Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Kungl. Maj:ts proposition nr 110 år 1972

Prop. 1972:110

Nr 110

Kungl. Maj-.ts proposition med förslag till tullag, m. ni.; given Stock­holms slott den 20 oktober 1972.

Kungl. Maj:t vUl härmed, under åberopande av bUagda utdrag av statsrådsprotokollet över finansärenden och lagrådets protokoll, föreslå riksdagen att bifalla de förslag om vars avlåtande till riksdagen föredra­gande departementschefen hemställt.

Under Hans Maj:ts Min allernådigste Konungs och Herres frånvaro:

CARL GUSTAF

G, E,[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen framläggs förslag till en ny tullag och vissa därmed sammanhängande ändringar i varusmugglmgslagen.

Den nuvarande tullproceduren bygger på en i väsentliga delar föråld­rad lagstiftning. Den har därför trots att en rad åtgärder i reformerande riktning genomförts konarait att framstå som otidsenlig mot bakgmnden av den snabba utveckling som på senare tid ägt rum inom utrikeshandel, transportteknik och varuhantering liksom på en rad andra för tullverkels arbete väsentUga områden.

Förslaget till tullag innebär alt ett enkelt hemtagningsförfarande och ett system med privat godsvård införs. Vidare föreslås att importgodset skall tulltaxeras med ledning av deklarationer.

Företag, som bedriver en mer regelbunden importverksamhet, skall sålunda efler tUlstånd av tullmyndighet få ta hand om och förfoga över varorna, redan innan dessa har förtuUats. Det förutsätts dock att vissa undantag görs med hänsyn tUl gällande importförbud och importregle­ringar. Tullverkets befattning med godsvården avses i huvudsak upphöra, I awaktan på tullbehandling skall varorna tas om hand av privata fö­retag, som fått tullverkets tUlstånd att bedriva godsvård. Vissa kommu­ners ännu kvarstående tullhusbyggnadsskyldighet föreslås upphöra, Tull-deklarationema skall i princip innehålla sådana uppgifter om varorna att dessa omedelbart kan tulltaxeras med ledning av deklarationerna, 1    Riksdagen 1972.1 saml Nr 110

Prop. 1972:110

4

relsen bestämmer. Blir varan inom samma tid föremål för behandling enligt 2 § tredje stycket, skaU vad nu sagts om skyldighet alt ange vara till förluUning ej g'äUa.

5 § Den som anger vara till förtuUning eller som tagit hand om vara

efter medgivande enligt 3 § andra stycket är tullskyldig. Tullskyldig

skall utom lull erlägga annan införselavgifl för varan som uppbäres av

tullverket.

Ar ej någon tullskyldig enligl första stycket, tages tull och annan in­förselavgift ut av varan,

6 § Konungen eller, efler Konungens bemyndigande, generaltullslyrel­

sen bestämmer var förtuUning får ske.

Tulldeklaration m. m.

7 § När vara anges tiU förluUning, skall tuUskyldig tUl ledning för för-

tuUningen lämna tulldeklaration. Generaltullstyrelsen får för särskUda

fall föreskriva atl de uppgifter som behövs för förtullningen skall läm­

nas i annan ordning.

Tulldeklaration får lämnas genom ombud som godkänts av general­tullstyrelsen. Innehåller deklaration, som lämnats genom ombud, oriktig uppgift och kan det föranleda, att tull eller annan införselavgift undan­drages statsverket eller att vara införes i strid mot förbud, åligger det tullskyldig att rätta uppgiften inom tre veckor från den dag, då deklara­tionen lämnades.

Tullmyndighet får medge att tulldeklaration lämnas av någon som är anställd och kan anses inlaga förtroendeställning hos den tuUskyldige eller, om deklarationen lämnas genom ombud som avses i andra stycket, hos ombudet,

8 §   Tulldeklaration skall innehålla

1.

varas nummer enligt tulltaxan (1971: 920) eUer enligt statistisk varuförteckning, som utfärdals av generaltullstyrelsen, och kort vambe-skrivning, om sådan ej finns i de handlingar som bifogas deklarationen,

2.

tullsats och annan avgiftssats,

3.

avgiftspliklig kvantitet och avgiftspUktigt värde,

4.

grund för nedsättning av eller frihet från tull eller annan införsel­avgift,

5.

belopp som skall erläggas i tull eller annan införselavgift.

För kontroll av att vara får införas skall i tulldeklaration lämnas de ytterligare uppgifler som generaltullstyrelsen bestämmer.

Tullmyndighet kan medge undantag från skyldighet att lämna upp­gift som avses i första stycket. Innebär medgivandet alt den tullskyldige ej behöver lämna uppgift om varas nummer, kan tullmyndighet före­skriva att han skall lämna sådan beskrivning av varan, som behövs för varans förtuUning.

9 § Anges varor, som enligt tulltaxan skall tuUtaxeras gemensamt, till

förtuUning vid skUda tUlfällen, skall tullskyldig lämna preliminära tull­

deklarationer. Slutlig deklaration skall, om tullmyndighet ej bestämmer

annat, lämnas vid sista deklarationstUlfället.

Preliminär tulldeklaration skall innehålla de uppgifter som behövs för att preliminärt beräkna tull och annan införselavgift.

Prop. 1972:110

Generaltullstyrelsen får föreskriva att preliminär tulldeklaration får läranas även i annal fall än som avses i första stycket.

10 § GeneraltuUstyrelsen bestämmer vilka handlingar som skaU bi­

fogas tulldeklaration eller i övrigi inges för att slyrka uppgift om det

som skall förtullas.

Tullmyndighet kan förelägga tullskyldig atl lämna de ytterligare upp­gifter som behövs för kontroll av tulldeklaration eller annan uppgift om vara som skaU förtullas.

11 § Finner tullskyldig eller den för vars räkning vara införts att upp­

gift som lämnats i tulldeklaration eller i övrigt i samband med förtuU­

ning ej överenssfämmer med vara som införts, åligger det honom att

inom två veckor från det förhållandet upptäcktes anmäla detta hos tull­

myndighet, om förhållandet föranlett eller kan föranleda att tull eller

annan införselavgifl undandrages statsverket eller det föranlett att vara

införts i strid mot förbud.

Har tid för besvär över beslut, varigenom tull eller annan införsel­avgift för varan fastställts, gått ut när förhåUande som avses i första stycket upptäckes, föreligger ej anmälningsskyldighet.

Tulltaxering

12 § Med ledning av tuUdeklaration eller motsvarande uppgift fast­

ställer tullmyndighet tull och annan införselavgift (tuUlaxermg).

Har preliminär tulldeklaration lämnats, beslämmer tuUmyndigheten preliminärt tull och annan införselavgift. GeneraltuUstyrelsen får före­skriva alt lull och annan införselavgift får bestämmas preliminärt även i annat fall.

13 § Finner tullmyndighet att tulltaxermgsbeslut är felaktigt, medde­

lar myndigheten beslut om rättelse (omtulltaxering), om ej felet är att

anse som ringa. Fråga om omtulltaxering skall även tagas upp när tull­

skyldig begär det.

Har besvär anförts över tulltaxeringsbeslut eller har tiden för besvär gått ut, får fråga om omtulltaxering ej väckas,

14 § Har tullskyldig i tulldeklaration eller på annat sätt lämnat oriktig

uppgift till ledning för tulltaxering eller underlåtit att lämna uppgift som

det ålegat honom att lämna och har detta föranlett att tull och annan

införselavgift icke fastställts eller fastställts tUl för lågt belopp, sker

efterluUtaxering, Sådan taxering får dock ej ske, om det belopp den

tuUskyldige skulle ha att erlägga är att anse som ringa eUer det med

hänsyn till omständigheterna framstår som uppenbart oskäligt att efter-

tulltaxering sker.

15 § EfterluUtaxering får ej ske så länge omtulltaxering kan ske och

ej senare än fem år efler den dag då varan angavs till förtuUning.

Har den tullskyldige avlidit, påföres eftertulltaxering hans dödsbo. Sådan efterluUtaxering får ske endast om fråga därom prövats senast under andra året efter utgången av det kalenderår då bouppteckning efler den tullskyldige lämnats in för registrering.

Har tuUskyldig åtalats för brott enligt lagen (1960: 418) om straff för varusmuggling, får, även efler utgången av den i första eller andra styc-

Prop. 1972:110

6

ket angivna tiden, eftertuUtaxering ske för den vara som åtalet avser. Eftertulltaxering får dock ske endast om fråga därom prövats före ut­gången av kalenderåret efter det då åtalet väcktes. Har den tullskyldige avlidit, skall fråga om eftertulltaxering prövas inom sex månader från dödsfallet. Ogillas åtalet, skall, när domen vunnit laga kraft, den med stöd av detla stycke åsatta eftertulltaxeringen undanröjas av tuUmyndig­heten.

Tredje stycket äger motsvarande tiUämpning i fall då den som före­trätt juridisk person åtalats för brott enligt lagen om straff för vam­smuggling, om brottet avser tull eller annan införselavgift som den ju­ridiska personen haft att erlägga.

16 § Kan tull eller annan införselavgift ej beräknas tiUförlitligt vid

tulltaxering, omtulltaxering eUer eftertulltaxering, fastställes avgiften ef­

ter skälig gmnd.

Uppbörd och återbetalning av tull och annan införselavgift

17

§ Tull och annan införselavgift betalas tUl tidlmyndighet inom 15 dagar från den dag då beslut därom meddelades.

18

§ GeneraltuUstyrelsen får föreskriva att tull och annan införselav­gift får betalas etdigt särskUd tullräkning.

Särskild tullräkning får utfärdas gemensamt för flera beslut. Räk-lungen skall betalas inom den tid som generaltullstyrelsen bestämmer, dock ej senare än en månad från den dag då räkningen utfärdades.

SärskUd tuUräkning får utställas på ombud som avses i 7 § andra stycket, om ombudet åtagit sig betalningsansvaret.

19

§ Generaltullstyrelsen får föreskriva att säkerhet skaU ställas för tiUl och annan införselavgift. Har säkerhet ej ställts, utgör varan säker­het för avgiften så länge den står under tuUverkets överinseende.

20

§ Betalas ej tuH eUer annan införselavgift inom föreskriven tid, ut­går ränta på utestående belopp från förfaUodagen tUl dess betalning sker efter en räntesats som med fyra procenteiUieter överstiger det diskonto riksbanken tiUämpade den 1 januari samma år som avgiften förföll till betalning. Ränta utgår dock med minst tio kronor.

TuUmyndighet får avstå från ränta, om särskilda skäl föreligger.

21 § Till betalning förfallen tull och annan införselavgift samt ränta

enligt 20 § skall på framställning av tullmyndighet indrivas av utmät­

ningsman. Därvid äger 60 § 13 mom. uppbördsförordningen (1953:

272) motsvarande tUlämpning. Har säkerhet ställts eUer utgör varan sä­

kerhet, får avgiften jämte ränta tagas ut av säkerheten.

22 § Har tuUskyldig inbetalat tull eUer annan införselavgift med högre

belopp än han rätteligen har att erlägga, återbetalas överskjutande be­

lopp. Motsvarande gäller när han inbetalat tull eller annan införselavgift

trots att avgift ej skaU utgå. Belopp, som den tuUskyldige kan dra av

enligt förordningen (1968: 430) om mervärdeskatt, återbetalas dock ej.

På belopp som återbetalas betalas ränta efter räntesats som motsvarar det diskonto, som riksbanken tiUämpade den 1 januari samma år som den tuUskyldige betalade beloppet. Räntebelopp, som ej överstiger fem kronor, utbetalas ej.

Prop. 1972:110

7

Vid återbetalning får avdrag göras för annan till betalning förfallen tull, annan avgift eller ränta som den tullskyldige har att erlägga tUl tullverket.

Utförsel

23 § Konungen eller myndighet som Konungen bestämmer meddelar

ytterligare föreskrifter i fråga om förfarandet vid ulförsel och vid åter­

betalning av eller befrielse från tuU eller annan införselavgift på gnmd

av utförsel eller därmed jämställd åtgärd.

Tullupplag m. m.

24 § För förvaring av oförtuUad vara under kortare tid får inrättas

tullupplag samt för annan förvaring av oförtuUad vara tullager och fri­

hamn.

Konungen bestämmer vilka former av tullager som får inrättas.

25 § Tillstånd att inrätta tullupplag och tullager meddelas av general­

tullstyrelsen eller, efter styrelsens bemyndigande, av annan tullmyndig­

het.

Konungen eller, efter Konungens bemyndigande, generaltullstyrelsen får bestämma den längsta tid under vilken oförttUlad vara får förvaras på tullupplag och tullager.

26 §   Tillstånd atl imälta frihamn meddelas av Konungen.

I frihamn får oförtuUad vara förvaras utan tidsbegränsning.

I den utsträckning Konungen eller, efter Konungens bemyndigande, generaltuUstyrelsen bestämmer får i frihamn bedrivas industriell verk­samhet och detaljhandel.

27

§ På flygplats får efter tillstånd av Konungen inrättas särskild butik (exportbutik) för försäljning av oförtuUade eUer eljest obeskattade varor till flygpassagerare som avreser till utlandet.

28

§ TuUupplag, tullager, frihamn och exportbutik står under tull­verkets överinseende.

Förhandsbesked

29 §    Generaltullstyrelsen får meddela förhandsbesked om

1.

varas nummer enligt tulltaxan och statistisk vamförteckning som utfärdats av generaltullstyrelsen,

2.

beräkning av varas tullpliktiga kvantitet,

3.

beräkning av varas tullpliktiga värde,

4.

tull- och avgiftssats för vara, och

5.

tullbefrielse eller tullnedsättning för vara av helt eller delvis svenskt urspmng.

Förhandsbesked om avgiftssals gäller endast i den mån avgiften skall erfäggas till tullverket.

30 § Förhandsbesked meddelas på ansökan av den som har för av­

sikt att införa eller utföra vara eller annan vars intresse i väsentlig mån

beröres av bestämmelsemas tUlämpning.

Förhandsbesked  sökes  skriftligt hos  generaltullstyrelsen.  Sökanden

Prop. 1972:110

8

skall lämna de uppgifter som generaltullstyrelsen finner vara behövliga för att förhandsbesked skall kunna lämnas. Styrelsen får ålägga sökan­den att rämna prov på varan, Göres laboratorieundersökning eller an-lilas sakkunnig för utredning om varas beskaffenhet, skall sökanden betala kostnaden h'ärför om generaltullstyrelsen ej medger undantag.

Finner generaltullstyrelsen med hänsyn tUl ansökningens innehåll atl förhandsbesked icke bör meddelas, skall ansökningen avvisas,

31 §    Fråga om förhandsbesked skall handläggas skyndsamt.

Förhandsbesked länder till  omedelbar efterrättelse.  Beskedet gäller

för vara som införes eller utföres av sökanden eller för hans räkning eller i enlighet med ett av sökanden ingånget avtal, om varan anmäles till förtuUning eller utförsel inom två år från den dag sökanden fick del av beskedet.

32

§ Förhandsbesked upphör att gälla om författning ändras efler det att beskedet lämnats i den mån ändringen påverkar den fråga för­handsbeskedet avser.

33

§ Generaltullslyrelsen kan återkalla förhandsbesked om styrelsen finner att en bestämmelse skall ges annan tolkning än den som ligger lill grund för förhandsbeskedet. Beslut om återkaUelse skall delges den som erhållit förhandsbeskedet.

Har förhandsbesked återkallats, skall, om den som erhållit beskedet gör framställning d'ärom, beskedet ändå gäUa för vara som införes eller utföres i enlighet med avtal som han ingått innan beslutet om återkal-lelse delgavs honom. Varan skall dock anm'älas till förtuUning eller ut­försel inom tre månader från den dag då beslutet om återkaUelse av­sänts till honom.

Om särskUda skäl föreligger kan generaltullstyrelsen medge att ver­kan av beslut om återkaUelse skall inträda senare än som sägs i andra stycket.

34 § Har förhandsbesked ändrats efter besvär äger 33 § andra och

tredje styckena molsvarande tillämpning.

Tullverkets kontrollverksamhet m. m.

35 § För kontroU av uppgifter, som lämnats enligt denna lag eller

enligt föreskrift som meddelats med stöd av lagen, kan tullmyndighet

förelägga uppgiflslämnaren att för granskning tUlhandahålla tullmyn­

dighet handelsböcker, affärskorrespondens och de handlingar som i öv­

rigt behövs för ändamålet. Även den för vars räkning vara införts och

annan som bedriver verksamhet av sådan beskaffenhet att uppgift av

betydelse för kontrollen kan hämtas av anteckningar eller andra hand­

lingar, som föres vid hans verksamhet, kan föreläggas att tillhandahålla

handlingar som behövs för kontrollen.

Granskningen skall såvitt möjligt ske på sådant sätt och på sådan tid atl den icke förorsakar hinder för den vars handlingar är föremål för granskning. Handelsböcker och andra handlingar som överlämnats för granskning skall återställas så snart det kan ske.

Den som verkställer granskningen får ta del av handlingar av bety­delse för granskningen utan hinder av att den, vars handlingar är före­mål för granskning, har att iakttaga tystnad om deras innehåll. Är en

Prop. 1972:110

9

handlings innehåll av denna beskaffenhet eller anser den vars handling­ar skall granskas, att handlingens innehåll ej bör komma till annans kännedom, får länsskatterälten på talan av honom besluta att handling­en skaU undantagas från granskningen om synnerliga skäl föranleder det. Mol länsskatlerältens beslut får talan ej föras,

36 § För sådan kontroll som avses i 35 § är den, vars uppgifter skall

kontrolleras eller för vars räkning varan införts, skyldig att lämna till­

träde lill lokaler där hans verksamhet bedrives samt bereda tulltjänste­

man tUlfälle alt undersöka varan och utan kostnad tillhandahålla be­

hövliga varuprov,

I fall som avses i första stycket skall den, vars uppgifter skall kontrol­leras eller för vars räkning varan införts, svara för den transport av va­ran som behövs och för uppackning och återinpackning. Han skall även tillhandahålla arbetsbiträde vid provlagning och vägning,

37 § Finns anledning antaga, all uppgift som lämnats enligt denna

lag eller enligt föreskrift som meddelats med stöd av lagen icke är rik­

tig, får tullmyndigheten anlita särskild sakkunnig för att få fram den

upplysning som behövs. Om uppgiften visas vara oriktig, skall kostna­

den bäras av den som lämnat uppgiften såvida ej uppgiften avser va­

rans tull- eller avgiftspliktiga värde och det slutligen fastställda värdet

överstiger det uppgivna med högst tio procent.

Tullmyndighet får, med generallullslyrelsens medgivande, anlita sär­skild sakkunnig även i fall då anfordran att lämna uppgift eUer hand­ling rörande vara ej efterkommits. Kostnaden skall bäras av den som haft alt lämna uppgiften eller handUngen om generaltullstyrelsen ej be­slutar annat,

38 § Konungen eller, efter Konungens bemyndigande, generaltullsly­

relsen meddelar de bestämmelser som behövs för att tullmyndighet skall

kunna kontrollera person- och vamlrafiken till och från tullområdet och

inom detsamma samt undersöka transportmedel och lagerlokal eller an­

nat uttmme som nyttjas i samband med vamlrafiken.

Särskild avgift, straff och vite

39 § Går oförtuUad vara förlorad, när den införes till tullområdet

eller sändes under tullverkets överinseende inom detta, erlägges särskild

avgift till tullverket för varan av fraktföraren eller, om ej fraktförare

åtagit sig alt befordra varan, den som eljest befordrat varan.

Går oförtuUad vara förlorad, när den förvaras på tullupplag, tullager eller i exportbutik, eller förfogar innehavare av tullupplag, tullager eller exportbulik över vara i strid mot beslämmelser för varas förvaring, erlägger han särskild avgift till tullverket för varan.

Den som visar att förlust av vara ej beror på fel eller försummelse av honom eller någon för vilken han svarar är ej skyldig alt erlägga särskild avgift. Föreligger eljest särskilda skäl kan generaltullslyrelsen medge nedsättning av eller befrielse från särskild avgift.

40 § Särskild avgift för vara skall motsvara den tull och annan in­

förselavgift, som skulle ha tagils ut för varan om denna förtullats efler

anmälan av den som är betalningsskyldig enligt 39 §. I fråga om sprit­

drycker och vin tages den särskilda avgiften ut med tillämpning av av-

Prop. 1972:110

10

giftssats som gäller för resandes införsel av sådan vara.

Har särskUd avgift erlagts för vara, utgår ej tull eller annan införsel­avgift för varan.

Bestämmelserna i 722 samt 35 och 36 §§ äger motsvarande tillämp­ning på uttagande av särskUd avgift.

41 §    Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet underlåter

1.

att, i fall som avses i 4 § andra stycket, ange vara till förluUning inom föreskriven tid,

2.

att lämna uppgift eller handling enligt 79 §§ eller 10 § första stycket, eller

3.

att göra anmälan enligt 11 §,

dömes för tullförseelse tUl böter, om ej underlåtenheten är belagd med straff i lagen (1960: 418) om straff för varusmuggling.

Allmänt åtal för tullförseelse får ej väckas utan anmälan av tull­myndighet.

42 § Meddelar tullmyndighet med stöd av denna lag eller bestämmel­

se, som utfärdats med stöd av lagen, föreläggande för tullskyldig eller

annan att vidta åtgärd som behövs för förtuUning eller för tullverkels

kontrollverksamhet, kan vite föreläggas. Vite kan även föreläggas, om

någon underlåtit att lämna uppgift eller handUng enligt 79 §§ eller

10 § första stycket eller att fullgöra skyldighet som föreskrives i 36 §,

Vite skall bestämmas till belopp som med hänsyn tUl vederbörandes ekonomiska förhåUanden och omständighetema i övrigt kan antagas förmå honom att iakttaga föreläggandet, dock ej lägre än etthundra kronor eller högre än femtusen kronor.

Försuttet vite utdömes av generaltullstyrelsen. Finns ändamålet med vitet ha förfallit då fråga om utdömande uppkommer får vitet ej ut­dömas. Har vitesföreläggande iakttagits först sedan fråga om utdöman­de har uppkommit, skall ändamålet med vitet icke anses ha förfallit därigenom.

Allmänt ombud

43 § I frågor som avses i 45 § första stycket utom sådana som gäller eller har samband med inskränkning i rätten att förfoga över vara föres det allmännas talan hos besvärsmyndighet av den tjänsteman (allmänt ombud) vid generaltullstyrelsen som Konungen utsett.

Besvärsordning

44 § Talan mot beslut, som annan tuUmyndighet än generaltullslyrel­sen meddelat enligt denna lag eller med slöd av lagen utfärdade be­stämmelser, föres hos generaltullstyrelsen genom besvär.

Avser besvären fastställelse av tull eller annan införselavgifl eller ränta därpå, skall besvärshandlingen ha kommit in inom sex månader från den dag då beslutet meddelades. Sker omtulltaxering gäller dock att besvärshandlingen skall ha kommit in inom sex månader från den dag då tulltaxeringsbeslutet meddelades eller, om besvärstiden blir längre därigenom, inom två månader från den dag då omtuUtaxeringsbeslutet meddelades.

Prop. 1972:110

H

45 § Talan mot generallullslyrelsens beslut enligt denna lag eller med

slöd av lagen utfärdade bestämmelser föres hos kammarrätt genom be­

svär, när talan avser fråga om

1, fastställelse av tull eller annan införselavgift och prövningen ej

gäller sådant beslut om befrielse från eller nedsättning eller återbetalning

av avgift som meddelats med stöd av Konungens bemyndigande,

2,

inskränkning i rätten alt förfoga över vara,

3,

förhandsbesked,

4,

särskUd avgift,

5,

ränta på tull eller annan införselavgift eller särskild avgift,

6,

kostnad som avses i 30 § andra stycket eller 37 §,

7,

föreläggande samt

8,

utdömande av vite.

Har generaltullstyrelsen avvisat ansökan om förhandsbesked eller återkallat lämnat förhandsbesked eller meddelat beslut som avses i 33 § tredje slyckel, får talan mot beslutet ej föras.

I övrigt föres talan mot generaltullstyrelsens beslut enligl denna lag eller med stöd av lagen utfärdade bestämmelser hos Konungen genom besvär.

46 § Talan mot beslut om fastställelse av tull eller annan införselav­

gift får föras endast av den tullskyldige och av allmänt ombud.

Talan mot generaltullstyrelsens beslut rörande förhandsbesked får föras endast av sökande och av allmänt ombud.

47 § Har part anfört besvär i sådant mål eller ärende, vari enligt

43 § det allmännas talan föres av allmänt ombud, kan motpart anföra

besvär oaktat den för honom gällande besvärstiden gått ut. Sådan

talan skall föras, om besvär anförts enligt 44 § andra stycket, inom

två månader, i mål om förhandsbesked inom en vecka och i övrigt inom

två veckor från den dag då motparten fick del av de först anförda besvä­

ren eller, om han ej fått del av dem före utgången av den tid inom

vilken de senast skulle ha kommit in, från utgången av nämnda tid.

Återkallas eller förfaller av annat skäl den första besvärstalan, är också den senare besvärstalan förfallen.

48 §   Tullskyldig får anföra besvär i särskild ordning om

1.

tull eller annan införselavgift felaktigt fastställts mer än en gång för viss vara,

2.

han, till följd av underlåtenhet att lämna tulldeklaration eller in­fordrad uppgift, felaktighet i tulldeklaration eller annan uppgift som han lämnat eller i uppgift som legat till grund för sådan deklaration eller uppgift, fått tull eller annan införselavgift fastställd till belopp som väsentligt avviker från vad som rätteligen bort fastställas,

3.

han i annat fall kan åberopa omständighet eller bevis som bort för­anleda att tull eller annan införselavgift skulle ha fastställts till belopp som väsentligt avviker från det som fastställts.

Besvär enligt första stycket 2 eller 3 får upptagas tUl prövning endast om besvären kan grundas på omständighet eller bevis, varom känne­dom saknats när avgiften fastställts, och det framstår som ursäktligt att den som söker rättelse icke i annan ordning åberopat omständig­heten eller beviset för att få rättelse.

Besvär som avses i denna paragraf får anföras senast fem år efter den dag då beslut om fastställelse meddelades.

Prop. 1972:110

12

Allmänt ombud fär i fall som avses i denna paragraf anföra besvär till den tullskyldiges förmån.

49 § Besvär som anförts i särskild ordning över beslut av annan tull­

myndighet än generaltullstyrelsen prövas av styrelsen.

Är tulltaxeringen, omtulltaxeringen eller eflertuUtaxeringen föremål för prövning av kammart'ätt eller har den avgjorts av generaltullstyrel­sen genom beslut som vunnit laga kraft, ankommer det på kammarrätt all pröva målet. Har tulltaxeringen, omtulltaxeringen eller eflertuU­taxeringen prövats av kammarrätt eller regeringsrätten skall målet prö­vas av regeringsrätten.

Regeringsrätten och kammarrätt kan, om besvär som anförls i sär­skild ordning finns böra upptagas lUl prövning, förordna att målet skall upptagas och vidare handläggas av generaltullslyrelsen,

SärskUda bestämmelser

50 § Till omedelbar efterrättelse länder beslut enligl 1216 §§, be­

slut om särskild avgift enligl 39 § och i övrigi tullmyndighets beslut, som

meddelas enligt denna lag eller med stöd av lagen meddelade bestämmel­

ser och som ej innebär att målet eller ärendet avgöres.

51

§ Avgift och ränta enligt denna lag påföres i hela kronor så att överskjutande öretal bortfaUer.

52

§ Av tullmyndighet meddelat beslut, som tUl följd av skrivfel, räknefel eller annat sådant förbiseende innehåller uppenbar oriktighet, får rättas av myndigheten.

53

§ Konungen eUer, efter Konungens bemyndigande, generaltull­styrelsen får, med avvikelse från denna lag, meddela föreskrifter om hur vara skall anges tUl förtuUning och betalning skall ske i vissa fall, när vara införes till tullområdet på järnväg, med post eller med luftfartyg.

54

§ Innehållet i tulldeklaration eller motsvarande handling eller handling som avses i 10 § får icke yppas för annan 'än den som sj'älv får taga del av handlingen. Den som fullgjort kontroUverksamhet en­ligt denna lag får ej obehörigen yppa vad han därvid erfarit.

55

§ Vid granskning inom riksrevisionsverket av statens räkenskaper får anmärkning ej framställas i fråga om fastställelse och uppbörd av tull eller annan införselavgift.

56 § Närmare föreskrifter för tUlämpningen av denna lag meddelas av

Konungen eller, efter Konungens bemyndigande, av generaltullstyrelsen.

Denna lag träder i kraft den dag Konungen bestämmer.

Prop. 1972:110

13

2    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1960: 418) om straff för varusmuggling

Härigenom förordnas, att 16 §§ lagen (1960: 418) om straff för varusmuggling skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Den som ulan alt giva det till­känna hos vederbörlig myndighet till riket inför eller från riket utför gods, för vilket tull eller annan allmän avgift skall erläggas till statsverket eller som enligt stad­gande i lag eller författning ej må införas eller utföras, dömes, om gärningen sker uppsåtligen, för varusmuggling till dagsbö­ter, lägst tio, eller fängelse i högst ett år. Gäller gärningen narkotika som avses i 1 § narkotikaförord­ningen den 14 december 1962 (nr 704) må dömas till fängelse i högst två år.

Första stycket gäller även, när nägon medelst vilseledande i sam­band med tullbehandling av gods uppsåtligen föranleder, att tull el­ler annan allmän avgift undandra­ges statsverket eller att gods infö­res eller utföres i slrid mot för­bud.

Den som utan atl giva det till­känna hos vederbörlig myndighet till riket inför eller från riket ulför gods, för vilket tull eUer annan allmän avgift skall erläggas till statsverket eller som enligt stad­gande i lag eller författning ej må införas eller utföras, dömes, om gärningen sker uppsåtiigen, för varusmuggling till böter eller fängelse i högst två år.

Första stycket gäller även, när någon genom att lämna oriktig uppgift i tulldeklaration eller me­delst annat vUseledande i samband med tullbehandling av gods upp­såtligen föranleder, att tull eller annan allmän avgift undandrages statsverket eller att gods införes eller utföres i strid mot förbud.

2

§

Är varusmuggling som avses i 1 § första punkten med hänsyn till godsets värde och övriga omstän­digheter vid brotiet att anse som ringa, dömes till böter, högst tre­hundra kronor.

Är varusmuggling som avses i 1 § första stycket med hänsyn tUl godsets värde och övriga omstän­digheter vid brottet att anse som ringa, dömes till böler, högst fem­hundra kronor.

> Senaste lydelse 1969:34,

Prop. 1972:110

14

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 §2

Är varusmuggling att anse som

Är varusmuggling att anse som

grov, skall dömas tUl fängelse i grov, skall dömas till fängelse,

högst två år eller, om smugglingen lägst sex månader och högst sex

gällt narkotika, till fängelse, lägst år. Gäller gärningen narkotika

ett och högst tio år.

som avses i 1 § narkotikaförord-

ningen (1962: 704), skall dömas tiU fängelse, lägst ett och högst tio år.

Vid bedömande humvida brottet är grovt skall särskilt beaktas om det förövats yrkesmässigt eller avsett gods av betydande myckenhet eller värde eller om gämingen eljest varit av särskilt farlig art.

4 § Såsom varusmuggling skall ock anses, om någon uppsåtligen

1.

förfogar över oförtuUat eller obeskattat gods, restitutionsgods eller införsel- eller utförselförbud underkastat gods, som i vederbörlig ordning anmälts hos tullmyndighet, och därigenom föranleder att tull eller annan allmän avgift undandrages statsverket eller att godset i strid mot införselförbud utkommer i den fria rörelsen eUer alt utförsel sker i strid mot utförselförbud;

2.

förfogar över infört gods, för vUket åtnjutits tullfrihet eUer tull­nedsättning under stadgad särskild förutsättning, i strid mot vad så­lunda förutsatts;

3.

förfogar över gods, för vilket meddelats tillstånd till införsel eller utförsel under stadgad särskild förutsättning, i strid mot vad sålunda förutsatts;

4.

medelst vilseledande förmår tillståndsgivande myndighet att med­giva införsel eller ulförsel av gods och därigenom föranleder att godset införes eller utföres i strid mot förbud;

5. underlåter att inom föreskri­ven tid rätta oriktig uppgift i tull­deklaration, som avgivits genom onibud, och därigenom föranleder att tull eller annan allmän avgift undandrages statsverket eller att gods införes i strid mot förbud.

5 §

Den som av grov oaktsamhet

Den som av grov  oaktsamhet

förövar gärning som i 1 eller 4 §     förövar gäming som i 1 eller 4 §

sägs, dömes tiU dagsböter. I ringa     sägs, dömes till böter eller fängelse

fall skall dock ej till straff dömas,     i högst två år. 1 ringa fall skall

dock ej tUl straff dömas.

Första stycket gäller även när någon, genom att lämna oriktig uppgift i tulldeklaration eller me­delst annat vilseledande i samband med tullbehandling av gods eller prövning som i 4 § 4 avses eller

« Senaste lydelse 1972:194.

Prop. 1972:110

15

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

genom underlåtenhet som i 4 § 5 sägs, av grov oaktsamhet föran­leder fara för att tull eller annan allmän avgift undandrages stats­verket eller för att gods införes eller utföres i strid mot förbud. Vad nu sagts skall dock ej gälla den som frivilligt vidtager åtgärd som leder till att faran ej längre föreligger.

6 §

Den som förvärvar, forslar, döl­jer, förvarar eller avyttrar gods, som varit föremål för vamsmugg­ling, dömes, om gärningen sker uppsåtligen, för olovlig be­fattning med smuggel­gods till dagsböter, lägst tio, el­ler fängelse i högst ett år.

Om gärningsmannen icke insåg men hade skälig anledning antaga, att godset varit föremål för vam­smuggling, dömes till dagsböter.

Den som förvärvar, forslar, döl­jer, förvarar eller avyttrar gods, som varit föremål för varusmugg­ling, dömes, om gärningen sker uppsåtligen, för olovlig be­fattning med smuggel­gods till böter eller fängelse i högst två år.

Om gärningsmannen icke insåg men hade skälig anledning antaga, att godset varit föremål för vam­smuggling, dömes till böter.

Är brott som avses i denna paragraf ringa, skall ej tUl slraff dömas.

Denna lag träder i kraft den dag Konungen bestämmer.

Prop. 1972:110

16

Utdrag av protokollet över finansärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen i statsrådet på Stockholms slott den 8 september 1972.

Närvarande: statsministem[REDACTED_EFTERNAMN], ministern för utrikes ärendena[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], ODH­NOFF,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], CARLS­SON,[REDACTED_EFTERNAMN],

Chefen för finansdepartementet, statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], anmäler efler ge­mensam beredning med statsrådets övriga ledamöter fråga om ny tullag, ni. in., och anför.

Inledning

Med stöd av Kungl. Maj:ls bemyndigande den 26 mars 1965 tillkal­lade jag särskilda sakkunniga med uppgift att verkställa en översyn av de bestämmelser som reglerar tuUklareringsförfarandet, tullkontrollen och därmed sammanhängande förhållanden.

I direktiven till utredningen, som antagit namnet tullagstiftningskom-mUtén, erinrade jag bl, a, om alt tullagstiftningen under senare år va­rit föremål för genomgripande överarbelning i skilda hänseenden. I an­slutning till att en för flertalet industriländer gemensam internationell tullnomenklatur antogs, infördes en ny tulltaxa och en ny tulltaxerings-förordning. Också andra lagstiftningsåtgärder av betydelse har vidtagits.

De bestämmelser som reglerar bl. a, tuUklareringsförfarandet och tullkontrollen kvarstod emellertid, framhöll jag, sedan länge till stor del oförändrade. Härvidlag gjorde jag bl, a, följande påpekanden.

Mot bakgrunden av den utveckling som ägt mm på utrikeshandelns område inte minst i fråga om formema för den konamersiella verk­samheten har de också kommit att framstå som alltmer otidsenliga. De ifrågavarande författningama, med ofta mycket detaljerade före­skrifter, står i stor utsträckning inte heller i överensstämmelse med de aktuella strävandena att så långt möjligt rationalisera och förenkla tull­verksamheten. Hittills vidtagna åtgärder i sådant hänseende har också på gmnd av svårigheten att anpassa de gamla författningarna efter nya förfaranden i stor utsträckning krävt införande av undantagsbestäm-

' Ledamöter vid betänkandenas avlämnande: f, d, generaltuUdirektören 'Vidar Fahlander, ordförande, expeditionschefen Sten-Erik[REDACTED_EFTERNAMN], borgarrådet Len­nart[REDACTED_EFTERNAMN], kommerserådet Rutger Croneborg, tullrådet Hans Hartler, direktören Holger[REDACTED_EFTERNAMN] och departementssekreteraren Bo 'Willarl. Följande har som ex­perter biträtt kommitién: direktören Curt Bose, direktören Per Brindner, chefsråd­mannen Stig Jungefors, kanslirådet Hans Henrik[REDACTED_EFTERNAMN], direktören Bengt Kris­tensson, biträdande utrikesrådet Lennart Myrslen, direktören Bengt Nyrén, direktören BertU[REDACTED_EFTERNAMN], justitieombudsmannen BertU Wennergren, direktören Lars[REDACTED_EFTERNAMN] och hamndirektören Helge[REDACTED_EFTERNAMN].

Prop. 1972:110

17

melser i särskild ordning, vilket i sin tur skapat problem i olika hän­seenden. Vad slutUgen angår den allmänna utformningen kan de nu gällande författningarna inle längre anses motsvara de kräv som måste ställas på en modem lagstiftning.

De berörda förhållandena påkallade enligt min mening en allmän översyn av ifrågavarande författningsbestämmelser. Arbetet borde i första hand utmynna i förslag till en modem, systematiskt utformad lagstiftning som tillgodoser såväl behovet av en fortsatt rationalisering av tullverksamhelen som de enskilda trafikanternas intresse av en enkel och effektiv tullbehandling.

Tullagstiftningskommittén har efter verkställd utredning avlämnat två betänkanden, nämligen den 2 mars 1970 Tullproceduren vid imporl (Stencil Fi 1970: 4) och den 16 mars 1971 SärskUda frågor rörande tullproceduren (Ds Fi 1971: 4).

Kommitténs förslag innebär att tullproceduren vid import reformeras väsentligt. Sålunda föreslås bl. a. att importörer, som godkänts och registrerats för ändamålet, skall få ta hem sitt importgods utan före­gående tulltaxering. Vidare föreslås att tullverkets godsvård ersätts med godsvård i privat regi, innebärande att speditörer, transportföretag och liknande företag kan få tUlstånd att ta emot och förvara oförtuUat importgods, Tulllaxeringen skall enligl förslaget i huvudsak gmndas på uppgifter som lämnas av importören.

När det gäller överträdelser av tullbestämmelsema har kommittén fömtsatt att lagen (1960: 418) om slraff för varusmuggling fortfarande skaU vara tillämplig. Den föreslås emellertid ändrad så att vilseledande förfarande i samband med tullbehandling straffas om det innebär fara för att tull eUer annan avgift undandras statsverket.

Efter remiss har yttranden över betänkandet Tullproceduren vid im­port avgetls av statskontoret, generaltullstyrelsen, statistiska centralby­rån, riksåklagaren, poststyrelsen, statens järnvägar, luftfartsverket, sta­tens jordbmksnämnd, statens växtskyddsanstalt, veterinärstyrelsen, kom­merskollegium, länsstyrelsema i Malmöhus samt Göteborgs och Bohus län, utredningen angående befordran av farligt gods på väg m. m,. Svenska kommunförbundet. Svenska hamnförbundet, Stockholms fri­hamnsaktiebolag, Malmö frihamnsaktiebolag, Sveriges industriförbimd, Sveriges allmänna exportförennig, Sveriges grossistförbund. Kooperativa förbundet, Sveriges hantverks- och industriorganisation. Svenska företa­gares riksförbund. Svensk industriförening, Sveriges redareförening, Sve­riges speditörförbund, Stockholms handelskammare, Sveriges allmänna tulltjänstemannaförening och Svenska tullmannaförbundet, Sveriges in­dustriförbund, Sveriges allmänna exportförening, Sveriges grossistför­bund. Kooperativa förbundet och Stockholms handelskammare har som yttrande åberopat en promemoria, som utarbetats inom en delegation av representanter för de nämnda organisationema och Sveriges köpmanna-

2    Riksdagen 1972. 1 saml Nr 110

Prop. 1972:110

18

förbund. Flera av remissinstansema har bifogat yttranden från andra myndigheter eller sammanslutningar. Generaltullstyrelsen har sålunda bifogat yttranden från tulldirektionen i Slockholm med underavdel­ningar, tulldirektionerna i Göteborg och Malmö saml tullkammaren i Helsingborg; riksåklagaren yttranden från vissa åklagarmyndigheter; luftfartsverket yttrande från Scandinavian Airlines System (SAS); kommerskollegium yttranden från vissa handelskammare; länsstyrelsen i Malmöhus län yttranden från drätselkammaren och Malmö hamn­direktion samt från stadskollegiet och Helsingborgs hamndirektion, Sveriges kemiska indusirikonlor har överlämnat det yttrande, som kon­toret avgett till Sveriges industriförbund om betänkandet. De nämnda remissinstanserna med undantag av riksåklagaren och siatens växt­skyddsanstalt har avgett yttranden även över betänkandet Särskilda frågor rörande tullproceduren. Över detta betänkande har också kam­marrätten i Stockholm och Sveriges köpmannaförbund avgett yttran­den. Köpmannaförbundet har därvid anslutit sig till vad Stockholms handelskammare anfört. Kommerskollegium har bifogat yttranden från vissa handelskammare.

Inom finansdepartementet har därefter utarbetats en promemoria (Ds Fi 1972: 4) med förslag till tullag och till lag om ändring i lagen om straff för varusmuggling. Förslaget till tullag avser de grundläggande be­stämmelserna om förfarandet. Lagförslagen lorde få fogas till statsråds­protokollet i detta ärende som bilaga 1. Vissa frågor som kommittén be­handlat i betänkandena tas inte upp i detta sammanliang,

Förslagel till tullag och tUl lag om ändring i lagen om straff för varu­smuggling har remissbehandlats. Över förslaget har i huvudsak samma remissinstanser, som ytttat sig över de nämnda betänkandena, avgett yttranden. I stället för veteruiärstyrelsen har dock lantbruksstyrelsen och statens livsmedelsverk, vUka fr. o. m, den 1 januari 1972 övertagit vissa uppgifter från velerinärstyrelsen, avgett yttranden. 'Vidare har ytt­randen över förslaget avgetts av riksrevisionsverket, riksskatteverket, sjöfartsverket och Göteborgs frihanmsakliebolag. Sveriges industriför­bund, Sveriges allmänna exportförening, Sveriges grossistförbund och Kooperativa förbundet har som yttrande åberopat en promemoria, som utarbetats av en delegation som de nämnda organisationerna tillsatt. Riksåklagaren har bifogat yttranden från vissa åklagarmyndigheter samt kommerskollegium yttranden från vissa handelskammare och från Norrköpings speditörförening, Sveriges kemiska industrikontor har in­kommit med en skrivelse, som behandlar vissa delar av förslagel.

Prop. 1972:110

19

Tullprocedurens allmänna utformning Tullverkets uppgifter och organisation

TuUverket har tUl huvuduppgift att debitera, uppbära och redovisa tull och andra skatter och avgifter, som skall tas ut vid import. Verket utövar även allmän uppsikt över trafiken till och från utiandet samt fuUgör en  rad  speciella  övervakningsuppgifter.

Bl, a, uppbärs följande medel (inom parentes anges uppbörden i milj, kr. under kalenderåret 1971): tullmedel (1 102,1; består av tull, anståndspenningar, bokföringspenningar, provianteringsfrUagerav-gift, ersättning för extra tullförrättningar, extra inkomst m, m,), mer­värdeskatt (5 777,1), fordonsskatt (1,0), bensinskatt och brännoljeskatt (0,9), särskild varuskatt (12,6), utjämningsskatt (8,4), chokladutjäm­ningsavgift (0,7), omsättningsskatt på motorfordon (3,9), tobaksskatt (2,3), maltdrycksskalt (15,2; skatt vid unport införd den 1 juli 1971), läskedrycksskatt (0,5; skatt vid import införd den 1 juli 1971), energi­skatt (0,9), särskild skatt på motorbränslen (0,3), allmän fyravgift (42,0), lokal fyravgift (11,3), inrikes fyravgift (2,8), skeppsmätningsavgift (1,6), växlskyddsavgift (1,4), böter (0,7), jordbruksavgifter i fomi av införsel-och fettvaruavgifter samt kompensationsavgift (378,0), fiskinförselav-gift (0,2), prisregleringsavgifter för fisk (3,3) och lokala avgifter (14,8; häri ingår hamnavgifter, magasLnshyra, upplagsavgifler och dragarpen-ningar till packhuskarlslag). Restitution av tull och andra avgifter be­viljades år 1971 för ett sammanlagt belopp av 94,5 milj, ler.

Vidare utövar tullverket självständigt eUer medverkar vid kontroll av att vissa allmänna avgifter erläggs tUl andra myndigheter. Så är fäUet beträffande bl. a, de flesta av de nyssnämnda punktskatterna, som i allmänhet erläggs till riksskatteverket även i fråga om importvaror, vissa införsel- och regleringsavgLfter som uppbärs av statens jord­bmksnämnd och lotsavgifter. Tullverket debiterar och uppbär även tra­fikförsäkringspremier för vissa motorfordon som förs in för tillfälligt bruk.

Tullverket lämnar också uppgifter för bl. a. handels- och sjöfartsstati­stiken. Mot särskild ersättning utarbetas speciella uppgifter rörande in-och utförseln åt näringsorganisationer, industriföretag m. fl.

Hämtöver ankonamer det på tullverket att övervaka efterlevnaden av gällande in- och utförselförbud och särskUda villkor för eller begräns­ningar av rätten att föra in eller föra ut varor (t. ex, läkemedel, gifter, narkotika, vapen, krigsmateriel). I tullverkets uppgifter ingår slutiigen också övervakning av sjöfart och fiske m. m.

GäUande ordnmg

Bestämmelser om tullproceduren finns främst i tullstadgan (1927:391, ändrad senast 1969: 474), Bestämmelserna innebär i huvudsak följande. Fartyg eller annat transportmedel som inkommer från utlandet står

Prop. 1972:110

20

under uppsikt av tullverket för att smuggling och annan otillåten trafik skall förhindras. Transportmedlet förs till ort med tullanslalt (tull­plats), där gods och godsförleckning tas om hand av tullverket, TUl­stånd alt anlöpa annan ort än tullplats (trafiktillstånd) meddelas i män av behov. Inkommet gods kan under tullverkets kontroll sändas (transiteras) till annan tullplats, där det sedan behandlas på samma sätt som gods som inkommit direkt från utlandet. Godset förs, där så lämpligen kan ske, in i tullpackhus, som vederbörande kommun sfälll till tullverkels förfogande.

Den importör, som av vederbörande trafikförelag aviseras om godsels ankomst, anmäler sitt gods lUl förtuUning hos tullverket. Tullverket kontrollerar att anmälaren har dispositionsrätt tUl godset. Därefter sker tulltaxeringen, varvid godset klassificeras enligt tulltaxan och dess kvantitet och värde fastställs, Tulllaxeringen verkställs med ledning av vad som kommer fram vid undersökning av godset och granskning av handlingar och uppgifter, som föreligger vid tulltaxeringen. I fråga om varor, som är underkastade värdetull, avlämnar importören faktu­ra samt i regel även försäkran om riktigheten av uppgivna vär­den. Med ledning av den verkställda tulltaxeringen uträknas lull och andra avgifter som belöper på godset. Sedan avgifterna betalts får godset avhämtas. Godset skall avhämlas och avgifterna betalas inom 15 respektive 25 dagar från godsets ankomst, I annat fall utgår s. k, anståndspenningar enligt särskilda regler. Fullgörs inte skyldigheten att avhämta godset och belala avgifterna inom 30 respektive 40 dagar från godsels ankomst, försäljs godset på tullauktion.

Godshanteringen som sådan ombesörjs ej av tullverket utan av t. ex, fraktföraren, mottagaren eller stuveriföretag. På störte plat­ser har dock tullpackhuskarlslag ensamrätt att föra gods in i och föra gods ut ur tullpackhus och att utföra handräckning i samband med tulltaxeringen.

I överensstämmelse med en allmän strävan alt förenkla tullproce­duren har den praktiska tUlämpningen utvecklats därhän, att tuU-taxerlngen i allt högre grad gmndas på fakturor och andra handUngar och alt varan undersöks endast i särskilda fall. Denna ordning har betecknats som avancerad tulltaxering.

Vidare har sedan år 1966 ett frivUUgt deklarationssystem tUlämpats, Efter övervägande av ett förslag från en s'ärskild arbetsgrupp tiU ett i princip obligatoriskt deklarationsförfarande, fann generaltullslyrelsen visserUgen det föreslagna systemet innebära stora fördelar i förhållande till det ursprungliga s. k, official-systemet men ansåg att fördelarna inte var lika påtagliga i förhållande tUl systemet med avancerad tulltaxering, I stort sett borde emellertid enligt styrelsens mening den ytterligare minskning av godsundersökningen som härigenom skulle möjliggöras göra tullbehandlingen ännu enklare och snabbare. Efter att ha avvisat

Prop. 1972:110

21

tanken på ett frivilUgt deklaralionsförfarande förordade styrelsen att ett obligatoriskt deklaralionssystem infördes. Generaltullstyrelsens förslag härom avstyrktes emellertid, efter remiss, av flertalet remissinstanser, däribland kommerskollegium och näringslivets organisationer. Flera re­missinstanser, bl. a. tullagstiftningskommittén, tUl vilkas ställningstagan­de generaltuUstyrelsen sedermera anslöt sig, förordade en ordning med frivillig deklaration. En proposition med förslag härom godkändes ock­så av riksdagen (prop. 1966: 79, BeU 1966: 45, rskr 1966: 241). Impor­tören kan enligt de sålunda införda reglerna få tuUtaxeringen verkställd på grundval av en av honom själv upprättad deklaration, i vilken han angett varornas statistiska nummer, lullplikliga kvantitet och värde saml tull och andra avgifter som skall utgå för varan. Deklaration av­ges särskilt för varje sändning. Dess riktighet kontrolleras genom jäm­förelse med faktura och andra handlingar samt i viss utsträckning ge­nom undersökning av godset. Liksom vid den traditionella tulltaxerings-metoden lämnas godset i princip ut först sedan tulltaxeringen verk­ställts. I de fall en tulldeklaration avgetts förlängs förul angivna kredit­tid med 15 dagar. Deklarationsförfarandet har hittills endast fått ringa anslutning (omkring 7 % av antalet tulltaxeringar).

Beträffande godsvården har genom beslut av Kungl. Maj:t den 27 september 1963 möjlighet öppnats för tullverket att medge att utrikes gods tas om hand och förvaras av företag som ombesörjer eller för­medlar godstransport i utrikestrafik eller företräder sådanl företag. Tull­kontrollen inskränks till en allmän tUlsyn samt kontroll av företagets lagerbokföring. Detta system har efter hand kommit alltmer i bmk sär­skilt på större platser. Liknande system har f. ö, varit i tillämpning se­dan år 1952 beträffande postförsändelser till vissa orter samt sedan år 1962 beträffande flyggods till Arlanda,

När det gäller uppbörden av tull öch andra hithörande avgifter har denna i huvudsak centraliserats. Importör, som registrerats som kredit-vamhavare, vilket i regel förutsätter alt säkerhet ställs, får sålunda tre gånger i månaden en tuUräkning avseende allt gods som under motsva­rande period tulltaxerats för honom vid samtliga tullanstalter i landet. Vid försenad betalning ulgår i stället för anståndspenningar ränta på det oguldna beloppet.

Kommittéförslaget

TuUagstiftningskommitléns förslag i fråga om den allmänna utform­ningen av tullproceduren innebär sammanfattningsvis följande.

Ett s, k. hemtagningsförfarande införs så att importör som godkänts och registrerats för ändamålet kan förfoga över sitt importgods innan det tulltaxerats och att tulllaxeringen av godset sker på gmndval av upp­gifter som importören lämnar i efterhand, Allmänfarligt gods bör dock inle få lämnas ut för hemlagning, innan föreskrivna införselviUkor blivit

Prop. 1972:110

22

iakttagna. Vidare föreslås att importörerna skaU få förfoga fritt över gods som tagits hem dvs, bearbeta, försälja eUer vidta andra åtgärder med detta. Från fritt förfogande undantas dock hemtaget gods som är underkastat införselreglering, 1 fråga om sådant gods bör det ankomma på generaltullstyrelsen atl i samråd med vederbörande licensmyndighe­ter meddela förfogandeförbud, Della bör begränsas till bestämda im­portkategorier, vilka definieras så att de omfattar importreglerade varor med endasl den utvidgning som befinns nödvändig för att ernå klara och för importörerna lätt tillämpbara regler.

Kommittén framlägger ett förslag om privat godsvård. Förslaget grundas på kommitténs uppfattning atl tullagstiftningen inte bör utgå från att importgodset regelmässigt skall tas om hand av tullverket. Från tullsynpunkt anses det tillräckligt att systemet i stället formas så, att någon part i godslransportkedjan fraktförare, terminalhållare eller annan av tullverket godkänns att ansvara för att tullklarering kom­mer lUl stånd och att godset inte kommer ut i fria rörelsen utan tull­verkets medgivande,

1 sin allmänna motivering till förslagen utgår kommittén från att tull­proceduren bör vara så enkel och biUig som möjligt för samhäUet i dess helhet och innebära så litet hinder som möjUgt för trafiken samti­digt som den bör erbjuda så slor säkerhet som möjligt för lullupp-börden. Det framhålls att tullama urspmngUgen tiUkommit i statsfi­nansiellt syfte, men all deras primära syfte numera är att tjäna som nä­ringspolitiskt instrument, TUl följd av den frihandelsvänliga politik som vårt land i stort sett fört har emellertid tullarna också i n'äringspolitiskt hänseende fått mindre betydelse än tidigare. Kommittén påpekar att tulluppbörden i förhållande till det totala importvärdet minskat från ca 10 % under mellankrigstiden till 3 å 4 %. Kommittén antar att det pro­tektionistiska draget i lulisyslemet i själva verket minskat mer än jäm­förelsen mellan dessa siffror ger vid handen, eftersom tullarnas höjd tidigare generellt setl torde ha företett slörre variationer olika vamslag emellan än vad som numera är fallet. En viss skärpning anses dock ha inträtt på sistone. Kommittén syftar på det förhåUandet att de efter den s. k. Kennedyronden genomförda tulbiedsättningama skett selek­tivt på sådant sätt att många varuslag fått ett förstärkt stöd i förhållan­de till övrig produktion.

Kommittén konstaterar sålunda att tullarnas betydelse i statsfinansiellt avseende starkt reducerats och att den inverkan på näringslivets struk­tur, som är deras egentliga funktion, blivit mindre. Även om tullproce­duren har att tillgodose också vissa intressen utanför det egentliga tull­området, anser sig kommittén inte kunna undgå att vid utformningen av proceduren beakta den minskade betydelse som tullarna sålunda har fått. Enligt kommitténs uppfattning måste detla leda till att man inte kan tillmäta säkerhetskravet lika stor betydelse som tidigare i jämförelse

Prop. 1972:110

23

med kravet på största möjliga enkelhet och billighet och kravet på minsta möjliga hinder för trafiken. Slutsatsen rubbas kiiappast av del förhåUandet att tullproceduren även avser den uppbörd av mervärde­skatt för importerade varor som tullverket fått sig anförtrodd. Denna uppbörd rör sig visserligen om avsevärt större belopp än tulluppbörden men utgör, liksom annan uppbörd av mervärdeskatt i tidigare distribu­tionsled än försäljning till konsument, i praktiken endasl en avräkning på den slutliga skatten. Enligt kommitténs uppfattning får en procedur, som innebär tillfredsställande säkerhet med hänsyn till tullverkels öv­riga arbetsuppgifter, anses tillfyllest även med beaktande av uppbörden av mervärdeskatt.

Kommittén diskuterar också frågan om och i vad mån man bör ta hänsyn till hur kostnaderna fördelas mellan staten och näringslivet. Kommitién finner alt proceduren bör utformas efter vad som i allmän­het kan anses vara mest rationellt utan några sidoblickar på kostnads­fördelningen, och att den arbetsfördelning mellan tullverket och impor-lörema som därvid kommer fram i princip bör slå igenom även i kost­nadsfördelningen utan någon överföring partema emellan.

En av huvudpunkterna i kommitténs förslag avser som nämnts hem­tagningsförfarandet. Efter att ha fastslagit att tullbeskatt­ningen liksom hittills bör anknytas till importen och ej tUl något senare led i vambehandlingen framhåller kommittén att det i praktiken inte är möjligt att upprätthålla en effektiv tullbeskattning utan att tullverket har kontroll i en eller aiman form över vilka varor som förs över grän­sen. Detta behöver dock inte betyda, att själva tulltaxeringen måste ske medan godset befinner sig imder tullverkets uppsikt. Om tulltaxeringen sker på grundval av deklarationer skulle godset kunna tas om hand av importören innan det tulltaxerats. I sådant fall skulle del räcka med en kontroll, som säkerställer atl deklarationer avges för alla införda varoi saml att vissa införselrestriktioner iakttas.

Även om tullverket enligt del ifrågasatta nya systemet skulle ha vissa möjligheter att genom kontrollbesök hos importören förvissa sig om im­portvarornas beskaffenhet kan det enligt konunittén knappast råda nå­gon tvekan om alt detta system skulle inneb'ära en försvagning av ver­kets tuUtaxeringskontroll,

Kommittén finner emellertid övervägande skäl tala för en anordning, som innebär att företag med kontinuerUg import, vUka för ändamålet särskilt registrerats och tUldelats en bestämd konttolltuUanstalt, får im­portgodset ställt tUl sitt förfogande utan föregående tulltaxering och att sådant gods tidltaxeras på grundval av uppgifter som importören läm­nar i efterhand. TiUstånd tUl hemtagning bör endast lämnas här i landet etablerade företag som mera regelbundet importerar varor från utiandet och som har personella och andra resurser för att fuUgöra sina åliggan-

Prop. 1972:110

24

den i sammanhanget. Det förutsätts vidare att rörelsen bedrivs undei sådana former att tullverket genom inspektionsbesök och bokförings­granskning kan tillfredsställande kontrollera avgivna tulltaxeringsupp­gifter.

Det föreslagna hemlagningssystemet innebär enligt kommittén inte att tullverkets befatming med gods till registrerade importörer kan helt undvaras vid importen. Vissa importrestriktioner är exempelvis av så­dan karaktär att man, oavsett vem som är importör, måste ha kontroll vid gränsen. Tullverket bör även kunna göra sådana undersökningar som erfordras för kontroll av de uppgifter som importören senare läm­nar i och för godsets tulltaxering,

Hemlagningssystemet skall inte användas för gods, som medförs av resande och inte heller för gods, som tas in av förelag med mera spora­disk import. Systemet bör dock inte utesluta möjligheten att tillfålliga anordningar som innebär att unportgods kan i awaktan på tulltaxering få las om hand även av importör, som ej registrerats för hemlagning.

Enligt kommitténs mening bör hinder mot hemtagning stadgas endast i fråga om allmänfarligt gods. Sådant gods bör alltså hållas kvar vid gränsen eller i terminaler, till dess införselhindret undanröjts eller godset får disponeras för annat ändamål än införsel. Det är här i all­mänhet fråga om gods, som lätt kan identifieras som allmänfarligt gods (levande djur, växter, vissa kemikalier m, m.). Kontroll av att sådant gods inte obehörigen lämnas ut anses vanligen kunna ske genom en granskning av den lastförteckning eller motsvarande handling som avges i samband med anmälan av det transportmedel med vilket godset an­kommit.

Beträffande införselregleringar med annat syfte än att hindra införsel av allmänfarligt gods anser kommittén att dessa i allmänhet inte bör hindra, att gods lämnas ut till hemtagning. Om en viss importreglering skiUle anses böra innefatta förbud mot dylikt utlämnande, kan detta särskUt anges i den ifrågavarande importförbudsförfattningen.

Kommittén framhåller att det i och för sig är önskvärt, att hemtaget gods får tas i anspråk av hemtagaren (för vidaresändning, försäljning, bearbetning, uppackning eller annat ändamål), sedan denne förvissat sig om att godset inte berörs av unportreglering eUer att erforderUgt in-förseltiUstånd föreligger, Hemtagaren skulle härvid få handla på eget ansvar. TUlämpningen av importregleringsförfattningarna innefattar emellertid ofla intrikata klassificeringsproblem och författningama är även i andra hänseenden komplicerade. Eftersom den helt övervägan­de delen av importen är fri, kan det emellertid inte anses ändamålsenligt att helt förbjuda importören att ta hemtaget gods i anspråk, innan tulltaxeringen avslutats eUer tullverket vid förelagen prövning funnil alt hinder inte föreligger från importregleringssynpunkt, I stället bör det enligt kommitténs förslag ankomma på generaltullstyrelsen att i

Prop. 1972:110

25

samråd med vederbörande licensmyndigheter meddela förfogandeförbud som då bör begränsas till bestämda importkategorier, vilka definieras så alt de omfattar importreglerade varor med endasl den utvidgnmg som befirms nödvändig för att ernå klara och lätt tillämpbara regler. Kom­miltén fömtsätter, atl hithörande frågor handläggs i sådan ordning alt näringslivets intressen och synpunkler beaktas.

När det gäUer den andra huvudpunkten i kommitténs förslag, pri­vat godsvård, framhåller kommittén att man trots de lättnader som hemtagningssystemet skulle innebära inte kan räkna med alt allt in­kommande gods alltid kan tullklareras omedelbart vid transportmedlets ankomst till riket. Detta gäller särskilt gods, som inte blir föremål för hemtagning. Det är ofta nödvändigt, att godset tas om hand under betryggande förhållanden i awaktan på tullklarering.

Kommittén konstaterar alt även om tullverket av fiskala och andra skäl måste öva tUlsyn över det oklarerade godset direkt övervak­ning från tullverkets sida inte nödvändigtvis krävs, vare sig genom atl godset tas in i tullokal eUer bevakas i det fria. Detta överensstämmer med internationell praxis. Den traditionella ordningen med tullverket som mellanled när godset skall överföras från transportören till motta­garen komplicerar godshanteringen och begränsar därigenom möjUghe­tema att samordna olika moment i denna. Godset kan emellertid enligl kommitténs mening tas om hand av vamhavaren eller tredje man, om tullverket kan lita på att godsets egenskap av tullgods respekteras. Ter­minalrörelse av de typer som prövats under den pågående försöksverk­samheten har visat sig ofta vara en organisatoriskt lämplig form för godsets omhändertagande. Delta gäller särskilt i sådana fall då godset befinner sig i fraktförarens förvar tUl dess det lämnas ut till mottagaren. Tullverket kommer då inte in i ansvarskedjan som ett onödigt mellan­led. Sådan terminalrörelse synes dessutom kommittén vara den bästa formen för att åstadkomma smidigt samarbete mellan olika transport­intressenter vid integrerade transporter. Även de terminalföretag, som är fristående i förhåUande till fraktförama, synes ha bättre möjligheler än tullverket att integrera hanteringsverksamheten från lossningen till utlämningen eller uttransporten av godset.

Kommittén finner därför att tiUlagstiftningen inte bör utgå från att importgodset regelmässigt skall tas om hand av tullverket. Från tull-synpunkt bedöms det vara tUlräckligt att systemet i stället formas så, att någon part i godstransportkedjan fraktförare, terminalhållare eller annan av tullverket godkänns att ansvara för att tullklare­ring kommer till stånd. Den på detta sätt godkände godsvårdaren får svara för att godset inte utan tullverkets medgivande kommer ut i fria rörelsen och som en konsekvens härav även ansvara för tullavgifterna om så ändå sker. Förvaringen av godset benämner kommiltén  förvaring på tullklareringsupplag,  I  fråga  om  rätten  att

Prop. 1972:110

26

förfoga över gods på upplagen bör enligt kommittén i princip gälla att godset förvaras sådant det inkommit utan att slutet kolli öppnas. Kommittén framhåller att svårigheter skuUe uppkomma, om tuUver­kets nuvarande godsvårdsfunklioner upphörde, innan godsvårdsinstitutet blivit utbyggt i erforderlig grad. På de platser, där godsmottagnmg an­ordnas endast i enskUd regi av fraktförare eller av fristående gods­mottagningsföretag kan frislående intressenter, importörer eller frakt­förare vidare känna tvekan inför att anlUa sådant företag av konkur­rensskäl. Tullverket bör därför enligt kommittén i varje fall övergångs­vis kunna fortsätta med godsvård i huvudsak enligt nuvarande ordning, om verkligt behov föreUgger, HärtiU kommer de fall då tullverket tar hand om gods av andra skäl, exempelvis vid beslag. Konunittén anser att verket bör ansvara för förlust av tuUgods eUer skada på godset, endast i den mån godset sålunda är i dess vård. Den föreslår också att godsmottagning skall kimna anordnas i kommunal regi eUer av särskilda godshanteringsföretag i hamnarna som ägs av olika intressenter.

Då trafikens anspråk på godsförvarmgslokaler enligt kommitténs me­ning bör lösas på grundval av ekonomiska överväganden och i samver­kan mellan de intresserade partema föreslår kommittén att stapelstä­dernas eventuellt kvarvarande skyldighet att hålla godsförvaringsloka-ler undanröjs.

I fråga om kostnadema för godsvården föreslår kommittén att dessa får belasta godset i samma utsträckning vare sig godsvården ombesörjs av tuUverket eUer av enskUda företag. Avgiftsfri medverkan från tull­verkels sida skulle snedvrida konkurrensen och kunna dirigera trafi­kens val av transportsätt och transportvägar.

Kommittén anser att anledning tUls vidare inte föreUgger att införa laxereglering av de privata godsvårdarnas tjänster. Den privata gods­vården bör ej gmndas på monopol utan fri konkurrens bör råda. Man förutser dock att monopol kan uppkomma på vissa orter och utgår från att frågan om godsvårdsföretagens ställning skall kunna tas upp till förnyat övervägande om utvecklingen skuUe visa att insyn be­hövs i godsvårdsföretagens verksamhet eller taxesättning.

Mot kommitténs förslag i fråga om hemtagares rätt att förfoga över importgods har reservation anförts av två av kommitténs leda­möter.[REDACTED_EFTERNAMN] och Croneborg. Reservanterna anser att en fri dispo­sitionsrätt över hemtaget gods aUtför mycket skuUe försvaga det allmän­nas kontrollmöjligheter. EnUgt deras mening bör importören ej få dispo­nera över godset förrän tuUtaxeringen avslutats. En rätt att dessförinnan fritt disponera över hemtaget gods är intemationellt sett en avancerad ordning. I Danmark försöksvis prövat hemtagningssystem fömtser inte en sådan dispositionsrätt. Om majoritetens förslag likväl anses böra genomföras, borde man beträffande gods som berörs av importregle­ring beakta risken för atl sådant gods för vilket importlicens inte kan

Prop. 1972:110

27

påräknas kommer ut i allmänna rörelsen. Denna risk kan inte sägas vara av samma valör som risken för att tull undandras det allmänna. En skillnad ligger i att från importörens synpunkt hela varupartiels värde står på spel när det gäUer hemtaget gods, för vilket licens­frågan är osäker. En annan skillnad ligger i att en överträdelse av gällande importreglering även om den inte är uppsåtlig mer direkt träffar den delmarknad, som regleringen avser att skydda. Ål­gärder i efterhand mot den försumlige importören kan inle rätta lill detla. Rätten att förfoga över hemtaget importgods utan att tulllaxe­ringen avslutats bör följaktligen begränsas så att säkerheten inte minskar såvitt gäUer möjlighelerna att kontrollera importregleringsgods. Delta skulle kunna ske genom atl generaltullslyrelsen fick i samråd med vederbörande licensmyndigheter meddela dispens från elt generellt förbud att ta hemtaget gods i anspråk.

Med anledning av vad[REDACTED_EFTERNAMN] och Croneborg anfört har ledamö­terna[REDACTED_EFTERNAMN] och[REDACTED_EFTERNAMN] närmare utvecklat sina synpunkter på frå­gan om hemtagares rätt att förfoga över imporlgods. Experterna Bose, Brindner,[REDACTED_EFTERNAMN], Nyrén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN] och, i princip,[REDACTED_EFTERNAMN] har instämt i Bloms och Nyströms yttrande.[REDACTED_EFTERNAMN] och[REDACTED_EFTERNAMN] på­pekar att hemtagningssystemet vid kommitténs överläggningar framstått som en av grundpelarna i den nya proceduren. Hemtagningsgods skall efter avprickning på en laslförteckning och mot en hemtagningsanmä­lan kunna transporteras direkt till importörens lager och omedelbart kunna tas i anspråk av denne för vidaresändning, försäljning, bearbet­ning, uppackning eller annat ändamål, sedan han förvissat sig om att godset inte berörs av importreglering eller om alt erforderligt importtUlstånd föreligger. Det har förutsetts att systemet skall kom­ma lill mycket stor användning för den reguljära importen. Lo­giskt måste etl på detta sätt utformat hemtagningssystem vara förenat med en sådan deklarationsplikt att godset i efterhand kan tulltaxeras. Godset finns ofta ej kvar hos hemtagaren.[REDACTED_EFTERNAMN] och[REDACTED_EFTERNAMN] an­ser farhågoma för att importförbjudet gods i större utsträckning än f, n. skulle komma ut i den aUmänna rörelsen vara överdrivna. Risken härför minskar dessutom om myndighetema vinnlägger sig om mer entydiga och klara preciseringar av det importförbjudna godset än som i vissa fall förekommit. Skulle den fria dispositions­rätten tas bort i enlighet med Bergstrands och Croneborgs mening, förefaller det sannolikt atl hemtagningssystemets användning begrän­sas i hög grad. Det är av ringa intresse för en importör att ta hem gods om han måste hålla det avskilt från annat, slutiigt tuUbehandlat gods av sanmia slag. Importören kommer då sannolikt inte att vUja ta hem godset förrän detta är slutiigt tuUbehandlat och alltså inte tar­var särskilda åtgärder och mtiner.

Prop. 1972:110

28

Remissyttrandena

Vid remissbehandlingen har kommitténs förslag om hemtagning och godsvård i huvudsak godtagits eller lämnats utan erinran av det över­vägande antalet inslanser, däribland generallidlstyrelsen och det stora flertalet av de organisationer som företräder näringslivet, Generaltull­slyrelsen anser sig kunna godta det föreslagna förfarandet under förut­sättning atl det kombineras med ett obligatoriskt fuUständigt deklara­tionsförfarande.

Kommerskollegium, statens jordbmksnämnd, velerinärstyrelsen och Sveriges kemiska indusirikonlor förordar att hemlagningsrätten be­gränsas i betydande omfattning främst under hänvisning till kravet på kontroll över importreglerade varor, Elt par remissinstanser. Svenska tullmannaförbundet och Sveriges allm'änna tulltjänstemannaförening, förordar i huvudsak atl nuvarande ordning bibehålls, Tullmannaför­bundet tillstyrker dock förslaget om godsvärd. En allmän tveksamhet inför förslaget ullrycks av riksåklagaren. Statistiska centralbyrån anför särskilda synpunkler med hänsyn tiU handelsstatistikens krav.

Bland dem som intar en positiv inställning till kommittéförslaget gör några remissinstanser vissa allmänna uttalanden. Sålunda framhåller Sveriges industriförbund, Sveriges aUmänna exportförening, Sveriges grossistförbund, Sveriges köpmannaförbund. Kooperativa förbundet och Stockholms handelskammare i sitt gemensamma yttrande alt kommitién har sökt utforma tuUbcstänunelserna så alt tullproceduren i praktiken smidigt anpassas efler utrikeshandelns och transportförhållandenas ut­veckling efter andra världskrigets slut. Förslaget kan i betydande ut­sträckning sägas avse att legaUsera och konsolidera handläggningsför­faranden, som under senare år tillämpats av tullverket, delvis med stöd av provisoriska föreskrifter. Från näringsUvets synpunkt är det, under­stryker man, givetvis önskvärt att tnUagstiftningen ansluter sig till de praktiska handelsrulinerna och får en flexibel utformning, samtidigt som alla möjligheter till rationalisering tillvaratas. En snabb godsgenom-sttömning framstår som elt angeläget önskemål. Utifrån dessa värde­ringar anses del av kommittémajoriteten framlagda förslaget kunna utgöra en tUlfredsställande gmnd för lagstiftningen rörande tullprocedu­ren vid import. Förslaget får, framhålls det, ses som en paketlösning, där tullverkets handläggning av importtrafiken underlättas genom att importörerna åläggs vissa göromål i tullproceduren, Sveriges speditör­förbund anser att kommitién konsekvent beaktat den moderna trafikens krav och inriktat sig på omfattande administrativa rationaliseringar. Kommitténs förslag är enligt förbundet ägnat att effektivisera de s. k. integrerade transporterna som kräver snabb godsgenomströmning i "dörr-till-dörr"-trafiken. Svenska företagares riksförbund erinrar om alt vi i vårt land har få och glest belägna tullanstalter, Detla innebär att

Prop. 1972:110

29

en mycket stor del av de importerande företagen ligger på långt avsiänd från dessa och sålunda befinner sig i ett ogynnsamt läge under nuvarande förhållanden. Det föreligger också ett allmänt önskemål om en sprid­ning av utrikeshandeln till ett större anlal orter. Förbundets uppfatt­ning är att ett genomförande av förslaget skulle förbättta dessa företags situation och tillgodose önskemålet om spridning av utrikeshandeln. Det förhållandet alt importen ständigt växer i omfattning samtidigt som tra­fikens krav på snabb expediering ökar gör det enligl hamndirektionens i Malmö uppfattning nödvändigt att tullproceduren förenklas starkl om det över huvud taget skall bli möjligt för hamnarna att bemästra tra­fiken. Altemativet skulle vara en omfattande utbyggnad av tullverkets organisation, vilket av flera skäl knappast är önskvärt. Statskontoret har intet att erinra mot förslaget från allmänna rationaliseringssynpunk­ter.

När det gäller kommitténs förslag om hemlagningsproce-d u r e n är detta enligt Sveriges industriförbund m. fl det utan gen-sägelse mest effektiva steget att rationalisera importförfarandet. Denna ordning fömtsätter ett betydande förtroende från statens sida gentemot importörerna. Genom att importör för att komma i åtnjutande av rätlen till hemtagning har alt registrera sig hos tullverket förbehåUer staten sig emellertid en direkt prövning av importörens lämplighet och förmåga att åta sig ett sådant förtroende. Vid missbmk, antingen avsiktligt eller genom oaktsamhet, skulle importören omedelbart kunna förlora med­given rält tUl hemtagning. Den prevention som sålunda ligger i registre­ring och möjligheten att återkaUa denna kommer att medverka till att importörerna på allt sätt söker uppfyUa de skyldigheter mot staten, som förenas med förmånen av hemtagning. Det förutsätts även att tullverket genom stickprov kan utöva direkt kontroll över importörens åtgärder med hemtaget gods. Slutligen pekar man på varusmugglingslagens stränga bestämmelser om gods som av grov oaktsamhet införs i strid med importföreskrifter. Med hänsyn tUl att meningama inom kommit­tén är delade när det gäller i vad mån importör skall få fritt disponera över hemtaget gods är organisationema angelägna att framhålla, att hemtagnuigsproceduren med dess krav på omfattande uppgiflsskyldighel under skärpt straffansvar sannolikt inte skulle te sig meiungsfull för många importörer, om den omgärdas med alltför många vUlkor och i vart fall om dispositionsrätten tUl det hemtagna godset begränsas i en­lighet med vad reservanterna anfört. FörttUlning via tullklareringsupplag sktdle för importörema i flertalet fall framstå som mer rationellt under sådana förutsättningar. Systemet med hemtagning skulle förlora sin bety­delse från principieU synpunkt och sakna mera allmänt intresse för nä­ringslivet. Det bör därför enligt organisationerna allvarligt övervägas om inte hemtagningen bör kunna avse allt importgods med undantag av all­mänfarliga varor, beträffande vilka speciella skäl kan anföras för att

Prop. 1972:110

30

avgörandet humvida införsel får ske bör träffas på så tidigt stadium i importproceduren som möjligt. För gods som är underkastat importreg­lering av näringspoUtiska orsaker anses däremot gmndad anledning till förbud mot hemtagning inte föreUgga, Fri dispositionsr'ått tiU hemtaget gods kan med de preventioner som förut berörts näppeligen vara för­enad med särskUd risk för uppsåtiigt missbruk. Denna risk berör f, ö, hemtagningsproceduren som sådan, oavsett den fria dispositions-rätlen. De intrikata klas&text-indent:9.0pt'> Den praktiska och enkla uppbördsmetod som hemtagningsförfaran­det innebär anser Svensk industriförening inte enbart böra förbehållas större importörer; även mindre företag med små, frekventa imporlvo-lymer borde kunna komma i åtnjutande av detta system. Ingen indu­striföretagare, stor eller liten, torde utsätta sig för risken att bli ertappad med oegentligheter beträffande tulldeklaration och eventuellt få rätten tiU hemtagning indragen. Svenska företagares riksförbund föreslår att tullverket får direktiv att tUlämpa liberala principer vid registrering av importörer för hemtagning av importgods, detta med hänsyn till att det stora antal mindre företag som bedriver en smärre men regelbun­den import annars riskerar att försättas i ett sämre läge när det gäller tillgång lUl gods och möjligheter att utnyttja krediter. Statens järnvägar finner också önskvärt alt hemtagningsproceduren får tillämpas av så många godskunder som möjUgt. Östergötlands och Södermanlands han­delskammare anser att speditör i vissa faU bör kunna bli registrerad som hemtagnmgsimportör. Handelskammaren påpekar att det under senare år har utvecklats en avancerad form av speditionsverksamhet, i aUmänhet benämnd distribunalsystemet. Speditören åtar sig att för ut­ländsk säljares eUer svensk importörs räkning ombesörja transport av varor till Sverige, mförtuUning, lagerhållning, fördelning och suc­cessiv distribution enligt vid senare tidpunkt erhåUna order tUl olika avnämare inom landet. I vissa fall ombesörjs t, o, m. utfakturering för

Prop. 1972:110

31

uppdragsgivares räkning. För att inte hinder skall skapas för denna verksamhet som handelskammaren bedömer vara ett värdefullt in­slag i en rationell varudistribution framslår det som nödvändigt att speditören bereds möjlighet att i tulltekniskl hänseende uppträda som importör och att registreras som hemtagningsförelag.

Generaltullstyrelsen anser sig kunna godta det föreslagna förfarandet på vissa villkor. Enligt styrelsen innebär förfarandet mycket stora för­delar för hemtagningsimportörerna medan förfarandet som sådant in­te medför några egentliga fördelar för statsverket, I vissa avseenden främst från kontrollsynpunkt är det förenat med nackdelar. Tull­verkets redan nu begränsade möjligheter att kontrollera efterlevnaden av tullbestämmelserna med avseende på såväl beskattning som Un-portrestriktioner kommer enligt styrelsens mening utan tvivel att för­sämras, om hemlagningsimportören får fritt förfoga över godset innan del anmälts till förtuUning. Hemtagningsförfarandet kan även väntas medföra ett ökat personalbehov för tulltaxering, om denna skall ske i de former som föreslagits av kommittén. Härtill kommer att tullverket förmodligen under en lång övergångstid kommer att ställas inför svå­ra, nu ej överblickbara, omställningsproblem med avseende på tullver­kels organisation, personalens fördelning på olika tuUplatser m, m. De nackdelar i form av bl, a, minskad säkerhet i kontroll och uppbörd saml ökat personalbehov, som skulle uppstå för statsverket vid det föreslagna hemtagningsförfarandet, skuUe dock minskas om hemtagnings-förfarandet kombineras med ett obligatoriskt, fullständigt deklarations­förfarande innefattande skyldighet för vamhavare att ange bl. a, sta­tistiskt nummer, tullvärde och avgiftsbelopp. Om ansvaret för godsvår­den förs över från tullverket till terminalföretagen såsom kommittén har fömtsatt torde vidare viss bevakningspersonal kunna frigöras för alt förstärka tuUkontrollen, Styrelsen räknar dessuiom med alt en ut­redning om tuUverkets distriktsorganisation m, m, som pågår inom styrelsen skall leda fram till en bättre organisation och därmed en ef­feklivering av tullverkets brottsbekämpande verksamhet. Mot denna bakgmnd och med hänsyn till de fördelar som ett hemtagningsförfa­rande bedöms innebära för trafiken anser styrelsen sig i princip kun­na tUlstyrka ett dylikt förfarande under fömtsättning att det kombine­ras med ett obligatoriskt, fullständigt deklarationsförfarande. För att hemtagningssystemet skall kunna fungera på ett effektivt sätt är det också av vikt att transportmedlens lastförteckningar innehåller till­räckligt detaljerade uppgifler om godset, framför allt för att man skall kunna bedöma om godset är av allmänfarligt slag. I den mån en last­förteckning inte fyller måttet i detta avseende måste tullverket kräva att godsets art dokumenteras på annat sätt genom fakturor e, d. Inför risken av en fördröjning vid gränspassagen eller i terminalen kom­mer såsom kommittén också framhållit transportföretagen san-

Prop. 1972:110

32

nolikt alt vara intresserade av atl utforma lastförteckningarna på så­dant sätt att de underlättar tullverkets klarering av trafiken. Det anses sålunda inle vara orealistiskt att vänta sig att transportföretagen i detta avseende anpassar sina dokumenlmtiner till den svenska tullprocedu­ren, i synnerhet som lastförteckningarna i många fall i stort sett kan accepteras med nuvarande utformning. När det gäller tillämpningen av hemlagningsförfarandet framhåller generaltullstyrelsen att det kan, sär­skilt under en övergångstid, bli nödvändigt att begränsa hemtagnings­förfarandet med hänsyn till tullverkets organisation och resurser. För­farandet vid hemtagning måste vidare kunna utformas och anpassas tiU varje hemtagningsimportörs speciella situation, bl. a, med hänsyn till transportsätt och anordningar vid gränsorten. För att hemlagnings­systemet skall kunna fungera på ett från såväl tullverkets som impor­törens synpunkt tillfredsställande sätt kommer tullverket därför att be­höva ha särskilda resurser för att kunna utöva en aktiv och omfat­tande informationsverksamhet.

När det gäller kontrollen av införselregleringar med annat syfte än all hindra införsel av allmänfarligt gods bör enligt generaltuUstyrelsens mening varor underkastade sådana regleringar kunna lämnas ut för hemtagning. De bör dock inte få fritt disponeras iiman erforderliga in­förseltillstånd företetts för tullverket, I princip bör hemtagningsimpor­tör i övrigt få fritt disponera över importgodset utan föregående tull­taxering. Tullverkets nuvarande möjligheter alt kontrollera riktigheten av importörens uppgifter om varan genom att undersöka kollis inne­håll kommer härvid att gå förlorade, vilket medför ökade risker för tullbedrägerier. För att minska dessa risker måste nämnda kontrollför­farande i stället ersättas av en tämligen omfattande bokföringsgransk­ning. Tullverket måste d'ärför ha en klart reglerad befogenhet att före­ta sådan granskning, liksom även att utta eller infordra prov på im­portgodset.

Bland de remissinstanser som är kritiska mot förslaget om hemtag­ning anför kommerskollegium vissa allmänna synpunkter.

EnUgt kollegiets uppfattning är det anförda resonemanget rörande grundprinciperna för tullproceduren vid import inte hell invändnings­fritt och bör dessuiom kompletteras i olika avseenden. Vad först rör tuUarnas näringspolitiska betydelse bör påpekas att den allmänna tullincidensen har sådana brister att det kan ifrågasättas om den över huvud taget bör användas som mått på eller ens för belysning av tullar­nas betydelse för näringslivel. Det torde vara ett numera allmänt ve­dertaget betraktelsesätt att den protektionistiska effekten i hög grad beror på fördelningen av tullskyddet på olika näringsgrenar och på varor med olika bearbetningsgrad samt alt den ekonomiska effekten härav snarast bör mätas i form av den fördyring av konsumtionen (och inte enbart av importen) som tullarna leder tiU, Genomsnittligt sett kan en sådan fördyring visserligen länkas vara t, o, m, mindre än den allmänna luUincidensen om 3 eller 4 % beroende på exempelvis ut-

Prop. 1972:110

33

nylljandegrad hos den inhemska industrin, terms of trade-effekter och olika marknadsförhållanden. För vissa näringsgrenar lorde tuUar-na emellertid fortfarande ha stor betydelse. Härtill kommer att man måste beakta kravet på säkerhet för ett riktigt uttagande av tullen inte bara för statsverket utan även för skilda importörer emellan.

Vid en diskussion om de grundläggande principerna för ulformning­en av en tullprocedur måste enligt koUegiets uppfattning hänsyn tas inte enbart till säkerheten för etl riktigt uttagande av tullen utan även tUl alt säkerheten beträffande andra på tullverket åvilande uppgifter i samband med import blir tillgodosedd. Det torde här främst bli fråga om tullverkets uppgift som övervakande myndighet vid import av all­mänfarligt gods och införselreglerade varor.

Statens jordbruksnämnd erinrar om att tullproceduren även omfattai uppbörden av jordbruksavgifter och framhåller att dessa avgifter ehuru de kan sägas sakna direkt slalsfinansiell betydelse har en av­görande näringspolitisk betydelse på sitt område dels genom sin direkta gränsskyddseffekt med åtföljande inflytande på den inhemska pris­nivån för jordbrukets produkter, dels genom att avgiftsmedlen i hu­vudsak används för prispolitiska åtgärder. Medan huvuddelen av tullar­na sänkts eller helt avskaffats till följd av EFTA och Kennedyronden har utvecklingen beträffande jordbmksavgifterna gått i motsatt rikt­ning så att incidensen av dessa avgifter numera i regel vida överstiger incidensen av tull och mervärdeskall. Nämnda förhållanden gör att säkerhetskravet får tillm'ätas avsevärd betydelse när del gäller upp­börden av jordbruksavgifler. Säkerhetskravet gör sig också starkt gällan­de vid tUlämpningen av de kvantitativa imporlregleringar vUka nämnden som licensmyndighel har atl svara för.

Sveriges kemiska industrikontor lar liksom kommerskollegium upp frågan om tullarnas näringspoUtiska betydelse. Kemikontoret godkän­ner inte heller kommitténs åsikt att kravet på säkerhet i tulluppbör­den inte kan tiUmälas lika stor vikt som tidigare i jämförelse med kra­ven på enkelhet och bUUghet samt minsta möjliga hinder för trafiken. Det är visserligen sant alt Sveriges engagemang i Kennedyronden och EFTA minskat eller t, o, m. ibland helt eliminerat det skydd tullama tidigare utgjort för den svenska industrin. Kemikontoret anser att de tullar som utlas för importerade varor likväl ofta är av betydelse för den svenska industrins förmåga alt emotslå utländsk konkurrens så länge våra egna exportvaror drabbas av i allmänhet påtagligt högre tullar i moltagariänderna. I den mån en ändring av detta svenska tullskydd eller av kvantitativa importregleringar skall genom­föras, bör åtgärden härför vara resultatet av en särskild bedömning av frågan hos statsmakterna. Den får med andra ord inte vara följden av ändringar i ett administrativt förfarande belräffande tullproceduren vid import även om goda skäl i och för sig kan anföras för admi­nistrativa lättnader. Ökade möjligheter att kringgå importregleringsbe-

3    Riksdagen 1972. 1 saml Nr .110

Prop. 1972:110

34

stämmelser kan, understryker kemikonlorel, få allvarliga konsekvenser för känsliga delar av det svenska näringslivet. Ett genomförande av kommitténs förslag innebär risk för en sådan utveckling.

Enligt kommerskoUegiets uppfattning bör huvudregeln vara att fak­tura eller motsvarande, någon form av försäkran (typ värdeförsäkran), licenser och andra importtillslånd skaU avlämnas eller företes innan hemtagning får ske. Detta utesluter inle att hemtagning kan få äga rum även om någon eller några av de angivna handlingarna saknas, men detta måste prövas från fall till fall. För åtskilliga importörer skulle hemlagningstillslånd kunna ges en mer generell form, t. ex. då fråga är om regelbunden import lill produktionsföretag med reslitutions-rätt.

Kollegiet sammanfattar sin ståndpunkt sålunda,

SkUlnaden mellan kommitténs förslag och del här skisserade är att rätten till hemtagning inte skulle bli automatisk i och med alt regislre-ringstUIstånd företes. Huvudregeln blir i stället att vissa kompletterande handlingar skall bifogas en anhållan om hemtagning, varefter rätt här­tUl beviljas i varje enskUt fall. Anhållan torde kunna inlämnas i god tid innan godset beräknas inkomma. Generella hemlagningstillslånd bör i särskUda fall kunna utfärdas av kontroUlullanslallen men registre­ras och distribueras av generaltullstyrelsen, I förhållande tUl det f, n, tillämpade systemet med s, k, avancerad tulltaxering (som även inrym­mer en form av hemtagning), företer den här föreslagna proceduren inga principiella skUlnader. För att så långt möjligt inte ingripa i den normala distributionskedjan och undvika godsanhopning i tullen bör dock en utvidgning av systemet med hemtagning kunna komma till stånd, varvid man även bör begagna sig av rätt till den speciella form av hemtagning, som innebär alt gods inte får tas i anspråk förrän efter särskilt tUlstånd av tullverket.

En väsentlig fördel med det system, som här föreslås torde vara alt systemet med hemtagning successivt kan utbyggas om erfarenheterna av de praktiska verkningarna ger anledning härtUl,

Från enbart transportlekniska synpunkter finner kollegiet kommitténs förslag vara riktigt utformat. Häremot måste dock vägas nackdelama till följd av minskad möjlighet för tullverket att utöva durekt godskontroll samt av en ökad pappersexercis. Det föreslagna hemtagningssystemet kan öka riskerna för fel i handelsstatistiken, särskilt som allt fler varor bUvit tullfria eller belagda med lika höga tullar. Kommerskollegium fin­ner det vidare visserligen vara otvivelaktigt att det förekommer en rela­tivt betydande import av varor vilka ulan svårighet kan lullbeläggas med ledning av enbart förefintliga dokument. 1 fråga om många varor kan det emellertid vara svårt atl göra en tulltaxering enbart med ledning av do­kument, även om importören åläggs att göra en noggrannare godsangi­velse än vad som framgår av fakturan. Handlingar med kompletterande uppgifter lorde komma att behöva infordras i ett betydande anlal fall. Då det gäller kontroll av ursprung vilket har betydelse i såväl EFTA-

Prop. 1972:110

35

sammanhang som när det gäller atl fastställa om en vara är licensbelagd eller inle och även torde aktualiseras vid genomförande av elt preferens­system för u-länder försvåras deniia genom ett hemtagningssystem av den typ som föreslås. I vissa fall kan nämligen varans karaktär, märk­ning m, m. vara värdefulla komplement i arbetet atl faststäUa ursprunget. Då det gäller import av varor för vilka särskilda villkor gäller med hän­syn till säkerheten för människors, djurs och växters hälsa m, m, (s. k, allmänfarligt gods), får sådana varor i regel inte utlämnas från tullver­ket innan de särskilda importvillkoren visas vara uppfyllda. Kommers­kollegium ifrågasätter om godsangivelserna i lastförteckningen är så pass utförliga all man med ledning enbart härav kan avgöra om del är fråga om allmänfarligt gods eller inte, I åtskilliga fall torde komplette­rande handlingar behöva infordras. Kollegiet syftar på godsangivelser som "kemikalier" eller "konserver". Molsvarande kan erdigt kollegiet komma alt gälla varor som avses i livsmedelsstadgan. Då det gäUer kon­trollen av all Ucensbelagt gods inte införs i riket utan licens erinrar kommerskollegium om att kollegiet primärt har ett ansvar för att im-porlregleringama får avsedd verkan för praktiskt taget alla varor som faller utanför livsmedels- och jordbmksområdet. Det föreslagna systemet med hemtagning av gods ulan föregående tulltaxering påverkar i hög grad kontrollmöjligheterna. Kollegiet delar kommitténs uppfattning att Ucensbelagt gods inte kan få tas i anspråk eller skingras från importören innan gUtig importlicens har företetts. Skälet härför är något annorlunda än de skäl mot skingring som kan gälla för atl säkerställa en riktig av­giftsbeläggning. En oriktig tulltaxering kan i princip rättas tUl även efler det godset tagits i anspråk. För gods som kommit ut i den allmänna handeln utan atl licens företetts kan det emellertid visa sig omöjligt att i efterhand erhålla licens på gmnd av atl licensutrymme saknas. Kol­legiet frågar sig hur man inom ramen för ett hemtagningssyslem skall kunna skilja ut de importförbjudna varorna. Det påpekas all denna fråga måste bedömas mot bakgrund av de många gånger kompUcerade bestämmelserna och de intrikata klassificeringsproblem dessa innefattar men även med hänsyn till de straffbestämmelser som föreligger för vam­smuggling. Generellt sett torde det inte ge någon tUlfredsställande säker­het all man med ledning av enbart lastförteckning eller dyUkt har att sluta sig till om licens behövs eller inte. Enligt kollegiets uppfattning skulle en eventuell lista med varor, vilken skulle kunna vara unportörer-na till ledning för att avgöra om en vara är licensbelagd eller inte och som dessutom skulle ge en tillfredsställande säkerhet vad beträffar kontrol­len alt bestämmelserna efterföljs bli ganska omfattande. Praktiskt taget hela textil- och konfektionssektorn samt stora delar av sko-, läder-, porslins- och järn- och stålsektorerna, skulle komma i blickpunkten och delta oavsett vilket importland det är fråga om. Sammanfattningsvis kan man enligt kollegiets mening konstatera att undantagen från elt

Prop. 1972:110

36

hemtagningssystem kommer att bli betydande. Föratom inom de upp­räknade branscherna torde de "sanitära införselregleringarna" och jord­bruksregleringen orsaka undantag, HärtUl kommer undantag av rena ta­riff eringsskäl.

Kollegiet erinrar vidare om atl den tullprocedur som föreslagits i EEC i viss utsträckning blu" bindande för medlemsstaterna och att den inte är på långt n'är så avancerad som den av tuUagstiflningskommittén föreslagna proceduren. Inte heller i de övriga nordiska länderna före­kommer särdeles avancerade system. Enligt kollegiets uppfattning är det viktigt att inte bara ulgå från rådande förhållanden utan även från tänk­bara utvecklingstendenser på kort och lång sikt. Det licensbelagda vara­området är i dagens läge relativt begränsat men det kan inte uteslutas att det kan komma alt behöva utvidgas. Även med hänsyn till formerna för en regleruig är det viktigt att den administrativa rutinen inte i hög grad försvåras eller rent av omöjliggör en reglering som kan te sig önsk-v'ärd eller nödv'ändig. Med hänsyn tiU de nackdelar som ett hemtag­ningssystem av den typ som föreslås i betänkandet kan bedömas med­föra och mot bakgrund av det oklara marknadsVäget i integrationshän­seende har kollegiet kommit till den slutsatsen atl en viss försiktighet bör iakttas, så att några mer genomgripande ändringar avseende tullproce­duren inte vidtas.

Siatens jordbruksnämnd anser för sin del alt huvudregeln beträffan­de varor, som är underkastade kvantitativ importreglering, bör vara att sådana varor inle får tas hem förrän importören dokumenterat för tull­myndigheten att något hinder i licenshänseende inte föreligger.

Sveriges kemiska industrikontor och veterinärstyrelsen ansluter sig helt till kommittéreservanternas ståndpunkt i fråga om hemtagnings­rätten.

Svenska tullmannaförbundet anser att kommitténs utformning av ett hemtagningssystem i alltför hög grad skulle äventyra säkerheten i tull­proceduren. Om ett hemtagningssystem skall genomföras bör det enligt förbundet inskränkas till att endast omfatta särskUt kvalificerade impor­törer. Ett sådant system bör enligt förbundets menuig inte innebära genereU dispositionsrätt tUl godset.

Sveriges allmänna tulltjänstemannaförening är av den uppfattnmgen att tullamas näringspoUtiska betydelse ökat under senare år och anför som belägg härför de niunera mycket differentierade tullsatserna. För­eningen ser en tullkontroll av minst nuvarande omfattnmg som nöd­vändig och anser att tullproceduren redan är så förenklad att ytter­ligare generella förbättringar ej torde stå att vinna genom ett hemtag­ningsförfarande.

Enligt riksåklagaren synes mot de föreslagna åtgärdema kunna in­vändas att de skulle försvaga det allmännas kontroUmöjligheter sam­tidigt som de inbjuder mindre nogräknade importörer eller befattnings-

Prop. 1972:110

37

havare hos importörer till lagstridiga förfaranden bestående exempelvis i all de för egen del införde oredovisat gods med i laga ordning dekla­rerade transporter. SärskUt allvarliga skulle sådana förfaranden vara om de avsåg importförbjudna varor såsom narkotika. En restriktiv praxis vid beviljande av hemlagningsrätt kan dock möjligen i förening med en relativt omfattande inspektionsverksamhet av såväl hemtaget som i pri­vat regi omhändertaget gods motverka nackdelarna med förslaget i så­dan grad att delta kan godtas.

Statistiska centralbyrån framhåller nödvändigheten av alt man beak­tar statistikens krav på korrekta och aktuella primämppgifter och pe­kar bl. a. på utrikeshandelsstatistikens betydelse som grandmaterial när vambetalningarna i betalningsbalansen skall redovisas. Om tulltaxe-ringskontrollen försvagas bör enligt statistiska centralbyrån den statis­tiska kontrollen skärpas t. ex. genom utbyggnad av den särskilda gransk­ningen inom generaltullstyrelsens statistiska sektion.

När det gäller kommitténs förslag om privat godsvård till­styrks eller lämnas detta i huvudsak utan erinran av remissinstanserna. Flera remissinstanser, bl. a. generaltullstyrelsen och Sveriges speditörför­bund, konstaterar också att man har goda erfarenheter av det godsvårds-syslem som försöksvis bedrivits sedan år 1963 genom överenskommelse mellan tullverket och privata förelag.

Några handelskammare anmärker alt ansvar och kostnader kommer alt vältras över från det allmärma till näringslivet om förslaget förverk­ligas. Skånes handelskammare anför följande.

Enligt handelskammarens mening kan otvivelaktigt principiella skäl åberopas för att det allmänna alltjämt borde bära den del av kostnaden för godsvården som är betmgad av att en korrekt tulltaxering äger rum. Härav följer å andra sidan att i den mån tullproceduren ändras så alt den för sin del inte nödvändiggör någon uppläggning av gods några bärande invändningar knappast kan resas mot att tuUverket befrias från godsvårdande uppgifter. Enligt handelskammarens mening bör sålunda elt StäUningstagande tiU kommitténs förslag rörande godsvården bli direkt beroende av i vilken utsträckning den föreslagna hemtagnings-rätten kommer atl förenas med en rätt att disponera över godset innan tulltaxering ägt mm.

Flera remissinstanser representerande näringsUvet liksom generaltull­slyrelsen och Svenska hamnförbundet tar upp olika frågor, som rör taxesällningen och risken för uppkomsten av monopolsituation inom godshanteringen.

Sveriges industriförbund m. fl. framhåller att det kan vara nödvän­digt att tullverket åtar sig den godsvårdande funktionen i monopolsi­tuationer och i fall då lämpUgt godsvårdsföretag ej finns att tillgå på en plats. Organisationema framhåller dock liksom flera andra remissinstan­ser att fri konkurrens i möjUgaste mån bör råda mellan godsvårdsföre-

Prop. 1972:110

38

tagen. Enligt Sveriges speditörförbund kan det inte anses rUitigt att godshanteringen överlag koncentreras tUl stora samägda godshanterings­företag i de större styckegodshamnarna. Förbundet delar i detta hän­seende icke den uppfattning, som framförts i hamnutredningens betän­kande (SOU 1969: 22 och 23). UtveckUngen har visat, att hanteringen av styckegodset i transporternas initial- och terminalskede numera i alll slörre omfattning ingår som en naturlig del av den totala trans-porttj'änsten. Det får därför betraktas som orealistiskt att så att säga försöka bryta ut sistnämnda del av den totala transportljänslen och för­söka samordna terminalfunktionerna i ett samägt godshanteringsföre­lag. Förbundet utgår liksom kommittén ifrån att taxesättning och frågor sammanhängande med godsansvar och försäkring kommer att lösas efter vanliga marknadsmässiga gmnder i fri konkurrens mellan de olika transportföretagen. Något behov av taxereglering synes därför inte fö­religga,

Östergötlands och Södermanlands handelskammare framhåller att fastställande av taxor visat sig vara en föga verksam åtgärd för att hålla kostnaderna nere och att importörerna om möjligt bör kunna välja mellan flera godsvårdande förelags tjänster. I den mån utrymme på någon ort finns för endast ett godsvårdsföretag kan det vara lämpligt att delta ägs gemensamt av kommunen, speditörer, importörer och andra intressenter. Den sistn'ämnda synpunkten framför också Skånes handelskammare.

Svenska hamnförbundet understryker för sin del att möjUghet till godsvård genom tullverket bör kvarstå, då del i vissa fall kan vara lämpligast. I övrigt anför förbundet bl. a. följande.

Inrättandet av ett enskilt godsvårdsföretag med uppgift att betjäna allmän trafik i en hamn måste emellertid, som kommiltén påpekar, ske med hananmyndighetens medverkan, eftersom vissa områden i hamnen och i vissa fall också av hamnmyndigheten ägda förvaringslokaler måste ställas under godsvårdsföretagets ansvar. Hamnmyndigheten bör härvid ställa villkor beträffande rörelsens bedrivande och insyn i rö­relsen avtalsvägen samt tillse att trafikens Intressen tillgodoses liksom också att hamnens anläggningar och byggnader blir ändamålsenligt nyttjade.

Generaltullstyrelsen framhåller, att det från tullverkets synpunkt är angeläget att godshantering och godsvård koncentreras till så få termi­naler som möjligt. En sådan koncentration gör det möjligt för tullver­ket att på ett effektivt sätt utnyttja sina resurser och för transport­företagen alt i stor uisträckning utnyttja effektiva hanteringsredskap och alt samordna de olika iransporlflödena. Styrelsen fortsätter.

1 samband härmed må nämnas att hamnutredningens betänkande "De svenska hamnarna" (SOU 1969:22 och 23) innehåller förslag om bildande av särskUda godshanteringsförelag för samordning av de hamnoperativa verksamheterna. Hamnutredningen förordar att endast

Prop. 1972:110

v

39

ett sådant företag bildas i varje hamn och att della byggs upp med sluveriföretaget i hamnen som kärna. Denna rekommenderade ordning ligger sålunda väl i linje med tullverkets önskemål atl godshanteringen fördelas på så få händer som möjligt. Då det bör ankomma på general­tullstyrelsen att pröva frågan om godkännande av privata godsvårdare, bör styrelsen i samband därmed även ha möjlighet att beakta nämnda önskemål. När det gäller godkännande av endast tillfälliga godsvårdare bör prövningen dock även kunna ankomma på vederbörande lokala tullmyndighet.

Enligt generaltullstyrelsen torde sannolikt något som i praktiken närmar sig monopolisering av den privata godsvården bli oundviklig på vissa orter. Risken för att en sådan monopolisering i praktiken skulle ge upphov till en oskälig laxesältning anses emellertid inte kunna be­dömas som särskilt överhängande. Enligl styrelsens mening bör dock tullagstiftningen utformas så att statsverkel redan från början har möjlighet att på lämpligt sätt påverka godsvårdsföretagens taxesättning, i den mån behov därav visar sig föreligga. Med hänsyn lill den fak­tiska monopolisering som sålunda kan uppkomma i fråga om gods­vården bör såsom vUlkor för utövande av godsvårdsverksamheten bl, a, gälla att godsvårdare inle skall få vägra motta importgods, såvida inte godtagbara skäl härför visas föreligga.

Styrelsen delar kommitténs uppfatlrung rörande omfattningen och principema för tuUverkets godsvård, men anser det troligt att tullverkets traditionella godsvårdsverksamhel inte kommer att kunna avvecklas förrän efter viss övergångstid. Del lorde nämligen vara nödvändigt all i rimlig uisträckning beakla de svårigheter som övergångsvis måsle uppkomma för importörer på vissa orter vid en aweckling av tull­verkets godsvårdsverksamhel och trafikens intresse av en smidig över­gång. Genomförandet av den nya lerminalproceduren bör därför ske med viss försiktighet.

Styrelsen berör slutligen vissa lokalfrågor.

Tullverket bör såsom ovan berörts bl, a, äga rätt att föreskriva vissa villkor för att gods skall få lossas eller passagerare få gå i land vid en terminal. Sålunda bör det i en godsterminal finnas utrymmen och anordningar för tullverket att tullklarera transportmedel och vidta åtgärder för tullkontroll eller för undersökning av gods eller för andra förrättningar som transportföretaget önskar utförda vid terminalen. Vidare torde kontroU av resandetrafiken inte kunna ske på ett tillfreds­ställande sätt om inte lokaler för passagerarvisitation och därmed jäm­förliga utrymmen tUlhandahålls av vederbörande förelag. Beträffande behovet av lokaler i dessa terminaler föratsätter styrelsen atl hemlag­ningssystemet får tUl följd att särskilda för tullverket iordningställda lokaler för tullklarering av gods kommer att behövas endast i de större terminalerna och i dessa i tämligen begränsad omfattning för gods­undersökning o. d. Kontrollen av hemlagarnas deklarationer bör kunna koncentreras tUl en eller ett par avdelningar vid varje tullanslalt och någon anlednuig att förlägga den till godsterminalerna torde inte finnas.

Prop. 1972:110

40

SAS, som enligt särskilt tillstånd av generaltuUstyrelsen ansvarar för godsvården vid Arlanda flygplats sedan år 1962 och vid Torslanda flygplats sedan år 1968, tar upp frågan om flyggodsterminaler. Bolaget hävdar att allt gods vid en och samma flygplats bör koncentreras tUl en enda terminal. På det sättet uppnås en samlad godsmängd av sådan omfattning att rationella hanterings- och lagringsmetoder kan införas. Varje uppdelning av verksamheten på flera terminalhållare minskar enligt SAS automatiskt möjligheterna till en rationeU stordrift och ökar kostnaderna för konsumenten. Skulle detta oaktat någon fraktförare känna det av konkurrensskäl särskilt besvärande atl anlita den gemen­samma terminalen kan han få tillstånd alt etablera egen terminal-verksamhet.

Departementspromemorian (3 och 6 §§)

Kommitténs förslag om hemtagning och privat godsvård har i princip införts eller förutsatts i departementspromemorian. Denna förutsättei också att hemtagningsimportörs rält att förfoga över vara kan in­skränkas i de särskilda bestämmelserna om importförbud.

Remissyttrandena

Departementspromemorians förslag tUlstyrks eller lämnas i huvudsak utan erinran av remissinstanserna, Sveriges industriförbund m. fl, och Svenska företagares riksförbund har dock invändningar mol förslagets utformning.

Av de tUlstyrkande remissinstanserna gör endast ett par närmare uttalanden, Kommerskollegium anser sig kunna tillstyrka förslaget en­dast under förutsättning att tillämpningen ges en från säkerhetssyn­punkt rimlig utformning och hänvisar tUl vad det har anfört i yttrandet över kommittéförslaget. Godkännande och registrering av hemtagnings­importör bör endast meddelas under de förutsättningar kommittén upp­ställt. Prövningen bör göras beroende av importörens varuområde så­tillvida atl strängare krav bör ställas på importörens resurser för full­görande av sina åligganden i sammanhanget och på tullverkets kontroll­möjligheter när fråga är om områden förbundna med svårare klassifi­cerings- eller andra problem. Kraven bör kunna medföra att vissa om­råden helt utesluts. Tullverket har mycket omfattande övervaknings­uppgifter i fråga om s, k, allmänfarligt gods och importreglerade varor. Bl, a. med hänsyn härtill bör särskild uppmärksamhet ägnas åt frågan om vUka krav som skall uppställas på innehållet i anmälningshand­lingarna, såväl fraktförarens som hemtagarens. Vidare måsle fömtsättas att tullverket ges erforderliga resurser för den efterhandskontroU som är förbunden med systemet samt såväl befogenhet som resurser för övervakningen av tullgods under transport eller lagring. När det gäller

Prop. 1972:110

:

41

frågan om inskränkningar i rätlen att förfoga över varor vars införsel är reglerad med slöd av den allmänna importförbudskungörelsen finner kollegiet särskild försiktighet påkallad. Rent hemtagningsförbud kan vara nödvändigt eller mest ändamålsenligt. Det är kollegiets bestämda uppfattning alt fri dispositionsrätt i varje fall ej bör ifrågakomma förr­än licens eller motsvarande handling företetts.

Också Sveriges kemiska industrikontor tillstyrker det nu föreliggande lagförslaget. Kemikonlorel utgår härvid från att lagförslaget följt re­servantema i denna fråga och anför följande.

Det bör i sammanhanget observeras, alt sedan betänkandet avgavs har ytterligare skäl tUlkommit som motiverar det nu föreslagna för­farandet. Sålunda har en ny livsmedelslag antagits, vilken ställer ökade krav på saluförda livsmedel. Kontrollen över att importerade varor fyller dessa krav bör inle utövas av hemtagaren, vUket hade blivit fallet om denne givits rätt att förfoga över importerade livsmedelsprodukter före förtullningen.

En lag om mUjöfarliga varor är också i vardande, och det är sanno­likt att denna kommer att stipulera villkor för saluförandet av ett flertal produkter. Även efterlevnaden av denna lag bör vad gäller import­varor övervakas av tullmyndigheten tUl förhindrande av all ur mUjö­synpunkt olämpliga varor kommer ut på marknaden.

Sveriges industriförbund m. fl. är av den uppfattningen att lagförsla­get om hemlagningsproceduren bör omarbetas och utformas i enlighet med kommittéförslaget. Enligt organisationemas mening bör tuUagen ge klart och otvetydigt uttryck för tullagstiflningskommitténs uppfatt­ning att det inte kan anses ändamålsenligt alt införa något generellt förbud att la hemtagel gods i anspråk innan tulltaxeringen avslutats eller tullverket dessförinnan inte funnit hinder föreligga från import­regleringssynpunkt.

De understryker vidare särskUt angelägenheten av alt kommitténs förslag rörande förfogandeförbud förverkligas. Kommitténs förslag på denna punkt är all det bör ankomma på generaltullslyrelsen atl i samråd med vederbörande licensmyndigheter meddela förfogandeför­bud begränsat lill bestämda importkategorier, definierade så att de omfattar importreglerade varor med endast den utvidgning som be­finns nödvändig för att ernå klara och för importören lätt tUlämpbara regler. Förslaget kan enligl förbundet knappast anses innebära några väsentliga risker för att gällande imporlregleringar skulle kunna kring­gås. Utöver alt ådömas straff skulle elt förelag, som missbmkar be­stämmelsema, inte endasl förlora möjligheten till fortsatt hemlagning utan också riskera alt i fortsättningen inte erhålla importlicenser över huvud taget. Möjligheten tiU så starka sanktioner bör innebära tiU­räckliga garantier mol missbmk.

Svenska företagares riksförbund, som tidigare tiUstyrkt kommitténs förslag om hemtagning, anser fördelama med det nya lagförslaget när-

Prop. 1972:110

42

mast obefintliga såvida importören inte fritt får förfoga över importerat gods innan det förlullats. Del understryks vidare såsom önskvärt att importören därvid även ges rält alt begagna godset som om det vore förtullat. I annat fall är en förvaring hos importören knappast förmån­ligare än förvaring i särskUt tullager. Det väsentiiga är att fördröjningar inle uppstår vid tullbehandlingen. Effektiva korrektiv torde finnas för att en tulldeklaration i efterhand inle skall missbrukas.

Departementschefen

Den nuvarande ordningen i fråga om tullklarering och tullkontroll bygger på en i väsentliga delar föråldrad lagstiftning. Författningarna på området främst tullstadgan motsvarar inte längre de krav som måste ställas på en modern lagstiftning. Härigenom har tullproce­duren trots att en rad ålgärder i reformerande riktning genomförts kommit att framstå som otidsenlig mol bakgrunden av den snabba ut­veckling som på senare tid ägt rum inom utrikeshandel, transportteknik och vamhantering liksom på en rad andra för tullverkets arbete väsent­liga områden.

De nu i korthet berörda förhållandena föranledde mig att tillkalla särskilda sakkunniga för att göra en allm'än översyn av de författnings­bestämmelser som reglerar tuUklareringsförfarandet, tullkontrollen och därmed sammanhängande frågor. Resultatet av tullagstiftningskommit­téns arbete föreligger nu till bedömande tillsammans med en inom fi­nansdepartementet utarbetad promemoria med lagförslag som i huvud­sak bygger på kommillébetänkandena och de remissyttranden som av­getls i frågan.

Huvudregeln för tulltaxeringen enligl tullstadgan är atl den skall ba­seras på en undersökning av varoma i varje särskilt fall. Att klassifi­cera de inkomna varorna enligt tulltaxan och bestämma deras tullvärde m, m. vilar liksom fastställandet av tull och andra införselavgifter hell på tullverket. Omhändertagandel av varorna i avvaktan på förtullning­en ankommer i princip också på tullverket, I praktiken har förfarandet utvecklats så att godsundersökning inte förekommer annat än i be­gränsad omfattning. Taxeringen sker i regel främst på gmndval av handlingar som företes vid införseln och uppgifter från importören, s, k, avancerad tulltaxering, I viss utsträckning har ett frivilligt deklara­tionssystem tillämpats försöksvis. Slutligen har likaledes försöksvis in­förts en ordning som tillåter godsvård i privat regi,

TuUagstiftningskommitléns förslag innebär att tullproceduren vid im­port reformeras i väsentUga hänseenden. Sålunda föreslås bl, a. atl im­portörer skall få ta hem sitt importgods utan föregående tulltaxering. Vidare föreslås att tullverkels godsvård i princip ersätts med godsvård i privat regi. Sistnämnda förslag innebär att speditörer, transportföretag

Prop. 1972:110

43

och andra företag får tillstånd alt ta emot och förvara oförtuUat im­portgods på särskilt upplag, Tulllaxeringen skall enligt förslaget i hu­vudsak grundas på uppgifter som lämnas av importören. Jag går nu närmast in på att behandla förslagen om hemtagning och godsvård.

Enligt kommitténs förslag till hemtagningsförfarande skall importör, som godkänts och registrerats för ändamålet, få ta hem sitt importgods innan det tulltaxerats. Vidare föreslås att importörerna skall frilt få förfoga över gods som tagits hem, dvs, bearbeta, försälja eller vidta andra ålgärder med detta. Vissa undanlag föreslås dock. AUmänfarligl gods bör inte få lämnas ut för hemtagning innan föreskrivna införsel­villkor blivit iakttagna. Gods som är föremål för införselreglering skall efler hemtagning vara underkastat förfogandeförbud så länge föreskriv­na införselvillkor ej uppfyllts. Två kommittéledamöter har reserverat sig mol kommitténs förslag i fråga om hemtagares rätt att förfoga över importgodset. Reservanterna har föreslagit att generaltullslyrelsen i sam­råd med vederbörande licensmyndigheter får meddela dispens från ett generellt förbud alt ta hemtaget gods i anspråk. Lagförslaget i departo-menlspromemorian bygger i princip på kommittéförslaget.

Vid remissbehandlingen av kommittéförslaget och departementspro­memorian har i del slora hela inga väsentliga erinringar framförts mot att etl hemtagningssyslem införs. För egen del finner jag det uppenbart all stora fördelar står att vinna genom en sådan reform när det gäller alt effektivt rationalisera behandlingen av importgodset. Ur den synvin­keln är hemlagningssystemet en huvudpunkt i de nu föreliggande för­slagen. Mot bakgmnd av det deklarationsförfarande som jag föreslår i del följande synes det föreslagna systemet också erbjuda tUlfredsstäl­lande garantier för att de bestämmelser som i olika hänseenden gäller för importen kommer att bli iakttagna.

När det gäller omfattningen av det varuområde som möjligheten till hemlagning skall avse föreligger i stort sett allmän enighet om all s. k. allmänfarliga varor skall vara undantagna så länge föreskrivna införsel­villkor ej är uppfyllda. Någon närmare bestämning av vad som skall innefattas i begreppet allmänfarliga varor har emellertid inle gjorts av kommittén. Också enligt min mening bör ett principiellt undantag från hemtagningsmöjligheten göras för allmänfarliga varor. För alt undan­lagets omfattning skall kunna närmare fastställas erfordras emellertid en mer ingående genomgång av gällande bestämmelser i samråd med berörda myndigheler. Det lorde få ankomma på de sakkunniga, som den 22 juni 1972 (Fi 1972: 5) tillkallats närmast för att se över andra tullagstiftningsfrågor än de nu aktuella, att göra en sådan genomgång. Undantagen från hemtagningsrätten lorde med ledning härav kunna få faststäUas av Kungl. Maj:t eller den myndighet Kungl. Maj:t bestämmer.

Vad angår övriga importreglerade varor råder delade meningar bland remissinstanserna. Frän näringslivels sida närmast företrädare för de

Prop. 1972:110

44

organisationer som avgett ett gemensamt yttrande har man i princip tillstyrkt kommitténs förslag att rätt tUl hemtagning väl skulle medges men att förfogandeförbud skulle gälla till dess licens eller annat till­stånd företes. Förfogandsförbudet skulle meddelas av generaltullslyrel­sen i samråd med vederbörande licensmyndighet och innefatta klart avgränsade varugrupper. Från närmgslivets sida synes man dock helst se att det ges fri dispositionsrätt till varorna. Man framhåller att en fri dispositionsrätt med föreliggande sanklionsmöjligheler knappast skuUe skapa någon särskild risk för missbruk. Kommerskollegium å sin sida har i första hand förordat väsenUiga inskränkningar i hemtagnings­rätten. KoUegiel synes emellertid inte motsätta sig att vissa jämkningar görs i förhållande till de i första hand uppställda kraven. Kollegiet framhåller dock att en noggrann prövning måste göras innan hemlag­ningsrätt beviljas och alt stränga krav bör ställas när importen omfattar varor som kan vålla stöiTe problem i fråga om klassificering eller i andra hänseenden. Dessa krav borde kunna medföra atl vissa områden helt utesluts från hemlagningsrätten. Det är kollegiets uppfattning att fri dispositionsrätt över importreglerade varor i varje fall ej bör ifrågakom­ma innan licens eller annat tUlstånd företes. Flertalet övriga remiss­instanser ansluter sig till kommittéförslaget,

Etl ställningstagande till denna fråga' måste givetvis liksom till frågan om införande av ett hemtagnmgssyslem över huvud taget bli beroende av en avvägning mellan önskemålet om en snabb godsbehand­ling och kraven på säkerhet i tillämpningen av gällande bestämmelser. Att den i olika hänseenden gällande importregleringen upprätthålls måste i varje fall vara ett självklart krav. Övervägande skäl talar emel­lertid enligt min mening för att den av kommittén föreslagna lösningen all importreglerade varor i princip får tas hem men underkastas för­fogandeförbud godtas. Det bör dock få ankomma på Kungl. Maj:t eller, efter Kungl. Maj:ls bemyndigande, berörda myndigheter att närmare beslämma omfattningen av ett förfogandeförbud. En sådan ordning möjliggör också all beslämmelsema kan anpassas efter de erfarenheter som vinns vid tillämpningen. 1 ett sådant bemyndigande bör ingå såv'äl möjlighet aft undanta importreglerade varor från förfogandeförbudet som möjlighet att sk'ärpa detta tUl att omfatta även hemtagning. Även frågan om förfogandeförbudels omfattning och närmare utformning torde få behandlas av de förut n'ämnda saklcunniga.

Vad sedan angår frågan om vilka som skall kunna få tillstånd till hemtagning har kommittén föreslagit att sådant tillstånd bör lämnas endast här i landet etablerade företag som mer regelbundet importerar varor från utiandet och som har resurser för att fullfölja de åligganden som följer av hemtagningsförfarandet. Det fömtsätts att rörelsen bedrivs under sådana former att tullverket genom inspektionsbesök och bokfö­ringsgranskning kan tillfredsställande kontrollera avgivna tulltaxerings-

Prop. 1972:110

45

uppgifter. Jag har intet alt erinra mot kommitténs förslag i denna del. Någon anledning alt också låta speditörer och liknande företag i all­mänhet få tUlstånd till hemtagning anser jag sålunda inte föreligga. Syftet med hemlagningssystemet är inle att skapa en ny form för lag­ring av importgodset på väg tUl sin destination ulan att underlätta för de egentliga Importörema att snabbt få hem godset.

Jag förordar sålunda att elt hemtagningssyslem för imporlgods enligt nu angivna riktlinjer införs. Enligl min mening bör endast de allmänna gmndema för hemtagningsrätten införas i en ny tullag. De närmare be­stämmelsema bör utfärdas av Kungl. Maj:t eller, efter Kungl. Maj:ls bemyndigande, av generaltullstyrelsen.

Jag övergår härefter till förslaget om införande av privat godsvård vid import.

Som framgått av det tidigare anförda är grundprincipen vid importen sedan gammalt att tullverket skall ta hand om gods i avvaktan på för­tuUning eller annan tullklarering. Att gods sålunda måste tas in i tullo­kal eller på annat sätt direkt bevakas av tullverket har emellertid kom­plicerat godshanteringen vid transport och spedilion och försvårat samordningen av olika moment i denna. Sedan etl anlal år har därför vid sidan av tullverkels godsvård på prov tillämpats ett system med privat godsvård under tullverkets tillsyn. Erfarenhetema av denna verksamhet har varil övervägande goda och tullagstiftningskommittén föreslår nu alt tullverkets godsvård i princip ersätts av privat godsvård. Förslaget innebär alt lullverkel skall godkänna företag som får bedriva godsvårds­verksamhel under tullverkets tUlsyn. Dessa företag får i avvaktan på tullklareringen förvara godset på särskilt upplag och svara för att för­tuUning eller annan tullklarering kommer till stånd och att gods inle kommer ut i fria marknaden utan tullverkets medgivande.

Förslaget har i allt väsentligt tiUstyrkts vid remissbehandlingen. Även jag biträder förslaget. Liksom införande av den nya hemtagningsproce­duren kan ett överförande av den egentliga godsvården i privat regi på etl effektivt sätt bidra tUl rationalisering av godshanteringen vid impor­ten. De upplag där sådan godsvård bedrivs har i lagförslaget benänmls tullupplag.

Både kommittén och flera remissinstanser har tagit upp till diskussion frågan om fortsatt medverkan i godsvården från tullverkets sida. Allmän enighet har härvid rått om att tullverket övergångsvis innan den nya ord­ningen stabiliserats fortsätter alt ta hand om varor som skall tullklare­ras. Att så sker är uppenbarligen en nödvändighet. Jag vill endast un­derstryka att tullverket självfallet bör se till att anpassningen till den nya ordningen sker på elt praktiskt och smidigt sätt och så att de olika trafikantkategoriemas intressen tillgodoses i rimlig ulslräckning. I den mån tullverket svarar för godsvård bör för denna las ut avgifter.

Prop. 1972:110

46

"Vid remissbehandlingen har framhållits att del kan vara nödvändigt att tullverket åtar sig den godsvårdande funktionen i monopolsituatio­ner. Jag kan i och för sig förstå denna synpunkt, men jag finner inte anledning la ställning till detla spörsmål i förevarande sammanhang.

Vad sedan beträffar taxesältningen inom den privata godsvården, rå­der allmän enighet om atl någon reglering av avgifterna inte nu bör in­föras. Jag ansluter mig tUl denna ståndpunkt. Om missförhållanden här­vidlag senare skulle uppkomma får frågan om lämpliga åtgärder tas upp till närmare prövning. De närmare villkoren för utövande av privat gods­vård eller terminalrörelse torde utöver de allmänna föreskrifter som lämpUgen bör ankomma på Kungl. Maj:t att utfärda få bestämmas i samband med att tillstånd lill verksamheten lämnas. Ett sådant villkor bör vara alt godsvårdsföretaget skall tUlgodose behovet av förvaring av oförtuUat gods på orten. I anslutning härtill vUl jag påpeka att tullags-förslaget innebär skyldighet för den som inför vara att lägga upp den på tullupplag, om den inte omedelbart förtullas eller tullklareras på an­nat sätt. Jag vill i delta sammanhang endast tillägga att den nya tullagen bör innehålla ett stadgande av innebörd, att godsvårdsföretag skall vara skyldigt att till tullverket utge vad som svarar mot tull och annan avgift för vara som lämnas ut utan tullverkets medgivande eller som förkom­mer.

För förhållandet mellan godsvårdsföretag och importör bör få gälla gängse civilrättsliga regler. 1 de fall tullverket har hand om godsvården bör förhållandet regleras i huvudsak enligt de grunder som gäller f. n. I delta sammanhang vUl jag slutligen beröra en annan fråga som också rör godshanteringen i samband med förtuUning. Jag avser då den en­samrätt till handräckningsarbete som tUlkommer packhuskarlslagen i Stockholm, Göteborg, Malmö och Norrköping och på några andra or­ter. På de förstnämnda orterna består ensamrätten av ålder ulan stöd i någon författning, i övrigt grandas den på en bestämmelse i tullstad­gan. Såväl tullagstiftningskommittén som remissinstanserna anser att packhuskarlslagens ensamrätt bör upphöra i och med införandet av det nya godsvårdssystemel. Jag delar denna uppfattning. Jag utgår från att packhuskarlama i betydande utsträckning kommer att beredas fortsatt arbete inom de förelag som övertar tullverkets uppgifter när det gäller godsvården. Den nya tullproceduren och avskaffandet av ensamrätten tUl handräckningsarbetet torde likväl medföra avsevärda problem för packhuskarlslagen. År 1968 tillsatte jag därför en särskild arbetsgrupp som fick i uppdrag att utreda konsekvensema av en aweckling av packhuskarlslagens ensamrätt och att efter överläggningar med företrä­dare för packhuskarlslagen lägga fram de förslag som utredningen kunde föranleda. Jag förutsätter att en uppgörelse mellan staten och packhuskarlslagen träffas före ikraftträdandet av en ny tullag.

Prop. 1972:110

47

Taxering ocb fastställelse av tull ocb annan avgift Gällande ordning

Tulltaxering definieras i 8 § tullstadgan som faststäUande av godsets art enligt tulltaxan och utförande av därmed sammanhängande be­stämningar. Häri inbegrips allt som behövs som underlag för att räkna ut tull och annan införselavgift.

Tulltaxan är uppställd efter den internationella nomenklaturen för klassificering av varor i tulltarifferna, den s. k. Brysselnomenklaturen, som är en systematisk vamnomenklatur för tulländamål. Denna om­fattar sammanlagt omkring 1 670 positioner. I samband med tulllaxe­ringen klassificeras godset även för statistiskt ändamål med hjälp av en nomenklatur med samma baspositioner som tulltaxan men med elt avsevärt större antal underpositioner (statistiska nummer). Dessa är samordnade med tulltaxans underpositioner. Anges en varas statistiska nummer är det därför klart hur varan skall klassificeras enligt tulltaxan. Vid tulltaxeringen använder man i praktiken endast de statistiska num­ren enligt den s. k. arbetstaxan, en tulltaxa kombinerad med en statis­tisk vamförteckning, som generaltullstyrelsen fastställt.

Varaförteckningen innehåller sammanlagt över 4 900 statistiska nummer, av vilka omkring 2 800 avser varor med värdelull, omkring 250 varor med kvantitetstull (mestadels vUctlull) och 1 600 ä 1700 varor med tullfrihet. I ett mindre anlal fall (omkring 140 nummer) uttas kombinerad vikt- och värdelull. Jordbruksavgifter (inklusive av­gifter för fiskprodukter) utgår vid mellan 300 och 400 av de tullfria statistiska numren, växlskyddsavgift vid omkring 60 tullfria eller tull-belagda nummer (dessa avgifter beräknas med enstaka undanlag efter kvantiteten). Vid sammanlagt omkring 100 tullfria eller lullbelagda sta­tistiska nummer kan punktskatter av olika slag komma i fråga. Slut­ligen är att märka att mervärdeskatt uttas för den övervägande delen av importen.

Ett annat viktigt moment i tulltaxeringen består i att bestämma va­rans tullpliktiga värde. Detta beräknas enligt regler i 3 § tulltaxerings-förordningen (1960:391, 3 § ändrad senast 1966:344) jämte följd­författningar. Dessa regler bygger helt på den internationella konven­tion om varors tullvärde som utarbetats av Tullsamarbelsrådel i Brys­sel till vilken Sverige anslutit sig. Enligt konventionen är det tuUpUktiga värdet (normalpriset) det pris som varan skulle betinga på införselorten vid försäljning i öppna marknaden mellan av varandra oberoende kö­pare och säljare. För vara som förvärvats genom köp baseras tullvärdet i praktiken oftast på det fakturerade priset, som justeras i den mån kö­pet avslutats under fömtsättningar som avviker från de i definitionen angivna, t, ex, då ekonomisk intressegemenskap eller ensamförsäljarav-tal föreligger mellan exportör och importör.

Prop. 1972:110

48

Vid tulltaxeringen skaU också andra bestämmelser i tuHlaxeringsför-ordningen beaktas, t, ex, beslämmelser om nedsättning av eller befri­else från tull.

Förfarandet vid tulltaxering regleras i tullstadgan och tulltaxerings-kungörelsen (1960: 392, ändrad senast 1972: 409), 1 den mån före­skriftema innefattar skyldighet för vamhavare eller importör att läm­na uppgifler eller förete handlingar stöder de sig dock på 2 § lull-taxeringsförordningen (2 § ändrad senast 1969: 466), Denna innehåller ett generellt åläggande för varuhavaren eller, i fråga om varor som förs in för annans räkning, demie att lämna de uppgifter och förete de handlingar som erfordras för tulllaxeringen.

Huvudregeln är enligt 145 § tullsladgan alt tulltaxering verkställs med ledning av vad som kommer fram vid undersökning av godset samt granskning av handlingar och uppgifter som föreligger vid tulltaxering­en. Om sådana handUngar och uppgifter finns föreskrifter i 1 § tuU-taxeringskungörelsen. Varuhavaren skall sålunda för att styrka införd varas beskaffenhet, kvantitet och värde, förete faktura eller motsvaran­de handling om tullmyndigheten inle finner undantag kunna medges med hänsyn tiU föreliggande omsfändigheler. Vidare skall han på an­fordran förete frakt- och försäkiingshandlingar samt andra handlingar som avser köp, försäljning eller avlämnande av varan. Även i övrigt åligger det varuhavaren att på anfordran lämna tillgängliga uppgifter av betydelse för tulllaxeringen. Beträffande varor som är underkastade värdeluU preciseras skyldigheten alt lämna uppgifler för bestämmande av varans tullpliktiga värde närmare i 9 och 10 §§ tulltaxeringskungö-relsen. Vad nu sagts om varuhavaren gäUer om varan förs in för annans räkning även denne. Med ledning av företedda handlingar och i övrigt erhållna uppgifter samt den undersökning av godset som finns erforderlig, verkställer förrättningsmannen tulllaxeringen och ut­färdar tullsedel, vari avgifterna anges.

Om de uppgifter som erfordras för tulltaxeringen lämnas i särskild deklaration skall tulltaxeringen erUigt 145 § tullsladgan ske på grund­val av denna. Den som så vill kan alltså avge deklaration. Vilka hand­lingar och uppgifter som i sådant fall skall lämnas har enligt 1 § lull-taxeringskungörelsen överlämnats åt generaltullstyrelsen att bestämma. Styrelsen har i cirkulär den 8 juli 1966 föreskrivit att tulldeklarationen skall innehålla uppgifter om varan i följande hänseenden, nämligen a) statistiskt nummer, b) tullsats, c) tullpliktig kvantitet och/eller tull-plUrtigt värde, d) tull samt e) vissa uppgifler för statistiskt ändamål. I fråga om vara för vilken skatt eller annan införselavgift än tull skall erläggas till tullverket skall deklarationen innehålla motsvarande upp­gifter om varans avgiftspliktiga kvantitet eller värde, avgiftssats och avgift, Föreskriftema innebär, att deklarationen i praktiken utgör en färdigskriven tullsedel som föreläggs tulltaxeringsförrällaren för gransk-

Prop. 1972:110

49

ning och fastställande, eventuellt efter korrigering. Till styrkande av de lämnade uppgifternas riktighet skall faktura eller motsvarande handling företes, om inte tullmyndigheten finner undantag kunna med­ges med hänsyn till föreliggande omständigheter. I fråga om företeende av handlingar och uppgifter skall i övrigt iakttas vad som g'äller vid tulltaxering enligt huvudregeln. Godset undersöks dels i ett mindre an­tal slumpmässigt utvalda fall, dels i fall där det finns särskild anledning. EnUgt föreskrifler, som utfärdals av generaltullslyrelsen, får uppgifter för tulltaxering i vissa faU lämnas av ombud för importören.

Vissa beslämmelser för det fall att tull eller annan avgift påförts med oriktigt belopp finns i förordningen (1928: 124) angående förfarandet i vissa faU vid oriktig avgiftsberäknmg hos tullverket (ändrad senast 1966: 347), kungörelsen (1928: 205) med tUlämpningsföreskrifter (änd­rad senast 1966: 348) och i särskilda föreskrifter, utfärdade av general-tullstjTelsen.

För krav på grund av ändrad debitering gäller en preskriptionstid av 60 dagar, om felet beror på oriktig tillämpning av tulltaxan, och av två år i andra fall. Tidsfristerna gäller dock inte om vamhavaren eUer hans ombud förfarit brottsligt eller eljest inte varit i god tro.

Närmare bestämmelser saknas om tulltaxering av gods, som varit föremål för varasmuggling. Om godset finns i behåll och i sin helhet för­klaras förverkat anses det i praxis att tull eller andra införselavgifter ej skaU utgå och alt redan erlagda avgifter skall restitueras.

Enligt 15 § tulltaxeringsförordningen kan Kungl. Maj:t eller, efter Kungl. Maj:ts förordnande, generaltullslyrelsen när särskUda skäl före­ligger helt eller delvis medge befrielse från tull eller återbetalning av tuU. Motsvarande bestämmelser finns i 46 § förordningen (1959: 92) om förfarandet vid viss konsumtionsbeskattning (46 § ändrad senast 1971: 72) och i 76 § förordningen (1968: 430) om mervärdeskatt (76 § ändrad senast 1971: 71).

Komnuttéförslaget

Kommittén anser, att tulltaxeringen i största möjliga utsträckning bör grandas på uppgifter som lämnas av importören och att godsundersökning bör komma i fråga endast för kontroU i särskUda faU samt då man inte utan avsevärd olägenhet kan få erforderliga uppgifter om varan på annat sätt. Enligt kommittén bör importören därför vara skyldig att tillhandahålla dels uppgifter, som behövs för fastställandet av det tuUpUkliga värdet, dels uppgift om varans tullpliktiga kvantitet, dels också sådana uppgifter om varans beskaffenhet att dess klassificering en­ligt gällande tulltaxa med statistisk vamförteckning kan bestämmas med ledning därav. Däremot har kommittén ansett, att uppgifternas anpass­ning för tulländamål, dvs. angivandet av det statistiska numret och ut­räknandet av det tullpliktiga värdet, bör verkstäUas av tuUverkets tjäns-

4   Riksdagen 1972.1 saml Nr 110

Prop. 1972:110

50

teman, i den mån inte importören finner det mera praktiskt att själv utföra detta arbete. Vid mer sporadisk import bör importören ej åläggas skyldighet alt lämna andra uppgifler än sådana som är tUlgängliga för honom, om det får anses skäligt att upplysningar införskaffas i annan ordning, t. ex. genom godsundersökning.

Beträffande tiden för anmälan till förtuUning föreslår kommittén att hemtagaren skall inom tio dagar efter utgången av en tiodagarsperiod, varunder hemtagningsanmälan avgetts, anmäla godset tUl någon form av tullklarering, t, ex. förluUning, uppläggning på kredillager eller åter­utförsel. När det gäller varor som förvaras på kreditlager, skall enligt kommittén anmälan tUl förtuUning göras inom tio dagar efler utgången av varje tiodagarsperiod, under vilken gods tagits ut från lagret. I övrigt föreslås inte någon form av periodicering av förtullningsanmälningarna. Kommittén framlägger vidare ett förslag om ett o m b u d s f ö r-farande enligt vilket tulltaxeringsuppgifter får på uppdrag av im­portören avges av en annan fysisk eUer juridisk person som god­känts av generaltullstyrelsen. Av ombudet lämnad uppgift om förhål­lande, som ombudet inte själv känner till, skall vara grundad på skrift­Ug eller annan bevislig uppgift från importören. Uppgift om förhållande, som är gemensamt för flera vamsändningar som vänias anlända under närmaste sexmånadersperiod, får importören avge på en gång för aUa sändningarna.

Kommittén föreslår vidare, att lokal tullmyndighet skall ha befogenhet alt inom viss tid besluta om ändring av verkställd tulltaxering, omtull­taxering, när myndigheten finner, att tulltaxeringen är felaktig. Om­tulltaxering bör, oavsett om över- eller underdebitering ägt rum, kunna ske på myndighetens eget iiuliativ eller efler framställning av impor­tören. Importör, som är missnöjd med verkställd tiUltaxering skall en­ligt förslaget liksom hittills kunna söka rättelse genom besvär hos gene­raltuUstyrelsen och i förekommande fall fuUfölja dessa i högre in­stans. Kommittén föreslår dock, att tull eller andra avgifter som tull­verket uppbär inte skaU efterdebiteras, om det med hänsyn till omstän­dighetema framstår som uppenbart oskäligt. Vidare föreslås att tull och andra införselavgifter skall kunna efterdebiteras inom fem år om felet föranletts av att importören lämnat oriktiga uppgifter eUer underlåtit att lämna uppgifter som det ålegat honom att lämna. Om felet inte be­ror på att importören lämnat oriktiga uppgifter bör enligt kommittén preskriptionstiden fastställas tUl sex månader.

I sin motivering konstaterar kommittén inledningsvis att frågan om tuUtaxeringsförfarandets utformning i första hand gäUer i vilken ut­sträckning förfarandet skall baseras på en undersökning av varan eller på uppgifter om varan, 1 praktiken måste, framhålls det, tulltaxeringen ofta grundas på uppgifter av importören eller exportören. Framför allt gäUer detta om uppgifler om värdet.

Prop. 1972:110

51

Om tulltaxeringen skall baseras på undersökning av godset måste det­ta transporteras, emballage öppnas och ofla packas upp, viklluUbelagt gods måste vägas osv. Tulltaxering på grundval av uppgifler om godset innebär därför enligt kommittén en mycket betydande rationalisering. Om etl sådant förfarande utformas på lämpUgt sätt, erbjuder det också tillräcklig säkerhet. I överensslämmelse härmed anser kommitién att tulltaxeringen i slörsla möjliga utsträckning bör ske utan att godset un­dersöks och alt taxeringen i stället bör gmndas på lämnade uppgifter. Endast för kontroll i särskilda fall och när man inte utan avsevärd olä­genhet kan få erforderliga uppgifter om varan på annat sätt bör under­sökning av godset komma i fråga.

Beträffande uppgiflsskyldighelen påpekar kommittén atl det är svårt all ålägga exportören, som befinner sig utomlands, skyldighet att lärana uppgifler. Framför allt med hänsyn lill atl möjligheterna atl ställa ex­portören till ansvar för felaktiga uppgifler är mycket små, finner kom­mittén att det bör ankomma på importören att lämna de uppgifter som behövs för tulltaxeringen. Denne har visserligen i regel inle någon på egen iakttagelse grundad kännedom om en sändnings innehåll och man kan inle gärna kräva alt han regelmässigt skall förvissa sig därom genom att undersöka godset före tulllaxeringen. I den mån fråga är om förhål­landen som importören inte har omedelbar kännedom om finner kom­mittén att man därför får acceptera att han stöder sig på uppgifter från exportören exempelvis i faktura. Läninar importören sådana uppgifter i god tro bör något ansvar uite kr'ävas ul av honom om uppgiftema skulle vara felaktiga. Däremot anser kommittén att man rimligen bör kunna fordra att han underrättar tullverket om han finner alt tidigare lämnade uppgifler var felaktiga.

När det gäller uppgiftsskyldigheiens omfattning hävdar kommittén alt denna i första hand bör avse uppgifler som är tUlgängliga inom före­taget, oavsett om de kan hämtas ur faktura eller andra kommersiella handlingar rörande importen eller de eljest är tUlgängliga, För att be­stämma varornas tullpliktiga kvantitet och värde är de uppgifter som kan erhållas på detta sätt i regel tillräckliga. Om varas beskaffenhet an­ses importören, åtminstone såvitt angår den yrkesm'ässiga importen, i de flesta fall också ha tUlräckliga kunskaper vid tulllaxeringen.

1 den mån importören emellertid saknar uppgifler som behövs för tulltaxeringen uppkommer frågan om han bör vara skyldig att skaffa fram dem, t. ex. genom förfrågning hos exportören. En importör med hemtagningsrätt måste lämna alla de uppgifler som behövs för tulltaxe­ringen även om det från rent kommersiell synpunkt inte föreligger nå­got behov för honom att k'änna tiU vissa av dem. Att skaffa fram dessa uppgifter bör emeUertid enligt kommittén inte bereda några större svå­righeter. 1 den mån hemlagningssystemet däremot inte tiUämpas, har tullverket möjlighet att skaffa felande uppgifter om godsets beskaffen-

Prop. 1972:110

52

hel genom undersökning av godset. Hur långt denna möjlighet skall ut­nyttjas eller importören skall inhämta felande uppgifter får enligl kom­mittén bli beroende av en skälighetsbedömning, I fråga om mera spora­disk import och särskUt icke-komraersiell import är det rimligt att i all­mänhet inte avkräva importören andra uppgifter än sådana som är till­gängliga hos honom. Gäller det upprepad import av kommersiell natur bör man i princip kunna begära att importören gör sig underrättad om vUka uppgifter som kan vara av betydelse för tuUtaxeringen och inför­skaffar dessa. I allmänhet torde det ligga i hans eget intresse att på delta s'ätt underVåtta tulltaxeringen.

Kommittén tar härefter upp frågan humvida importören skaU ange varans statistiska nummer eller endast Våmna sådan beskrivning av va­ran att förrättningsmannen därav kan fastställa det statistiska numret och huruvida importören skall ange ett uträknat tullvärde eller endast primämppgifter om fakturabelopp, frakt och andra omkostnader m. m. Om importören inte skulle åläggas att ange varas statistiska nummer och uträknat tullvärde skulle tullverket få göra det. Avgörande för hur denna arbetsfördelning skall ske bör enligt kommitténs mening vara vilket som är mest rationellt från säkerhels- och andra synpunkler. Kommittén anför bl. a. följande beträffande frågan om det bör ankom­ma på importören att ange varas statistiska nummer och uträknat tull­värde.

Angivande av statistiskt nummer kräver förtrogenhet inte blott med tulltaxan som sådan utan även med dess tillämpning, vilket kan vara en mycket intrikat uppgift som fordrar ingående studium av anvisningar och prejudikat. Varje särskild importör rör sig emellertid mestadels inom ett begränsat varuområde, det är ofta fråga om återkommande import, och han har möjUghet att hos tullverket få upplysning om tUl-lämpligt statistiskt nummer. I många fall torde en precisering av numret vara en lättnad jämfört med en beskrivning av varan. Kravet på angi­vande av statistiskt nummer kan för övrigt mjukas upp, så att uppgiften vid eventuellt föreliggande tolkningssvårigheter lämnas endast såsom yrkande men då kompletleras med en tUlräckligt utförlig vambeskriv-ning för att tjänstemannen skall kunna bestämma numret. Givet är atl faststäUandet av numret med ledning av varans egenskaper görs i aUmän­het säkrast av tullverkets experter. Gäller det upprepad import, kan det emellertid Vcua mera rationellt, att importören med hjälp av lämpUga register anger det en gång fastställda numret.

Beträffande tullvärdeberäkningen anför kommittén följande.

TUlämpningen av tuUvärdebestämmelserna kan ibland vara så intrikat att särskild expertis är erforderlig. I de flesta fall kan emellertid tull­värde beräknas på grandval av fakturapriset med tUlägg eUer avdrag av poster, som kan direkt hänföras tiU ifrågavarande sändning (t. ex. frakt, försäkring, tull, rabatter). Humvida föratsättningar för ett sådant förfarande är för handen måste, oavsett vem som skall utföra beräk­ningama, klargöras genom uppgifter, som lämnas av importören. Detta kan ske genom ett frågeformulär, som utformas så att det tydligt fram-

Prop. 1972:110

53

går vilka tUlägg eller avdrag som skaU göras. Förutsatt atl denna me­todik kan tUlämpas är uträkningen av lullvärdet en fråga om enkla räkneoperationer, vilka dock ibland kan kräva ett inte obetydligt ar­bete. Gäller det större importörer, som kan ha särskild personal för än­damålet, torde man kunna rälcna med att denna genom sin förtrogenhet med företaget och dess leverantörer har väl så slora fömtsättningar som tuUverkets personal att fuUgöra della arbele snabbt och effektivl, gäller det mindre importörer där personalen endast sporadiskt sysslar med sådant arbele torde däremot tullverkets specialutbildade personal vara bättre skickad för uppgiften i fråga.

Kommittén diskuterar härefter närmare olika synpunkter på frågans lösning och anför.

Förutsättningarna för att kunna fullgöra transformeringen av upp­giftema om varans beskaffenhet och värde tUl statistiskt nummer och tullvärde är otvivelaktigt störst när det gäller företag med stor import av ofta återkommande varuslag. Sådana företag torde emellertid i stor utsträckning komma att begagna sig av det av kommitién föreslagna hemtagningsförfarandet, och vid detta förfarande minskar det företräde som importören i vissa hänseenden skulle ha framför tullverket, när det gäller utförande av arbetet i fråga. Förfarandet innebär nämligen, att tulltaxeringen verkställs av en för varje importör bestämd tullan­stalt, vilket gör det möjligt att hos tullverket koncentrera arbetet med visst företags unport till en viss tjänsteman, eller gmpp av tjänstemän, som kan förvärva särskUd erfarenhet och mtin beträffande detta företags speciella förhållanden samt lägga upp lämpliga register över företagets importvaror.

Beträffande verkningarna på tullproceduren i övrigt bör särskUt be­aktas att det kan möjliggöra en snabbare handläggning av tuUtaxeringen hos tullverket, om uppgifterna lämnas i sådan form att de direkt kan läggas till grund för debiteringen av tullen. Fördelama från nu berörda synpunkter av att transformeringen anförtros åt importören är dock beroende av uppgiftens riktiga fuUgörande. Förekommer felaktigheter i större omfattning, kan resultatet bli det motsatta. Framhållas bör också att den snabbare tulltaxering, som lämnandet av en "färdigställd" de­klaration kan medge, blir av mindre intresse i den mån hemtagningsför­farandet kommer till användning, eftersom godset då lämnats ut tUl mot­tagaren före tulltaxeringen.

I det frivUliga deklaralionssystem som sedan något år tillämpas i vårt land lämnar importören uppgift om statistiskt nummer och uträknat tuU-värde (ävensom tullsats och tullbelopp). Förfarandet har hUtills endast fått ringa anslutning (omkring 7 % av antalet tuUtaxeringar). Detla vi­sar, att det övervägande antalet importörer funnit systemet mindre för­delaktigt än det eljest tiUämpade förfarandet, men det säger inte något om utfallet av en allsidig bedömning av den arbetsfördelningsfråga som det här gäUer. Framför allt på gmnd av systemets frivUlighet är därvid vunna erfarenheter ofta även i övrigt av begränsat värde för bedöm­ningen av denna fråga. Kommittén har emellertid fäst sig vid att dekla­rationerna förhållandevis ofta varit felaktiga. I den mån man kan våga dra några slutsatser av de erfarenheter som hittUls vunnits pekar de enligt kommitténs uppfattning knappast på att ett allmänt överlåtande av transformeringsarbetet på importören skulle vara den mest rationella lösningen.

Prop. 1972:110

54

Betraktar man härefter förhållandena i utiandet finner man, att där tiUämpade deklarationsförfaranden ofta innefattar skyldighet för im­portören alt ange såväl statistiskt nummer som uträknat tullvärde (ofta även tuUsats och tullbelopp). Förhållandet medger emeUertid knappast slutsatsen, att detta för vårt vidkommande skulle vara den mest ratio­nella lösningen. I den mån anordningen över huvud taget gmndar sig på en sådan rationalitetsbedömning som kommittén åsyftar kan bedöm­ningen vara påverkad av förhållanden, som avviker från vad som gäller här i landet.

N"är det gäller att avgöra vad som är den mest rationella arbetsför­delningen mellan importören och tullverket framhåller kommittén att förhållandena växlar med olika importörer, olika importvaror och olika importsituationer. Någon gränsdragning med olika regler för olika fall anses knappast kunna göras. En samlad bedömning av importen som helhet får sökas. Kommittén har med hänsyn Liven till den utform­ning i övrigt av tullproceduren som kommitién föreslår gjort den bedömningen att övervägande skäl talar för alt omvandlingen av im­portörens uppgifter om varornas beskaffenhet och värde till statistiskt nummer och tullvärde bör ankomma på tullverket. Om importör finner det lämpligt alt själv lämna sina uppgifter i denna form bör det dock inte möta något hinder. Uppgifterna för tulltaxeringen bör enligt kommit­téns förslag lämnas i en skriftiig vamanmälan som undertecknas av im­portören.

Man får enligt kommittén räkna med att uppgifterna i en vaman­mälan kan bli felaktiga även om uppgiflslämnaren ej haft bedräglig avsikt eller visat grov oaktsamhet. Vanligast av dessa fall är väl att säl­jaren av misstag levererat andra varor eller kvantiteter än som angetts på fakturan. Om felet föranlett att avgift undandragits eller skapat fara härför är det erdigt kommitién särskUt med tanke på de lättnader i godskontroUen som kommitténs förslag möjliggör ett rimligt krav att importör, som upptäcker felet innan avgiften preskriberats, anmäler förhåUandet tUl tullmyndigheten. Kommittén anser att rättelsen bör göras inom 30 dagar efter det felet upptäckts.

När det gäUer möjligheten att lämna uppgifter för tulltaxering genom ombud erinrar kommittén om att den nuvarande ordningen motiverats med att godsels vidareförsändning tUl importören ej försenas om ett ombud kan anlitas. Det framhålls att detta skäl inte kommer att gälla för hemlagningssystemet eftersom importörerna då skulle få lämna sina uppgifter i efterhand sedan de fått hem godset. Om hemtagnings-importörerna vill anlita speditörs eUer annan utomstående experts hjälp att lämna uppgifter till tullverket bör de utskrivna handlingarna kunna skickas tUl importören för underskrift. Ett skäl för att ombud skuUe få anlitas även i dessa fall kan då enligt kommittén vara att importören bör kunna flytta över ansvaret för den riktiga tillämpningen av tull-författningarna på den anlitade experten.

Prop. 1972:110

55

För importörer, som inte begagnar hemtagningsförfarandet, medför den nya tuUproceduren enligt kommitténs mening inle någon föränd­ring i behovet av ombud.

Kommitién erinrar om att tveksamhet visserligen ibland yppats om huruvida ombud bör få användas för nu ifrågavarande ändamål. Det har sålunda bl, a, hävdats alt här aktuella sakuppgifter inle skulle kun­na lämnas av annan än den som själv har direkt kännedora om förhål­landena. Kommiltén påpekar emellertid alt importören själv i avsevärd mån måste stödja sig på uppgifter, som han erhålUt från säljare eller andra, t, ex, beträffande varornas identitet, deras kvantitet och beskaf­fenhet. Det kan inte skäligen begäras, att han medan varorna ligger kvar hos godsvårdaren skall kontrollera att sändningen innehåller de varor som fakturan anger och inte helt andra varor. Man måste enligt kommit­tén acceptera, alt importör som inle begagnar hemlagningssystemet ut­går ifrån fakturans och köpehandlingarnas uppgifter i dessa hänseen­den. I fråga om värdet bör i allmänhet importören själv ha alla erfor­derliga data, om han förvärvat varan genom köp i fast räkning, men i andra faU kan han även i detta hänseende behöva stödja sig på uppgifler av säljaren. Enligt kommitténs mening innebär det därför inte en så slor principiell skiUnad om uppgifterna lämnas av importören eller av ett ombud för honom. Hinder bör sålunda i och för sig inte möta mot alt man godtar att uppgifler lämnas genom ombud.

Kommittén konstaterar fortsättningsvis att ett ombud i allmänhet inte kan få tiUräckliga uppgifter för tuUtaxeringen genom de kommer­siella handlingar som normalt brukar företes i samband med tulltaxe­ringen (närmast faktura och fraklhandlingar). Framför allt ger hand­lingarna inte någon upplysning, humvida det föreligger någon ekono­misk intressegemenskap mellan säljare och köpare, om någon betalning skall erläggas vid sidan av fakturabeloppet eller om andra sådana om­ständigheter föreligger som kan medföra att fakluravärdet inte kan god­tas som tuUvärdeberäkningsgrand utan justering. Vidare är varans be­skaffenhet ej säUan alltför ofullständigt angiven för att möjliggöra en säker klassificering. Enligt kommitténs mening bör man därför kräva att importören lämnar ombudet kompletterande uppgifter i dessa hän­seenden. Belräffande förfarandet härvid anför kommittén följande.

För den händelse lämnade uppgifler befinns oriktiga, bör ansvar kunna utkrävas av de inblandade parterna efter det uppsåt eller den oaktsamhet som ligger var och en till last. I princip bör ansvaret åvila den ursprunglige uppgiflslämnaren och inte den som i god tro grundat sin uppfattning om sakförhållanden på dennes uppgift och därigenom kommit att avge objektivt oriktig uppgift. Någon möjlighet alt ställa en utländsk säljare tUl ansvar torde föreligga endast i rena undantagsfall, men detta är en svaghet som gör sig gällande vare sig ombud används eller ej. Däremot bör ansvar kunna utkrävas av importören, om han med uppsåt eller av grov oaktsamhet tUl ombudet lämnat en oriktig uppgift som denne låtit ligga tiU gmnd för sina avgivna tuUtaxerings-

Prop. 1972:110

56

uppgifter, samt av ombudet, om denne själv på samma sätt är upphov till oriktigheten. Emellertid uppkommer frågan, hur man då oriktig uppgift avgetls till tullverket skall kunna fastställa vem som är den skyldige om båda skyller på varandra, Detla problem måste lösas för atl man skaU kunna godta ett ombudsförfarande. En möjlighet all skapa stadga i systemet och även minska nyssnämnda utredningssvårig­het synes vara att kräva, att importörens uppgifter till ombudet skall föreligga i skriftiig eller annan bevisbar form, Detla skulle innebära, att ett ombud får lämna uppgift tUl tullverket om förhållande som han inte själv känner till endasl under förutsättning all han därvid slöder sig på skriftiig eller eljesi bevisbar uppgift som lämnats eller tillhanda­hållits honom av importören och alt han därvid inte har anledning att anta alt uppgiften är oriktig.

Kravet på skriftlighet eller annan bevisbarhet gör ombudsförfaran­det tungrott. I fråga om mer kontinuerlig import blir del emellertid mer användbart, om man accepterar sicrlftliga underuppgifler avseende inte endast en viss vamsändning utan importörens hela import från viss leverantör eller vissa leverantörer eller eventuellt importörens im­port över huvud taget. Generella uppgifter torde ofta kunna lämnas om köpevillkor, t. ex. huruvida köpen sker i fast räkning, om vederlag ut­över priset skall erläggas, om ekonomisk intressegemenskap föreligger mellan köpare och säljare. Vidare bör stående uppgifler kunna lämnas om beskaffenheten av varor med angivna faklurabeteckningar. Har sådana uppgifter avgetts, kan det ofta vara tillräckligt, om en faktura eventuellt försedd med kompletterande anteckningar överlämnas till ombudet vid varje särskilt införseltUlfälle. Med stöd av de gene­rella uppgiftema och de vid varje införseltillfälle erhållna uppgiftema samt ombudels eventuella kännedom om relevanta förhåUanden (t. ex. kostnader i samband med vamtransporten) skall ombudet kunna lämna fullständiga uppgifter i anmälningshandlingarna till tullverket.

Har genereUa uppgifter avgetts, måste importören vara medveten om atl de uppgifter som han sedermera har att lämna för varje varu-sändning skall utgöra en riktig och fullständig komplettering av det tidigare lämnade generella uppgiftsmaterialel. Importören ansvarar så­lunda bl, a, för att ändringar i förhållande som tidigare generellt upp­getls för ombudet meddelas denne. För att importören inte skall för­bise delta bör generella uppgifter få lämnas endast för en begränsad tidsperiod, förslagsvis sex månader. Uppgifterna bör förvaras hos om­budet under skälig tid och kunna uppvisas för tullverket på anfordran. Med hänsyn tUl de laav som bör kunna ställas på uppgiftsmaterialets tillförlitlighet synes det böra fömtsättas, att den som anlitas som om­bud skall vara godkänd av tullverket för sådan verksamhel och att godkännandet skall kunna återkallas om det visar sig att lämnade upp­gifler inte är tillförlitliga.

Kommiltén behandlar härefter omtulltaxering. Del framhålls vara angeläget, att uppkomna fel kan rättas snabbt och utan störte om­gång. Lokal tullmyndighet bör därför ha vidsträckt befogenhet alt verk­ställa rättelse. Enligt kommitténs uppfattning är det praktiskt, om lokal tullmyndighet har genereU befogenhet att inom viss tid besluta om änd­ring av verkställd tulltaxering, omtulltaxering, när myndigheten finner, att tulltaxeringen är felaktig. Importören har visserligen intresse av att

Prop, 1972:110

57

inle utsättas för opåräknade krav sedan tulllaxeringen avslutats, men statsverket måste ha vissa möjligheter att exempelvis i anmärknings-eller besvärsväg påtala för låg debitering. Befogenheten för lokal tull­myndighet att verkställa omtulltaxering är enligt kommittén att ses när­mast som en praktisk förenkling av förfarandet. Kommiltén erinrar i detta sammanhang om de möjligheter till såväl självrättelse i Inskränkt mening som efterbeskattning, vilka står skattemyndigheterna tiU buds när det gäller inrikes beskattning. Förutsatt att omtulltaxering endast får ske inom tid och under förutsättningar i övrigt som gäller för fram­ställande av krav i annan ordning, anser kommitién därför att det från rättssäkerhetssynpunkt inte är något att erinra mot en sådan anord­ning. Omtulltaxering bör, oavsett om över- eller underdebitering ägt rum, kunna ske på myndighetens eget initiativ eller efter framställning av importören.

Kommittén konstaterar atl det alltid är otillfredssfällande att efter-debilera tull såväl som andra allmänna avgifter gentemot en avgifts­skyldig i god tro. Kommiltén föreslår därför, att tull eller andra avgifter som tullverket uppbär inte skall efterdebiteras, om det med hänsyn tiU omständighetema framstår som uppenbart oskäligt. Denna regel bör gälla vid såväl omtulltaxering som besvär.

Vidare föreslås att tull och andra införselavgifter, i överensstäramelse med reglema om efterbeskattning på skatteområdet i övrigt, skall kun­na efterdebiteras inom fem år om felet föranletts av att importören lämnat oriktiga uppgifter eller underlåtit att lämna uppgifter som det ålegat honom att lämna. Tiden bör räknas från den dag då beslutet i debiteringsfrågan fattats eller, om sådant beslut ej föreligger, från den dag då uppgiften lämnats eller senast bort lämnas.

Kommittén diskuterar frågan huravida en femårig preskriptionstid bör gälla även vamhavare som lämnat felaktig uppgift i god tro. Det framhålls att det i många fall otvivelaktigt skulle vara stötande att efter lång tid framställa krav mot godtroende vamhavare. Det kan emellertid möta betydande svårigheter att visa att en vamhavare varit i ond tro. Med den rätt att efter skälighetsbedömning efterge statsverkets an­språk som kommitién föreslår finns enligt kommitténs åsikt inte heller någon anledning att ha en särskUd regel för godtrosfall.

Om felet inte beror på att importören lämnat oriktiga uppgifter bör enligt kommittén preskriptionstiden fastställas till sex månader för att ge parterna skälig tid att granska tulltaxeringen och framstäUa even­tuella yrkanden om ändring. Erfarenheten anses ha visat att den nuva­rande sextiodagarsfristen ofta är för kort medan å andra sidan en så lång tid som två år knappast anses erforderlig.

Mot kommitténs förslag om rätt för importör att anlita om­bud för uppgift tUl tulltaxering har ledamoten Croneborg anfört re­servation. Förslaget riskerar enligt hans uppfattnmg att i värsta

Prop. 1972:110

58

fall göra ansvarsfrågan oklar och all i varje fall försvaga importörens känsla av att han gentemot tullverket är ansvarig för de lämnade upp­gifternas riktighet. De regler, som föreslagits för att det i tvistiga fall skall kunna klarläggas vem av de båda berörda parterna som skall an­ses vara ansvarig, är enligt Croneborgs mening invecklade. Inte heller är det allmänt sett rimligt all importören, i vars intresse importen sker och som är den som bäst känner lUl varorna och andra för tulltaxe­ringen väsentiiga omständigheter, skall kunna överlåta deklarationen gentemot myndighetema på en annan, vars i varje fall primära intresse är att snabbt ombesörja ett så stort antal transaktioner som möjligt. Reservation har också anförts mot kommitténs förslag om införande av en straffsanktionerad plikt att i efterhand rätta oriktig tulltaxerings­uppgift. Enligt ledamoten 'Willarts mening är det inte nödvändigt att in­föra en sådan rättelseplikt.

Remissyttrandena

De flesta remissinstanserna tillslyrker eller lämnar ulan erinran kom­mitténs förslag att tulltaxeringen i princip skall grundas på skriftiiga uppgifter av importörerna. Några remissinstanser, nämligen kommers­kollegium, Sveriges allmänna tulltjänstemannaförening och Svenska tullmannaförbundet, förordar dock i stället s, k, avancerad tulltaxering, dvs. att taxeringen gmndas på faktura och andra handlingar rörande varan och att varan undersöks endast i särskilda fall. Delade meningar råder också i frågan om uppgiftsskyldighetens omfattning. Kommit­téns förslag lämnas dock ulan erinran av flertalet remissinstanser. Ge­neraltullstyrelsens ståndpunkt är alt i varje fall hemlagningsimporlör bör vara skyldig att avge fullständig deklaration med angivande av bl, a. statistiskt nummer, tullvärde och avgiftsbelopp, Sveriges industriförbund m. fl. och Svenska företagares riksförbund anser att importören inte skaU behöva införskaffa inte tillgängliga uppgifter så snart hemtag­ningsproceduren inte tillämpas utan godset tuUtaxeras direkt över tull­klareringsupplag. Kommitténs förslag att importör skall vara skyldig att rätta sådana fel i deklaration som han upptäcker i efterhand till­styrks av de remissinstanser som yttrat sig i frågan. Även kommUténs förslag rörande omtulltaxering behandlas positivt i remissvaren.

Medan komnutténs förslag att uppgiftema för tulltaxeringen skaU lämnas av importören inte mött erinran vid remissbehandlingen är meningarna bland remissinstanserna delade beträffande förslaget rö­rande ombuds medverkan. Förslaget tiUstyrks av eller lämnas i huvud­sak utan erinran av Sveriges industriförbund m. fl,, Svenska företagares riksförbund, Sveriges speditörförbund, Sveriges grossistförbund, han­delskamrarna i Göteborg, Borås och Karlstad, handelskammaren i Ös­tergötland och Södermanland saml Skånes handelskammare.

Prop. 1972:110

59

Generaltullstyrelsen och kommerskollegium avslyrker förslaget angå­ende ombud.

Bland det flertal remissinstanser som tUlstyrker förslaget om upp­giftsskyldighet går ingen närmare in på frågan. Sveriges indu­striförbund m. fl. uttalar dock alt den för beskattningen grundläggande tulltaxeringen enligt koraraitténs riktlinjer synes smidigt kunna anpas­sas till det föreslagna godsvårdssystemel. Godsundersökning skulle så­lunda behöva företas endast när erforderliga uppgifter för tuUtaxering­en inte kan frambringas på enklare sätt.

Kommerskollegium uttalar sig som nämnts för alternativet med avan­cerad tulltaxering. Enligt kollegiets uppfattning bör i princip faktura (eventuellt proforraafaktura, orderbekräftelse e. d.), någon förra av försäkran (typ värdeförsäkran) särat licenser och andra importtUlstånd företes innan heratagning får ske. Vid uppläggande av gods på s.k. kre­ditlager bör motsvarande handUngar bifogas anhåUan om uppläggning. I övrigt anser kommerskollegium att skyldighet att lämna uppgifler i vidare mån än som gäUer f. n. ej bör krävas utora i särskUda fall.

Svenska tullmannaförbundet tvivlar på att ett deklaralionssystem skulle raedföra en snabbare godsgenoraströmnmg än det nuvarande do­kumentförfarandet, s. k. avancerad tulltaxering gmndad på faktura och andra handlingar rörande varan. Samma inställning har Sveriges all­männa tulltjänstemannaförening. Svenska tuUmannaförbundet under­stryker dock att om en sådan tulltaxeringsordning skall genomföras jämte heratagningssystemet kraven på uppgiftsskyldighet för impor­törer som har hemtagningsrätt måste skärpas betydligt. Erfarenhetsmäs­sigt föreligger stor risk för att handlingar och upplysningar, som behövs för tuUtaxeringen, i många fall lämnas först efter upprepade påstöt­ningar.

Bland dem som anmält avvikande mening i fråga om uppgifts­skyldighetens omfattning anser Sveriges industriförbund m. fl. och Svenska företagares riksförbund all importören inte skall be­höva införskaffa uppgifter i faU då hemtagningsförfarandet inte tiUäm­pas. Sveriges industriförbund m. fl. anför.

Beträffande hemtaget gods kan importören för uppgiflslämnandet till tullverket behöva införskaffa kompletterande upplysningar från ut­ländsk leverantör (tUlverkare) eller göra undersökningar och bestäm­ningar som från kommersiell synpunkt skulle vara onödiga. När gods tulltaxeras på tullklareringsupplag, kan det däremot inte vara rimligt att fordra andra uppgifter än sådana, som är direkt tillgängliga hos im­portören. Detta bör givetvis gälla alla importörskategorier. Anledningen till att en registrerad importör undantagsvis låter förtulla elt vamparti över tullklareringsupplag kan ju vara viss osäkerhet om tulllaxeringen och svårighet att införskaffa för tullverket relevanta uppgifter i det aktuella fallet. Den närmare bearbetningen av de uppgifter som fram­läggs beträffande hemtaget gods för avgiftsbeläggning och för klassi-

Prop. 1972:110

60

ficering enligt den statistiska vamförleckningen torde i normala fall snabbast och säkrast ulföras av tullverkels för ändamålet särskilt ut­bildade tjänstemän.

För ett särskilt fall föreslår organisationerna lättnader i uppgiftsskyl­digheten och anför.

I saraband raed tulltaxeringsförfarandel finns anledning att ägna upp­märksamhet ål den möjlighet till befrielse från tull och annan införsel­avgift, som må åtnjutas för varor, som vid införseln är behäftade raed avsevärd skada och som importören därför låter förstöra under tullkon­troll. Såsora typexempel kan nämnas färsk frukt och grönsaker som undergått förskämning. Vid införsel för registrerad importör torde tull­kontrollen i dylika fall kunna utövas på elt för importören föga be­tungande sätt, t. ex. enbart genom avlämnande av intyg om destmk-tionen av varan till tullverket.

Enligt generaltullstyrelsens mening bör i varje fall hemlagningsimpor­lör vara skyldig atl avge fullständig deklaration. I deklarationen bör härvid anges varans position i gällande tulltaxa med statistisk varuför­teckning, tullsats, tullpliktig kvantitet eller tullpUktigt varde samt tull. Motsvarande bör enligt styrelsen gälla även i fråga om annan införsel­avgift än tull.

Kommittén har, erinrar styrelsen, föreslagit, att importören skall vara skyldig att bl. a. lämna en så utförlig beskrivning av varan, att alla för klassificeringen av varan relevanta omständigheter blir tillgängliga för tulltaxeringen. Detla fömtsätter enligt styrelsens mening en sådan för­trogenhet med tulltaxan att ett angivande av varans position i tulltaxan inte borde vålla nämnvärda problem för importören. Det anses också vara uppenbart alt en importör i ett sådant läge framför allt om en sändning innehåller många varuslag skulle föredra att ange de statis­tiska numren framför att behöva göra en vidlyftig beskrivning av varu­sortimentet i sändningen. Det skulle antagligen i praktiken också kom­ma att förhålla sig så alt importörens beskrivning av varan ej s'dHan skulle vara bristfällig och därigenom föranleda onödiga besvärligheter för såväl tullverket som importören genora ofta återkommande behov av kompletteringar. Kommittén har visserligen lämnat möjligheten öppen för importör, som finner delta praktiskt, att själv ange bl. a. det statistiska numret, men den har inte klart angett om detta är etl alterna­tiv till vambeskrivningea eller en komplettering av uppgiftslämnandet. Under alla omständigheter anser styrelsen det mer realistiskt att som hu­vudprincip föreskriva en deklarationsskyldighet i enlighet med styrel­sens förslag.

Beträffande unporlörernas förmåga alt lämna erforderUga uppgifter vid ett sådant deklarationsförfarande anses någon tvekan knappast göra sig gällande utom i vad avser varans position i tulltaxan. Styrelsen anför härvidlag följande.

Tillämpningen av tulltaxan kan utan tvivel många gånger vara besv'är-

Prop. 1972:110

61

lig och komplicerad. Den övervägande delen av varorna är emellertid relativt lätt att klassificera. Härtill kommer att importören i allmänhet rör sig inom ett tämligen begränsat vamområde, där han ganska lätt kan sätta sig in i även mera koraplicerade tulltaxeringsfrågor. Av bety­delse är även att när det gäller heratagningsimportörer det ofla kommer att vara fråga ora upprepad import av samma varuslag. För im­portörer, vilkas verksamhet täcker en slörre del av varuområdet och som ofta importerar nya varuslag, kan förfarandet dock bli svårare. Erfarenheten har emellertid visat att sådana importörer ofta är väl in­satta i tulltaxeringsfrågor. En viktig fömtsättning för deklarationsförfa­randet är vidare en effektiv informationstjänst i vad gäller lämnande av såväl officiella upplysningar av generaltullstyrelsen som underhands­besked av lokala tullmyndigheter. Har klassificeringen en gång avgjorts på auktoritativ nivå, känner importören tUl detta och kan begagna sig därav vid kommande införsellUlfällen. I allmänhet bör det sålunda vara möjligt för importören att utan större svårighet deklarera sina varor.

Styrelsen har sålunda kommit tiU den uppfattningen att det med hän­syn tUl importörens förmåga i nämnda hänseende inte kan anses före­ligga något hinder för övergång tUl ett deklarationssystem raed den av styrelsen föreslagna utforraningen. Denna uppfattning stöds av den omständigheten atl liknande deklarationssystem tUlämpas i många andra länder.

Styrelsen pekar i delta sammanhang på att man i de övriga nordiska länderna är på väg att genomföra ett förfarande enligt vUket fullständiga deklarationer krävs. Avgiften skall därvid också anges i deklarationen enligt de norska och isländska tuUtaxeringsordningama men ej enligl de återstående nordiska ländemas. Det är önskvärt att likartade för-tuUningsprocedurer tUlämpas i de nordiska länderna såvida inle sär­skUda skäl finns för en avvikande ordning i visst land. Enligt styrelsens mening kommer det sålmida förordade deklarationsförfarandet att för samhället i dess helhet innebära betydande fördelar. Det ifrågasätts också f. ö. om tullverket över huvud taget kommer alt kunna klara ex­pedieringen av den alltmer ökande trafikmängden utan att genomföra ett sådant deklarationssystem.

Dessa fördelar måste givetvis, framhåller styrelsen, från importörer­nas synpunkt vägas mot en viss ökning av deras arbete med förtullning­en. Detta ökade arbele anses uppvägas av de fördelar i olika h'änseen-den, främst genom snabbare åtkomst av godset och enklare godshante­ring som i allmänhet möjliggörs av den nu föreslagna tullproceduren. Styrelsen tiUägger att det även bör beaktas att deklarationsförfarandet kommer att kunna avsevärt underlättas genom automatisk databehand­ling. Den snabba utvecklingen på datateknikens område koraraer säker­ligen att medföra att ett allt större anlal importörer inom en snar fram­tid kommer att använda sig av sådan teknik. Genom att deklarations­förfarandet inlegreras med företagens intema ADB-mtiner kan såväl tarifferingen som uträkningen av tuUvärden och avgiftsbelopp ske enk-

Prop. 1972:110

62

lare och med mindre arbetsinsats än vad som är fallet när motsvarande arbete görs genom tullverkets försorg.

När det gäller faU där hemtagningssystemet inte kommer att tUlämpas utgår generaltuUstyrelsen från att deklarationerna även här kan vara fullständiga och anför att det i dessa fall torde få ankomma på tullver­ket att bedöma i vad mån avsteg kan medges från skyldigheten att lära­na fullständiga uppgifter.

I fråga om tiden för anmälan till förtuUning föreslår generaltuUstyrel­sen att vara som förvaras på kreditiager skall anmälas tUI förtuUning innan varan tas ut från lagret.

Statistiska centralbyrån understryker för sin del att det torde vara ofrånkomligt att en tulltaxering som bygger på deklarationer från im­portören ökar riskema för alt tullsedeln kommer att innehålla felaktiga uppgifter. Mot bakgrund av att det föreslagna hemlagningssystemet skuUe försvaga taxeringskontroUen understryker statistiska centralbyrån nödvändigheten av att man beaktar statistikens krav på korrekta primär­uppgifter.

Med anledning av kommitténs förslag om skyldighet för importör att göra rättelse i avgiven deklaration inom viss tid efler det att tidigare lämnade uppgifter i deklarationen befunnits oriktiga, framhåller gene­raltuUstyrelsen att det i praktiken inte torde vara ovanligt att vissa för tulltaxeringen väsentliga omständigheter blir kända först efler tulltaxe­ringens avslutande, trots att importören iakttagit tUlbörlig aktsamhet i saraband med godsels förtuUning. Styrelsen anser därför alt det finns elt klart behov av en regel som den föreslagna. Den lid av 30 dagar efter det felet upptäckts, som importören enligt förslaget skall ha på sig för att anmäla felet, finner däremot statens jordbruksnämnd vara för lång och framhåller att avgifterna i viss uisträckning kan preskriberas redan efter 60 dagar. För att begränsa preskriptionsrisken bör man därför enligt jordbruksn'åmndens mening kräva att iakttagen felaktighet anmäls omedelbart efter upptäckten.

Som redan nämnts har kommitténs förslag om rätt för importören alt använda ombud vid tulltaxering, varit föremål för de­lade meningar vid remissbehandlingen.

Bland de remissinstanser som tUlstyrker kommitténs förslag om om­buds medverkan vid tulltaxering konstaterar Sveriges speditörförbund att det inte är koraraitténs avsikt att förhåUandena vid vanlig tullkla­rering skall förändras nämnvärt. Det måste vidare enligt förbundet be­traktas som ytterligt väsentiigt från allmän synpunkt, att speditörernas sakkunskap skall kunna tas i anspråk, även då varan tas hem av re­gistrerad importör. Förbundet betvivlar att hemtagningsproceduren över huvud taget kommer att få tiUräcklig omfattning, om de registrerade importörerna förvägras möjUghet att utnyttja speditör som ombud. För­bundet kan acceptera den ansvarsfördelning mellan importör och ombud som angetts i betänkandet.

Prop. 1972:110

63

Sveriges industriförbund m. fl. framhåller för sin del att de större im­portörerna, som inte sällan har egna speditionsavdelningar, kan ha mind­re behov än övriga importörer alt anlita ombud och alt hemtagnings­proceduren torde koraraa att utgöra ett incitaraent för de registrerade importörerna med hemtagningsrätt att i ökad utsträckning själva om­besörja kontakten raed tullverket. För importörer som inför varor mera sporadiskt och i smärre partier kan ombudsförfarandet däremot innebära en påtaglig fördel. Dessa importörer kan inte förväntas ha närmare kunskap om tullformaliteterna och kan inte heller bli regi­strerade enligt hemlagningsförfarandet. Svenska företagares riksförbund tUlstyrker förslaget under förutsättning att det föreslagna förfarandet inte onödigtvis försenar och försvårar godstrafiken.

Sveriges industriförbund m. fl. samt handelskamrarna i Göteborg, Borås och Karlstad anser det vara av vikt alt ansvaret för uppgifter som ombud läranar regleras på ett klart sätt, Handelskararama anser alt ansvarsfrågan ej skall behöva bereda några verkliga svårigheter om så sker.

Handelskammaren i Östergötland och Södermanland finner den före­slagna regleringen vara onödigt komplicerad och ägnad att häraraa elt rationellt samarbele mellan importören och ombudet. Ansvaret bör helt åvUa den part, som undertecknat den uppgift, som tulltaxeringen gmn­das på. Vederbörande har då ett eget intresse av att tUlse att sådant underlag finns att uppgifternas riktighet kan styrkas. ViU ombudet inte själv ikläda sig ansvar för lämnade uppgifters riktighet bör nu före­kommande syslem med separat värdeförsälcran kunna bibehållas. Skånes handelskammare anser att kravet att ombud skall granda sina uppgifler för tulltaxering på skriftlig uppgift blir svår att upprätlhåUa i praktiken.

Kommerskollegium anser att det föreslagna systemet med ombud inte bör genomföras och detta oavsett om koraraitténs förslag lill tull­procedur eller annan ordning tillämpas för tulllaxeringen. Kollegiet hänvisar härvidlag tUI vad komraittéledaraoten Croneborg anför i sitt särskilda yttrande i ombudsfrågan.

Generaltullstyrelsen, som också avstyrker förslaget, påpekar att det ombudsförfarande som nu tillämpas kommit till främst i syfte alt und­vika att godsels vidaresändning tUl importören försenas och att detta skäl uppenbarligen faller bort om det föreslagna heratagningssystemet genomförs.

Enligt styrelsens mening talar mycket starka skal för att importören själv skall gentemot statsverket utan mellanhand svara för de uppgif­ter rörande varan som är väsentliga för tulltaxeringen. Det som främst talar härför är att det är i importörens inttesse den ifrågavarande im­porten sker och att det utan tvivel är importören som bäst känner till de omständigheter som är relevanta för tuUtaxeringen. Risk fmns också

Prop. 1972:110

64

atl importörens känsla av ansvar för tulltaxeringsuppgifternas riktig­het försvagas om deklaration rörande hans import avges till tullverket genom ombud. Ombudets intresse att gentemot tullverket ombesörja tull­ärendena på ett rikligt sätt anses dessutom lätt komma i konflikt med önskemålet att vara uppdragsgivaren till lags och intresset av att full­göra ett så stort antal förlullningsuppdrag som möjligt. I den mån im­portören önskar utnyttja speciell sakkunskap vid upprättande av dekla­rationer genom anlitande av exempelvis speditionsföretag kan detla enligt styrelsen mycket väl ske utan att ett ombudsförfarande be­höver tUlämpas. Risken för att en del importörer i sådana fall kommer att underteckna deklarationema in blanco anses ofrånkomlig men skulle kunna minskas genom möjligheten att tiUämpa stränga sanktioner här­emot, exempelvis mistning av hemtagningsrätten. Det kan, påpekar sty­relsen, ifrågasättas om ombudsförfarandet möjligen bör kunna till­låtas beträffande importör som ej tiirämpar hemtagningsförfarandet. För ett sådant förfarande talar det förhållandet att godsets vidaresändning lUl importören i viss uisträckning kan påskyndas och att tullverket i vissa avseenden har bättre kontrollmöjligheter genom godsundersökning ra, m. Genom att det då oftast blir fråga om import, som ej är konti­nuerlig, har emeUertid ombud vid sådan import ej säUan bristfällig kän­nedom om omständigheter som är väsentliga för tuUtaxeringen. Vidare iimebär enligt styrelsens mening frågan om ansvarsfördelning stora pro­blem. Styrelsen anför.

På grand av svårigheterna alt visa vinningsmoliv torde sannolikt om­bud för importör endast undantagsvis komma att kunna dömas för upp­såtiigt brott vid lämnande av oriktiga tulltaxeringsuppgifter. Det kan därför inte uteslutas att ombudet med utnyttjande härav, i maskopi med importören uppsåtiigen läranar vilseledande uppgifter till tullverket.

Vid genomförande av ett tuUtaxeringssystem där tulltaxeringens rik­tighet är så gott som helt beroende av tiUförUtiigheten hos de av impor­tören lämnade uppgiftema är det uppenbarUgen av största vikt att an­svarsfrågan får en enkel, tydlig och ändamålsenlig lösning. Det är där­för inte lämpligt att den i allmänhet besvärliga bevisningen rörande vem som eventueUt förfarit brottsligt då oriktiga uppgifter länmats skall ytterligare i avsevärd mån försvåras genom att två parter importör och dennes ombud delar ansvaret för uppgiftslämnandet.

Kommitténs förslag att ombudets uppgifter skall vara grandade på skriftliga eUer andra bevisliga uppgifter från importören synes utgöra en tungrodd och invecklad konstmktion. Det är i hög grad tvivelaktigt ora ett sådant förfarande skulle fungera på avsett vis i praktiken.

Länsåklagarmyndigheten i Malmöhus län pekar också på risken för alt importörerna undertecknar deklarationer in blanco och förordar att utttyckUgt förbud häremot uppstäUs. Över huvud taget bör man enligt länsåklagarmyndigheten på ett eller annat sätt söka skapa garantier för att tuUlaxeringsuppgifter endast undertecknas av personer i ansvarig ställning och för att den som undertecknar en uppgift också satt sig in i vad det är han i uppgiften försäkrar.

Prop. 1972:110

65

De remissinstanser som yttrat sig om kommitténs förslag rörande omtulltaxering ställer sig positiva till förslaget,

Sveriges grossistförbund berör den av kommitién föreslagna regeln om att tull eller andra avgifter, som tullverket uppbär, inle skall efter­debiteras, då det med hänsyn tiU omständigheterna frarastår sora uppen­bart oskäligt. Enligl grossistförbundets uppfattning bör regeln användas, ora exempelvis en vara under längre lid tuUtaxeras efler viss etablerad praxis men praxis sedan ändrats utan att vederbörande lokala tullanstalt eller importören informeras. Att i sådana fall i efterhand kräva förhöjd tull frarastår enligt förbundet som obilligt. Även i fall då tulltaxeringen gmndas på ett av lokal eller central myndighet utfärdat underhandsbe­sked, som sedermera ändrats av överordnad myndighet, framstår det för grossistförbundet som stötande att efterdebilera tull. Det torde nämligen endast undantagsvis finnas möjligheter för importören alt i dessa och liknande fall i efterhand av sina köpare ta ut de ökade tull-kostnaderna.

Svenska tullmannaförbundet framhåller att fel av lapsuskaraklär bör kunna ändras efter muntlig framställning. Generaltullstyrelsen berör också vissa frågor beträffande sådana fall då efterdebitering framstår sora oskälig. Styrelsen anför.

Bedömningen av vad som skaU anses uppenbart oskäligt måste bli en grannlaga uppgift, önskvärt är att så långt möjligt uppnå likartad be­dömning av förekommande faU. Härför är det nödvändigt att beslutan­derätten ej sprids tiU många befattningshavare. Enligt styrelsens uppfatt­ning är det på grund härav inte lämpligt att den som enligt ovan föreslås få rätt att besluta om omtulltaxering också skulle få rätt att beslula om leuteration. För alt få enhetlighet i praxis föreslås att beslut om leulera-tion fattas av generaltullslyrelsen såvida inte styrelsen för visst eller vissa typer av fall finner skäl delegera beslutanderätten tUl dislrikttullanstalt. Eftersom leuteration ej torde kunna komma i fråga beträffande belopp som importören inbetalat bör särskUd uppmärksamhet ägnas åt de pro­blem som kan uppstå i sammanhanget vad avser kreditvamhavare, där debiterade belopp automatiskt förs upp på tuUräkning och betalas.

EnUgt styrelsens mening bör vidare möjlighet finnas att undvika efterdebitering när fråga endast är om ett ringa belopp.

GeneraltuUstyrelsen tar också upp frågan om skyldigheten att erlägga tull vid varusmuggling, en fråga som kommittén ej närmare berört. Problemen uppkommer i huvudsak när förverkande av gods eller dess värde helt eller delvis efterges enligt varasmugglingslagen. Alt i sådana faU låta tullproceduren förfalla och helt ersättas av rättegången i smug-gelmålet anser styrelsen vara en från flera synpunkter olämplig lösning. Det föreligger framhåller styrelsen i sådana fall risk för att värdeförver-kandet kommer att avse ett lägre belopp än de avgiftsbelopp, som skulle ha erlagts tUI statsverket vid legal import. En sådan konsekvens torde i allmänhet ej vara avsedd från domstolamas sida. Det synes en-

5   Riksdagen 1972.1 saml Nr 110

Prop. 1972:110

66

ligt styrelsens mening mindre lämpUgt att på detta sätt ålägga en rätts­vårdande myndighet att ta till vara statsverkets skatteanspråk. Då rätten förklarat egendom förverkad tUl viss del eUer meddelat sådan förkla­ring med avseende på viss del av egendomens värde, bör tull och andra avgifter ej utgå beträffande den del av egendomen som sålunda förklaras förverkad eller i fråga om vilken värdeförverkande trätt i stället för sak­förverkande. För den del av smuggelgodset som i sådana fall ej blivit föremål för sak- eller värdeförverkande bör dock tuU och andra avgifter utgå. Ett annat problem är, påpekar styrelsen, i vad mån tullförpUktel-ser skall anses föreligga för gods som stuUts i utlandet och smugglas in bit men som ej finns i behåll. Värdeförverkandet torde ej kunna ske i sådana fall. Med hänsyn härtiU synes det styrelsen som om den som förövat så väl stölden som smugglingen bör göras belalningsskyldig för undandragna avgifter. Styrelsen framhåUer att de många svåra problem som hör saraman med frågan om tullförpliktelsen vid smuggling måste beaktas vid reformeringen av tullproceduren och få en praktisk lösning genom särskUd författningsreglering.

Departementspromemorian (710 §§)

EnUgt departementsförslaget skall importörerna lämna en deklaration innehåUande bl. a. varans statistiska nummer, uppgift om kvantitet och tullvärde samt den tull eUer annan avgift som belöper på varan. Kan importören inte uppge varans nummer får han i stället lämna sådan beskrivning att varan kan klassificeras med ledning av beskrivningen. I vissa fall, bl. a. när vara införs i olika poster vid skilda tUlfällen, kan preliminär deklaration förekomma.

Generaltullstyrelsen kan för särskilt fall bestämma att erforderliga uppgifler om varan skall läranas i annan ordning än i form av tull­deklaration och kan också för särskUd import föreskriva undanlag från föreskrifterna om vad fiUlständig deklaration skaU innehålla. Det på­pekas att, även om deklaration ej lämnas, tuUtaxermgsförfarandet i största möjliga utsträckning skaU grundas på uppgifter från importören. När det gäller varor som förs in av resande och annan liknande privat-jmport fömtsätts tulltaxeringen komma att tillgå på ungefär samma sätt som hittills. Det framhålls att en stor del av varorna är förhåUan­devis lätta att deklarera men att besvärliga klassificeringsproblem kan uppkomma i vissa fall när det gäller att uppge varans statistiska num­mer. Om en importör tidigare importerat samma vara eller fått för­handsbesked eUer annan upplysning från tuUverket om varans tulltaxe­ring torde det dock ej innebära större svårigheter för honom att lämna erforderliga uppgifter.

I awaktan på erfarenhet av den nya tullproceduren har något för­slag om införande av skyldighet att anmäla fel i lämnade uppgifter ej ansetts böra framläggas i detta sammanhang.

Prop. 1972:110

67

Enligt departementspromemorian är det som nämnts importören som skaU ange varan tUl förtuUning, avge tulldeklaration eller motsva­rande uppgifter. Som importör anses den för vars räkning varan förs in, om han är bosatt här i landet, och i annat fall den som för in varan. Med hänsyn tUl de begränsade möjUghetema att utkräva ansvar för fel­aktiga uppgifter har det nämligen ansetts att uppgiftsskyldighet ej bör åläggas den som är bosatt utomlands. Fraktföraren eUer motsvarande har därför ansetts böra behandlas som importör om den för vars räk­ning varan förs in är bosatt utomlands.

Det framhålls att varor som inköpts från utlandet i regel införs för köparens räkning men att det i viss uisträckning förekommer leverans-klausuler som innebär att godset inte avlämnas tUl köparen förrän efter förtullningen. I dylika fall får införseln anses ske för säljarens räkning. Detta gäUer vid sådana leveransklausuler som franko förtullat och ex quay (duly paid). I fråga om varor som införs utan samband med köp från utlandet bör godset oavsett äganderättsförhållandena i allmänhet anses infört för mottagarens räkning. Liksom vid köp bör emellertid införseln anses ske för avsändarens räkning om denne skall tillhandahålla varan här i riket i förtuUat skick.

Beträffande tiden för anmälan tUl förtuUning föreslås i departements­promemorian att hemtagaren skall ange varan tUl förtuUning inom den tid generaltullstyrelsen bestämmer, dock högst 20 dagar efter det varan tagits om hand. Då varan lagras i frihamn eller på tullager skaU enligt promemorian varan inom motsvarande tid anges tUl förtuUning efter det lagringen upphört. I övrigt föreslås att anmälan tUl förtuUning sker ome­delbart.

När det gäUer anlitande av ombud föreslås att generaltullstyrelsen får medge att importör lämnar tulldeklaration genom ombud som god­känts av styrelsen. Importören skall i så fall svara för sådan deklaration som om han själv avgett den om han ej inom tre veckor efter det att de­klarationen avgetts lämnar ny deklaration. Lokal tullmyndighet får medge att importörs deklarationsskyldighet fullgörs av anstäUd hos ho­nom som kan anses inneha förtroendeställnLng. Möjligheten att lämna deklaration genom ombud avser att underlätta för importör med större importverksamhet att lämna tulldeklaration. Sådan importör tvingas eljest själv eUer, när det är fråga om juridisk person, genom behörig firmatecknare underteckna varje deklaration. Genom möjligheten att utse ombud kan importör bättre utnyttja tjänster som speditörer och andra uppdragstagare lämnar och få snabbare godshantering.

Det förfarande vid fastställelse av tuU eUer annan avgift som de­partementsförslaget innehåller bygger på det förfarande som f.n. före­kommer på punklbeskattningens område enligt förordningen (1959: 92) om förfarandet vid viss konsumtionsbeskattning och i fråga om fast­stäUelse av mervärdeskatt enUgt förordningen (1968: 430) om mervär-

Prop. 1972:110

68

deskatt. Det är närmast förfarandet vid fastställelse av mervärdeskatt som varit förebUd. Det fömtsätts att tulldeklarationer upprättas och att dessa inte skall behöva vara föremål för beslut i varje särskilt fall. Tulltaxeringsbeslut kan enligt förslaget vara antingen preliminärt eller slutiigt. Finns anlednuig att awika från en deklaration skall tullmyn­digheten meddela preliminärt beslut. Detsamma gäller om tullmyndig­heten vill ändra ett tidigare meddelat preliminärt beslut. Preliminära beslut kan meddelas inom ett år från den dag då varan angavs till för­tuUning såvida inte importören dessförinnan begärt slutiigt beslut. Pre­liminära beslut kan ej överklagas. Eftertulltaxering kan under vissa förutsättningar ske inom fem år från nämnda dag.

Remissyttrandena

Förslaget om deklarationsskyldighetens omfattning i departements­promemorian avstyrks av remissinstanser, som representerar närings­livet. Övriga reniissinstanser lämnar i huvudsak förslaget utan erinran. Kommerskollegium hävdar dock att deklarationsskyldigheten när hem­tagningssystemet ej tUlämpas bör kunna begränsas till vad tuUagstift-ningskomraittén föreslagit. Generaltullstyrelsen föreslår att skyldighet införs att i efterhand anmäla felaktigheter i uppgifter som lämnats vid tiUltaxeringen.

Flertalet remissinstanser lämnar förslaget om vem som skaU anmäla vara tUl förtuUning och avge deklaration utan erinran. De flesta av de instanser som närmare berört förslaget ställer sig dock kritiska härtUl. Promemorians förslag rörande regleringen av ombudsförfarandet tUl­styrks däremot i princip äv remissinstansema.

Av de remissinstanser som närmare berört det förfarande för fast­ställelse av tuU och annan avgift som upptas i departementsförslaget tillstyrker riksskatteverket att förfarandet utformas i överensstämmelse med förslaget. Däremot ställer sig generaltullstyrelsen, Sveriges industri­förbimd m. fl. och Sveriges allmänna tuUtjänstemannaförening avvisan­de tUl förslaget.

Departementspromemorians förslag om eftertulltaxering länmas utan erinran av flertalet remissinstanser. Sveriges speditörförbund och några handelskammare hemställer att tidsfristen för eftertuUtaxering förkor­tas.

Deklarationsskyldighetens omfattning bör enligt kommerskollegium kunna begränsas tiU vad kommittén föreslagit för de faU där hemtagning ej är aktueU. När det däremot gäUer hemtag­ningsgods betonar kollegiet vikten av högt stäUda krav bettäffande de­klarationsskyldigheten med hänsyn tiU det värde det har från säkerhets-synpimkt att importörens kännedom om godset tas tiU vara. Samtidigt måste emeUertid inses, fortsätter kommerskollegium, att denna känne­dom vanligen i mindre mån är inriktad på sådana egenskaper hos god-

Prop. 1972:110

69

set som är avgörande från tullsynpunkt och att tolkningen av olika be­slämmelser, bl. a. tullvärdereglerna, kan vålla slora svårigheter. En smi­dig och successiv anpassning av deklarationsskyldigheten till vad som kan ge det bästa resultatet anses därför erforderlig. Bestämmelserna bör utformas så att en sådan anpassning blir möjlig. Kollegiet anser väsentligt alt upplysningskapaciteten hos tullverket förstärks. Efiersom förtullningen även innefattar kontroll att varan får införas och efter­som varans inköps- och ursprungsland ofta är avgörande vid tillämp­ningen av den allmänna importförbudskungörelsen bör enligt kollegiets uppfattning uppgift läranas även härom. De uppgifter som enligt för­slaget skall kunna avkrävas importör, bör kompletteras med uppgifter som kan erfordras för kontroll av att varan får införas. Generaltullsty­relsen framhåller behovet av att tullverket ges möjlighet att medge un­dantag från deklarationsskyldighetens omfattning.

De remissinstanser, som representerar näringslivet, avstyrker depar­tementspromemorians förslag i förevarande del med hänvisning till vad kommittén anfört. Sveriges industriförbund m. fl. erinrar om att slora svårigheter kan föreligga även för särskUt utbildade tulltjänstemän att i vissa faU beräkna en varas tuUvärde på rätt sätt. Det kan inle anses rationellt alt föreskriva att de uppgifter importören har om varan skall transformeras tiU statistiskt nummer och tuUvärde av honom. Tvärtom måste det anses mest rationellt och från samhällsekonomisk synpunkt rikligast att detta arbete utförs av tullverkets tjänstemän sora är sär­skilt UtbUdade för ändamålet. Sveriges hantverks- och industriorga­nisation ansluter sig tUl de nu nämnda organisationernas yttrande.

Enligt Stockholms handelskammare skulle det medföra stora problem för små och medelstora företag om dessa ålades obligatorisk deklara­tionsplikt. Samma synpunkter anläggs av Östergötlands och Söderman­lands handelskammare, sora anser att ett införande av det föreslagna tulldeklarationsförfarandet skulle vara mycket olyckligt från en rad syn­punkter. Handelskammaren anför bl. a.

Främst anser kammaren att ett överförande tiU näringslivet av tull­verkels taxeringsuppgifter i den omfattning, sora elt obligatoriskt tull­deklarationsförfarande medför, leder tiU ett orationeUt utnyttjande av totalt tUlgängliga resurser i fråga om tuUtaxeringstekniskt utbildad per­sonal. En spridning av dessa arbetsuppgifter ut på en mängd företag skulle kräva betydligt ökade totala arbetskraftresurser när det gäUer sålunda utbUdad personal jämfört med nuvarande ordning där tullkam-rama centralt utför dessa uppgifter med rationellast möjUga utnytt­jande av olika personalkategorier med varierande grad av tullutbUd-nmg. Det är sannolikt att ett införande av obligatoriskt deklarations-förfarande kommer att leda tUl ett överförande i betydande omfatt­ning av tuUverkets personal till industri-, handels- och speditionsföretag. En sådan utveckling kommer i första mramet att gå ut över den råd­givande och konsulterande verksamheten i tulltaxeringstekniska frågor.

Prop. 1972:110

70

som tullverket anses böra bedriva såsom en förutsättning för deklara­tionsförfarandets genomförande.

Handelskammaren finner inte den föreslagna möjligheten att avlämna deklaration genom anlitande av speditör som ombud vara någon lös­ning på de betydande problem de svenska importörema skulle ställas inför om det föreslagna deklarationsförfarandet infördes. Liknande kri­tiska synpunkter framförs av andra handelskammare.

Riksåklagaren påpekar att medan mUtaxering hittiUs gjorts av tuU­myndighet ex officio och den betalningsskyldige inte haft slora möjlig­heter att obehörigt påverka handfäggningen man nu skapar möjligheter och frestelser för den berörda allmänheten att undandra sig förpliktel­ser genom oriktiga uppgifter i tulldeklaration.

När det gäller frågan om skyldighet att i efterhand anmäla felaktigheter i uppgifter som lämnats vid tuUtaxe­ringen föreslår generaltullstyrelsen att sådan skyldighet införs i tullagen och att bestämmelse om straff för den som inte fullgör sådan skyldig­het införs i varusmugglingslagen. Styrelsen anför följande.

Deklaration för förtuUnmg kommer ofla att avges under fömtsätt­ningar som skiljer sig från vad som gäller vid inrikes beskattning. Detta gäller särskUt den som inte blir hemtagare utan skall avge deklaration in­nan godset lämnas ut tiU honom. Av praktiska skäl kan det inte annat än i undantagsfall förekomma att han undersöker godset innan tulldekla­rationen upprättas, utan han måste basera deklarationen på de hand­lingar rörande godset som tillställts honom i samband med försänd­ningen. Viktigast bland dessa är i regel fakturan. Anförda förhållande kan särskilt med hänsyn tUl den tidspress under vilken importprocedu­ren ofta måste genomföras och de förhållanden i övrigt som råder vid imporfhandel lätt leda tUl att skiljaktigheter uppstår mellan avgiven deklaration och varas'ändningens faktiska innehåll. I en sändning kan t. ex. ha sammanförts varor upptagna på två fakturor av vilka endast en kommit mottagaren till hända vid tiden för deklarationens avgivande. Leverantören kan av misstag ha levererat större eller mindre kvantitet varor än som angetts i fakturan. Förväxling kan ha skett hos leveran­tören så att helt andra varor levererats än fakturan upptar. Till följd av sådana omständigheter kan avgiven deklaration objektivt sett bli fel­aktig eller ofullständig utan att vare sig uppsåt eller oaktsamhet kan läg­gas deklaranten till last.

Berörda förhåUanden gör sig gäUande inte bara när tulldeklaration avges utan även när godset förtullas ulan deklaration på basis av hand­lingar som tUlhandahålls för ändamålet eller uppgifter som läranas med stöd av här avsedda slag av handlingar.

I fall då tUl följd av berörda förhållanden tuU eller annan avgift bli­vit för högt beräknad får föratsättas att varuhavaren söker rättelse i vanlig ordning när han erhållit kännedom därom.

"Vad härefter angår frågan om vem som skall anmäla vara till förtuUning och avge deklaration hävdar riksskat­teverket för sin del att utttycket "importör" bör ha samma innebörd i

Prop. 1972:110

71

tullagen och förordningen om mervärdeskatt m. fl. skalteförfattningar, som tUlämpas samtidigt som tuUagen.

Även då varor importeras fritt förtullade bör vammotlagaren som då inte är att anse som importör om han är registrerad som skatt­skyldig för mervärdeskatt kunna medges avdrag för mervärdeskatt som erlagts vid införseln och om han är registrerad som skattskyldig för punktskatter kunna uppskjuta betalningen av sådan skatt tills omsättning av varan skett inom landel.

Kammarrätten i Stockholm anser att importörsbegreppet bör omar­betas så att tveksamhet inte behöver uppstå om vem sora är skyldig att avge deklaration eller betala lull. Kammarrätten anför.

Svårigheten att utforma importörsbegreppet framgår delvis av de­partementspromemorian och föreligger främst beträffande varor i kom­mission eller varor sora levereras enligt klausuler, sora innebär att varan skall avlämnas tUl köparen först efter förtullningen. Vidare lät ofla förekomma alt den som säljer varor i frihamn själv ombesörjer för­tullningen. I sistnämnda fall torde säljaren böra anses som importör. Vidare bör beaktas, att den "som för in varan" kan vara en svensk eller utländsk fraktförare, som efter införseln varmed torde förstås det fy­siska förandet av varan över tullområdets gräns överlämnar varan tiU annan fraktförare eller tUl lagerhållare för tillfällig förvaring i awaktan på transport till mottagaren. Enligt lagförslaget skall importören vara skyldig att avge tulldeklaration. Denna skyldighet bör enligt kammar­rättens mening inle ligga på transportförelag, i den mån det inte är fråga om företag, som fått importörens uppdrag att vara ombud. Av lagförslaget framgår, att ehuru det inte direkt utsagts betalnings­skyldighet i fråga om tull skall åvila importören.

Sveriges speditörförbund förordar att som importör skall anses den som vid tidpunkten för varans utlämning från tullverket eller godsvårds­företag är legitimerad som varumottagare. Förbundet anför.

I definitionen anges "importören" som "den för vars räkning varan föres in". 'Vid sjötransporter förs varan av rederiet in för konossements-innehavarens räkning. Om konossementet tecknats "till avlastarens or­der" och därefter indosserats in blanco, blir innehavaren av konossemen­tet den för vars räkning rederiet för in varan. Denne är ofla en speditör som dessutom kan ha slutit själva fraktavtalet i eget namn. Vid flyg-, bil- och järnvägstransporter ställs ofta speditören som mottagare i frakt­sedlarna. Så sker t, ex, alltid vid samlastning. Varan förs då av trans­portören in för speditörens räkning. För att regeln skaU innebära vad som avses, bör importören i stället anges som "den som i anslutning till införseln avser alt förfoga över varan för egen räkning".

Specialregeln för fallet, då den som enligt ovannämnda definition skulle ha varit atl anse sora "iraportör" är bosatt i utlandet, leder i den föreslagna utformningen ej heller till det avsedda resultatet. "Den som för in varan" är nämligen ofta en utländsk part, t. ex. en utländsk åkare, fartygs- eller luflfartygsägare. De praktiska svårigheter som skulle uppstå för tullverket, ora sådana parter hade att fuUgöra "importörens" skyldigheter i förlullningshänseende är uppenbara.

Prop. 1972:110

72

GeneraltuUstyrelsen förordar att skyldigheten all avge tulldeklaration åläggs den som anmäler vara till förtuUning, När del gäller hemtagare bör anraälan göras av denne. Någon föreskrift om vem som i övriga fall skall göra anmälan anser styrelsen däremot inte påkallad,

StTelsen berör först del fall då vara förs in för utlännings räkning och anser atl det resultat som departementsförslaget åsyftar endast i be-griänsad omfattning tillgodoses genom en regel som innebär att fraktföra­ren eller molsvarande då skall behandlas som importör, Sl)'relsen fort­sätter.

Införs varoma för utlännings räkning är nämligen mycket ofla även fraktföraren eller motsvarande utlänning. Fråga är om inte den före­slagna modifieringen av huvudregeln i dylika fall snarare är en nackdel än en fördel.

Vidare är det uppenbart att den föreslagna definitionen av importörs­begreppet i vissa faU skulle leda tiU orimligt resultat. Enligt tuUagen finns nämligen olika möjligheter att uppskjuta förtullningen tiU långt efter det varan införts lUl tuUområdet, t. ex. genom uppläggning på tullager eller i frihamn. Ägande- eller dispositionsrätten till varan kan under denna tid övergå tUl annan person. Det vore orimligt om i dylika fall rätten att ange lill förtuUning och skyldigheten att betala tull och andra avgifter fortfarande skulle ankomma på den tidigare ägare för vars räkning varan ursprungligen införts. Tydligt är sålunda att den föreslagna definitionen av importörsbegreppet måste göras än mer komplicerad.

Till det sålunda anförda kommer att det enligt styrelsens mening ofta är vanskligt att bedöma för vems räkning varan förs in. Härvidlag hänvisar styrelsen till vad kommittén anför.

EnUgt styrelsens mening är det en bättre lösning att deklarationsskyl­digheten åläggs den som anmäler varan tUl förtuUning. Beträffande hemtagare framhålls atl del i reglerna för hemlagning bör föreskrivas atl hemtagaren själv skall göra sådan anm'älan och atl tillstånd tUl hemtagning lämnas först efter prövning av vederbörandes kvalifika­tioner. Vad åter angår den enligt styrelsen förmodUgen mindre del av importen som inte blir föremål för hemtagning kan mot den av sty­relsen förordade lösningen invändas att förlullningsanmälan skulle kunna göras av person som saknar tUlräcklig k'ännedom ora varan för att avge erforderlig tulldeklaration. Invändningen är dock inte av någon större tyngd, eflersora godset i dessa fall ligger kvar under tullverkets kontroll. Tullverket har sålunda möjUghet att före utiäranandet under­söka godset och göra eventuellt erforderlig utredning om dess värde exempelvis genom kontroll hos köparen.

Sveriges industriförbund m. fl, som avgett yttrande efter att ha tagit del av generaltuUstyrelsens yttrande, ansluter sig till styrelsens upp­fattning att den som anmäler vara till förtuUning skall svara för dekla­ration. Organisationerna hävdar att de inte finner något behov före-

Prop. 1972:110

73

ligga alt i lagen inta bestämmelse, om vem som skall anmäla gods tiU förtuUning,

Belräffande frågan ora tid inom vilken anmälan till förluUning skaU ske anser kammarrätten att utgångspunkten för tidsfristen, inom vil­ken hemtagaren skall göra sådan anmälan bör närmare preciseras samt erinrar om att koramittén föreslagit att tiden skall räknas från det an­mälan tUl hemtagning gjorts. Statistiska centralbyrån understryker att en tidsförskjutning på 20 dagar ulan periodicering skulle innebära en ytter­ligare eftersläpning i den statistiska redovisningen, GeneraltuUstyrelsen förordar att frågan om tid för anmälan till förtuUning helt bör regle­ras i tillämpningsföreskrifterna i stället för i tullagen.

Den reglering som föreslås i departementspromemorian för anli­tande av ombud finner handels kamrarna i Göteborg, Borås och Karlstad ändamålsenlig. En liberal tUlämpning synes dem angelägen. Auktoriserade speditörer bör exempelvis kunna generellt godkännas som ombud och när det gäller hos importör anställd bör rält att som ställ­företrädare underteckna deklaration i princip medges varje anställd sora har importörens uppdrag, förtitsett att importören är ett väl­etablerat företag med allmänt gott anseende.

Sveriges speditörförbund, som anser att godkända ombud bör anlitas både för avgivande av deklaration och i samband med tulluppbörden, förutsätter att godkännande som ombud endast länmas tUl firmor och inte till fysiska personer. Däremot bör anstäUda hos det godkända orabudet kunna fullfölja orabudels funktioner efter medgivande av lokal tullmyndighet. Ett godkännande av fysiska personer som ombud kan föranleda betydande administrativa problem inom det företag där denne är anställd. Det är enligt förbundet självfallet ytterst angeläget att godkännande inte lämnas lill andra än klart kompetenta firmor. Generaltullslyrelsen bör innan beslut om godkännande hänskjuta ären­det för yttrande till organisationer sora företräder sådana sora tradi­tionellt ombesörjt förtuUningsarbetet, dvs. Sveriges speditörförbund. Godkännande bör enligt förbundels mening kunna lämnas generellt sålunda ej endast med avseende på deklarationer för viss importör och utan territoriell begränsning. Regeln om ansvar för importör, som ej inom tre veckor beriktigar ombuds deklaration, anses i och för sig ändamålsenlig. Förbundet nämner i detta sammanhang, att ett flertal speditionsföretag redan genomfört rutiner som passar för en sådan regel. Kopia av den av speditören ifyllda varuanm'älan översänds till kunden för granskning och eventueU justering.

Generaltullstyrelsen påpekar i likhet raed spedilörförbundet att styrel­sens godkännande av ombud bör kunna ges generellt. Godkännandet bör enligt styrelsen dock eventuellt kunna lämnas med viss begränsning. Styrelsen framhåller att frågan om godkännande av ombud inte får lika slor praktisk betydelse om det i enlighet med styrelsens förslag

Prop. 1972:110

74

inte utfärdas någon bestämmelse om vem som skall anmäla vara tUl förtuUning.

Genom den föreslagna regeln alt importören inom angiven lid skall svara för deklarationen som om han sj'älv av gett den har enligt kom­merskollegiums uppfattning ökad klarhet skapats ora ansvarsförhållan­det jämfört med kommittéförslaget och säkerheten borde kunna vinna på att det blir den som bäst känner till importgodset som kommer alt ansvara för deklarationen. Det oaktat känner kollegiet sig ej över­tygat att orabudsförfarandet ger en tillfredsställande säkerhet när frå­ga är om herataget gods. För att importörens ansvar i samraanhanget skall bli reellt bör i vart fall krävas alt ombudet åläggs att ge im­portören del av sin deklaration. Ett förslag av ett par handelskammare atl speditör skall få helt träda i importörs ställe anser sig kollegiet däremot ej kunna tiUstyrka.

Under förutsättning att den som anmäler vara till förtuUning skall svara för deklarationen bedömer Sveriges industriförbund m. fl. att den föreslagna tidsfristen tre veckor för rättelse av deklaration, sora läranats genom ombud, är tUlräcklig.

För Östergötlands och Södermanlands handelskammare framstår det föreslagna straffansvaret sora orimligt. Enligt handelskammaren förefaUer det nämligen föga troligt att de importörer, som på gmnd av bristande tulllekniska kunskaper och personalresurser tvingas an­lita speditörer vid förtullningen, skulle vara i stånd att inom tre veckor korrigera sina speditörers eventuellt begångna fel i tulldeklarationerna. Handelskammaren föreslår vidare att även deklaration som lämnas av ombud för importör får undertecknas av anställd i förtroendeställning hos ombudet. Att så bör få ske anser också andra remissinstanser.

Som förut nämnts lämnar riksskatteverket departementspromemorians förslag om förfarandet för fastställelse av tull och annan avgift utan erinran. Verket konstaterar att det system sora tUlämpas i fråga om mervärdeskatt vid omsättning inom landet fungerat tUlfredsställande och bl. a. medfört att fel i beskattningen kunnat rättas utan att besvärsförfarandet behövt tillgripas.

Liksom flertalet övriga remissinstanser avslyrker generaltullstyrelsen förslaget. Styrelsen föreslår i stället att det system med omtulltaxering som föreslagits av luUagstiftningskommittén införs. Detta system är en­ligt styrelsens bestämda åsikt klart att föredra. Styrelsen framhåller att förhållandena i mycket är annorlunda vid imporl än vid den inrikes be­skattningen och anför bl, a. följande.

Det kan sålunda förutses att en inte obetydlig del av importen kom­mer att tulltaxeras utan deklaration och alt avlämnad deklaration med tiUämpning av föreslagna och nödvändiga dispensmöjligheter ej s'ällan kommer att vara ofuUständig. 1 dylika fall måste tullmyndigheten fatta beslut om tulltaxeringen. Beträffande den del av importen som kom­mer att tulltaxeras efter fullständig deklaration, får man räkna med en

Prop. 1972:110

75

viss felprocent belräffande deklarationerna. I vUken omfattning detta blir fallet är svårt att fömtse men det torde inte vara orealistiskt att räkna med att fel av beskaffenhet att böra rättas kan föreligga beträf­fande 10 % av antalet sändningar. Det skuUe förorsaka stora olägen­heter att låta ett så osäkert material Ugga till gmnd för tulluppbörd och handelsstatistik och göra erforderUga korrektioner i efterhand. Man kan därför knappast underlåta att göra en viss kontroll av deklaratio­nerna redan i samband raed inläranandet. För att slippa en raera om­fattande kontroll på senare stadium torde det i regel vara mest prak­tiskt att göra kontroUen i samband med inlämnandet så noggrann att man kan meddela ett tuUtaxeringsbeslut. Fömtsättning härför finns på ett helt annat sätt när det gäller tulldeklarationer än vad fallet är raed skattedeklarationer, då de förra till skUlnad från de senare förutsätts vara åtföljda av fakturor och liknande handlingar till styrkande av rik­tigheten.

Under angivna förhållanden har man knappast möjlighet alt tillämpa det system med "spontan" inbetalning av deklarerat belopp sora gäller beträffande punktskatter och mervärdeskatt. I departemenlsförslaget har också fömtsätts att delta inte skulle tillämpas i fråga om kredit-varuhavare, vilka även i fortsältningen torde komma att svara för den helt övervägande delen av importen. Tull och andra avgifter skulle be­träffande kreditvamhavare betalas först sedan beloppen påförts veder­börande i särskUd tuUräkning såsora f, n. sker. Beträffande kontanl-betalande deklaranter torde det vara i ännu högre grad påkallat alt betalning sker först sedan avgiftsbeloppen fastställts och påförts veder­börande. Vad nu anförts innebär också att man inte kan ha någon nytta av den för punktskatter och mervärdeskatt gällande regeln att preli­minärt beslut skall anses fattal i och med avgivandet av deklarationen. Tvärtom synes en regel av denna innebörd för importens vidkommande vara ägnad att skapa förvirring.

I motsats till vad departementspromemorian fömtsätter har man så­lunda att räkna raed att tuUrayndigheten måste fatta beslut om tull och annan avgift i varje särskilt faU.

I likhet med lullagstiftnlngskommiltén anser generaltullstyrelsen det vara angeläget att felaktiga beslut kan rättas utan omgång. Detta kan naturligtvis tänkas ske genom det i departementspromemorian efler mönster från skalleområdet föreslagna systemet med preliminära be­slut. Tillämpning av delta system på tullområdet skulle emellertid enligt styrelsens uppfattning vara förenad med betydande olägenheter. Beslut om tull och annan införselavgift måste sålunda, framför allt med hän­syn tiU klassificeringsprobleraen, i regel anses vara behäftat med betyd­ligt större osäkerhet än fastställelsen av förat berörda skatter. Man får därför räkna med att även varahavare, som inte avser alt anföra be­svär, i slor utsträcknmg kommer att begära slutligt beslut för alt därige­nom förkorta den tid under vUken krav på högre avgift kan resas. Många koraraer förmodligen att göra det redan i deklarationen, andra sedan de fått del av tullmyndighetens preliminära beslul. Detta koraraer att förorsaka mycket administrativt besvär. Vidare medför det extra omgång för såväl tullverket som varahavaren att slutiigt beslut först

Prop. 1972:110

76

måste begäras och meddelas innan besvär kan anföras. Detta blir sär­skUt påtagligt om vamhavare, vUket inle sällan lorde komma atl in­träffa, anför besvär över preliminärt beslut, oaktat sådant beslut ej får överklagas.

Styrelsen har i övrigt inte något all erinra mot att de särskUda reg­lerna för uttagande av tull och annan avgift vid underdebitering på gmnd av oriktiga uppgifter av varuhavaren getts formen av bestäm­melser om eftertuUtaxering i stäUet för förlängd besvärstid som kom­mittén föreslagit.

Kommerskollegium har ej heller något alt erinra mot förslaget om eftertulltaxering.

Sveriges industriförbund in. fl. är av sararaa uppfattning som general-tvUlstyrelsen och hemställer att elt system med omtulltaxering ersätter de bestämmelser departemenlsförslaget innehåller ora fastställelse av tull och annan avgift. Det frarahålls att förslaget fömtsätter att fullständiga deklaralioner avläranas och att dessa inte skall behöva bli föreraål för beslut i varje särskUt fall. Om emellertid, som näringslivsorganisalioner­na föreslagit, endast partieUa deklarationer skaU behöva lämnas, måste tullmyndigheten fatta beslut om tulltaxeringen. Även om fullständiga deklarationer i princip skulle föreskrivas måste i åtskilliga fall dispen­ser från bestämmelserna lämnas. Också i dessa fall måste då beslut om tulltaxeringen fattas. Industriförbundet och de övriga organisationerna anför vidare synpunkter som överensstämmer med vad generaltullsty­relsen anfört i denna del.

TUl de nu nämnda organisationernas yttrande ansluter sig Sveriges hantverks- och industriorganisation.

Sveriges speditörförbund, Skånes handelskammare samt handelskam­rama i Göteborg, Borås och Karlstad anser att den tid av fem år inom vilken eftertulltaxering föreslås kunna ske är för lång och fö­reslår två år i stället. SpedUörförbundet menar atl det är oriktigt att i detta sammanhang dra en paralleU till skalteförfattningarna. Vid tull­laxeringen uppkommer nämUgen problem av helt annan art. Svåra av-vägrungsfrågor kan t, ex. uppkomma vid fastställande av varans tullplik­tiga värde och dessa bör ej håUas sv'ävande under så lång tid som fem år.

Departementschefen

Utvecklingen på tuUtaxeringsområdet har, som framgått av det tidi­gare anförda, lett tiU alt tulltaxeringen numera endast i mindre omfatt­ning grundas på undersökning av godset från tullverkets sida. Det har blivit nödvändigt att i betydande omfattning verkstäUa taxeringen på gmndval av handlingar som företes eller uppgifter sora lämnas av dem som har hand ora importen. De reformer i fråga om tullproceduren sora jag i det föregående förordat nödvändiggör att denna ordning raås-

Prop. 1972:110

11

te tillämpas i än större omfattning, Saratidigt uppställer sig krav på en reglering av frågan hur dessa uppgifler skall lämnas, närmast i form av något slags deklaration, Härora har i stort sett enighet rått vid reraiss-behandlingen,

Tullagsliftningskoramittén har för sin del ansett att tulltaxeringen i slörsla möjliga utsträckning bör grandas på uppgifter som läranas av importören och att godsundersökning bör komma i fråga för kontroll endast i särsldlda fall och då det inle utan avsevärd olägenhet går att få erforderliga uppgifter om varan på annat sätt. Enligt kommittén bör importören därför i en skriftiig vamanmälan lämna sådana uppgifter om varans beskaffenhet att dess klassificering enligt gällande tulltaxa med statistisk varuförteckning kan bestämmas. Vidare skall i stort sett i överensstämraelse med gällande ordning lämnas sådana uppgifter som erfordras för faststäUande av varornas tullpliktiga v'ärde eller kvantitet. I vissa fall skall det härvid vara tilhräckligt att importören hänvisar till faktura eller andra handlingar med uppgifter om varan. Undantagsvis skall kompletterande muntliga uppgifter få lämnas, I fråga om mer sporadisk import har komraittén ansett det rimligt att i allmänhet inte fordra andra uppgifter än sådana som är tiUgängUga hos importören. Kommitténs ståndpunkt är i övrigt att de lämnade uppgifternas anpass­ning för tulländamål, dvs, angivandet av det statistiska numret och ut­räknandet av det tullpliktiga värdet, bör verkställas av tullverket, i den mån importören inte finner det praktiskt att själv utföra detta arbete,

I departemenlspromemorian föreslås som huvudregel att importören skall lämna en deklaration innehåUande bl, a, varans nummer enligt tuUtaxa och statistisk varaförteckning, kvantitet och tullvärde samt den tull eller annan avgift som belöper på varan. Kan importören inte uppge varans nummer får han enligt förslaget i stället lärana sådan beskriv­ning att varan kan klassificeras med ledning av beskrivningen. I vissa faU, bl. a, när vara införs i olika poster vid skilda tillfällen, kan preli­minär deklaration förekomma. Generaltullstyrelsen kan för särskilt fall bestämma att erforderUga uppgifter om varan skaU länmas i annan ord­ning än i form av tulldeklaration och kan också för särskild import föreskriva undantag från föreskrifterna om vad fuUständig deklaration skall innehålla. Det påpekas att tuUtaxeringsförfarandet, även om de­klaration ej lämnas, I största möjliga utsträckning skall grundas på upp­gifter från importören. När det gäller varor som förs in av resande och annan liknande privatimport föraisätts tulltaxeringen komma att tillgå på ungefär samma sätt sora hittUls.

Vid remissbehandlingen har meningarna i deklarationsfrågan främst bmtit sig när det gäUer deklarationsskyldighetens omfattning. De re­missinstanser som företräder näringslivet avstyrker det i promemorian framlagda förslaget och förordar i stället tullagsliftningskommitténs för­slag, övriga remissinstanser lämnar i huvudsak förslaget i promemorian

Prop. 1972:110

78

ulan erinran. Deklarationsskyldigheten bör dock enligt kommerskoUe-gium ide fall då hemtagning inte är aktuell kunna begränsas tUl vad tull-lagstiftningskommittén föreslagit. Generaltullstyrelsen framhåller för sin del behovet av att tullverket ges möjlighet att medge undantag från deklarationsskyldigheten.

I remissyttrandena hävdas sålimda å ena sidan att deklarationen kan och bör vara fullständig och alltså innehålla såväl ett klart angivande av varans art och klassificering som uppgift om det värde på vUket tull eller annan avgift skall beräknas samt avgiftssats och på varan belö­pande tull och andra avgifter. Deklarationen skaU sålunda vara klar för beslut om tuUtaxering. Å andra sidan hävdas att deklarationen varken kan eller behöver innehålla mer än en för tulltaxeringen tillräcklig be­skrivning av varans art, eventuellt med hjälp av faktura och de upp­gifter som kan fordras för beräkning av tullvärde m, ra. Argumente­ringen för att deklarationen görs så fullständig som möjligt är förhål­landevis klar och entydig. Ett sådant deklarationssystem skulle, fram­håUer man, möjliggöra en effektiv rationalisering av tuUverkets arbete. Det hävdas också att det större ansvar för importörerna, som denna ordning iimebär, gör det lättare att införa den tidigare berörda snabba hemlagningen av gods och därmed underlätta en mer rationell gods­hantering. Argumenten mot elt fullständigt deklarationssystem är svåra­re alt värdera. Detta betyder inte att de är av mindre vikt. Det hävdas att svårighetema såväl att klart identifiera varoma för tulltaxeringen som att fastställa det tullpliktiga värdet är så slora att det inte kan be­gäras att importörema skall påta sig ansvaret för uppgiflerna. Man menar också att ett krav på fullständig deklaration skulle, även om svårighetema kan övervinnas, förorsaka importörema betydande mer­arbete och kostnader.

Vad beträffar möjUghetema för dem som har hand om importen att fullgöra en deklarationsskyldighet som innefattar såväl varuklassifice­ring och beräkning av tullvärdet som ett angivande av tull och andra avgifter som belöper på varorna torde det I det kanske övervägande antalet fall inte föreligga några större svårigheter. De flesta varor är relativt lätta att klassificera. Tullvärdet är i de flesta fall detsamma som varans inköpspris. För många importörer är det fråga om upprepad import av samma vamslag och företagen har ofta en betydande, på många års verksamhet gmndad erfarenhet i hithörande frågor. Sam­tidigt måste emellertid konstateras att varaklassificeringen i många faU är mycket svår även för utbUdad expertis och att tullvärdets faststäl­lande ibland måste grandas på invecklade rättsliga och ekonomiska bedörrmingar.

Efter övervägande av de nu berörda förhåUandena och med beaktan­de av önskemålet om en fortsatt rationalisering av tuUarbetet har jag stannat för förslaget att en i princip fullständig deklaration bör krävas.

Prop. 1972:110

.

79

Stor hänsyn måste dock uppenbarligen tas till de obestridliga svårigheter med en sådan deklarationspUkt som framhållits från näringsUvets sida, oavsett att straffansvar enligt varusmugglingslagen endast kan komma i fråga vid uppsåt eUer grov oaktsamhet. Tullmyndigheterna bör därför få rätt att medge lättnader i kravet på deklarationens fullständighet eUer, om skäl därtill föreUgger, tUlåta att erforderliga uppgifter lämnas på annat sätt än i form av deklaration. Tullmyndigheterna bör också kunna medge att preliminär deklaration får avges ora slutlig deklaration inte kan lämnas omedelbart. Nu berörda lättnader i kraven på deklara­tionspliktens omfattning bör enligt min mening medges generöst under en relativt lång övergångsperiod.

. Det bör ankomma på tullverket att se tUl alt en smidig och successiv anpassning till det nya förfarandet blir möjlig. Tullverket bör givetvis i största möjliga utsträckning stå importörerna till tjänst med upplys­ningar i samband med deklarationemas upprättande. Under över­gångstiden synes det också påkallat, som flera remissinstanser påpekat, att tullverket genomför en allmän informationsverksamhet rörande den nya tullproceduren, I detta sammanhang vill jag också nämna att jag i ett senare avsnitt kommer att föreslå att generallullslyrelsens befogen­heter alt meddela förhandsbesked utvidgas.

Med den ordning jag här förordat finner jag inte skäl att göra någon skillnad i bestämmelserna mellan hemtagare och andra. Deklarations­plikt bör dock inte gälla belräffande varor som förs in av resande och annan liknande privatimport. Tulltaxeringen bör här tillgå i huvudsak på samma sätt som f. n.

Jag vUl här tillfoga endast ett par detaljanmärkningar. När det gäller angivande av varunummer i deklarationen bör i tullagen endast krävas antingen varans nummer i tulltaxan eller varans statistiska nummer enligt tullverkets arbetstaxa. Skyldigheten att i övrigt lämna uppgift för statistiskt ändamål bör lämpligen regleras i annan ordning. Vidare måste som bl. a, jordbmksnämnden och kommerskollegium framhåller sådana uppgifter lämnas som behövs med hänsyn tUI gällande regleringar med avseende på Importen, Vad särskUt gäller jordbmksprodukter m. m. kan påpekas att rätt avgiftssats som regel endast kan anges, om det statis­tiska numret är känt. Någon valfrihet i fråga om angivande av nummer föreligger därför inte i sådana fall utan det statistiska numret måste an­ges.

Vem som skall vara skyldig att avge deklaration sammanhänger med vem som skall ange vara till förtuUning. TuUagstiftningskommittén, som inte funnit påkallat att närmare reglera vem som skall ange vara tUl förtuUning, förordar att importören skall vara deklarationsskyldig, dock utan att närmare bestämma importörsbegreppet, EnUgt departements­promemorian skall importören såväl ange vara till förtulhiing som avge

Prop. 1972:110

80

deklaration. Som importör anses härvid den för vars räkning varan förs in, om han är bosatt här i landet, och i annat fall den som inför varan.

Vid remissbehandlingen av departementspromemorian har flera re­missinstanser stäUt sig kritiska till bestämningen av importörsbegreppet. Riksskatteverket förordar att uttrycket importör ges samma innebörd i tuUagen och förordningen om mervärdeskatt m. fl. skatteförfattningar, som tUlämpas samtidigt som tullagen. Flera remissinstanser, bl, a. gene­raltullstyrelsen och representanter för n'äringslivet, har anslutit sig tUl tullagsliftningskomraittén i frågan vem som skall anmäla vara till för­tuUning och sålunda inte funnit behov föreligga av närmare bestämmel­ser härom. De förordar vidare att den som anmäler vara tUl förtuUning även skaU vara deklarationsskyldig.

För egen del finner jag vissa fördelar vara att vinna med denna sist­nämnda lösning. Jag förordar sålunda att deklaration skall avges av den som anger vara tiU förtuUning. Någon närmare föreskrift ora vem som skall vara skyldig att ange vara tUl förtuUning synes inte påkallad. När det gäller hemtagaren bör dock föreskrivas att denne skaU vara skyldig att ange vara, som tagUs hem, till förtuUning.

Bettäffande frågan om tidpunkten för anmälan tUl förtuUning och deklaration föreslås i departementspromemorian att hemtagare skall få ange varan till förtuUning och deklarera inom den tid generaltullstyrel­sen bestämmer, dock högst 20 dagar efter det varan tagits om hand. För­slaget överensstämmer i princip med vad tuUagstiftningskommittén före­slagit och har i stort sett inte mött någon erinran vid remissbehandlingen. Jag kan i sak ansluta mig tUl förslaget. Den tid, inom vUken vara senast skaU anges tUI förluUning, bör i regel inte överstiga 20 dagar. I särskUda faU kan emellertid en något längre lidsfrist behövas. Viss längsta tid bör därför ej fastslås i lagen. I övrigt bör vara anges till förtuUning och de­klareras omedelbart eller om den förvaras i frihamn, på tuUupplag eller tuHager innan förvaringen upphör.

Både enligt kommittéförslaget och enUgt departementspromemorian skall ombud kunna anlitas vid avgivande av deklaration. De flesta re­missinstansema har också ansett att en sådan möjlighet bör finnas. Jag delar denna uppfattning. SkaU någon få använda sig av ombud för att ange vara tUl förtuUnmg och deklarera för den, måste regeln dock vara att han svarar för att uppgifterna i deklarationen är rikliga. I departe­mentspromemorian föreslås att importören skall svara för deklarationen som om han själv avgett den, såvida han inte inom tte veckor efter det deklarationen avgetts lämnar ny deklaration. Remissinstanserna har i huvudsak lämnat detta förslag utan erinran. Tanken bakom förslaget, vilken jag finner vara riktig, är att den som lämnar deklaration genom ombud skall vara skyldig att inom angiven tid rätta sådana oriktiga upp­gifter i deklarationen, som kan föranleda att tull eller annan införselav­gift undandras statsverket eller att vara införs i sttid mot förbud. Om han

Prop. 1972:110

81

åsidosätter denna skyldighet, skall han kunna fällas tiU ansvar enligt varusmugglingslagen. I luUagen bör därför upptas en bestämmelse om skyldighet att företa rättelse. Den häremot svarande sanktionsbestäm-raelsen bör ha sin plats i varusmugglingslagen. Till frågan ora ändring i vamsraugglingslagen återkommer jag senare, SpedUörer och andra, som anlitas sora ombud, bör vara godkända av generaltuUstyrelsen. Ombuden bör på det sätt generaltullstyrelsen föreskriver överlämna kopia av avgivna deklaralioner till sina uppdragsgivare.

Vid sidan av det nu nämnda ombudsförfarandet bör finnas möjlighet för tulhnyndighet att medge att tulldeklaration lämnas av någon som är anställd hos den deklarationsskyldige och som kan anses inta för­troendeställning hos denne eller om deklaration lämnas genom så­danl ombud som nyss nämnts av någon som innehar sådan anställ­ning hos ombudet.

I departementspromeraorian föreslås inte någon bestäraraelse ora skyl­dighet att anmäla i efterhand upptäckta bristfälligheter i deklaration eller andra uppgifler sora lämnats till ledning för förtullningen. Att för­slag till en sådan bestämmelse ej framlagts har motiverats med att er­farenhet av den nya tullproceduren bör avvaktas. Tullagsliftningskom­mitténs förslag innebär däremot att en skyldighet i nu berörda hän­seenden införs och enligt generaltullstyrelsens uppfattning är detla nöd­vändigt. Till stöd för sin uppfattning har styrelsen bl, a, åberopat att det, med hänsyn till den tidspress under vilken importproceduren ofta måsle genomföras, lätt kan inträffa att uppgift som lämnats om vara i deklaration eller annan handling, på grund varav tulltaxering sker, efteråt visar sig oriktig ulan alt uppsåt eller oaktsamhet kan läggas uppgiflslämnaren till last. Leverantören har t, ex, levererat större kvan­titet än som angetts i den faktura på vilken deklarationen gmndar sig. Vad kommiltén och generaltullstyrelsen anfört förtjänar beaktande och jag förordar därför att en bestämmelse av angivet slag införs. Även om en sådan beslämmelse främst har betydelse i de fall där hemtag­ningsförfarandet ej tillämpas bör den gälla även vid hemlagning. Det bör påpekas att i de fall där godkänt ombud anlitats den tidigare be­rörda regeln om skyldighet att företa rättelse bör gälla i första hand.

Förutsättning för anmälningsskyldighet bör vara alt uppgiften för­anlett eller kan föranleda att tull eller annan avgift undandras stats­verket eller att vara införts i strid mot införselförbud. Anmälan bör ske inom viss tid, som lämpligen kan bestämmas till två veckor från den dag då förhållandet upptäckts. En sådan anmälningsskyldighet bör dock inte gälla i fråga ora förhållande sora upptäcks lång tid efter det beslut varigenom tull eller annan avgift för varan fastställts. Som gene­raltullstyrelsen föreslagit bör skyldigheten således ej gälla om tiden gått ut för anförande av besvär över beslutet. Styrelsen har också före­slagit att underlåtenhet att fullgöra anmälningsskyldighet sanktioneras

6   Riksdagen 1972. 1 saml Nr 110

Prop. 1972:110

82

genom en bestämmelse i varusmugglingslagen. För min del finner jag det vara tillräckligt att underlåtenhet att göra anmälan regelmässigt föranleder ansvar för tullförseelse. Den för vars räkning vara införts bör vara anmälningsskyldig, oavsett ora han låtit annan t. ex. en spedilör ange varan till förtuUning och deklarera för den. Helt na­turUgt bör i detta saramanhang den som förvärvat vara i förluUat skick från utlandet jämställas med den för vars räkning vara införts och således också vara anmälningsskyldig under angivna förutsättningar.

Tullmyndigheterna meddelar varje år ett mycket stort antal tuUtaxe­ringsbeslut. Det sararaanlagda antalet sådana beslut uppgår till avsevärt över två miljoner varje år. Tullmyndigheterna måste arbeta under avse­värd tidspress. Med hänsyn härtUl är det oundvikligt att fel då och då uppslår vid tulllaxeringen. Det finns därför behov av ett förfarande en­ligt vilket fel kan rättas på elt enkelt sätt. Samtidigt måsle förfarandet vara förenligt med kravet på rättssäkerhet. Kommittén har föreslagit att tullmyndighet erhåller en generell befogenhet alt inom viss tid verkställa omtulltaxering. I departementsproraeraorian föreslås i stället elt förfa­rande för fastställelse av tull och annan införselavgift vars närmaste fö­rebild varit det förfarande för fastställelse av mervärdeskatt som regle­ras i förordningen om mervärdeskatt. Remissinstanserna, bl. a. general­tullslyrelsen, Sveriges industriförbund och andra företrädare för närings­livet, har i huvudsak anslutit sig tUl kommitténs förslag i denna del. Jag för min del är n'ärmast böjd att ansluta mig tUl denna ståndpunkt.

Del system med preliminära och slutliga beslut som tillämpas för mer­värdeskatten och som visat sig fungera väl kan möjligen visa sig mindre lämpligt när det gäller att fastställa tull och annan införselavgift. Beho­vet av ett enkelt rällelseförfarande kan tillgodoses genora ett förfarande för omtulltaxering. En sådan ordning kan användas vid både för högt och för lågt uttag av tull eller annan avgift och såväl efter framställ­ning av enskild part som på tullmyndighetens eget initiativ. Har tull el­ler annan avgift tagils ul med för lågt belopp kr'äver rätlssäkerheten att fråga om omtulltaxering ej får väckas långt efter det att det ursprung­liga tulllaxeringsbeslutet meddelades. Det synes rimligt att sådan fråga måste väckas inom samma tid som skall gälla för anförande av besvär mot beslutet. Har tull eller annan avgift lagils ul med för högt belopp synes det vidare rimligt att enskild part inom besvärstiden har möjlighet att antingen begära omtulltaxering eller anföra besvär. Av 15 § förvalt­ningslagen (1971: 290) följer alt omtulllaxeringsbeslut regelraässigt ej får meddelas utan att den enskilde parten fått tillfälle att yttra sig.

Den lid inom vilken omtulltaxering sålunda bör kunna ske kan inle gälla för det fall att ingen eller för låg tuU eller annan avgift utgått på grund av att orikliga eller bristfäUiga uppgifter läranats i tulldeklaration eller raotsvarande handling, I departeraenlsproraeraorian föreslås raed tanke på sådana fall alt eftertulltaxering skaU kunna ske inom fem år

Prop. 1972:110

83

från den dag då vara angavs till förtuUning, Förslagel i promemorian är utformat med utgångspunkt i bestämmelserna om efterbeskattning i förordningen om förfarandet vid viss konsumlionsbeskattning och för­ordningen ora mervärdeskatt. Remissinstanserna har i och för sig ej haft något att erinra mot att möjlighet till eftertulltaxering införs i tull­lagen men några av dem anser att tiden inom vilken eftertulltaxering skall få ske fem år är för lång. För min del anser jag att det inte finns anledning att på tuUtaxeringsområdet ha en ordning sora avviker från vad som gäller på skatteområdet i övrigt, Eftertulltaxering bör där­för kunna ske under motsvarande förutsättningar som efterbeskattning.

Jag vill i detta sammanhang erinra om att generaltullstyrelsen berört vissa problem i fräga om skyldighet att erlägga tull och andra avgifter när varusmuggling förekommit. Eftersom dessa problem inle har varit föremål för närmare utredning anser jag att de ej kan lösas i föreva­rande sammanhang.

Införandet av den nya tullproceduren, främst deklarationssystemet, kommer givetvis också att beröra insamlingen av uppgifter för ulrikes-handelsstatistiken. Delta problem har också berörts i oUka remissyttran­den. Statistiska centralbyrån har framhållit nödvändigheten av att stati­stikens krav på korrekta och aktuella primämppgifter beaktas och kora-merskoUegiura har påpekat alt det föreslagna hemtagningssystemet kan öka riskerna för fel i handelsstatistiken. Även statens jordbruksnämnd har framfört liknande synpunkter. Jag vill här endast understryka att de nu berörda frågorna bör ägnas särskild uppmärksamhet och att lämpliga åtgärder får vidtas om det visar sig påkallat.

Uppbörd och återbetalning av tull och annan införselavgift Gällande ordning

Varken tuUlaxeringsförordningen eller tullstadgan innehåller uttrycklig föreskrift om vem som är skyldig att erlägga tull och aiman införsel­avgift. I 156 § tullstadgan fömtsätts emellertid att skyldigheten åvilar varuhavaren. Enligt första stycket i paragrafen åligger det varuhavaren att utan anfordran till tullverket betala tull och annan införselavgift sora han skall erlägga. Med varahavare förstås enligt 8 § tullstadgan den som på grand av äganderätt eller eljest är berättigad alt förfoga över vara, Vera som äger förfoga över vara bestäms i allmänhet av fraklrätlsliga regler. Mycket ofta är vamhavaren en speditör.

I saraband med införseln av vara uppbär tullverket olika punkt­skatter, I punklskatteförfattningarna anges vanligen att skattskyldig är den för vars räkning införseln äger rum. När det gäller sådan mer­värdeskatt som tullverket uppbär föreskrivs däremol i 58 § första stycket förordningen om mervärdeskatt atl skatlskyldig är den som i

Prop. 1972:110

84

tuUhänseende är att anse som vamhavare. Den för vars räkning en vara förs in (importören) är ofta en annan än varuhavaren. För vems räkning en vara skall anses införd beror i praxis på den leveransklau­sul som tiUämpas. VanUgen är det köparen men det kan också vara säljaren. Skatten påförs likväl aUtid varuhavaren. Detta sker med stöd av en föreskrift, som regelmässigt finns i skatteförfattningama och som innebär att skatten vid införsel skall fastställas och uppbäras i den ordning som gäller för tuU.

Enligt 152 § första stycket tullstadgan får gods som förtuUas ej ut-bekommas från tullverket förrän tuU och annan införselavgift för god­set, som tullverket uppbär, samt utgående anståndspenningar har erlagts eller deponerats. Den tuUsedel som utfärdas efter verksfälld tulltaxering utgör räkning på fastställda tull- och avgiftsbelopp. Enligt 157 § tull­stadgan får betalningen ej uppskjutas längre tid än 40 dagar eller, om tulldeklaration avgelts, 55 dagar från den dag som enligt 168 och 169 §§ tullstadgan är utgångspunkt för anståndstiden, dvs, i allmänhet den dag då godset mottagits av vederbörande tullanstalt. Har ansiåndsliden över­skridits skall godset enligt 160 § tullstadgan försäljas så snart det kan ske på offentlig auktion eller, då särskilda skäl finns, på annat sätt sora generaltullstyrelsen prövar lämpligt. Om godset lämnats ut mot depo­sition kan i stäUet det utestående avgiftsbeloppet tas ut av depositionen. Redan innan anståndstiden gått ut gäller dock enligt 158 § att ora betal­ning inte sker senast på femtonde dagen före anståndslidens slut an­ståndspenningar efter nämnda dag skall erläggas med 1/5 % av avgifts­beloppet per dag. Anslåndspenningar utgår dock ej om beloppet depo­nerats. Den egentiiga kredittiden är därför endast 25 dagar eller, om tuUdeklaration avgetts, 40 dagar. Särskilda regler gäller till förhind­rande av att varuhavaren drabbas av anståndspenningar på gmnd av omständigheter över vilka han inte ansetts kunna råda samt även eljest på gnmd av att frågan om godsets behandhng varit föremål för sär­skild prövning hos tullverket eUer annan myndighet. Dessa bestämmel­ser tiUämpas även vid förtuUning i frihamn men utgångspunkten för anstånds- och kredittiden är då normalt den dag då tullsedel utfär­das eUer godset dessförinnan förts bort från frihamnen.

Systemet innebär, att varje tullsedel är en fristående räkning vars förfallodag (bortsett från förhållandena i frihamn) är oberoende av tiden fÖr räkningens utställande. En vamhavare, som regelbundet har att ombesörja ett större antal förtuUningar, har därför att betala ett stort antal räkningar med varierande förfaUodag. Förfarandet har på grund därav ansetts vara arbetskrävande och tungrott för såväl varu­havaren som tuUverket.

Genom kungörelsen (1969: 473) om uppbörd av tuU och annan in­förselavgift från kreditvamhavare har införts en ny betalningsproce­dur för sådana som av generaltuUstyrelsen registrerats som kreditvam-

Prop. 1972:110

85

havare. Statlig myndighet registreras efter anmälan till generaltullsty­relsen, och annan än slallig myndighet efter ansökan hos styrelsen.

I samband med ansökan skall ställas av generaltullstyrelsen god­tagen säkerhet för erläggande av tull, införselavgift m, m. Styrelsen får medge registrering utan att säkerhet stäUs, när det gäller betalning av mervärdeskatt eller när det i annat fall föreligger skäl d'ärtiU. Un­dantaget för mervärdeskatt har kommit till för att göra importen mera likställd raed köp inora landet. Säkerhet skaU beslå av sådan borgen av bank eller försäkringsbolag eller värdehandling som generaltullstyrelsen anser betryggande. I den omfattnmg och under de förutsättningar sty­relsen bestämmer kan som säkerhet godtas öven gods som är upplagt på tullnederlag.

Kreditvamhavare får vid förtuUning av godset liksom tidigare tull­sedel eller motsvarande debiteringshandlmg. Denna handling utgör dock inte som för andra vamhavare samtidigt räkning på utgående avgifter för godset. I stäUet får kreditvaruhavaren tre gånger i måna­den per post en tullräkning från generaltullstyrelsen. Denna räkning upptar de avgifter som under en tiodagarsperiod påförts kreditvaru­havaren vid landets olika tuUanstalter.

TuUräkningama framställs på datamaskincentral för administrativ databehandling (DAFA) efter förarbete hos generaltullstyrelsen. De distribueras till vamhavama omkring 12 dagar efter utgången av varje tullräkningsperiod. Betalning skall ske senast 10 eller, ora tulldeklara­tion avgelts, 25 dagar efler tullräkningens utställningsdag, I de 10 da­garna skall inte inräknas lördagar eller sön- och helgdagar, varför den verkliga betalningsfristen i delta fall vanligen kan sägas utgöra 14 da­gar. Betalning skall ske genora insättning på särskilt postgirokonto. Sker ej betalning inom föreskriven tid, har varuhavaren att erlägga ränta efter 9 % per år, dock minst 10 kr. Generaltullstyrelsen får avstå från ränta, om dröjsmålet med betalningen är ringa eller särskilda skäl eljest föreligger.

Förfarandet medför jämfört med tidigare en avsevärd förlängning av kredittiden för dem som använder förfarandet.

Fördröjs av någon anledning ttUlsedelns färdigställande, förlängs kredittiden i motsvarande mån. Fördröjningen kan bl. a. bero på att varuhavaren inle presterar erforderlig utredning. Bl. a, för att förhindra att kredittiden förlängs på ett otillbörligt sätt har man infört ett system med preliminär debitering. Kan tull eller annan införselavgifl för gods, som kreditvarahavare anmäler tiU förtuUning, ej faststäUas inom 25 dagar från den dag då godset mottagits av tuUanstalten, får kredit-varahavaren preliminärt påföras ett belopp som beräknas motsvara de avgifter som högst kommer att påföras för godset. Preliminärt på­fört belopp tas upp på tullräkning och räknas kreditvarahavaren till godo, när avgifterna slutiigt fastställts.

Prop. 1972:110

86

Kommittéförslaget

Komnuttén föreslår, att skyldigheten att erlägga tull åläggs den sora anmäler godset tUl förtuUning eller hemtagning. 1 princip bör denna regel gälla även beträffande skyldigheten att erlägga andra skatter och avgifter i samband med införseln,

Kommitién framhåUer att det föreligger större behov än tidigare av att klart definiera vem som är skyldig att erlägga tullen eftersom tullverket enligt kommitténs förslag till tullprocedur normalt inte kommer att hålla godset som säkerhet för tullen. Förslaget innebär vi­dare, att det nuvarande begreppet "varahavare" inte längre får samma betydelse som tidigare i förhållande till tullverket. Enligt förslaget skall ett privat godsvårdsförfarande införas. Vem som är berättigad att förfoga över godset blir då en fråga för godsvårdaren och inte för tuUverket (annat än eventuellt i egenskap av godsvårdare). Påförandet av tiUlen bör inle lämpUgen grandas på det avgörande beträffande dispositionsrätten som träffats av en privat godsvårdare. Att anordna särskild prövning av frågan från tullverkets sida skulle innebära ett avsevärt dubbelarbete. Kommittén anser därför, att skyldigheten all er­lägga tullen inte bör åläggas varuhavaren (enligt nuvarande definition av begreppet).

Det ligger då nära tUl hands att lägga skyldigheten att betala tullen på "den för vars räkning införseln äger rum". I praktiken erbjuder detta emellertid vissa svårigheter. Bettäffande andra transaktioner än köp kan det sålunda ofta vara svårt att avgöra innebörden av det cite­rade uttrycket. Vidare bar det visat sig, att det vid köp kan förekomma avtal som är oklara i de hänseenden som har betydelse i detta samman­hang, I alla händelser skulle ett stadgande om betalningsskyldighet för "den för vars räkning införseln äger rum" kräva en omsorgsfull pröv­ning av denna fråga från tullverkels sida beträffande varje särskild införsel. Liknande prövning sker visserligen redan nu i viss utsträck­ning, t. ex. för avgörande av vem som skall avge s, k, värdeförs'äkran, men denna prövning behöver med hänsyn till ändamålet i allmänhet inte göras så ingående.

Enligt kommitténs uppfattning får det anses mest rationellt att knyta skyldigheten att erlägga tullen till viss fas i själva tullproceduren. Efter­som tull normalt tas ut endast beträffande gods, som anmäls till förtuUning, synes det vara lämpligast att i princip knyta skyldigheten direkt tUl denna anmälan eller till en eventuellt föregående anmälan till hemtagning.

Bettäffande frågan om tullkredit föreslår kommittén, att den grundläggande regeln fortfarande skall vara att gods inte får utbe-kommas i fria rörelsen förrän tullen erlagts. Näringsidkare, som har att mera regelbundet erlägga tiUl, skall emellertid om inte särskilda

Prop. 1972:110

87

skäl talar däremot kunna hos generaltullslyrelsen registreras som kre-ditiraportör. Kreditimportör skall ulan stäUande av säkerhet få ut gods, så snart tuUtaxeringen avslutals eller hemlagningsanmälan godtagits och har sedan alt erlägga tullen i föreskriven ordning. Registrering skall kunna ålerkallas, när skäl därtill föreligger. Sädana skäl kan vara upprepade försuramelser att betala inom föreskriven tid och upp­enbar risk för inställelse av betalningarna. Kommitién anser det rim­ligt, att företag, sora enbart därför att tvekan råder om deras kredit­värdighet inte skulle bli registrerade som kredilimportörer ulan alt ställa säkerhet, skall kunna medges registrering mot ställande av säker­het. Denna anordning bör regelmässigt tiUämpas beträffande utiändska förelag.

När det gäller importörer som inte åtnjuter tullkredit utan måsle betala tullen innan godset lämnas ut har, enligt den av kommittén föreslagna tullproceduren, tullverket som sådant inte något krav på att godset skall avhämtas inom viss tid utan detta blir en fråga som godsvårdaren, i förekommande fall tullverket i denna egenskap, får avgöra. Under sådana förhållanden anses tullverket inte i och för sig ha anledning föreskriva någon viss tid för betalning av tullen. Kom­mittén anser dock att tullverket av rent praktiska skäl inte skall under obegränsad lid balansera mängder av förtuUningsanmälningar som inte fullföljs.

Redovisningen av tull för kontanlbetalarna bör naturligen ombesörjas av den lokala tullmyndigheten eller, när godset förvaras hos godkänd godsvårdare, genom denne om så befinns lämpligt. Godsvårdaren har i det senare fallet att redovisa beloppet till tullmyndigheten.

Enligt kommitténs uppfattning bör sålunda även i forlsätlningen tull­kredit under vissa förutsättningar kunna medges. När del gäller frågan om raan sora vUlkor för tuUkredit bör upprätthålla nuvarande krav på säkerhet för tullen hänvisar komraittén bl. a. lill vambeskattningen inom landet, där det inte förekommer någon föreskrift ora säkerhet för skatten. Koramittén frarahåller, att även om man från principiell synpunkt inte helt kan likställa tuUar med andra varuskatter, den olik­het i fråga om kravet på säkerhet som nu råder knappast synes moti­verad. Från praktisk synpunkt finner kommitién det särskUt egendom­ligt, att vid import säkerhet krävs för tullen men inte för den till be­loppet avsevärt större mervärdeskatten. Kommiltén har korarait till den uppfattningen att tullkredit i princip bör kunna medges utan något krav på säkerhet.

Frågan blir då, framhåller kommittén, hur kretsen av importörer som skulle vara berättigade till sådan tullkredit lämpligen bör av­gränsas. Tullkrediten bör enligt kommitténs uppfattning gälla enbart yrkesmässig import. I detta sammanhang erinrar kommittén om den lösning  kreditfrågan  fått,  när  det gäller  mervärdeskatt vid  import.

Prop. 1972:110

88

Denna innebär, alt man i princip bibehållit kravet på säkerhet såsom viUkor för skattekredit och därigenom bl. a, har möjlighet att stävja försök att undandra skatt genom bulvaner o, d, Ä andra sidan har man gett generaltuUstyrelsen dispensmöjligheter, vilka utnyttjas så att alla seriösa företag med import av någon betydelse normalt kan räkna med dispens. Erfarenheterna hittills ger vid handen att detta system fungerar tillfredsställande. Enligt kommitténs uppfattning bör den lös­ning kreditfrågan fått när det gäller merv'ärdeskalt vara vägledande vid utformningen av bestämmelserna om tullkredit.

Beträffande de importörer som åtnjuter tullkredit, dvs. de som får ut godset i fria rörelsen iiman tullen erlagts, bör enligt kommitténs uppfattning den blivande tullproceduren utformas efler samma linjer som det nya systemet med registrerade kreditvamhavare. Tullräk­ning bör med ledning av tullsedlama för viss period (tullräknings­period) upprättas centralt och av generaltullstyrelsen tUlställas impor­tören vid vissa tidpunkter. Betalningen periodiceras därigenom och fri­görs från anknytningen tiU godsets ankomst.

Kommittén diskuterar härefter vilken tid varje period bör omfatta och betalningsfristens längd. Härvid konstateras att periodiceringen av tuUräkningarna ökar kredittiden och att detsamma är förhållandet med hemtagningssystemet vare sig förtullningsanmälningarna därvid periodi­ceras eUer ej. Med hänsyn tiU tulltaxeringen och handelsstatistiken har kommittén funnit att en lämplig regel för hemtagningssystemet skulle vara alt förtullningsanmälningama får avse gods som anmälts till hem­tagning under en tiodagarsperiod och avges inom 10 dagar från perio­dens utgång. Kommittén föreslår att tullräkningarna skall utfärdas en gång i månaden. Det innebär alt kreditimportörer som begagnar sig av hemtagningsförfarandet skulle få en kredittid av omkring 60 dagar räknat från godsets ankomst. Andra kreditimportörer skulle få en kortare kredittid (46 dagar). Det förutsätts därvid att tullräkningen betalas inom 14 dagar efter det att den utfärdades.

Remissyttrandena

Remissinstanserna har lämnat kommitténs förslag om vem som bör vara skyldig att erlägga tull och annan inför­selavgift ulan erinran.

Kommitténs förslag om tullkredit tillstyrks i princip. Svenska företagares riksförbund framför emellertid anspråk på en liberalare kre­ditgivning än förslaget fömtsätter. Vissa farhågor för en försening av importstatistiken framförs av statistiska centralbyrån.

Kommerskollegium påpekar att kommitténs förslag om tullkredit, innebärande belalningsanslånd för en tid av i medeltal 60 dagar, är en inle oväsentlig förlängning av den nuvarande räntefria kredittiden

Prop. 1972:110

89

vilket ger importen en förbättrad konkurrenssituation jämfört med den nuvarande. SärskUt i lägen då kredit- och Ukvidiletssvårigheter förelig­ger anser kollegiet, att delta kan ha stor betydelse, även om kredittiden i sig kan anses vara ganska kort. Anståndstiden måste emellertid i slor utsträckning bli en följd av hur betalningssystemet i övrigt kan ordnas. Den föreslagna betalningsproceduren finner kollegiet vara rationell.

Statens jordbruksnämnd understryker vad kommittén anfört ora att en snar tulltaxering är av vikt med hänsyn till att eftersfäpningen i handels­statistiken inle bör få bli alltför lång. Nämnden finner mot denna bak­gmnd kommitténs förslag i fråga om periodicering av förtullningsan-mälningen väl avvägt. Nämnden har ej heller någon erinran mot kom­mitténs uttalande att den för tullen bestämda kredittiden liksom nu bör gälla även för andra avgifter som erläggs till tullverket på gmnd av in­förseln, exempelvis införselavgiftema på jordbrukets område. De ränte­förluster som är förbundna härmed bör enligt nämndens uppfattning accepteras med hänsyn tUl fördelarna av ett smidigt fungerande system.

Sveriges speditörförbund delar kommitténs uppfattning, att tullkredit i princip bör kunna medges utan något krav på säkerhet. Enligt förbun­dets uppfattning skall frågan om ställandet av säkerhet avgöras med hänsyn till tullens näringspolitiska effekt. Det kan inte anlas, att denna effekt i någon väsentlig mån kan reduceras genom att nuvarande krav på ställande av säkerhet slopas. Förbundet anser, att det måste vara felaktigt att här anlägga samma synpunkter som vid kommersiell kredit­givning.

Svenska företagares riksförbund anser att tullkredit utan föregående kredilbedömning skall medges samtiiga företag som bedriver affärsmäs­sig import, utländska förelag dock undantagna. Det finns enligt förbun­dels uppfattning ingen anledning att inskränka kreditgivningen ora tull­avgifter såsom fömtsätts erhåller samma förmånsrätt i konkurs som skattefordringar. Tullverket bör medges rätt alt dra in krediträlten vid missbruk. Skulle kommitténs förslag vinna gehör, bör reglerna för den föreslagna registreringen av importörer med krediträtt tillämpas mycket liberalt, så att de mindre importörema ej diskrimineras i detta hänseende. Förbundet har konstaterat att varje skärpning på kreditmarknaden i första hand drabbar de mindre och medelstora företagen och atl dessa således har stort behov av det tillskott tUl rörelsekapitalet som tuUkredi-terna innebär.

Statistiska centralbyrån framhåller, att det förslag till periodvis redo­visning av viss import, som tuUagstiftningskommittén framlägger, inne­bär en försämring av tidslokaliseringen i importstatistiken. Hur allvar­lig denna försämring kommer alt bli, stäUd i relation tiU redan existe­rande eftersläpningar i statistiken, har ej kunnat bedömas av statistiska centralbyrån eftersom inga uppgifter föreligger om storleksordningen av den förskjutning i redovisningen som kan komma att uppstå. Vid be-

Prop. 1972:110

90

dömningen av kommitténs förslag är det av avgörande betydelse att kvantitativt kunna ange hur den föreslagna periodiceringen av redovis­ningen påverkar statistiken.

Departementspromemorian (2125 §§)

Belräffande betalningsskyldigheten föreslås i departe­mentspromemorian att importören skall betala tull och annan avgift för varan. För promemorians förslag rörande importörsbegreppets inne­börd har tidigare redogjorts.

När det gäller uppbörden föreslås i promemorian sora huvudre­gel att betalning av tull och annan införselavgift skall ske inom 15 dagar efter dagen för avgiftsbeslulet och att importören ej får förfoga över varan förrän betalning skett. Generaltullstyrelsen föreslås emellertid få föreskriva betalning i annan ordning. I sådant fall uppförs avgiftsbe­loppet på särskild tullräkning som generaltullstyrelsen utfärdar. Räkning­en skall betalas inom den tid styrelsen bestämmer dock ej senare än en månad från den dag då räkningen har utfärdats. Detla senare förfarande avses inte skilja sig från det förfarande som f. n. tiUämpas vid uppbörd från kreditvamhavare. Importör, som betalar enligt tiUlräkning, skall en­ligt promemorian efter tillstånd av generaltullstyrelsen fritt få förfoga över varan utan hinder av all tull och annan avgift ej erlagts för den.

S'äkerhet för tull och annan avgift som villkor för tullkredit bör i prin­cip inte längre krävas med hänsyn till att förmånsrätt numera föreligger för tull och andra avgifter som lullverkel uppbär 13 § förmånsrätts-lagen (1970: 979) jämförd med 1 § första stycket 5 lagen (1971: 1072) om förmånsberättigade skattefordringar m. m.

Betalas ej tull eller annan avgift mom föreskriven tid utgår ränta efter en årlig räntesats som raed 4 % överstiger det av riksbanken från för­fallodagen tillämpade diskontot. Till betalning förfaUen tull och annan avgift samt ränta skall på framst'ållning av generaltuUstyrelsen omedel­bart tas ut genora utmätning. Har tull eller annan avgift inbetalals med för högt belopp utgår ränta efter 5 % om året på återbetalat belopp.

Remissyttrandena

I flertalet yttranden har frågan om vem som skall vara be­talningsskyldig för tull och annan införselavgift lämnats ulan erinran. Några remissinstanser, som närmare berört promeraorians för­slag att importören skall vara belalningsskyldig, släller sig kritiska här­tUl,

Kammarrätten i Stockholm är som förut nämnts kritisk mot det före­slagna iraportörsbegreppet och anser att detta bör omarbetas så alt tvek­samhet inte behöver uppstå om vem som är skyldig att avge deklara­tion eller betala tull.

Prop. 1972:110

91

Generaltullslyrelsen föreslår liksom Sveriges industriförbund m. fl. att tull och andra införselavgifter skall erläggas av den som anmäler vara till förtuUning,

Några remissinstanser framhåller att det är en fördel om betalning av tull och annan avgift kan ske genom speditörema sora orabud,

Sveriges speditörförbund föreslår atl godkända orabud får anlitas både för avgivande av deklaration och i samband raed tulluppbörden och anför bl. a. följande.

För atl undvika nackdelen att tullverket skall behöva rikta krav mot ett stort antal importörer vilket innebär en betydande skillnad jäm­fört med nu gällande regler enligt vilka kraven riktas mot ett begränsat antal vamhavare kan det vara lämpUgt att de godkända ombuden även bilräder tullverket vid tulluppbörden. Detta kan tänkas tillgå på det sättet, att på importörens begäran beslut respektive tullräkning tillställs ombudet. För atl rationalisera ombudets redovisning av upp­burna belopp till tullverket, bör generaltullstyrelsen kunna fastställa lämpliga terminer för ombudets inbetalningar. Självfallet fömtsätter ett sådant förfarande att ombudets solvens prövas. Eventuellt kan garanti behöva ställas för ombudets redovisningsskyldighet gentemot tullverket för sådana belopp, som orabudet uppburit av importören för tullverkets räkning. Om importören inte inbetalar tull eller annan av­gift till ombudet, bör tullverket vidare inora viss tid underrättas, så alt tullverket då bereds tillfälle att rikta krav direkt mot importören och i förekommande fall göra gällande förmånsrätt enligt 13 § förmåns­rältslagen.

Uttalanden i samma riktning görs av Östergötlands och Söderman­lands handelskammare, Skånes handelskammare samt Sveriges allmänna t ull tj änsi emannafö rening.

Generaltullstyrelsen, som föreslår alt speditörer skall få möjlighet att för sina uppdragsgivares räkning anmäla gods till förtuUning i eget namn, förutser att flertalet av dessa kommer att belala enligt tullräk­ning och åtnjuta kredit, Speditörema kommer emellertid, fortsätter styrelsen, ofta att ange gods till förtuUning och avge deklaration som orabud för mottagare som sj'älv inte är kreditvamhavare. Även i så­dana fall bör godset enligt styrelsen kunna frigöras före betalningen, om ombudet påtar sig betalningsansvaret för tull och andra avgifter. Tullräktung bör då utställas på ombudet.

Departementspromemorians förslag om uppbörd och återbetal­ning av tull och annan införselavgift tillstyrks eller lämnas i huvudsak utan erinran av remissinstansema.

Med anledning av de föreslagna uppbördsreglema understryker Sveriges speditörförbund vikten av att konkurrensneutralitet upprätt­hålls. Importör som erhållit tUlstånd att ta hem varan utan föregående förtuUning, bör exempelvis inte i betalningshänseende komma i bättre läge än annan Importör.

En liknande synpunkt framförs av Östergötlands och Södermanland!

Prop. 1972:110

92

handelskammare, som finner reglerna om uppbörd vara onödigt diskri­minerande genom att de ej erbjuder samma villkor ål samtliga impor­törer. En följd av denna olikhet kan tänkas bli att säljare och köpare i ökad utsträckning anpassar betalningsvillkoren efter tullagens bestäm­melser för att erhålla längre tullkredil saml, när fråga är om en ut­ländsk importör, överväUra betalningsansvaret och kreditrisken på den som träder i importörens st'älle. Skånes handelskammare hävdar atl svenska importörer kommer alt klyvas i två kategorier av vilka den ena erhåller en förmånsstäUning jämfört med den andra.

I anslutning till förslaget i promemorian om kreditvamhavares rätt att disponera över vara påpekar flera remissinstanser, att lagförslagets utformning kan ge intryck av att rätten att fritt förfoga över vara alltid även för hemtagningsimportörer skulle vara beroende av att generaltullstyrelsen föreskrivit betalning enUgt tuUräkning. Kommers­kollegium anser att ett förtydligande erfordras på denna punkt. Sve­riges speditörförbund föreslår att regeln om rätt att fritt förfoga över vara utan hinder av att tull eller annan avgift ej erlagts för den inte skall anknytas till rätten att betala enligt tullräkning utan gälla gene­rellt.

Några remissinstanser tar upp frågan om säkerhet för tull och andra införselavgifter.

Riksskatteverket har i princip inte något att erinra mot departements-proraeraorians förslag på denna punkt. Verket påpekar att betalnings­skyldighet i allmänhet uppkommer först längre eller kortare tid efter det att skattskyldigheten inträtt, när det gäller den inrikes beskattningen av varor och tjänster. Endast i undantagsfall kräver beskattnings-myndigheten att den skattskyldige släller säkerhet för utestående skat­tebelopp. Trots att förmånsrätten omfattar även de skatter som avses här, är skattebortfallet inle obetydligt. Riksskatteverket förutsätter att tillstånd att fritt förfoga över införd vara, innan den förtullats eller importavgifterna betalats, meddelas först efler ingående prövning av importörens kreditvärdighet och endast för importörer som driver rörelse här i landet. Vidare förutsätts att en fortlöpande konttoll sker av kreditvärdigheten hos dem som erhållit tiUstånd till tullkredit och att tillstånden dras in då risk finns för att betalningarna skall inställas. Under dessa förutsättningar har riksskatteverket inget att erinra mot alt säkerhet inte längre krävs som villkor för tullkredit. För de fall där tullkredit anses böra medges utan att dessa fömtsättningar kan uppfyUas bör undersökas ora det är möjligt att skapa ett system som garanterar alt tull- och skattskyldigheten fullgörs men som från ad­ministrativ synpunkt och med hänsyn till kostnaderna för importören är mindre betungande än nuvarande ordning. Därvid bör prövas om i vissa faU en företrädare för importören kan avkrävas borgensförbin­delse för importörens skuld till tullverket.

Prop. 1972:110

93

Poststyrelsen anför att det vid tullpostkontoren finns ett antal kun­der som ställt säkerhet för att få tullkredit men att det under de se­naste åren inte i något faU varit nödvändigt att ta säkerheten i anspråk för att täcka utebUven betalning från kreditvarahavare. Det förekom­mer f. n. inte att några andra kunder än statUga myndigheler beviljas kredit utan alt de har ställt säkerhet. Om, såsom föreslås, säkerhet ej skall behöva ställas torde det innebära att det i stället måste göras en noggrannare solvensprövning innan kredit beviljas. Poststyrelsen har emeUertid inget att erima mot att lagen utformas på föreslaget sätt.

Generaltullstyrelsen behandlar inte frågan om säkerhet mera utför­ligt. Styrelsen föreslår emellertid att det stadgas möjlighet för styrel­sen alt föreskriva att säkerhet ställs som villkor för alt kreditvam­havare skall få sitt gods frigjort innan tull och andra avgifter erlagts. Det påpekas f. ö. att beträffande s. k. hemtagare frågan om kredit­värdigheten prövas redan vid beviljande av rätten till hemtagning.

När det gäUer dröjsmålsränta ifrågasätter statens jordbruks­nämnd om det är praktiskt att beräkna denna efter en rörlig räntesats. Nämnden anser också att detaljbestämmelsema om räntans höjd kan föras över tUl tillämpningsbestämmelserna. Även om det i princip kan vara riktigt att anknyta räntesatsen för dröjsmålsräntan tUl det all­männa ränteläget talar enligt generaltullstyrelsens uppfattning övervä­gande skäl för det i praktiken enklare systemet med en fast räntesats. Styrelsen föreslår att denna fastställs till 10 %. Sveriges allmänna tull­tjänstemannaförening räknar med att föreslagen flytande dröjsmålsränta kommer att våUa onödiga komplikationer och merarbete i betraktande av de belopp det vanligen rör sig om. Räntesatsen bör därför få fast­stäUas av generaltullstyrelsen för längre tid inom vissa ramar, t. ex. lägst 2 % och högst 5 % över diskontot.

Sveriges industriförbund m. fl. framhåller att stor skillnad uppen­barUgen uppstår mellan de räntesatser som avses tillämpade på impor­tör respektive på tullmyndighet om riksbankens diskonto är förhållande­vis högt. Principiellt kan det inte finnas något motiv för skUlnad i ränte-satsema. Om skUlnad ändå anses böra föreligga bör antingen båda ränte-satsema knytas tUl diskontot eller fastställas till vissa bestämda tal. En­ligt förordningen om förfarandet vid viss konsumtionsbeskatlning har skattskyldig alt erlägga ränta på oguldet skattebelopp efter 7 % om året medan på återbetalt belopp betalas ränta efter 5 % om året, Ora sararaa räntesats av någon anledning inte anses böra gälla för oguldet och för återbetalat belopp hemställer remissinstanserna alt räntesatserna fast­ställs till 7 och 5 % om året. Sveriges kemiska industrikontor uttrycker sm tiUfredsställelse över att lagförslaget beaktat problemet angående ränta på tullbelopp som en importör tvingas uibetala eller deponera och som sedermera helt eller delvis återbetalas. De föreslagna räntesat­serna synes dock kemikontoret vara mindre lämpligt avvägda. När sta-

Prop. 1972:110

94

len tillgodogör sig räntebeloppet skall detta enligt lagförslaget beräk­nas efter gällande diskonto med tillägg av 4 %. När importören skall erhåUa räntebeloppet föreslås detta utgå med en fast räntesats av endast 5 %. Enligt kemikontorets mening bör räntesatserna i båda fallen vara antingen fasta eller knutna tUl diskontot möjUgen raed visst mindre tUlägg av högst två procentenheter för försenad betalning av tull.

Vad angår den föreslagna bestämmelsen om utmätning påpe­kar riksskatteverket att den ej torde vara tillämplig på särskild avgift i förslaget och alt förmånsrätt inte torde föreligga för särskild avgift utan att en uttrycklig föreskrift om det tas ui i lagen om förmånsberät­tigade skattefordringar m. m. Generaltullstyrelsen föreslår att bestäm­melsema om utmätning även skaU äga tilfämpning på särskild avgift. Styrelsen anser vidare att utmälningsframställning, som enligt lagutkas­tet skall göras av styrelsen, bör kunna göras av den myndighet till vilken avgiften skaU erläggas. EnUgt Sveriges speditörförbund är bestämmel­sen om utmätning onödig och bör ulgå.

Kammarrätten i Stockholm anser att om mervärdeskatt inbetalats med för högt belopp det överskjutande beloppet inte bör återbetalas såvida avdrag kan medges i importörens redovisning av mervärdeskatt samt att en erinran om detta bör tas in i lagtexten. Riksskatteverket föratsät­ter också att sänkning inte skall kunna vidtas i fråga om sådan mervärde­skatt för vilken avdrag kan medges i importörens redovisning av mer­värdeskatt.

Departementschefen

Enligt nuvarande regler är varuhavaren dvs. den som på grund av äganderätt eller eljest är berättigad att förfoga över varan skyldig alt erlägga tull och annan införselavgift för varan. Vem som äger förfoga över varan bestäms i allmänhet av frakträltsliga regler. Mycket ofta är vamhavaren en spedilör. EnUgl kommittéförslaget skall den som anger vara lill förtuUning också vara belalningsskyldig för tull och andra av­gifter. Flertalet remissinstanser, som uttalat sig i denna fråga, bitr'åder förslaget. Jag har tidigare förordat att deklarationsskyldigheten skall fullgöras av den som anger vara till förtuUning och jag finner det na­turligt all avgifterna skall erläggas av samma person.

Tullagstiftningskommittén ulgår från alt den gmndläggande regeln även i forlsätlningen skall vara att tull och annan avgift skall betalas innan varan lämnas ul. Tullkredit skall dock kunna medges under vissa förutsättningar. Kommittén föreslår sålunda att den som har att betala tull mera regelbundet skall kunna godkännas av generaltullslyrelsen som kreditimportör om inte särskilda skäl talar däremot. I departemenlspro­memorian föreslås samma ordning vilken också allmänt biträtts av re­missinstanserna. Jag tillslyrker det av kommittén och i departements-

Prop. 1972:110

95

promemorian framlagda förslaget att sådana importörer bör få åtnjuta tullkredit. Detta kommer bl, a. att gälla för hemtagare, Krédilimporlö-rerna får då förfoga frilt över varan ulan hinder av alt avgifterna ej er­lagts.

Jag vUl i sammanhanget endast tillägga att tuUverket vid sin prövning av frågor om godkännande av kreditimportörer skall inta en liberal in­ställning. Seriösa företag som bedriver någorlunda regelbunden import­verksamhet bör kunna erhålla tullkredit. Som generaltullstyrelsen har föreslagit bör tullkredit även kunna medges när spedilör, som uppträder sora orabud för iraportör, ålar sig betalningsansvar för lull och övriga avgifter.

I fråga ora kredittiden föreslås i departemenlspromemorian att betal­ning skall ske inom den tid som generaltullstyrelsen bestämraer, dock se­nast en månad efter det att tullräkningen utfärdats. Häremot har remiss­instanserna ej haft något att erinra. Även jag finner att della förslag bör kunna godtas. Betalningsfristen motsvarar naturligtvis inle kredittidens verkliga längd, som bl. a. beror på tidpunkten för tullräkningamas ut­ställande. Allmänt sett bör den sammanlagda kredittiden från varans ut­lämnande inte översliga tre månader, när hemtagningsförfarandet till-lämpas, och två månader i övrigt,

Belräffande de fall då betalning skall erläggas innan varan lämnas ut finner jag i likhet med koramittén att avgifter för varor, som angetts till förtuUning, av praktiska skäl inte bör balanseras under längre tid, I de­partementspromeraorian föreslås att avgifterna skall betalas inora 15 da­gar från den dag då beslut om faststäUelse av avgifterna meddelas. Del­ta förslag har allmänt biträtts av remissinstanserna och jag tiUstyrker detsararaa. Denna föreskrift om betalning avses gälla såväl beslut om tulltaxering som beslut ora omtulltaxering och eftertulltaxering.

Enligt nuvarande ordning gäller som huvudregel alt säkerhet skall ställas för tullkredit. När det gäller betalning av mervärdeskatt och även i övrigt när skäl föreligger kan generaltullstyrelsen dock medge undan­lag, Tullagstiftningskommiltén föreslår nu att säkerhet i princip inte skall ställas för tullkredit. I likhet med remissinstanserna delar jag kom­mitténs uppfattning. Huvudregeln bör sålunda vara att säkerhet ej behö­ver ställas, 1 undanlagsfall, t. ex. då tveksamhet råder om ett förelags solvens, bör möjlighet finnas att kräva säkerhet för medgivande av tull­kredit,

I likhet raed vad som gäller f, n. anser jag alt varan så länge den slår under tullverkels överinseende bör utgöra säkerhet för erläggande av tull och annan införselavgift som belöper på varan. Tullverket bör dock kunna kräva att annan säkerhet ställs i vissa fall, exempelvis vid försänd­ning av oförtuUat gods.

Betalas ej tull eller annan införselavgift inom föreskriven tid bör rän­ta ulgå. Likaså bör ränta utgå vid återbetalning av för mycket erlagd

Prop. 1972:110

96

tull eller annan avgift. Enligt departementspromemorian har räntesatsen i det förra fallet bestämts så att den med 4 % överstiger det diskonto som riksbanken tillämpar från förfaUodagen, medan räntesatsen i det senare fallet skulle vara 5 % om året. Flera remissinstanser har kritise­rat de föreslagna räntesatserna. Man har ansett att räntesatsen i båda fallen borde vara lika eller att skUlnaden i varje fall inte borde vara mer än två procentenheter. Vidare har man ansett att en sådan flytande dröjsmålsränta som den föreslagna anknytningen till riksbankens dis­konto innebär kan vålla onödiga komplikationer. Med anledning härav viU jag framhålla att det är en vedertagen princip att högre ränta ulgår på statsverkets fordran avseende skatt och allmänna avgifter än på den enskildes fordran på återbäring av skatt eller avgift. En molsvarande olikhet mellan räntesatserna när det gäller tull och införselavgifter kan inte anses omotiverad. Däremot instämmer jag i kritiken mot förslaget att dröjsmålsräntan ständigt skuUe följa riksbankens diskonto. En viss anknytning till det allmänna ränteläget är dock motiverad. Jag föreslår att dröjsmålsränta skall ulgå efter en räntesats som raed 4 % överstiger det diskonto som riksbanken tUlämpade den 1 januari samma år som avgiften förfaller till betalning samt alt räntan på återbetalt belopp skall motsvara diskontot den 1 januari samma år som den tullskyldige inbe­talade beloppet.

Om tull eller annan införselavgift erlagts med för högt belopp bör den som verkställt utbetalningen ha rätt att få tillbaka överskjutande belopp. Ett par remissinstanser har påpekat att om mervärdeskatt in­betalats raed för högt belopp, det överskjutande beloppet dock inle bör återbetalas i de fall då avdrag kan ske när den tullskyldige redovisar mer­värdeskatt. Jag finner påpekandet vara riktigt. Rätten att återfå för mycket erlagd avgift bör begränsas i enlighet härmed.

Tullagen bör innehålla en bestämmelse om att tuU och annan införsel­avgift, som förfallit till betalning, skall drivas in av utmätningsman på framställning av tullmyndighet. Samma regler bör i princip gälla vid indrivning av tull ra. m., som tas ut av tullverket, som vid indrivning av skatter i allmänhet. Att samma regler gäller har betydelse för utmät­ningsmans uppgifter att bevaka fordringar på skatt och liknande i konkurs. Frågan om dessa uppgifter bör emellertid regleras i särskild ordning.

SärskUd avgift bör kunna tas ut i stället för tull i vissa fall, t. ex. om oförtuUad vara förkomrait vid försändning inom tuUområdet, Riksskatte­verket har påpekat att den i departementspromemorian föreslagna be­stämmelsen om utmätning ej torde vara tillämplig på särskUd avgift och att med särskild avgift ej heller följer förmånsrätt enligt förmånsrälts­lagen. Genom att flera av bestämmelserna om tull och annan införsel­avgift måste göras tillämpliga på särskild avgift kommer särskild avgift

Prop. 1972:110

97

bl. a. att kunna drivas in på sarama sätt som tull och annan införselav­gift. När det gäller förmånsrätten torde en ändring få göras i lagen ora förmånsberättigade skallefordringar m. m.

Frihamn och tullager

GäUande ordning

Bestämmelser ora frihamn finns i frihamnsförordningen (1935: 250) och i frihamnsstadgan (1935: 553, ändrad senast 1964: 841). Med frihamn förstås enligt 1 § friharansförordningen en tUl allraänt bmk för handelsrörelse och industriell verksamhet avsedd anstalt som står under tullverkets uppsikt. Friharan har ett avgränsat oraråde sora är avspärrat åt landsidan. När det gäller tull- och andra införselavgifter samt till­verkningsavgifter anses frihamn som utrikes ort. Det betyder att fri­hamn likställs med utrikes ort i fråga ora vambeskattningen raen ej i fråga ora in- och utförselreslriktioner. Direkt sjötrafik meUan friharan och utiandet är i stort setl fri från tullformaliteter. Även fariyg i direkt utrikestrafik undergår dock en tullklarering för att trafikens art skall kunna fastställas, sanitär kontroll ulföras och sjöfartsavgifter uppbäras. De flesta tullforraalileterna gäller emellertid förbindelsema raed tullin­landet, t. ex. införsel efter förtuUning samt transitering till och från fri­hamn. Tillstånd att inrätta och driva frihamn meddelas av Kungl. Maj:t.

Obeskattat gods inora friharan får inte användas tUl förtäring eller eljest för personligt bruk. Undantag gäUer beträffande förbmkning om­bord på fartyg i principiellt samma utsträcknmg som i tullhamn. För gods, som inte är avsett för personligt bmk (bränsle, trackar, redskap, kontorsutrustning, byggnadsmaterial osv,), gäller inte några restriktioner, vare sig det är oförtuUat utländskt gods eller restitutionsgods som utförts till frihamn. I fråga om mervärdeskatt kan dock anmärkas att utförsel av varor till frihamn inte anses som export och att skattefrihet alltså inte åtnjuts för varorna, om de skall användas i frihamnen.

Eftersom frihamn är utrikes ort i vambeskattningshänseende belastas en tillverkningsrörelse i frihamnen inte av skatt på de varor, sora an­vänds för tUlvérkningen, Den blir följaktligen hell fri från vambeskatt-ning, i den mån dess produkter avsätts i utlandet. De produkter som skall avsättas inom landet är däremot underkastade förtuUning i sitt färdiga skick.

SärskUt tUlstånd av Kungl. Maj:t fordras för rätl alt bedriva indu­striell verksamhet inom frihamn. Sådant tillstånd får inte avse verksam­het, som i följd av gynnsamraare produktionsvillkor är ägnad att på den inhemska marknaden avsevärt skada verksamhet av enahanda slag, vil­ken här i landet idkas annorstädes än i frihamn. Industriell verksamhet av någon mer betydande omfattning har inle kommit till stånd i friham­narna. I svensk frihamn utövar sålunda endast ett litet fåtal företag in-

7   Riksdagen 1972.1 saml Nr 110

Prop. 1972:110

98

duslriell verksamhet, bestående i mindre utrustnings-, justeruigs- och andra leveransarbeten på bilar, som införs över friharan för försäljning i Sverige, samt orapackning och beredning av livsmedel.

Inom frihamn får inte förekomma detaljhandel med där befintiiga va­ror. Förbudet omfatiar bl. a. förevisande av varor i handelssyfte för andra än rörelseidkare.

I fråga om tullkontroUen gäller alt tulltjänsteman enligt 11 § fri­hamnsförordningen har en allmän visitationsrätt. Han kan verkställa un­dersökning av byggnad, öppet område, transportmedel och gods inom frihamn samt låta företa kroppsvisitation av person, som lämnar fri­hamn, i den ordning som stadgas i lagen om straff för varasmuggling.

Tullager är avsedda för lagring av oförtuUat gods inom landet. Upplag för tUlfällig förvaring i awaktan på att godset expedieras vida­re efter det att det anlänt, har inte brukat betraktas sora tullager. Fri­hamn räknas inle som tullager eftersom den i tullhänseende betraktas som utrikes ort.

Enligt tullstadgan förekomraer två former av tullager, nämligen transit upplag och tullnederlag. Reglerna för dessa finns i 170178 §§. Som tullager kan också räknas provianterings-fri I a g e r. Bestämmelser om sådant lager finns i förordningen (1912: 298) om provianteringsfrUager (senast ändrad 1961: 364). Tullager får endast inrättas på eller i närheten av tullplats eller efter Kungl. Maj:ts tiUstånd på annan ort.

Transilupplag kännetecknas främst av atl godset läggs upp utan före­gående tulltaxering och att förvaringen sker enbart under tullverkels lås. Gods, som anmälts till uppläggning på transilupplag, skall tas in i lagret som det kommit in till tuUområdet och ulan att slutet kolli öppnas. Under lagringstiden får godsets kollital inte förändras och i princip inte heller dess emballage eller beskaffenhet. Förvaringstiden för godset är högsl etl år men generaltullstyrelsen får medge förlängning.

Utmärkande för tullnederlag är att godset tulltaxeras vid uppläggning­en och att förvaringen i princip sker under såväl tullverkets som vam-havarens lås. Generaltullstyrelsen kan emellertid medge att tullnederlags-varor tas ut utan tillsyn av lullpersonal och förvaras endast under varu-havarens lås.

Gods som anmälts tiU uppläggning på tuUnederlag får störtas eller fördelas i flera kolU i omedelbart sammanhang med tulllaxeringen, om så kan ske utan olägenhet för tullverket. Under upplagstiden får godset inte utom i vissa undantagsfall förändras tUl kollital, emballage eUer be­skaffenhet. Förvaringstiden får inte översliga fem år, men generaltull­styrelsen kan medge förlängning av tiden.

Provianteringsfrilager är en speciell form av tullager för gods, avsett för proviantering och utrustning av fartyg eller luftfartyg eller för försälj­ning tUl flygpassagerare. På sådant lager kan läggas upp inte bara oför-

Prop.1972:110

99

tullat gods utan även visst förtullat eller inheraskt gods, nämligen inom landel tillverkade tobaksvaror och rusdrycker samt förtullade rusdryc­ker. Härvid medges befrielse från tull och skatt, som eljest skulle ha utgått. Importgodset tulltaxeras vid uppläggningen, om delta inte skett tidigare. Rusdrycker och tobaksvaror skaU förvaras i särskilda utrym­men och under såväl tullverkels som ägarens lås. I övrigi förvaras god­set endast under ägarens lås.

Från provianteringsfrilager får gods på vissa villkor lämnas ut tUl far­tyg eller luftfartyg i utrikestrafik för proviantering eller utmstning. Vi­dare kan gods lämnas ut för försäljning till flygpassagerare i s. k. tax-free shop. Bestämmelser härom finns i förordningen (1961: 54) om för­säljning av obeskattade varor på tullflygplats.

Kommittéförslaget

Kommittén förordar alt frihamnsinstitutet tills vidare behålls i samma omfattning som hittills. Enligt kommitténs förslag skall dock förbmk­ning och nyttjande av obeskattade varor inom frihamn helt förbjudas. Vidare föreslås att tillstånd att bedriva industriell verksamhet i frihamn meddelas av generaltullstyrelsen, om styrelsen och kommerskollegium är ense om beslutet, i annat fall av Kungl. Maj:t.

Tre former av tullager föreslås, nämligen transitläger, kreditlager och provianteringslager. Enligt kommitténs förslag skall gods, som lig­ger kvar på tullklareringsupplag längre tid än 30 dagar efter ankomsten, anm'älas av godsvårdaren tUl uppläggning på transitläger. Någon be­gränsning av förvaringstiden vid sådan lagring föreslås dock ej. Vidare föreslår kommitién, alt de nuvarande tullnederlagen ersätts med en ny form av tullager, benämnd kreditlager. Enligt kommittén bör kreditiager få anordnas av registrerad hemtagningsimportör efter särskild prövning av vederbörande tullanstalt. Förvaringstiden på sådant lager föreslås be­gränsad tUl två år. I fråga om provianteringsfrilager föreslår kommitién att de bibehålls huvudsakligen i sin nuvarande form men med be­nämningen provianteringslager.

Belräffande frihamnsinstitutet konstaterar kommittén till att börja med att frihamnamas egenskap av utrikes ort i tullhänseende gett elt utrymme för godshantering efter moderna principer som saknats i tullhamnama. Om emeUertid tullproceduren i tullhamnarna reformeras skapas möjligheter för en rationell organisation av godshanteringen även där. Kommittén fortsätter.

Därmed skall inte förringas värdet av enhetligheten och stadgan i den organisation av hamndriflen som byggts upp genom friharansförvalt-ningama på grundval av de gällande författningarna och som bl. a. med­gett en effektiv samverkan mellan tullverket och frihamnsförvallning-ama vid uppehållandet av tillsynen. Det bör emellertid understrykas, att ett avskaffande av frihamnsinslitutet inle innebär undanröjande av

Prop. 1972:110

lOO

grunden för den verksamhet som f. n. bedrivs av frihamnsförvaltningar­na. Det behöver endast föranleda en anpassning av verksamheten till den för tullhamnarna förordade ordningen som är avsedd att möjlig­göra en verksamhet av väsentiigen samma art.

När de gällande frihamnsförfattningarna utarbetades fästes, framhål­ler kommittén, särskUl avseende vid en annan förmån som följd av fri-bamnskonstruktionen, nämligen den friare lagringen av oförtuUat gods. Vad angår tidsfrister och formaliteter vid sådan lagring i tullinlandet in­nebär kommitténs förslag att skillnaden i förhållande tUl frihamnarna utjämnas utom i detaljer av mera underordnad betydelse. Beträffande rätten att underkasta lagringsgodset olika slag av behandling kvarstår däremot en avsevärd skillnad. Frihamnarnas större möjligheter i detla avseende får anses vara av värde även om de inle kan sägas ha någon aUmännare betydelse för utrikeshandeln. SkuUe frihamnsinstitutet av­skaffas, kan övergångsanordningar bli erforderliga till undvikande av opåräknade svårigheter för de nuvarande innehavarna av enskilda fri­hamnsupplag som finnes vara beroende av den friare lagringen, I fort­sättningen framhåller komraittén, särskilt med tanke på den friare lag­ringen, att avsaknad av frihamnar framstår som en olägenhet i konkur­rensen Tänderna emellan om trafik- och distributionsvägarna samt att frihamnar finns på nära håll i utlandet. Kommiltén anför.

Av frihamnarnas särställning följer å andra sidan att förbindelserna med tuUinlandet måste underkastas s'ärskild kontroll. Dessa förbindelser och kontrollen över dem är ett mycket framträdande inslag i rörelsen beroende på att frihamnarna främst används för lossning, lastning och lagring av gods vid import till respektive export från tuUinlandet, medan den sjöväga transittrafiken som i huvudsak är fri från tullformalite­ter är av mindre omfattning. Kontrollens mer eller mindre tyngande beskaffenhet beror delvis på hur frihamnsorarådenas planering och andra lokala anordningar är beskaffade. TiU någon del kan kontrollen sägas ingå i den allmänna tUlsyn som under alla förhåUanden erfordras i ham­nar med utrikestrafik; som nyss nämnts underlättas tullverkets arbete i frihanmarna också genora samverkan med frihamnsförvaltningarna.

Från tuUadministtativ synpunkt är det en belastning att arbeta med skUda rutiner, styrda av två olika författningskomplex. Häremot vore inte något att invända, om trafikens fördelning på de olika slagen av hamnar svarade mot skiUnaden i besläramelsema; så är emellertid inte fallet.

Efter övervägande av olika synpunkter på frågan finner komraittén att man bör avvakta de närmare erfarenhetema av den föreslagna re­formeringen av tullproceduren i tullhamnarna innan frihamnsfrågan avgörs definitivt och förordar därför alt frihamnsinstitutet tUls vidare behålls i samma omfattning som hittills, dock att förbmkning och nytt­jande av obeskattade varor inom frihanm förbjuds hell. Med förbmk­ning och nyttjande avses då inle användning av varor som material för bearbetning.

Prop. 1972:110

t

101

Beträffande tullagrens syften anför kommitién bl. a. följande.

Tullagren kan tjäna många olika syften, men i stort sett kan man ur­skilja följande huvuddrag.

1.

TuUagren möjliggör uppläggning av gods, när oklarhet råder ora den vidare dispositionen i tullhänseende eller eljest (t. ex. humvida det skall förtullas eller reexporteras).

2.

Tullagren underlättar transithandeln, genom att tull inte behöver betalas för varor sora exporteras från tullagren.

3.

Tullagren medger uppskjutande av tullbetalningen för varor, som skall förbmkas inom landet först en längre tid efter införseln.

Bettaktar man de svenska tuUagerformerna mot bakgrunden av de sålunda angivna syftena, kan man konstatera följande,

Transitupplaget är främst avsett att möjliggöra uppläggning i av­vaktan på klarläggande av godsets vidare disposition.

Tullnederlaget torde i gamla tider ha haft en viss betydelse för tran­sithandeln, men tillkomsten och utvecklingen av handelsrestilutionen har gjort, att dess funktion i sådant hänseende numera är obetydlig; tullnederlagets helt övervägande funktion numera är att medge upp­skjutande av tuUbetalningen för varor, som skall förbrukas inom lan­det först en längre tid efter införseln.

Provianteringsfrilagret har tiU syfte att underlätta den speciella form av Iransithandel sora beslår i proviantering av fartyg och luftfartyg i utrikestrafik.

Tullagrens i det föregående berörda syften kan i större eller raindre utsträckning även tUlgodoses, förutom genom frihamnar och motsva­rande inrättningar, genom sådana anordningar som tullreslitulion, tem­porär tullfrihet och tullkredit. Frågan om tullagerinstilulels utform­ning hänger därför samman med hur dessa övriga anordningar utfor­mas. I olika länder har man i della hänseende gått fram på olika vägar och lagt tyngdpunkten än på den ena, än på den andra anordningen. Kommittén härvid sina överväganden rörande tullagerinstilulels utform­ning i vårt land utgått från att bestämmelserna om tullrestitution och temporär tullfrihet kommer alt bibehållas i stort sett oförändrade samt att kredittiden för tullbetalning kommer att förlängas på sätt kommittén föreslår.

Kommittén kommer därefter in på frågan om tullagrens verkningar i tullskyddsavseende.

I vissa hänseenden råder det inte någon tvekan om det befogade i att tillgodose de fömt angivna syftena. Gäller det varor, som är avsedda för export, kan det sålunda knappast vara något att invända mot att de genom arUitande av tullager befrias från tull, sora skulle utgå vid förbrukning inom landet. I fråga om varor, som är avsedda att saluföras på den inhemska marknaden, är saken inle lika klar. Även om tull tas ut för sådana varor som förbrukas inora landet, har tullagerinstitutet nämUgen vissa verkningar i tuUskyddsavseende.

Dessa verkningar hänger till en del samman med den ränteeffekt som föranleds av uppskovet raed inbetalningen av tullen. Tullarnas huvuduppgift är ju att genom fördyring av unportvarorna förbättra konkurrensläget för motsvarande inhemska produkter. Betalningen av tullen bör från denna synpunkt sett snarare anknyta tUl förvärvet än till förbrukningen. Denna uppfattning skulle inte utesluta anordnandet

Prop. 1972:110

102

av tullager även för varor som avsätts inom landet raen borde föran­leda ränteberäkning på tullen för sådana varor. Tullarna är emellertid till sin konstruktion en beskattning av konsumtionen. Från denna syn­punkt framstår det som naturligt, att tullarna erläggs i så nära an­slutning till förbrukningen som möjligt. Tullagerinstitutets utformning i vårt land ger vid handen, att man gett företräde åt det senare betrak­telsesättet. Kommittén finner sig inte ha anledning föreslå någon änd­ring i detta avseende. Följaktligen anser kommittén, att man vid ul­formningen av tullagerinstitutet inte behöver ta särskUd hänsyn till den ränleeffekt som institutet föranleder.

När det gäller nya bestämmelser om tidlager föreslår kommittén, att gods, som ligger kvar på tullklareringsupplag längre tid än 30 dagar efler ankomsten, skall av godsvårdaren anmälas till uppläggning på transitläger. Anmälan skall göras av godsvårdaren på eget initia­tiv eller på begäran av godsets mottagare. Uppläggning på transitläger skall innebära, att godset förvaras avskilt från annat gods om inle un­danlag medges och att det redovisas i särskild ordning. Förvaringen skall dock ske på godsvårdarens ansvar och under samma villkor i övrigt som förvaringen på tullklareringsupplag. I vad mån godsvårdaren vill upp­låta sina lokaler för långtidsförvarmg på detta s'ått får han själv be­stämma. Transitläger bör kunna anordnas även när tullverket ombesör­jer godsvården, förutsatt att de lokaler som verket disponerar för gods- vårdsrörelsen är lämpliga för ändamålet.

Anledning anses inte föreligga att från tullsynpunkt föreskriva någon maxunitid, utan en eventuell begränsning av tiden bör ankomma på godsvårdaren.

Vidare föreslår kommittén, att de nuvarande tuUnederlagen ersätts med en ny form av tuUager, benämnd kreditlager. Enligt kom­mittén bör kreditiager få anordnas av registrerad hemtagningsimportör efter särskild prövning av vederbörande tullanstalt. Anmälan till upp­läggning på kreditlager bör normalt ske efter hemlagning och inom samma tid som föreskrivs för anraälan till förtuUning. Varorna tull­taxeras i samband med uppläggningen, varför anmälan skall innehålla samma uppgifter rörande godset som anmälan tUl förtuUning. Tulltaxe­ringen sker också i samma ordning som vid vanUg förtuUning, men någon tull påförs inte importören i detta sammanhang.

Något krav på särskild lokal för kreditiagervarorna finner kommittén inte behöva ställas upp och anser det bör vara till fyllest, att de hålls åtskilda från andra varor. TuUverket bör kunna medge, att kolli i sam­band med uppläggningen fördelas på flera mindre kolU. I likhet med vad som nu gäller för tullnederlag bör beträffande gods på kreditlager, eftersyn och provtagning samt emballering men inte annan behandling vara tUlåten.

Förvaringstiden på tullnederlag är fem år med möjlighet till för­längning. Vid den friare lagringsform som kreditlagret innebär skulle

Prop. 1972:110

103

det medföra ölägenheter från kontrollsynpunkt, ora förvaring normalt fick ske under så lång tid. Med hänsyn härtill och då erfarenheten visat att endast en ringa del av tullnederlagsgodset kvarligger längre tid än två år, bör enligt komraittén huvudregeln vara att förvarings­tiden begränsas till två år.

Remissyttrandena

Av de remissinstanser, som yttrat sig om frihamnsinslitutet, har samt­liga utom Svenska tuUmannaförbundet förklarat att det i varje fall tills vidare bör bibehållas. Frågan om förbmkning och nyttjande av obe­skattade varor i frihamn tas upp av Stockholms frihamnsaktiebolag, Malmö frihamnsaktiebolag och Svenska haranförbundet. Hamnförbun­det avstyrker för sin del förslaget.

Kommitténs förslag om tullager läranas i stort sett utan erinran av remissinstansema.

Svenska hamnförbundet framhåller att frihamnsinstitutet även framdeles kommer att ge trafikantema fördelar som inte erhålls vid ett genomförande av kommitténs övriga förslag. Frihamnarna har sålunda bl. a. stor betydelse genom att där medges lagring under obe­gränsad lidrymd av oförtuUat gods samt godshantering, godsvård och rätt att underkasta lagringsgodset olika slag av behandling, utan att detla måsle ställas under tuUverkets omedelbara kontroll. Detta gör att fri­hamnarna enligt haranförbundets uppfattning har ett avgjort företräde fraraför varje annan form av tullager. Sveriges industriförbund m. fl. och Stockholms frihamnsaktiebolag anför liknande synpunkter och tilläg­ger alt det även för konkurrensen med utlandet är av vikt att vårt land kan erbjuda hamnar av den intemationellt kända typ som frihamnama utgör. Konkurrenssynpunkten framhävs också av handelskamrarna i Gö­teborg, Borås och Karlstad samt Malmö frihamnsaktiebolag. Handels­kamrarna anför att frihamnarna från den synpunkten har stor betydelse i förhållande till storhamnar på kontinenten och i Danmark samt atl konkurrensläget för vår del skulle försämras avsevärt om frihamnarna i våra tre största städer togs bort. Luftfartsverket och SAS vUl t. o. m. utvidga möjligheten att inrätta frihamn och föreslår att frihamn skall kunna inrättas även vid tullflygplatser.

Svenska tuUmannaförbundet förordar att frihamnsinstitutet nu av­skaffas och framhåller att skillnaderna mellan frihamnarna och andra hamnar minskas genom införande av det nya godsvårdssystemel. Av-siklen med frihamnama var från början att åstadkomma en ökad Iran­sithandel och förläggande till frihamn av industrier för tullfri export­bearbetning av utländska varor. Då någon sådan utveckling ej i störte utsträckning skett och ej heller förväntas anser förbundet att frihamns­institutet bör slopas i samband med den nya tullprocedurens genomfö­rande.

Prop. 1972:110

104

Mot kommitténs förslag att obeskattade varor över huvud taget ej bör få förbmkas eUer nyttjas i frihamn finns enligt Stockholms frihamnsak­tiebolag i princip inget att erinra. Åtgärden innebär visserligen en viss kostnadsökning men å andra sidan underlättas förflyttning av redskap o. d. för användande inom annan handel. Malmö frihamnsaktiebolag anser det vara betänkligt alt en grundläggande och betydelsefull prin­cip, åsidosätts genora förslaget. Med tanke på den nya tullproceduren sora bl. a. syftar till alt i andra importhamnar än frihamnar möjliggöra en verksamhet av väsentiigen samma natur som i frihamnarna, finner sig bolaget med tvekan böra gå med på förslaget.

Svenska hamnförbundet avsljTker förslagel i denna del och anför.

Det må här erinras alt rätten tUl tullfri användning inom frihamnen vad angår kranar, tmckar, maskiner, redskap, kontorsutrustning, bränsle, drivmedel osv. äger giUighet sedan mycket lång tid tiUbaka, Sålunda berörde 1931 års frihamnssakkunniga en uppkommen fråga ora bortta­gande av rätten till tullfri användning närmast vad angick kranar och andra maskinella anordningar ingående i frihamnarnas utrastning, I sitt yttrande anförde de sakkunniga att vissa skäl kunde anföras för en änd­ring av det rådande rättsläget i detta avseende, men de sakkunniga fun­no sig, inte minst av rent praktiska h'änsyn, böra förorda ett bibehållande av den ordning, som får anses vara fastslagen i den nuvarande lagstift­ningen och som jämväl torde ha motsvarighet i utländska frUiamnar, Under den tid sora förflutit sedan frihamnssakkunniga gjorde skt nyss nämnda uttalande (SOU 1934: 36 s. 155) har enligt förbundets mening inte något i sak inträffat, som kan åberopas för att i detta sammanhang utsträcka förbudet mot förbrukning eller nyttjande inom frihamn av obeskattade varor att gälla förbmkning eller nyttjande av obeskattade varor över huvud taget inom frihamn. Så mycket mindre föreligger an­ledning lill ändring nu då frågan om frihamnsinstitulets bibehållande inom en relativt nära framtid skall bli föremål för förnyad prövning, varvid denna fråga helt naturligt aktuaUseras.

Kommitténs förslag beträffande tillstånd till industrieU verksamhet gillas av Stockholms frihamnsaktiebolag och Malmö frihamnsaktiebolag medan övriga remissinstanser ej uttalat sig särskilt i frågan.

När det gäUer tullager uttalar Svenska hamnförbundet att för­slaget angående transitiager innebär en väsentUgt ökad möjlighet tiU ra­tionell godshantering och att även kreditlagerformen uppenbarligen är av stort värde för näringslivet. Förbundet anser dock att kreditiager bör få utnyttjas även av andra importföretag än s. k, hemtagningsim­portörer, Samma ståndpunkt intar också Stockholms frihamnsaktiebo­lag. Malmö hamndirektion pekar på att transillagerinstilutet tiUgodoser bl. a, fartygsmäklares intressen exempelvis i sådana fall då den avsedde godsmottagaren vägrar att ta emot ett parti eller godsmottagare rentav är okänd för rederiet. Hamndirektionen betecknar det som en synnerli­gen önskvärd förbättring om någon maximitid för förvaring på transit­läger ej föreskrivs.

Prop. 1972: 110

105

GeneraltuUstyrelsen förordar att förvaringstiden på transitläger av kontrollskäl bör begränsas, förslagsvis tUl två år, men att möjUghet till förlängning skall finnas vid behov. Beträffande kreditlagergods bör en­ligt styrelsens mening tullanslalt då så prövas nödvändigt kunna kräva att det förvaras under tullverkets lås i särskUd lokal.

Departementspromemorian (2730 §§)

1 lagförslaget finns bestämmelser om frihamn och tuUager som är avsedda att i stort sett endast utgöra en rara för kommande tillämp­ningsbestämmelser. Dessa förutsätts emellertid bli utformade i huvud­saklig överensstämmelse med kommitténs förslag beträffande frihamn, tullklareringsupplag, transitiager, kreditlager och provianteringslager. Vad särskilt angår tullklareringsupplag har promemorian upprättals med utgångspunkt i alt detta är en form av tullager.

I en särskild paragraf om frihamn föreskrivs att tiUstånd tUl in­rättande av frihamn meddelas av Konungen, att oförtuUad vara får lagras i frihamn utan tidsbegränsning, och att handelsrörelse eller industriell verksamhet får bedrivas där i den utsttäckning Kommgen eller, efter Konungens bemyndigande, generaltullstyrelsen bestämmer. Den särskilda befogenheten enligt frihamnsförordningen alt företa kroppsvisitation i frihamn har ansetts böra upphöra. Vidare föreslås att tillstånd att imälta tullager skall meddelas av generaltullstyrelsen. En bestämmelse om lagring på tullager föreslås. Lagringstiden skall i prin­cip vara högst två år. Frihamn och tullager skall enligt förslaget stå under tiUlverkels kontroll. I lagförslaget görs också en h'änvisning till förordningen om försäljning av obeskattade varor på tullflygplats.

Remissyttrandena

Departementspromemorians förslag om frihamn och tullager läranas i huvudsak utan erinran av reraissinstanserna.

GeneraltuUstyrelsen påpekar att krav på särskUt tiUstånd för utövande av handelsrörelse i frihamn liksom f, n. endast bör gälla detaljhandel med varor som finns i frihamnen.

Beträffande tullager anser styrelsen att det är lämpligt alt det redan i lagen antyds att sådana kan förekomraa i olika forraer. I vissa fall kan det enligt styrelsen vara lämpligt att lokal tullmyndighet meddelar tiUstånd till inrättandet av tullager. Uppläggningstiden behöver enligt styrelsen inte begränsas genom föreskrift i lagen,

I fråga om tullklareringsupplag anser Östergötlands och Söderman­lands handelskammare att regler om ett strikt depositarieansvar bör in­skrivas i tuUagen och ej överlåtas till reglering genom tillämpningsföre­skrifter. Sveriges allmänna tuUtjänstemannaförening anser alt lagen bör innehålla elt stadgande av innebörd att gods sora ankommer till tull-

Prop. 1972:110

106

området i awaktan på förtuUning skall lämnas i förvar, som godkänts av tullverket,

Stockholms handelskammare förutsätter att en liberal praxis utveck­las när det gäller dispens från längsta tiden för lagring på tullager,

Göteborgs frihamnsaktiebolag och Malmö frihamnsaktiebolag har i och för sig inget att erinra mot de bestämmelser som föreslås men en­ligt Göteborgs frihamnsaktiebolag hade det dock varit önskvärt att la­gen innehållit utförligare bestämmelser speciellt om frihamnarnas sta­tus. Kommerskollegium ifrågasätter om inte en erinran bör göras om bestämmelser rörande frihamn och tullager i andra författningar.

Departementschefen

Med frihamn förstås enligt frihamnsförordningen anstalt som är avsedd till allmänt bruk för handelsrörelse och industriell verksamhet. Frihamn anses som utrikes ort såvitt angår tull- och andra införselav­gifter samt tillverkningsavgifter. F. n. finns frihamnar i Slockholm, Gö­teborg och Malmö.

Det förhållandet att frihamnarna i tullhänseende betraktas sora utri­kes ort har som tullagstiftningskommittén konstaterar medfört att gods­hanteringen där kunnat äga mm efter modemare principer än i tullham­narna. Kommittén framhåller att genomförandet av förslaget om för­enklad tullprocedur innebär att godshanteringen kan organiseras ratio­nellt även i tullhamnama. Med hänsyn till att en avsevärd skillnad mel­lan terminalrörelsen i tullhamnama och frihamnarna dock kommer att kvarstå genom att frihamnama har större möjligheter att underkasta lag­ringsgodset olika slag av behandling, föreslår kommittén att frihamnsin­stitutet behålls åtminstone tUls vidare. Remissinstanserna är på något undantag när ense med kommittén. Även jag delar kommitténs uppfatt­ning på denna punkt. Avsaknad av frihamnar i Sverige kunde också medföra risk för att ulrikestrafiken skulle söka sig tUl frihamnar som finns på nära håU i utlandet.

I överensstämmelse med vad som föreslås i departementspromeraorian bör i tullagen endast intas sådana beslämmelser som avser inrättandet av frihamn samt möjligheten att där bedriva industriell rörelse och detalj­handel. Det torde få ankomma på Kungl. Maj:t att fastställa närmare regler i fråga ora frihamnarna och verksamheten där i huvudsak i enlig­het med vad som nu gäller.

Kommittén har föreslagit att det förbud som råder mol att obeskattat gods används för personligt bruk i frihamn skall utsträckas att avse användning av gods för även annat ändamål, t, ex. för hamnrörelse eller annan verksamhet inom frihamnarna. Härigenom skulle den rätt som nu finns att inom frihamn använda tull- och skattefria varor upphöra. Del är uppenbart att denna tullfrihet inte har haft nämnvärd betydelse

Prop. 1972:110

107

sora medel alt främja sjöfart och utrikeshandel. Ej heller i övrigi torde finnas skäl som talar för bibehållande av denna tullfrihet och i likhet raed flertalet remissinstanser som yttrat sig i frågan anser jag att tullfri­heten nu bör upphöra. Ett förbud mot att oförtuUad importvara eller vara som anmälts tiU utförsel med anspråk på tull- och skaltefrihet för­brukas eller nyttjas inom frihamnen bör dock ej avse användning av va­ror som material för bearbetning. Ej heller bör nuvarande rätt att använ­da förnödenheter och proviant ombord på fartyg eller luftfartyg påver­kas.

F. n. förekommer flera former av tullager, såsom transilupplag, tull­nederlag och provianteringsfrilager. Uppläggning av gods på transilupp­lag tUlämpas främst då lång tid kan väntas förflyta innan det står klart hur godset skall disponeras. När gods läggs upp på transilupplag tull-laxeras det inte och förvaringen sker enbart under tullverkets lås. Lag­ring på tullnederlag tjänar bl. a. syftet alt få tullkredit för varor som skall förbrukas inom landet först längre tid efter införseln. När gods läggs upp på tullnederlag skall del tuUtaxeras och förvaringen sker i princip under såväl tullverkets som varahavarens lås. Provianterings­frUager är avsett för proviantering och utrustning av fartyg eller luft­fartyg eller försäljning av varor till flygpassagerare. Särskilda bestämmel­ser finns också om försäljning av obeskattade varor till flygpassagerare från butiker, s. k. tax-free shops på vissa tullflygplatser,

Tullagstiftningskommitlén föreslår tre former av tullager, nämligen transitiager, kreditlager och provianteringslager. Gods, som inkommer tUl landet och ligger kvar på tullklareringsupplag längre tid än 30 dagar efter ankomsten, skall av godsvårdaren anmälas till uppläggning på tran­sitläger. Någon begränsning av förvaringstiden vid sådan lagring före­slås ej. De nuvarande tullnederlagen skall ersättas med en ny form av tullager, benämnd kreditlager. EnUgt kommittén bör kreditlager få an­ordnas av registrerad hemtagningsimportör efter särskild prövning av ve­derbörande tullanstalt. Förvaringstiden på sådant lager föreslås begrän­sad till två år. Provianteringsfrilager bör bibehållas i stort sett i sin nu­varande form men raed benäraningen provianteringslager. Också beträf­fande tax-free shops bör i princip nuvarande bestäramelser gäUa.

Enligt deparleraentspromemorian bör tullagren utformas huvudsakli­gen i överensstämmelse med kommitténs förslag. Även tullklarerings­upplag betraktas i promemorian som en form av tuUager.

Tullager av de slag som nu förekommer får inrättas endast på eller i närheten av tullplats eller annan ort för vilken Kungl, Maj:t meddelat sådant tillstånd. När hemtagningsförfarandet genomförs finns det enligt min inening inte längre någon anledning att ha kvar den hittillsvarande ordningen enligt vUken Kungl. Maj:Is tillstånd måsle meddelas för tull­platser eller andra orter innan tullager får inrättas, I departementspro­memorian föreslås också att tillstånd att inrätta tullager skall få med-

Prop. 1972:110

108

delas av generaltuUstyrelsen, Jag har intet att erinra mot delta, TUlstånd bör dock ä\'en kunna ges av annan tullmyndighet. Liksom hittills bör tillstånd till inrättande av tax-free shop (exportbulik) meddelas av Kungl. Maj:t.

När det gäller vilka former av tullager som skall kunna inrättas bör bestämmelserna härom liksom övriga föreskrifter i fråga om tullager ut­formas i huvudsaklig överensstämmelse med kommittéförslaget. Det innebär bl, a. att tullklareringsupplag, som i lagförslaget benämns tull­upplag, inte bör betraktas som en form av tullager. Att bestämma vUka olika former av tullager som skall inrättas bör ankomma på Kungl. Maj:t. Utan särskUd föreskrift torde gälla alt de övriga bestämmelser, som behövs om tullupplag och tullager, får meddelas av Kungl. Maj:t eller, efler Kungl, Maj:ts bemyndigande, av generaltullstyrelsen. Tiden för lagring pä lullager har betydelse främst från kontroUsynpunkt. Jag anser därför alt föreskrift om en längsta lagringstid ej behöver medde­las i lagen utan kan höra till tilVämpningsföreskrifterna.

Stapelstadsrätt, tullhusbyggnadsskyldighet och tullplatser

GäUande ordning

Stapelstad är en gammal beteckning på en hamnstad som hade rätt att bedriva handel med utiandet och att hålla vamnederlag (stapel). Stapel-stadsrätten har inneburit en fullständig tuUklareringsrätt beträffande sjö­gods. Med rätten har även följt tullhusbyggnadsskyldighel, I princip har stapelstäderna och övriga städer som erhållit fullständig förtuUningsrätt varit skyldiga att bygga och underhålla tullhus. Sådan skyldighet har dock även kunnat åvila annat samhälle eller enskild som haft använd­ning eller eljest intresse av förtuUningsrätt vid tullanslalt.

Genom beslul av 1964 års riksdag avvecklades vissa av städernas sär­skilda rättigheter och skyldigheter i förhållande till staten, bl. a, stapel­städernas rätt till tolagsersättning (prop, 1964: 157, SU 1964: 164, rskr 1964: 342), Samlidigl begränsades dessa och vissa likstäUda städers tull­husbyggnadsskyldighel. Lokalhållningsskyldigheten delades upp så att staten fr. o. m. den 1 januari 1965 svarar för kostnaderna för tullverkets s. k, adminisirationslokaler medan det ekonomiska ansvaret för lokaler för godsförvaring och liknande fortfarande vUar på kommunerna. Ge­neraltullstyrelsen har träffat överenskommelse med Svenska stadsförbun­det om vad som åsyftas med begreppet administrationslokal. En särskild tullhusnämnd har i sista hand alt avgöra vad som är att hänföra till administrationslokal eUer ej.

Tullplats är enligt 5 § tuUstadgan en ort där det finns tullanstalt, 1 6 § bestäms närmare vad tuUplats är. Tullplats som är stad omfattar sålunda stadens planlagda område jämte i förekomraande fall dess hamnområde

Prop. 1972:110

109

med kajer och kajplan. Annan tullplals omfattar det samh'älle, där tull-platsen är förlagd, raed dit hörande hamn och redd. TuUflygplals om­fattar flygplatsområdet. Föreskriften i 6 § tullsladgan om stad avser en­ligt lagen (1969: 780) med anledning av införande av enhetlig kommun­beteckning, m. ra. i stället koramun, som består av område vilket enligt den vid utgången av år 1970 gällande kommunindelningen utgjorde stad, och, i den mån Kungl. Maj:t inte förordnar annat, kommun i vU­ken sådant område ingår.

Kommittéförslaget

EnUgt tullagstiflningskommitténs mening bör frågan om en ort skall ha fullständig tuUklareringsrätt i princip vara beroende av vilket slag av tullanstalt, som inrättas där. Stapelstadsrätten kommer där­med enligt kommitténs mening att förlora praktisk betydelse i tullhän­seende. Kommittén hänvisar till uttalanden av komraunalrättskommit-tén, som tog upp frågan om stapelstadsrätten i samband med en utred­ning om de problem som hängde samman med införandet av en enhetlig kommuntyp (SOU 1967: 58 s. 112). Enligt kommunalrättskoramitténs uppfattning fanns det inle längre skäl att behålla institutet' stapelstads­rätt. De krav sora den raoderna trafiken i dag ställer borde vara mer riktgivande för frågorna var tullanstalt skall finnas och vilka befogen­ heter den skall ha än de bedömningar som låg tUl grund för meddelade stapelstadsrätter.

Vad beträffar tullhusbyggnadsskyldigheten föreslår kommittén att stapelstädemas eventuellt kvarvarande obUgatoriska skyl­dighet att hålla godsförvaringslokaler undanröjs. Komraittén framhåller att delade meningar gjort sig gällande om innebörden av det rättsläge som inträtt efter 1964 års riksdagsbeslut. Å ena sidan har hävdats alt det ej längre är fråga om en obligatorisk kommunal angelägenhet, efter­som tullhusbyggnadsskyldigheten upphävts, Å andra sidan har hävdats att tullhusbyggnadsskyldigheten visserligen inte längre gäller i sin gamla mening men att städema det oaktat fortfarande måste anses ha en viss lokalhållningsskyldighet vederbörande städer skall i fortsättningen bära det ekonomiska ansvaret för sådana lokaler som erfordras för gods­förvaring och liknande vid hamnar och andra trafikplatser samt atl denna skyldighet är att betrakta som en obUgatorisk kommunal angelä­genhet, principiellt av samma karaktär som t, ex. skolhusbyggnadsskyl-dighelen,

Komraittén anser att tullhusbyggnadsskyldigheten om den skulle slå kvar måste omregleras mot bakgrunden av de nya principer för omhän­dertagande av tuUgods genom privata godsvårdsföretag som kommittén förordar. Det bUr emellertid då vanskligt atl konkretisera en skyldighet att hålla godsförvaringslokaler, eftersom anordnandet av sådana lokaler är ett led i hamnarnas utrustning och som sådant måste bero på över-

Prop. 1972:110

110

väganden, som hör tUl hamnarnas och hamntrafikens planläggning. Med nutida betraktelsesätt måste det te sig föga motiverat och därtill oprak­tiskt att man komplicerar haranpoUtiken genom att låta ett sådant av­snitt förbli under offentiigrättslig reglering. Trafikens anspråk torde i stället böra lösas på gmndval av ekonomiska överväganden och i sam­verkan mellan de intresserade partema, varvid städernas insatser gmn­das på omtanke om hamnarna och det lokala näringslivets utveckling och även på hänsyn tUl trafikkonkurtensen mellan städema.

Beträffande tullverksamhetens omfattning på olika t u 11 p 1 a t s e r anmärker komnuttén att det är opraktiskt alt en tullplats som endast är avsedd för visst slag av trafik, även skall vara rastad för expediering av annat slag av trafik, som kan tänkas mer eller mindre sporadiskt anlita tuUplalsen,

Möjlighet bör finnas att t. ex. hålla en tullplats öppen enbart för fär­jetrafik. Kommittén förordar vidare att tullverket fortfarande skall kun­na dispensera från de allmänna reglema om utrikestrafikens begräns­ning till tullplatserna, Detla bör enligt kommittén kunna ske dels genom trafiktUlstånd av nuvarande typ, dels på det sättet att generaltullstyrelsen utser vissa platser som trafiken får anlöpa efter förhandsanmälan eller under andra givna förutsättningar.

Remissyttrandena

Vad kommittén anför angående stapelstadsrätlen och dess förslag att stapelstadsstädemas eventuellt kvarvarande obligatoriska skyldighet atl hålla godsförvaringslokaler un­danröjs har lämnats utan erinran av remissinstanserna. Enligt Svenska kommunförbundets mening finns anledning förmoda att kommunema med omtanke om hamnarna och det lokala näringslivets utveckling kom­mer att ställa sådana lokaler till förfogande och i övrigt medverka vid tillkomsten av terminalrörelser. Frågan om tullplatserna disku­teras av några få remissinstanser, som ställer sig positiva till kommitténs förslag. Enligl generaltullstyrelsens mening innebär förslaget möjlighe­ter till anpassning efler trafikens krav men även möjligheter att inom vissa gränser styra trafiken till platser där tillräckligt underlag för tull­verksamhet är för handen. Styrelsen finner att det är oklart hur hård denna styrning från tullverkets sida får vara och bedömer frågan ora hur fördelarna för företag och korarauner skall vägas mot statens kost­nader för tullservice i form av lullflygplatser ra, m. kan komma alt medföra mycket svåra problem. Styrelsen delar kommitténs uppfattning att tullplalsområdels utsträckning bör oavsett kommungränser be­stämmas för varje ort med hänsyn lUl lokala förhållanden och anser att det i den nya tullproceduren lämpligen bör ankomma på styrelsen att bestämma tullplalsområdels ulslräckning. Länsstyrelsen i Göteborgs och

Prop. 1972:110

111

Bohus län ansluter sig till kommitténs uppfattning att tuUklareringsrätt bör tilläggas de tullplatser där dislrikttullanstalt finns. Det ligger enligt länsstyrelsens mening i sakens natur att regionala och koramunala in­tressen måste beaktas i frågan om distrikttullanslalternas lokalisering och alt vederbörande länsstyrelse måste förbehållas elt inflytande i så­dana frågor. Svenska hamnförbundet anser i likhet med kommittén att möjlighet skall finnas att efler hörande av bl. a. haranförvallningen t. ex. hålla en tullplats öppen för enbart visst slag av trafik. Det är enligt för­bundets mening angeläget att en lokal tullbevakningsfråga inle får inver­ka hämmande på hamnarnas naturliga utveckling med hänsyn till trafi­ken.

Departementspromemorian (4 §)

Enligt tullagsförslaget bestämmer Konungen eller, efter Konungens bemyndigande, generaltullstyrelsen var förtuUning sker.

Remissyttrandena

'

Skånes handelskammare understryker vikten av att beslut rörande för-tullningsorter inte enbart fattas med hänsyn tUl tullverkets organisations­struktur utan tvärtom främst grandas på importöremas önskemål och transportutvecklingens krav. Östergötlands och Södermanlands handels­kammare är av samma uppfattning och anser att antalet orter med för-tullningsmöjligheter ej ulan starkt vägande skäl bör reduceras. Kom­merskollegium ansluter sig till de nämnda handelskamrarnas önskemål alt tullplatser huvudsakligen utses med hänsyn tUl handelns och nä­ringslivels behov. Sveriges speditörförbund finner det vara av slörsla be­tydelse alt Kungl. Maj:t och generaltuUstyrelsen inte i rationaliserings­syfte i alltför hög grad centraliserar förtuUningsförfarandet. Enligt för­bundet bör näringslivels behov av en rimlig servicegrad beaktas.

Departementschefen

Enligt de föreliggande förslagen bör beslut om tuUverksamhelens lo­kalisering och omfatming på olika orter tUlkomma Kungl, Maj:t eller, efler Kungl. Maj:ts bemyndigande, generaltullstyrelsen. Delsamma gäl­ler självfallet också tullplatsernas avgränsning. Detta innebär i sin tur att ännu kvarstående slapelstadsrält och annan rätt till fullständiga för-tullningsmöjligheler upphör. Om delta råder allmän enighet. Beträffan­de den n'ärmare utforraningen av tullverksarahetens organisation vill jag endast framhålla, alt tullverksamheten givetvis bör med beaktande av statsverkets kostnader samt tUlgängliga personella och andra resurser organiseras så att den tillgodoser näringslivets inttesse av en effektiv ordrung för utrikeshandeln i de olika landsdelarna. Detta intresse tiU­godoses f, ö, i stor utsträckning genom den nya ordning för tullproce-

Prop. 1972:110

112

duren som jag tidigare förordat, främst rätten tUl hemtagning av im­portgods. Jag vill tillägga att riktlinjer för en ny organisation för tull­verket kommer atl framläggas för nästa års riksdag. Med det anförda tUlstyrker jag sålunda departementspromemorians förslag i nu före­varande del.

Vad härefter angår stapelstädernas och vissa andra kommuners tull­husbyggnadsskyldighet bör denna upphöra i enlighet med vad tullagstift­ningskommittén förordar. Jag tillstyrker alltså även detta förslag. Kom­munerna får härigenom i fortsättningen själva bedöma omfattningen av sina insatser med hänsyn tUl trafUtunderlaget och n'äringslivets intres­sen. Någon skyldighet för tullverket alt tillhandahålla godsförvarings­lokaler finns inte f. n. och bör inte heUer finnas i fortsättningen.

Tullkontrollen

Gällande ordning

Bestämmelser om tullkontrollen finns främst i 2 och 3 kap, lullstad-gan. Om bokföringsgranskning finns besfämmelser i 2 § tulltaxerings­förordningen och 5 § kungörelsen (1929: 308) med tillämpningsföre­skrifter till förordningen (1929: 307) angående tullrestitution (ändrad se­nast 1970: 236).

Tullstadgans bestämmelser avser kontroll av såväl transportmedel som gods. Transportmedel i utrikestrafUc är sålunda underkastade tullkon­troll. Vidare står fartyg under tullkontroll även i inrikestrafik utom då de endast befar insjöar, vattendrag och kanaler eller i kustfarvatten går i regelbunden passagerartrafik. Andra transportmedel än fartyg är där­emot befriade från tuUkontroll när de går i inrikestrafik, såvida ej sådan kontroll fordras raed hänsyn tUI skyldighet att erlägga tull för själva transportmedlet.

Tullkontrollens omfattning när det gäller gods beror på om godset är utrikes eller inrikes gods. Utrikes gods är underkastat tullkontroll tills det förtullas. Inrikes gods är underkastat tuUkonlroU vid utförsel, om det är restitutionsgods, licensgods eller Uknande. I vissa fall är inrikes gods ställt under tullkontroll även vid inrikes försändning, t. ex. om det be­fordras med fartyg som har ej tuUklarerat utrikes gods ombord.

Tullkontrollbestämmelserna fömtsätter vissa trafikordningsregler. Tra-fUiordningsreglerna innebär i huvudsak att transportmedlen när de in­kommer till tullområdet inte får anlöpa annan ort än tullplats och att de under sin färd genora svenskt område skall hålla sig tUl vanliga farleder och vägar. Under färden får de ej göra onödiga uppehåll och varor får ej heller lossas eller lastas.

I lullkontrollsyfte får tullbevakning anordnas på transportmedel. Last­utrymme får, om det ej kan befaras medföra skada, låsas till eller förses med plomb eller sigill. Tullverket är också berättigat att tUlsluta vam-

Prop. 1972:110

113

kolli eller anbringa särskilt igenkänningsmärke på del. På allmänt loss­nings- eller laslningsställe får tillfällig avstängning företas, i den mån det inle föranleder väsentligt hinder för trafiken.

Tullverket får ta om hand och under tid som behövs för tuUkontrol­len hålla kvar handlingar, som hör tUl transportmedel (19 §). TuUtjäns­leman kan låta stoppa fartyg, som färdas inom tullområdet, uppehålla tåg på järnvägsstation inom tullområdet och i trakterna intUl landgrän­sen och kusten hejda motorfordon m. m. Då det oundgängligen krävs för utövande av tullkontroll av luftfartyg, som befinner sig över tull­området, får tulltjänsteman också enligt vad särskilt är stadgat begära att luftfartyget anmanas eller förmås alt landa (20 §).

Tulltjänsteman är berättigad att av var och en, som koraraer in till el­ler beger sig från tullområdet, begära upplysningar ora hans person och resa särat om det gods, som medförs (21 §). Vidare får han visitera transportmedel, som inkommer till tullområdet eller avgår därifrån, Uk­som resgods, som resande medför (22 §), Visitation av transportmedel är i viss omfattning obligatorisk (41, 47, 75, 94 och 100 §§). Anträffar tulltjänsteman inom tullområdet fartyg, som ej är försett med nationaU­tetscertifikat eller annan handling, som nöjaktigt anger dess hemland, får fartyget avvisas från tullområdet eller föras tUl lämplig tullplats för närmare utredning. Om fartyg under resa i inrikestrafik utanför tullom­rådet avviker från sin rätta kurs, utan att trängande nöd eller annat tvingande skäl är för handen, får tuUtjänsteman regelmässigt inbringa fartyget till lämplig tullplals (23 §).

Av intresse när det gäller tullkontrollen är också vissa beslämmelser i lagen om slraff för varusmuggling. För eftersökande av egendom, som kan anlas vara förverkad enligt lagen, får poUsman och tulltjänsteman enligt 18 § i lagen utan förordnande företa husrannsakan i lägenhet, som avses i 28 kap. 3 § rättegångsbalken, samt i magasin ra. ra. I övrigt har tulltjänsteman i fråga om brott, som avses i lagen, samma rätt att utan förordnande företa husrannsakan som enligt rättegångsbalken tillkom­mer polisman, 19 § innehåller regler om kroppsvisitation. Finns anled­ning att misstänka att någon, som anträffas vid gräns- eller kuslort, med­för gods, som är underkastat beslag, får tulltjänsteman företa kropps­visitation. Ora chef för tull-, kust- eUer gränsbevakning finner skärpning av tullkontrollen oundgängligen nödvändig, får kroppsvisitation verk­ställas på var och en som ankommer från utiandet eller avreser dit. För­ordnande härom skall ofördröjligen understäUas generaltullstyrelsens prövning men går likväl genast i verkställighet.

Vid utövande av tullkontroll är tulltjänsteman berättigad tUl visst bi­stånd av anställda på transportmedel. Vid tjänstgöringen får han uppe­hålla sig där det är påkaUat.

Tullkontrollen bygger också på anmälningar och andra handlingar (116121 §§).

8    Riksdagen 1972. 1 saml Nr 110

Prop. 1972:110

114

Kommittéförslaget

I fråga om gmndreglerna för tullkontrollen, liksom för Irafikordning och anmälningsskyldighet, föreslår komraittén inle någon principiell oraläggning, Komraittén berör närmare endast vissa frågor om tillsynen över transportmedel.

Rätten att hejda och visitera transportmedel, sora kommer in till eller går från tullområdet, bör enligl kommitténs mening utsträckas tUl fall då transportmedel i inrikestrafik befordrar oförtuUat gods. Visitation bör dock enligt kommitténs mening ej längre vara obligatorisk. Del bör överlämnas till de lokala tullmyndigheternas bedömande i vilken mån och hur de skall göra bruk av visitationsrätlen.

I anslutning till den nuvarande regeln om skyldighet att vid viss tra­fik anlita allm'än farled föreslår kommittén vidare att generaltuUstyrel­sen får befogenhet att i samråd med sjöfartsverket för visst vattenom­råde bestämma att fartyg, som går i utrikestrafik eUer eljest befordrar tullgods, skall hålla sig till vissa farleder.

Remissyttrandena

Av de remissinstanser sora yttrat sig om koraraitténs förslag i denna del, anser generaltullstyrelsen, statens jordbruksnämnd och Svenska tull­mannaförbundet att tullverkets visitationsrätt i varje fall bör utvidgas så som kommitién föreslagit, medan Sveriges speditörförbund och Skå­nes handelskammare ställer sig tveksamma till föreslagen utvidgning av visitationsrätlen.

Generaltullstyrelsen uttalar att den föreslagna tullproceduren utan tvivel kommer att i vissa avseenden medföra ökade risker för tullbrott och anför vidare.

HärtUl komraer att den starkt ökande vamlrafiken i praktiken tor­de komma att leda tUl allt mindre kontrollmöjligheter. För att över­vakningen av tullbestämmelsernas efterlevnad i ett sådant läge inte skall bli oförsvarligt uttunnad måste tullverket bl, a, ges ökade befogenheter alt kontrollera gods och transportmedel. Sålunda bör exempelvis tull­kontroll i form av hejdande och visitation av transportmedel, som med­för oförtuUat gods, få äga rum var som helst inora tuUorarådet. Vidare kan nämnas att tullverkets befogenheter vid kontroll av gods hos hem­tagningsimportör bör utformas så att inle endast oförtuUat ulan även förtullat gods och inrikes gods får kontrolleras då så befinns erforder­Ugt.

Styrelsen anser, att tullpersonalen om misstanke om smuggling föreligger bör ha befogenhet att för visitation beordra transportmed­let till ort där godtagbar undersökningslokal finns. Rätten till visita­tion av transportmedel i inrikestrafik bör vidare enligt styrelsen ut­sträckas så att möjlighet även finns att stickprovsvis visitera fartyg, som i samband med lossning eller lastning haft förbindelse med fartyg

Prop. 1972:110

115

i utrikestrafik. Det finns nämligen, påpekar styrelsen, stor risk för alt smuggelgods överförs från exempelvis de stora oceangående fartygen tUl i Inrikestrafik gående bunkringsfartyg, laxibåtar etc. Då det av prak­tiska skäl inle är möjligt alt ha ständig övervakning över dessa båtför­bindelser anser styrelsen en sådan visilalionsraöjlighet vara av stort värde från tullkontrollsynpunkt.

EnUgt generaltullstyrelsen är det oklart i vad mån gällande bestäm­melser ger tulltjänsteman befogenhet alt undersöka personer, vilka efter tillfälligt besök ombord går i land från etl i hamn liggande fartyg, som ankommit från utrikes ort. Samraa förhållande gäller då personer haft förbindelse raed lokal eller oraråde där oförtuUat gods förvaras, exera-pelvis tullager och vissa lokaler inora flygplats. Styrelsen anser del ange­läget alt tulltjänsteman i sådana fall får liknande befogenheter som en­ligt bestämmelser i tullstadgan och varusmugglingslagen gäller i fråga om visitation av resande.

Statens jordbruksnämnd anser att den föreslagna utvidgningen av rät­ten till undersökning av transportmedel bör utsträckas att gälla även transportmedel som här lastar in och i inrikesttafik befordrar restitu­tionsgods och bidragsgods från tullområdet.

Enligt Svenska tuUmannaförbundet ger nu gällande bestämraelser i tullstadgan en allt för begränsad befogenhet för tulltjänsteman att hålla en effektiv kontroll över transportmedel vare sig de går i utrikes eller inrikes trafik. Förbundet understryker vikten av att tullkontroll kan ut­övas för transportmedel som i inrikes trafik befordrar utrikes gods. För övrigt anser förbundet, att tulltjänstemans befogenheter när det gäller att stoppa transportmedel och företa visitation av desamma, bör bli föreraål för en grundlig utredning så att klara bestämmelser utfärdas, som utgör ett skydd för tjänstemannen och samtidigt gör tullkonttol-len effektivare. Stor oklarhet beträffande befogenhetema är rådande och risk föreligger att tillämpad praxis inte står i överensstämraelse med beslämmelsema.

Skånes handelskammare uttalar tveksamhet mot förslaget att visita­tionsrätlen skall utsträckas. Den föreslagna ordningen kan komma alt få besvärande konsekvenser i form av ökade kostnader och förseningar vid godstransporterna och är mot den bakgrunden knappast förenlig med de principer sora i övrigt återspeglas i betänkandet. Handelskam­maren förutsätter alt, om förslaget i denna del genomförs, konttoll av transportmedel i inrikestrafik i allt väsentligt företas endast, såsom re­dan nu är faUet, då anledning föreligger alt misslänka brottsligt förfa­rande. Liknande synpunkter anför Sveriges speditörförbund.

Kommitténs förslag att visitation av inkommet fartyg ej längre bör vara obligatorisk ulan att det bör överlämnas till de lokala tullmyndig­heternas bedömande i vilken utsträckning och på vilket sätt dessa skall göra bruk av visilalionsrätten möjliggör enligt Svenska hamnförbundet

Prop. 1972:110

116

att visitationer i fortsättningen kommer alt kunna ske medelst stickprov, vUket enligt förbundels mening är av stor betydelse.

Kommitténs förslag tUl reglering av sjötrafiklederna har i huvudsak lämnats utan erinran. Ett par remissinstanser framför förslag rörande även andra trafikleder.

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län framhåller, att frågan om en reglering av sjötrafiklederna måste betraktas som synnerligen viktig och anser det värdefullt att utredningen tagit upp denna fråga. Det ständigt ökande antalet fartyg av varierande storlek gör alt en reglering av fartygens skyldighet att anlita vissa farleder synes högst befogad. Detta har enligt länsstyrelsen särskUd betydelse för norra delen av väst­kusten med de här rådande korta avstånden tUl grannländerna. Läns­styrelsen tiUstyrker det framlagda förslaget.

Svenska hamnförbundet har i sak inte någon erinran mot kommitténs förslag att generaltullstyrelsen får befogenhet att i samråd med sjö­fartsverket för visst vattenområde anvisa viss eller vissa farleder för uteslutande användning vid trafiken. Förbundet anser att föreslagen be­fogenhet bör begränsas till att omfatta endast den trafik sora avses i 32 § tullstadgan och alt sararåd inte skall ske endast med sjöfartsverket utan även med berörd hamn.

Sveriges allmänna tuUtjänstemannaförening instämmer i att viss far­tygstrafik skall kunna hänvisas till bestämda farleder. Även från ut­landet inkommande fordon, som i direkt trafik vidarebefordrar med­fört gods, bör enligt föreningens mening hänvisas till bestämda trafik­leder tills slullossning skett. Vid behov av uppehåll i resa eller avvi­kelse från trafikled bör föraren åläggas anmälningsskyldighet. För­eningen anför.

SärskUt uppenbart är behovet av kontroll över långtradartrafiken. Denna trafik har vuxit fram medan nu gällande tullsladga skrevs och har praktiskt taget undantagits från effektiv tuUkontroll på grund av ambitionen att uppsfälla minsta möjliga hinder vid gränspassage samt bristen på lämpliga undersökningsanordningar. Förslaget tUl hemtag­ningsförfarande är baserat på förtroende för iraportföretagens vUja och förmåga att till tullverket behörigen redovisa allt mottaget utrikes gods. Sora systemet är tänkt, torde dock hemtagningsföretagen endast i un­dantagsfall ansvara för sitt gods under transporten från gränsorten till sitt lager. Eftersom långtradarnas laslförteckningar erfarenhetsmässigt inte är helt tillförlilUga och någon kontroll under inresan av lastens överensstämmelse raed dessa inte är möjlig annat än undantagsvis, blir en skärpt kontroll av långtradartrafiken på dess väg genom tullinlan­det absolut nödvändig. Tullverket bör ges resurser tiU effektiv stick­provskontroll över fordonens försegling etc. under inrikes resa. Detta innebär ett ökat behov av rörlig bevakning.

Generaltullstyrelsen delar Sveriges allmänna tuUtjänstemaimaför-enings mening att fordon bör kunna h"änvisas till bestämda trafikleder. Styrelsen påpekar att tullmyndighet enligt TlR-konventionen äger be-

Prop. 1972:110

117

slämraa den väg fordon skall ta från inreseorten till bestämmelseorten. För alt möjliggöra en effektivare tullkontroll bör tullverket enligt sty­relsens mening ha sådan befogenhet i fråga om alla fordon, som in-korarait tUl landet och som utan föregående slutlossning transporterar utrikes gods mellan inrikes orter.

Departementspromemorian (3842 §§)

I proraeraorian framhåUs att det vid tUlämpning av ett deklarations­förfarande uppenbarligen är nödvändigt att tulltjänsteman har möjlig­het att företa erforderlig bokföringsgranskning, få tUlträde till lokaler där importören bedriver sin verksamhet och möjUghet att undersöka importgods och infordra prov på det.

Bestämraelserna i 38 och 39 §§ i lagförslaget reglerar sådan kon­trollverksamhet. 38 § innehåller i huvudsak sarama kontrollbestämmel­ser sora 2 § tuUlaxeringsförordnmgen. Såväl 38 sora 39 § är eraeller-lid även tillämpliga vid kontroll i anledning av ifrågasatt återbetalning av eller befrielse från tull eller annan avgift på gmnd av utförsel.

Ett av de viktigaste elementen i tullkontrollsyslemet utgörs av skyl­digheten för fraktförare m. fl. att för tullverket anmäla gods, som in­förs tUl eller utförs från tullområdet. Underlåtenhet att göra anraälan tUl tullverket utgör ett av de objektiva rekvisiten för vamsmugglings-brott. Med hänsyn till nämnda förhållanden har sådan anmälningsskyl­dighet fastslagits redan i lagförslagets inledande bestämmelser.

Bestäramelser om tullkontrollen närmare bestämt om person- och vamlrafiken tiU och från tuUområdet och uiom detsamma samt under­sökning av transportmedel och lagerlokal eUer annat utrymme för för­varing av gods är avsedda att meddelas i den föreslagna lagens till-lämpningsföreskrlfter. Det förutsätts att dessa i huvudsak kommer att molsvara nuvarande bestämmelser i tullstadgan raed de järakningar som föranleds av den nya tullproceduren.

Remissyttrandena

Flertalet remissinstanser har lämnat förslaget utan erinran.

Kammarrätten i Stockholm, generaltullstyrelsen, Sveriges allmänna tulltjänstemannaförening och Svenska tullmannaförbundet tar upp frå­gan i vad mån tullkontrollbestämmelser bör finnas i en blivande tuUag eller kan meddelas som tUlämpningsföreskrifter. De nänrnda remissin­stanserna utom generaltullslyrelsen anser att vissa sådana bestämmelser, som enligt departementspromemorian endast skulle ingå i tiUämpnings-föreskrifterna, bör tas in i lagen.

Eftersom den nuvarande tullstadgan är utfärdad av Kungl. Maj:t utan riksdagens medverkan synes det generaltullstyrelsen vara följdriktigt att utfärdandet av ifrågavarande bestämmelser anförtros åt Kungl. Maj:t.

Prop. 1972:110

118

De bestämmelser som här avses och som f, n. i huvudsak återfinns i tull­sladgan rör fraraför allt tulltjänstemans befogenhet att för utövande av tullkontroll företa åtgärder i skUda hänseenden mot ttafikanter och de­ras egendom, i viss utsträckning också om skyldighet för trafikanterna. Styrelsen anger följande befogenheter och skyldigheter som den särskilt finner förtjäna att uppmärksamma i detta sammanhang.

1.

Skyldighet för befälhavare och förare att med transportmedel som ankommer till tullområdet ingå lill vissa orter;

2.

befogenhet för tulltjänsteman att avvisa fartyg som inte är försett med handling som bestyrker dess nationalitet samt atl inbringa fartyg till svensk hamn om det under resa i inrikestrafik med avvikande från sin rätta kurs färdas utanför tuUområdet eUer om inbringandet eljest erford­ras för tullkontroll;

3.

befogenhet för tulltjänsteman att undersöka alla utrymmen i trans­portmedel, som inkommer tUl eller avgår från tullområdet eller forslar oförtuUat gods inom tuUområdet, samt att för sådant ändamål hejda och medfölja dylikt transportmedel; enahanda befogenhet beträffande trans­portmedel i trakterna intill rikels landgräns eller inom tullklarerings­upplag, tuUager, frihamn eller flygplats; befogenhet för tuUtjänsteman alt försegla eller låsa utrymmen i transportmedel som nu sagts eller vid­ta annan för tullkontrollen erforderUg åtgärd med avseende å sådant transportmedel;

4.

befogenhet för tulltjänsteman att undersöka vara i fall motsvarande dem som ovan nämnts i fråga om transportmedel samt att i sådana fall ta prov av vara, försegla vara och förse vara med igenkänningstecken; skyldighet för dem som forslar, förvarar eUer eljest har hand om vara, att svara för sådan lossning, förflyttning och uppackning som erfordras för undersökningen;

5.

befogenhet för tulltjänsteman att undersöka område för tuUklare-ringsupplag, tullager, frihamn och flygplats samt inom sådant område belägen lokal ävensom område och lokal där gods förvaras av den som har tiUstånd till hemtagning;

6.

befogenhet för tulltjänsteman att ta hand om och kvarhålla hand­lingar tUlhörande transportmedel som skall hållas under tullkontroll; ena­handa befogenhet tUl säkerhet för avgift som transportmedlets befälha­vare, förare eller ägare har att inbetala tiU tullverket;

7.

befogenhet för tuUtjänsteman att i den mån så erfordras för tull­kontrollen förbjuda lossning eller lastning av transportmedel samt för­bjuda transportmedels resa;

8.

skyldighet för resande och andra att på anfordran av tulltjänsteman lämna de upplysningar och förete de handlingar som erfordras för tull­kontrollen.

Generaltullstyrelsen understryker angelägenheten av att få dessa befo­genheter och skyldigheter fastslagna.

Kammarrätten i Stockholm anser att regler om tullkontrollsystemet, t. ex. föreskrifter för trafiken tUl och från tuUområdet beträffande trafik­leder, anmälningsskyldighet och skyldighet att underkasta sig undersök­ning eller visitation, innebär slora inskränkningar i trafikanternas hand­lingsfrihet och alt det därför kan synas påkallat att regler av så viktig och

Prop. 1972:110

119

grundläggande karaktär för den enskildes rält bör ingå i en blivande tull­lag. Liknande synpunkter anför Sveriges aUmänna tuUtjänstemannaför­ening och Svenska tullmannaförbundet.

Departementschefen

De nu föreliggande förslagen tUl bestämmelser om tullkontrollen har vid remissbehandlingen inte mött någon egentlig erinran. Också jag kan godta dera.

Kammarrätten i Stockholm har emellertid ifrågasatt om inte vissa av de regler som föreslås bli utfärdade av Kungl. Maj:t innebär så stora in­skränkningar i trafikanternas handlingsfrihet att det kan synas påkallat att de ingår i tuUagen. I anledning härav vill jag framhålla, att de för den enskilde mer ingripande åtgärdema i samband med tullkontrollen gmn­das på varusrauggUngslagen, rättegångsbalken och andra lagar som be­slutats av riksdagen. De här aktuella bestämmelserna har tiU stor del karaktär av ordningsföreskrifter och ger i övrigt tullmyndigheterna endast sådana för gräns- och införselkontrollen naturliga och nödvän­diga befogenheter, som i stort sett varit gängse sedan länge. Förslagen har inte heller som tidigare framgått väckt några farhågor hos närings­livet för den reguljära importverksamhetens del. Jag tUlstyrker därför de­partementspromemorians förslag att de närmare föreskriftema får som hittills utfärdas av Kungl. Maj:t eller, efter Kungl. Maj:ts bemyndigan­de, generaltullslyrelsen. Jag vill här endast tUlfoga att dessa föreskrifter i stort sett bör ansluta sig tUl vad generaltullstyrelsen förordar i sitt re­missyttrande. Det bör dock ej ifrågakomma att hejda transportmedel på väg annal än i trakterna intill landgränsen, kusterna eller flygplatser, såvida inte särskilda omständigheter föreligger. Allmänt sett skaU själv­fallet de olika trafikantkategoriemas legitima intressen i tUlbörlig mån tiUgodoses vid kontrollåtgärdernas utförande.

Ansvarsbestämmelser

Gällande ordning

Bestämmelser om varusmuggling finns i lagen (1960: 418) om straff för varasmuggling (senast ändrad 1972: 194).

Den som utan att ge det tUl känna för in eller ut gods, för vilket tull eller annan allmän avgift skall erläggas tUl statsverket eller som enligt stadgande i lag eller författning ej får föras in eller föras ut, gör sig skyldig lUl varasmuggling enligt 1 § första stycket, om gämingen sker uppsåtligen. Straffet härför är dagsböter, lägst tio, eller fängelse i högst ett år. Gäller gärningen narkotika kan gämingsmannen dömas till fäng­else i högst två år.

Enligl andra stycket i samma paragraf gäller detsamma, n'är någon ge-

Prop. 1972:110

12o

nom vilseledande i samband med tullbehandling av gods uppsåtligen för­anleder, att tuU eller annan allmän avgift undandras statsverket eller att gods införs eller utförs i strid mol förbud.

Är varusmuggling, som inte gäller narkotika, alt anse som ringa raed hänsyn till godsets värde och övriga omständigheter, är straffet enligt 2 § böler, högst 300 kr. Grov varasmuggling straffas enligt 3 § första stycket med fängelse i högst två år eller, om smugglingen gällt narkotika, i lägst etl och högst tio år. Vid bedömande om brottet är grovt skall en­Ugt 3 § andra stycket särskilt beaktas om det förövats yrkesmässigt eller avsett gods av betydande myckenhet eller värde eller om gämingen el­jest varit av särskUt farlig art.

Enligt 4 § är det också att anse som vamsmuggling, om någon uppsåt­ligen förfogar över oförtuUat eUer obeskattat gods, restitutionsgods eUer införsel- eller utförselförbud underkastat gods, som anmälts hos tullmyn­dighet, och därigenom föranleder att tull eller annan allmän avgift un­dandras statsverket eller att gods i slrid mot införselförbud kommer ut i den fria rörelsen eller att utförsel sker i slrid mot utförselförbud. Det­samma gäller om någon förfogar över infört gods, för vUket åtnjutits tullfrihet eller tullnedsättning, i strid mot vad därvid förutsatts eUer för­fogar över gods, för vUket meddelats tUlstånd till införsel eller utförsel i strid mot vad därvid förutsatts eller genom vUseledande förmår tiU-slåndsgivande myndighet att medge införsel eUer utförsel av gods och därigenom föranleder alt godset införs eller utförs i strid mol förbud.

Den som av grov oaktsamhet förövar gärning som beskrivs i 1 eller 4 § dömes enligt 5 § lUl dagsböter. I ringa fall skall dock ej dömas till straff.

I 6 § första stycket stadgas att den som förvärvar, forslar, döljer, för­varar eller avyttrar gods, som varit föremål för varusmuggling, dömes för olovlig befattning med smuggelgods till dagsböter, lägst tio, eller fängelse i högst ett år, om gärningen sker uppsåtligen. Om gämingsman­nen inte insåg men hade skälig anledning att anta att godset varit före­mål för varusmuggling, är straffet dagsböter. Är brottet ringa skall ej dömas till straff.

Enligt 8 § medför försök tUl vamsmuggling ansvar enligt 23 kap, brottsbalken. Detsamma gäller förberedelse eller stämpling tiU narkotika-smuggling som ej är ringa. Bestämmelsema i 23 kap. brottsbalken gäller också om flera medverkat tiU gärning som är belagd med straff enligt lagen om straff för varusmuggling. Undantag görs dock för ringa varu­smuggling.

I 9, 10 och 12 §§ finns bestämmelser om förverkande av gods, som varit föremål för vamsmuggling eller försök tiU varasmuggling, och av hjälpmedel, som använts vid sådant brott. Om gärningen är att hänföra under 5 § kan förverkande ej ske. Däremot kan detta ske vid olovlig be­fattning med smuggelgods. Finns egendomen ej i behåll kan i stället vär-

Prop. 1972:110

121

det förklaras förverkat. Förverkandepåföljden kan efterges om den är uppenbart obillig,

I fråga om tUlämpningsområdet för lagen om straff för varusmugg­ling är att märka att lagen även är tillämplig om oriktig uppgift läranas till ledning för varubeskattning, som sker i samband med tullbehandling av gods, Ora molsvarande uppgift i stället läranas vid vambeskattning inom landet gäller skaltebrollslagen (1971: 69, senast ändrad 1972: 268), Att skattebrotlslagen ej är tillämplig i det förra faUet stadgas i 1 § i denna lag.

Vissa straffbestämmelser finns i tullstadgan (1927: 391), frihamnsför­ordningen (1935: 250) och frihamnsstadgan (1935: 553) och i föreskrif­ter utfärdade med stöd av dessa förfatlningar. Straffet enligt dessa be­slämmelser är dagsböter eller penningböter. I fråga om de flesla av dessa bestämmelser gäller att straff ej får ådömas om de förseelser sora be­stämmelserna avser är belagda med strängare straff enligt allmän lag el­ler särskild författning. Tullstadgans straffbestämmelser är upptagna i 11 kap, i stadgan och avser exempelvis sådan förseelse som försvårande av tullkontrollen, avvikelser från allmänna trafikbestämmelser och an­komst utan anmälan.

Kommittéförslaget

Kommittén anser, att någon ändring i varasmuggUngslagens tillämp­ningsområde inle bör göras nu. Enligt kommittén bör emellertid lagen ändras så, att vilseledande förfarande i samband med tullbehandling straffas, om gärningen innebär fara för att tull eller annan avgift undan­dras statsverket eller för att gods förs in eller ut i strid mot förbud.

Enligt kommitténs uppfattning bör annan oaktsamhet än sådan som enligt nuvarande praxis anses som grov inte kriminaliseras, Koramittén föreslår vidare införande av en straffsanktion för underlåtenhet alt i vissa fall till tullverket anmäla upptäckt av fel i avgivna uppgifter som föranlett undandragande av tull eller kan åstadkomma fara härför. Den föreslagna anmälningsskyldigheten har närmare berörts i tuUlaxerings-avsnittet. Beträffande frågan om skatte- och avgiftstiUägg skall utgå då orikliga uppgifter avgetts till tullverket har komraittén förklarat sig inte vara beredd att pröva denna fråga.

Slutligen föreslås att i lagen införs möjlighet för den som ådragit sig ansvar för brott att fria sig från påföljd genom frivUlig rättelse av orik­tig uppgift.

Kommittén uppehåller sig i ansvarsfrågan främst vid bestämmelsen i 1 § andra stycket lagen om straff för varusmuggling ora vUseledande i samband med tullbehandling av gods. Det frarahålls alt stadgandet har utformats med tanke närmast på det tuUtaxeringsförfarande, som tillämpades när lagen kom till. Taxeringen grundades då i princip på

Prop. 1972:110

122

en undersökning av godset. Den uppgiftsskyldigbet som då fanns av­såg i huvudsak endast priraärappgifter för beräkningen av tullvärde. Kommittén konstaterar att frågan om straff för lämnande av oriktiga uppgifter får ökad betydelse om tulltaxeringen, såsom komraittén före­slår, i princip skall grundas på uppgifter av iraportören och en mera vidsträckt uppgiftsskyldighet i saraband därmed åläggs denne. Härige­nom skulle tuUtaxeringsförfarandet tUl sin karaktär närma sig förfa­randet vid den inrikes vambeskattningen. Anlediung skulle därför kun­na föreligga atl utesluta vilseledande vid tullbehandling från lagen om straff för varusmuggling och låta det faUa under bestämmelserna om skattebrott i allmänhet. Vilseledande skulle då ej behöva falla under olika straffbestämmelser beroende på om brottet begås i samband med beskattning vid iraport eller vid en inrikes transaktion. Koramittén an­ser emellertid att det är önskvärt att brott mot bestämmelser om varors in- eller utförsel regleras i samma författning. Det anses vidare svårt att dra en klar gräns mellan vilseledande vid tullbehandling och varu­smuggling i egentlig bem'ärkelse. Kommittén förordar med h'änsyn här­till att tillämpningsområdet för lagen om straff för varusmuggling ej ändras.

Beträffande förslagel om ändrad brottsbeskrivning framhåller kom­mittén att vilseledandebrottet i lagen om straff för varusmuggling är ett effektbrott, vilket innebär att brottet fullbordats först då effekten inträtt. Effekten anses enligt praxis inträda först när godset har läm­nats ut. Om de oriktiga uppgiflerna emellertid uppdagas innan godset lämnas ul kan straff följa för försök. En förutsättning härför är dock att uppsåt alt vilseleda tullverket kan visas. Eftersom försök till oakt­samhet synes vara logiskt olänkbart kan däremot inte ens oriktiga upp­gifter som tillkommit av grov oaktsamhet föranleda straff i de fall då felet upptäcks innan förtullningen slutförts. Kommittén påpekar att om vUseledandebrottet beskrivs sora ett farebrott brottet blir alt anse som fullbordat når den oriktiga uppgiften getts in tUl tullmyndigheten. H'är-igenom skulle raan vinna en enhetlig utgångspunkt för beräkning av preskriptionstid och en enhetlig bedöraning i fråga om fallen av grov oaktsamhet, som då blev straffbara oavsett om förtullningen avslutats eller ej när felet upptäcks.

Mol kommitténs förslag om införande av en straffsanktionerad plikt att i efterhand rätta oriktig tulltaxeringsuppgift har ledamoten Willart anfört reservation. Reservanten anser att något behov av en så­dan bestäraraelse ej föreligger.

Remissyttrandena

Kommitténs förslag till ändringar i lagen om straff för varusmugg­ling tUlstyrks eller läranas utan erinran av praktiskt taget samtliga re­missinstanser som yttrat sig därom. En remissinstans. Svenska företa-

Prop. 1972:110

123

gares riksförbund, anser emellertid att endast sådant vilseledande förfa­rande i samband med tullbehandling, som sker uppsåtiigen, bör leda till åtal. Några remissinstanser, bl. a. riksåklagaren, tar upp frågan om införande av skatte- och avgiftstUlägg. Länsåklagarmyndigheten i Mal­möhus län ifrågasätter om inte gods borde kunna förklaras förverkat även för det fallet att brotiet förövats av grov oaktsamhet.

GeneraltuUstyrelsen understryker att de föreslagna ändringarna i la­gen om slraff för varusmuggling är en fömtsättning för att reforme­ringen av tullproceduren skall kunna genomföras raed etl rimligt be­aktande av statsverkets intressen.

Svenska företagares riksförbund biträder kommitténs förslag att varusmugglingslagen bör ändras så att vUseledande förfarande i sam­band med tullbehandling blir ett farebrott i stället för ett effektbrott. Riksförbundet anser vidare att den straffrättsliga sanktionen skall be­gränsas till fall då oriktiga uppgifter lämnats uppsåtligen. 1 andra fall, t. ex. vid grov oaktsamhet, får tullverket andra sanktionsmedel till sitt förfogande, bl. a. indragning av registreringen för importör.

Statens växtskyddsanstalt anför att försök att föra in växter i strid mol växtimportbestämmelserna, exempelvis genom att felaktiga varube-leckningar används eller genom att vamposter medvetet utelämnas i simdhetscertifikat eller andra dokument bör anses som brott redan när de oriktiga handlingarna utfärdas, detta till skillnad från vilseledande­brottet i lagen om straff för varusmuggling som anses fullbordat först när godset utlämnats. Gods som varit föremål för sådant brott bör lik­som vid varusmuggling vara förverkat. Eftersom det ofta kan vara svårt alt fastställa hur ansvaret fördelar sig mellan exportör, speditör och importör saml den fytosanitära skada som kan vållas genom dessa brott kan flerfaldigt överstiga varans värde, finner växtskyddsanstalten den nuvarande situationen när det gäller att beivra oegentligheter i sund-hetscertifikaten vara synnerligen otillfredsställande och i behov av när­mare utredning.

Att straffrihet införs för den som frivilligt rättar oriktig uppgift till­styrks av de remissinstanser sora yttrat sig i frågan. Sveriges speditör­förbund finner det vara angeläget att tullverket i sådana fall där fel­aktigheter konstaleras bereder vederbörande reella möjligheter att vidta frivUlig rättelse genom att tuUverket förhåller sig avvaktande någon tid.

Riksåklagaren anser att det bör övervägas att i likhet med vad som skedde i samband med skattebrottslagens tUlkomst införa någon form av avgiftstiUägg ulan slraffkaraktär vid lämnande av objektivt oriktig eller bristfäUig uppgift till ledning vid fastställande av tullavgift. Riksåklagaren framhåller att en sådan lösning har den fördelen framför ett utvidgat straffansvar att den inte medför ytterligare belastning av de redan hårt ansträngda polis- och åklagarresurserna. Liknande syn­punkler framförs av överåklagaren i Stockholm. Handelskamrarna i

Prop. 1972:110

124

Göteborg, Borås och Karlstad anser däremot att det skulle vara olyck­ligt om en sådan administrativ straffbeläggning infördes. De sanktioner som i övrigt står till buds enligt kommitténs förslag bedömer handels­kamrarna utgöra tillr'äckliga medel för att motverka att oriktiga upp­gifter läranas uppsåtligen eller av grov oaktsarahet. Del är enligt han­delskamramas mening en stor fördel alt saken därvid handläggs vid domstol.

Departementspromemorian

I departementspromemorian föreslås alt straffmaximura höjs i 1, 3, 5 och 6 §§ lagen om slraff för varusmuggling. Det framhålls i prome­morian att olikartade påföljder inträder för den som gör sig skyldig till brott genom att lämna oriktig uppgift tUl ledning vid varubeskatt­ning, beroende på de omständigheter under vilka brottet begåtts. Om det förövats i sband med införsel till riket inttäder ansvar enligt la­gen om slraff för varusmuggling högst ett års fängelse vid brott av norraal svårighetsgrad jämte förverkande av godset. Om brottet förövas under andra förhållanden inträder däremot ansvar enligt skattebrotls­lagen raed de regelraässigt betydligt strängare straffskalor som där stad­gas. Det framhålls i departementspromemorian att det inte kan anses tUl­fredsställande att olikartade påföljder på detta sätt inträder beroende på de omständigheter under vilka brottet förövats. Förslaget om höj­ning av straffmaximum i 1, 3, 5 och 6 §§ lagen om straff för varu­smuggling skulle möjliggöra en lika behandling av likartade brott. Med tanke på de talrika fallen av bagatellartad smuggling anses straffskalan i 2 § även i fortsättningen endast böra innehålla penningböter vilket skulle möjliggöra en praktisk handläggning av dessa fall. Om oriktiga uppgifter lämnas i tulldeklaration är detta vid uppsåtiig gärning hän­förligt under stadgande i 1 §. För att undanröja varje ovisshet härora har i proraeraorian föreslagils att förhållandet särskilt anges i näranda lagrum.

För att tUlgodose lullagstiftningskommitténs förslag angående vUse­ledande i samband med tullbehandling har i promemorian föreslagits, alt om vilseledande sker av grov oaktsamhet, brottsbeskrivningen i lik­het med 5 § skattebrottslagen skaU utformas som ett s. k. farebrott. Det påpekas att sådant brott skUjer sig från vamsmuggling enligt 1 § såtUlvida att det är fullbordat så snart fara uppstått för att tuU eller annan allmän avgift undandras statsverket eUer att gods införs eller ut­förs i strid mot förbud. Har uppenbara svårigheter förelegat atl ange T'ätta statistiska nummer eUcr T'ått avgiftspUktigt värde, anses ansvar för grov oaktsamhet ej böra drabba den som lämnat felaktiga uppgifter i nämnda hänseende.

Det har vidare föreslagits i promemorian att det i varusmugglings­lagen förs in en bestämmelse om ansvarsfrihet vid frivilligt tillbakaträ-

Prop. 1972:110

"-

125

dande från brott enligt 15 och 8 §§. Närmaste motsvarighet i gällande rätt är föreskrifter om ansvarsfrihet i 12 § skattebrotlslagen. Förslaget överensstämmer i huvudsak med vad tullagstiftningskoramiltén före­slagit. Det har emellertid bedömts vara rimligt alt då rättelse skett låta straffriheten orafatta även befattning raed gods som rättelsen avser.

I avvaktan på erfarenhet av den nya tullproceduren har i promemo­rian inte framlagts något förslag om införande av en straffsanktion för underlåtenhet att i vissa fall till tullverket anmäla upptäckt av fel i av­givna uppgifter.

Förseelse mot den föreslagna tullagen eller bestämmelse som med­delats raed stöd av denna lag tuUförseelse skall enligt förslaget be­straffas raed böter. Härunder faller sålunda bl. a. ordningsförseelser av sarama karaktär som de nuvarande tuUstadgebrotten.

Remissyttrandena

De föreslagna ändringarna i lagen om slraff för vamsmuggling läm­nas i huvudsak utan erinran av riksskatteverket, överåklagarna i Stock­holm och Göteborg, länsåklagarmyndigheten i Värmlands län, statens växtskyddsanstalt, lantbruksstyrelsen, statens livsmedelsverk och Svenska hamnförbundet.

Flera remissinstanser har invändningar mot de föreslagna ändringar­na eller eljest särskilda synpunkter i denna fråga. Sveriges speditörför­bund och handelskamrama i Göteborg, Borås och Karlstad anser att föreslagna straffsatser är för höga. Statskontoret, generaltullstyrelsen, riksskatteverket, riksåklagaren och länsåklagarmyndigheten i Värmlands län ifrågasätter om ej ett administrativt sanktionssystera av sarama slag som nyligen införts på skatteorarådet också bör införas när det gäller tull och andra införselavgifter. Enligt riksåklagarens mening bör efter­strävas en längre gående anpassning än departementspromeraorian inne­bär till det sanktionssyslem som införts på skattebrottslagens och taxe­ringsförordningens oraråde. Efler sådan förebUd kan införas tilläggsav­gifter att beslutas av tullmyndighet och läggas till tullen vid de ringa fallen av varusmuggling. Riksåklagaren påpekar att det inte framgår av promemorian humvida denna möjlighet tUl avkriminalisering har övervägts. Generaltullstyrelsen anför i samma fråga.

Av de år 1971 redovisade 15 776 brotten mot lagen om straff för varusmuggling utgjorde inte mindre än 11 998 sådant ringa brott som avses i lagens 2 §. Straffen för dylikt brott är böler högst 300 kr. (enligt förslag i den nu framlagda departementspromemorian högst 500 kr.); därjämte förverkas regelmässigt den vara som varit föremål för brotiet. Enligt praxis anses ringa brott i aUmänhet föreligga om de smugglade kvantiteterna uppgår, i fråga om spritdrycker till högst 8 helbuteljer, i fråga om cigarretter tUl högst 1 600 stycken (8 "limpor"), i fråga om andra rusdrycker och tobaksvaror till kvantiteter motsvaran­de de nu nänrnda samt i fråga om andra varor tiU högst sådan mängd

Prop. 1972:110

126

att avgiftsbeloppet stannar vid 250 kr. I allmänhet avser brotten kvanti­teter som klart understiger de nu angivna gränserna. Anmärkas må i detta sammanhang att rapporteftergift kan lämnas av tulltjänsteman om brottet med hänsyn till omständighetema i det särskilda fallet är obe­tydligt; i utfärdade anvisningar har såsom exempel på sådana fall an­givits att en resande har utöver tullfri kvantitet medfört endast en obe­tydlig mängd spritdrycker eller ett öppet paket cigarretter.

I regel erkänns förseelser av här ifrågavarande slag vid uppdagandel. Vanligt är att den skyldige lämnar fullmakt för tulltjänsteman att god­känna det strafföreläggande som vederbörande åklagare regelmässigt utfärdar i sådana mål samt deponerar ett belopp till täckande av bö­terna. Även om det sålunda endast i undantagsfall behöver bli fråga om åtal kräver handläggningen av dessa bagatellmål en betydande ar­betsinsats från myndighetemas sida. I synnerhet när det gäller smärre kvantiteter smugglade varor står den erforderliga arbetsinsatsen inte i rimlig proportion tUl intresset av att brottet beivras i judiciell ordning. Detta gör sig framför allt gällande i fråga om resandetrafiken, där det helt övervägande antalet av ifrågavarande förseelser begås. Rapport­skrivning och andra för målens handläggning erforderliga åtgärder, som måste vidtas i direkt anslutning tUl passagerarvisitationen, är en svår belastning på denna från olika synpunkter pressande förrättning. I många fall frestas tjänstemännen att tänja gränsen för rapporteftergift ulöver vad som kan anses skäligt. HärtUl komraer att detta omständli­ga förfarande tar i anspråk de knappa bevakningsresurserna i sådan ut­sträckning att det går ut över den egentliga kontrollverksamheten. Inte minst med hänsyn till behovet av skärpt uppmärksamhet mot narko­tikasmuggling är detta förhållande en uppenbar nackdel.

Med hänsyn till vad sålunda anförts anser styrelsen att möjlighet bör öppnas att beivra åtminstone de ringare fallen av varusmuggling i ad-mmistrativ ordning. Lämpligaste formen härför anses vara att straffri­het medges om gärningsmannen erfägger en förhöjd tullavgift. Härige­nom får han frihet att välja om han hellre vill få ansvarsfrågan prövad i judiciell ordning. Några betänkligheter från rättssäkerhetssynpunkt kan därför enligt styrelsens mening inle rimligen anföras mot ett sådant förfarande. Styrelsen finner det lämpligast att förfarandet, i varje fall tills vidare, tillämpas endast i resandelrafiken och endast med avseende på rusdrycker och tobaksvaror. I fråga om den förhöjda tullens storlek anser styrelsen en fördubbling av eljest för resande gällande tullsatser vara lämplig. Fastställandet av en största kvantitet för vUken det nya förfarandet skall tillämpas bör enligt styrelsen överlämnas åt Kungl, Maj:t, så att bestämmelserna lättare kan anpassas med hänsyn till de erfarenheter som vinns av förfarandet, I fråga om rusdrycker anser sty­relsen att kvantiteten inte bör överstiga den största mängd sådana drycker som resande över huvud taget får medföra.

Styrelsen fömts'ätter att de bötestabeller som tjänar tUl ledning vid utmätning av straff för varusmuggling utformas med beaktande av de nya bestämmelserna så att det normalt inte kan bli fördelaktigare för den skyldige att låta målet handläggas i judiciell ordning.

Prop. 1972:110

. x

127

Styrelsen nämner i sammanhanget att ett motsvarande förfarande tillämpas bl. a. i Finland och Västtyskland.

Som tidigare berörts föreslår generaltullstyrelsen också att bestära­melser införs om anmälningsskyldighet i vissa faU då tull eller annan av­gift beräknats för lågt samt att beslämmelse om slraff för den som inte fullgör skyldigheten införs i lagen om straff för varusmuggling.

Riksåklagaren erinrar om att han i yttrande över skatlestrafflagutred-ningens betänkande (SOU 1969: 42) har förordat att skattebrotten in­förs i brottsbalken. Detsamma bör enligt hans mening gälla också varu­smugglingsbrotten i samband med att de blir föremål för slutiig regle­ring. För det grova fallet av varusmuggling bör, efter förebild av vad som gäller för förmögenhetsbrott och skattebrott, enligt riksåklagarens mening införas ett straffminimum. Straffskalan i 3 § lagen om slraff för vamsrauggUng bör i enlighet härmed utgöra fängelse i lägst sex månader och högst sex år; om gämingen gällt narkotika bör straffska­lan utgöra fängelse i lägst ett och högst tio år. Samma uppfattning har länsåklagaren i Norrbottens län, som påpekar att ett utsättande av straff­minimum för grovt brott är ägnat att begränsa de gärningar sora be­döms som grova till de verkligt grova fallen. Bestämmelsen i det före­slagna andra stycket till 5 § lagen om straff för varusmuggling har, fortsätter riksåklagaren, utsatts för kritik i ett par av de tUl honora av­givna yttrandena. Sålunda har överåklagaren i Malmö påpekat att ut­trycket "medelst vilseledande" i departeraentspromeraorians lagförslag för tanken till att uppsåt föreligger. Överåklagaren antar att detla inle kan ha varil avsikten, utan att stadgandet bör tolkas så alt den straffas som av grov oaktsamhet lämnar sådana oriktiga uppgifter vid tullbe­handlingen att fara för att tull eller annan allmän avgift undandras statsverket eller alt gods införs eller utförs i strid mot förbud. Läns­åklagarmyndigheten i Malmöhus län finner det välbetänkt att straff för försök av grov oaktsamhet införs enligt 5 § andra stycket, eftersom det har varit en brisl att grov oaktsamhet endast har kunnat straffas som fullbordat brott. Länsåklagarmyndigheten framhåller att man dock ej tagit steget fullt ut utan nöjt sig med att bestraffa vilseledande av grov oaktsamhet. Detta innebär enligt länsåklagarmyndigheten att det skulle vara straffbart om någon utan bevislig avsikt att vilseleda vid förtuU­ning av en vara av grov vårdslöshet åberopar en faktura, som upptar elt annal parti med lägre tullvärde, raen att det däreraot inte skulle vara straffbart ora någon vårdslöst underlåter att till förtuUning uppge gods som han borl förvissa sig om huruvida det fanns raed eller ej. Läns-åklagarrayndigheten ifrågasätter om inte 5 § andra stycket borde kon­stmeras så att det kommer att avse föranledande av fara i samtliga de fall, som avses i 1 § lagen om straff för varusmuggling. Riksåldagaren säger sig närmast vara benägen alt ansluta sig till den av länsåklagar-rayndjghelen i Malraöhus län fraraförda tanken och tiUägger alt 5 §

Prop. 1972:110

128

skattebrottslagen i viss mån synes kunna tjäna som förebild vid utform­ningen av den här aktuella bestämmelsen. I enlighet raed de principer sora förordats av specialslraffrättsutredningen bör enligt riksåklagarens mening slraffminimum för bötesstraff tas bort. Vidare bör enligt hans raening straffskalan i 6 § första stycket lagen om straff för varusmugg­ling utgöra böter eller fängelse i högst två år samt straffet i andra styc­ket utgöra böter. I fråga om 6 § anför länsåklagarmyndigheten i Norr­bottens län att någon särskUd strafflatitud för grovt brott inte finns och att detta inte framstår som helt tUlfredsställande. Man måste beakta att den sora forslar, döljer, förvarar eller avyttrar gods i verkligheten raånga gånger är sraugglaren själv. Behovet av att kunna utmäta ett högre straff vid grovt broll även för dem som endast skulle kunna över­tygas om olovlig befattning med smuggelgods tUlgodoses i vissa fall ge­nora annan lagstiftning, exerapelvis narkotikastrafflagen (1968:64), Trots detta ifrågasätter länsåklagarrayndigheten i Norrbottens län ora inte en särskild strafflalilud för grovt brott bör komma till uttryck i 6 § lagen om straff för vamsrauggUng.

Överåklagaren i Malmö och länsåklagarmyndigheten i Malmöhus län finner det överflödigt att särskilt nämna lämnande av oriklig uppgift i tulldeklaration i brottsbeskrivningen i 1 §.

Den föreslagna bestämmelsen om tullförseelse behandlas av några få remissinstanser. Riksåklagaren anför att paragrafen inte anger vad sora för ansvar skall krävas i subjektivt hänseende. För riksåklagaren frara­står det som naturligt alt inte bara den som uppsåtligen utan även den som av oaktsamhet underlåter att fullgöra föreskriven skyldighet skall vara förfallen till ansvar, I enlighet med den praxis som nu i allmänhet tillämpas vid avfattningen av specialstraffrättsliga bestämmelser bör det subjektiva rekvisitet anges i lagtexten. Genom att hänföras till varje i tuUagen eller med stöd av denna föreskriven skyldighet får den före­slagna straffbestämmelsen ett mycket vidsträckt tUlämpningsområde. Formellt blir exempelvis utmätningsman som dröjer med verkställighet enligt 24 § tullagen förfaUen tUl ansvar enligt 44 §. Sådant dröjsmål bör beivras med regler om ämbetsansvar. För att reglera detla och andra konkurrensproblem synes enligt riksåklagarens mening 44 § böra göras tiUämplig endast om underlåtenheten ej är belagd med slraff i brotts­balken.

Sveriges speditörförbund anser att rekvisitet för tullförseelse har an­getts för generellt. Det kan inte vara meningen att tullförseelse skall föreligga vid varje underlåtenhet, eftersom det kan röra sig om över­trädelser av ordnmgsföreskrifter av mindre betydelse eller föreskrifter som sanktioneras i annan ordnmg. Förbundet hänvisar i sammanhanget bl. a. till besfämmelserna om dröjsmålsränta och vite. Det måste enligt förbundets uppfattning preciseras vUka underlåtenheter som skaU med­föra straffpåföljd i form av böter för tullförseelse. Generaltullstyrelsen

Prop. 1972:110

129

föreslår uttrycket "den som bryter mot föreskrift i denna lag" i stället för "den som underlåter att fullgöra skyldighet som föreskrivs i denna lag" därför att det förra uttrycket bättre täcker de olika slag av för­seelser som kan komma i fråga.

Departementschefen

De ansvarsbestämmelser, som avser brott i samband med införsel eller utförsel av varor, finns nu i lagen om straff för varusmuggling. Bestämmelser som straffbelägger olika ordningsförseelser m. m. finns i bl. a. tullstadgan. Enligt lagen om straff för varusmuggling kan ansvar inträda även då indirekt skatt undandras vid importtillfället.

Den nuvarande ordningen innebär bl. a. att olika påföljder kan in­träda för skattebrott, beroende på ora brottet begås i samband med in­försel eller i saraband med transaktioner inora landet. I det förta fallet inträder slraff enligt varasmugglingslagen och i det senare fallet bestraf­fas brottet enligt skattebrotlslagen. Detta har inte ansetts vara tillfreds­stäUande.

1 departementspromemorian har därför föreslagits sådana ändringar i varasmugglingslagen att dess beslämmelser bättre anpassas tUl skatte­brottslagens. Förslaget innebär sålunda att skattebrottslagens strängare straffskalor i stort sett blir tiUämpliga på brott vid in- och utförsel och att ansvar drabbar den som genom vilseledande av grov oaktsamhet föranleder fara för att tull eller annan avgift undandras statsverket eller att gods införs eller utförs i strid mot gällande förbud. Dessuiom har föreslagits ansvarsfrihet för den som frivUligt rättar oriktig uppgift.

Departementspromemorians förslag har i stort sett tillstyrkts eller lämnats utan erinran vid remissbehandlingen. Några remissinstanser har emellertid förordat att ett sådant administrativt sanktionssystem med skatte- eller avgiftstUlägg som införts på skatteområdet också införs när det gäller tull och andra införselavgifter. Olika förslag till ytterli­gare ändringar i varusmugglingslagen har också framförts.

De förslag till ändringar i varasmugglingslagen som förordats i pro­memorian kan jag i det väsentliga godta. Straff bör aUtså kunna in­träda enligt varasmugglingslagen redan om någon genom vUseledande i samband med tullbehandling, av grov oaktsamhet föranleder fara för att tull eUer annan allmän avgift undandras statsverket eller att gods införs eller utförs i strid mot förbud. Även i det faU som avses i 4 § 4 varusmugglingslagen nämligen att någon medelst vUseledande för­mår tUlståndsgivande myndighet alt medge införsel eller utförsel av gods och därigenom föranleder alt godset införs eller utförs i strid mot förbud bör straffansvaret utvidgas så all den som av grov oaktsam­het vilseleder myndigheten kan straffas, om han föranleder fara för all godset införs eUer utförs i strid mot förbud. Jag är däremot inte nu beredd att biträda förslaget att ansvarsfrUiet skall inträda för den som 9   Riksdagen 1972.1 saml Nr 110

Prop. 1972:110

130

frivilligt rättar felaktig uppgift. Däratöver bör vissa smärre jämkningar göras i promemorieförslaget i denna del med anledning av påpekanden som gjorts vid remissbehandlingen.

Ora tulldeklaration, som lämnats genom ombud, innehåller oriktig uppgift och det kan föranleda att tull eller annan införselavgift undan­dras statsverket bör, enligt vad jag tidigare föreslagil, uppdragsgivaren vara skyldig att inom viss tid rätta uppgiften. I varusmugglingslagen bör därför göras ett tillägg om att det skall anses som varusmuggling om någon uppsåtligen underlåter atl inom föreskriven tid rätta oriktig uppgift i deklaration, som avgetts genom ombud, och därigenom för­anleder att avgift undandras statsverket eller att gods införs i strid mot förbud. Sker underlåtenheten av grov oaktsarahet bör ansvar inträda vid fara för atl avgift undandras statsverket eller for att gods införs i strid mot förbud. Har den som använt sig av ombud gjort sig skyldig till varasmuggling redan i samband med att deklarationen avgavs bör straff dock givetvis ådömas med tUlämpning av 1 § andra stycket varu­smugglingslagen. Regeln om slraff för underlåtenhet atl rätta oriktig uppgift i deklaration, som lämnats genom ombud, är inte avsedd att i och för sig inverka på frågan ora orabudets straffrättsliga ansvar för sådan oriklig uppgift.

Det är emellertid uppenbart att de reformer av tullproceduren sora jag tidigare förordat, frärast införandet av ett deklaralionssystem, ytter­ligare aktualiserar tanken på att bestämraelserna i varusmugglingslagen närmare anpassas till skattebrotlslagen. Införandet av ett administra­tivt sanktionssystem är också värt att övervägas. Ett sfällningstagande till dessa frågor, bl. a. frågan ora ansvarsfrihet vid frivillig rättelse, kan emellertid inle ske utan att de görs till föremål för närmare utredning. Jag avser också att för detta ändamål tillkalla särskilda sakkunniga. Vid utredningen kan självfallet även andra problem som berör varusmugg­lingslagen tas upp till prövning.

Vad slutligen angår bestämmelsen i tullagen om ansvar för tullförse­else bör denna utformas med beaktande av vad bl, a, riksåklagaren an­fört i sitt remissyttrande. Beslämraelsen bör också ändras så att den in­nefattar ansvar för underiålenhet att rätta uppgift, som lämnats för tulllaxeringen. Påpekas bör alt underlåtenhet att rätta oriktig uppgift i tulldeklaration, som lämnats genom ombud, kan vara att bedöma som tuUförseelse, trots att den inte kan medföra ansvar enligl vamsraugg­lingslagen.

Övriga frågor

Gällande ordning, förslag och remissyttranden

Förhandsbesked

Bindande förhandsbesked kan erhållas enligt förordningen (1907: 30) angående rätt att hos general tullstyrelsen erhålla upplysning rörande lullbehandlingen av varor, avsedda att lill riket införas. Förordningen

Prop. 1972:110

131

avser tulltaxans tillämpning. Förutora tulltaxenumret anger styrelsen det statistiska numret vUket kan ha betydelse för storleken av exem­pelvis jordbraksavgifter men upppgiften om det statistiska numret är inte att anse som bindande. Delsamma gäller även de uppgifter sora en­ligt praxis lämnas om punktskatter som ulgår vid importen.

Förhandsbesked kan begäras av den sora har för avsikt att införa vara till riket. Meddelad upplysning får inle överklagas. Sökanden är emellertid oförhindrad atl besvära sig över tulltaxering, sora verkställts i enlighet med upplysningen.

Meddelad upplysning länder till efterrättelse endast så länge de be­stämmelser, som gäller i fråga om varans tullbehandling när upplys­ningen meddelas, fortfarande är giltiga och oförändrat tillämpas. Om praxis ändras på grund av Kungl. Maj:ts eller generallullslyrelsens be­slut inom ett år från det att upplysningen meddelades gäller den dock så länge ändringen inte delgetts sökanden. Vidare kan under förutsätt­ning av Kungl, Maj:ls godkännande tullbehandling enligt upplysningen medges för vara som kommer in lill sökanden inom tre månader efter ändringen av praxis och som införs på grund av avtal som han träffat innan han kunnai äga kännedora om ändringen.

Ell .speciellt slag av förhandsbesked förekoramer också när det gäl­ler tiUämpningen av 6 § tulltaxeringsförordningen (lullbefrielse eller tullnedsättning för varor helt eller delvis av svenskt ursprung). Bestäm­melser om sådant besked finns i 23 § tuUtaxeringskungörelsen. För­handsbesked avser visst fall och meddelas av den lokala tullmyndighe­ten i den tillämnade införselorten. Detta slag av förhandsbesked före­kommer sällan i praktiken,

Konmiittén anser all anordningen raed bindande förhandsbesked bör ingå även i den nya tullagstiftningen.

Även om behovet av förhandsbesked främst gör sig gällande belräf­fande själva tuUlaxan, kan det enligt kommittén ifrågasättas, om inte begränsningen av förhandsbeskeden lill detta område är onödigt snäv.

Enligl kommitténs uppfattning bör möjligheten atl erhålla förhands­besked dock begränsas till de delar av förordningen beträffande vUka ett mera framträdande behov därav kan anses vara för handen. I överensstämraelse härraed anser koramittén, atl förhandsbesked bör kunna lämnas om tiUämpningen av bestämmelsema om tullpUktigt vär­de (ur 3 §), ora lullbefrielse eller tullnedsättning för varor helt eller delvis av svenskt ursprung (6 §) samt om tullfrihet för varor sora inte tUlverkas inora landet (förordnanden med stöd av 13 §). I sistnämnda fall rör det sig för övrigt ora klassificeringsfrågor av samraa karaktär som i tulltaxan. Beträffande såväl tullvärdefrågor som frågor rörande

9t   Riksdagen 1972.1 saml Nr 110

Prop. 1972:110

132

varor helt eller delvis av svenskt urspmng blir möjligheten att lämna beg'ärt förhandsbesked givetvis beroende av den utredning som sökan­den kan prestera, varför generaltullstyrelsen måsle ha rätt atl avvisa ansökan, om tillgängligt material inle är till fyllest för frågans bedö­mande.

Frågor angående EFTA-behandling är enligt kommitténs uppfattning i allmänhet inte av sådan natur, att ett meningsfyllt förhandsbesked kan lämnas. Inte heller beträffande andra specialbesfåmmelser om tull eUer tullfrihet (t. ex. antidumpuiglull, tullfrihet för resande) anses för­handsbesked behöva komraa i fråga.

Kommittén föreslår vidare att generaltullstyrelsen får befogenhet att meddela förhandsbesked ora tillämpningen av den statistiska varu-förteckningen och atl sådant förhandsbesked tiUerkänns vitsord vid tiU-lämpning av andra författningar i samband med införseln. Kommittén anför härom följande.

Vaminförseln besväras emellertid inte bara av tullar utan även av andra skatter och avgifter samt av direkta förbud och regleringar. För importören är det i allmänhet lika viktigt att veta, hur bestämmelserna på dessa områden kommer att tUlämpas på hans varor. Någon möjlig­het att få bindande besked härom har hittUls inte förelegat, även om ett förhandsbesked angående tuHlaxans tUlämpning i vissa fall kunnat tjäna också här avsedda syfte. Enligt kommitténs uppfattning får det anses vara elt berättigat önskemål, att en förbättring av möjUghetema att få bindande besked i hithörande frågor komraer till stånd. Form­ligt införande av systemet med bindande förhandsbesked på de olika förfatlningsområdena synes dock vara en aUtför genomgripande åt­gärd.

Statistiska vamförleckningen är baserad på tulltaxans nomenklatur men innebär en ytterligare uppspaltning av positionerna i denna. För­teckningen fastställs av generaltullstyrelsen i samråd med kommers­kollegium och statistiska centralbyrån. Den har primärt endast handels-statistiskt syfte. I den mån inte den statistiska uppspaltningen svarar mot underpositioner i tulltaxan saknar den betydelse för tuUbeskatt-ningen. Däremot har den statistiska vamförleckningen i stor utsträck­ning kommit till användning i förfatlningar utfärdade av olika myndig­heler för precisering av varaslag, som skall beläggas med andra avgif­ter, främst på jordbruksområdet, eller som skaU vara underkastade re­striktioner vid importen. Tidigare förekom detta ofta även i författning­ar utfärdade av Kungl. Maj:t med eUer utan riksdagens medverkan, men numera används i sådana författningar i allmänhet endast tulltaxenura-mer (t. ex. i författningar om diverse punktskatter). 1 dylika fall försö­ker man emellertid gäma anpassa den statistiska vamförleckningen så, att exempelvis de skattepliktiga vamslagen under ett visst tulltaxenum­mer får ett särskilt statistiskt nummer. Visserligen finns det författning­ar som inte definierar de berörda vamslagen genom hänvisning till vare sig statistiska vamförteckningen eller tulltaxan, och det finns också fall då det statistiska numret inle är tillräckligt för att bestämma varans be­handling (dvs. avgiften eller regleringen omfattar endast en del av de till numret hänförliga vamslagen). I de flesta fall där tvekan kan råda

Prop. 1972:110

133

ger dock fastställandet av det statistiska numret tillräcklig ledning be­träffande varans behandling.

Behörighet att söka förhandsbesked bör enUgt kommittén i första hand tiUkomraa den som har för avsikt att införa varan. Kommittén an­ser det emellertid vara av värde att ett officieUt besked om behandling­en av en vara skall kunna erhållas även av annan, som har väsentligt intresse i frågan, exempelvis tillverkare av konkurrerande produkter.

Det framhålls att förhandsbesked automatiskt bör brytas av författ­ningsändring, som vidtas efter beskedets meddelande och som är av be­skaffenhet att påverka varans behandling i det avseende beskedet an­går.

Beträffande reglema för gUtigheten av förhandsbesked i händelse ändring av praxis konstaterar kommittén att det inte kan bli tal om annat än att skapa ett visst skydd för de av tullar och andra här ifråga­varande åtgärder belastade importintressena.

Kommittén har kommit till den uppfattningen att det för varor, som anmäls till förtuUning efter det att ändring av praxis delgelts vederbö­rande, som villkor för tiUämpning av den gynnsammare behandlingen enligt förhandsbeskedet bör krävas dels att varoma införs på grand av avtal som träffats före delgivningen, dels att varorna anmäls tUl förtuU­ning inom viss tid därefter. Den tid efter ändringens delgivning inom vUken importen bör ske för att förhandsbeskedet skall gälla anses i princip böra motsvara normal leveranstid för de varor beskedet rör. Komraittén finner det lämpligl att tiden, liksom i gäUande författning, sätts till tre månader. Möjlighet bör dock finnas tUl förlängning.

I förordningen om förfarandet vid konsumtionsbeskattning är gUtig­hetstiden för förhandsbesked också maximerad tUl ett år. Enligt kom­mitténs uppfattning är en begränsning av gUtighetstiden för förhands-upplysnmgar i tuUfrågor oundgängligen nödvändig, men en utsträck­ning av tiden tUl två år bör enligt koraraitténs åsikt inte förorsaka allt­för stor olägenhet.

Kommittén föreslår vidare, att möjlighet också på tuUområdet öpp­nas för en sökande att överklaga ett för honom ogynnsamt beslut av generaltuUstyrelsen i förhandsbeskedsärende.

Annan än sökande och allmänt ombud bör enligt kommittén inte ha besvärsrätt.

I likhet med vad som genomgående gäller på skatteområdet bör be­svärsrält inte föreligga över beslut av generaltullstyrelsen att avvisa an­sökan om förhandsbesked. Detsamma bör gälla beslut av styrelsen att återkalla etl tidigare meddelat beslut.

Flertalet remissinstanser ansluter sig tUl kommitténs synpunkter och förslag beträffande förhandsbesked eUer lämnar dem utan erinran. Någ­ra remissinstanser ifrågasätter om inte generaltullstyrelsen bör ges nå-

Prop. 1972:110

134

got vidare befogenhet atl meddela förhandsbesked än som föreslagits. Rätten att avvisa ansökningar då sökanden inte lämnar tillfredsställan­de utredning behandlas av bl. a. kammarrätten i Stockholm, som före­slår att ett förfarande med två parter, sökanden och elt allraänt orabud, införs.

Statens jordbruksnämnd frarahåller att det med hänsyn tUl den stora variationen i avgiftssatserna mellan olika positioner i den statistiska vamförteckningen kan vara av stor vikt för en importör av jordbmks-reglerad vara att före importen av varan ha vetskap ora avgiftens stor­lek. I likhet med tullagstiftningskommittén understryker näranden vik­ten av att generaltullstyrelsen får tillräckliga resurser, speciellt såvitt gäUer laboratorieundersökningar.

Enligt Östergötlands och Södermanlands handelskammares mening talar starka skäl för att tullverket bör kunna ge bindande besked även i frågor rörande EFTA-behandling av gods. Bestämmelserna i EFTA-konventionen exempelvis rörande tUlämpningen av de s. k, bearbet­ningskriterierna är komplicerade och handelskammaren finner det rimligt att en importör skall kunna få ett bindande förhandsbesked huravida varor, sora avses att införas till landet, kommer att kunna åt­njuta EFTA-behandling eUer inle. Generaltullstyrelsen, som ej motsät­ter sig koraraitténs förslag att bindande förhandsbesked skall kunna lämnas bl. a. om tUlämpningen av besläramelsema om tullpUktigt vär­de, pekar på vissa svårigheter som kan vara förknippade med lämnan­de av sådana besked. Styrelsen håller för sannolikt att sådana förhands­besked företrädesvis kommer att begäras i sådana fall där fakturapri­set ej direkt kan läggas tUl gmnd för tullvärdeberäkningen utan där ytterligare uppgifter är erforderliga beträffande kontraktsförhållanden m. m. På gmnd av det omfattande utredningsmaterial som ofta erford­ras för fastställande av tullvärde finns enligt styrelsens mening risk att den sökande av förbiseende utelämnar något material som har betydelse för bedömningen. Förhandsbeskedet kan på grund härav bli baserat på felaktiga föratsättningar. Mellan tidpunkten för förhandsbeskedets läm­nande och införseln av berörda varor kan del, menar styrelsen, hända att fömtsättningama som legat till grund för beskedet ändrats. Sålunda kan materialval, materialpris eller arbetslöner ha ändrats vilket påver­kar tullvärdefrågan.

Generaltullstyrelsen anser det vara av stor vikt att styrelsen får rätt att avvisa ansökan om förhandsbesked rörande tullvärdefrågor, om sö­kanden inte presterat en utredning som är till fyllest för frågans bedö­mande. Har sökanden inte lämnat aUa relevanta uppgifter eller har sä­dan ändring skett i kontraktsförhåUanden att tullvärdefrågan påverkas, bör lämnat förhandsbesked givetvis ej äga bindande giltighet.

Beträffande rätten att avvisa ansökningar om förhandsbesked anser kammarrätten i Stockholm att generaltullstyrelsen i likhet med vad som

Prop. 1972:110

; ,

135

gäller för riksskatteverket skall äga rält att avvisa ansökning om för­handsbesked, om styrelsen med hänsyn till ansökningarnas innehåll fin­ner förhandsbesked inte böra meddelas.

Kammarrätten framhåller, att förhandsbesked meddelas i sökandens intresse och att det i första hand måste åligga sökanden att svara för att tillfredsställande utredning förebringas. Enligt kammarrättens rae­ning skiljer sig emellertid det nu avhandlade rättsområdet inte från andra rättsområden, inom vilka förhandsbesked kan meddelas. I den mån utredningen är otillräcklig anser kammarrätten, att sökanden bör vara berättigad tiU kompletteringshjälp, som kan lämnas av myndighet, tjänsteman eller annan. Ett naturligt sätt att genomföra detta är enligt kamraarrätlen att redan hos generaltullstyrelsen införa elt kontradikto-riskl förfarande, dvs, ett förfarande raed två parter, sökanden och ett allmänt orabud. Kammarrätten påpekar, att dess erfarenheter från ärenden rörande framför allt särskUd vamskatt, där kontradikloriskl förfarande ej förekommer förrän i kammarrätten, visar önskvärdheten av att ett sådant förfarande tiUämpas redan i tidigare instans. Kammar­rätten åberopar särskilt att enligt förordningen om mervärdeskatt ytt­rande skall inhämtas av vederbörande taxeringsintendent över ansökan om förhandsbesked.

Beträffande giltighetstiden för förhandsbesked anför kammarrätten, alt gUtighetstiden normalt gjorts beroende av oförändrade författnings-beslämraelser. GUtigheten påverkas däreraot inte av ändrad praxis. En­ligt kammarrättens mening bör den, som fått ett förhandsbesked ha rätt att räkna med att det skall gälla för honom inom den angivna gil­tighetstiden oavsett ändring av praxis. De speciella förhållandena inora det område, som generaltullstyrelsen företräder, anser dock kammar­rätten motivera en lösning av problemen på sätt kommittén föreslagit. Enligt generaltullstyrelsens menmg bör giltighetstiden av administrativa skäl begränsas till ett år, vilket överensstämmer med nuvarande regler både beträffande tull och belräffande indirekta skatter enUgt förfaran­deförordningen.

Kammarrätten i Stockholm anser sig böra godta de skäl kommittén anfört för att ett förhandsbesked skall få verkan utan att avvakta att beskedet vinner laga kraft. Kammarrätten vill dock framhålla risken av dels en forcerad import inför en befarad ändring av förhandsbeskedet och dels en förhalning av processen från sökandens sida för att vinna lid för ökad import.

Med hänsyn till kravet enligt 8 § i departementspromemorians lagför­slag på tulldeklaration har i detta sammanhang intagits ett stadgande om skyldighet för generaltuUstyrelsen att utge vägledande anvisningar och bedriva rådgivande verksamhet i övrigt för att underlätta importö­remas deklarationsskyldighet (31 §). Det föreslås i promemorian alt

Prop. 1972:110

136

förhandsbesked skaU kunna erhållas i tarifferingsfrågor och i frågor om varors tullpliktiga kvantitet och värde samt om tullfrihet i vissa fall (för varor helt eller delvis av svenskt urspmng). Bestämmelsema i övrigt (3237 §§) ansluter sig tiU nuvarande regler om förhandsbesked på tullområdet samt motsvarande beslämmelser på punktskatteområdet och när det gäller mervärdeskatt. Förhandsbesked föreslås gälla för varor som sökanden anmäler tiU förtuUning inom två år från dagen för del­givning av beskedet. Generaltullstyrelsen skall kunna återkaUa förhands­besked, om styrelsen finner att viss tillämpad bestämmelse skall tolkas på annat sätt än som angetts i förhandsbeskedet. Beslut om återkaUel­se av förhandsbesked skaU delges den som erhåUit beskedet men om denne yrkar det gäller beskedet beträffande vara som skaU införas på gmnd av avtal, som ingåtts innan återkallelsen delgavs honom. I sådant faU skall varan anmälas tUl förtuUning inom tre månader från delgiv­ningen. Förhandsbesked om tUlämpningen av den statistiska vamför­teckningen har ej ansetts böra tillerkännas vitsord vid tillämpning av importförbudsförfattningar.

Departementspromemorians förslag i denna del berörs i remissytt­randena av generaltuUstyrelsen, riksskatteverket, statens jordbruksnämnd och Sveriges speditörförbund.

Generaltullstyrelsen delar uppfattningen att förhandsbesked skall kun­na meddelas även i fråga om bestämmelserna om tullfrihet för varor som inte tillverkas inom landet (13 § tulltaxeringsförordningen). Hinder synes inte möta att en mera generell formulering än den i promemo­rian begagnade används så att andra tiU äventyrs meddelade förordnan­den om tullfrihet för vara av visst slag också kan bli föremål för för­handsbesked. I likhet med komnuttén anser styrelsen vidare att för­handsbesked om varas klassificering enligt gällande tuUtaxa med sta­tistisk varuförteckning bör äga vitsord även vid tUlämpning av andra författaingar i samband med in- och utförsel.

Styrelsen anser det inte lämpligt att begränsa förhandsbeskedets bin­dande verkan tiU varor som anmäls tiU förtuUning av sökanden. Enligt styrelsens uppfattning har exempelvis svenska handelsagenter och ut­ländska leverantörer ett legitimt behov av förhandsbesked, och det skulle avsevärt förringa institutets värde för näringslivet om inte bin­dande verkan tillerkändes sådana besked även om anmälan tUl förtuU­ning såsom naturUgt är i dessa fall görs av annan person. För att tUl­godose såväl närmgsUvets som tullverkets intresse bör förhandsbesked gäUa varor som in- eller utförs för sökandes räknmg eUer enligt ett av honom ingånget avtal. Styrelsen påpekar vidare att i den föreslagna texten inte anges att förhandsbesked är bindande för staten endast i den mån det åberopas av den som fått beskedet. Detta torde dock kun­na anses ligga i förhandsbeskedels natur, varför en uttrycklig be-

Prop. 1972:110

137

stämraelse härom inle torde vara nödvändig. Delgivning av återkaUelse av förhandsbesked finner styrelsen kunna erbjuda vissa problem då den som fått beskedet kan vilja undandra sig delgivning för alt därigenom fördröja en skärpning av en för honom gynnsam behandling enligt be­skedet. Enligt styrelsens uppfattning bör därför den tid, inom vilken godset skall anmälas till förtuUning respektive utförsel för att det ur­sprungliga beskedet skall gälla, räknas från det beslutet om återkaUelse avsänts till honom. Med hänsyn bl. a, tUl de långa leveranstider sora i vissa fall kan förekoraraa, t. ex. när det gäller större raaskinanläggning-ar, bör generaltullstyrelsen kunna raedge behandling enligt återkallat förhandsbesked även efter utgången av den föreslagna tremånaders-perioden. En sådan dispensraöjlighet skulle också kunna användas om den föreslagna regeln beträffande utgångspunkten för denna period i något fall skulle visa sig vara alltför hård.

Riksskatteverket påpekar att rätten för generaltullstyrelsen att med­dela förhandsbesked enligt förslaget blir något utvidgad i jämförelse med vad som nu gäller. Sålunda skall förhandsbesked kunna meddelas även i fråga om annan avgiftssats än tullsats. Vidare skall förhands­besked kunna meddelas på ansökan inte endast av den som har för avsikt att införa vara till riket ulan också av den vars intressen eljest i väsentlig mån berörs av besläramelsernas tillämpning. Riksskatteverket har inte något att erinra mot den föreslagna ordningen under fömtsätt­ning att yttrande inhämtas från riksskatteverket innan förhandsbesked meddelas rörande den indirekta beskattningen. En föreskrift härom synes böra tas in i lagtexten.

Sveriges speditörförbund anser att förhandsbesked om tullfrihet ej bör begränsas till varor helt eller delvis av svenskt urspmng. Med hän­syn till svårigheterna att observera alla förfatlnmgsändrmgar bör enligt förbundets uppfattning meddelas tUlämpningsföreskrift om alt under­rättelse skaU lämnas när förhandsbesked upphör att gälla på gmnd av författningsändring.

Allmänt ombud, besvärsordning

Bestämmelser om ett anmärkningsförfarande finns i förordningen an­gående förfarandet i vissa fall vid oriktig avgiflsberäkning hos tullver­ket med tillämpningsföreskrifter. Har tull eller annan avgift påförts med för lågt belopp framställer en revisionstjänsteman i generaltuUsty­relsen anmärkning. Denna riktas i regel mot varuhavaren dvs, den sora har rätt att förfoga över varan. Skulle han inte kunna betala det felande beloppet eller kan han inte anträffas är vederbörande tulltjäns­teman skyldig att ersätla beloppet, om felet har uppkommit genom för­farande sora kan anses hänförligt till vårdslöshet, försummelse, oför­stånd eller oskicklighet i tjänsten. Bestrids anmärkningen eller inkom-

Prop. 1972:110

138

mer ej förklaring prövar generaltullslyrelsen anmärkningen. Mot styrel­sens beslut kan besvär anföras hos kamraarrätl. Anmärkningsförfaran­det kan användas även vid överdebitering.

Vid sidan av anmärkningsförfarandet förekommer sedvanligt besvärs­förfarande. Varuhavaren kan sålunda anföra besvär hos generaltullsly­relsen. Någon motpart som tar till vara del allmännas mtresse finns inte. Styrelsens beslut i mål som har samband med in- eller ulförsel av vara kan överklagas i kammarrätt raed undantag för sådana mål om befrielse från eller nedsättning eller återbetalning av tull, skatt eller annan avgift som meddelats med stöd av Kungl, Maj:ts bemyndigande (15 § tulltaxeringsförordningen). I dessa och i princip alla övriga mål förs besvärstalan hos Kungl. Maj:l i slalsrådel. Se 1 § 5 lagen (1971: 309) om behörighet för allmän förvaltningsdomstol att pröva vissa mål, Lagen är tillämplig på besvär mot beslut vUket meddelats med slöd av lag eller annan författning som utfärdals före den 1 januari 1972,

Kommittén föreslår att anmärkningsförfarandet avskaffas och att allmänt ombud förordnas att ta till vara del allmännas intresse i tull-laxeringsärenden, motsvarande allmänt orabud på skatteorarådet. Denne skall dels kunna anföra besvär över lokal tuUrayndighets beslut eller generaltuUstyrelsens beslut, dels uppträda som motpart när enskild part anför besv'år över styrelsens eller, om styrelsen förordnar det, över lokal tullmyndighets beslut. När det gäller frågan vilka enskilda som bör ha besvärsrält i tuUtaxeringsmål föreslår kommitién att besvärsrätt skall tillkomma den som anmält vara till förtuUning eller som påförts avgift för varan. Hinder bör inte föreligga mot att allmänt ombud för talan även till importörens förmån. Besvärstiden föreslås vara sex månader. Såvitt angår besvär hos generaltuUstyrelsen föreslår kommittén vidare att anslutningsbesvär skall få anföras intUl dess styrelsen meddelat beslut i anledrung av de först anförda besvären, I sista instans bör där­emot anslutningsbesvären ha kommit in inom tre veckor från del be­svärstiden för den först klagande gick ut.

Nu berörda frågor behandlas endast i ett fåtal remissyttranden.

Kammarrätten i Stockholm finner att starka skäl talar för att förfa­randet hos generaltullstyrelsen vid besvär över lokal tullmyndighets beslut får karaktär av ett rättegångsförfarande. Det innebär att styrel­sen skulle ha att ta ståndpunkt tUl två motsatta, inför styrelsen ageran­de parters anspråk.

Med anledning av kommitténs förslag om att efterdebitering skall kunna ske inom en femårstid anför kammarrätten att denna rätt för det aUm'änna att efterdebilera inom fem år enligt kammarrättens mening borde motsvaras av en rält för den enskilde att anföra besvär inom en motsvarande tidsperiod. För kammarrätten ter det sig naturligt alt

Prop. 1972:110

139

förfarandet vid ändring av tuUtaxering utformas med en ordinarie be­svärsrätt, för vilken besvärstiden kan bestämmas till sex månader, och en extra ordinär besvärsrätt som utformas efter mönster av taxerings-förordningen och mervärdeskatteförordnmgen. Kommiltén motiverar den föreslagna enda besvärstiden sex månader med att det av kommit­tén föreslagna efterdebiteringsinstitutet innehåller en generell leutera-lionsregel. Kammarrätten vUl framhålla att motsvarande leuterationsre-gel även finns enligt efterbeskattningsreglema i mervärdeskatteförord­ningen. Kammarrätten instämraer med kommittén i att rätt att anföra anslulningsbesvär bör finnas och föratsätter alt den föreslagna rätten atl anföra sådana besvär intill dess generaltullstyrelsen meddelar beslut ej skall hindra att motpart bereds skälig tid att avge yttrande.

Statskontoret stäUer sig något tveksamt tUl förslaget att särskilda be­fattningshavare bör förordnas att ta till vara det allmännas intresse i tuUtaxeringsärenden. Statskontoret påpekar att hithörande och närbe­släktade frågor behandlades vid 1959 års riksdag, varvid någon ändring av gällande ordning inom tullförfarandets oraråde inte ansågs påkal­lad, samt alt komraittén för övrigt uttalar att den i och för sig inte funnit någon anledning tUl eriman mot det sätt på vilket ärendena enligt hittillsvarande ordning handlagts. Statskontoret tillägger alt den merkostnad som den föreslagna omläggningen skulle medföra inte när­mare klarlagts av komraittén. Mot bakgranden härav anser statskonto­ret att frågan om en eventueU omgestaltning av besvärsprocessen på tullagstiftningens område bör kunna anstå tills erfarenheter vunnits bl. a. om anmärknings- och besvärsärendenas frekvens och karaktär, när den nya tullproceduren hunnit tUlämpas några år.

1 likhet med vad som gäUer vid vambeskattning inom landet föreslås i departementspromemorian att ett allmänt ombud skall ta till vara det allmännas intresse i tuUtaxeringsärenden (46 §). I övrigt (4751 §§) överensstämmer förslaget i huvudsak med kommittéförslaget. I prome­morian föreslås att besvär över generaltullstyrelsens beslut skall föras hos kammarrätt i mål om in- eller utförsel av vara med motsvarande undantag som f. n. gäller. Talan mot styrelsens beslut om förhandsbe­sked får endast föras av sökande eller aUmänt orabud. Anslutnings­besvär kan anföras inom två veckor från det besvärstiden för tidigare klagande gått ut. I mål om förhandsbesked är motsvarande tid en vecka.

I remissyttranderm tas frågan om allmänt ombud upp bl. a. av gene­raltullstyrelsen, som delar kommitténs uppfattning att aUmänt ombud bör vara part i mål hos tullmyndighet endast om han själv anhängiggör talan men att generaltullstyrelsen i särskilda fall bör kunna kalla om­budet att vara part i mål hos styrelsen. Allmänt ombud bör enligt sty-

Prop. 1972:110

140

relsens mening mte få uppträda som part när lokal tullmyndighet hand­lägger ärende angående omtulltaxering.

Kammarrätten i Stockholm tUlstyrker förslaget om allmänt ombud och anmärker att tillfredsställande utredningar i besvärsmål enligt er­farenhet sällan förebragts från de skattskyldigas sida utan har måst företas av generaltullstyrelsen. Någon väsentiig ändring i detta förhål­lande anses inte vara att vänta i fortsättningen. De resurser generaltull­styrelsen f, n. förfogar över för utredningar i besvärsmål får därför fömtsättas skola behållas och ställas till aUmänna ombudets förfogande.

Kammarrätten har vidare följande kritiska synpunkter på den före­slagna besvärsordningen.

Den föreslagna besvärsordningen synes till innebörden oklar eller el­jest otillfredsställande. Kammarrätten, som fömtsätter att med försla­get åsyftas att förhandsbesked skall kunna överklagas hos domstolen, ifrågasätter om inte detta bör uttryckligen anges i författningstexten. Vidare synes talan mot beslut enligt 23 § i förslaget böra föras hos kamraarrätt. Sådant beslut kan inte anses avse "in- eller utförsel av vara" och skall följaktligen med den i förslaget angivna kompetensför­delningen inte överklagas hos kammarrätt. Vad nu sagts äger även tUl­lämpning på andra beslut såsom exempelvis godkännande av ombud enligt 7 §. Avses emellertid kretsen av de frågor som skall tillhöra kammarrätts kompetens skola dras snävare än domstolen nu fömtsatt, bör uppmärksammas samordningen av förslaget med bestämmelserna i lagen (1971: 309) om behörighet för allmän förvaltningsdomstol alt pröva vissa mål. 1 denna lag har i fråga om dorastolens kompelens-område på tullområdet använts uttrycket "mål om beslut av tullmyndig­het i samband med in- eller utförsel av vara". Generaltullstyrelsen fö­reslog vid remissbehandling av sistnänmda lag, att kammarrätts behö­righet skulle omfatta mål om beslut av tullmyndighet rörande in- eller utförsel av varor eller eljest sammanhängande med tuUverkets befatt­ning med trafiken från eller till riket (med ovan angivna undantag), se prop. 1971:30, s. 124, Styrelsen avsåg därmed atl inbegripa bl.a, be­slut om påföljder för dröjsmål vid betalning av tull m. ra. Vederbö­rande departementschef föreslog en något mer kortfattad målmbrice-ring än den generaltullstyrelsen föreslagit men avsedd att ha samma sakliga innebörd. Detta förslag blev lagfäst.

Eftersom förslag tUl författningar med materiell innebörd inte före­ligger nu kan kammarrätten ej bedöma huravida t. ex, besvär över andra beslut i samband med vamförseln, beslut om tullrestitution, far­tygsavgifter m, m, kommer att ingå i kammarrätternas behörighetsom­råde. Kammarrätten, som förutsätter att tiUfälle skaU beredas domsto­len att yttra sig över kommande lagförslag rörande materiella frågor, vUl redan nu uttala sin tveksamhet om lämpligheten av att kammartätt skall avgöra frågor om trafUctUlstånd och s. k. extra tullförrättning, i vilka mål fråga är om tullverkets sätt att disponera sina personalresur­ser.

Den i 51 § föreslagna tiden av två veckor att anföra anslutningsbe­svär synes väl kort och bör utsträckas.

Prop. 1972:110

141

Riksåklagaren anser att talan mot generallullslyrelsens beslut om ut­dömande av vite bör föras, ej hos Kungl. Maj:t utan hos kammarrätt, Riksskatteverket anför följande.

Som mål om in- eller utförsel av vara torde knappast kunna anses mål om förhandsbesked eller om tullrestitution. I lagen om behörig­het för allmän förvaltningsdomstol att pröva vissa mål har använts ut­trycket "mål om beslut av tullmyndighet i samband med in- eller ut­försel av vara". Om denna målbeskrivning anses för vittomfattande lor­de en uppräkning bli nödvändig av de målgmpper där talan bör full­följas hos kammarrätten.

Av de förhandsbesked i taxerings- och beskattningsfrågor som riks­skatteverket meddelar är det endast sådana som rör punktskatter sora överklagas hos karamarrätt. Besvär över andra förhandsbesked anförs hos regeringsrätten. Riksskatteverket föreslår alt besvär över förhands­besked som meddelats av generaltullstyrelsen skall anföras hos rege-rmgsrätten.

Enligt generaltuUstyrelsens uppfattning är endast mål rörande tull och annan avgift samt tillämpningen av författningar om import- och ex­portförbud av den karaktär att besvär över styrelsens beslut bör anfö­ras hos kammarrätt. I mål rörande andra frågor synes det vara lämp­Ugast att besvär anförs hos Kungl. Maj:t. I fråga om tiden för an­förande av besvär hos generaltullslyrelsen anses i överensstämmelse med departemenlsförslaget en tid av sex månader från dagen för be­slutet vara lämplig i vad avser ursprunglig tulltaxering. Vid omtulltaxe­ring är det knappast erforderligt raed en ny sexmånaders besvärstid, utan den urspmngliga besvärstiden bör enligt styrelsen i många fall vara tUlfyUest även för besvär över det nya beslutet. Detta gäller dock inte när omtulltaxering sker mot slutet av eller efter utgången av nämnda besvärstid. För detta fall föreslås en särskUd besvärstid, två må­nader från dagen för omtuUtaxeringsbeslutet.

Departementschefen

I fråga om möjligheterna att få bindande förhandsbesked de­lar jag uppfatmingen att dessa nu bör utvidgas. EnUgt min mening bör generaltuUstyrelsen kunna lämna sådant besked om tulltaxenummer eller statistiskt nummer (nummer enligt den statistiska vamförteck­ningen), beräkning av varas tullpliktiga kvantitet eller varas lullplikliga värde, tull- och avgiftssats, tullbefrielse eller tullnedsättning för varor av helt eller delvis svenskt ursprung (6 § tulltaxeringsförordningen) samt tuU-befrielse för vara av sådant slag, som inte eller endast i ringa omfattning är föremål för tillverkning inora landet (13 § tulltaxeringsförordningen). Det bör näranas att generaltuUstyrelsen för att kunna uttala sig om tullsatsen måste ta hänsyn bl. a. tUl förekommande tullbefrielse för vara av sistnämnda slag. Förhandsbesked om tullsatsen komraer därför att innefatta en upplysning om sådan eventuell tullbefrielse, i vilket fall

Prop. 1972:110

142

tullsatsen anges vara noll, I lagen behöver ej särskilt anges alt förhands­besked kan avse tullbefrielse enligt 13 § tulltaxeringsförordningen. För­handsbesked om annan avgiftssals än tuUsats kommer att röra tillämp­ning, som förekommer i samband med införsel, av förordningen om mervärdeskatt och av författningar om diverse punktskatter och all­männa avgifter. Jag anser det inte erforderligt att generaltullstyrelsen åläggs all sararåda med andra myndigheter innan styrelsen lämnar del begärda förhandsbeskedet men fömtsätter att styrelsen i tveksamma fall samråder med den berörda myndigheten.

Längre gående möjUgheter än nu sagts att erhålla förhandsbesked är jag inte beredd att föreslå i detla sammanhang.

Beträffande förhandsbesked har också den frågan kommit upp huru­vida uppgift om tuUtaxenummer eller statistiskt nummer skall ha vits­ord vid tiUämpningen av andra författningar än tulltaxan. Det kan här röra sig om författningar, som reglerar importen av jordbruksprodukter eller andra varor, eller vissa punktskatteförfattnmgar. Sådana författ­ningar utgår ofta från tulltaxan eller den statistiska vamförteckningen. Enligl min mening är det klart att tullmyndigheterna måste vara bundna av ett förhandsbesked av generaltullstyrelsen, enligt vUket varan hänförs tUl visst nummer. Jag vill f, ö, i detta sammanhang påpeka att för­handsbesked om tulltaxenummer, statistiskt nummer och tull- eller av-giflsats med undantag för det tidigare berörda fallet av tullbefrielse enligt 13 § tulltaxeringsförordningen ej innebär någon bedömning humvida bestäramelser om tull- eller skattefrihet är tUlämpliga eller i vad mån särskilda hinder för varans införsel kan föreligga.

Rätt att begära förhandsbesked bör tillkomma den som har för av­sikt att införa vara tUl riket eller annan vars inttesse i väsentlig mån berörs av här avsedda bestämmelsers tUlämpning. Sökanden skall lämna de uppgifter och i övrigt prestera den utredning som generaltullstyrel­sen bedömer vara erforderlig. Skulle så ej ske bör styrelsen kunna avvisa ansökningen om förhandsbesked. Sökanden och sådant allmänt ombud, som föreslås kunna föra det allmännas talan i tullmål, bör ha rätt att besvära sig över förhandsbesked, som dock omedelbart bör lända till efterrättelse.

Om författning ändras efter det att förhandsbesked har lämnats och ändringen påverkar den fråga förhandsbeskedet avser bör beskedet gi­vetvis upphöra att gäUa. Att som en remissuistans kräver ålägga tuUver­ket att lämna underrättelse i den mån förhandsbesked upphör att gälla på gmnd av författningsändring lorde av praktiska skäl inte vara möj­Ugt.

Ett förhandsbesked bör vidare kurma återkaUas om generaltullsty­relsen finner att viss tiUämpad bestämmelse skall ges en annan tolkning än den som ligger tUl gmnd för beskedet. Beskedet bör dock få gälla i

Prop. 1972:110

143

viss utsträckning även efter återkallelsen, om den som erhållit beskedet yrkar det.

Om förhandsbesked ej upphör att gälla på gmnd av författningsänd­ring eller ändring av praxis, bör det gälla under viss tid. Beskedet bör lämpligen gälla för vara som inom två år från den dag, då sökanden fick del av beskedet, införs eller utförs av sökanden, för hans räkning eller i enlighet med ett av honom ingånget avtal.

I departemenlspromemorian föreslås att tullagen skall innehålla en be­stämmelse, enligt vilken generaltullstyrelsen skall ge ut vägledande an­visningar och bedriva rådgivande verksamhet i övrigt för att göra det lättare för importörerna att deklarera och fullgöra andra skyldigheter i samband med importen. Jag har inget att erinra mot en föreskrift av så­dan innebörd. Föreskriften bör dock införas i instmklionen för tull­verket och ej i tullagen.

Förordningen om förfarandet vid viss konsumtionsbeskattning inne­håller bestämmelser om allmänt ombud. När förordningen till­kom diskuterades om den skulle göras tillämplig på tull samt skatter och avgifter som tas ut i samband med införsel av varor. Jag fann emel­lertid då att så ej borde ske, främst därför att det normala beskattnings-förfarandet när det gäller tullar m. m. inte hade någon motsvarighet tUI den deklarationskontroll som ägde rum vid beskattning av inhemsk verksamhet. Jag syftade på det förhållandet att tulltaxeringen i princip grundades på undersökning av varan och att denna inte läranas ut till vamhavaren utan att beskattningsförfarandet slutförts (prop. 1959: 3 s. 53). Ora den nu föreslagna tullproceduren genomförs kommer inle längre denna skUlnad mellan inrikes beskattning och beskattning i sara­band med införsel att gälla. Jag finner det nu motiverat att systemet med allmänt ombud införs även i tuUproceduren. Liksom enligt förord­ningen om förfarandet vid viss konsumtionsbeskattning bör det allmän­na ombudet inta en oavhängig ställning. Bl. a, bör han alltid själv kun­na ta ställnmg till de besvär enskUda anför över tullmyndighets beslut. Jag kan därför inte dela kommitténs och generaltuUstyrelsens mening att styrelsen skall få avgöra i vad mån ombudet skall vara part i be­svärsmål inför styrelsen genom att kalla honom i sådant mål.

Talan mot beslut av annan tullmyndighet än generaltuUstyrelsen bör föras hos styrelsen genom besvär. Den föreslagna besvärstiden, sex månader, när besvären avser fastställelse av tiUl eller annan införselav­gift finner jag lämplig, Fastställelsen kan ha skett genom tulltaxerings-, omtuUtaxerings- eller eflertulltaxeringsbeslut. Vid omtulltaxering bör be­svärstiden räknas från dagen för det ursprungliga tulltaxeringsbeslutet. Tiden bör dock ej vara kortare än två månader från dagen för omtuU­taxeringsbeslutet. Som motsvarighet tUl föreslagna bestämraelser om eftertulltaxering bör finnas en bestämmelse om extra ordinär besvärsrält

Prop. 1972:110

144

för den tullskyldige. En bestämmelse om sådan besvärsrätt har därför upptagits i förslaget. Den har utformats med motsvarande bestämmelse i förordningen om mervärdeskatt som förebild.

Departementspromemorian innehåller en bestämmelse om anslut­ningsbesvär. Jag delar kammarrättens uppfattning att tiden inom vilken sådana besvär enligt promemorians huvudregel skall anföras hos gene­raltuUstyrelsen två veckor är för kort. Tiden kan lärapligen be­stämmas tUl två månader från den dag då motparten fick del av de först anförda besvären eller, om han ej fått del av dem före utgången av den tid inom vilken de senast skuUe ha kommit in, från utgången av nämn­da tid. Eftersom frågor om förhandsbesked bör handläggas skyndsamt bör dock anslutningsbesvär i mål om förhandsbesked anföras mom den i departementspromemorian föreslagna tiden en vecka.

Kammarrätts behörighet i tullmål regleras i 1 § 5. lagen ora be­hörighet för förvaltningsdomstol att pröva vissa mål. Huvudregeln är att besvär skall anföras hos kammarrätt i mål om beslut av tullmyndighet i samband med in- eller ulförsel av vara. Av motiven tUl lagen framgår att denna målmbricering är avsedd alt täcka, fömtom mål som direkt rör införseln eller utförseln av varor, bl. a. mål om s. k, trafiktillstånd, som innebär tUlstånd att besöka annan ort än tuUplats för lastning eller lossning, beslut om påföljd för dröjsmål med betalning för tull eller bortförande av gods och beslut som rör tUlämpningen av besfämmelser angående ersättning för kostnader vid handläggning av tullärende m, m. (prop. 1971: 30 s, 123 f). I lagen undantas från kammarrätts behörig­het mål om beslut av tullmyndighet om befrielse från eller nedsätt­ning eller återbetalning av tull, skatt eller annan avgift som meddelats med stöd av Kungl. Majtts bemyndigande (15 § tulltaxeringsförord­ningen). Besvär i dessa mål prövas av Kungl. Maj:t i statsrådet. Det­samma gäller besvär i övriga mål om beslut av tuUmyndighet utom mål om tUlstånd att hålla provianteringsfrilager. I sistnämnda mål ankom­mer prövningen på kammarrätt.

Lagen om behörighet för aUmän förvaltningsdomstol att pröva vissa mål är tUlämplig endast på besvär ora beslut vUket meddelats med stöd av lag eller annan författning som utfärdats före den 1 januari 1972. Den blir alltså inte tUlämpUg på besvär mot beslut som meddelats med stöd av den föreslagna tullagen. En motsvarighet tUl förstnämnda lags kompetensregler måste införas i tuUagen. I samband därmed bör enligt min mening Kungl, Maj:ts och kararaarrätts kompetensområden justeras något. Jag delar kammarrättens i Stockholm mening att det inte är lämp­ligt att kammarrätt t. ex. prövar besvär i mål om trafiktillstånd eller extra tullförrättningar, i vilka mål fråga är om tullverkets sätt att dis­ponera sina personalresurser. Med det nuvarande undantaget för besvär i mål om sådan befrielse från eller nedsättning eller återbetalning av tull eller annan avgift, som beslutats med stöd av Kungl. Maj:ts bemyndi-

Prop. 1972:110

145

gande, bör kammarrätt däremot pröva besvär över generaltullstyrelsens beslut i fråga om faststäUelse av tull eller annan införselavgift, inskränk­ning i rätten att förfoga över vara, förhandsbesked, särskUd avgift, ränta, vissa kostnader, förelägganden och utdömande av vite. Vad särskUt an­går förhandsbesked kan framhållas att kammarrätt prövar mål om för­handsbesked när det gäller punktskatter i aUmänhet. Jag finner det na­turligt att samma ordning tillämpas i mål ora förhandsbesked om tull och annan införselavgift. Som en remissinstans påpekat anförs emel­lertid besvär över förhandsbesked på taxerings- och skatteområdet i öv­rigt hos regeringsrätten. Skulle en enhetlig regel komraa alt införas på skatteområdet så att regeringsrätten skaU pröva samtiiga mål om för­handsbesked, torde samma regel böra införas även på tullamas område. Besvär i de mål, som enligt det sagda inte skall prövas av kammarrätt, bör prövas av Kungl. Maj:t i statsrådet.

Tidigare har nämnts att riktlinjer för en ny organisalion för tull­verket kommer atl framläggas för nästa års riksdag. Innan ny organisa­tion har fastställts, kan inte alltid avgöras hur uppgifterna enligt tullagen bör fördelas på högre och lägre tullmyndigheter. I en del fall är det visserligen klart att generaltullstyrelsen sora chefsmyndighet en­sam bör vara beslutande. I vilka fall detta bör gälla framgår av lag­förslaget, I andra fall är det lika naturUgt att beslut måsle fattas av lokal tullmyndighet. SärskUt om regionala tullmyndigheter, såsom före­slagits, infogas i den nya organisationen kan det emellertid ibland vara tveksamt om en viss uppgift bör anförtros åt lokal tullmyndighet eUer endast åt högre tullmyndighet. På gmnd härav har i tullagsförslaget med undantag för de fall där generaltullstyrelsen ensam bör vara behö­rig och vissa fall där uttrycket tullverket använts som en sammanfat­tande beteckning begagnats uttrycket tullmyndighet ulan närmare specificering. Vad som i olika fall skall förstås med sistnämnda uttryck får bestämmas genom tUlämpningsföreskrifter.

Den föreslagna tullagen med tUlämpningsföreskrifter avses ersätta vissa författningar i deras helhet, såsom förordningen (1907: 30) angåen­de rätt alt hos generaltullstyrelsen erhålla upplysning rörande tullbe-handUngen av varor, avsedda att tiU riket införas, förordningen (1912: 298) om provianteringsfrUager, förordningen (1928: 124) angående för­farandet i vissa faU vid oriktig avgiftsberäkning hos tullverket, frihamns­förordningen (1935: 250) och förordningen (1961: 54) om försäljning av obeskattade varor på tuUflygplats. Vidare avses den nya lagstiftningen ersätla huvuddelen av tuUstadgans bestämmelser samt vissa bestämmel­ser i tulltaxeringsförordningen och andra tullförfattningar. Återstående författningsbestämmelser på området är som förat nämnts föremål för översyn av särskilt tiUkallade sakkunniga. Den nya lagstiftning som kan

Prop. 1972:110

146

bli resultatet av översynen är avsedd att genomföras samtidigt sora tull­lagen. Med hänsyn härtiU finner jag att förslag tUl övergångsbe­stämmelser inte bör framläggas nu utan i ett sammanhang när nämnda översyn har skett. När det gäller ikraftträdandet är alt märka att den föreslagna reformen på tullagstiftningsområdet kräver ett omfat­tande förberedelsearbete från tullverkets och näringslivets sida. Avsikten är att tullagen och övrig hithörande lagstiftning skall träda i kraft den 1 januari 1974. Jag föreslår dock att Kungl. Maj:t får bestämma om ikraftträdandet.

Hemställan

I enlighet med det anförda har inom finansdepartementet upprättats förslag tUl

1.

tullag,

2.

lag om ändring i lagen (1960: 418) om straff för varusmuggling. Förslagen lorde få fogas lill statsrådsprotokollet i detta ärende som

bilaga 2 och 3.

Jag hemställer att lagrådets yttrande över det under 2 angivna för­fattningsförslaget inhämtas genom utdrag av protokollet.

Vad föredraganden sålunda med instämmande av statsrådets övriga ledamöter hemställt bifaller Hans Maj:t Konungen,

Ur protokollet: Britta Gyllensten

1 Bilagoma har uteslutits här. Frånsett ett tUlägg av en andra punkt i 5 J andra stycket lagen om slraff för varusmuggUng är bUagoma likalydande med de bUagor som är fogade vid propositionen.

Prop. 1972:110

147

Bilaga 1 Departementspromemorians lagförslag

A   Förslag till Tullag

Härigenom förordnas sora följer.

Inledande bestämmelser

1

§ Vamlrafiken tUl och från det svenska tullområdet övervakas av tullverket. Tullområdet omfattar Sveriges landområde och sjöterrito­rium samt luftrammet däröver.

2

§ Vara sora införes till eller utföres från tullområdet skall anmälas lill tullverket på sätt generaltullstyrelsen bestämmer. Generaltullstyrel­sen får medge undantag från anmälningsskyldighet om det kan ske med hänsyn till tullkontrollen.

FörtuUning

3 § Vara som införes till tullområdet skall förtullas. Vid förtuUning

kontrollerar tullverket att varan får införas, tar ut tull och annan av­

gift, som skall erläggas till tullverket och vidtar de åtgärder i övrigt sora

ankomraer på verkel, över varan får ej fritt förfogas innan den förtul­

lats om ej annat följer av denna lag. Om inskränkningar i rätten att

förfoga över vara i vissa fall gäller de särskilda bestämmelserna om im­

portförbud.

Ulan atl förtullas får vara sändas genom tullområdet i den ordning generaltullstyrelsen bestämmer.

Generaltullstyrelsen kan medge att vara ej behöver förtullas när den är tull- och avgiftsfri, hinder mot införseln ej finnes och det kan ske med hänsyn till tullkontrollen.

4

§ Konungen eller, efter Konungens bemyndigande, generaltullsty­relsen beslämmer var förtuUning sker.

5

§ Vara som skall förtullas anges till förtuUning hos lokal tullmyn­dighet av importören. Som importör anses den för vars räkning varan föres in, om han är bosatt här i landet, och i annat fall den som för in varan,

6

§ FörtuUning sker omedelbart vid införseln eller efter försändning under tullkontroll till ort inom tullområdet.

Utan föregående förtuUning får importör, efter tillstånd av general­tullstyrelsen, taga hand om vara. Vidare får vara utan förtuUning lag­ras i frihamn eller på tullager enligt 2730 § eller i särskild butik på tullflygplats. Efter det att varan lagils om hand eller lagringen upphört, skall varan anges till förtuUning inom den tid, dock högst 20 dagar där­efter, generaltullslyrelsen bestämmer. Om särskUda skäl föranleder det

Prop. 1972:110

148

får generaltullstyrelsen medgiva att förtullningen sker senare än nu sagts.

Återatföres vara efter lagring skall förluUning ej ske.

Tulldeklaration m. m.

7 § Importören skall tUl ledning vid förtullningen till lokal tullmyn­

dighet avge tulldeklaration, om ej generaltullslyrelsen för särskilt fall

bestämmer att erforderliga uppgifter om varan skall lämnas i annan

ordning.

Generaltullstyrelsen får medge att importör lämnar tulldeklaration genom ombud sora godkänts av styrelsen. Importören skall svara för sådan deklaration som ora han själv avgivit den om han ej inom tre veckor efter det att deklarationen avgivits famnar ny deklaration. Lokal tuUmyndighet får medge att importörs deklarationsskyldighet fullgöres av anställd hos honom som kan anses inneha förtroendeställning.

8 §   Deklaration skall innehåUa

1.

varas numraer enligt tulltaxa och statistisk vamförteckning samt vambeskrivning, om sådan ej finnes i de handlingar som bifogas dekla­rationen,

2.

tullsats och avgiftssats,

3.

tull- och avgiftspliklig kvantitet och tull- och avgiftspUktigt värde,

4.

grund för nedsättning eller frihet från tuU eller annan avgift samt

5.

belopp alt erlägga i tull eller annan avgift.

Kan i särskilt fall uppgift ora varas tulltaxenumraer ej lämnas, får i stället sådan beskrivning av varan lämnas alt dess klassificering enligt tulltaxan kan avgöras med ledning av beskrivningen,

Generaltullslyrelsen kan föreskriva undantag från första stycket för särskild imporf

9 § Lokal tullmyndighet kan när vara införes i olika poster vid skilda

tillfällen eller eljest skäl finnes därtill bestämma att deklarationen skall

vara preliminär i awaktan på att slutgiltig deklaration avlämnas.

SlutgUtig deklaration skall avlämnas när den sista posten införes eller när lokal tullmyndighet bestämmer. För preliminär deklaration gäller ej 17 § tredje stycket.

10 § Generaltullstyrelsen bestämmer vUka handlingar som skall bifo­

gas deklaration eller eljest ingivas för att styrka uppgift om vara som

skall förtullas.

Efter föreläggande av generaltuUstyrelsen eller lokal tuUmyndighet åligger det importören atl lämna de uppgifter som kan erfordras för kontroll av deklarationens riktighet och för fastställelse av tull och av­gift till riktigt belopp.

Fastställelse av tull och annan avgift

11 § På grundval av tulldeklaration och tUl denna fogade handlingar samt den utredning som i övrigt företages fastställer lokal tullmyndig­het tull och annan avgift för införd vara (tulltaxering).

Har generaltullslyrelsen med stöd av 7 § första stycket föreskrivit, att uppgifter om varan lämnas på annat sätt än genom tulldeklaration,

Prop. 1972:110

149

skall den utredning som ersätter tulldeklarationen ligga tUl grund för tulltaxering som avses i första slyckel.

Kan tull eller annan avgift ej beräknas tillförlitligt raed ledning av handling eller utredning sora avses i första eller andra stycket eUer har importören underlåtit atl ange varan till förtuUning, fastslälles tull och annan avgift efler skälig gmnd,

12

§ Beslut ora fastställelse av tull eller annan avgift är preliminärt intill dess slutligt beslut meddelats eller sådanl beslut anses föreligga enligt 17 § tredje stycket.

13

§ Har importör avlämnat deklaration, anses beslut vara fattat i en­lighet med deklarationen genom preliminärt beslut.

14

§ Nytt preliminärt beslut om fastställelse av tull eller annan av­gift kan meddelas om den lokala tuUmyndigheten eller importören fun­nit att nya omständigheter framkommit som föranleder ändring av ti­digare preliminärt beslut,

15

§ I annat fall än som avses i 13 § skall preliminärt beslut tUlstäl­las importören. Beslutet skall innehålla uppgift om lull eller annan av­gift som skall betalas. Av beslutet skall även framgå all skattskyldig kan erhålla slutligt beslut om fastställelse av avgifterna.

Vad i 17 § förvaltningslagen (1971: 290) föreskrives om beslut, var­igenom myndighet avgör ärende, gäller även preliminärt beslut enligt denna lag.

16 § Prelirainärt beslut får ej meddelas senare än ett år från den dag

varan angavs till förluUning eller bort anges därtUl.

Fråga om preliminärt beslut skall väckas senast två månader före utgången av den i första stycket angivna tidsfristen.

17 § Slutligt beslut skall meddelas, om importören begär sådant be­

slut inora en månad från den dag han ingav tulldeklaration eller fick

del av preliminärt beslut.

Slutligt beslul skall innehålla uppgift om tull eller annan avgift som skall betalas.

Har slutligt beslut enligt första stycket ej meddelats, och har ett år förflutit från den dag varan angavs till förtuUning eller bort anges där­till, anses beslut vara fattat genora slutligt beslut i enlighet med det se­nast meddelade preliminära beslutet eller, om prelirainärt beslut ej raed-delats, i enlighet raed deklarationen.

18 § Har importör i deklaration eller annan handling eller på annat

s'ätl läranat oriktig uppgift lill ledning för fastställelse av tull eller an­

nan avgift eller underlåtit att ange varan till förtuUning och har detla

föranlett att tull eller annan avgift icke fastställts eUer fastställts till för

lågt belopp, sker eftertulltaxering, Eftertulltaxering får icke ske om det

belopp som importören skulle ha att erlägga är att anse sora ringa eller

det med hänsyn till omständigheterna framstår som uppenbart oskäligt

att eftertulltaxering sker.

Beslut om eftertulltaxering fattas av lokal tullmyndighet.

Kan uppgift som importören lämnat icke läggas tUl gmnd för en till­förlitlig beräkning av tull eller annan avgift får eftertuUtaxering ske ef­ter skälig gmnd.

10   Riksdagen 1972.1 saml Nr 110

Prop. 1972:110

150

19

§ Beslut ora eftertulltaxering skall innehålla uppgift om tull eller annan avgift sora skall betalas.

20

§ Eftertulltaxering får ej ske senare än fera år efter den dag varan angavs till förtuUning eller bort anges därtill och ej innan slutligt beslut om fastställelse meddelats eller sådant beslut föreligger enligt 17 § tredje stycket. Har importör avlidit får eftertulltaxering ej ske senare än under andra året efter utgången av det kalenderår under vilket bo­uppteckningen efter importören lämnats in för registrering.

Har importör åtalats för brott enligt vamsraugglingslagen får även efter den i första stycket angivna tiden, eftertulltaxering ske för den vara som åtalet avser. Eftertulltaxering får dock ske endast om fråga därom prövats före utgången av kalenderåret efler det under vilket åta­let skett. Har importören avlidit, skall fråga ora eftertulltaxering prö­vas inom sex månader från dödsfallet. Bifalles åtalet ej till någon del, skall den med stöd av detta stycke åsatta eflertuUtaxeringen undanrö­jas av den lokala tullmyndigheten.

Andra stycket äger motsvarande tiUämpning i fall då den som har företrätt juridisk person åtalats för brott enligt varasmugglingslagen som avser tull eller annan avgift för den juridiske personen.

Uppbörd och återbetalning av tull och införselavgift

21

§ Tull eller annan avgift enligt prelirainärt eller slutiigt beslut eller beslut ora eftertulltaxering, skall erläggas lill den lokala tullmyndighe­ten av importören inom 15 dagar efter dagen för beslutet.

22

§ Generaltullstyrelsen får föreskriva att tull och annan avgift skall betalas i annan ordning än som sägs i 21 §. I sådant fall uppföres av­giftsbelopp som importör har att betala på särskUd tullräkning, sora utfärdas av generaltullstyrelsen.

Räkningen kan avse en eller flera tulldeklarationer eller beslut om erläggande av tull eller annan avgift och skaU betalas inom den tid ge­neraltullstyrelsen bestämmer, dock ej senare än en månad från den dag räkningen utfärdats.

1 fall som avses i denna paragraf får importören efter tUlstånd av generaltullslyrelsen fritt förfoga över varan utan hinder av att tull och annan avgift ej erlagts för den,

23

§ Betalas ej tull eller annan avgift inom föreskriven tid utgår rän­ta efter en årlig räntesats som med fyra procent överstiger det av riks­banken från förfallodagen tillämpade diskontot, dock minst tio kronor. Generaltullstyrelsen får avstå från ränta, när dröjsmålet med betalning­en är ringa eller i annat faU särskUda skäl föreligger.

24

§ Till betalning förfallen tull och annan avgift samt ränta enligt 23 § skall på framställning av generaltullstyrelsen omedelbart tagas ut genom utmätning.

25

§ Har importör inbetalat lull eller annan avgift med större belopp än han enligt lokal tullmyndighets eller besvärsrayndighets beslut skall erlägga, skall överskjutande belopp återbetalas. Motsvarande gäller då enligt beslutet tull eller annan avgift ej skall utgå. På återbetalat belopp skall erläggas ränta efter fem procent om året från betalningsdagen, om räntebeloppet överstiger fem kronor.

Prop. 1972:110

151

Vid återbetalning får avdrag göras för annan tUl betalning förfallen tull, annan avgift eller ränta sora importör har att erlägga tUl tuUverket.

Utförsel

26 § Föreskrifter om förfarandet vid utförsel och vid återbetalnmg

av eller befrielse från tull eller annan avgift på grand av utförsel med­

delas av Konungen eller, efter Konungens bemyndigande, generaltull­

styrelsen.

Frihamn och tullager

27 § För lagring av vara i awaktan på förtuUning eller utförsel får

frihamn och tullager inrättas.

Om särskUd butik på tuUflygplats gäUer förordningen (1961: 54) om försäljning av obeskattade varor på tullflygplats,

28 §   Tillstånd till inrättande av frihamn meddelas av Konungen.

1 frihamn får oförtuUad vara lagras utan tidsbegränsning.

1 den utsträckning Konungen eller, efter Konungens bemyndigande generaltullstyrelsen beslämmer får handelsrörelse eller industriell verk­samhet bedrivas i frihamn.

29

§ Tillstånd att inrätta tullager meddelas av generaltullstyrelsen. På sådant lager får oförtuUad vara lagras under tid, som Konungen eller, efter Konungens bemyndigande, generaltullstyrelsen bestämmer, dock högst två år från den dag varan upplagts på lagret. Om särskUda skäl föranleder det får lagring medgivas under längre tid.

30

§   Frihamn och tullager står under tullverkets kontroll.

Förhandsbesked

31

§ Generaltullstyrelsen skall genom rådgivande och vägledande verksamhet främja riktig och enhetlig tUlämpning av författningar rö­rande uttagande av tull och annan avgift samt tUlstånd tUl in- och ut­försel av vara såvitt avser tullverkets verksamhetsområde.

32

§ Generaltullstyrelsen kan för att tiUgodose det syfte som anges i 31 § meddela förhandsbesked i fråga som gäller klassificering av vara enligt gällande tuUtaxa med statistisk varuförtecknmg samt tull- och avgiftssats, tuUbefrielse eller tullnedsättning för varor helt eller delvis av svenskt ursprung ävensom beräkning av varas tullpliktiga kvantitet och värde.

33

§ Förhandsbesked meddelas på ansökan av den som har för avsikt att införa vara tiU riket eUer vars intressen eljest i väsentlig mån berö­res av bestämmelsernas tUlämpning.

Förhandsbesked sökes skriftligt hos generalttUlstyrelsen, varvid sökan­den lämnar prov på varan, om det erfordras, samt de uppgifter gene­raltuUstyrelsen föreskriver vara nödvändiga för att lämna förhandsbe­sked. Erfordras laboratorieundersökning eUer anUtas sakkunnig för ut­redning om varas beskaffenhet skall sökanden vidkännas kostnad här­för, om generaltullstyrelsen ej medger undantag.

Prop. 1972:110

152

34 §    Fråga om förhandsbesked skall handläggas skyndsamt.

Förhandsbeskedet länder tUl omedelbar efterrättelse och gäller för

varor som sökanden anmäler till förtuUning inom två år från dagen för delgivningen av beskedet.

35

§ Meddelat förhandsbesked upphör att gälla, om författning änd­ras efter det att beskedet lämnats och ändringen påverkar den fråga för­handsbeskedet avser.

36

§ Generaltullstyrelsen kan återkalla förhandsbesked, om styrelsen finner att viss tUlämpad bestämmelse skall tolkas på annat sätt än som angivits i förhandsbeskedet.

Beslut om återkaUelse skall delgivas den som erhållit beskedet. På yrkande av denna gäller det återkallade beskedet dock beträffande vara som skall föras in tUl tullområdet på grund av avtal som han ingått in­nan återkaUelse delgavs honom. Varan skall i sådant fall anmälas till förtuUning inom tre månader från delgivningen av återkallelsen.

37 § Föranleder besvär över förhandsbesked ändring av förhandsbe­

skedet g'äller beslutet i den utsträckning som framgår av 36 § andra

stycket.

Tullverkets kontrollverksamhet m. m.

38 § Till kontroll av de uppgifter som lämnats för tulltaxering av

vara är importör efter anfordran skyldig att för granskning tUlhanda­

hålla generaltullstyrelsen eller lokal tullmyndighet handelsböcker, af­

färskorrespondens och övriga för ändamålet nödvändiga handlingar,

såsom handlingar rörande försäljning av införda varor. Samraa skyldig­

het åligger även den som bedriver verksamhet av sådan beskaffenhet

att uppgift av betydelse för kontrollen kan hämtas av anteckningar el­

ler andra handlingar, sora föres vid verksamheten.

Granskningen skall såvitt möjligt ske på sådant sätt och på sådan lid att den icke förorsakar hinder för den vars handlingar är föremål för granskning. Handelsböcker eller andra handlingar sora överläranats för granskning, skall återställas så snart kan ske.

Den som verkställer granskningen får ta del av handlingar av bety­delse för granskningen utan hinder av att den, vars handlingar är före­mål för granskning, har att iakttaga tystnad om deras innehåll. Är en handlings innehåll av sådan beskaffenhet sora nu sagts eller anser den, vars handlingar skall granskas, att särskilda omständigheter kan åbero­pas för att viss handlings innehåll ej komraer tUl annans kännedom, kan länsskatterätlen i det län, där han är bosatt, förordna att handling­en skall undantagas från granskningen om synnerliga skäl föranleder det. Mot länsskatterättens beslut får talan ej föras.

39 § Till kontroll av uppgifter som 1'ämnats vid förtuUning 'är impor­

tör skyldig att lämna tillträde till lokaler, där hans verksamhet bedrives,

bereda tulltjänsteman tillfälle att undersöka införd vara samt ulan kost­

nad tUlhandahålla erforderliga varaprov.

Vid åtgärder enligt första stycket skaU importören svara för erforder­lig forsling av varan, för uppackning och återinpackning samt arbetsbi­träde vid provtagning och vägning.

Prop. 1972:110

153

40

§ Bestämmelserna i 38 och 39 §§ gäller i tUlämpliga delar även vid kontroll av uppgifter i ansökan om återbetalning av eller befrielse från tull eller annan avgift.

41

§ Finnes anledning antaga, att för tulltaxering lämnade uppgifter icke är rikliga, äger tullverket anlita särskild sakkunnig för vinnande av erforderUga upplysningar. Kostnaden skall bäras av importören om den­na utredning visar, att uppgifterna är oriktiga, utom när dessa avser varans tullpliktiga värde och det slutiigen fastställda värdet överstiger det uppgivna med högst tio proceni.

Lokal tullmyndighet äger, efter generaltullstyrelsens bestämmande, anlita särskild sakkunnig även i fall då i anmaning begärd uppgift, som fordras för tulltaxeringen, ej lämnats. Kostnaden skall bäras av impor­tören, om ej generaltullstyrelsen finner skäl medgiva annat,

42 § Konungen eller, efter Konungens bemyndigande, generaltullsly­

relsen meddelar de särskilda beslämmelser som erfordras för fullgöran­

de av tullkontrollen. Sådana beslämmelser skall avse person- och vara-

trafiken till och från tullområdet och inom detsararaa samt undersök­

ning av transportmedel och lagerlokal eller annat utrymme för förva­

ring av gods.

Särskild avgift, straff och vite

43 § Har oförtuUad vara förkommit vid försändning inora tuUorarå­

det eller förvaring på tullager eller särskild butik på tullflygplats skall

den sora svarat för försändningen eller lagerhållningen erlägga särskild

avgift, till tuUverket motsvarande tull, skatt eller annan avgift som

skuUe ha uttagits vid införsel, 1 fall då skatt eller annan avgift skulle

ha utgått först vid varans försäljning inom landet, skall den särskilda

avgiften även omfatta sådan avgift.

Generaltullstyrelsen kan medgiva nedsättning eller befrielse från av­gift enligt första stycket ora särskilda skäl föreligger därtill.

Första och andra styckena gäUer även då vara, som lagts upp på tullager eller särskUd butik på tullflygplats, använts i strid mot bestäm­melser för sådan lagring.

44 § Den som underlåter att fuUgöra skyldighet som föreskrives i

denna lag eller i bestämmelse som meddelas med stöd av lagen dömes

för tullförseelse till böter.

45 § Meddelar generaltuUstyrelsen eUer lokal tullmyndighet med stöd

av denna lag eller bestämmelse, som utfärdats med stöd av denna, före­

läggande för importör, eller annan att vidtaga åtgärd som är erforderlig

för förtuUning eUer tuUverkets konttoUverksamhet kan därvid vite ut-

sältas. Vitet skall bestämmas tiU sådant belopp, att det med hänsyn tUl

vederbörandes ekonomiska förhållanden och omständighetema i övrigt

kan antagas förmå honom att iakttaga föreläggandet, dock ej lägre än

etthundra kronor eller högre än tusen kronor.

Försuttet vite utdömes av generaltullstyrelsen.

Allmänt onibud

46 § I mål eller ärende om tuU eller annan avgift, förhandsbesked,

päföring av särskild avgift eUer föreläggande av vite enUgt denna lag

Prop. 1972:110

154

föres det allmännas talan av den tjänsteman (allmänt ombud) hos gene­raltullstyrelsen som Konungen utsett.

Besvärsordning

47

§ I mål om fastställelse av tull eller annan avgift eller eftertull­taxering får talan endast föras av importör eller allmänt ombud. Talan får ej föras mot preluninärt beslut.

48

§ Talan mot beslut av lokal tullmyndighet föres hos generaltull­styrelsen genom besvär. Besvär över beslut om fastställelse av tull eller annan avgift skall ha kommit m mom sex månader från den dag då slutligt beslut meddelats eUer sådant beslut föreUgger enligt 17 § tredje stycket,

49

§ Talan mot generaltuUstyrelsens beslut, föres genom besvär hos kammarrätten i mål om in- eller utförsel av vara med undanlag dock för sådant beslut om befrielse från eUer nedsättning eller återbetalning av tull eller annan avgift som meddelats med stöd av Konungens be­myndigande. Talan mot beslut av generaltullslyrelsen i annat ärende som avses i denna lag föres hos Konungen genom besvär,

50

§ Talan mot generaltullstyrelsens beslut rörande förhandsbesked får endast föras av sökande eller aUmänt ombud. Innebär beslutet att ansökan avvisas eller alt lämnat förhandsbesked återkallas får besvär dock ej föras.

51

§ Har i mål om fastställelse av tuU eller avgift talan fullföljts till generaltullstyrelsen, kamraarrätt eller regeringsrätten, kan iraportör eller allmänt ombud anföra besvär oaktat den för honom stadgade tiden gått ut. Sådana besvär skall ha inkommit inom två veckor från del besvärs­tiden för tidigare klagande gick ut. Vad nu sagts äger motsvarande lill­lämpning i mål om förhandsbesked, dock att i sådant fall besvär skall ha anförts inom en vecka.

Återkallas eller förfaUer av annat skäl den tidigare klagandes talan, är också den senare klagandes talan förfallen.

Särskilda bestämmelser

52

§ Beslut enligt 1122 och 43 §§ länder till omedelbar efterrät­telse,

53

§ Avgifter och ränta som avses i denna lag erlägges i hela kronor så att överskjutande öretal bortfaUer.

54

§ Av generaltullstyrelsen eller lokal tullmyndighet meddelal beslul, som till följd av skrivfel, räknefel eller annat sådant förbiseende inne­håller uppenbar oriktighet, får rättas av beslutsmyndigheten. Om det ej är obehövligt, skaU tillfälle lämnas part att yttra sig innan rättelse sker.

55

§ Konungen får meddela föreskrifter om hur vara anges tUl förtuU­ning och hur betalnmg sker i vissa faU, då vara införes av statens jäm­vägar, postverket eller statsunderstött lufttrafikföretag.

56 § Innehållet i deklaration eUer annan handling enhgt 10 § får icke

yppas för annan än den soin själv får taga del av handlingen i fråga.

Prop. 1972:110

155

Den som fullgjort kontrollverksamhet som avses i denna lag får ej obe­hörigen yppa, vad sora därvid frarakomrait.

57

§ Vid granskning inom riksrevisionsverket av statens räkenskaper får anmärkning ej framställas i fråga om fastställelse och uppbörd av tull eller annan avgift.

58

§ Närmare föreskrifter för tillämpningen av denna lag meddelas av Konungen eller, efler Konungens bemyndigande, generaltullslyrelsen.

Denna lag träder i kraft den dag Konungen bestämraer.

Genom lagen upphäves förordningen angående rätt atl hos general­tullstyrelsen erhålla upplysning rörande tullbehandlingen av varor av­sedda att tUl riket införas (1907: 30), förordningen om provianterings­frilager (1912: 298), förordningen om förfarandet i vissa fall vid orik­tig avgiflsberäkning hos tullverket (1928: 124) och friharansförordningen (1935: 250).

B    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1960: 418) om straff för varusmuggling

Härigenoni förordnas att

lagen (1960: 418) ora slraff för

varusrauggling skall ha nedan an­

givna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1

§

Den som utan att giva det tUl-

Den som utan att giva det till­

känna hos vederbörlig myndighet

känna hos vederbörlig myndighet

till riket inför eller från riket ut-

till riket inför eller från riket ut­

för gods, för vilket tull eller an-

för gods, för vilket tull eller an­

nan allmän  avgift skall erläggas

nan  aUraän  avgift skall  erläggas

till   statsverkel   eller   som   enligt

till   statsverket   eller   sora   enligl

stadgande i lag eller författning ej

stadgande i lag eller författning ej

må införas eller utföras,  dömes,

må införas eller utföras,  dömes,

om gämingen sker uppsåtligen, för

om gärningen sker uppsåtligen, för

varusmuggling   till dagsbö-

varusmuggling   till dagsbö­

ter, lägst tio, eller fängelse i högst

ler, lägst tio, eller fängelse i högst

ett år. Gäller gärningen narkotika

två år.

som avses i 1 § narkotikaförord­

ningen den 14 december 1962 (nr

704) må dömas till fängelse i högst

två år.

Första stycket gäller även, när

Första stycket gäller även, när

någon medelst vilseledande i sam-

någon  genom  att   lämna  oriktig

band raed tullbehandling av gods

uppgift i tuUdeklaration eller me-

uppsåtUgen föranleder, att tull el-

delst annat vUseledande i samband

ler annan allmän avgift undandra-

med tullbehandling av gods upp-

Prop. 1972:110

156

Nuvarande lydelse

ges statsverket eller att gods infö­res eller utföres i strid mot för­bud.

Föreslagen lydelse

såtiigen föranleder, att tuU eller annan allmän avgift undandrages statsverket eller all gods införes eller ulföres i strid mot förbud.

2

§

Är varusmuggling som avses i 1 § första punkten med hänsyn till godsets värde och övriga omstän­digheter vid brottet att anse sora ringa, dömes till böter, högst tre­hundra kronor.

Är varusmuggling som avses i 1 § första punkten raed hänsyn till godsets värde och övriga orasfän-digheter vid brottet alt anse som ringa, dömes lill böler, högst fem­hundra kronor.

3

§

Är varusmuggling alt anse som grov, skall dömas tiU fängelse i högst två år eller, om smuggling­en gällt narkotika, till fängelse, lägst ett och högst sex år.

Vid bedömande

Är varusmuggling att anse sora grov, skall dömas tUl fängelse i högst sex år. Gäller gärningen nar­kotika som avses i 1 § narkotika-förordningen den 14 december 1962 (nr 704) skall dömas till fängelse i lägst ett år.

- farlig art.

5 §

Den som av grov oaktsarahet förövar gärning som i 1 eller 4 § sägs, dömes till dagsböter. I ringa fall skall dock ej till straff dömas.

Den som av grov oaktsamhet förövar gärning som i 1 eller 4 § sägs, dömes //// böler eller fängel­se i högst två år. I ringa fall skall dock ej till straff dömas.

Första stycket gäller även då någon medelst vilseledande i sam­band med tullbehandling av gods av grov oaktsamhet föranleder fa­ra för att tull eller annan allmän avgift undandrages statsverket el­ler att gods införes eller utföres i slrid mot förbud.

6 §

Är brott-------------------- slraff döraas.

Den sora förvärvar, forslar, döl­jer, föi-varar eUer avyttrar gods, sora varit föremål för varusmugg­ling, dömes, om gärningen sker uppsåtligen, för olovlig be­fattning med smuggel­gods till dagsböter, lägst tio, eller fängelse i högst ett år.

Om gämingsmannen--------- 

Den som förvärvar, forslar, döl­jer, förvarar eller avyttrar gods, som varit föremål för vamsmugg­ling, dömes, ora gämingen sker uppsåtligen, för olovlig be­fattning med smuggel­gods till dagsböter, lägst tio, eller fängelse i högst två år.

----- till dagsböter.

Prop. 1972:110

157

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8a§ Ansvar för oriktig uppgift i tull­deklaration eller annan handling som lämnats till ledning för tull­taxering inträder ej för den som frivilligt vidtager åtgärd som leder till att tull eller annan allmän av­gift ej undandrages statsverket. Be­fattning med gods som den vidtag­na åtgärden avser medför ej an­svar enligt 6 §.

Första stycket gäller ej då vara införts i strid mot förbud.

Prop. 1972:110

158

Utdrag av protokoll, hållet i lagrådet den 17 oktober 1972.

Närvarande:   Justitierådet  PETRÉN,   regeringsrådet  WIESLÄNDER, justitierådet[REDACTED_EFTERNAMN], justitierådet GÄRDE WIDEMAR.

Enligt lagrådet den 11 oktober 1972 tUUiandakommet utdrag av pro­tokoll över finansärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen i statsrå­det den 8 september 1972, har Kungl. Maj:t förordnat, att lagrådets ytt­rande skall inhämtas över upprättat förslag till lag om ändring i lagen (1960: 418) om straff för vamsmuggling.

Förslaget, som finns bUagt detta protokoll, har inför lagrådet före­dragits av hovrättsassessorn Lars[REDACTED_EFTERNAMN].

Lagrådet yttrar:

Intet är i och för sig att erinra mot förslaget att genom tUlägg i 5 § utvidga straffbarheten för vilseledande genom grov oaktsamhet att gälla redan n'är fara föreligger för att tull eller avgift undandrages eller för att gods införes eller utföres i strid raot förbud. Brottet blu- då fullbor­dat i och med att vilseledandet sker. Att beakla är emellertid, att när ett motsvarande förfarande sker uppsåtligen, ansvar för fullbordat brott inträder först då förfarandet föranlett, att tull eller avgift undandragits eller att införsel eller utförsel skett i strid mot förbud. Skulle sådan effekt ej inträda, t, ex. därför all förfarandet uppdagats, föranleder det enligt 8 § straff för försök. Enligt 23 kap. 3 § brottsbalken skaU emeller­tid ansvar för försök ej ådömas den som friviUigt, genom att avbryta gärningens utförande eller annorledes, föranlett att brottet ej fuUbor­dats,

Med hänsyn till vad nu upptagits synes det föreliggande förslaget leda till att, om den som uppsåtligen lämnat en oriktig uppgift friviUigt rättar uppgiften, innan den ännu föranlett alt tull bestämls eller gods in- eUer utförts, han blir straffri. Om motsvarande rättelse göres av den som av grov oaktsamhet lämnat den oriktiga uppgiften, finns, då ansvarsfrihet på grund av frivUlig rättelse ej upptagits i förslaget, ej motsvarande möj­lighet tUl ansvarsbefrielse. Detta måste anses otUlfredsstäUande; när den uppsåtiigt brottslige befrias från ansvar vid frivUlig rättelse som sker in­nan effekten inträder bör detsamma gäUa för den som är brottslig på grund av grov oaktsamhet. Det föreslagna nya stycket i 5 § bör därför ej gälla de fall då frivillig rättelse sker innan effekten inträtt. Det för-

Prop. 1972:110

159

ordas därför, att i andra stycket upptages en ny andra pimkt av innehåll, att vad nu dvs. i första punkten sagts dock ej skall gäUa den som frivUligt vidtager åtgärd sora leder till att faran ej längre förelig­ger.

Även med detta förslag kommer ej den eftersträvade överensstämmel­sen beträffande behandling av brott mot bestämmelserna om varabe­skattning enligt skattebrottslagen och förevarande lag att uppnås, Visser­Ugen kommer i stort sett sanima sttaffskalor att gäUa för den som faller under skattebrottslagen och förevarande lag, men genom att frågan om verkan av frivUlig rättelse skjutits åt sidan blir grunderna för befri­else från ansvar olika. Detta, som i och för sig är otUlfredsställande, får dock med hänsyn till den utredning departementschefen berör anses godtagbart såsom ett provisorium,

I övrigt lämnas det remitterade förslaget utan erinran.

Ur protokoUet: Ingrid[REDACTED_EFTERNAMN]

Prop. 1972:110

160

Utdrag av protokoUet över finansärenden, hållet inför Hans Kungl. Högbet Kronprinsen-Regenten i statsrådet på Stockholms slott den 20 oktober 1972.

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN], ANDERS­SON,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], LÖF­BERG,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Chefen för finansdepartementet, statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], anmäler efter gemensam beredning med statsrådets övriga ledamöter lagrådets utlå­tande över förslag tiU lag om ändring i lagen (1960: 418) om straff för varasmuggling.

Föredraganden redogör för lagrådets utlåtande och anför.

Utan närmare utredning kan enligt min mening inte definitivt avgö­ras i vUken utsträckning ansvarsfrihet vid friviUigt tiUbakaträdande bör medges på varasmuggUngslagens område. Jag är dock ense med lagrå­det om att det finns behov av en sådan regel för de oaktsamhetsbrott som avses i andra stycket av 5 §. Jag kan ansluta mig till lagrådets för­slag.

Jag hemställer att Kungl. Maj:t föreslår riksdagen att

dels antaga förslagen till

1. tullag,

2.   lag om ändring i lagen (1960: 418) om straff för varusmuggling,

dels besluta att den tullhusbyggnadsskyldighet, som åvilar vissa kom­

muner, skall upphöra när tuUagen ttäder i kraft.

Med bifall tUl vad föredraganden sålunda med instämmande av statsrådets övriga ledamöter hemställt förordnar Hans Kungl. Höghet Kronprinsen-Regenten att tUl riksdagen skall avlåtas proposition av den lydelse bilaga till detta protokoU ut­visar.

Ur protokollet: Margit[REDACTED_EFTERNAMN]

Prop. 1972:110

161

Innehåll

Propositionen   ................................................... 

.... 

1

Propositionens huvudsakUga innehåU ...................... 

.... 

1

Lagförslag     ...................................................... 

.... 

3

Förslag tiU tuUag............................................... 

.... 

3

Förslag tUl lag om ändring i lagen (1960: 418) om sttaff för

varusmuggUng      ............................................. 

13

Utdrag av statsrådsprotokoUet den 8 september 1972 

16

Inledning   ....................................................... 

16

Tullprocedurens aUmänna utformning..................... 

.. 

19

TuUverkets uppgifter och organisation................ 

19

Gällande ordning............................................. 

.. 

19

Kommittéförslaget   ......................................... 

.. 

21

Remissyttrandena     ....................................... 

28

Departementspromemorian     ........................... 

40

Remissyttrandena     ....................................... 

.. 

40

Departementschefen    .................................... 

.. 

42

Taxering och faststäUelse av tull och annan avgift.. 

47

Gällande   ordning   ........................................ 

.. 

47

Komnuttéförslaget   ........................................ 

.. 

49

Remissyttrandena    ........................................ 

.. 

58

Departementspromemorian     ........................... 

66

Remissyttrandena     ....................................... 

.. 

68

Departementschefen    .................................... 

.. 

76

Uppbörd och återbetalning av tull och annan införselavgift      

83

Gällande ordning.............................................. 

83

Kommittéförslaget........................................... 

86

Remissyttrandena     ....................................... 

88

Departemenlspromemorian     ............................ 

.. 

90

Remissyttrandena     ....................................... 

.. 

90

Departementschefen    .................................... 

94

Frihamn och tullager........................................... 

97

Gällande   ordning   ........................................ 

.. 

97

Kommittéförslaget   ........................................ 

99

Remissyttrandena     ....................................... 

103

Departementspromemorian     ........................... 

105

Remissyttrandena............................................ 

105

Departementschefen    ................................. ,.

106

Stapelstadsrätt, tullhusbyggnadsskyldighet och tuUplatser      

108

GäUande   ordning   ........................................ 

108

Kommittéförslaget   ........................................ 

109

Remissyttrandena     ....................................... 

110

Departemenlspromemorian     ............................ 

111

Remissyttrandena     ....................................... 

111

Departementschefen    .................................... 

111

TuUkonttoUen  ................................................. 

112

Gällande ordning............................................. 

112

Kommittéförslaget   ........................................ 

114

Prop. 1972:110

162

Remissyttrandena     .......................................   114

Departementspromemorian     ............................  117

Remissyttrandena    ........................................   117

Departementschefen    ....................................  119

Ansvarsbestämmelser   ......................................   119

GäUande   ordning   ........................................   119

Kommittéförslaget       .....................................   121

Remissyttrandena     .......................................   122

Departementsproraemorian................................   124

Remissyttrandena     .......................................   125

Departementschefen    ....................................   129

Övriga frågor  ...................................................   130

Gällande ordning, förslag och remissyttranden ......   130

Förhandsbesked   .........................................   130

Allmänt ombud, besvärsordning   .....................  137

Departementschefen    ....................................  141

Hemställan   .....................................................   146

BUaga

Departementspromemorians   lagförslag   ...............  147

Utdrag av lagrådets protokoU den 17 oktober 1972..... 148

Utdrag av statsrådsprotokoUet den 20 oktober 1972...    160

MARCUS BOKTR. STOCKHOLM 1?72 710387