertagna förs för att pä så sätt det utredande och kurativa arbete som ofta skall sältas in efler ett omhändertagande snabbt skall kunna påbötias. Vad kommissionen syftar till med sina förslag är all de polisiära och sociala insatserna skall samordnas sä all man på ett effektivare sätt skall kunna lösa de problem som förorsakar de rådande förhållandena,

I detta syfte framlägger kommissionen vissa förslag till förstärkta insatser på det sociala området.

Mot bakgrund av den rådande ordningssitualionen anser kommissionen det synnerligen angeläget att barnavårdsnämnderna/sociala cenlralnämn-

Prop. 1973:115

199

derna ställer ökade personella resurser lill förfogande för arbete bland barn och ungdomar under icke ordinarie arbetstid. För alt snabbi göra det möjligt all initiera, pröva och utvärdera olika former av sådan social jourverksamhet föreslår kommissionen all 4 milj. kr. ställs lill socialsty­relsens förfogande för bidrag till kommunerna i form av en försöksverk­samhet.

Ett annat område där kommissionen ansett sig kunna ta ställning för omedelbara ytterligare insatser från statens sida är narkomanvården. Narkotikamissbruket har framför allt i de största kommunerna en väsentlig del i uppkomsten av brottslighet och ordningsslörande förhål­landen. Kommissionen föreslår därför lill slöd för kommunala insatser på detta område förenklade bidragsregler och ökade möjligheter till statsbi­drag till vårdcentraler för narkotikamissbrukare, ökade driftbidrag till behandlingshem för narkotikamissbrukare samt nytt statsbidrag till vård i enskilt hem av narkotikamissbrukare. Medelsbehovet härför beräknas lill 3,8 milj, kr. Vidare föreslås att ytteriigare 500 000 kr, stäUs lill socialstyrelsens förfogande för viss försöksverksamhet med särskUda vårdformer.

Som framgår beräknas kostnaderna för de föreslagna åtgärderna pä det sociala området till 8,3 milj, kr, per budgetår.

Vad kommissionen har föreslagit beträffande förstärkta insatser på det sociala området kan endast få en myckel begränsad effekt när det gäller all komma lill rätta med de sociala missförhållanden som ligger bakom bl. a, den brottslighet och de ordningsslöranden som förekommer. Samhällets insatser för att lösa dessa problem måste ske från en bredare bas, och med en långsiktig planering som innefattar bl, a, föräldraskol­ning, skolans roll och utformningen av människornas livsmiljö i sin helhet. Men också i det kortsiktiga perspektivet krävs ett samlat grepp när del gäller samhällets ansvar för de människor som av olika skäl inte passar in i vårt sociala mönster. Samhällets insatser måste ta sikte på en rehabilitering där krav också ställs på den vårdbehövandes eget ansvar i sin situation. Närmast är del socialutredningens uppgift att överväga inriktningen och samordningen av de sociala insatserna. Kommissionen har förvissat sig om att dess begränsade förslag ligger i linje med -Socialutredningens intentioner.

Det har inför kommissionen uppgivits att i varje fall beträffande storstadsområdena är det ett begränsat antal personer med stora miss­bruksproblem, framför allt ungdomar, som i huvudsak uppehåller sig i cilykärnan och som där skapar ständiga oroshärdar. Även om del kan antas att flertalet av dessa personer är föremål för någol slag av åtgärder från sociala eller sjukvårdande myndigheter, synes dessa åtgärder inte innebära tillräckligt stöd för att de skall orka la sig ur den nedbrytande miljö de lever i. Kommissionen är medveten om att man inte kan lösa sociala problem genom att använda tvång i stor skala och att man här har att göra med grundläggande problem inom hela social- och sjukvården som det inle ankommer på kommissionen att ta ställning till. Kommissio­nen  vill dock  understryka all  ur samhällets,  men framför allt  ur de

Prop. 1973:115

200

vårdbehövandes egen synpunkt, måste vårdinsatserna för dessa människor effektiviseras.

Kommissionen utgår ifrån alt vad som anförts kommer att vägas in i de samlade bedömningar som socialutredningen har att göra när det gäller inriktningen och samordningen av de sociala insatserna.

Polisen och allmänheten

Kommissionen förutsätter att förhållandet mellan polisen och allmän­heten i ett mera långsiktigt perspektiv kommer att behandlas av det blivande centrala rådet för samordning av samhällets insatser mot brott. Vissa ätgärder kan emellertid redan nu vidtas. Därvid kan viss ledning hämtas i den tidigare nämnda opinionsundersökningen. Denna visar pä ett ökat behov av information till allmänheten.

För informationen till massmedia föreslår kommissionen all särskilda kontaktmän utses i polisdistrikten. Dessa bör ges en viss utbildning för uppgiften. För den centrala informationsverksamheten föresläs att tre tiänster för journalister inrättas vid rikspolisstyrelsen. Dessa befattnings­havare förutsätts också kunna biträda polisdistrikten. Kommissionen föreslår vidare att polisväsendet tillförs 25 polismansljänsler för trafik-undervisning i skolorna och 25 polismanstiänster för undervisning i lag och rätt.

Utöver de nu föreslagna åtgärderna framhåller kommissionen behovet av mera konlaktskapande verksamhetsformer i polisarbetet. Särskild vikt läggs därvid bl, a, på en utökning av antalet folpatrullerande polismän och pä en ökning av antalet kvarterspoliser. Kommissionen tillstyrker också ett förslag från polisstyrelsen i Stockholm att en upplysnings­central för allmänhetens telefonförfrågningar upprättas i Stockholms polisdistrikt.

Förstärkning av polisverksamheten

Kommissionen behandlar först frågan om kraven för antagning som polisaspirant.

Med hänsyn lill den höjda utbildningsnivån i samhället och tUl de krav som allmänt sett bör ställas på en polisman i dagens samhälle anser kommissionen alt kraven pä skolunderbyggnad för anställning som polisaspirant bör höjas. Kommissionen föreslår att de krav som uppställs för s, k, allmän behörighet till högre utbildning skall gälla även för antagning till polisaspirant. Delta innebär att krav bör uppställas på lägst avgångsbetyg från 2-ärig gymnasielinje i vilken ingår 2-årig utbildning i svenska och engelska eller 2-årig folkhögskoleulbildning som omfattar studier i svenska och engelska motsvarande två årskurser i gymnasiesko­lan.

De höjda kraven föreslås bli tillämpade tidigast från år 1975,

Av betydelse när del gäller att få lämpliga aspiranter är också den rekryteringsverksamhet som bedrivs. Kommissionen föreslår att nio nya

Prop. 1973:115

201

tiänster som rekryleringskonsulenler inrättas. Till tjänsterna bör företrä­desvis ifrågakomma för ändamålet särskilt lämpade polismän. Del bör ankomma på rikspolisstyrelsen alt bestämma om vilket verksamhetsom-. rade de skall ha.

Beträffande polismännens utbildning och befordran har kommissionen kunnat konstalera alt de olika tjänsterna inom polisväsendet byter innehavare med påfallande korta intervaller. För den tiänst som polis­mannen innehar har han ofta fått särskild utbildning eller föi-värvat speciell erfarenhet. En hög personalomsättning skapar betydande pro­blem när det gäller flyttningar såväl mellan som inom distrikt.

Samhällets och brottslighetens utveckling har för polisväsendets del bl, a, medfört behov av och krav på en ökad specialisering hos personalen i allt flera befattningar. Tjänsten kräver sålunda i allt större utsträckning bättre kunskaper och vidare erfarenheter. Byte av personal medför därför dels nya utbildningsbehov, dels försämrad kontinuitet i enhetens arbete.

Kursverksamheten inom polisväsendet är omfattande. Utöver den utbildning som är obligatorisk eller följer på befordran genomförs ca 100 centrala kurser om året vilkas syfte i de flesta fall är att ge viss grundläggande specialutbildning för skilda tiänster och i övriga fall fortulbildning. Om personalomsättningen kan minskas bör del vara möjligt att reducera befattningsutbildningen. Det är också angelägel alt så länge som möjligt kunna tillvarata den arbetskapacitet som består däri att polismannen har förvärvat vana och erfarenhet i sin tiänst. En minskad omsällningsfrekvens skulle därför verka såväl effeklhöjande som personal- och kostnadsbesparande.

På grund av vad nu sagts föreslår kommissionen att en särskild utredning tillsätts för alt lösa dessa problem. Utredningen bör undersöka möjligheterna lill en tidigare specialisering inom olika verksamhetsom­råden. Del bör därvid eftersträvas att personalen ges likvärdiga utveck­lingsmöjligheter inom de olika grenarna av verksamheten. Utredningen bör överväga när en sådan specialisering kan sättas in och hur långt den kan och bör drivas med beaktande av att möjligheter att söka och erhålla tjänst inom andra verksamhetsgrenar skall föreligga även i fortsättningen.

Omsättningen av personal påverkas av metodiken för lönesättningen. Det är en fråga för de avtalsslutande parterna. Utredningen bör lägga fram sina synpunkter på personalomsättningen för dessa.

När del gäller bedömningen av behovet av personalförslärkningar tar kommissionen sin utgångspunkt framför allt i de nya inslag i brottslig­heten och ordningsförhållandena som har framkommit. Kommissionen anser att det föreligger ett behov av flera poliser för alt bemästra situationen och att förstärkningsbehoven avser samtliga verksamhetsgre­nar.

Kommissionen har i det föregående redogjort förde förhållanden som särskilt påkallar förstärkta polisiära insatser. Kommissionen har därvid uttalat att det föreligger ett behov av flera polismanstjänster för alt bemästra situationen och att förstärkningsbehoven avser samtliga verk­samhetsgrenar.

Prop. 1973:115

202

Som bakgrund till kommissionens ställningstaganden är det av intresse alt redogöra för de bedömningar av personalbehovet som polischeferna och länsstyrelserna gjorde i sina förslag till beräknande av utgifter för den lokala polisorganisationen för budgetåret 1973/74. PoUscheferna har bedömt det sammanlagda behovet av ytterligare polismanstiänster till 1 478 medan länsstyrelsernas bedömning ligger något lägre, 1 432 tiäns­ter.

Såväl polischeferna som länsstyrelserna har ansett att de kraftigaste förstärkningarna behövs för övervakningsverksamhet.

Rikspolisstyrelsen har i sina anslagsäskanden för budgetåret 1973/74 yrkat 760 nya polismanstjänster. Enligt kommissionens mening är del totala personalbehovet på längre sikt avsevärt större.

Innan kommissionen går in pä frågan om personalförstärkningarnas omfaltning och på vilka verksamhetsområden de i första hand bör sättas in och andra liknande frågor måste en bedömning göras av de faktiska möjligheterna att tillföra poUsväsendel personal För överblickens skull bör denna bedönniing avse en treårsperiod.

Den nya färdigutbildade personalen skall i första hand ersätta den som avgår. Först sedan detta skett kan man bestämma hur många av de nyrekryterade som kan placeras pä nya tjänster. Möjligheterna att tillföra polisväsendet mera personal är alltså beroende av vilket tillskott av färdigutbildad personal som rekryteringsunderlaget medger och av hur stor personalavgången är.

Rekryteringen till polisyrket påverkas av mänga olika faktorer som verkar i olika riktningar. Av dessa kan nämnas antagningskrav, arbetsupp­gifter, tiänstgöringsförhållanden, lön och befordringsutsikler. Sannolikt har också sådana faktorer som allmänhetens inställning till polisen sin betydelse liksom även polismännens inställning till sitt yrke. Flera av dessa faktorer kan påverkas genom information dels genom massmedia, dels direkt till den krets av ungdomar som kan väntas ha intresse för polisyrket. Kommissionen har tidigare föreslagit åtgärder för att förbättra informationen i dessa avseenden. Rekryteringsbefrämjande åtgärder av annan art kan också komma i fråga. Mycket stor betydelse för möjlig­heterna att rekrytera polisaspiranter har givetvis också den allmänna situationen på arbetsmarknaden.

Vad nu sagts visar att en bedömning av möjligheterna alt rekrytera personal är vansklig att göra. Flera av de faktorer som styr utvecklingen kan förändras på ganska kort lid i den ena eller andra riktningen.

Även personalavgången varierar från är till år. Vid bedömningen av möjligheterna att tillföra polisväsendet ytterligare personal bör också beaktas att ett visst antal färdigutbildade extra polismän fortlöpande bör finnas att tillgå för att lillsättningsförfarandet skall löpa smidigt.

Av vad nu sagts framgår all rätt slora variationer föreligger i de olika faktorer som skall vägas in vid bedömningen av möjligheterna att tillföra polisväsendet mera personal. Vid denna avvägning har kommissionen funnit att det antal nya tiänster som kan komma i fråga är varken avsevärt högre eller avsevärt lägre än 400, Kommissionen anser därför att

Prop. 1973:115

203

man bör utgå från all 400 nya tiänster skall kunna upprällhäUas med färdigutbildad personal, om detta antal tillförs organisationen varje budgetår under en treårsperiod.

Slutsatsen av det nyss sagda är att de erforderliga personalförstärkning­arna bör tillföras polisväsendet under en treårsperiod. Genom en sådan lösning uppnås i övrigt väsentliga fördelar. Antagningen av aspiranter kan anpassas lill rekryteringsunderlaget så att kravet på kvalificerade sökande kan upprätthållas. Rekryteringsverksamheten kan bedrivas planenligt. Belastningen pä utbildningsorganisationen blir relativt konstant, Budget-och planeringsarbetet kan på olika nivåer bedrivas inom en fastställd ram och begränsas till en bedömning av var de fastställda personalförslärk-ningarna skall sältas in. Härigenom sparas åtskilligt arbete och personalen kan utnyttjas för andra arbetsuppgifter, såsom rationaliserings- och inspektionsverksamhet.

EnUgt vad som anförts tidigare bör det vara möjligt att tillföra polisväsendet färdigutbildad personal i sådan omfaltning alt ytterligare 1 200 polismanstiänster kan inrättas under en treårsperiod. Behovet av förstärkningar säsom det har kommit till uttryck i polischefernas och länsstyrelsernas yrkanden har angetts till några hundratal tiänster därut­över. Det är således möjligt all i huvudsak tillgodose de sålunda framförda önskemålen, om förstärkningarna fördelas på tre budgetår.

Kommissionen föreslår därför att polisväsendet tillförs 400 polismans­tiänster under vart och ell av de tre närmaste budgetåren. Kommissionen förutsätter därvid att vakanssituationen i Stockholm till följd av vidtagna rekryteringsfrämjande ätgärder kommer alt avsevärt förbättras under del kommande budgetåret.

Kommissionen anser alt överföringen av arbetsuppgifter från polis­personal till annan personal bör fortsätta. Härför erfordras ett antal nya tiänster för framför allt kvalificerad biträdespersonal. Härigenom friställs i stort sett ell motsvarande antal polismän för rent polisiära uppgifter, något som kommissionen bedömer som angeläget med hänsyn till det begränsade utrymme som finns att tillföra organisationen ytterligare polisutbildad personal.

Kommissionen föreslår därför att 450 tiänster för annan personal inrättas under en treårsperiod, Äv dessa avses 200 tjänster för budgetåret 1973/74, 150 tiänster för budgetåret 1974/75 och 100 tiänster för budgetåret 1975/76.

Utöver de 1 200 föreslagna polismanstiänsterna föreslår kommissionen inrättande av ett mindre antal tiänster vid rikspolisstyrelsen.

För anskaffning av utrustning till följd av att nya tiänster har inrättats har tidigare tillämpats vissa normer, vilka i princip bör gälla även nu. Kommissionen inskränker sig därför lill att beröra vissa särskilda frågor. Kommissionen har förordat att övervakningsverksamheten i allt större utsträckning bör fullgöras genom fotpatrullering. Det är därvid bl, a, från skyddssynpunkt viktigt all polismännen utrustas med bärbara radiosta­tioner. Kommissionen föreslår därför att ytterligare 500 bärbara radiosta­tioner anskaffas. Med hänsyn lill alt behovet av bilar för övervaknings-

Prop. 1973:115

204

verksamhet f. n. är väl tillgodosett och till att de nya tjänsterna företrädesvis bör användas för ökad fotpatrullering anser kommissionen att normerna i detta fall kan frångås.

Andra brottsförebyggande insatser

Kornmissionen anför vissa allmänna synpunkter pä frågan om hur näringsidkare och enskilda själva kan skydda sig mot brott.

Beträffande brottsförebyggande insatser från näringsidkarnas sida framhålls bl. a, alt personalstyrkan bör vara anpassad inte bara med hänsyn till kravet på kundbetiäning utan också så alt ett tillfredsställande självskydd erhålles. Viktigt är också att larmanläggningar och annan teknisk bevakningsutrustning byggs ul och förbättras liksom alt rutinerna för kassaljänst och banklransporter ses över. Vidare är en tillfredsställan­de märkning av stöldbegärliga varor en brottsförebyggande åtgärd av stor vikt.

Den enskildes möjligheter att skydda sig mot brott består främst i att i ökad omfattning skaffa sig mekaniska inbrollsskydd av olika slag som lås och galler. Kommissionen hänvisar i detta sammanhang till pågående utredningar angående utökat konsumentskydd beträffande lås och lås­installation samt särskilda byggnormer rörande inbrottsskydd. En ange­lägen åtgärd är att genom ökad upplysning försvåra handeln med stulet gods.

Kostnadsberäkningar

De ökade kostnaderna för de av kommissionen föreslagna förstärkning­arna av polisorganisationen beräknas för de närmaste tre budgetåren lill 91,3 milj. kr. Härav belöper sig 27 milj, kr, på budgetåret 1973/74, För förstärkta insatser på det sociala området beräknas kostnaderna lill 8,3 milj, kr. per budgetår.

Prop. 1973:115

205

13

Reservation

av fru Astrid Krislensson

Normbildningen

All lag grundas på normer och värderingar som måste vara någoriunda allmänt omfattade om respekten för lagen skall kunna upprätthållas. Om den grundläggande värdegemenskapen saknas återstår endast övervakning och straffhot som medel att trygga laglydnaden. Men ett demokratiskt samhälle varken vill eller kan skärpa kontroll och straff därhän att en tillfredsställande åtlydnad uppnås av lagar som inte uppbärs av ett allmänt rättsmedvetande.

Samhällsutvecklingen i Sverige har skett på grundval av värderingar med rötter i kristendom och humanism. Svensk rätt är ännu i långa stycken en tillämpning av den kristna etiken. När dessa värderingar sätts i fråga, när tidigare allmänt erkända normer upplöses ulan alt ersättas av nya, då blir följden oundvikligen osäkerhet och otrygghet och en tilltagande laglöshet.

Samhället är och bör vara neutralt i tros- och livsåskådningsfrågor, men neutraliteten får inte innebära att samhället förhåller sig likgiltigt eller passivt lill de normer och värderingar på vilka rättsordningen vilar. Dessa normer och värderingar måste i alla sammanhang aktivt hävdas. Här vilar ansvaret särskilt på hem och skola men varken hem eller skola kan fullfölja sin fostrande uppgift utan aktivt stöd av samhällets politiska ledning,

1 delta hänseende har det förelegat uppenbara brister under de senaste åren. En normupplösning synes ha blivit följden, gränserna mellan rätt och orätt är pä väg att suddas ut. Det måste vara en primär uppgift för samhället att återställa respekten för rättsordningen och hävda de normer och regler som denna traditionellt vilat på. Önskemålet om att föräldra­ansvaret starkes och att familjens ställning i samhället förbättras borde kommissionen ha kunnat ansluta sig till.

Ungdomsproblemen

Vad skolan beträffar utgör de ökande disciplinproblemen och det tilltagande skolket enligt min mening en stor fara. Även om förhållande­na skiftar i olika delar av landet är situationen i storstadsområdena och på vissa andra håll oacceptabel. Ett i system satt skolkande leder till att många skolungdomar kan komma i riskzonen och dras in i en asocial livsföring. Det är därför väsentligt att skolan får möjligheter att bemästra disciplinproblemen och att exempelvis vidtaga ätgärder för all komma till rätta med skolket. Enligt min mening bör därför övervägas att konsekvent återinföra närvarolistor samt målsmansintyg om elevs frånvaro.

Kommissionen framhåller under olika avsnitt i betänkandet att brotts­lighet  och  ordningsstörande  är symptom på social missanpassning.  En

Prop. 1973:115

206

dålig uppväxtmiljö utgör självklart en belastning. Enligt min mening är dock detta inte det avgörande skälet till den tilltagande ungdomsbrotts-Ugheten, Tvärtom utgör enligt min bedömning myndigheternas under­låtenhet all i tid vidtaga åtgärder för att hejda en begynnande brottslig­het en grundläggande orsak till all så många ungdomar hamnar i en asocial livsföring. Många kan begå brott efler brott i en lång kedja utan annan reaktion från de sociala myndigheternas sida än alt utredning företages. När kommissionen säger all effektivisering av polisverksam­heten i ökad utsträckning måste kombineras med åtgärder som syftar till att lösa bakomliggande sociala problem blir detla helt verkningslöst om inte samhället samtidigt vidtar effektiva åtgärder för att ingripa på ett tidigt stadium mot ungdomar som bötiar begå brott.

Det finns i delta sammanhang anledning alt fästa uppmärksamheten pä de allvarliga missförhållanden som föreligger på vissa håll i landet speciellt när det gäller barnavårdsnämndernas sätt att arbeta. Del bör understrykas att bland socialarbelarna många, ja kanske fierlalet utför ett utomordent­ligt engagerat och positivt arbete, präglat av personligt intresse för uppgiften. Delta undanskymmer inle del faktum alt på vissa håll, framför allt inom Stockholms kommun, rent exempellösa förhållanden är rådande. Många socialarbetare ägnar huvuddelen av sin arbetstid åt alt bland klientelet underblåsa mer eller mindre revolutionära aktiviteter. I vissa av barnavårdsnämndens lokaler har särskilda rum s. k. flumrum avdelats för haschrökande ungdomar, vilket är något som barnavårds­nämnden inte är omedveten om, men som inle föranleder någon barnavårdsnämndens åtgärd. Detla förhållande är såsom kommissionen också framhåller hell oacceptabelt. Kommissionen hade därtill bort klargöra alt del självfallet ej kan accepteras att barnavårdsnämnderna i sin tiänst har personer som på så flagrant sätl överträder såväl gällande lagstiftning som de syften som barnavårdslagen har att tillgodose. Enligt min mening måste det klargöras att dessa barnavårdsnämndens tiänste­män ej längre bör tillåtas alt fortsätta sådan verksamhet. Anställd personal som arbetar i strid mot gällande lagstiftning bör självfallet avskedas, I den mån tydliga instruktioner saknas för den anställda personalen bör sådana utarbetas och överträdelser måste beivras. Jag föreslår också att Kungl, Maj:t ger socialstyrelsen i uppdrag att skynd­samt utreda huruvida barnavårdsnämndernas verksamhet står i överens­stämmelse med gällande barnavårdslag och särskilt undersöka huruvida skilda tiänstemän medvetet bryter mot densamma.

Likartade problem finns inom skolväsendet där vissa skolkuratorer och psykologer - lät vara ett litet fåtal exempelvis accepterar haschrök­ning. Det är nödvändigt alt en gemensam målsättning vidmaklhålles mot narkotikamissbruk, inkluderande haschmissbruk.

Narkotikaproblemet

Gjorda undersökningar visar att narkotikabrottsligheten svarar för ca 50 procent av all brottslighet. Därtill kommer den säkerligen betydande

Prop. 1973:115

207

andel som är att hänföra till alkohol- och mellanölsmissbruk. Missbruks­problemet måste ägnas en väsentligt ökad uppmärksamhet. Ett stort problem utgör de många unga narkomanerna. Samtidigt som ett ökande missbruk bland ungdom av mellanöl, sprit och narkotika kan iakttagas har barnavårdsnämndernas beslut om omhändertagande för samhällsvård minskal i antal. Detta gäller i vatie fall Stockholms kommun. FaU efler fall kan påvisas dä ungdomar tillåts begå brott i långa serier. Först när häktningsframslällning gjorts kan ingripande från barnavårdsnämnden påräknas. Både från polis- och åklagarhåll har allvarlig kriiik riklats mot vissa barnavårdsnämnder och JO har vid upprepade tillfällen framfört sin oro över de växande ungdomsproblemen i våra större städer i synnerhet i Stockholm.

Stor oenighet råder om vilken värdpolitik som skall föras.

Det kan med visst fog anföras all brottskommissionen ej har med denna fräga all göra. Enligt min mening bottnar emellertid de svära ordningsproblemen i våra storsläder i en släpphänthet från de sociala myndigheternas sida när det gäller värden av narkotikaskadade ung­domar. Att de som frivilligt efterfrågar värd skall ha dylik är en självklarhet. Problemet gäller de mänga narkomaner - och de ulgör flertalet - som saknar sjukdomsinsikt och ej är vårdmotiverade. Enligt min mening bör samhället ha en vårdskyldighel mot dessa. Kommissio­nen säger sig vara medveten om alt man inte kan lösa sociala problem genom alt använda tvång i stor skala. Enligt min mening bör tvångsåtgär­der höra till sällsyntheterna när det gäUer att lösa sociala problem. Vad del här är fråga om är emellertid ell giftberoende som det gäller alt även tvångsvis hjälpa vederbörande ut ur. Av den som saknar sjukdomsinsikt kan inte rimligen begäras all han självmant skall söka vård.

Riksåklagaren har i cirkulär C 74 tagit upp narkotikabrottsligheten, Efler en genomgång av de senare årens praxis av påföljdsval framhåller RÅ vikten av att i möjligaste mån sådan påföljd väljs som tillgodoser föreliggande värdbehov. Jag delar riksåklagarens uppfattning att det är vårdbehovet som är det väsentliga, men riksåklagarens rekommendation innebär också att ökade krav ställs på barnavårdsnämnderna och de sociala myndigheterna när del gäller alt tillse att vårdbehovet verkligen blir tillgodosett. Denna riksåklagarens rekommendation ulgör enligt min uppfattning ytterligare stöd för kravet pä en vårdskyldighet.

Socialstyrelsens nyligen utgivna digra betänkande angående behandling av narkotikamissbrukare, som karakteriseras som en vägledande informa­tion är enligt min mening inte tillräckligt klarläggande. Fortfarande råder alltför stor oklarhet rörande barnavårdsnämndernas handlande. Socialsty­relsen bör därför få i uppdrag all utarbeta entydiga, kortfattade råd och anvisningar lill dessa.

Kommissionen föreslår vissa höjningar av nu utgående statsbidrag för narkomanvård liksom vissa nya slatsbidragsformer. Enligt min meningar del klart motiverat att staten bidrar lill kommunala kostnader för narkomanvården, då narkotikaproblemet nu fått sådan omfattning alt kommuner och landsting inte rimligen ensamma kan bära kostnaderna.

Prop, 1973:115

208

Förutsättningen för anslagshöjningarna bör dock enligt min mening vara att samhällets vårdskyldighet klart dokumenteras. Annars riskerar vården att bli meningslös och ett slöseri med skattebetalarnas medel. Jag accepterar de ändrade grunderna för statsbidragsgivningen till vårdcentra­lerna men yrkar att som förutsättning för bidraget skall anges den av mig ovan angivna vårdskyldigheten. Samma förutsättning bör gäUa höjningen av statsbidraget lill behandlingshem saml höjningen av anslaget lill försök med olika nya vård- och behandlingsformer för narkotikamissbrukare.

1 detla sammanhang bör framhållas att socialstyrelsen enligt min bedömning uppställer alltför strikta krav för utbetalande av statsbidrag lill behandlingshem och till försök med nya värd- och behandlingsformer. Det förefaller som om kraven på inredning och utrustning av lokaler vore väsentligare än kvalifikationerna hos den personal som kan beräknas stå till förfogande för verksamheten. Enligt min mening är det angelägel att socialstyrelsen mera förutsättningslöst prövar seriösa förslag till olika behandlingsaktivileter för narkomaner, även okonventionella sådana. Som villkor för de ökade anslagen bör däriämte uppställas krav på en systematisk utvärdering av behandlingsresultaten vid ifrågavarande be­handlingshem m, m. Därest detta önskemål liksom kravet på vårdskyldig­het ej accepteras föreslår jag att anslagshöjningarna under ifrågavarande avsnitt i stället överförs till en ytterligare höjning av bidraget till familjevård för unga narkotikamissbrukare. Denna vårdform har nämligen erfarenhetsmässigt gett de bästa behandlingsresultaten.

Kortvarigt frihetsberövande

Det är en nackdel alt svenskt påföljdssystem inte känner till någon form av kortvarigt frihetsberövande för unga lagöverträdare. Ett sådant reaktionssystem finns i flera andra länder och borde övervägas också hos oss. Ett tidigt insatt kortvarigt frihetsberövande skulle i många fall enligt min mening vara en mera human och mindre skadlig åtgärd än fängelse. Att utan närmare utredning ange hur ett dylikt kortvarigt frihetsberövande skulle utformas är inte möjligt. Jag inskränker mig därför till att föreslå alt en utredning tillsättes för att med ledning av internationella erfarenheter framlägga förslag härom.

Vissa frågor inom kriminalvården

Under detta avsnitt hänvisar kommissionen till riksdagens beslut 1972 angående den kriminalpolitiska behandlingen av vissa kategorier lagöver­trädare som döms till långvariga frihetsstraff. Beslutet innebar att beträffande personer som dömts till fängelse i minst två år eller internering med en minsta tid av Ivå år eller därutöver kriminalvårdssty­relsen skall pröva frågor om permission och anslaltsplacering samt att lagöverträdare som ägnat sig åt grov illegal narkotikahantering eller annan organiserad eller systematisk kriminell verksamhet inte skulle beviljas permission eller förmånen av värd i öppen anstalt i samma omfattning

Prop. 1973:115

209

som   tidigare.   Även   möjligheterna  till  vUlkorlig  frigivning efter halva strafftiden borde användas med största återhållsamhet.

Enligt min mening är del nu, trots att lång tid ej förflutit sedan beslutet trädde i kraft, skäl att öppna möjligheter för samma restriktiva bedömning beträffande personer tillhörande ovannämnda kategorier brottslingar oaktat de inte dömts till så stränga straff som tvä års fängelse. Härigenom kan åstadkommas en differentiering i större ut­sträckning av kriminalvårdsklientelet, vUken är nödvändig om man skall kunna bibehålla en human grundsyn beträffande kriminalvården. Jag föreslår således att den nu uppställda gränsen vid två års fängelse jämkas sä alt ocksä personer tillhörande ifrågavarande kategori brottslingar som dömts till kortare straff än två ärs fängelse kan ifrågakomma för den mera restriktiva kriminalvården.

Förstärkning av polisverksamheten

Den skrämmande ökning av brottsligheten som vi upplevt i vårt land under senare år har gjort det angelägel att vidta alla tänkbara åtgärder för att bryta brotlskurvan. Det är beklagligt all hittills så ringa förståelse förelegal från riksdagsmajoritetens sida till de krav på resursförstärkning­ar som rikspolisstyrelsen och de borgerliga partierna i flera år begärt. Lägel har nu blivit sä allvarligt att drastiska åtgärder måste tillgripas för att bryta den negativa utveckling som med större förutseende hade kunnat undvikas. Jag bedömer tillsättandet av brottskommissionen som ett sent men välkommet initiativ från regeringens sida. De förslag kommissionen presenterar är i allt väsentligt uttryck för ett nytänkande från regeringspartiet som måste hälsas med tillfredsställelse. Jag ansluter mig helt till tanken på att under en treårsperiod förstärka polisens resurser, Detla ger möjlighet till en bättre planering såväl i fräga om utbildningskapacitet som rekryteringsunderlag,

1 förhållande lill statsverkspropositionens förslag, som innebar ett tillskott av 165 nya polismanstiänster, varav endast 10 skulle tillföras landsorten ter sig kommissionens förslag om 400 nya tiänster som ett väsentligt framsteg. Enligt min bedömning innebär kommissionens sam­manlagda förslag uttryck för en helt annan och mer positiv inställning lill brottsförebyggande åtgärder än den regeringen tidigare gett uttryck för. Man bör dock ha klart för sig att kommissionens förslag i vaqe fall för det första budgetåret inte lorde ge utrymme för någon som helst förstärkning av polismanstiänsterna för flertalet distrikt.

Som kommissionen framhålUl är det svårt att säkert bedöma det ur utbildnings- och rekryteringssynpunkl möjliga antalet nya tjänster. Kom­missionens förslag om 400 nya tjänster för ett vart av de tre kommande budgetåren är framför allt uttryck för en politisk och ekonomisk bedömning. Alt antalet utbildningsplatser i och för sig ej lägger hinder i vägen för beslut om en större ökning av antalet polismanstiänster än vad kommissionen föreslagit är hell klart. Kvar står frågan om den möjliga rekryteringen. Uppgifter från polisen tyder dock på att antalet kompe-

14 Riksdagen 1973. 1 saml Nr 115

Prop. 1973:115

210

tenla sökande lill polisutbildningen i dag väsentligt överstiger antalet utbildningsplatser. Till detta kommer att anledning finns att räkna med att polisens lönevillkor genom nu pågående förhandlingar ytterligare kommer att förbättras. Kommissionens förslag om särskilda rekryterings­konsulenter måste bedömas få en positiv effekt pä rekryteringen. Del finns därför fog för påstående att rekryteringsfrågan i och för sig inte utgör hinder för förslag om ytterligare ökning av antalet polistiänster.

Utgångspunkten för kommissionens bedömning av behovet av perso­nalförstärkningar är framför allt de nya inslag i brottsligheten och den förändring i ordningsförhållandena som framkommit. Enligt min meriing är delta ett alltför snävt betraktelsesätt. Del gäller inle bara att - som kommissionen i flera sammanhang understryker prioritera åtgärder mot den grövre brottsligheten av typ bank- och postrån. Samhällets självklara målsättning måste dessutom vara alt polisen skall ha resurser alt fullgöra sin allmänt brottsförebyggande funktion. Enligt min mening är det lika angeläget att förhindra exempelvis rän eller överfall som riktar sig mot enskilda personer, många gånger äldre människor, som att komma tillrätta med de i och för sig mera dramatiska bank- och postrånen.

Den nuvarande låga uppklaringsprocenten beträffande brotlsbalksbrot­len är helt oacceptabel och måste huvudsakligen tillskrivas knappheten på polispersonal. Risken för uppläckt är för närvarande så låg att polisens preventiva funktion väsentligt urholkals. De aUvarliga missförhållanden som under lång tid fält råda inom våra storstadsområden kräver maxima­la insatser. Tunnelbanebevakning och insatser i storstädernas cityomrä-den är några av de angelägna åtgärderna. De mycket alarmerande rapporter som kommissionen fått från representanter för näringslivets organisationer har gjort ett starkt intryck. Av största betydelse för alt främja rekryteringen till storstadsområdena är ett ökat antal befordrings-tjänster för storsladspolisen.

Polisbrislen är emellertid inle enbart ett storstadsproblem. Den är kännbar även i mindre städer och på landsbygden. Både när det gäller att fullgöra servicefunktionerna och all i praktiken fungera brottsförebyg­gande niåste polis kunna komma till platsen inom rimUg tid. Detta mäste gälla för hela landet. Många människor känner i dag osäkerhet därför alt avståndet lill närmaste polisstation väsentligt ökat.

1 samband med debatten om sammanslagning av vissa polisdistrikt har riksdagen uttalat att en ändrad dislriktsindelning inte får leda till att allmänheten i vissa områden får en sämre polisiär service än för närvaran­de och all en förstärkning av polisens resurser borde övervägas som ett alternativ i varje särskilt fall då en distriktssammanslagning ifrågasätts. Ett iakttagande av den av riksdagen anbefallda reslriktivitelen måste således, om detta uttalande skall få något verkligt innehåll, leda till en förstärkning på många håll av poliskåren.

Det upplevs som alltmer besvärande alt polisen inte längre har möjlighet lill personlig kontakt med medborgarna såsom fallet var i den tidigare polisorganisationen. Det är därför ett önskemål, vilket kommis-

Prop. 1973:115

211

sionen också ansluter sig till, all polisen i större utsträckning fär ' möjlighet till fotpatrullering och att ett ökat antal tiänster som kvarters­poliser inrättas. Pä landsbygden bör en liknande personlig anknytning kunna åstadkommas mellan polis och allmänhet genom att polismännen får sig tilldelade vissa ansvarsområden med tiänslgöringen förlagd i första hand till dessa. Även till detta senare önskemål hade kommissionen bort kunna ansluta sig. Ett förverkligande av dessa önskemål kräver också ett icke obetydUgl ökat antal polismanstjänster. Även om det, som kommis­sionen framhåller, kan begäras av medborgarna att de själva vidtar åtgärder i brottsförebyggande syfte måste samhället bära del primära ansvaret för brottsbekämpningen. Det är nödvändigt att respekten för rättsordningen så snart som möjligt återställs och att samhället nu satsar de resurser som är möjliga för att bryta den negativa utvecklingen. Även mol bakgrund av den ökande internationella brottsligheten är det viktigt att vårt land skärper ordningshållningen så att Sverige inte längre framstår som ett allraktivl område för denna broltslighel.

Med hänsyn lill del anförda föreslår jag att polisväsendet för komman­de treårsperiod förstärks med I 500 polismanstiänster fördelade på 500 per budgetår. Fördelningen på de olika budgetåren bör inte låsas vid del angivna antalet utan bör kunna anpassas efler rådande förhållanden. Även totalantalet bör kunna anpassas pä motsvarande sätl.

Sammanfattningsvis föreslår jag

att polisväsendet för kommande 3-årsperiod förstärkes med 1 500 polismanstiänster fördelade på 500 per budgetår

alt för alt komma till rätta med det tilltagande skolket i skolan närvarolislor och målsmansinlyg om elevs frånvaro konsekvent ålerinförs

all instruktioner utarbetas för hos barnavårdsnämnderna anställd personal och all överträdelser beivras

att Kungl. Maj:t ger socialstyrelsen i uppdrag att skyndsamt utreda huruvida barnavårdsnämndernas verksamhet slår i överensstämmelse med barnavårdslagens intentioner

att samhällets vårdskyldighet mot de narkomaner som saknar sjuk­domsinsikt fastlägges

att som föratsättning för stalsbidragshöjningarna till vårdcentralerna och behandlingshemmen m. m. vårdskyldigheten fastsläs och en systema­tisk utvärdering av behandlingsresultaten kommer lill stånd

att om dessa förutsättningar ej uppfylls dessa anslagshöjningar överförs till bidrag lill familjevård för unga narkotikamissbrukare

att utredning tillsattes med uppdrag att framlägga förslag till någon form av kortvarigt frihetsberövande för unga lagöverträdare

samt all kriminalvårdsstyrelsen ges möjlighet alt för lagöverträdare som dömts till vissa grövre brott tillämpa de nya riktlinjer som 1972 års riksdag beslöt angående placering i öppen anstalt och permission m. m. även om strafftiden understiger 2 år.

Prop. 1973:115

212

14

Särskilt yttrande

av herrar Per-Olof Hanson och Åke[REDACTED_EFTERNAMN]

Vi har för vår del biträtt kommissionens förslag i dess helhet men vill i fråga om personalstaten inom polisväsendet anföra följande.

Som framgår av kommissionens betänkande skall den föratsedda ökningen av den kvalificerade biträdespersonalen under treårsperioden få sin tyngdpunkt i periodens börian med hän.syn till de på flera häll svåra förhållandena. 1 den mån rekryterings- och utbildningsläge gör detla möjligt hade det varit önskvärt alt största möjliga andel av de för treårsperioden föreslagna 1 200 polismanstiänsterna hade inrättats i periodens första del. Härigenom skulle nuvarande besvärande personal­läge ytterligare kunna lättas.

Såväl i fråga om polismanstiänster som kvalificerad biträdespersonal gäller självfallet att det samlade resursbehovet för periodens senare del får bedömas utifrån då rådande förhållanden. Vi ulgår även ifrån att de ökade resurserna sätts in där situationen är svårast så att tvångskommen-deringar bUr onödiga.

De olika åtgärder som skall vidtagas för alt förbättra polisens personal­läge i storstadsområdena lorde innebära ökade utsikter att fylla behovet. Huruvida de sålunda vidtagna åtgärderna är välavvägda och tillräckliga får erfarenheterna utvisa. Utfallet måste därför följas med vaksamhet så all ytterligare åtgärder kan sältas in utan dröjsmål, såvitt detta framsiår som påkallat för att säkra en såväl kvalitativt som kvantitativt tillfredsställan­de personaltillgång.

Härutöver vill vi framhålla följande.

I olika sammanhang har kommissionen haft anledning konstatera att narkotika- och alkoholmissbruket spelar en olycklig roll för uppkomsten av kriminalitet och ordningsstörningar. För vår del vill vi kraftigt markera det förhållandel alt alkoholmissbruket - vilket som socialt problem är av betydligt större omfattning än det i och för sig mycket allvarliga narkotikaproblemet myckel ofta är en utlösande faktor vid brott eller för förekomsten av elakartade ordningsslörningar och trakasserier t. ex. på offentliga kommunikationsmedel. Ett akut delproblem i samman­hanget utgör det omfattande missbruket av mellanöl bland yngre ålders­grupper. Bl. a. har skolöverstyrelsen nyligen betonat vilket omfattande och allvarligt problem mellanölsmissbruket utvecklat sig till bland skol­ungdom och i skrivelse lill regeringen krävt åtgärder för alt stoppa skolungdomens mellanölsköp och att åldersgränsen upprätthålles.

Vi vill mot denna bakgrund framhålla angelägenheten av att alkohol­politiska utredningens slutbetänkande med all möjlig skyndsamhet fram­lägges. Vi förväntar oss all däri skall ingå konkreta förslag i syfte att skydda utsatta ungdomsgrupper.

Prop. 1973:115

15

Bilagor

213

1  Förslag till

Lag om ändring i lagen (1955:183) om bankrörelse

Bilaga 1

Härigenom förordnas att 151 § lagen (1955:183) om bankrörelse skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Där tillsynsmyndigheten så fin­ner erforderligt, må myndigheten meddela närmare föreskrifter om sättet för förande av bankaktie­bolags räkenskaper, om förvaring av värdehandlingar saml om inven­tering av dessa.

Föreslagen lydelse

Där tillsynsmyndighelen så fin­ner erforderligt, må myndigheten meddela närmare föreskrifter om sättet för förande av bankaktie­bolags räkenskaper, om förvaring och inventering av värdehandling­ar samt om brottsförebyggande åt­gärder.

Denna lag träder i kraft den

2 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1955:416) om sparbanker

Härigenom förordnas att 80 § lagen (1955:416) om sparbanker skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Tillsynsmyndigheten-------- 

Där tillsynsmyndigheten så fin­ner erforderligt, må myndigheten meddela närmare föreskrifter om sättet för förande av sparbanks räkenskaper, om förvaring av vär­dehandlingar samf om inventering av dessa.

Föreslagen lydelse

anbefalles.

Där tillsynsmyndighelen så fin­ner erforderligt, må myndigheten meddela närmare föreskrifier om sättet för förande av sparbanks räkenskaper, om förvaring och in­ventering av värdehandlingar saml om  brottsförebyggande åtgärder.

Denna lag träder i kraft den

Prop. 1973:115

214

3 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1956:216) om jordbmkskasserörelsen

Härigenom förordnas all 73 § lagen (1956:216) om jordbrukskasse­rörelsen skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Därest tillsynsmyndigheten så finner erforderligt, mä myndighe­ten meddela närmare föreskrifter om sättet att föra kreditkassas rä­kenskaper, om förvaring av värde-hatidlingar samt om inventering av dessa handUngar.

Föreslagen lydelse

Därest tillsynsmyndighelen så finner erforderligt, må myndighe­ten meddela närmare föreskrifter om sättet all föra kredilkassas rä­kenskaper, om förvaring och in­ventering av värdehandlingar samt om  brottsförebyggande åtgärder.

Denna lag träder i kraft den

4 Förslag till

Kungörelse om ändring i kungörelsen (1969:733) om tillsyn av

postbanken m. m.

Härigenom förordnas att  4 § kungörelsen (1969:733) om tillsyn av postbanken m. m. skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Bankinspektionen har rätt alt meddela närmare föreskrifter om hur postbankens räkenskaper skall föras. Föreskrifter får meddelas också om förvaring och invente­ring av värdehandlingar.

Föreslagen lydelse

Bankinspektionen har rätt att meddela närmare föreskrifter om sättet att föra postbankens räken­skaper, om förvaring och invente­ring av värdehandlingar samt om brottsförebyggande åtgärder.

Denna kungörelse träder i kraft den

Prop. 1973:115

I. Förslag tUl

Kungörelse om ändring i allmänna ordningssladgan (1956:617)

215 Bilaga 2

Härigenom förordnas alt 9, 12, 21 och 29 §§ allmänna ordningsstadgan (1956:617) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Med offentlig lillställning avses teaterföreställning, konsert, täv­ling och uppvisning i sport och idrott, danstillställning, biograf-föreställning, eirkusföreställning, tivoli- och marknadsnöjen, festtåg samt tillställning av annat slag, som anordnas för allmänheten och som icke avses i lagen om allmän­na sammankomster.

Såsom offentlig-------- har t

Med offentlig tillställning avses teaterföreställning, konsert, täv­ling och uppvisning i sport och idrott, danstillställning, biograf­föreställning, pornografisk före­ställning, eirkusföreställning, tivo­li- och marknadsnöjen, festtåg saml lillställning av annat slag, som anordnas för allmänheten och som icke avses i lagen om allmän­na sammankomster, inträde.

12§'

Å allmän--------------- av pol

Sådant tillstånd fordras även el­jest för anordnande av offentlig danstillställning, cirkusföreställ­ning, tivoli- och marknadsnöjen saml därmed jämförlig nöjestill­ställning ävensom tävling och upp­visning i motorsport och profes­sionell brottning.

ismyndigheten.

Sådant tillstånd fordras även el­jesl för anordnande av offentlig danstillställning, pornografisk fö­reställning, eirkusföreställning, ti­voli- och marknadsnöjen samt där­med jämförlig nöjestillställning ävensom tävling och uppvisning i motorsport och professionell brottning.

Barn under

Vid offentlig---------- 

1         

Sen

astelydcl.se

1969:613

2         Senaste lydelse 1970:227

21 

§

'

- fysisk hälsa.

Person under aderton år må ej medverka vid offentlig pornogra­fisk föreställning. Vid sådan före­ställning får ej förekomma för­råande sexuella eller sadistiska be­teenden. denna stadga.

Prop. 1973:115

216

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

29

Till böter eller fängelse i högst

 sex månader dömes

 1) den som----------- föreskrifter; samt

Till böter dömes

Den som----------------- till stånd.

6) den som bryter mot bestäm­melserna i 2 1 § första eller andra stycket.

Vid förseelse mot 21 § första stycket skall jämväl den som har vårdnaden om barnet straffas på sätt i första stycket denna para­graf sägs, därest han inte gjort vad pä honom ankommit för att för­hindra förseelsen.

6) den som bryter mot bestäm­melserna i 21 § första, andra eller tredje stycket.

Vid förseelse mol 21 § första eller andra stycket skall jämväl den som har vårdnaden om barnet straffas på sätt i första stycket denna paragraf sägs, därest han inte gjort vad på honom ankom­mil för att förhindra förseelsen.

Denna kungörelse träder i kraft den

2 Förslag till

Kungörelse om ändring i förordningen (1959:348) med särskilda

bestämmelser om biografföreställningar m. m.

Härigenom förordnas att 8 och 10 §§ förordningen (1959:348) med särskilda bestämmelser om biografföreställningar m. m. skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Bryter någon uppsåtligen eller av oaktsamhet, som ej är att anse som ringa, mot föreskrifterna i 2 eller 4 §, straffes med dagsböter.

Bryter någon uppsåtUgen mot föreskriften i 2 §, straffes med dagsböter eller fängelse i högst sex månader. Sker överträdelsen av oaktsamhet, som ej är att anse som ringa, straffes med dagsböter.

Bryter någon uppsåtligen eller av oaktsamhet, som ej är att anse som ringa, mot föreskriften i 4 §, straffes med dagsböter.

3 Senaste lydelse 1971:672

Prop. 1973:115

217

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10

§

Film och utrustning som an­vänts i strid mot föreskriften i 2 § skall förklaras förverkade om det ej är uppenbart obilligt.

Denna kungörelse träder i krafi den

Prop. 1973:115

218

Bilaga 3

Förslag till

Lag om tillfälligt omhändertagande

Härigenom förordnas som följer.

1 §

Har polisstyrelse enligt särskild bestämmelse befogenhet all besluta omhändertagande av någon, får polisman omhändertaga honom i avbidan på polisstyrelsens beslul, om föreskrivna förutsättningar för beslul om omhändertagande bedömes föreligga och dröjsmål med omhändertagande finnes innebära fara för den omhändertagnes eller annans liv eller hälsa eller fara i annat hänseende.

2

§

Anträffas någon, som kan antagas vara under femlon år, under förhållanden vilka uppenbarligen innebär en överhängande och allvarlig risk för hans hälsa eller utveckling får han tagas om hand av polisman för alt genom dennes försorg skyndsamt överlämnas till föräldrarna, annan vårdnadshavare eller barnavårdsnämnden.

3

§

Den som genom sill uppträdande stör allmän ordning eller ulgör en omedelbar fara för denna skall omhändertagas av polisman, om det är nödvändigt för att upprätthålla ordningen eller för att avvätia straffbe­lagd gärning.

4

§

Vid omhändertagande skall tillses att åtgärden ej väcker onödig uppmärksamhet eller orsakar den omhändertagne större olägenhet än som är oundviklig med hänsyn till åtgärdens syfte.

5

§

Polisman som verkställt omhändertagande enligt denna lag skall så skyndsamt som möjligt göra anmälan därom till sin förman.

Förmannen skall omedelbart pröva om åtgärd enligt I eller 3 § skall beslå. Innebär hans beslut att den som omhändertagits enligt 1 § skall kvarhållas eller har ingripande förelagils med slöd av 2 § skall han skyndsamt underrätta polisstyrelsen om omhändertagandel samt skälen därtill.

Prop. 1973:115

219

6§

Den som är omhändertagen med stöd av I eller 3 § skall så snart det kan ske förhoras och därvid delgivas skälen till omhändertagandet.

Har omhändertagandet skett med slöd av 3 § skall erforderlig utred­ning göras beträffande den omhändertagnes personliga levnadsförhållan­den, om behov av sådan utredning kan antas föreligga. Utredningen skall om möjligt göras av företrädare för social myndighet. Avsikten med utredningen skall vara att utröna huruvida den omhändertagne är i trängande behov av hjälp eller slöd från samhällets sida.

Polisstyrelsen skall snarast möjligt efter omhändertagande enligt 1 § meddela beslut enligt vad därom är särskilt föreskrivet.

8

§

Den som omhändertagits med stöd av 3 § skall frigivas så snart förhör och utredning som avses i 6 § har slutförts och anledning föreligger all han ej längre kommer all utgöra en omedelbar fara för allmän ordning och säkerhet, dock senast inom sex timmar efter omhändertagandet.

9§

Vid förvaringen av den som omhändertagits enligt denna lag fär denne ej underkastas annan inskränkning i sin frihet än som påkallas av ändamålet med omhändertagandel, ordningen på förvaringsplatsen eller allmän säkerhet.

10§

Bestämmelserna i 3 §, 4 § och 5 § första stycket gäller i lillämpliga delar även den som ulan att vara polisman förordnats all fullgöra polisverksamhet, om annat ej framgår av förordnandet.

" 

§

Närmare föreskrifter angående tillämpningen av denna lag meddelas av Kungl. Maj:t eller myndighet som Kungl. Maj:t bestämmer.

Denna lag träder i kraft den

Genom lagen upphävs 17-21 §§ polisinstruklionen (1972:5 1 I).