Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Kungl. Majrts proposition nr 83 år 1974

Prop. 1974: 83

Nr 83

Kungl. Maj:ts proposition med förslag till lag om ändring i vattenlagen (1918:523), m. m.; given den 22 mars 1974.

Kungl. Majrt vill härmed, under åberopande av bUagda utdrag av statsrådsprotokollet för justitieärenden och lagrådets protokoll, föreslå riksdagen att bifalla de förslag om vars avlåtande till riksdagen före­draganden hemställt.

CARL GUSTAF

CARL[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att ersättningsbestämmelserna i vattenlagen (1918r 523) anpassas tUl expropriationslagen (1972r 719). Ersättnings-kapitiet i vattenlagen (9 kap.) är helt nyskrivet. Det innehåller inte någon motsvarighet till nuvarande bestämmelser om ersättning för ideell skada eller om ersättning med femtio procents förhöjning i vissa fall. Ersättning i pengar skall i vattenmål liksom i expropriationsmål bestäm­mas enhgt marknadsvärdeprincipen. Även bestämmelserna om ned­sättning och tillträde m. m. har ändrats med expropriationslagen som förebild.

Bestämmelserna om ersättning genom kraftöverföring ersätts av ett nytt institut benämnt andelskraft. Bestämmelserna om ersättning genom tillhandahållande av vatten upphävs. De ersätts av en bestämmelse med generell giltighet om möjlighet för vattendomstol att föreskriva skadeförebyggande åtgärder. Denna bestämmelse innebär ett lagfästande av nuvarande domslolspraxis.

Den reform av avgiftssystemet som vattenlagsutredningen har före­slagit genomförs inle. Däremot höjs maximigränserna för vissa avgifter.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juh 1974.

1    Riksdagen 1974.1 saml Nr 83

Prop. 1974:83

2

1   Förslag till

Lag om ändring i vattenlagen (1918: 523)

Härigenom förordnas i fråga om vattenlagen (1918r 523)i

dels ati 2 kap. 18 §, 4 kap. 14 §§, 7 kap. 42 §, 10 kap. 20 § saml 11 kap. 41 § skall upphöra att gäUa,

dels alt rubriken närmast före 4 kap. 1 § skall utgå,

dels ati 1 kap. 4 §, 2 kap. 3, 57 §§, 10 § 1 mom., 19, 22, 50 och 59 §§, 4 kap. 5 §, 6 § 1 mom., 79, 12, 14 och 15 §§, 5 kap. 5 §, 6 kap.

8 §, 7 kap. 54 och 56 §§, 8 kap. 34 §, 9 kap., 10 kap. 21, 57, 60, 64 och

67 §§, 11 kap. 17 och 26 §§, 27 § 5 mom., 32 och 33 §§, 35 § 3 mom.,

37, 48, 6062, 75, 81 och 92 §§, 97 § 1 mom. och 106 § samt 14 kap.

3 § skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 KAP.

4

§2

Huruledes under vissa förutsätt-

Huruledes under vissa förutsätt­

ningar den, som äger råda över

ningar den, som äger råda över

vatten, kan förpliktas att till följd

vatten, kan förphktas att till följd

av företag, som avses i 2, 3, 5, 6,

av företag, som avses i 2, 3, 5, 6

eller 7 kap., underkasta sig förlust

eller 7 kap., underkasta sig förlust

i honom tillkommande vatten-

i honom tillkommande vatten­

mängd eller vattenkraft, därom

mängd eller vattenkraft, därom

stadgas i nämnda kap.; och gälle

stadgas i nämnda kap.; och gälle

i fråga om rätt till ersättning för

i fråga om rätt till ersättning för

sålunda tillskyndad förlust vad i

sålunda tillskyndad förlust vad i

5 kap. 4 § och 6 kap. 5 § samt i

5 kap. 4 § och 6 kap. 5 § samt i

9  kap. finnes föreskrivet, dock

9 kap. finnes föreskrivet, dock

med de inskränkningar, som för-

med de inskränkningar, som för­

anledas av stadgandena i 6 och

anledas av stadgandena i 6 och

följande §§ av detta kap. samt i

följande §§ av detta kap. samt i

2 kap. 7 och 8 §§.

2 kap. 8 §.

Beträffande skyldighet att i andra fall än i första stycket sägs under­kasta sig förlust, som ovan nämnts, så ock om gottgörelse därför gälle vad särskilt är stadgat, dock med här nedan föreskrivna inskränkningar i rätten till ersättning, där sådan kunnat eljest ifrågakomma.

2 KAP.

3 §ä Ej må någon så bygga i vatten, att genom uppdämning, sänkning av vattenståndet eller annan inverkan på vattenförhåUandena skada tillfo­gas eller intrång göres å annan tillhörig egendom, vare sig jord, hus,

1 Senaste lydelse av 4 kap. 1 och 4 §§ 1962r 83, 7 kap. 42 § 1920: 459, 10 kap. 20 § 1919r425 samt 9 kap. 55 och 59 §§ 1919:425, 49 § 1920:459, 38 § 1920r 479, 11 §, 46 § 4 mom. och 68 mom. och 66 § 1939r 146, 20 och 34 §§ 1945r 139, 5, 12 och 13 §§ 1948r 479, 67 § 1952r 235, 24 och 33 §§ 1956r 67, 70 § 1961r 548, 46 § 13 mom. och 5 mom. 1964r 110, 48 och 63 §§ 1968r 209, 1, 47 och 50 §§ 1969r 393, 9, 52, 54, 69, 7173 §§ 1970: 1009.

- Senaste lydelse 1920: 459.

3 Senaste lydelse 1961r 48.

Prop, 1974:83

3

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

fiske, bebyggt eller obebyggt strömfall eller annat, utan så är att nyttan av byggnaden eller den del därav, som föranleder skadan eller intrång­et, prövas efter avdrag av byggnadskostnaden uppgå till ett värde, mot­svarande tre gånger den skada och det intrång, som göres å åker och äng, samt två gånger skadan och intrånget å annan egendom. I bygg­nadskostnaden skall inräknas det belopp, vartiU skadan och intrånget å den byggande tillhörig egendom må skattas. För skada och intrång skall ersättning givas efter ty i 9 kap. skils.

Skulle byggande i vatten hava till följd, alt ett avsevärt antal bofasta personer berövas sina bostäder, eher att större fabrik eller annan an­läggning, varav många hava uppehälle, måste nedläggas eller dess drift väsentiigt minskas, eller att odlad jord till en efter ortsförhållandena betydande omfattning sättes under vatten eller eljest väsentligt skadas, eller att fiskeri- eller annan näring av större betydenhet lider väsentligt förfång, eller att befolkningen eljest får sina levnadsförhållanden väsent­ligt försämrade, må byggnaden, ändå att nyttan uppgår till värde, som ovan sagts, icke ske. Lag samma vare, där genom byggande i vatten skulle förorsakas sådan bestående ändring av naturförhållandena, var­igenom väsentligt minskad trevnad för närboende eller betydande förlust från naturskyddssynpunkt är att befara.

Prövas byggnad i vatten vara av synnerlig betydelse för näringslivet eller för orten eller eljest från aUmän synpunkt, må Konungen, ändå att hinder mot byggnaden skulle möta av vad i första och andra styc­kena sägs, efter hemstäUan av vattendomstolen på sätt i 20 § 3 mom. stadgas, lämna medgivande till byggnaden.

Om byggande, varigenom an- Om byggande, varigenom an­

nans strömfall eller del av ström-

nans strömfall eller del av ström-

faU tiUgodogöres, gäUe vad i 5

fall tillgodogöres, gälle vad i 5 §

7 §§ finnes stadgat.

finnes stadgal.

5

§

TiUhör ett strömfall till skilda

TUlhör en fallsträcka olika äga-

delar olika ägare, och vill en av

re, får en av dem tillgodogöra sig

dem tillgodogöra sig förutom egen

vattenkraften i hela sträckan, om

jämväl annans del  i fallet,   vare

han på grund av äganderätt eller

han,  där falldelarnas gemensam-

annan   rättighet,  som  gäller  mot

ma   tillgodogörande   innebär   vä-

envar och ej är begränsad till ti-

sentlig   ekonomisk   eller   teknisk

den, råder över mer än hälften av

fördel,  berättigad därtill mot er-

kraften. Hänsyn skall tagas till den

sättning, som  i 9  kap. skils,  så-

kraft som svarar mot andel i sain-

fraint  han såsom  ägare  eller på

fällighet   vilken   avses   i   1   kap.

grund av servitutsrätt, som är gäl-

3 § fastighelsbUdningslagen (1970:

lande för all framtid, råder över

988).

mer än hä/ften av den efter vat­

tenmängd   och   natinJig   fallhöjd

beräknade   vattenkraften   i   fallet

eller den del därav, om vars be­

byggande är fråga.

Vad nu sagts äge motsvarande

Första stycket äger motsvaraii-

tillämpning i fråga om två eller

de tillämpning, när någon vill i en

flera, olika ägare tUlhöriga ström-

kraftanläggning    tillgodogöra   sig

fall.

vattenkraft i fallsträckor som ingå

Prop. 1974:83

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

i olika vattendrag, om det ge­mensamma tillgodogörandet är en från teknisk och ekonomisk syn­punkt nödvändig förutsättning för anläggningens tillkomst.

6 §

Äro å ömse sidor av ett ström­fall olika ägare, må ena sidans ägare bjuda ägaren av motsatta si­dan att gemensamt utnyttja fallet; vill denne det ej, äge den, som bjudit, att mot ersättning, som i 9 kap. skils, tillgodogöra sig jämväl andra sidans lott i vattnet, såframt det prövas kunna ske utan synner­lig skada för dess ägare. Har den­ne förklarat sig villig deltaga i fal­lets tillgodogörande, men kan ej enighet nås om sättet för dess be­byggande eller vattnets nyttjande, bestäinme vattendomstolen de vill­kor, varunder tillgodogörandet må äga rum.

Vilja båda var för sig utnyttja hela strömfallet, pröve vattendom­stolen, åt vilkendera företräde bör givas.

Den, vars vattenkraft skall till­godogöras av annan med stöd av 5 § eller på grund av överenskom­melse, får deltaga i tillgodogöran­det, om det är av betydelse för hans verksamhet och hans rätt är sådan som avses i 5 § första styc­ket. Han är då berättigad till an­del i kraftproduktionen (andels­kraft) och skyldig att bidraga till kostnaderna för kraftanläggning­ens utförande, drift och underhåll, allt i förhållande till sin andel i den vattenkraft som skall tillgodo­göras vid anläggningen. Motsva­rande gäller om den vars ström­fall tages i anspråk enligt 1 kap. 14 §, om ersättning för ianspräk­tagandet icke redan bestämts, samt den som är berättigad till er­sättning för vattenkraft enligt be­stämmelserna i 2 kap. 23 §.

Skyldighet att tillhandahålla an­delskraft åvilar den fastighet med vilken rätten till tillgodogörandet av vattenkraften skall vara för­enad.

Rätt till andelskraft skall vara förenad med den fastighet, till vil­ken vattenkraften hört eller rättig­heten överflyttats enligt 7 § första stycket.

Vattendomstolen skall i sam­band med beslut om tillhandahål­lande av andelskraft meddela er­forderliga bestämmelser om vill­koren för tillhandahållandet och om kostnadsbidrag.

Inträda ändrade förhållanden, kan kraftanläggningens ägare eller andelskraftens mottagare hos vat­tendomstolen påkalla omprövning av rättsförhållandet mellan dem. Därvid får endast sådan ändring

Prop. 1974: 83

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

beslutas som innebär väsentlig för­del för någon av parterna utan att för motparten medföra bety­dande olägenhet. Beslutar vatten­domstolen att rätt till andelskraft skall avlösas mot ersättning i pengar skola bestämmelserna i 9 kap. äga motsvarande tillämpning.

7 

§

Kan strömfall, som tiUhör oskift by eller annan samfälld mark eller som vid skifte av sam­fällighet ej ingått i skiftet, icke utan delägares förfång skiftas va­re sig ensamt eller i förening med annat samfälligheten tiUhörigt vat­tenområde, och vill en delägare tillgodogöra sig hela fallet, vare han, såframt det prövas kunna ske utan synnerlig skada för övriga delägare samt han antingen ensam eller tillsammans med delägare, som lämnat honom medgivande till företaget, äger mer än hälften i strömfallet, berättigad att mot ersättning, som i 9 kap. skils, från samfälligheten tillösa sig fallet jämte det utmål, som enligt be­stämmelse vid skifte må finnas av­satt för fallets tillgodogörande. Gränserna för strömfallet ovan och nedan i vattendraget skola bestämmas av vattendomstolen.

Om delägare i samfällt ström­fall, vilket ej kan utan delägares förfång skiftas, vill utan att lösa fallet bygga kvarn, såg eller an­nan mindre anläggning för vatt­nets tUlgodogörande, bjude de andra att taga del däri; vilja de ej, och prövar vattendomstolen det kunna ske utan synnerlig skada för dem, förelägge då honom, på vad sätt, vUlkor och tid han må bygga och nyttja anläggningen. Ändå att tid, som må vara be­stämd för bibehållande av sådan anläggning, icke gått till ända, äge under de i första stycket omför-

På ansökan av ägare till fastig­het, varmed rätt till andelskraft är förenad, får vattendomstolen besluta om överflyttning av rättig­heten till annan fastighet som till­hör samme ägare, om detta kan ske utan förfång för borgenär med panträtt eller annan rättsägare.

Rätt till andelskraft får upplå­tas av ägaren till den fastighet, varmed den är förenad. Avtal om upplåtelse är ej bindande längre än femtio år från det avtalet slöts. Upplåtelse för någons livstid gäl­ler dock utan begränsning till viss tid.

Prop. 1974: 83

Nuvarande lydelse

malda förutsättningar delägare be­gagna sig av lösningsrätt, som där

nämnts.

Föreslagen lydelse

10 §

1 mom.* Bygges damm för tUlgodogörande av vattnet eller för regle­ring av vattnets avrinning, eller göres för sådant ändamål annan bygg­nad i vatten, vare byggnadens ägare, såframt byggnaden förorsakar sådan ändring i de naturliga vattenståndsförhållandena, som ej är obe­tydlig, eller hindrar eller försvårar fiskens framkomst, pliktig att från och med kalenderåret näst efter det, då arbetet å byggnaden påbörjats, så länge byggnaden bibehålles, eriägga viss århg avgift tiU befrämjande av fisket inom landet.

som är det huvudsakliga.

Inom ovan angivna gränser skall avgiften, efler förslag av statens fiskeritjänstemän, bestämmas med fäst avseende bland annat därå, om fiske finnes, som genom byggnaden skadas, om med hänsyn till bygg­nadens storlek och beskaffenhet i övrigt samt dess belägenhet inverkan

Avgiften skall beträffande bygg­nad för vattnets tillgodogörande såsom drivkraft utgå med mmst tio öre och högst två kronor för varje hästkraft, som beräknas kunna vid oreglerat lågvatten ut­tagas vid byggnaden. I fråga om byggnad för tillgodogörande av vattnet annorledes än såsom driv­kraft skall avgiften utgå med minst tio och högst etthundra kro­nor för varje sekundkubikmeter av den vattenmängd, som är av­sedd att uttagas vid byggnaden. Är ändamålet med byggnaden att reglera vattnets avrinning, utgår avgiften efter vattenmagasinets rymd med minst tio öre och högst en krona för varje del, som om­fattar 50 000 kubikmeter, intiU 100 miljoner kubikmeter och för varje del därutöver, som omfattar 100 000 kubikmeter. Beträffande byggnad, som göres såväl i ända­mål av vattnets tillgodogörande såsom drivkraft som för utnytt­jande av vattnet annoriedes eller för reglering av vattnets avrin­ning, skall i fråga om beräknings­grunden vid avgiftens bestämman­de hänsyn tagas tUl det ändamål,

Avgiften skall beträffande bygg­nad för vattnets tillgodogörande såsom drivkraft utgå med minst tio öre och högst fyra kronor för varje hästkraft, som beräknas kunna vid oreglerat lågvatten ut­tagas vid byggnaden. I fråga om byggnad för tUlgodogörande av vattnet annorledes än såsom driv­kraft skall avgiften utgå med minst tio och högst tvåhundra kronor för varje sekundkubikme­ter av den vattenmängd, som är avsedd att uttagas vid byggnaden. Är ändamålet med byggnaden att reglera vattnets avrinning, utgår avgiften efter vattenmagasinets rymd med minst tio öre och högst två kronor för varje del, som om­fattar 50 000 kubikmeter, intill 100 miljoner kubikmeter och för varje del därutöver, som omfattar 100 000 kubikmeter. Beträffande byggnad, som göres såväl i ända­mål av vattnets tillgodogörande såsom drivkraft som för utnytt­jande av vattnet annorledes eller för reglering av vattnets avrinning, skall i fråga om beräkningsgmn-den vid avgiftens bestämmande hänsyn tagas till det ändamål, som är det huvudsakliga.

4 Senaste lydelse 1954r 124.

Prop. 1974:83

7

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

därav å fisket är mer eller mindre menlig, om byggnadens ägare jäm­likt 8 § förpliktats att vidtaga och underhålla anordningar för fiskets bestånd, samt om föreskrivna dylika anordningar för ägaren medföra större eller mindre kostnad.

Om det årliga avgiftsbeloppet enligt nu stadgade grunder är ringa, äge vattendomstolen föreskriva, att avgift för byggnaden i stället skall utgå med visst belopp en gång för alla.

19  §5

Den, som med stöd av stadgan­dena i 5, 6 eller 7 § vUl tUlgodo­göra sig annan tUlhörigt vatten eller lösa samfällt strömfall, vare, där för ändamålet erfordras, att annans byggnad i vatten ulrives eller ändras, pliktig att draga för­sorg om arbetet. Skall byggnaden ändras, och vill ägaren själv ut­föra arbetet, äge han rätt därtill och njute ersättning efter ty skä­ligt prövasr vare dock, vid påföljd av skadeståndsskyldighet och för­lust av rätten att verkställa vad som kan vara ogjort, pliktig att fullgöra arbetet inom tid och på sätt, som i sammanhang med be­slutet om ändringen bestämmes.

Den som med stöd av stadgan­dena i 5 § viU tUlgodogöra sig annan tillhörigt vatten, vare, där för ändamålet erfordras, att an­nans byggnad i vatten ulrives eller ändras, pliktig att draga försorg om arbetet. Skall byggnaden änd­ras, och vill ägaren själv utföra arbetet, äge han rätt därtill och njute ersättning efter ty skäligt prövas; vare dock, vid påföljd av skadeståndsskyldighet och förlust av rätten att verkstäUa vad som kan vara ogjort, pliktig att fullgö­ra arbetet inom tid och på sätl, som i sammanhang med beslutet om ändringen bestämmes. Därvid får även meddelas bestämmelser angående ersättningen som säker­ställer att arbetet blir fullgjort.

Vad i första stycket sägs skall äga motsvarande tillämpning,  där strömfall tages i anspråk jämlikt 1 kap. 14 §.

22 

§

0

Innefattar beslut, som meddelas i anledning av ansökan enligt 20 §, medgivande att bygga i vatten, vare beslutet, sedan det tagit åt sig laga kraft, gäUande mot envar såväl vad angår rätten att verk­ställa och för framtiden bibehålla byggnaden jämte de anläggningar, vilka efter ty förut sagts med byggnaden äga samband, som ock, där med byggnaden avses tillgo­dogörande av vattnet, beträffande rätten därtill, dock med de in­skränkningar, som i 23 § 1 mom. och 24 § omförmälas, samt med

s Senaste lydelse 1945r 139. 6 Senaste lydelse 1954: 124.

Innefattar beslut, som meddelas i anledning av ansökan enligt 20 §, medgivande att bygga i vatten, vare beslutet, sedan det tagit åt sig laga kraft, gällande mot envar såväl vad angår rätten att verk­ställa och för framtiden bibehålla byggnaden jämte de anläggningar, vilka efter ty förut sagts med byggnaden äga samband, som ock, där med byggnaden avses tiUgodo-görande av vattnet, beträffande rätten därtill, dock med de in­skränkningar, som i 23 § 1 mom. och 24 § omförmälas, samt med

Prop. 1974:83

Föreslagen lydelse

iakttagande av vad i övrigt i detta kap. ävensom i 4 kap. finnes stad­gat angående förnyad prövning i vissa fall. Om begränsad rättsver­kan i visst fall av beslut, som nu sagts, skils i 11 kap. 61 § andra stycket.

Nuvarande lydelse

iakttagande av vad i övrigt i delta kap. ävensom i 4 och 9 kap. fin­nes stadgat angående förnyad prövning i vissa fall. Om begrän­sad rättsverkan i visst fall av be­slut, som nu sagts, skils i 11 kap. 61 § andra stycket.

Hurusom under viss förutsättning beslutet är gällande även i fråga om rätten till annat vatten än det, vars tillgodogörande avses med byggnaden, därom stadgas i 23 § 2 mom.

Har byggnaden ej blivit fullbordad inom tid, som enhgt 11 kap. 63 § av vattendomstolen bestämts, vare beslutet förfallet, såvitt det avser så­dan del av byggnaden, som ej kommit till stånd; och må förty därefter sådant arbete å byggnaden, för vilket enligt 20 § vattendomstolens prövning erfordras, ej ske utan förnyad prövning. Visas giltigt skäl för dröjsmål eller skulle genom arbetets inställande synnerligt men uppstå, äge dock vattendomstolen, på därom före nämnda tids utgång gjord ansökan, bevilja anstånd med byggnadens fullbordande på högst tio år.

Innefattar beslut, som meddelas i anledning av ansökan enligt 47 §, medgivande att anlägga och nytt­ja grundvattentäkt eUer att vid grundvattenläkt tillgodogöra stör­re vattenmängd än förut, vare så­dant beslut, sedan det tagit åt sig laga kraft, gällande mot envar, dock med de inskränkningar, som i 51 och 52 §§ omförmälas. Om begränsad rättsverkan i visst fall av beslut, som nu sagts, skUs i 11 kap. 61 § andra stycket.

50 § Innefattar beslut, som meddelas i anledning av ansökan enligt 47 §, medgivande att anlägga och nyttja grundvattentäkt eller att vid grundvattentäkt tUlgodogöra stör­re vattenmängd än förut, vare så­dant beslut, sedan det tagit åt sig laga kraft, gällande mot envar, dock med de inskränkningar, som i 51 och 52 §§ omförmälas, samt med iakttagande av vad i 9 kap. finnes stadgat angående förnyad prövning i vissa fall. Om begrän­sad rättsverkan i visst fall av be­slut, som nu sagts, skils i 11 kap. 61 § andra stycket.

Har arbete för anläggande av grundvattenläkt ej utförts inom tid, som enligt 11 kap. 63 § av vattendomstolen bestämls, vare beslutet för­fallet, såvitt det avser sådan del av anläggningen, som ej kommit till stånd. Visas giltigt skäl för dröjsmål eller skuUe genom arbetets instäl­lande synnerligt men uppstå, äge dock vattendomstolen, på därom före nämnda tids utgång gjord ansökan, bevilja anstånd med anläggningens fullbordande på högst tio år.

59 §8 Ägare av grundvattentäkt vare, där försummelse i underhållet av an­läggningen kan föranleda fara för ahmän eller enskild rätt, pliktig un­derhålla den så, att dylik fara förebygges.

T Senaste lydelse 1964r 110. 8 Senaste lydelse 1964: 110.

Prop. 1974:83

Nuvarande lydelse

Vill grundvattentäkts ägare ta­ga den ur bruk, vare därtUl berät­tigad. Har vattendomstolen jämlikt 9 kap. 46 § meddelat föreskrift om skyldighet för grundvattentäk­tens ägare att tillhandahålla vat­ten, skall dock inhämtas föreskrift av vattendomstolen, under vilka villkor grundvattentäkten må ta­gas ur bruk.

Föreslagen lydelse

Vill grundvattentäkts ägare taga den ur bmk, vare därtill berätti­gad. Kan åtgärden medföra fara för allmän eller enskild rätt, skall dock inhämtas föreskrift av vat­tendomstolen, under vilka villkor grundvattentäkten må tagas ur bruk.

4 KAP.

5 §

Har strömfall blivit bebyggt jämlikt denna lag, äge under de i 1 § stadgade förutsättningar Konungen eller myndighet, åt vil­ken Konungen uppdragit att i fö­revarande hänseende bevaka det allmännas rätt, så ock byggnadens ägare i den ordning 11 kap. stad­gar påkalla ny prövning angående de vUlkor, varunder med hänsyn till allmänna intressen byggnaden må bibehållas och nyttjas. Yrkan­de om sådan prövning skall fram­ställas under femtiofemte året ef­ter del kalenderår, under vilket byggnaden enligt därom medde­lad bestämmelse skall hava full­bordats, samt därefter vart fyr­tionde är. Varder ej å föreskriven tid nyprövning påkallad, vare äga­ren berättigad att under förut fast­stäUda viUkor bibehålla och nyttja byggnaden intill dess i anledning av nyprövning, som sedermera en­ligt vad nu sagts blivit påkallad, annan bestämmelse härutinnan meddelas och skall lända till ef­terrättelse.

Har strömfall bUvit bebyggt jäm­likt denna lag, och uppgår den vattenkraft som vid oreglerat låg­vatten kan uttagas vid byggnaden till minst femhundra turbinhäst-krafter, äge, såframt vattenkraften icke inom tio år före det vatten­domstolens medgivande lämnas till byggnaden varit utnyttjad vid byggnad, som tillkommit enligt äldre lag, Konungen eller myndig­het, åt vilken Konungen uppdra­git att i förevarande hänseende bevaka det aUmännas rätt, så ock byggnadens ägare i den ordning 11 kap. stadgar påkaUa ny pröv­ning angående de villkor, varun­der med hänsyn till allmänna in­tressen byggnaden må bibehållas och nyttjas. Yrkande om sådan prövning skall framställas under femtiofemte året efter det kalen­derår, under vilket byggnaden en­ligt därom meddelad bestämmelse skall hava fullbordats, samt där­efter vart fyrtionde år. Varder ej å föreskriven tid nyprövning på­kallad, vare ägaren berättigad alt under förut fastställda villkor bi­behålla och nyttja byggnaden in­till dess i anledning av nypröv­ning, som sedermera enligt vad nu sagts blivit påkallad, annan be­stämmelse härutinnan meddelas och skall lända till efterrättelse.

Nyprövning, varom nu stadgats, skall ske i enlighet med den lagstift­ning, som vid varje särskild tidpunkt är gällande i fråga om villkoren

Prop. 1974:83

10

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

för byggande i vatten. Fastställas vid nyprövningen andra villkor än de förut gällande, må de icke tillämpas förrän fem år förflutit från ut­gången av det kalenderår, vamnder nyprövningen påkallats.

6 §

1 mom. Lämnas vid nyprövning, som i 5 § sägs, föreskrift, alt bygg­naden skall för tillgodoseende av allmänna intressen ändras, eller göres eljest med hänsyn till nämnda intressen byggnadens bibehåUande och nyttjande beroende av villkor, som innebära inskränkning i ägarens rätt eller utvidgning av honom åliggande skyldigheter, vare han, där den värdeminskning, som till följd av de nya vUlkoren tillskyndas honom tillhörig egendom, jämte kostnaden för föreskrivna ändringsarbeten överstiger en fjärdedel av värdet å den vattenkraft i tillgodogjort skick, som kan uttagas vid byggnaden, berättigad att av statsmedel erhålla ersättning för överskjutande belopp. Är kungsådra i strömfaUet och har på grund av bestämmelserna i 1 kap. 6 och 12 §§ vattenmängd eller fallhöjd tagits i anspråk utan att ersättning därför utgått, må den för­lust, som byggnadens ägare har att vidkännas utan gottgörelse, samman­lagt icke överstiga det belopp, vartill med iakttagande av stadgandet i 1 kap. 13 § förlusten av allt kungsådrans vatten må skattas.

Vid beräkning av värdet å

Vid beräkning av värdet å vat-

vattenkraften skall avdrag göras

tenkraften skall avdrag göras dels

dels för den del därav, för vilken

för den del därav, för vilken

byggnadens ägare jämlikt vatten-

byggnadens ägare jämlikt vatten­

domstolens beslut har att tillhan-

domstolens beslut har att tiUhan-

dehålla ersättning medelst kraft-

dahålla andelskraft, och dels för

överföring, och dels för kraft,

kraft, varmed till följd av sådan

varmed till följd av sådan vatten-

vattenreglering, som enligt be-

reglering, som enligt bestämmel-

stämmelserna i 16 § är underkas-

serna i 16 § är underkastad ny-

tad nyprövning, den vid byggna-

prövning, den vid byggnaden el-

den eljest uttagbara kraften blivit

jest uttagbara kraften blivit ökad.

ökad. Ej må vattenkraftens sam-

Ej må vattenkraftens sammanlag-

maniagda värde beräknas högre

da värde beräknas högre än till

än till anläggningens saluvärde,

anläggningens saluvärde.

Vill ägare av byggnad, som i denna § avses, verkställa tillbyggnad eller ändring av byggnaden i ändamål att möjliggöra uttagande av mera vattenkraft eller eljest ett bättre utnyttjande av vattenkraften i ström­fallet, äge vattendomstolen vid sitt medgivande till arbetets utförande bestämma, huruvida och i vad mån den därav föranledda kostnaden må avräknas från det värde å vattenkraften, varom stadgas i första stycket. Vid prövning av dyhk fråga skall tillses, att skäUg amorterings­tid beredes byggnadens ägare.

7 

§

Skall från anläggning, beträf-

Skall från anläggning, beträf­

fande vilken nyprövning äger rum,

fande vilken nyprövning äger rum,

på grund av vattendomstolens

på grund av vattendomstolens

jämlikt denna lag meddelade före-

jämUkt denna lag meddelade före­

skrift kraft tillhandahållas någon

skrift   andelskraft   tillhandahållas

Prop. 1974:83

11

Föreslagen lydelse

någon och kommer sådan motta­gares rätt i anledning av nypröv­ningen att upphöra eller inskrän­kas, vare han berättigad att av statsmedel undfå gottgörelse för den förlust han lider. Är fråga om vattenkraft, som tillgodogöres genom anläggningen, och har så­dan vattenkraft icke före dess av­stående varit av mottagaren ut­nyttjad eller av denne utnyttjats vid anläggning, som avses i 5 §, skall dock beträffande mottaga­rens rätt till gottgörelse vad i 6 § 1 mom. finnes stadgat äga mot­svarande tillämpning.

Nuvarande lydelse

i ersättning för förlorad vatten­kraft eller annat, och kommer så­dan ersättningstagares rätt i an­ledning av nyprövningen att upp­höra eller inskränkas, vare han berättigad att av statsmedel undfå gottgörelse för den förlust han li­der. Är fråga om ersättning för vattenkraft, som tillgodogöres ge­nom anläggningen, och har sådan vattenkraft icke före dess avslå­ende varit av ersättningslagaren utnyttjad eller av denne utnyttjats vid anläggning, som avses i 5 §, skall dock beträffande ersättnings-tagarens rätt till gottgörelse vad i 6 § 1 mom. finnes stadgat äga motsvarande tillämpning.

Vad i 6 § 2 mom. är föreskrivet beträffande framställande av ersätt­ningsanspråk, prövning av sådant anspråk samt sättet för ersättningens erläggande med mera skall jämväl gälla i fråga om gottgörelse, som i denna § avses.

Varder beträffande byggnad i strömfall, vilken tillkommit enligt äldre lag, jämlikt denna lag verk­ställd sådan ombyggnad eller till­byggnad, som i 2 § första stycket avses, skola under de i nämnda stadgande angivna förutsättningar bestämmelserna i 57 §§ gälla i fråga om anläggningen; dock vare ägaren icke pliktig att av värde­minskning och kostnad, som om­förmälas i 6 §, utan ersättning vidkännas mera än som motsva­rar en fjärdedel av värdet i tillgo­dogjort skick å den vid anlägg­ningen uttagbara vattenkraft, som icke kunnat tillgodogöras vid den äldre byggnaden.

Vad i 5 och 6 §§ är stadgat i fråga om byggnad, som tUlkom­mit jämlikt denna lag, skall äga motsvarande tUlämpning beträf­fande sådan byggnad i strömfall.

Har beträffande byggnad i strömfall, vilken tiUkommit enligt äldre lag, jämlikt denna lag verk­ställts ombyggnad eller tillbygg­nad, skola bestämmelserna i 5 7 §§ gälla i fråga om anläggning­en, om åtgärden medför att i strömfall minst trehundra turbin-hästkrafter mera än förut kunna uttagas vid lågvatten och den ut­tagbara vattenkraften sammanlagt uppgår till femliundra turbinhäst-krafter vid oreglerat lågvatten. Ägaren är dock icke pliktig att av värdeminskning och kostnad, som omförmälas i 6 §, utan ersättning vidkännas mera än som motsva­rar en fjärdedel av värdet i till­godogjort skick å den vid anlägg­ningen uttagbara vattenkraft, som icke kunnat tillgodogöras vid den äldre byggnaden.

Vad i 5 och 6 §§ är stadgat i fråga om byggnad, som tillkom­mit jämlikt denna lag, skall äga motsvarande tillämpning, när strömfall, vari jämlikt denna lag

Prop. 1974: 83

12

Nuvarande lydelse

som i 3 § avses, med iakttagande likväl att yrkande om nyprövning skall framställas under femtiofem­te året efter det denna lag trätt i kraft samt att byggnadens ägare ej är pliktig att utan ersättning vidkännas större värdeminskning och kostnad än som motsvara en fjärdedel av värdet å kungsådrans vallenkraft i tillgodogjort skick, med beräkning av nämnda vatten­kraft på sätt i 3 § sagts.

Föreslagen lydelse

finnes kungsådra, bebyggts enligt Konungens på grund av äldre lag meddelade tillstånd till byggande i kungsådra, om vid tillståndet gjorts sådant förbehåU, som sägs i 1 kap. 8 §, och kungsådrans vat­tenkraft, i den mån densamma kan vid byggnaden uttagas, tUlika upp­går till minst femhundra turbin-hästkrafter vid oreglerat lågvatten. Yrkande om nyprövning skall framställas under femtiofemte året efler del denna lag trätt i kraft. Byggnadens ägare är ej plik­tig alt utan ersättning vidkännas större värdeminskning och kost­nad än som motsvara en fjärdedel av värdet å kungsådrans vatten­kraft i tillgodogjort skick. Vid tiU-lämpnlng av vad nu sagts skall kungsådrans vattenkraft anses ut­göra en tredfedel av vattenkraften i strömfallet.

9 §

Har strömfaU blivit bebyggt jämlikt denna lag, äge under de i 1 § stadgade förutsättningar kro­nan att, där det påkallas för tUl­godoseende av allmänt behov, vid utgången av fyrtionde året efler det kalenderår, under vilket enligt därom meddelad beslämmelse byggnaden skall hava fullbordats, tUlösa sig strömfallet med vatten­verksbyggnader, kraftstation med installerat maskineri samt för kraftstationens personal avsedda bostäder och, där marken tiUhör anläggningens ägare, nödigt utmål. Lösningsrätt, som ej vid nämnda tidpunkt begagnas, skall stå kro­nan öppen vid utgången av vart fyrtionde år därefter.

Har strömfall blivit bebyggt jämlikt denna lag, äge under de i 5 § stadgade förutsättningar kro­nan alt, där det påkallas för till­godoseende av allmänt behov, vid utgången av fyrtionde året efter det kalenderår, under vilket enligt därom meddelad bestämmelse byggnaden skall hava fullbordats, tillösa sig strömfallet med vatten­verksbyggnader, kraftstation med installerat maskineri samt för kraftstationens personal avsedda bostäder och, där marken tUlhör anläggningens ägare, nödigt utmål. Lösningsrätt, som ej vid nämnda tidpunkt begagnas, skall stå kro­nan öppen vid utgången av vart fyrtionde år därefter.

Varder i strömfall, vars vattenkraft till viss del varit inom de tio när­mast förflutna åren utnyttjad vid byggnad, som tUlkommit enligt äldre lag, jämlikt denna lag verkstäUd byggnad, vilken är avsedd att ersätta eller utgör tillbyggnad till den äldre byggnaden, och medför åtgärden, att i StrömfaUet kan utlagas i medeltal minst dubbelt så stor vatten­kraft som förut, vare kronan, såframt den uttagbara vattenkraften sam-

Prop. 1974: 83

13

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

manlagt uppgår till minst femhundra turbinhästkrafter vid oreglerat lågvatten, på sätt ovan sagts lösningsberältigad till strömfallet med vat­tenverksbyggnader, kraftstation och utmål.

12 §

Där från kraftanläggning, till vilken lösningsrätt enligt vad ovan stadgats göres av kronan gällande, på grund av vattendomstolens jämlikt denna lag meddelade före­skrift andelskraft skall tillhanda­hållas någon, äge kronan tUlösa sig jämväl sådan rättighet. Vad nu sagts gälle dock ej i fråga om vat­tenkraft, som före dess avstående varit av mottagaren av andelskraft utnyttjad vid anläggning, beträf­fande vUken icke enligt bestäm­melserna i 9 § lösningsrätt tUl­kommit kronan.

Där från kraftanläggning, till vilken lösningsrätt enligt vad ovan stadgals göres av kronan gäUande, på grund av vattendomstolens jämlikt denna lag meddelade före­skrift kraft skall tUlhandahåUas någon i ersättning för vattenkraft, som tiUgodogöres genom anlägg­ningen, äge kronan tillösa sig jäm­väl sådan rättighet. Vad nu sagts galle dock ej i fråga om vatten­kraft, som före dess avslående va­rit av ersättningstagaren utnyttjad vid anläggning, beträffande vilken icke enligt bestämmelserna i 9 § lösningsrätt tillkommit kronan.

Beträffande lösningsrätt, som i denna § avses, skola bestämmelserna i 10 och 11 §§ i tiUämpliga delar lända till efterrättelse.

14 §9

Varder genom valtenreglering, som verkställes jämlikt denna lag, den uttagbara vattenkraften i det eller de strömfaU, för vUkas räkning reg­leringen utföres, ökad med i medeltal femhundra turbinhästkrafter, vare ägare av sådant strömfall pliktig att för nedan angivna ändamål erlägga en årlig avgift, beräknad på gmndval av det antal turbinhäst­krafter, varmed genom regleringen den uttagbara vattenkraften i ström­fallet i medeltal blivit ökad. Medför valtenreglering sådan ändring av vatlenföringen att förut ultagbar vattenkraft kan utnyttjas på fördelak­tigare sätt, skall med avseende å skyldighet att erlägga dylik avgift, så stor del av denna vattenkraft, som svarar mot förhöjningen av dess värde, anses såsom ökning av den uttagbara vattenkraften.

Medför vattenregleringen sådan båtnad, som i första stycket sägs, för annat strömfall än där avses, äge vattendomstolen, på ansökan av myn­dighet, som Konungen bestämmer, förklara ägaren av strömfallet plik­tig att gälda avgift, som nu nämnts.

Avgiften skall av vattendomsto­len, särskilt för varje strömfall, bestämmas till belopp, utgörande minst tre och högst åtta kronor för varje turbinhästkraft; och bör härvid hänsyn tagas dels till den större eller mindre förändring av vattenstånds- och avrinningsför­hållanden,   som   genom   företaget

o Senaste lydelse 1959r 114

Avgiften skall av vattendomsto­len, särskUt för varje strömfall, bestämmas till belopp, utgörande minst fyra och högst tolv kronor för varje turbinhästkraft; och bör härvid hänsyn tagas dels till den större eller mindre förändring av vattenstånds- och avrinningsför­hållanden,  som  genom  företaget

Prop. 1974:83

14

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

förorsakas, och den olägenhet el-

förorsakas, och den olägenhet el­

ler fördel, vilken härigenom upp-

ler fördel, vilken härigenom upp­

kommer för den kringliggande

kommer för den kringliggande

bygden, dels ock till den större el-

bygden, dels ock till den större el­

ler mindre kostnad, som är för-

ler mindre kostnad, som är för­

enad med företaget, samt företa-

enad med företaget, samt förela­

gets ekonomiska betydelse för var-

gets ekonomiska betydelse för var­

je särskilt strömfall. Om särskilda

je särskilt strömfall. Om särskilda

skäl föranleda därlUl, må avgiften

skäl föranleda därlUl, må avgiften

bestämmas till lägre belopp än

bestämmas till lägre belopp än

förul sagts, dock minst femtio öre

förul sagts, dock minst femtio öre

för varje turbinhästkraft.

för varje turbinhästkraft.

Avgift skall erläggas från och med kalenderåret näst efter det, då vattendomstolens tUlstånd till vattenregleringen först tages i anspråk. Är fråga om företag, som avses i 3 kap. 1 §, skall dock, såvitt angår strömfall, för vars ägare enligt bestämmelserna i nämnda kap. skyldig­heten att taga del i kostnaden för företaget inträder senare, avgift ej utgå förrän från och med kalenderåret näst efter betalningsskyldighe­tens inträde. Har ägare av strömfall enligt andra stycket förklarats plik­tig att gälda avgift, skall den utgå från och med kalenderåret näst efler det, då talan därom anhängiggjorts, dock ej för tid innan skyldighet alt erlägga avgift skolat inträda, därest ägaren av strömfallet förklarats pliktig att taga del i kostnaden för företaget.

Vattendomstolens avgörande gälle för en tidrymd av tio år i sänder, första gången räknat från det kalenderår, under vilket tillståndet till valtenregleringen först tagits i anspråk. Varder ej genom ansökan hos vattendomstolen under nionde året av sådan tidsperiod ny prövning på­kallad av strömfallets ägare eller av myndighet, som Konungen bestäm­mer, skall den förut meddelade bestämmelsen lända till efterrättelse jämväl för nästa priod. Ålägges ägare av strömfall enligt andra stycket att gälda avgift, skall avgörandet första gången ej gälla längre än den lid, som gäller för annan avgift enligt denna §, vilken förklarats skola utgå med anledning av företaget. Varder strömfall bebyggt efter del av­gift bestämts, äge vattendomstolen, ändå att tid, som nyss nämnts, ej gått till ända, för återstående tiden meddela ändrad föreskrift, när det påkallas av myndighet, som Konungen bestämmer.

På yrkande av myndighet, som Konungen bestämmer, må vatten­domstolen, såframt det finnes erforderligt och lämpligt, bestämma alt den för en tioårsperiod stadgade avgiftsskyldigheten skall fullgöras ge­nom att strömfallets ägare erlägger högst hälften av det beräknade sammanlagda nuvärdet av avgifterna på en gång och återstoden genom årliga inbetalningar under perioden.

Huru avgifter, som nu nämnts, skola indrivas, därom förordnar Konungen.

15

§10

Influtna avgifter skola efter de

Influtna avgifter skola efter de

närmare bestämmelser,  som  här-

närmare bestämmelser,  som här­

utinnan  meddelas   av  Konungen,

utinnan   meddelas  av  Konungen,

användas   dels   till   förebyggande

användas   dels   lUl   förebyggande

10 Senaste lydelse 1944r 199.

Prop. 1974: 83

15

Nuvarande lydelse

eller minskande av skada eller olä­genhet, som vållas genom företa­get och för vilken ersättning icke blivit av vattendomstolen bestämd, samt till gottgörelse för sådan skada eller olägenhet, dels ock för tillgodoseende av annat ändamål beträffande den bygd, som berö­res av företaget, såsoin jordbru­kets främjande, särskilt genom jords torrläggning, eller beredan­de av tUlgång till elektrisk kraft för samfärdsel, jordbruk, hantverk eller småindustri eller eljest för befolkningens behov.

Föreslagen lydelse

eller minskande av skada eller olä­genhet, som vållas genom företa­get och för vilken ersättning icke blivit av vattendomstolen bestämd, samt tUl gottgörelse för sådan skada eller olägenhet, dels ock för tillgodoseende av allmänt ändamål beträffande den bygd, som berö­res av företaget.

5 KAP.

5 §11

Vad i 2 kap. 2 och 8 §§, 11 § andra stycket, 12, 13, 18, 19, 27 30 §§ samt 3234 §§ tinnes stad­gat om byggande i vatten skall äga motsvarande tillämpning med avseende å anläggning eller åtgärd för inrättande av allmän farled.

Vad i 2 kap. 2 och 8 §§, 11 § andra stycket, 12, 13, 19, 27 30 §§ samt 3234 §§ tinnes stad­gat om byggande i vatten skall äga motsvarande tillämpning med avseende å anläggning eller åtgärd för inrättande av allmän farled.

6 KAP.

8   §12

Vad i 2 kap. 8 § första stycket, 11 § första stycket, 12, 13 och 18 §§ finnes stadgat i fråga om byggande i vatten skall äga mot­svarande tillämpning med avseen­de å arbete för inrättande av all­män flottied.

Vad i 2 kap."8 § första stycket, 11 § första stycket samt 12 och 13 §§ finnes stadgat i fråga om byggande i vatten skall äga mot­svarande tillämpning med avseen­de å arbete för inrättande av all­män flottled.

7 KAP.

54 §

Har delägare i invallningsföre-lag icke sökt företaget och är han ej heller efter ty i 27 § sägs lik­ställd med sökanden, vare han be­rättigad påfordra, att all honom tillhörig mark, som ingår i sam­fälligheten, skall med belopp, som i 9 kap. 49 § sägs, lösas för före­tagets räkning.

11

Senaste lydelse 1920r 459.

12

Senaste lydelse 1954r 124.

13

Senaste lydelse 1920r 459.

13

Har delägare i invallningsföre-tag icke sökt företaget och är han ej heller efter ly i 27 § sägs lik­ställd med sökanden, vare han be­rättigad påfordra, att all honom tillhörig mark, som ingår i sam-fäUigheten, skall lösas för företa­gets räkning.

Prop. 1974: 83

16

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Vill någon begagna sig av rättighet, som nu sagts, skaU yrkande där­om framställas medelst stämning å deltagarna i den ordning 11 kap. stadgar inom sextio dagar efter det tiden för påkallande av sådan ny uppskattning av båtnaden, som omförmäles i 10 kap. 77 och 78 §§, tilländagått, eller, om sådan uppskattning påkallats, inom samma tid efter del uppskattningen vunnit laga kraft.

Sedan sådan talan blivit anhängiggjord, vare ägaren av den fastighet, vartill marken hör, fri från skyldighet att taga del i företaget; och trade den lösta marken i faslighetens ställe med skyldighet för ägaren att övertaga den delaktighet i företaget, varifrån fastighetens ägare befriats.

Om rätt för fastighetens ägare att återbekomma förskjutet bidrag så ock om denne åliggande ersätt­ningsskyldighet i visst fall stadgas i 9 kap. 49 §.

Ersättning för sådan mark, som skall lösas enligt första stycket, skall bestämmas till markens vär­de i dess skick efter företagets fullbordande efter avdrag av det belopp, vartill båtnaden för sam­ma mark genom invallnlngen bli­vit i laga ordning uppskattad. Bi­drag, som markens ägare erlagt till företaget, skall gottgöras ho­nom med skälig ränta därå från den dag, dä bidraget utgavs. Har markens ägare tillgodonjutit av­kastning utöver den, som varit att påräkna i markens skick före in­vallnlngen, är deltagarna berätti­gade till skälig gottgörelse för den­na ökning.

56 §1

Innefattar synemäns utlåtande, varvid enligt 10 kap. 75 § skaU bero, eller vattendomstols laga kraft ägande beslut rörande före­tag enligt detta kap. medgivande till företaget, vare det gällande mot envar såväl vad angår rätten att utföra företaget och för fram­tiden bibehålla dike och annan anläggning som beträffande skyl­dighet att taga del i företaget, dock med de inskränkningar, som följa av bestämmelserna i 57 § samt av vad i 2 kap., i den mån nämnda kap. tUl följd av hänvis­ningen ovan i 41 § första stycket äger tUlämpning, / 9 kap. ävensom

Innefattar synemäns utiåtande, varvid enligt 10 kap. 75 § skall bero, eller vattendomstols laga kraft ägande beslut rörande före­tag enligt detta kap. medgivande till företaget, vare det gällande mot envar såväl vad angår rätlen att utföra företaget och för fram­tiden bibehålla dike och annan anläggning som beträffande skyl­dighet att taga del i företaget, dock med de inskränkningar, som följa av bestämmelsema i 57 § samt av vad i 2 kap., i den mån nämnda kap. till följd av hänvis­ningen ovan i 41 § första stycket äger tillämpning, ävensom i 10 kap.

" Senaste lydelse 1954r 124.

Prop. 1974:83

17

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

i 10 kap. 77 och 78 §§ finnes stad-     77 och 78  §§ finnes stadgat om gal om förnyad prövning i vissa     förnyad prövning i vissa fall. fall.

8 KAP.

34 §15.

Har vattendomstol eller syne-

Har vattendomstol eller syne­

män lämnat medgivande till före-

män lämnat medgivande tUl före­

tag enligt detta kap. och har vat-

tag enligt detta kap. och har vat­

tendomstolens beslut vunnit laga

tendomstolens beslut vunnit laga

kraft eller skall vid synemännens

kraft eller skall vid synemännens

utiåtande bero, gäller beslutet el-

utlåtande bero, gäller beslutet el­

ler utlåtandet mot envar med de

ler utlåtandet mot envar med de

inskränkningar som följa av be-

inskränkningar som följa av be­

stämmelserna i 3537 §§ samt av

stämmelserna i 3537 §§ samt av

vad som föreskrives i 9 kap., 10

vad som föreskrives i 10 kap. 77

kap. 77 och 78 §§ samt 11 kap.

och 78 §§ samt 11 kap. 69 § om

69 § om ny prövning i vissa fall.

ny prövning i vissa fall. Angående

Angående begränsad rättsverkan i

begränsad rättsverkan i visst fall

visst fall av vattendomstols beslut

av vattendomstols beslut meddelas

meddelas föreskrift i 11 kap. 61 §

föreskrift i 11 kap. 61 § andra

andra stycket.

stycket.

Beträffande verkan av vattendomstols beslut i fall som enligt 27 § skall bedömas enligt 2 kap. gäller vad som föreskrives i sistnämnda kap.

9     KAPi6

Om ersättning

Om ersättningsskyldighet m. m.

1 § Den som fått tUlstånd enligt denna lag att genom inlösen eller på

annat sätt taga i anspråk annans egendom eller att vidtaga åtgärd varige­

nom annans egendom skadas skall, om ej annat är särskilt föreskrivet,

utgiva ersättning för vad som avstås eller skadas.

I fall då företag eller åtgärd vartUI tillstånd lämnats enligt denna lag medför att särskild rätt till fastighet går förlorad eller mbbas skall vad som föreskrives om ersättning då fastighet tages i anspråk eller skadas äga motsvarande tillämpning.

Den ersältningsskyldige skall, om det finnes lämpligt, åläggas att ut­föra åtgärd som är ägnad att förebygga eller minska skada. Ersättning utgår endast för skada som kvarstår sedan åtgärden utförts. Erfordras alt åtgärden utföres på fastighet som tillhör annan än den ersättnings­skyldige, är denna fastighets ägare skyldig att tåla sådant intrång mot ersättning enligt detta kapitel.

2 § Medför företag eller åtgärd vartUI tillstånd lämnats enligt denna

lag att fastighet eller del av fastighet lider synnerligt men, skall fastig­

heten eller fastighetsdelen lösas, om ägaren begär det.

w Senaste lydelse 1969r 393.

16 Beträffande 9 kap. anges endast föreslagen lydelse.

2    Riksdagen 1974.1 saml Nr 83

Prop. 1974:83

18

Den ersättningsskyldige har rätt till sådan inlösen som avses i första stycket, om detta skulle medföra endast en ringa höjning av fastig­hetsägaren tillkommande ersättning och denne icke har ett beaktans­värt intresse av att behåUa fastigheten eller fastighetsdelen.

Vid tillämpningen av andra stycket skall kostnaden för åtgärd som avses i 1 § tredje stycket räknas in i ersättningen.

3 §    Ersättning bestämmes i pengar att betalas på en gång.

Utan hinder av vad som föreskrives i första stycket får, om skäl före­ligger, ersättning för skada tiU följd av företag för allmän flottled fast­ställas att utgå med årliga belopp. Kan i mål om sådant företag ska­dan ej med säkerhet uppskattas på förhand eller synes den ej komma alt uppstå årligen, får den skadelidande hänvisas att framställa anspråk i den ordning som föreskrives i lagen (1919r 426) om flottning i allmän flottied. Grunderna för beräkning av ersättningen anges dock, om det är möjligt.

4 § För fastighet som löses i sin helhet skall, i den mån ej annat

följer av vad som sägs nedan, betalas löseskilling med belopp som mot­

svarar fastighetens marknadsvärde. Om del av fastighet löses eller fastig­

het eller del av fastighet eljest tages i anspråk eller skadas, skall in­

trångsersättning betalas med belopp som motsvarar den minskning av

fastighetens marknadsvärde, som uppkommer genom ingreppet. Upp­

kommer i övrigt skada för ägaren genom ingreppet, skaU även sådan

skada ersättas.

Vid bestämmande av ersättning skall hänsyn tagas tUl åtgärd som avses i 1 § tredje stycket.

5

§ Har det företag för vars genomförande fastighet löses medfört inverkan av någon betydelse på fastighetens marknadsvärde, skall löse­skilling bestämmas på grundval av det marknadsvärde fastigheten skulle ha haft om sådan inverkan icke förekommit, dock endast i den mån det finnes skäligt med hänsyn till förhållandena i orten eUer till den allmän­na förekomsten av likartad inverkan under jämförliga förhållanden. Är ingreppet sådant att intrångsersättning skall utgå, skall vad som sagts nu om beräkning av marknadsvärde tillämpas i fråga om värdet före ingreppet.

6

§ Vid bestämmande av löseskUling skall sådan ökning av fastighe­tens marknadsvärde av någon betydelse, som ägl rum under tiden från dagen tio år före det talan väcktes vid domstol eller förrättningen på­kallades, räknas ägaren tillgodo endast i den mån det bhr utrett att den beror på annat än förväntningar om ändring i markens tUlåtna använd­ningssätt. Är ingreppet sådant att intrångsersättning skall utgå, skall vad som sagts nu om beräkning av marknadsvärde tillämpas i fråga om vär­det före ingreppet. Värderingen skall ske med hänsyn till faslighetens skick när ersättningsfrågan avgöres eller, om fasligheten dessförinnan har tillträtts eller tagits i anspråk eller skadats, när detta skedde.

Har stadsplan eller byggnadsplan, enligt vilken marken avsetts för en­skilt bebyggande, fastställts innan talan väcktes vid domstol eller för­rättningen påkallades, skall första stycket tUlämpas endast på värde­stegring som inträffat efler det att planen fastställdes.

Löses bebyggd fastighet som innehas i huvudsakligt syfte att bereda

Prop. 1974:83

19

bostad åt ägaren och honom närstående, gäller den begränsningen för tillämpningen av första stycket att löseskUlingen ej i något fall får be­stämmas till lägre belopp än som fordras för anskaffning av annan hk-värdig bostadsfastighet.

I den mån det bhr utrett, att värdestegringen ulan att ha samband med förväntningar om ändring i markens tillåtna användningssätt beror på inverkan av det företag varom är fråga, gäller 5 §.

7 § Har fastigheten i sin helhet tillträtts eller har den tagits i anspråk

eller skadats, skall vid bestämmande av ersättningen hänsyn icke tagas

till sådan ändring i fastighetens värde som uppkommer därefter. Det­

samma gäller i fall då fastigheten endast delvis har tUlträtts, om ej

värdeändringen beror på att den återstående delens skick ändras.

Har höjning i allmänna prisläget skett efter det att fastigheten tUl-träddes, skall ersättningen jämkas med hänsyn därtUl.

Om det är påkallat, skall i beslut om ersättning tagas in bestämmelser ägnade att hindra att ersättningstagaren åsamkas förlust till följd av ändring i penningvärdet under tiden från ersättningsbeslutet tUl dess betalning sker.

8 § Har åtgärd vidtagits i uppenbar avsikt att höja den ersättning

som den ersältningsskyldige har att erlägga skall, om skäl föreligger,

ersättningen bestämmas så som om åtgärden icke vidtagits.

Medför företag eller åtgärd vartill tUlstånd lämnats enligt denna lag att särskild rätt till fastighet går förlorad eller mbbas, skall i fall då åtgärd som avses i första stycket vidtagits av fastighetens ägare i avsikt som anges där, första stycket tillämpas så att den ersättningsskyldige er­håller gottgörelse genom minskning av den ersättning som tillkommer ägaren.

9 § Ersättning skall bestämmas särskUt för varje sakägare. LöseskUling,

intrångsersättning och annan ersättning skall bestämmas var för sig.

Är fråga om samtiiga delägares andel i samfällighet eller del av denna och finnes för samfälligheten känd styrelse eller förvaltare med rätt att uppbära medel som härrör från samfälligheten, kan domstolen eller synemännen utan hinder av första stycket bestämma gemensam er­sättning för delägarna i den mån nedsättning icke skaU ske enligt 11 §.

10 § Medför företag eller åtgärd vartill tillstånd lämnats enligt denna

lag att fastighet tillhörig den som fått tUlståndet skadas, skall ersättning

för skadan bestämmas. Detta gäller dock icke, om medgivande lämnats

av samtliga borgenärer som har panträtt i fastigheten. Besväras fastig­

heten av gemensam inteckning, fordras dessutom de medgivanden från

fastighetsägare och fordringshavare som i 22 kap. 11 § jordabalken

föreskrives för relaxation. Medgivande fordras dock ej av den för vars

rätt domstolens eller synemännens avgörande är väsentligen utan be­

tydelse.

Om betalning av ersättning, tillträde m. m.

11 § Löseskilling och intrångsersättning som fastställts alt utgå på en

gång betalas genom nedsättning hos länsstyrelsen i det län där fastig­

heten är belägen.

Avser ersättningen fastigheter i olika län, skall nedsättningen ske hos den länsstyrelse som domstolen eller synemännen bestämmer.

Prop. 1974: 83

20

12

§ Nedsättning enligt 11 § skall ej ske, om fastigheten icke svarar för beviljad eller sökt inteckning eller om de borgenärer som har pant­rätt i fastigheten medgivit att ersättningen utbetalas till den ersättnings­berättigade. Besväras fastigheten av gemensam inteckning, gäller vad som sagts nu endast om dessutom de medgivanden från fastighetsägare och fordringshavare som i 22 kap. 11 § jordabalken föreskrives för relaxation föreligger. Medgivande fordras dock ej av den för vars rätt domstolens eller synemännens avgörande är väsenlUgen utan betydelse.

13

§ I beslut varigenom löseskiUing eller intrångsersättning bestäm­mes skall anges i vad mån nedsättning skaU ske.

14

§ Ersättning som ej skall nedsättas betalas till den ersättningsbe­rättigade. Avser ersättningen mark som löses, åligger det ersättnings­givaren att hos länsstyrelsen i det län där fastigheten är belägen an­mäla och därvid styrka att ersättningen har betalats. Avser ersättningen fastigheter i olika län, äger 11 § andra stycket motsvarande tiUämpning.

15

§ Bestämmelserna i 1114 §§ äger motsvarande tillämpning på provisorisk ersättning som bestämts med stöd av 11 kap. 66 § 2 mom.

16

§ Vid nedsättning eller anmälan skaU den ersättningsskyldige tiU länsstyrelsen ge in domen eUer utlåtandet samt lagakraftbevis och vid nedsättning dessutom gravationsbevis rörande fastigheten. Sker det ej, skall länsstyrelsen anskaffa handlingarna på den ersättningsskyldiges be­kostnad.

17

§ Ersättning för mark som löses skall betalas och anmälan enligt 14 § skall ske inom sex månader från det såväl tillståndsfrågan som er­sättningsfrågan slutiigen avgjorts. Ersättning som ej avser mark som löses och som fastställts att utgå på en gång skall betalas inom två år från samma tid. Iakttager ersättningsgivaren ej vad som sagts nu, är den väckta frågan förfallen såvitt den rör den ersättningsberättigades rätt.

Tid som avses i första stycket får förkortas eller förlängas, när par­terna är ense därom eller eljest särskUda skäl föreligger.

18

§ Inlösen av mark är fullbordad, när den ersättningsskyldige full­gjort vad som åhgger honom enhgt 11 och 14 §§.

19

§ Den ersättningsskyldige äger genast tiUträda egendomen, när in­lösen är fullbordad enhgt 18 §. Har utom löseskilling eller intrångser­sätlning fastställts annan ersättning till följd av avståendet, får dock tillträde ej ske förrän även denna ersättning betalats.

Tillstånd att på annat sätt än genom inlösen taga annans egendom i anspråk eUer alt vidtaga åtgärd som medför skada för annan får ut­nyttjas när den ersättningsskyldige betalat föreskriven ersättning.

Skäligt uppskov med tillträdet eller med utförandet av åtgärd skall föreskrivas, om den ersättnmgsberättigades förhållanden påkallar det.

20 § Ändring av fastighetsindelningen på grund av inlösen sker, när

inlösen är fullbordad enligt 18 §.

Sådan särskild rätt till fastighet som tillkommit genom frivillig upp­låtelse upphör, när inlösen av fastigheten eller av sådan del därav som beröres av rättigheten är fullbordad enhgt 18 §, om ej domstolen eller synemännen förordnat att rättigheten skall bestå. Sådant förordnande

Prop. 1974: 83

21

får meddelas endast om det uppenbarligen är utan betydelse för den rätt som tillkommer borgenär med panträtt i fastigheten.

Annan särskild rätt till fastighet än som sägs i andra stycket består efter inlösen, om ej annat har förordnats av domstolen eller synemän­nen.

Genom inlösen upphör den lösta egendomens ansvar för fordran. Detta gäller dock ej fordran som åtnjuter förmånsrätt enligt 6 § 1 för­månsrältslagen (1970r 979).

21 § Har på grund av förordnande enligt 11 kap. 67 § första stycket

tillstånd till företag eller åtgärd tagits i anspråk innan tillståndsbeslutet

vunnit laga kraft och höjer högre rätt ersättning som fastställts i sam­

band med tUlslåndsbeslutet, skall det överskjutande beloppet betalas

och anmälan enligt 14 § göras inom en månad från det ersättningen

slutligen bestämts.

Överstiger ersättning som bestämts efter uppskov enligt 11 kap. 66 § 2 mom. provisorisk ersättning, skall det överskjutande beloppet betalas inom en månad från det ersäUningen slutiigen bestämts eller, om för­ordnande meddelats enligt 11 kap. 67 § andra stycket, från ersättnings­beslutets dag. Anmälan enligt 14 § skall göras inom samma tid.

Bestämmes i fall som avses i första eller andra stycket ersättningen ej till högre belopp och skuUe eljest nedsättnings- eller anmälningsskyl­dighet ha förelegat, skall den ersältningsskyldige göra anmälan hos läns­styrelsen om ersätlningsbeslutet sedan delta vunnit laga kraft.

Har i annat fall än som avses i första eller andra stycket ersättning tUl följd av företag eller åtgärd, vartill tillstånd lämnats enligt denna lag, fastställts först efter det företaget eUer åtgärden utförts, skall er­sättningen betalas och anmälan enligt 14 § göras inom en månad från det ersättningen slutiigen bestämdes. Detsamma gäller ersättning som bestämls i samband med prövning enligt denna lag av fråga om godkän­nande av företag eUer åtgärd som redan utförts.

22 § Om ersättning i faU som avses i 21 § betalas senare än som före­

skrives där, skall den ersättningsskyldige erlägga sex procent årlig ränta

på ersättningen från den dag marken tillträddes eller företaget eller åt­

gärden utfördes. Inlösen fullbordas utan hinder av alt ränta ej betalas.

Försummar den ersättningsskyldige att betala ersättning som avses i 21 §, skall länsstyrelsen på ansökan av den ersättningsberättigade låta uttaga beloppet jämte ränta. Reglerna i utsökningslagen (1877r 31 s. 1) om verkställighet av lagakraftägande dom i tvistemål, varigenom betal­ningsskyldighet blivit någon ålagd, äger därvid motsvarande tillämpning.

23

§ Medel som har nedsatts eller uttagits skall av länsstyrelsen ulan dröjsmål insättas i bank mot ränta.

24

§ Nedsatta eller uttagna medel skall jämte upplupen ränta utbeta­las av länsstyrelsen tUl den som är berättigad till medlen.

Vid utbetalning av medel som enligt domstolens eller synemännens bestämmande skall nedsättas äger, med de avvikelser som anges i Iredje och fjärde styckena, bestämmelserna om fördelning av köpeskiUing för fast egendom som sålts på exekutiv auktion motsvarande tUlämpning. Om rätt för innehavare av pantbrev att avstå från sin rätt till betalning och verkan därav finns särskilda bestämmelser.

Prop. 1974: 83

22

Är fastigheten, förutom av inteckning, besvärad av särskild rätt som minskar fastighetens värde och har sämre rätt än inteckningen, skall borgenär som har panträtt på grundval av inteckningen erhålla betal­ning som om fastigheten icke besvärades av rättigheten, i den mån det krävs för att han skall få full betalning för sin fordran. Ersättningen för rättigheten skall minskas i motsvarande mån.

Har löseskilling eller intrångsersättning med tUlämpning av bestäm­melser till skydd för borgenärer som har panträtt i fasligheten bestämts till högre belopp än fastighetens ägare har yrkat och uppstår efter be­talning av de fordringar som skall utgå ur ersättningen överskott som ej faller inom det yrkade beloppet, skall överskottet återställas till den er­sättningsskyldige.

25

§ Sammanträde för fördelningen hålles så snart det kan ske. Kal­lelse till sammanträdet sändes minst två veckor i förväg till fastighets­ägaren, annan sakägare och kända innehavare av panträtt. De skall i kallelsen uppmanas att anmäla sina anspråk senast vid sammanträdet. Föreligger särskUda skäl, skall kungörelse om sammanträdet minst två veckor i förväg också föras in i Post- och Inrikes Tidningar och tid­ning inom orten.

26

§ Ersättningsgivaren svarar för samtiiga kostnader i ärendet om ersättningens fördelning, i den mån ej annat följer vid en motsvaran­de tillämpning av 18 kap. 6 eller 8 § rättegångsbalken.

27

§ När inlösen av mark är fullbordad, skall länsstyrelsen genast un­derrätta inskrivningsmyndigheten därom för anteckning i fastighetsbo­ken.

28

§ Råder tvist om bättre rätt till ersättning, skall ersättningen ned­sättas hos länsstyrelsen, även om nedsättning ej erfordras enligt 11 §. Bestämmelsema i 2325 §§ äger tillämpning i fråga om sådan ersätt­ning.

29

§ Ersättningsbelopp som betalats får ej till någon del återkrävas. Vad som sagts nu gäller ej, om det tillstånd som föranlett beslut om er­sättning upphäves på talan av den ersättningsberättigade.

10 KAP.

21 §"

Vilja sakägare träffa överenskommelse i fråga om ersättning eller annat, skall särskild avhandling därom upprättas, av vederbörande un­derskrivas samt, där ej synemännen finna överenskommelsen innehålla vUlkor, som är oförenligt med flottiedens intresse eller länder de flot­tande tUl men, förses med intyg om synemännens godkännande; och varde därefter sådan överenskommelse bindande såväl för de flottande som för dem, som slutit överenskommelsen, och deras rättsinnehavare.

Rör överenskommelsen fastighet, tUlhörig kronan eller allmän anstalt, skall den i avseende å kronans eller anstaltens rätt ej gälla, med mindre den godkännes av vederbörande myndighet.

17 Senaste lydelse 1919r 425.

Prop. 1974: 83

Nuvarande lydelse

23

Föreslagen lydelse

Besväras fastighet av bevUjad eller sökt inteckning, må löseskil­ling och intrångsersätlning, oavsett vad den ersättningsberättigade har begärt, ej sättas lägre än som för­anledes av 9 kap., om det icke är väsentligen utan betydelse för borgenärernas rätt.

Träffas överenskommelse om storleken av löseskUling eller in­trångsersättning, få synemännen godkänna överenskommelsen, om medgivande lämnats av samtliga borgenärer som hava panträtt i fas­tigheten. Besväras fastigtteten av gemensam inteckning, fordras dessutom de medgivanden från fastighetsägare och fordringshava­re som i 22 kap. 11 § jordabal­ken föreskrivas för relaxation. Medgivande fordras dock ef av den för vars rätt synemännens av­görande är väsentligen utan bety­delse.

Vad som föreskrives i fjärde stycket äger motsvarande tiUämp­ning i fråga om överenskommelse om att ersättning skall utgå på an­nat sätt än i pengar eller om ut­förande av åtgärd som är ägnad att förebygga eller minska skada.

57 §1

Möter ej hinder mot företaget, böra synemännen, efter det sak­ägarna blivit hörda och utredning skett angående de förhållanden, vilka kunna inverka på frågan, sö­ka att i de delar, varom tvist yp­pas, åvägabringa överenskommelse mellan dem, vilkas rätt därav be­röres; och varde, där sådan över­enskommelse träffas, särskild av­handling därom upprättad, av sak­ägarna underskriven samt me­delst synemännens påskrift vitsor­dad. Angår överenskommelsen an­nat än beloppet av sakägare till­kommande   ersättning,   vare   den

Möter ej hinder mot företaget, böra synemännen, efter det sak­ägarna blivit hörda och utredning skett angående de förhållanden, vilka kunna inverka på frågan, sö­ka att i de delar, varom tvist yp­pas, åvägabringa överenskommelse mellan dem, vilkas rätt därav be­röres; och varde, där sådan över­enskommelse träffas, särskild av­handling därom upprättad, av sak­ägarna underskriven samt medelst synemännens påskrift vitsordad. Överenskommelsen vare dock, så-vitt ej är fråga om sakägare till­kommande  ersättning  eller  utfö-

is Senaste lydelse 1920r 459.

Prop. 1974: 83

24

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

dock ej gällande, med mindre den     rande av åtgärd som är ägnad att

av synemännen prövas lämplig.

förebygga eller minska skada, gäl-

lande endast om den av synemän­nen prövas lämplig.

Rör överenskommelsen fastighet, tUlhörig kronan eller aUmän an­stalt, skall den i avseende å kronans eller anstaltens rätt ej gälla, med mindre den godkännes av vederbörande myndighet.

Vad i 21 § tredjefemte styc­kena föreskrives skall jämväl äga tUlämpning.

60 §19 För utrönande av värdet å båtnad för mark genom dess torrlägg­ning, där sådan med företaget avses, skola synemännen med tillämp­ning av de i 7 kap. 22 § stadgade grunder efter undersökning av den mark, varom fråga är, uppskatta marken såväl i dess skick före före­taget som ock i det skick, vari den antages komma efter företagels fullbordan.

Vid uppskattning av båtnad, som genom vattenreglering beredes StrömfaU, skola de i 9 kap. stad­gade grunder beträffande värde­ring av vattenkraft, som skall er­sättas, i tillämpliga delar lända till efterrättelse.

64 §20

Vid  bestämmande  av  sakägare

Vid  bestämmande  av  sakägare

tillkommande  ersättning  för  för-     tUlkommande  ersättning  för  för­lust, skada eller intrång skola sy-     lust, skada eller intrång skola sy­nemännen   iakttaga  de  i   9   kap.     nemännen   iakttaga  de   i  9  kap. stadgade  grunder;   dock  att,  där     stadgade grunder. fråga   uppkommer  om   ersättning medelst    kraftöverföring,    härom skall   gäUa   föreskriften   i   20   §. Skall ersättning utgå med förhöj­ning över värdet, böra värdet och förhöjningen var för sig angivas.

Uppkommer eljest på grund av bestämmelserna i 3, 7 eller 8 kap. vid syneförrättning fråga om ersättning åt delägarna eUer annan för arbete eller dylikt, skall ock sådan fråga prövas av synemännen.

67 §21

Sedan erforderliga sammanträden hållits och alla vid syneförrätt­ningen förefallande frågor blivit utredda, skola synemännen upprätta utlåtande angående företaget.

19     Senaste lydelse 1920r 459.

20

Senaste lydelse 1941r 614.

21

Senaste lydelse 1969r 393.

Prop. 1974:83

25

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Utlåtandet skall innehålla synemännens besked, med angivande av skälen, i de i 6264 §§ eller eljest här ovan omförmälda frågor. Avgift, som omförmäles i 11 kap. 95 §, så ock avgift enligt 2 kap. 10 §, där sådan bör utgå, skola bestämmas i utlåtandet. Lämnas medgivande tUl vattenreglering, varde angivet, om företaget är av beskaffenhet att stad­gandena i 4 kap. om nyprövning och om avgifter därå äga tillämpning; och skall för sådant fall utiåtandet upptaga förslag till dylik avgift.

Skola två eller flera med skilda andelar taga del i företaget, skall ut­låtandet innehålla särskild längd, upptagande såväl den å varje delägare belöpande anparlen i kostnaden för förelaget med noggrant angivande av strömfall eller annan egendom, som med delaktigheten avses, som ock det belopp, vartill kostnaden för företaget beräknats. Skall anlägg­ningskostnaden för viss del av företaget eller kostnaden för skötsel och underhåll fördelas på särskUt sätt, varde det ock tydligt angivet i läng­den. För varje delägare skall anmärkas, huruvida han är sökande till företaget eller på grund av föreskriften i 82 § att anse såsom likställd med sökande, så ock beskaffenheten av båtnad, som må hava lagts tUl grund för delaktigheten, samt det uppskattade värdet av sagda båtnad. Har på grund av bestämmelsen i 7 kap. 28 § eller 8 kap. 18 § räU med­givits delägare att erlägga å honom belöpande bidrag med fördelning å visst antal år, skall ock härom anteckning ske. Beträffande mark som genom företaget vinner torrläggning, skaU längden innehålla uppgift för varje fastighet å markens värde före och efter företaget. Är i avbidan på slutlig uppskattning delaktigheten bestämd på sätt i 61 § sägs, varde anteckning därom gjord.

Innehåller utiåtandet föreskrift

Innehåller utlåtandet föreskrift

om anordnande eller ändrande av

om anordnande eller ändrande av

vattenavlopp genom allmän väg,

vattenavlopp genom allmän väg,

skall, där arbetets utförande ålig-

skall, där arbetets utförande ålig­

ger annan än vägens ägare, tillika

ger annan än vägens ägare, tillika

meddelas beslämmelse, att, innan

meddelas bestämmelse, att, innan

sådant arbete påbörjas, medgivan-

sådant arbete påbörjas, medgivan­

de, som avses i 0 § lagen om all-

de, som avses i 44 § väglagen

märt/!a vflgar, skall inhämtas. Vad

(1971:948), skall inhämtas. Vad

nu sagts om anordnande eller änd-

nu sagts om anordnande eller änd­

rande av vattenavlopp genom all-

rande av vatlenavlopp genom all­

män vag skall äga motsvarande

män väg skall äga motsvarande

tillämpning i fråga om åtgärd till

tillämpning i fråga om åtgärd till

skydd för sådan väg.

skydd för sådan väg.

11 KAP.

17   §22

Till vattenmål hänföras följande målr A. ansökningsmål:

1.

ansökan jämlikt 1 kap. 14 § om bestämmande av ersättning för rätt att laga strömfall i anspråk;

2.

ansökan om prövning jämlikt 2 kap. 20 §, huruvida och under vilka vUlkor byggande i vatten må ske;

22 Senaste lydelse 1969r 396.

Prop. 1974: 83

26

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3.

ansökan om godkännande jämlikt tredje stycket i nyssnämnda lag­rum av verkställt ändrings- eller reparationsarbete å byggnad i vatten;

4.

ansökan om prövning jämlikt 2 kap. 25 § av befintlig vattenbygg­nads laglighet;

5.

ansökan jämlikt 2 kap. 31 § första stycket om meddelande av be­stämmelser rörande hushåUning med vatten;

6.

ansökan jämlikt 2 kap. 34 § om rätt att utriva byggnad i vatten;

7.

ansökan om prövning jämlikt 2 kap. 47 §, huruvida och under vilka villkor grundvattentäkt må anläggas eller nyttjas;

8.

ansökan om prövning jämlikt 2 kap. 53 § av lagligheten av befint­lig grundvattenläkt;

9.

ansökan jämlikt 2 kap. 56 § första stycket om meddelande av be­stämmelser angående den omfattning, i vilken grundvatten må tillgodo­göras vid annan tillhörig grundvattentäkt;

10.

ansökan jämlikt 2 kap. 59 § andra stycket om prövning, under vilka villkor grundvattentäkt må tagas ur bruk;

11.

ansökan jämlikt 3 kap. 11 § om prövning, utan förutgången syneförrältning enligt 10 kap., rörande sättet och villkoren för verk­ställande av valtenreglering, som avses i 3 kap. 1 §, så ock angående delaktigheten i kostnaden för företaget;

12.

ansökan enligt 2 kap. 8 § andra stycket så ock ansökan om be­stämmande av avgift enligt 10 § i nämnda kap.;

13.

ansökan om prövning jäm-

13. ansökan om nyprövning en-likt 4 kap. 1 §, huruvida och i vil-

ligt 4 kap. 5 eller 16 § eller om ken utsträckning skyldighet må

bestämmande av avgift enligt 14 § åläggas ägare av strömfaU att till-

i nämnda kap.;

fiandahåUa kraft åt kringliggande bygd, samt ansökan jämlikt 4 kap. 4 § att komma i åtnjutande av kraft, som på grund av dylikt åläggande skall tillhandahållas, så ock ansökan om nyprövning enligt 4 kap. 5 eller 16 § eller om be­stämmande av avgift enligt 14 § i nämnda kap.;

14.

ansökan jämlikt 5 kap. 2 eller 7 § om inrättande, utvidgande el­ler förbättrande av allmän farled eller om nya eller ändrade föreskrif­ter rörande hushållningen med vattnet eller annat för sjöfartens under­lättande eller tiU förebyggande eller minskande av skada eller om god­kännande av anläggning eller åtgärd för allmän farled;

15.

ansökan jämlikt 6 kap. 12 § om ändrade anordningar med avse­ende å beslutade flottledsarbeten;

16.

ansökan jämlikt 6 kap. 21 § om prövning, utan förutgången syne­förrättning enligt 10 kap., av fråga om anläggning eller åtgärd för be­fintlig allmän flottleds utvidgande eller förbättrande eUer om nya eller ändrade föreskrifter rörande hushållningen med vatten eller annat för flottningens underlättande eller om bestämmelser rörande virkes bark-ning eller fiskeavgift;

17.

ansökan jämlikt 6 kap. 27 § första stycket om avlysande av all­män flottled;

Prop. 1974: 83

27

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

18.

ansökan jämlikt 6 kap. 28 § första stycket om tillåtelse att bort­skaffa flottledsanläggning samt ansökan, utan samband med prövning av fråga om sådan tillåtelse, om övertagande av flottledsanläggning en­ligt tredje stycket nämnda paragraf;

19.

ansökan jämlikt 7 kap. 45 § andra stycket om prövning, utan för-ulgången syneförrättning enligt 10 kap., av fråga rörande valtenavled-nings- eller invallningsföretag, så ock ansökan jämlikt 8 kap. 33 § första stycket om prövning, ulan sådan förrättning, av fråga rörande företag, som avses i 8 kap.;

20.

ansökan om anstånd med fullbordande av företag, vartill med­givande enligt denna lag lämnats, så ock om tillämpning av de i 7 kap. 58 § andra stycket och 59 § saml 8 kap. 36 § andra stycket och 37 § meddelade bestämmelser eller om sådan ny uppskattning, som avses i 69 § här nedan;

21.

ansökan jämlikt 9 kap. 17 §

21. ansökan jämlikt 2 kap. 7 § om överflyttning från en fastighet om överflyttning från en fastighet till en annan av rättighet tiU kraft- till en annan av rätt tUl andels­belopp,   vilket  utgår  i   ersättning     kraft.

för förlorad vattenkraft;

22.    ansökan jämlikt 9 kap. 46 §

om överflyttning från en fastighet

till en annan av rättighet till vat­

ten, vilket skall tillhandahållas i

ersättning för förlust av grundvat­

ten.

B. stämningsmål:

B. stämningsmål:

22. talan jämlikt 2 kap. 6 § fem­te stycket om omprövning av rätts­förhållandet mellan ägare av kraft­anläggning och mottagare av an­delskraft från anläggningen;

23.

talan om borttagande eller ändrande av annan liUhörig byggnad i vatten för uttagande av vattenkraft eller vattnets tillgodogörande an­norledes i industriellt syfte, för vattenreglering, för fiske eller fiskens framkomst, för bevattning, för allmän farled eller för ändamål, som avses i 2 kap. 40 § andra stycket eller 8 kap. 27 §, eller för järnvägsbro eller allmän vägbro, såframt talan grundas därå, att byggnaden icke tillkommit i laga ordning eller icke är av laga beskaffenhet;

24.

talan om ersättning för skada eUer intrång av sådan byggnad i vatten, som under 23 sägs;

25.

talan om ansvar för det sådan byggnad utförts eller ändrats i strid mot stadgande i denna lag eller mot föreskrift, som meddelats i sammanhang med arbetets medgivande, eller för det någon mot stad­gandet i 2 kap. 20 § tredje stycket underlåtit alt söka vattendomstolens godkännande av verkställd ändring å dylik byggnad;

26.

talan jämlikt 2 kap. 24 § om ändrande av byggnad i vatten, var­tUI vattendomstolen meddelat tUlstånd, eller om ändrade föreskrifter rörande hushållningen med vattnet vid sådan byggnad;

27.

talan, beträffande andra företag enligt denna lag än de i 6 kap. avsedda, om ansvar eller skadestånd för hushållning med eller fram­släppande av vattnet i strid mot lag eller givna föreskrifter så ock talan

Prop. 1974:83

n

jämlikt 2 kap. 31 § andra stycket om meddelande av dylika föreskrifter eller ändrande av förut givna sådana i fråga om annan tUlhörig bygg­nad i vatten;

28.

talan, som grundas därå, att den, vilken är skyldig alt underhålla sådan byggnad i vatten, som under 23 sägs, brister i fullgörande av denna skyldighet, eller därå, att någon utan erhåUet medgivande, där sådant erfordras, utriver dylik byggnad;

29.

lalan, som utan samband med ansökningsmål föres jämlikt 2 kap. 23 § om gottgörelse för damm eller annan vattenbyggnad eller om fort­satt tillgodogörande av annan tillhörigt vatten och bestämmande av er­sättning därför, jämlikt 2 kap. 14 § om rätt till intrång å annans fastig­het i vissa avseenden, jämlikt 2 kap. 15 § om rätt att begagna annan tillhörig byggnad i vatten eller jämlikt 2 kap. 16 § om rätt att taga an­nans mark i anspråk till utmål;

30.

talan utan samband med ansöknings- eller underställningsmål om tillämpning av stadgandena i 1 kap. 613 §§;

31.

talan om borttagande eller ändrande av annan tUlhörig gmndvat-tentäkt, som ej är avsedd allenast för viss fastighets förseende med vat­ten till husbehovsförbrukning, eller om förbud mot tillgodogörande av vallen vid sådan grundvatlentäkl, såframt talan grundas därå att grund-valtentäkten icke tillkommit i laga ordning eller icke är av laga beskaf­fenhet eller att vatten vid grundvattentäkten tillgodogöres till större myckenhet än lagligen är tillåten;

32.

talan om ersättning för skada eller intrång av sådan grundvatten­täkt, som under 31 sägs;

33.

talan om ansvar för det sådan grundvattenläkt anlagts eller änd­rats eller nyttjats i strid mot stadgande i denna lag eller mot föreskrift, som med stöd av denna lag meddelats;

34.

talan jämlikt 2 kap. 51 § om ändrande av grandvatlentäkt, vartill vattendomstolen meddelat tUlstånd, eller om ändrade föreskrifter rö­rande tillgodogörande av vatten vid sådan grundvattentäkt;

35.

talan jämlikt 2 kap. 56 § andra stycket om meddelande av före­skrifter rörande tillgodogörande av grundvatten vid annan tUlhörig grundvattentäkt eller ändrande av förut givna sådana föreskrifter;

36.

talan, som utan samband med ansökningsmål föres jämlikt 2 kap. 45 eller 62 § om rätt till intrång å annans fastighet i vissa av­seenden;

37.

talan ulan samband med ansökningsmål om tUlämpning av stad­gandena i 2 kap. 49 och 52 §§;

38.

talan jämlikt 3 kap. 6 § om skyldighet för delägare i reglerings-samfällighet att deltaga i kostnaden för vattenreglering och om beräk­ning av den kostnad, vari sådan delägare har att taga del, så ock talan jämlikt 3 kap. 9 § om skyldighet för den, som av vattenreglering till­skyndas båtnad i annat hänseende än som omförmäles i 3 § av nämnda kap., alt lämna bidrag till förelaget;

39.

talan jämhkt 5 kap. 10 § om vidtagande av sådana anordningar vid allmän farled, som erfordras till förebyggande av skada genom våg­svall eller dylikt;

40.

talan beträffande allmän flottied om vidtagande av sådana an­ordningar eller åtgärder eller meddelande av sådana föreskrifter, som i 6 kap. 17 § första stycket eller 18 § sägs;

41.    talan om borttagande eller ändrande av anläggning eller om rät­

telse i åtgärd,  som skett för allmän flottied,  såframt talan grundas

Prop. 1974: 83

29

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

därå, att anläggnuigen eller åtgärden icke tillkommit i laga ordning el­ler icke är av laga beskaffenhet, så ock talan om ansvar för vidtagande av dylik anläggning eller åtgärd eller för olovligt hushåUande med eller framsläppande av vattnet i allmän flottied;

42.

talan jämlikt 6 kap. 13 § första stycket om förverkande av rätten till flottledsarbetes vidare utförande;

43.

talan jämlikt 7 kap. 29 § om skyldighet för ägare av mark att deltaga i kostnaden för diknings-, vattenavlednings- eller invallnings­företag eller om sådan jämkning av bidragsskyldigheten, som i nämnda lagrum omförmäles, så ock talan jämhkt 7 kap. 41 § andra stycket om bidrag med anledning av båtnad, som genom vattenavledning eller in-vallning liUskyndas allmän flottied;

44.

talan jämlikt 7 kap. 54 § om skyldighet att lösa mark, som ingår i invallningssamfäUighet;

45.

talan som grundas därå, att genom vattenavledning eller invall-ning vattenförhåUandena ändrats i strid mot stadgande i denna lag eller mot föreskrift, som meddelats i samband med arbetets medgivande;

46.

talan om tillämpning av stadgandena i 7 kap. 57 § andra stycket;

51.

talan om tillämpning av stadgandena i 8 kap. 35 § andra stycket.

52.

talan jämlikt 9 kap. 25, 29, 31 eller 42 § om ändrade före­skrifter rörande kraftbelopp, som utgår i ersättning för förlorad vat­tenkraft, samt om ändring i vad förut bestämts angående uttag-nlngskostnadens storlek och dess gällande, så ock talan om förnyad prövning av sådan ständig avgälds belopp, som omförmäles i 9 kap. 23 §;

53.

talan om fördelning av upp­buren penningersättning, varom i 9 kap. 31 § förmäles;

54.

talan om fastställande av vite, som i 9 kap. 37 § sägs, eller om höjning eller sänkning av re­dan bestämt sådant vite;

55.

talan jämlikt 9 kap. 39 § om rätt att åter komma i åtnju­tande av vattenkraft, som ström­fallsägare till följd av företag en­ligt denna lag gått förlustig;

56.

talan jämlikt 9 kap. 46 § om ändring i vad förut bestämts angående vederlag för vatten, som skall tiUhandahållas i ersättning för förlust av grundvatten, eller om rätt att åter komma i åtnfutande av möjlighet att vid egen grund­vattentäkt tillgodogiira vatten;

57.

talan jämlikt 9 kap. 73 § av innehavare av fordran, varför fast

Prop. 1974:83

30

Nuvarande lydelse

egendom häftar, om högre ersätt­ning för egendomen eller för där­ifrån förlorad vattenkraft eller för skada eller intrång därå;

58. talan jämlikt 9 kap. 74 § om rätt att få återlösa fast egen­dom, som på grund av stadgande i denna lag blivit av annan löst.

Föreslagen lydelse

C. besvärsmäl:

59. besvär mol synemäns beslut, varigenom vid syneförrättning enligt 10 kap. jävsinvändning ogUlats, ävensom klagan över synemännens åt­göranden eller utlåtande i fall, då utlåtande ej underställes.

D. underställningsmål:

60. underställning av samt besvär mot utlåtande vid syneförrättning enligt 10 kap. i fall, då underställning av utlåtandet äger rum.

Hurusom, efter anmälan, ersättningsanspråk i vissa fall skola prövas av vattendomstolen, därom stadgas i 68 §.

26 §

Ansökan, som i 77 § 122 sägs, skall göras skriftligen och ingivas till vattenrättsdomaren i det antal exemplar, som finnes nedan för varje fall föreskrivet.

23

Ansökan, som i 77 § 121 sägs, skall göras skriftiigen och ingivas till vattenrättsdomaren i det antal exemplar, som finnes nedan för varje fall föreskrivet.

27

§

5 /;;o/;7.24 Då ansökan göres en­ligt 17 § 21, skall sökanden förete bevis därom, huruvida den fastig­het, varifrån rättigheten till över­förd kraft skall överflyttas, är be­svärad med inteckning, ävensom de överenskommelser, som i ären­det må hava träffats med inleck-ningshavare. Ansökningen skall därjämte innehåUa uppgift ä den plats, dit kraften önskas för fram­tiden överförd, samt vara åtföljd av plan för den erforderliga led­ningens sträckning.

Vad nu sagts skall äga motsva­rande tillämpning beträffande an­sökan enligt 17 % 22 om överflytt­ning av rättighet till vatten.

23     Senaste lydelse 1948r 479.

24     Senaste lydelse 1948r 479.

5 mom. Då ansökan göres enligt 17 § 21, skall sökanden förete be­vis därom, huruvida den fastighet, varifrån rätten till andelskraft skall överflyttas, är besvärad med in­teckning, ävensom de överenskom­melser, som i ärendet må hava träffats med inteckningshavare.

Prop. 1974: 83

31

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

32 §25

Äro ansökningshandlingarna fullständiga, eller varder vad därutinnan brister inom förelagd tid fullgjort, skall vattenrätisdomaren skyndsamt inhämta nödiga upplysningar för bestämmande av det eller de ställen, där handlingarna efter ty nedan sägs skola hållas för parterna tillgäng­liga, samt därefter om ansökningen utfärda kungörelse.

Kungörelsen skaU innehålla

dels tUlkännagivander

att, intill dess frågan blivit slutligen prövad, ett exemplar av ansök­ningshandlingarna skall för dem, som önska taga del därav, finnas till­gängligt å viss för parterna välbelägen plats hos tjänsteman, kommunal befattningshavare eller pålitiig enskild person eller, där ansökningen an­går företag, som berör två eller flera län eller eljest ett vidsträckt om­råde, å flera dylika ställen;

att, därest i målet avgivas erinringar eller påminnelser, varom i 39 § förmäles, eller sådant utiåtande, som i 45 § sägs, jämväl dessa hand­lingar skola hållas tUlgängliga på förat angivna ställe eller stäUen;

alt även handhngar, som ingivits vid sammanträde för muntlig för­beredelse eller vid vattendomstolens sammanträde, de vid dessa sam­manträden förda protokoUen samt vattendomstolens utslag skola där­städes i avskrift vara för parterna att tillgå; samt

alt kaUelser och andra meddelanden tiU parterna, under det målet är anhängigt vid vattendomstolen, skola, där de icke röra allenast sökan­den eller ock särskUl tillslällas den eller dem, till vilka de äro riktade, ske på det sätt, att de genom vattenrättsdomarens försorg införas i viss eller vissa tidningar inom orten och hållas tillgängliga så som nyss är sagt;

dels erinran om innehållet i 38 och 53 §§ jämte besked om den tid, inom vilken erinringar enligt 38 § skola ingivas;

dels ock erinran om vad i 65 § stadgas om sakägares rätt till gott­görelse för kostnader saml, i tillämpliga fall, om föreskriften i 35 § 1 mom. andra stycket andra punkten rörande förordnande av särskilt biträde.

I mål, som avses i 17 § 113,

I mål, som avses i 17 § 113,

18, 19, 21 och 22, skola i kungö-

18, 19 och 21, skola i kungörelsen

relsen de fastigheter, om vilka

de fastigheter, om vilka uppgift

uppgift skall lämnas i ansökning-

skall lämnas i ansökningen, namn­

en, namngivas eller, i den mån det

givas eller, i den mån det kan ske

kan ske på oförtydbart sätt, ut-

på oförtydbart sätt, utmärkas me-

märkas medelst gemensam geogra-

delst gemensam geografisk eller

fisk eller annan beteckning, var-

annan beteckning, varjämte, där

jämte, där sökanden vill med till-

sökanden vill med tillärnad bygg-

ärnad byggnad tUlgodogöra sig

nad tillgodogöra sig annan tUlhö-

annan tillhörig vattenkraft, sär-

rig vattenkraft, särskUd uppgift

skild uppgift därom skall lämnas,

därom skall lämnas. I mål, som

I mål, som avses i 17 § 14, 15 och

avses i 17 § 14, 15 och 16, skall i

16, skall i kungörelsen uppgivas,

kungörelsen uppgivas, vilka be-

vUka bebyggda strömfall eller med

byggda strömfall eller med fast

fast fiskebyggnad försedda fisken

fiskebyggnad  försedda  fisken  sa-

25 Senaste lydelse 1961r 548.

Prop. 1974: 83

32

Föreslagen lydelse

ken må angå, så ock, då ansök­ningen avser utförande eller god­kännande av visst arbete, å vUken fastighet arbetet skaU utföras eller är utfört.

Nuvarande lydelse

saken må angå, så ock, då ansök­ningen avser utförande eller god­kännande av visst arbete, å vilken fastighet arbetet skall utföras eller är utfört.

Innefattar ansökan om tUlstånd till utnyttjande av samfällt ström­fall så, som i 2 kap. 7 § sägs, till­lika inbjudan till övriga delägare att deltaga i företaget, skall i kun­görelsen, med omförmälan av sist­nämnda förhåUande, jämväl inta­gas föreläggande för delägare, som vill begagna sig av inbjudningen, att tillkännagiva detta i den ord­ning och inom den tid, som är fö­relagd för bestridande av ansök-itingen eller framställande av in­vändningar i fråga om företaget, vid äventyr att den, som underlå­ter detta, skall hava försuttit sin rätt att bliva delaktig i företaget.

Om kungörelsens innehåU i fall, som avses i 61 § första stycket, gäUe vad där finnes stadgat.

Är fråga om ansökan, varom i 17 § 15 och 20 förmäles, skall kungö­relse enligt denna § eller 61 § första stycket utfärdas allenast, då valten-rättsdomaren prövar det nödigt. Utfärdas ej sådan kungörelse, skall dock tiden och stället för vattendomstolens sammanträde sist å tjugu-första dagen förut kungöras på sätt i 33 § första stycket sägs.

Huruledes mål i visst fall må kunna behandlas utan förutgången kungörelse, därom stadgas i 61 § andra stycket.

33 §26

Kungörelse, som i 32 § sägs, skall genom vattenrättsdomarens för­sorg inom tio dagar införas i en eller flera av ortens tidningar så ock, där fråga ej allenast är om företag enligt 7 eller 8 kap., i allmänna tid­ningarna. Ett exemplar av kungörelsen skall tillika med ett exemplar av ansökningshandlingarna ofördröjligen sändas till det eller de ställen som i kungörelsen angivits.

Vattenrätisdomaren skall där­jämte, såframt i målet är fråga om ansökan enligt 17 § 1, 2, 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 14, 15, 16 eller 19, utan dröjsmål i brev eller brev­kort å posten avlämna underrät­telse om kungörelsens innehåU till envar i ansökningen uppgiven eller eljest för honom känd ägare av fastighet, som i kungörelsen om­förmäles, så ock till de kända nytt-

Vattenrätisdomaren skall där­jämte, såframt i målet är fråga om ansökan enligt 17 § 1, 2, 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 14, 15, 16 eUer 19, utan dröjsmål i betalt öppet brev eller brevkort å posten av­lämna underrättelse om kungörel­sens innehåll tUl envar i ansök­ningen uppgiven eller eljest för ho­nom känd ägare av fastighet, som i kungörelsen omförmäles, så ock

26 Senaste lydelse 1961 r 548.

Prop. 1974:83

33

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

till de kända nytljanderällshavare, janderättshavare, vilkas rätt berö-

vilkas rätt beröres i saken. Under- res i saken. Underrättelsen skall

rättelsen skall adresseras till den adresseras tUl den faslighet, var-

fastighet, varom fråga är, såvitt ej om fråga är, såvitt ej säker kun-

säker kunskap vinnes om annan skåp vinnes om annan adress inom

adress inom landet för mottaga- landet för mottagaren. Varder ef-

ren. Varder efter ty i 37 § sägs ter ty i 37 § sägs kungörelsen del­

kungörelsen delgiven viss sakäga- given viss sakägare, erfordras ej

re, erfordras ej underrättelse, som underrättelse, som nu sagts, till

nu sagts, till sådan sakägare.

sådan sakägare.

Där sakägare, som i andra stycket sägs, varder för vattenrättsdoma­ren känd först efter underrättelsernas utsändande, skall vattenrättsdo­maren ofördröjligen på ovannämnda sätt meddela sådan sakägare un­derrättelse om målet så ock om vad han för sin rätts bevakande må hava att iakttaga. Befinnes underrättelse, som blivit å posten avlämnad, hava försetts med oriktig adress, och vinnes upplysning om mottaga­rens rätta adress, eller finnes sakägare, tUl vilken underrättelse efter ty ovan sägs bort sändas, hava förbigåtts, vare lag samma. Ej må dock målets handläggning och avgörande uppehållas av anledning, som nu sagts.

Är jord eller annan fast egendom, som saken angår, samfälld för helt skifteslag eller eljest för flera fastigheter, erfordras ej underrättelse, varom ovan förmäles, till de särskUda delägarna i den samfällda egen­domen. Finnes för denna känd styrelse, varde styrelsen på nämnda sätt underrättad.

Ägare av faslighet, som saken angår, vare pliktig alt till vattenrätts-domaren eller vattendomstolen uppgiva innehavare av nyttjanderätt tUl fastigheten, där dennes rätt beröres av saken. Underlåter han det, och uppstår skada för nytljanderällshavare, som saknat kännedom därom, att företaget eller åtgärden angår fastigheten, skall ägaren, där han visas hava ägt dylik kännedom, hålla nyttjanderättshavaren skadeslös. Erinran härom varde införd i den kallelse, som enligt denna § tillsän­des fastighetens ägare.

35 §

3 mom.~ I mål,  som  avses i

3 mom. 1 mål, som avses i 17 §

17 § 211, 18 och 19, ävensom 211, 18 och 19, ävensom i mål, i mål, som anhängiggjorts genom som anhängiggjorts genom ansö-ansökan enligt 2 kap. 8 § andra kan enligt 2 kap. 8 § andra styc-stycket samt 4 kap. 1 § sista styc- ket samt 4 kap. 14 § andra och ket och IA § andra och femte femte styckena, må kommun föra styckena, må kommun föra talan talan för tillgodoseende av allmän-för tillgodoseende av allmänna in- na intressen inom orten. Om så-tressen inom orten. Om sådan ta- dan talan skall kommunen snarast lan skall kommunen snarast un- underrätta kammarkollegiet, derrätta kammarkollegiet.

I mål, som avses i första stycket, skall vatlenrättsdomaren ulan dröjsmål översända kungörelsen till vederbörande kommun. Är fråga om ansökan om tillstånd att tillgodogöra grundvatten, skall kungörelsen städse tUlställas kommun, inom vars område tiUgången på grundvatten kan påverkas.

27 Senaste lydelse 1971: 531. 3   Riksdagen 1974.1 saml Nr 83

Prop. 1974:83

34

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

37 §28

Kan inverkan ske på kanal- eller slussanläggning, skall kungörelsen delgivas anläggningens ägare eller styrelsen för densamma på sätt, som för delgivande av stämning i tvistemål är stadgal. Lag samma vare be­träffande känd förvaltning eller slyrelse för annan allmän farled eller vattenregleringsföretag eller flottningsstyrelse för allmän flottied eller syssloman eller styrelse för torrläggningsförelag eller företag enligt 8 kap., där det företag, varom i målet är fråga, berör led eller företag, som nu nämnts.

Är fråga att genom tillärnad byggnad taga i anspråk av annan till­godogjord vattenkraft, skall kungörelsen på sätt förut sagts delgivas ägaren av den anläggning, där kraften tillgodogöres.

Vad i andra stycket är stadgat skall äga motsvarande tiUämpning, där fråga är om meddelande av bestämmelser angående den omfatt­ning, i vilken vatten må tiUgodogöras vid annans grundvattenläkt.

Där fråga är om ansökan, som

Där fråga är om ansökan, som

i 17 § 21 avses, skall kungörelsen

i 17 § 21 avses, skall kungörelsen

delgivas ägaren av det strömfall,

delgivas ägaren av det strömfall,

från vilket kraftbelopp, varom

från vilket andelskraft tillhanda-

fråga är, tillhandahålles. Vad nu

hålles. Vad nu sagts äge motsva-

sagts äge motsvarande tUlämpning

rande tUlämpning beträffande an-

beträffande ansökan enligt 17 § 13.

sökan enligt 17 § 13.

Ansökan, som i 17 § 12 avses, skaU, där ansökningen ej göres av byggnadens ägare, delgivas denne.

Är fråga om ansökan, som i 17 § 22 avses, skall kungörelsen delgivas ägaren av den grundvat­tentukt, från vilken vatten, varom fråga är, tillhandahålles.

Skall delgivning ske genom sökandens försorg, äge vad i 32 kap. 2 § rättegångsbalken är stadgat om stämning motsvarande tUlämpning; vad där sägs om rätten skall avse vattenrättsdomaren. Förklaras ansök­ningen i anledning av underlåten delgivning förfallen, skall bevis därom med de skäl vara beslutet gmndas, tecknas å ett exemplar av ansök­ningen. Tillkännagivande om beslutet skall lämnas partema i, den för kallelser till dem stadgade ordning.

48

§.

För alt lämna vederbörande

För att lämna vederbörande

kommuner, trafikanter och andra

kommuner, trafikanter och andra

tillfälle att yttra sig angående den

tillfälle att yttra sig angående den

inverkan företag eller åtgärd, var-

inverkan företag eller åtgärd, var­

om i målet är fråga, kan medföra

om i målet är fråga, kan medföra

å allmän samfärdsel eller flottning

å allmän samfärdsel eller flottning

eller eljest å allmänna intressen

eller eljest å allmänna intressen

saml om vidtagande av åtgärder

saml om vidtagande av åtgärder

för tiUgodoseende av dylika intres-

för tillgodoseende av dylika in­

sen eller angående ärende, som i

tressen förordne valtenrättsdoma-

2S Senaste lydelse 1964: 110.

Prop. 1974:83

35

Föreslagen lydelse

ren, där sådant prövas lämpligt, alt särskilda sammanträden skola hållas i sammanhang med under­sökning, som i 45 § sägs, eller ock i annan ordning.

Nuvarande lydelse

41 § sägs, förordne vattenrättsdo­maren, där sådant prövas lämp­ligt, att särskilda sammanträden skola hållas i sammanhang med undersökning, som i 45 § sägs, el­ler ock i annan ordning.

För anordnandet av sådana sammanträden äge vattenrättsdomaren, där det finnes lämpligt, påkalla Konimgens befallningshavandes biträde.

60 §29 

Finner vattendomstolen anledning antaga, att företag eller åtgärd, som i målet avses, har vidsträcktare verkningar än i ansökningen upp­givits, skall tUlfälle lämnas tillstädesvarande parter att yttra sig där­över. Finnes antagandet grandat, ålägge domstolen, ändå att särskUt yrkande ej framställes, sökanden att gälda den ökade ersättning, som därav må föranledas.

I mål rörande företag enligt 6 kap. skall vattendomstolen, ändå att yrkande därom ej göres, ingå i prövning av, huruvida och till vad belopp ersättning för skada och in­trång genom anläggning eller åt­gärd för företaget bör till veder­börande utgå, allt i den mån ej sådan prövning må jämlikt 9 kap. 47 § göras beroende på särskild talan.

I mål rörande företag enligt 6 kap. skall vattendomstolen, ändå att yrkande därom ej göres, ingå i prövning av, huruvida och till vad belopp ersättning för skada och in­trång genom anläggning eller åt­gärd för företaget bör till veder­börande utgå, allt i den mån ej så­dan prövning må jämlikt 9 kap. 3 § göres beroende på särskild ta­lan.

Där i andra mål på yrkande av någon part uppskattningen av honom tillkommande ersättning finnes böra sältas högre än sökanden föresla­git, må domstolen jämväl beträffande andra parter vidtaga sådan jämkning i ersättningsbelopp, som må erfordras för vinnande av likfor­mighet i uppskattningen. Ej må i dessa mål ersättning sättas lägre än sökanden i ansökningen föreslagit.

Har särskild uppgörelse träffats, må ersättning ej på grund av före­skrifterna i denna § bestämmas annorlunda än sålunda blivit av­talat, dock .må i mål rörande före­tag enligt 6 kap. uppgörelse, som nu sagts, icke fastställas, därest den finnes innehålla villkor, som är oförenligt med flottiedens in­tresse eller länder de flottande tUl men.

Har särskild uppgörelse träffats, må ersättning ej på grund av fö­reskrifterna i förstatredje styc­kena bestämmas annorlunda än sålunda blivit avtalat, dock må i mål rörande företag enligt 6 kap. uppgörelse, som nu sagts, icke fastställas, därest den finnes inne­hålla villkor, som är oförenligt med flottledens intresse eUer län­der de flottande till men.

Besväras fastighet av bevUjad el­ler sökt inteckning, må löseskilling och intrångsersättning, oavsett vad den ersättningsberättigade har be-

29 Senaste lydelse 1964:110.

Prop. 1974:83

36

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

gärt, ej sättas lägre än som föran­ledes av 9 kap., om det icke är väsentUgen utan betydelse för borgenärernas rätt.

Äro parterna överens om stor­leken av löseskilling eller intrångs­ersättning, får domstolen meddela dom i enlighet därmed, om med­givande lämnats av samtliga borge­närer som hava panträtt i fastig­heten. Besväras fastigheten av ge­mensam inteckning, fordras dess­utom de medgivanden från fastig­hetsägare och fordringshavare som i 22 kap. 11 § fordabalken före­skrivas för relaxation. Medgivan­de fordras dock ej av den för vars rätt domstolens avgörande är vä­sentligen utan betydelse.

Vad .som föreskrives i sjätte stycket äger motsvarande tillämp­ning i fråga om överenskommelse om att ersättning skall utgå på an­nat sätt än i pengar eller om ut­förande av åtgärd som är ägnad att förebygga eller minska skada.

1 fråga om grundvattenläkt skall vattendomstolen, ändå att yrkande därom ej göres, ingå i prövning, humvida förbehåll, varom i 2 kap. 49 § sägs, erfordras.

61   §30

Där mål finnes behörigen kunna

Där mål finnes behörigen kun-

utredas utan skriftväxling mellan

na utredas utan skriftväxling mel-

parterna, äge vattenrättsdomaren

lan parterna, äge vattenrättsdoma-

i kungörelse genast utsätta viss tid,

ren i kungörelse genast utsätta

minst tre veckor efter kungörelsens

viss tid, minst tre veckor efter kun-

utfärdande, och viss ort för målets

görelsens utfärdande, och viss ort

handläggning inför vattendomsto-

för målets handläggning inför val­

len; och skaU beträffande sådant

lendomslolen; och skall beträffan-

mål i tUlämpliga delar gälla vad i

de sådant mål i tillämpliga delar

32 § tredje stycket, 3337 och 41

gälla vad i 32 § tredje stycket, 33

58 §§ samt 60 § föreskrivits.

--37 och 4258 §§ samt 60 § fö­

reskrivits.

Är mål av beskaffenhet, att det synes lämpligen kunna avgöras med bindande verkan allenast mot viss eUer vissa sakägare, som uteslutande eller huvudsakligen av dess utgång äro beroende, och deras rättsinne­havare, må vattenrättsdomaren kunna förordna, att målet utan kungö­relse skall behandlas enhgt de för stämningsmål i 7584 §§ stadgade regler.

30 Senaste lydelse 1919r 425.

Prop. 1974: 83

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

37

62 §

1 mom. Där genom vattendom­stols utslag lämnas medgivande att bygga i vatten, skall utslaget inne­hålla noggranna bestämmelser om byggnadens läge och konstmktion, om den ersättning, som skall till följd av företaget utgå, i den mån ej prövning därav jämlikt 9 kap. 3 § göres beroende på särskild ta­lan eller beslämmelser därom sko­la träffas i den för expropriation stadgade ordning, samt om de vill­kor i övrigt, som må vara behöv­liga för tillgodoseende av allmän och enskild rätt, så ock, i den mån det prövas erforderligt, innefatta bestämmelse om vattenmärke eller andra föreskrifter om hushållning­en med och framsläppande av vattnet såväl efter byggnadens full­bordan som under byggnadstiden.

1

mom?' Där genom vatten­domstols utslag länmas medgivan­de att bygga i vatten, skall utslaget innehålla noggranna bestämmelser om byggnadens läge och konstmk­tion, om den ersättning, som skall till följd av företaget utgå, i den mån ej prövning därav jämlikt 9 kap. 47 § göres beroende på sär­skild talan eller bestämmelser där­om skola träffas i den för expro­priation stadgade ordning, samt om de vUlkor i övrigt, som må vara behövliga för tillgodoseende av allmän och enskild rätt, så ock, i den mån det prövas erforderligt, innefatta bestämmelse om vatten­märke eller andra föreskrifter om hushållningen med och framsläp­pande av vattnet såväl efler bygg­nadens fullbordan som under byggnadstiden.

2

mom.32 Är fråga om byggnad för vattnets tiUgodogörande, skall utslaget angiva, med vilken fastighet rätten till tillgodogörandet skall för framtiden vara förenad. Denna fastighet (strömfallsfastigheten) bör, där så lämpligen kan ske, omfatta allenast den sökanden tillhöriga mark, som upptages av byggnaden och därmed förenade anläggningar, jämte den del av vattenområdet, som sökanden äger. Vattenrättsdomaren bör förty, när omständigheterna därtill föranleda, tiUse att, såvitt möjhgt, en till strömfallsfaslighet lämpad fastighet varder under målets hand­läggning bildad.

Utslaget skall jämväl angiva, i vad mån tillgodogörandet medgivits på grund av äganderätt eller av annan grund, samt, där med byggna­den avses tillgodogörande allenast av en del av det framrinnande vatt­net, huruvida utslaget vilar på antagande att jämväl vattnet i övrigt i strömfallet eller den del därav, vars fallhöjd tages i anspråk, eller den sida av strömfallet, om vars tillgodogörande är fråga, tillhör fastighet, för vilken sökanden såsom ägare fört talan i målet.

I utslag, varigenom medgivande lämnas till byggnad för utnyttjan­de av vattenkraft, varde vidare an­givet, huruvida byggnaden är av beskaffenhet, att de i 4 kap. med­delade bestämmelserna om skyl­dighet för byggnadens ägare att tUlhandahålla kraft åt kringliggan-

31

Senaste lydelse 1919r 425.

32

Senaste lydelse 1919r 425.

I utslag, varigenom medgivande lämnas till byggnad för utnyttjan­de av vattenkraft, varde vidare an­givet, huruvida byggnaden är av beskaffenhet, att de i 4 kap. med­delade bestämmelserna om ny­prövning och lösningsrätt för kro­nan därå äga tillämpning.

Prop. 1974:83

38

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

de bygd ävensom angående ny­prövning och lösningsrätt för kro­nan därå äga tillämpning.

3 mom. Vad i 1 mom. stadgats skall i tUlämpliga delar lända till efterrättelse beträffande vallendomstols utslag i andra ansökningsmål.

I mål rörande grundvattentäkt skall, såframt medgivande att vid grundvatlenläkten tillgodogöra grundvatten lämnas, utslaget tilli­ka, där det kan anses erforderligt, angiva fastighet, med vilken rätten till tillgodogörandet skall för fram­tiden vara förenad (vattentäktsfas­tighet). Vattenrättsdomaren bör fördenskull, när omständighetema därtill föranleda, i mål, som nu nämnts, tillse alt, såvitt möjligt, en för ändamålet lämpad fastighet varder under målets handläggning bildad.

I mål rörande grandvatlentäkt skall, såframt medgivande att vid grundvattentäkten tUlgodogöra grundvatten lämnas, utslaget tiUi­ka, där ersättning skall utgå ge­nom tillhandahållande av vatten eUer det eljest kan anses erforder­ligt, angiva fastighet, med vilken rätten till tUlgodogörandet skall för framtiden vara förenad (vat­tentäktsfastighet). Vattenrättsdo­maren bör fördenskull, när om­ständigheterna därtiU föranleda, i mål, som nu nämnts, tillse att, så­vitt möjligt, en för ändamålet läm­pad fastighet varder under målets handläggning bUdad.

I utslag, varigenom lämnas medgivande till utförande av vattenregle­ring, varde angivet, om regleringsföretaget är av beskaffenhet, att stad­gandena i 4 kap. om nyprövning och om avgifter därå äga tillämpning. I fråga om meddelande av bestämmelser rörande delaktighet i företag, som nu sagts, eller företag enligt 7 eller 8 kap. skola i tiUämpliga delar gälla föreskrifterna i 10 kap. 67 §.

75 I»*

Vill någon mot annan föra ta­lan, som i 17 § 2358 avses, skall han hos vattenrättsdomaren göra skriftlig ansökan om stämning å svaranden.

Vill någon mot annan föra ta­lan, som i 77 § 2246 samt 51 avses, skall han hos vattenrättsdo­maren göra skriftlig ansökan om stämning å svaranden.

81 §3

Vad i 4245 §§, 49 § första stycket, 50 § första slyckel, 52 §, 55 § första stycket, 56 § första stycket, 57, 58, 64, 67, 7072 §§, 73 § första, tredje och fjärde styc­kena samt 74 § stadgas beträffan­de ansökningsmål skall, där ej an­nat framgår av vad nedan i denna § sägs, äga motsvarande tillämp­ning i fråga om stämningsmål.

33      Senaste lydelse 1964r 110.

34      Senaste lydelse 1948r 479.

35      Senaste lydelse 1971r 531.

Vad i 4245 §§, 49 § första 

stycket, 50 § första stycket, 52 §, 55 § första stycket, 56 § första stycket, 57 och 58 §§, 60 § femte sjunde styckena, 64, 67, 70 72 §§ samt 73 § första, tredje och fjärde styckena stadgas beträffan­de ansökningsmål skall, där ej an­nat framgår av vad nedan i denna § sägs, äga motsvarande tillämp­ning i fråga om stämningsmål.

Prop. 1974: 83

39

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

I mål enligt 17 § 29 eher 36, vUket avser arbete tiU förebyggande el­ler avhjälpande av skada eller olägenhet till följd av företag enligt den­na lag, skola jämväl bestämmelserna i 46 § äga motsvarande tillämp­ning.

Utlåtande, som i 45 § sägs, skall hållas för parterna tillgängligt å vat-tenrältsdomarens tjänsterum.

I de fall, då enligt vad för ansökningsmål finnes föreskrivet parterna skola erhålla besked i den för kallelser till dem i 32 § bestämda ord­ning, skall i stämningsmål med avseende å sättet för meddelande av sådant besked i stället lända till efterrättelse vad om delgivning är stadgat.

92 §3

Vad i 29 § andra stycket, 39 41 §§, 56 § första stycket, 60 § första, andra och fjärde styckena, 7072 §§, 73 § första, tredje och fjärde styckena samt 74 § stadgas beträffande ansökningsmål skall äga motsvarande tillämpning å un-derstäUningsmål ävensom i till­lämpliga delar å besvärsmål vid vattendomstolen, 60 § dock med iakttagande av bestämmelserna i 3 kap. 11 §, 6 kap. 3 § 1 mom. samt 7 kap. 45 och 55 §§.

Vad i 29 § andra stycket, 39 och 40 §§, 56 § första stycket, 60 § första, andra och fjärdesjunde styckena, 7072 §§ samt 73 § första, tredje och fjärde styckena stadgas beträffande ansökningsmål skall äga motsvarande tillämpning å underställningsmål ävensom i tUlämpliga delar å besvärsmål vid vattendomstolen, 60 § dock med iakttagande av bestämmelserna i 3 kap. 11 §, 6 kap. 3 § 1 mom. samt 7 kap. 45 och 55 §§.

Bestämmelserna i 4245, 48, 49 §§, 50 § första stycket, 52, 54, 55, 5759, 6264, 66 och 67 §§ skola i tiUämpliga delar gälla besvärsmål vid vattendomstolen och underställningsmål.

97 § 1 moin.~ Sökande i ansökningsmål vare pliktig att förskjular

sker genom sökandens försorg;

ersättning för sådana utgifter för sammanträde, varom i 11 § för­mäles;

gottgörelse åt person, som jämlikt 35 § 1 mom. särskilt förordnats alt biträda sakägarna i målet;

gottgörelse åt sakkunnig, som tiUkaUas av vattenrätisdomaren eller vattendomstolen, så ock annan ersättning eller kostnad i anledning av

kostnaden för sådana kungörel­ser och underrättelser i målet, vil­ka det åligger vattenrättsdoniaren att offentliggöra eller avsända, så ock för handlingarnas tillhanda­hållande, såsom i 32 § sägs, där särskild utgift härför ifrågakom­mer, ävensom för handlingars del­givning i fall, då delgivningen ej

kostnaden för sådana kungörel­ser i målet, vilka det åligger vat­lenrättsdomaren att offentliggöra, så ock för handlingarnas tillhan­dahållande, såsom i 32 § sägs, där särskUd utgift härför ifrågakom­mer, ävensom för handlingars del­givning i fall, då delgivningen ej sker genom sökandens försorg;

30 Senaste lydelse 1971r 531. 37 Senaste lydelse 1961 r 548.

Prop. 1974:83

40

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

förhör med vittnen eller annan bevisning, varom vattenrättsdomaren eller vattendomstolen självmant föranstaltar; samt

ersättning för undersökning enligt 45 § 1 mom.

Vad nu sagts beträffande sökande i ansökningsmål äge motsvarande tillämpning i avseende å kärande i slämningsmål samt å klagande i be­svärs- och underställningsmål, i den mån kostnaden förorsakats av hans besvär.

Där i underställningsmål kostnad, som nu nämnts, är av nöden, vare om dess förskjutande lag, som i 10 kap. 30 och 79 §§ sägs, i den mån ej kostnaden efter ty nyss sagts skall förskjutas av klagande.

Huruvida kostnad, som någon sålunda förpliktas att gälda, skall helt eller delvis gottgöras honom av annan part, varde avgjort enligt de rörande rättegångskostnader i vattenmål gällande regler.

106 §38

Bestämmelserna i 43 och 44 §§,

Bestämmelsema i 43 och 44 §§,

45 § 1 mom. samt 57, 58, 6264,

45 § 1 mom. samt 57 och 58 §§,

66, 67 och 97 §§ skola i tillämpli-

60 § femtesjunde styckena, 62

ga delar gälla om vattenöverdom-

64, 66, 67 och 97 §§ skola i till­

stolen och måls behandling där-

lämpliga delar gälla om vatten-

slädes,

överdomstolen och måls behand­

ling därstädes.

Vattenöverdomstolen må, där så finnes lämpligt, uppdraga åt vatten­rättsråd att verkställa undersökning å stället. Finnes önskvärt, att lag­faren ledamot är närvarande vid undersökningen, äge vattenöverdom­stolen förordna härom. I fråga om undersökning, som nu sagts, skall vad i 45 § 2 mom. stadgas äga motsvarande tillämpning.

Då på grund av bestämmelserna i första stycket stadgandena i 97 § 1 mom. tillämpas å mål i vattenöverdomstolen, skall vad där föreskri­ves om sökande, kärande eller klagande avse den, som i vattenöverdom­stolen fullföljt talan.

Med avseende å gottgörelse åt sakkunnig, som tUlkallats av vatten­överdomstolen, samt ersättning för sådan på uppdrag av vattenöver­domstolen hållen undersökning, som avses i 45 § 1 mom., äge domsto­len, efter vad med hänsyn till omständigheterna finnes skäligt, förord­na, att kostnaden skall förskjutas av allmänna medel och gäldas av statsverket.

I mål som avses i 17 § 111 skall, med tiUämpning i övrigt av 18 kap. rättegångsbalken, gälla alt sökanden, där ej annat föranledes av 18 kap. 6 och 8 §§ samma balk, städse själv skall vidkännas sina kost­nader i vattenöverdomstolen, så ock kostnad som åsamkas motpart ge­nom att sökanden fullföljt talan.

14 KAP.

3 § I allt, varom denna lag innehåller bestämmelse, vare kronan likställd med enskUd person, där ej för särskilt fall finnes annorlunda stadgat.

3S Senaste lydelse 1969: 264.

Prop. 1974:83

41

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

ICronan vare fri från skyldighet

Kronan, komnmn, landstings-

alt ställa säkerhet, där sådan eljest

kommun och kommunalförbund

är föreskriven.

behöva ej ställa säkerhet.

1.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1974.

2.

I mål som anhängiggjorts före ikraftträdandet skaU äldre lag till-lämpas. Vattendomstolen får dock meddela beslut om andelskraft enligt 2 kap. 6 § i dess nya lydelse.

3.

Har förrättningsman förordnäts före ikraftträdandet, skall äldre lag tillämpas vid förrättningen.

4.

Har enligt 4 kap. 13 §§ äldre lag ägare av valtenkraftanläggning ålagts skyldighet att tillhandahålla kraft åt kringliggande bygd, skall ansökan att enligt 4 kap. 4 § äldre lag komma i åtnjutande av kraft som skall tillhandahållas ha inkommit till vattendomstolen senast den 30 juni 1976 och skall i fråga om ärendets handläggning äldre bestäm­melser alltjämt gälla. Om sådan talan ej har väckts inom nu föreskri­ven tid, skall frågan om tillämpning beträffande anläggningen av be­stämmelserna i sistnämnda lagrum anses förfallen.

5.

I fråga om ersättning som enligt äldre lag bestämts alt utgå genom tillhandahållande av vatten äger äldre bestämmelser fortfarande till-lämpning.

6.

I fråga om ersättning som enligt äldre lag bestämls att utgå ge­nom överföring av kraft äger äldre bestämmelser fortfarande tiUämp­ning.

På talan av part får vattendomstolen bestämma att rättighet till över­föring av kraft som nu avses skall avlösas mot ersättning i pengar, om detta icke medför betydande olägenhet för motpart. För sådan talan gäller bestämmelserna om talan som avses i 11 kap. 17 § 22 i dess nya lydelse i tillämpliga delar. Vattendomstolen bestämmer dag då skyldig­heten att fullgöra kraftöverföringen upphör. Ersättningsgivaren skall dessförinnan ha betalat föreskriven penningersättning. I fråga om sådan ersättning gäller i övrigt bestämmelserna i 9 kap. i dess nya lydelse i tillämpliga delar.

7.

Löseskilling och intrångsersättning för fastighet som innehas med fideikommissrätt får icke sättas lägre än som föranledes av 9 kap. i dess nya lydelse. Ersättning som nämnts nu och som tUlkommer inne­havaren av fideikommissegendomen skall alltid nedsättas hos länssty­relsen och får icke utbetalas, innan Kungl. Maj:t eller myndighet som Kungl. Maj:t bestämmer har förordnat hur det skall förfaras med er­sättningen.

8.

Bestämmelserna i 9 kap. 6 § i dess nya lydelse gäller ej värdeök­ning som inträffat före utgången av juni 1971.

Prop. 1974:83

42

2    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1919: 426) om flottning i allmän flottled

Härigenom förordnas att 13 § lagen (1919: 426) om flottning i all­män flottled skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

13 §1 Finnes flottningsskada bliva så stadigvarande, att värdet därå kan genom uppskattning på förhand utrönas, skall, om ersättningstagaren påstår det, ersättningen på förhand bestämmas att utgå vare sig i årlig avgift under hela den tid flottning kommer att fortgå eller ock på en gång, allt efter ty skähgt prövas. Ej må, ändå att parterna må vara ense om visst belopp, ersättningen bestämmas tiU högre belopp än som kan anses skäligt.

Vad i 9 kap. 5457 samt 68

Vad i 9 kap. vattenlagen (1918:

71 §§ vattenlagen stadgas beträf-

523) stadgas beträffande ersätt-

fande ersättnings nedsättande i

nings nedsättande i vissa fall samt

vissa fall samt Kungl. Maj:ts be-

länsstyrelsens befattning med ned-

fallningshavandes befattning med

satta ersättningsmedel och om an-

nedsatta ersättningsmedel och om

mälan i vissa fall till vederböran-

anmälan i vissa fall till vederbö-

de domstol skall äga motsvaran-

rande domstol skall äga motsva-

de tillämpning i fråga om ersätt-

rande tillämpning i fråga om er-

ning för flottningsskada, som bli-

sättning för flottningsskada, som

vit på förhand bestämd att utgå

blivit på förhand bestämd att utgå

på en gång. I samband därmed

på en gång. I samband därmed alt

att ersättning enligt denna § be-

ersättning enligt denna § bestäm-

stämmes, skola skiljemännen giva

mes, skola skUjemännen giva till-

tillkänna, om och i vilken mån

känna, om och i vilken mån ned-

nedsättning därav skall ske.

sättning därav skall ske.

Beslut, varigenom ersättning bestämmes på förhand, vare, sedan be­slutet vunnit laga kraft, gällande jämväl mot framtida ägare och inne­havare av fastighet, som beröres av beslutet. Om insändande till vat­tendomstolen, för anteckning i vattenboken, av beslut, varom nu är fråga, förordnar Konungen.

Hurusom till följd av ändrade förhållanden avgift, som bestämts all utgå årligen, kan varda till beloppet ändrad eUer ock bestämd att upp­höra, därom skils i 6 kap. 23 § vattenlagen.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1974.

1 Senaste lydelse 1954: 123.

Prop. 1974:83

43

3    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1962: 627) om vissa åtgärder för utnyttjande av vattenkraft vid krig m. m.

Härigenom förordnas i fråga om lagen (1962r 627) om vissa åtgärder för utnyttjande av vattenkraft vid krig m. m. dels alt 13 § skall upphöra att gälla, dels att 7 och 16 §§ skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 §1 Är företag enligt denna lag av betydande omfattning eller ingripande beskaffenhet, kan Konungen förbehålla sig prövning av frågan huru­vida företaget får komma tiU stånd. I sådant fall äger vad i 4 kap. 17, 18 och 20 §§ vattenlagen (1918r 523) föreskrives om Konungens pröv­ningsrätt motsvarande tillämpning.

Bestämmelserna i 4 kap. 112,

Bestämmelserna i 4 kap. 512,

16 och 19 §§ vallenlagen skola ej

16 och 19 §§ vattenlagen skola ej

äga tillämpning i fråga om företag

äga tillämpning i fråga om före-

enligt denna lag,

tag enligt denna lag.

16 § Bestämmelserna i 11 kap. 33 och 47 §§ vattenlagen att brev eller brevkort med underrättelse till sak­ägare skall vara betalt, äger ej till-lämpning i mål, som avses i denna lag.

I mål enligl denna lag skall elt exemplar av ansökningshandlingarna jämte kungörelsen städse genom vattenrättsdomarens försorg tillslällas länsstyrelsen i det län, inom vilket företaget huvudsakligen skall verk­ställas.

Vid tillämpning i mål, varom nu är fråga, av bestämmelserna i 11 kap. 38 §, 39 § andra stycket, 45 § 1 mom. andra stycket sista punkten, 47 §, 50 § andra stycket och 61 § första stycket vattenlagen må i bråds­kande fall frister, som avses i nämnda stadganden, begränsas med iakt­tagande likväl av att skäligt rådrum beredes.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1974.

1 Senaste lydelse 1971:532.

Prop. 1974:83

44

Utdrag av protokollet över justitieärenden, hållet inför Hans Majrt Konungen i statsrådet den 7 februari 1974.

Närvarande: Statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ministern för utrikes ärendena[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], GEI­JER,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], GUSTAFS­SON,[REDACTED_EFTERNAMN], HJELM-WALLÉN

Statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] anmäler efter gemensam beredning med stats­rådets övriga ledamöter fråga om nya ersättningsbestämmelser i vatten­lagen, in. in. och anför.

1    Inledning

Med stöd av Kungl. Majrts bemyndigande den 29 november 1968 lillkaUades sakkunniga med uppdrag att se över vattenlagen (1918r 523) (VL). De sakkunnigai har antagit namnet vattenlagsutredningen. Ut­redningens uppdrag omfattar enligt direktiven (1969 års riksdagsbe­rättelse s. 7784) en allmän översyn av VL med huvudvikten lagd på de delar av lagen som har samband med samhäUsplaneringen i stort. Utredningen har avgivit delbetänkandet (SOU 1970r 40) Revision av vat­tenlagen. Del 1. Provisoriska ändringar i prövningssystemet. Betänkandet har legat till grund för ändringar i VL, som trädde i kraft den 1 januari 1972 (prop. 1971r 106, JuU 1971r 13, rskr 1971r 204, SFS 1971 r 531). Ändring har därefter gjorts i övergångsbestämmelserna tUl denna lagändring (prop. 1973r 11, CU 1973r 5, rskr 1973r 76, SFS 1973r 86).

Vatlenlagsutredningen avlämnade i mars 1972 delbetänkandet (SOU 1972r 14) Revision av vallenlagen. Del 2. Ersättningar, avgifter m. m. De ändringar utredningen föreslår i VL är avsedda att utan några mer genomgripande omarbetningar kunna föras över till en helt ny vattenlag. Betänkandet innehåller förslag tUl lagar om ändring i VL, lagen (1919r 426) om flottning i allmän flottled (flottningslagen), lagen (1962r 627) om vissa åtgärder för utnyttjande av vattenkraft vid krig

' Hovrättsrådet Gösta Dyissen, ordförande, överinspektören Sven[REDACTED_EFTERNAMN], direktören Sture Annevall, överdirektören Jöran[REDACTED_EFTERNAMN], redaktören, ledamoten av riksdagen Göran[REDACTED_EFTERNAMN], direktören Bengt Sterne och överlantmätaren, leda­moten av riksdagen Bo[REDACTED_EFTERNAMN].

Prop. 1974:83

45

m. m. och lagen (1966r 454) om företagsinteckning. Förslaget till lag om ändring i VL torde få fogas till statsrådsprotokollet i detta ärende som bilaga 1.

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts av vattenöver­domstolen, kammarkollegiet, bankinspektionen, lantbmksstyrelsen, fiske­ristyrelsen, statens naturvårdsverk, kommerskollegium, lantmäteristyrel­sen, statens vattenfallsverk. Södertörns, Växjö, Vänersborgs, Jämtbyg­dens, Umebygdens och Luleå tingsrätter i deras egenskap av vatten­domstol, finsk-svenska gränsälvskommissionen, länsstyrelserna i Jön­köpings, Västernorrlands, Jämtlands, Västerbottens och Norrbottens län. Föreningen Sveriges tingsrättsdomare, Lantbmkamas riksförbund (LRF), Svenska bankföreningen, Svenska kommunförbundet, Svenska kraftverksföreningen, Svenska naturskyddsföreningen, Svenska samernas riksförbund, Svenska teknologföreningen, Sveriges advokatsamfund, Sveriges industriförbund, Sveriges jordbmkskasseförbund och Vatten­värnet, Vattenfallsverket och kraftverksföreningen har åberopat ett yttrande av Vattenregleringsföretagens samarbetsorgan (VASO). Lant­bruksstyrelsen har bifogat yttranden av lantbmksnämndema i Jön­köpings, Malmöhus, HaUands, Värmlands och Jämtlands län. Kom­merskollegium har bifogat yttranden av Skånes handelskammare samt av Västemorrlands och Jämtlands läns handelskammare. Länsstyrelserna har bifogat yttranden av lantbmksnämnden i Norrbottens län, fiskeri-intendenten i Övre Norra distriktet, Bålforsens kraftakliebolag, Väster­bottens länsorgan för vattenkraftsfrågor, tretton kommuner och ett kommunblock.

Vattenlagsulredningen har i september 1973 avlämnat delbetänkandet (SOU 1973r 31) Revision av vattenlagen. Del 3. Vatlenförbund. Be­tänkandet är f. n. föremål för remissbehandling.

2    Allmänna synpunkter

2.1 Utredningen

Utredningen gav i sitt första delbetänkande uttryck för uppfattningen att tiden med hänsyn till pågående reformarbete på den fysiska pla­neringens område ännu inte var mogen för ett slutligt ställningstagan­de tUl prövningssystemets utformning i VL (SOU 1970 r 40 s. 36). Denna uppfattning godtogs av statsmakterna (prop. 1971 r 106 s. 107 och JuU 1971 r 13 s. 81). Utredningen har i detta läge ansett sig böra över­väga möjlighetema alt föra arbetet framåt genom partiella reformer.

Procedur- och tillåtlighetsfrågorna har central betydelse i det vatten­rättsliga regelsystemet och frågan om deras framtida utfomming blir en­ligt utredningen i allmänhet avgörande också för hur man skall lösa

Prop. 1974:83

46

flertalet övriga vattenrättsliga problem. Ett slutiigt reformförslag måste därför omfatta i huvudsak samtliga de frågor som berörs av utrednings­uppdraget och presenteras som ett förslag till en ny VL. Utrymmet för partiella reformer är enligt utredningen följaktligen begränsat. Utred­ningen anser det inle desto mindre vara angeläget att av arbetsekono­miska skäl försöka ta till vara de möjligheter som kan finnas till sådana reformer. Lagändringarna bör då i en första reformetapp kunna genom­föras inom ramen för nuvarande VL i sådan form att bestämmelserna huvudsakligen oförändrade kan infogas i den nya lagen. Partiella re­former av detta slag förutsätter med andra ord att bestämmelsernas sakliga innehåll inte nämnvärt påverkas av senare stäUningstaganden i centrala frågor, t. ex. beträffande prövningssystemet. Från dessa ut­gångspunkter har utredningen närmare undersökt förutsättningama för elt delbetänkande omfattande ersättnings- och avgiflsfrågoma.

Ersättningsfrågorna i valtenmål bör eiUigt utredningen liksom hittills avgöras av domstol. Man kan enligt utredningen i detta sammanhang bortse från att ersättningsfrågor eventuellt liksom hittills kan prövas vid syneförrättning. Utredningen har utgått från att skaderegleringen i vattenmål enligl en ny vattenlag skall kunna förläggas till fastighetsdom­stol i enlighet med de riktlinjer för reformarbetet som anges i utred­ningens direktiv. Ersättningsbestämmelserna kan utformas så att det från lagleknisk synpunkt blir betydelselöst att ersättningsfrågorna under en övergångstid kommer att ligga kvar hos vattendomstolarna. Dessa har för övrigt den 1 januari 1972 knutits liU de tingsrätter med fastig­hetsdomstol vilka kan väntas svara för vattenrättsskipningen enligt nya VL.

Fömtsättningarna för en partiell reform är enligt utredningen alltså uppfyllda såvitt gäller ersättnLngsbestämmelsema i 9 kap. VL. Del är enligt utredningen dessutom angeläget att dessa bestämmelser, som i stort sett är oförändrade sedan VLrs ikraftträdande år 1919, anpassas tUl annan fastighetsrättslig lagstiftning. Vissa speciella ersättningsbe­stämmelser utanför 9 kap. får enligt utredningen däremot lämnas åt sidan på gmnd av sambandet med materiella bestämmelser. Vidare måste enligt utredningen vissa delar av VLrs skaderegleringssystem läm­nas utanför den nu aktuella översynen. Delta gäller de s. k. skadeföre­byggande åtgärderna samt processuella bestämmelser bl. a. om oförut­sedd skada och prövotid.

Utredningen lägger fram förslag till ett helt nytt 9 kap. (avsnitt 3). Utredningen behandlar även vissa särskilda vattenkraftsfrågor som har samband med ersättningsbestämmelserna (avsnitt 4).

Till utredningen har framförts önskemål om reformer som föran­leder en allmän översyn av avgiftssystemet i VL. Utredningen anser att en sådan översyn utan olägenhet kan ske redan nu. Enligt utred­ningen torde bestämmelsernas sakliga innehåll  inte nämnvärt kunna

Prop. 1974:83

47

påverkas av senare stäUningstaganden till prövningssystemet eUer andra centrala frågor, även om det f. n. möjligen kan vara ovisst åt vUken myndighet det bör uppdras att bestämma avgifter enligt en ny VL. (Avgiflsfrågoma behandlas i avsnitt 5).

2.2 Remissyttrandena

Utredningens betänkande har fått ett mycket gott mottagande vid remissbehandlingen. Kritik av varierande styrka framförs dock framför allt mot utredningens förslag att ersättning skall bestämmas med ut­gångspunkt i fastighetens marknadsvärde.

Förslaget i dess helhet lämnas utan erinran av kommunförbundet. Bankinspektionen har inte något att erinra mot förslaget såvitt del berör kreditväsendet.

Remissinstansema har med elt undantag inte något att erinra mot att VL partiellt reformeras i föreslagen omfattning. Jämtbygdens tingsrätt och Föreningen Sveriges tingsrättsdomare fömtsätter härvid att det med säkerhet kan påräknas att de reformavsnitt, som betänkandet omfattar, inte kommer att ånyo ändras i slutstadiet av den allmänna översynen av VL. I annat fall kan domstolama komma alt jämsides behöva hand­lägga vattenmål med exempelvis skaderegleringsbestämmelser enligt tre olika system.

Advokatsamfundet anser att formella skäl talar mot den föreslagna partiella reformen. Enligt styrelsens mening sammanhänger åtskiUiga av de frågor betänkandet omfattar med tillåtlighetsreglema och pröv­ningsförfarandet. Det skulle för både domstolarnas och parternas ar­bete vara olyckligt att nu införa regler som ånyo skulle komma att ändras i samband med den slutliga prövningen av en ny VL.

3    Ersättning enligt 9 kap. VL

3.1 Gällande ordning

3.1.1 Allmänt

VLrs bestämmelser om ersättning återfinns huvudsakhgen i 9 kap. Detta kapitel är i stort sett oförändrat sedan VLrs ikraftträdande år 1919. Kapitiet inleds med regler om ersättningsskyldighet i allmänhet (112 §§). Därefter följer bestämmelser om ersättning genom kraft­överföring (1345 §§), om ersättning genom tUlhandahåUande av vat­ten (46 §) och om ersättning i pengar (4753 §§). Ett följande avsnitt av kapitlet (5467 §§) reglerar sättet och tiden för erläggande av pen­ningersättning samt tiden för tillträde av egendom som löses. Kapitlet avslutas med föreskrifter om länsstyrelsens befattning med nedsatta ersätiningsmedel (6870 §§), om anmälan i vissa faU till vederböran-

Prop. 1974:83

48

de domstol (71 och 72 §§), om rätt för fordringsägare att påkalla pröv­ning av ersättningsbelopp (73 §) samt om återlösningsrätt (74 §). Vissa speciella frågor om ersättningsskyldighet enligt VL regleras i lagrum utanför 9 kap. Det rör sig här inte om skadeståndssituationer i vanlig mening (se exempelvis 2 kap. 15 och 19 §§, 23 § 1 mom. andra stycket och 4 kap. 68 och 16 §§).

Ersättningsfrågor enligt VL prövas vid förrättning eller av vattendom­stol. Bestämmelser om handläggningen ges i 10 resp. 11 kap. Enligt 11 kap. 60 § tredje stycket gäller den s. k. likformighetsprincipen. Om på yrkande av någon part bestäms högre ersättning än sökanden före­slagit, kan vattendomstolen även för andra parter göra den jämkning av ersättningsbelopp som behövs för vinnande av likformighet i upp­skattningen. Ersättningen får enligt nämnda lagrum inte sättas lägre än vad sökanden föreslagit.

3.1.2 Ersättningsskyldighet i allmänhet

Den grundläggande regeln om ersättrungsskyldighet enligt VL ges i 9 kap. 1 § första stycket. Som förutsättning för alt ersättningsskyldig­het skall inträda gäller att någon har medgivits rätt enligt VL att lösa, taga i anspråk eller skada annans egendom. Om denna förutsättning är uppfylld, skall ersättning utges för egendom som avstås eller för för­lust, skada eller intrång som förorsakas, i den mån annat inte följer av särskUda undantagsregler i 1, 2, 5 eller 6 kap. Denna hänvisning avser bl. a. 1 kap. 313 §§, 2 kap. 49 och 52 §§, 5 kap. 4 § andra stycket och 6 kap. 5 § första stycket.

Enligt 9 kap. 1 § andra stycket skall ersättningen bestämmas i pengar, om den inle tUl följd av särskilt stadgande skall utgå genom kraftöver­föring eller tillhandahållande av vatten. Parterna kan avtala om att er­sättning skall utgå på annat sätt. Sådant avtal gäller dock bara om det efter lämplighetsprövning fastställs av vattendomstolen.

Enligt fast praxis inom vattenrättsskipningen kan skadeförebyggande åtgärder föreskrivas i stället för ersättning även mot sökandens bestri­dande och även om kostnaden för åtgärden beräknas överstiga den er­sättning som annars skulle ha utgått. Del förutsätts dels att åtgärden är av sådan beskaffenhet att den lämpligare kan vidtas av sökanden än av den skadelidande dels att kostnadsökningen för sökanden inte är oskäligt stor. Domstolarnas befogenhet alt föreskriva skadeförebyggan­de åtgärder härleds ur den i 2 kap. 2 § fastslagna principen att en vat­tenbyggnad skaU inrättas så att ändamålet utan oskälig kostnad kan vinnas med minsta intrång och olägenhet för motstående intressen. Mot­svarande bestämmelse för grundvattentäkt finns i 2 kap. 43 §. Ersätt­ning utgår endast för eventuell kvarstående skada.

Bestämmelserna i 9 kap. 28 §§ innebär till stor del bara att stad­gandet i 9 kap. 1 § första stycket förtydligas och i viss mån upprepas.

Prop. 1974:83

49

De medför emellertid också i flera fall att företagarens ersättningsskyl­dighet utvidgas tUl att omfatta egendom som inte omedelbart tas i an­språk eller skadas genom den medgivna åtgärden.

9 kap. 2 § avser det fallet att en del av en fastighet skaU inlösas. Blir därigenom en återstående del onyttig för ägaren eller uppstår synner­ligt men vid dess begagnande, har ägaren rätt att fordra att också den delen löses. Uppkommer eljest skada eller intrång på återstoden av fas­tigheten, skall detta ersättas.

9 kap. 3 § avser skada på återstod till följd av sådan åtgärd enligt VL som primärt inte innebär några förändringar i äganderätten till fas­tigheten utan närmast att fastigheten belastas med ett tvångsservitut. Om vattenuppdämning eller annan åtgärd enligt VL medför att hel fas­tighet eller del därav blir onyttig för ägaren eller att egendomen kan begagnas bara med synnerligt men, skall sålunda på ägarens yrkande hela fastigheten eller den särskilda delen lösas. Medför åtgärden att det blir svårare eller dyrare att begagna fastigheten, skall denna skada er­sättas i den mån fastigheten inte inlöses.

I 9 kap. 4 § ges bestämmelser om ersättningsskyldighetens omfattning när en del av vattenmängden eller fallhöjden i ett strömfall går förlorad för ägaren. Om det därigenom blir svårare eller dyrare att begagna återstoden, är ägaren berättigad tUl ersättning för sådan skada. Blir återstoden onyttig för ägaren eller uppkommer synnerligt men vid dess begagnande skall på ägarens yrkande ersättning lämnas för återstodens hela värde.

Även bestämmelserna i 9 kap. 5 § avser ersättningsskyldigheten i si­tuationer då vattenkraft i strömfall går förlorad för ägaren.

Enligt 9 kap. 6 § är företagaren skyldig att lösa onyttig lös egendom som hör till inlöst fastighet eller fastighetsdel. Även egendom som till följd av skada på jord, hus, fiske eller annat blir onyttig för ägaren skall lösas på dennes begäran.

I 9 kap. 7 § föreskrivs att ersättning skall utgå också för annan skada eller förlust än som nämnts i de föregående paragraferna och som för­orsakas av företag eller åtgärd enligt VL. Härmed avses intrång i ser-vituts- eller nyttjanderätt samt skada för fastighetsägaren.

Enligt 9 kap. 8 § skall vid avgörande om och i vUken mån skada till­skyndas någon genom företag eller åtgärd enligt VL hänsyn tas också till skada eller lidande av annan beskaffenhet än rent ekonomisk. Be­stämmelsen möjliggör ersättning för intrång i ideella värden, främst affektionsvärden.

Enligt 9 kap. 9 § har den byggandes ersättningsskyldighet utvidgats till att i vissa fall avse även fastighet som tillhör honom själv. Dessa be­stämmelser avser att skydda innehavare av panträtt, som inte är sak­ägare i vattenmålet (se avsnitt 3.1.6 om 9 kap. 73 §).

I 9 kap. 10 och 11 §§ ges bestämmelser till ledning för vad som skall

4   Riksdagen 1974.1 saml Nr 83

Prop. 1974:83

50

ersättas vid förlust av vattenkraft. Med vattenkraften i ett strömfall av­ses i 9 kap. den kraft, som kan tas ut vid axeln på en eller flera för fal­let avpassade vattenmotorer. Vid beräkningen skall hänsyn tas till mera betydande växlingar i vatlenföringen inte bara av naturhgt slag utan också sådana som beror på regleringsåtgärder. Ersättning för tillgodo­gjord vattenkraft skall anses innefatta gottgörelse för vattenverksbygg­naderna, om inte deras beskaffenhet gör dem speciellt värdefulla för sitt ändamål. Ersättning för vattenkraft som inte är tillgodogjord vid befint­lig anläggning skall bestämmas med hänsyn till vattenkraftens värde i tillgodogjort skick.

I 9 kap. 12 § ges en regel om verkan av värdeförhöjande åtgärder som har företagits sedan ansökan kungjorts eller delgivits. Kostnad för sådana åtgärder skall beaktas vid ersättningens bestämmande endast om kostnaden prövas ha varit nödig eller nyttig och inte gjorts i uppenbar avsikt alt höja ersättningen.

3.1.3 Ersättning genom kraftöverföring

De gmndläggande bestämmelserna om ersättning genom kraftöver-förmg finns i 9 kap. 13 och 14 §§. Enligt 13 § skall ersättning i all­mänhet utgå i form av kraft, när annans vattenkraft tas i anspråk för gemensamt tillgodogörande. Den förlorade vattenkraften skall ersättas genom överföring av motsvarande kraftbelopp. Partema kan inte av­tala om annan ersättningsform. Vattendomstolen kan emellertid föreskri­va att ersättningen helt eller delvis skall utgå i pengar, om kraftöver­föring skulle medföra olägenhet av betydenhet för ena eller andra parten. För tillämpning av 13 § krävs att det sökta företaget innefattar tillgodogörande av vattenkraft. När företaget inle är av della slag men ändå medför förlust av vattenkraft för annan, kan vattendomstolen med stöd av 14 § bestämma att förlusten skall ersättas genom överfö­ring av kraft, om kraft kan erhållas från välbeläget strömfall. Ersätt­ningsformen ges emellertid inte något bestämt företräde framför ersätt­ning i pengar utan får användas om det bedöms lämpligt.

Skyldigheten att leverera kraft förenas med strömfallsfastigheten (9 kap. 15 §). Skyldigheten består även om strömfallsfastigheten försäljs i exekutiv ordning eller byter ägare på annat sätt (9 kap. 16 §).

Rätten till ersättning i kraft förenas med den fastighet till vilken den ianspråktågna vattenkraften har hört. Om hinder inte möter med hän­syn till panträltshavare eller andra rättsägare, kan vattendomstolen medge att rättigheten får flyttas över till annan faslighet i strömfallels närhet (9 kap. 17 §). Fastighetsägaren kan dessutom upplåta rättig­heten till annan på viss tid (9 kap. 18 §).

Ersättningstagaren skall i viss utsträckning bidra tUl kostnaderna för produktion och överföring av ersättningskraften. Hans vederlag, den s. k. uttagningskostnaden, kan tas ut enligt två olika alternativ. Det en»

Prop. 1974:83

51

innebär att ersättningstagaren betalar uttagningskostnaden i pengar och han skall då få ersältningskraften i oavkortat skick, s. k. bmttokraft. Enligt det andra alternativet fastställs även uttagningskostnaden till ett kraftbelopp. Med detta reducerar man det kraftbelopp som ersättnings­tagaren annars skulle ha fått. Man talar i detta fall om nettokraft (9 kap. 19 §). Ersättrungstagaren har i allmänhet valfrihet mellan bmtto-kraft och nettokraft (9 kap. 22 §).

Regler om hur uttagningskostnaden skall bestämmas ges i 9 kap. 20 och 21 §§ medan sättet för erläggande av uttagningskostnad i pengar regleras i 9 kap. 23 §. I 9 kap. 26 och 27 §§ ges bestämmelser om sättet för tillhandahållande av ersällningskraft.

Det ankommer på vattendomstolen att mera i detalj utforma förhål­landet mellan ersättningsgivare och ersättningstagare. Domstolen skall bl. a. faststäUa ersättningskraftens storlek i förhållande tUl vattenföring-ens växlingar (9 kap. 28 § första stycket). Parterna har viss möjlighet att efter fem år få till stånd en ändring av meddelade föreskrifter (9 kap. 29 §). Bland andra frågor rörande kraftersättningsförhåUandet som vattendomstolen har att avgöra kan nämnas verkan av åläggande för ersättningsgivaren alt leverera bygdekraft (30 §), verkan av åtgär­der varigenom vatlenföringen i strömfallet eller krafttUlgången i detta ändras (31 §), tiden för kraftöverföringens början (33 §) och ersätt­ningsgivarens skyldighet alt stäUa säkerhet för skada tUl följd av för­senad leverans (34 §).

Vissa regler om förhållandet mellan ersättningsgivare och ersätt­ningstagare motsvarar i stort vad som vid VLrs tUlkomst brakade före­skrivas i avtal om leverans av elektrisk energi. Detta gäller bl. a. be­stämmelserna om verkan av brist eller dröjsmål i kraftleveransen (37 39 samt 44 §§), verkan av avbrott i leveransen på grund av nödvändiga reparationer eller force majeure (40 och 41 §§) samt om verkan av att ersättningstagaren försummat att betala uttagningskostnaden (42 och 43 §§).

Bestämmelserna i 9 kap. är med vissa undantag av tvingande natur. Även i de frågor där viss avtalsfrihet råder krävs att vattendomstolen efter lämplighetsprövning gmndar sitt beslut på avtalet (9 kap. 45 §).

3.1.4 Ersättning genom tillhandahållande av vatten

Bestämmelsema i 9 kap. 46 § om ersättning genom tillhandahållande av vatten trädde i kraft den 1 januari 1940 och har i åtskilliga hän­seenden utformats efter mönster av bestämmelserna om ersättning ge­nom kraftöverföring. Ersättning i vatten skall utgå, när någon tUl följd av medgivet uttag av grundvatten berövas möjligheten att vid egen grundvattentäkt tUlgodogöra erforderligt vatten, om inte ersättnmgs-formen prövas medföra olägenheter av betydenhet för någon av par­terna. Vattendomstolen kan också efter lämplighetsprövning föreskriva

Prop. 1974:83

52

att ersättning för annan skada genom nyttjande av grundvattenläkt skall utgå genom tUlhandahåUande av vatten.

Skyldigheten att tUlhandahålla vatten åvUar vattentäktsfastigheten och består även om fastigheten försäljs i exekutiv ordning eller byter ägare på annat sätt. Rätlen tiU vattnet är förenad med den skadade fas­tigheten.

Ersättningstagaren kan under vissa föratsättningar åläggas att bidra ,till ersättningsgivarens kostnader för grundvattentäktens anläggning, drift och underhåll. Bestämmelser finns också om verkan av försimi-lighet hos ersättningsgivaren och ersättningstagaren.

Parterna kan avtala om dessa frågor men avtalet gäller bara om det efter lämplighetsprövning fastställs av vattendomstolen.

3.1.5 Ersättning i pengar

Ersättning i pengar skall bestämmas att utgå på en gång. Ersättning för skada till följd av företag för allmän flottled kan dock utgå i form av årlig avgift. I mål om allmän flottled kan den skadelidande hänvisas att föra talan enligt flottningslagens bestämmelser om flottningsskada (9 kap. 47 §).

Avgörandet av ersättningsfrågor kan enligt 11 kap. 66 § 2 mom. uppskjutas under en prövotid, om verkningarna av företaget i visst hän­seende inte kan förutses med erforderhg säkerhet. I samband med upp­skovsbeslutet bör i regel meddelas provisoriska bestämmelser om er­sättning. Provisoriska ersättningar kan utgå med årliga belopp. Ett al­temativ till uppskov är att med stöd av 11 kap. 1 § fjärde stycket VL och 35 kap. 5 § rättegångsbalken fastställa ersättningen till skäligt be­lopp. En möjlighet är också att lämna ersättningsfrågan öppen och hänvisa den skadelidande till att göra anmälan såsom för oföratsedd skada enligt 2 kap. 24 § VL.

Enligt 9 kap. 48 § skall fastställda ersättningar i vissa fall utgå med femtio procents förhöjning. De olika fallen anges under fem punkter i lagrammet. Förhöjd ersättning utgår bl. a. för mark vartUI äganderätt avstås samt för skada på mark tUl följd av vattenuppdämning eller annan ändring i vattenståndsförhållandena. Ersättning för fiske eller skada på fiske utgår också med förhöjning.

De nu angivna bestämmelserna om förhöjning gäller enligt 9 kap. 50 § mte i fråga om ersättning tUl följd av byggande. i vatten eller annan åtgärd enligt VL för allmänt ändamål, om åtgärden inte dess­utom åsyftar vattnets utnyttjande vid kraftanläggning eller eljest i in­dustriellt eller privatekonomiskt syfte.

Ersättning som inte utgår med förhöjning skall enligt 9 kap. 49 § motsvara fulla värdet av den egendom som avstås och full gottgörelse för annan förlust eller skada. En särbestämmelse gäller i fråga om in­vallningssamfäUighet.

Prop. 1974:83

53

I 9 kap. 52 och 53 §§ föreskrivs att ersättning i pengar för fast egen­dom som inlöses eller skadas skall bestämmas särskUt för egendomens ägare och för eventuella innehavare av nyttjanderätt, rätt tUl servitut eller rätt till elektrisk kraft som besvärar fastigheten. Om rättigheten medför att den fasta egendomens värde minskas för ägaren, skall dennes ersättning bestämmas med hänsyn härtill.

3.1.6 Betalning och tUlträde m.m.   

Utdömda penningersättningar skall i vissa fall betalas genom att ned­sättas hos länsstyrelsen. I några fall, huvudsakligen vid inlösen, skall nedsättning alltid ske men i andra fall endast under föratsättning att fastigheten är intecknad (9 kap. 54 § första resp. andra stycket). I sist­nämnda fall kan nedsättning dessutom underlåtas om skadan prövas vara väsenlUgen utan betydelse för borgenär, som har panträtt i fastig­heten. I ersättningsbeslutet skall alltid anges om och i vUken mån ned­sättning skall ske.

Nedsättning skall dessutom alltid ske om tvist uppkommit om bättre rätt tUl ersällnmgen (9 kap. 55 §).

Ersättningsbelopp som inte skaU nedsättas skall betalas tUl den som tillerkänts ersättningen. Om ersättningen avser arbete som skall utföras kan, t. ex. på yrkande av inteckningshavare, föreskrifter meddelas som säkerställer att arbetet verkligen blir utfört (9 kap. 56 §).

I 9 kap. 5860 §§ ges regler om uppsägning och fardag m. m. be­träffande fast egendom som skall lösas och vissa därmed jämställda fall. Bestämmelserna kompletteras i ohka hänseenden genom 9 kap. 61 65 §§. Enligt 61 § kan i ersätlningsbeslutet utan hinder av bestämmel­serna i 5860 §§ föreskrivas längre eller kortare uppsägningstid eller aiman tUlträdesdag än som följer av dessa lagram.

Beträffande tillträde när det inte är fråga om inlösen gäUer som hu­vudregel att arbete på annans mark eller åtgärd tUl förfång för annan inte får vidtas, innan föreskriven ersättning betalts. Vattendomstolen kan föreskriva att viss tid skall ha förflutit från det ersättningen betalts till dess den skadebringande åtgärden får utföras. Tiden för betalning kan bestämmas genom avtal eller i ersätlningsbeslutet. Saknas bestäm­melse, skall ersättningen betalas inom fem år från lagakraftägande be­slut. Om ersättningen inte betalas i tid anses den väckta frågan förfallen i vad angår ersättningslagarens rätt (9 kap. 66 §).

I 9 kap. 67 § ges beslämmelser om nedsättning vid verkställighetsför­ordnande och uppskov. Enligt tredje stycket får belopp som i enlighet med vattendomstols beslut nedsatts hos länsstyrelsen eller betalats på annat sätt inte tUl någon del återkrävas, även om högre rätt bestäm­mer ersättningen tiU lägre belopp eller förklarar att ersättning inle skall utgå. I pleniavgörandet NJA 1961 s. 743 har slagits fast att sökande

Prop. 1974:83

54

som betalat ersättningen inte får fullfölja talan för att få ersättningen fastställd tUl lägre belopp.

Länsstyrelsen skall utbetala nedsatta ersättningsmedel till den som är berättigad tUl beloppen. Om fastigheten svarar för bevUjad eller sökt inteckning, skall ersättningsmedlen fördelas i den ordning som stadgas för fördelning av köpeskiUing för utmätningsvis försåld fast egendom (9 kap. 69 §).

I 9 kap. 71 § regleras länsstyrelsens skyldighet att göra anmälan hos inskrivningsmyndigheten för anteckrung i fastighetsboken. Paragrafen korresponderar med 6 kap. 14 § jordabalken som reglerar tvångsför­värvs inverkan på inteckning.

Borgenär med panträtt saknar självständig talerätt i ersättningsmålet. Enligt 9 kap. 73 § kan han emellertid kräva att ersättningen bestäms av vattendomstolen, i den mån ersättningsbeloppet till följd av överens­kommelse eller annan anledning inte prövats av domstolen eller vid sy­neförrättning. Denna talerätt prekluderas sex månader efter det att för­delningen av penningersättning vunnit laga kraft eller efter kraftöver­föringens början vid ersättning i kraft.

ErUigt 9 kap. 74 § föreligger viss rätt till återlösen om egendomen inte kommer till användning för medgivet ändamål.

3.2 Utredningen

3.2.1   Allmänt

Den 1 januari 1973 har en ny expropriationslag (1972r 719) trätt i kraft (prop. 1972r 109, CU 1972r 34, rskr 1972r 346). Vattenlagsutred­ningens år 1972 avgivna förslag bygger emellertid på lagen (1917r 189) om expropriation med de nya bestämmelser om ersättrung som trädde i kraft redan den 1 januari 1972 (prop. 1971r 122, CU 1971r 27, rskr 1971r 310, SFS 1971r 915). I fråga om betalnmg och tillträde m. m. har utredningen utgått från en inom justitiedepartementet upprättad pro­memoria (Ds Ju 1971 r 23) med förslag till ändringar i expropriations-förfarandet m. m.

3.2.2   Förutsättningarna för samordning

Utredningen skall enligt sina direktiv försöka närma de vattenrätts­liga ersättningsreglerna till de regler som finns inom likartad lagstift­ning, främst den expropriationsrättsliga. Flertalet fastighetsrättsliga la­gar hänvisar i fråga om inlösen till expropriationslagen och denna ut­gör enligt utredningen en naturlig utgångspunkt för översynen av er­sättningsbestämmelserna i VL.

De allmänna utgångspunkterna för skaderegleringen är enligt utred­ningen väsentligen desamma i VL och expropriationslagen. Båda lagar­na utgår från att den som har fått tillstånd att tvångsvis förfoga över

Prop. 1974: 83

55

annans egendom skall ersätta därav föranledd förmögenhetsförlust. Er­sättningen skall avse dels fast egendom som direkt utsätts för ingrep­pet, dels intrång på eventuellt återstående fastighetsdel och dels ekono­miska följdskador i övrigt. Ersättning skall bestämmas särskilt för fas­tighetsägaren och för eventuella innehavare av rättigheter knutna till den fasta egendomen. Panträttshavarnas intressen tUlgodoses bl. a. ge­nom föreskrifterna om ersättningens nedsättning och fördelning.

Även tvångsingreppens art är enhgt utredningen i stora delar över­ensstämmande. Detta gäller självfallet i första hand vid jämförelse mellan inlösen av fast egendom enligt VL och expropriation, men också den rätt att ta i anspråk, skada eller göra intrång på fast egen­dom som kan medges enligt VL kan i själva verket betraktas som en form av expropriation. Det vattenrättsliga expropriationsobjektet utgörs här i allmänhet inte av viss bestämd fast egendom eller särskild rätt till sådan egendom utan primärt av den rådighet över vatten som enligt 1 kap. 1 och 15 §§ VL är förenad med äganderätten till fast egendom. Det har ansetts att fastigheterna belastas med ett tvångsservitut tUl företagets förmån och situationen påminner såtillvida om en s. k. själv­ständig rättighetsexpropriation. Vad som skall ersättas är också i dessa fall skador som vållas av durekta ingrepp på fast egendom samt olika därmed sammanhängande följdskador. Att skadoma i valtenmål oftast är en följd av ändrade hydrologiska förhållanden bör enligt utred­ningen inte hindra en ytterligare anpassning till de aUmänna ersättnings-reglema i expropriationslagen, låt vara att vissa vattenrättsliga special­frågor alltjämt kan behöva uppmärksammas. A andra sidan saknas enligt utredningen anledning att i VL införa motsvarighet tUl de sär­skilda bestämmelser i expropriationslagen som tar sikte på tätbebyggel­se- och värdestegringsproblemen. Utredningen syftar här på Illa och 115 §§ lagen (1917r 189) om expropriation (den s.k. presumtions­regeln).

Som allmän utgångspunkt för uppskattning av penningersättiung i vattenmål gäller att ersättningen skall motsvara skadans fuUa värde. Den skadelidande skall genom ersättningen försättas i samma ekono­miska läge som han skulle ha befunnit sig i om skadan inte hade in­träffat. Expropriationslagens ersättningsregler har utformats utifrån den grandsalsen att å ena sidan ingen bör drabbas av ekonomisk förlust på grund av att hans egendom tas i anspråk genom expropriation men alt å andra sidan den exproprierande har ett befogat anspråk att inte behöva ersätta sådana värden som tiUskapas genom hans egna insatser (prop. 1971 r 122 s. 199). Delta senare förbehåll görs emellertid med tanke på de särskilda tätbebyggelse- och markvärdestegringsbestäm-melsema som utredningen anser inte bör införas i VL. Även den all­männa utgångspunkten för värderingen av en skada i pengar är alltså enligt utredningen gemensam för båda lagama.

Prop. 1974:83

56

Den i viss mån mera generösa inställning tiU ersättningstagaren som VL intar kan enligt utredningen ha en naturlig förklaring i att lagen vid sin tUlkomst mnebär nya ingrepp i den enskilda äganderätten. Vid tiden för VLrs tillkomst torde enligt utredningen tvångsmöjligheterna ha uppfattats som en förmån för övervägande enskilda intressen, även om dessa måste uppfylla bestämda krav på allmännytta för alt få göras gällande. EiUigt utredningen har uppfattningen om vad som bör hän­föras till allmänna och enskilda intressen sedermera avsevärt förändrats. Genom VLrs tUlåtlighetsregler är det sörjt för att företag av betydande omfattning eller ingripande beskaffenhet inte kommer till utförande utan att de uppfyller krav på en från allmän synpunkt ändamålsenlig resursanvändning. Frågan humvida ingreppet kan sägas ske till förmån för ett allmänt eller ett enskilt intresse har enligt utredningen också där­igenom underordnad betydelse från ersättningssynpunkt. Att tvångsrätt kan tänkas bli utövad tiU förmån för övervägande enskilda intressen vid mindre ingripande företag är inte något som särskilt utmärker VL.

Bestämmelsen om ideell skada i 9 kap. 8 § VL har enligt utredningen tUlämpats bara i undantagsfall. Det måste enligt utredningen också an­tas att situationer där fråga om särskild ersättning för ideell skada kan uppkomma i vattenmål blir ännu ovanligare i vattenkraftutbyggnadens slutskede. I andra typer av mål än kraftverks- och regleringsmål torde ingreppen sällan bli så omfattande att ideella värden berörs. Det kan enligt utredningen inte komma i fråga att i expropriationslagen och lik­nande lagstiftning nu utvidga rätten till ersättning på denna punkt för att därigenom nå överensstämmelse mellan de olika lagarna. Man kan i sammanhanget inte bortse från svårigheterna att finna en objektiv vär­deringsnorm. De allmänna skadeståndsrättsliga och expropriationsrätts­liga principerna bör enligt utredningen i stället få slå igenom även i VL. Utredningen föreslår följaktligen inte någon motsvarighet tUl 9 kap. 8 §, vilket enligt utredningen innebär att ideell skada kommer att be­aktas bara i den mån skadan kan antas inverka på faslighetens värde.

Bestämmelsema i 9 kap. 48 § VL om femtio procents förhöjning i vissa fall avser enligt utredningen i första hand att bereda kompensa­tion för minskade möjligheter all utveckla egendomen till ökad produk­tivitet i framtiden. Avsikten synes också ha varit att skydda sakägare mot underkompensation, om ersättningen bestämmes under en tillfäl­lig konjunkturnedgång. De skäl som på sin tid har föranlett förhöj­ningsregeln kan enligt utredningen knappast längre anses bärande. Hän­syn till framtida produktionsutveckling kan tas inom ramen för gängse metoder att värdera skador på fast egendom. Den fasta egendom som det här närmast är fråga om kan enligt utredningen inle heUer beteck­nas som särskilt konjunkturkänslig. Den synpunkten har emellertid ock­så framförts att tvångsingripanden enligt VL ofta sker för att tillgodose privatekonomiska intressen och att det därför kunde vara befogat att

Prop. 1974:83

57

för sådana fall låta VLrs regler liksom f. n. avvika från de expropria­tionsrättsliga. Syftet skulle med andra ord vara att bereda den skade­lidande del i företagets vinst. Detta stämmer enligt utredningen dock mindre väl med uppfattningen att ersättningsgivaren i expropriations-situationer inte skall behöva ersätta värden som har uppstått genom hans egna insatser. Det nuvarande systemet har enligl utredningen också vållat åtskilliga tolkningssvårigheter i praxis. Utredningen före­slår därför att förhöjningsregeln utmönstras ur vattenlagstiftningen.

Sammanfattningsvis anser utredningen att VLr s ersättningsbestäm­melser bör samordnas med expropriationslagen och att särbestämmel­serna i 9 kap. 8 och 48 §§ inte bör ges någon motsvarighet i de nya be­stämmelserna. Vissa delar av VLrs skaderegleringssystem måste enligt utredningen lämnas utanför den nu aktuella översynen. Detta gäller de s. k. skadeförebyggande åtgärderna samt processuella bestämmelser bl. a. om oföratsedd skada och om prövotid (se avsnitt 2.1).

3.2.3 Ersättning genom kraftöverföring

Enligt utredningen behövs det alltjämt bestämmelser om tvångsför­värv av minoritetsandel i strömfall och om ersättning för sådant ian­språktagande. Utredningen anser emellertid att denna ersättningssitua­tion i princip inte avviker från andra fall då tvångsingrepp medför ett minskat fastighetsvärde, eventuellt i förening med annan ekonomisk skada för fastighetsägaren.

För den nuvarande ordningen har enligt utredningen i förarbetena huvudsakligen åberopats tre skäl. För det första ville man tillförsäkra ersättningstagaren en värdebeständig ersättning. För det andra såg man i institutet en möjlighet att motverka de olägenheter, bl. a. i form av godtycklig prissättning, som kunde bli en följd av monopolbildning på producentsidan. Det tredje och kanske viktigaste skälet var att främja landsbygdens elektrifiering.

Utredningen konstaterar att kraftpriserna vid detaljdistribution har sjunkit i förhållande till priserna för flertalet andra nyttigheter. Genom bestämmelser om koncession och prisreglering för distributionsanlägg­ningar som införts i lagen (1902r 71 s. 1), innefattande vissa bestäm­melser om elektriska anläggningar har statsmakterna redan nu möj­lighet att säkerställa en ändamålsenlig elförsörjning på skäliga villkor och att åstadkomma en planmässig och rationell distribution. På det energipolitiska området pågår ett betydande reformarbete bl. a. genom elutredningen (I 1971 r 01). Detta arbete tUlsammans med en fortsatt utveckling på produktionssidan får enligt utredningen väntas leda till att varje legUimt kraftbehov också i framtiden kommer att kunna till­godoses till skäliga priser. Landsbygdens elektrifiering är i realiteten slutförd. De skäl på vUka det nuvarande ersättningssystemet bygger har enligt utredningen alltså väsentligen förlorat sin bärkraft.

Prop. 1974: 83

58

Utredningen framhåller också att den ändrade utbyggnadstekniken, enligt vilken vattenkraften från milslånga sträckor tUlgodogörs i ett kraftverk, har medfört att överföringskostnaderna blir så stora att det är fördelaktigare för ersättningstagarna att köpa sin kraft från det lo­kala distributionsföretaget. Utvecklingen har enhgt uppgift från de norrländska vattendomstolarna nått dithän att ersättningsformen nu­mera saknar praktisk betydelse, vilket såvitt gäller mindre falldelar be­kräftas av en summarisk genomgång som utredningen gjort av vissa domar.

Av det anförda kan enligt utredningen till en början dras den slut­satsen att ersättning genom kraftöverföring inte längre är ett realistiskt altemativ tUl ersättning i pengar, när de fallsträckor som avses är obe­tydliga. De lokala småförbmkarna torde över huvud taget bl. a. av distributionstekniska skäl kunna lämnas ur räkningen i sammanhanget. Frågan är enligt utredningen om ersättningsformen bör behållas med tanke på de situationer då ersättningstagaren har ett stort behov av elektrisk kraft, t. ex. en kommun eller en industri, och äger en betydan­de minoritelsandel i den fallsträcka som skall byggas ut. I sådana si­tuationer brakar i allmänhet överenskommelse träffas om gemensam utbyggnad. Överenskommelserna utgår vanligen från VLrs bestämmelser om ersällningskraft.

Enligt utredningen är det å ena sidan tveksamt om ersättningsformen bör behållas med tanke enbart pä de s. k. större minoritelsdelägarna. Sådana ersättningstagare kommer av distributionstekniska skäl oftast att själva tUlhöra producentkretsen och det kan därför enligt utredning­en hävdas att frågan om ersättning i kraft bör kunna lösas inom ramen för det väl utvecklade samarbetet på kraftproduktionens område även om rättsinstitutet utmönstras.

A andra sidan framgår av förarbetena till jordabalkens bestämmel­ser om institutet rätt till elektrisk kraft (7 och 15 kap.) att VLrs ersätt­ningskraft tUlmäls viss betydelse som kreditunderlag (prop. 1970r 145 s. 301). Svenska bankföreningen har vid kontakter med utredningen bekräftat sin uppfattning om ersättningskraftens betydelse från finan­sieringssynpunkt. Enligt utredningen finns det visserligen möjlighet att finansiera kraftverksbyggnad genom upplåtelse enligt jordabalkens bestämmelser av rätt till elektrisk kraft. Utredningen anser emellertid att kraftintressenlernas önskemål om fortsatt lagstiftning om ersättning i kraft samt bankföreningens synpunkter på institutets betydelse för fi­nansieringen tillsammantagna utgör tillräckliga skäl för lagstiftning.

Beträffande utformningen av nya bestämmelser i ämnet framhåller utredningen att de betydande ekonomiska motprestationer som enligt gällande lag kan åläggas minoritetsdelägaren är mindre väl förenliga med ett ersättningssystem i vanhg mening. Minoritetsdelägarnas in­tresse är enligt utredningen inte i första hand att få ersättning utan att

Prop. 1974:83

59

få del i kraftproduktionen och de är beredda att på samma villkor som den byggande bära de kostnader och ta de ekonomiska risker som kan vara förenade med företaget. Frågan om minoritetsdelägarnas rätt att delta i företaget är väsentligen av privaträttslig natur och bör därför enhgt utrednmgen åtminstone tills vidare prövas av domstol. Vatten­domstolen bör dock vid behov inhämta yttrande från kommerskollegium (numera statens industriverk) om frågor med energipolitisk anknytning.

Utredningen förordar att de materiella bestämmelserna om minori­tetsdelägarens rätt till kraft, i fortsätiningen kallad andelskraft, tas in i 2 kap. VL. En redogörelse för utredningens förslag till sådana be­stämmelser lämnas i det följande (avsnitt 4.2.2).

Förslaget att slopa de nuvarande bestämmelserna om ersättning ge­nom kraftöverföring aktualiserar frågan om sådan rätt till ersättnings­kraft som redan har beslutats bör bestå för framtiden. Enligt gällande rätt torde det mte vara möjligt för ersättningstagaren att få en rätt till ersättningskraft utbytt mot ersättnmg i pengar även om vattendomstolen skulle finna en sådan lösning ändamålsenlig. Utredningen, som betonar att beslut om ersättningskraft mycket väl kan ha fattats i strid med båda parters önskemål, förelår en möjlighet att byta ut ersättningskraft mot penningersättning. Detta innebär en naturlig konsekvens av utred­ningens ståndpunkt i fråga om själva institutet ersättnmgskraft. Behovet av en sådan avlösningsmöjlighet är särskUt stort när det gäller mindre kraftbelopp. Som fömtsättnmg för att avlösning skall få ske bör enligt utredningen alltid gälla att den inte medför betydande olägenhet för motparten tUl den som gjort framställnmgen.

Sammanfattningsvis föreslår utredningen att bestämmelserna om ersättning genom kraftöverförmg upphävs och ersätts av bestämmelser i 2 kap. VL om andelskraft samt att möjlighet införs till avlösning av redan beslutad ersällningskraft.

3.2.4 Ersättning genom tillhandahållande av vatten

En realkompensation i form av vattenleverans kan eiUigt utredningen ofta vara den enda utvägen att trygga vattenförsörjningen på en fastig­het vars egna vattentäkt påverkas av en ny anläggning. Enligt vad, utredningen inhämtatär det mte heller ovanligt att vallendomstolama meddelar föreskrifter i ämnet. De nuvarande bestämmelserna om er­sättningsvatten motsvarar enligt utredningen alltså ett praktiskt behov. Emellertid är de tillämpliga bara i mål om grandvattentäkt. Detta har dock inte hindrat vattendomstolarna att i andra fall exempelvis vid uppdämnmg eller avsänkning av ett gmndvattentäkten närbeläget vat­tenområde ålägga företagarna att som skadeförebyggande åtgärd svara för vatlenleverans. Utrednmgen anser att dessa likartade situationer bör behandlas på samma sätt. Det rör sig i båda fallen om skadeförebyggan­de åtgärder. Endast frågor om eventuellt kvarstående men bör enhgt

Prop. 1974:83

60

utredningen komma under bedömande enligt VLrs ersättningsregler. Utredningen förordar alt nuvarande bestämmelser om ersättning genom tillhandahållande av vatten utmönstras.

Om utredningens förslag genomförs kommer frågor om rätt till vat­tenleverans vid skada till följd av gmndvattentäkt i fortsättningen helt att överlämnas åt rättstillämpningen. Med hänsyn tUl den praxis som numera etablerats på området bör detta enhgt utrednuigen inte inge några betänkligheter. Eftersom förhållandena kan vara mycket skif­tande, bör det enligt utredningen tvärtom vara en fördel att domsto­larna får fria händer att anpassa sina föreskrifter till vad som behövs i varje särskilt fall. Utredningen understryker att det även ulan uttryck­liga lagregler naturligtvis åligger domstolarna att meddela sådana före­skrifter om åtgärder och ersättning att ersättningstagama inte blir sämre stäUda än tidigare.

Beträffande vattenleveransens omfattning bör enligt utredningen som allmän utgångspunkt gälla alt leveransen skall motsvara vad som fak­tiskt har tagits ut vid den skadade vattentäkten i dess opåverkade skick. Viss hänsyn måste emellertid också tas tUl fastighetens framtida vatten­behov. Skadevållaren bör enligt utrednuigen svara för att fastighetens normala behov av husbehovsvatten kan tUlgodoses också för framtiden. Skall vattnet användas för annat ändamål än husbehovsförbmkning, torde man i allmänhet ha att bestämma leveransskyldighetens omfatt­ning med utgångspunkt i förbmkningen under de senare åren och vad som kan behövas för den närmaste framtiden. Enligt utredningen får det i denna situation ankomma på sakägaren att göra sannolikt att hans vattenbehov ökar i framtiden.

Utredningen behandlar frågan om den skadelidande också enligt den föreslagna ordningen bör kunna åläggas någon ekonomisk motpresta-, tion. Enligt utredningen låter det sig mindre väl förenas med elt ersätt­ningssystem att ålägga den ersättningsberättigade betalningsskyldighet gentemot ersättningsgivaren. En sådan ordning bör undvikas genom en lämplig utformning av domstolamas föreskrifter. Om den skadelidande bereds förmån av någon betydenhet, bör värdet därav kunna reduceras exempelvis genom att företagaren åläggs att vidta åtgärder för att möj­liggöra leveransen medan den skadelidande får svara för. drift och underhåll. Det bör enligt utredningen också vara möjligt att låta företa­garen svara för vattenleveransen bara till en viss punkt, exempelvis fastighetsgräns. Att en skadeförebyggandé åtgärd kan innebära viss överkompensation är irite något ovanligt i valtenmål. Enligt utredning­ens mening är det rimligt att den som utsätts för tvångsingrepp får till­godogöra sig de obetydliga övervärden som här är i fråga.

Utredningen lar upp frågan om VLrs förhåUande tiU lagen (1970r 244) om allmänna vatten- och avloppsanläggningar (va-lagen). Enhgt gäUande rätt skall rättsförhållandet mellan  en allmän va-anläggning

Prop. 1974:83

61

och den fastighetsägare som genom anläggningen hder intrång i sin rätt till vatten i princip bedömas enligt VLrs regler utan beaktande av att fastighetsägaren samtidigt kan vara skyldig att bli ansluten tUl anlägg­ningen och därigenom få vatten i ersättning för det han förlorat (NJA 1959 s. 501). Om skyldigheten att leverera vatten i samband med grand­vatlentäkt i enUghet med utredningens förslag ses som en fråga om skadeförebyggande åtgärder, kan man enligt utredningen inte undgå aft vid skaderegleringen ta hänsyn tUl vå-lagens bestämmelser. Har det klarlagts att sakägare får braka va-anläggningen, bör enligt utredningen hänsyn tas till det. Detta innebär att åtgärder i form av brannsför-djupning eller vattenleverans i särskild ledning i allmänhet inte blir meningsfulla. Vidare innebär det enligt utredningen att ersättning för fastighetsskada skall beräknas till skUlnaden mellan fastighetens värde i oskadat skick och dess värde skadad men ansluten till va-anläggningen, med de ekonomiska fördelar och nackdelar denna anslutning kan med­föra. Dessutom kan personlig ersättning komma i fråga.

Sammanfattningsvis föreslår utredningen, att nuvarande bestämmel­ser om ersättning genom tillhandahållande av vatten utmönstras och att frågan om skyldighet att leverera vatten i samband med gmnd­vattentäkt skall ses som en fråga om skadeförebyggande åtgärder.

3.2.5 Ersättning i realvärden av annat slag F. n. gäller att överenskommelse mellan parterna om att ersättning skall utgå i annan form än VL medger, t. ex. i form av mark, måste fastställas av vattendomstolen efter lämplighetsprövning för att bh gäl­lande. I samband med den intensiva exploateringen av landets vatten­krafttillgångar under 1950- och 1960-talen framfördes från ohka håll önskemål om möjligheter för domstolarna att oberoende av överens­kommelse döma ut ersättning i realvärden (se stencUerade betänkanden av vattenlagssakkunniga år 1952 och av norrländska vattenkraftsut­redningen år 1957 samt 3LU 1960r 33 och 1962r 14).

Enligt utredningen torde frågan om ersättning i realvärden, som inte berörs i utredningens direktiv, i dagens utbyggnadssituation sakna nämnvärd aktualitet. Utredningen anser att frågan nu bör avföras från dagordningen.

Vad gäUer överenskommelse om ersättning i form av mark är det en­ligt utredningen tydligt att överenskommelsens lämplighet måste bedö­mas bl. a. från fastighetsbildningssynpunkt. En sådan bedömning synes inte böra ankomma på domstol utan ske i den ordnhig som gäller enligt fastighetsbildningslagen (1970r 988). Enligt 5 kap. 3 § fastighelsbUd­ningslagen får förvärvaren vid tvångsförvärv begära sådan fastighets­reglering varigenom olägenhet av förvärvet kan undanröjas, minskas eller förebyggas. Enligt utredningens mening bör domstolens medverkan begränsas till att pröva eventuellt kvarstående ersättningsfrågor. Även

Prop. 1974: 83

62

andra former av realkompensation framstår närmast som skadeförebyg­gande och bör enligt utredningen bedömas som sådana. Av det anförda följer enligt utredningen att en överenskommelse mellan parterna om ersättning i form av mark bör kunna fastställas av domstol endast under fömtsättning att erforderliga fastighetsbildningsåtgärder visas kunna genomföras. I vUken mån överenskommelse om andra former av real­kompensation kan fastställas måste enligt utredningen på samma sätt bero på om domstolen med bindande verkan kan besluta i frågan. Att hänsyn vid prövningen alltid måste tas till fastighetsborgenärernas in­tresse är tydligt. Utredningen anser att särskUda beslämmelser i ämnet kan undvaras.

3-2.6 Ersättning i pengar

Utredningen anser att man i VL bör införa expropriationslagens sys­tem att uppdela penningersättningen på olika ersättningsarterr löse­skilling, ersättning för fastighetsintrång samt annan ersättning. Viss uppdelning på ohka ersättningsarter förutsätts redan nu i VL.

Utredningen tar upp frågan om VL bör innehålla en uttrycklig före­skrift om att löseskilling och intrångsersättning skall bestämmas med utgångspunkt i fastighetens marknadsvärde i överensstämmelse med vad som gäller enUgt expropriationslagen. Från allmänna rättvisesynpunkter är det självfallet angeläget att likartade ersättningsfrågor bedöms efter enhetliga gmnder. Principen att fastighetsskada skall värderas med ut­gångspunkt i marknadsvärdet måste enhgt utredningen därför få slå igenom också i VL, om inte starka skäl kan anföras för en särreglering.

Några sådana skäl kan enligt utredningens mening inte anföras när det gäller inlösen av hel fastighet. Det förhåller sig visserligen så att företagen enligt VL ofta är lokaliserade till glesbygds- eller avfolknings­områden, där det kan vara svårt att fastställa ett marknadsvärde. Ex­propriationslagens ersättningsregler är emeUertid avsedda att tillämpas också inom sådana områden och en värdering enligt för expropriations­lagen angivna riktlinjer bör enligt utredningen leda tUl ett tUlfredstäl-lande resultat även i valtenmål. Marknadsvärdet för fastigheter i gles­bygdsområden torde ofta te sig orimligt lågt, särskilt om man jämför med en värdering enligt den ibland för byggnader tillämpade metoden att uppskatta nybyggnadskostnaden med reduktion för ålder och be­skaffenhet i övrigt hos den befintliga byggnaden. Innehavet av en fas­tighet kan för ägaren medföra fömtom fördel av bostad möjhgheter till biinkomster och naturahushållning. Om ett uppskattat marknads­värde inte täcker fastighetsägarens förlust, bör enligt utredningen lik­som vid expropriation särskUd ersättning kunna utgå vid sidan av löse­skUlingen. Systemet med särskUd ersättning bör enligt utredningen inte tUlämpas generellt inom områden med extremt låga marknadsvärden

Prop. 1974:83

63

utan först efter prövning i varje särskilt fall huravida de i viss mån personliga skälen för särskild ersättning förehgger.

Inlösen av hel fastighet förekommer emellertid förhållandevis sällan i vattenmål. Den vanligaste ersättningssituationen är i stället att en del av en fastighet drabbas av ett direkt ingrepp, t. ex. inlösen eller över-dämning, och att återstoden menligt påverkas av de förändrade vatten­förhållandena i form av försumpning, skada på fiske, försvårad virkes-utdrivning osv. Utredningen är medveten om att åtskilliga praktiska skäl kan anföras för den nuvarande ordningen. Skador på jordbruksmark eller på skogsmark och växande skog kan uppskattas inom hela skade­området med ledning av allmänt vedertagna normer och värderingen sker därigenom efler enhetliga grander. Motsvarande gäUer exempelvis företagets verkningar på fisket eller på virkesutdrivningen som kan ut­redas och skaderegleras i ett sammanhang. När en fastighet samtidigt drabbas av flera olikartade skador leder en värdering av varje skadetyp för sig emellertid erfarenhetsmässigt lätt till att de särskilda objekten Övervärderas. Det torde också förekomma att man vid värderingen utgår från en oförändrad användning, trots att en sådan måsle framstå som orationell, om hänsyn tas till företagets samlade inverkan på fas­tigheten. Enligt utredningen kommer det inte heller in i bilden att före­taget eventuellt kan medföra nytta, t. ex. från torrläggningssynpunkt eller att skadeförebyggande åtgärder kan innebära viss överkompensa­tion. Värderingen av olika skadeobjekt kan också leda till ersättningar för skadetyper som vid en samlad bedömning tar ut varandra, t. ex. om inverkan i ett hänseende innebär att arbetskraft blir överflödig och i ett annat att det kommer att krävas ökad arbetsinsats. Om en fastighet samtidigt drabbas av flera skador, är det inte troligt att en presumtiv köpare söker bedöma vilken reduktion av köpeskUlingen som bör för­anledas av varje särskUd skada sedd för sig. Det naturliga är enligt ut­redningen i stället att köparen försöker bilda sig en uppfattning om vilken inverkan på fastighetens användningsätt företaget totalt sett kan tänkas få och bestämmer sitt bud efter det. Enligt utredningens mening bör partiella fastighetsskador i vattenmål på motsvarande sätt avgöras efter en helhetsbedömning.

Man kan enligt utredningen inte bortse från att slutresultatet blir elt annat och för den enskilde fastighetsägaren i allmänhet mera för­månligt med nuvarande tiUvägagångssätl vid skadeuppskattningen i vattenmål jämfört med de metoder som numera måste tillämpas i andra expropriationsliknande situationer. Enligt utredningen kan dessa ojämn­heter svårligen försvaras.

Utredningen förordar med hänsyn tUl det anförda att det i VL ut­tryckligen anges att löseskilling skall motsvara fastighetens marknads­värde och att intrångsersättning skall motsvara den minskning i fastig­hetens marknadsvärde som uppkommer genom ingreppet.

Prop. 1974: 83

64

VL saknar f. n. uttryckliga bestämmelser om avräkning av nytta mot skada. I praxis har det ansetts tUlåtligt med sådan kvittning åtminstone i vissa fall. I doktrinen har framhållits att avräkningsfrågan rymmer så många konkurrerande ändamålssynpunkter att elt försiktigt lagande efler lägligheten ter sig motiverat inom rättstillämpningen (Ljungman i Festskrift för Karlgren s. 235). Den nya värderingsregeln för intrångs­fallen kan enligt utredningen alltså sägas stå i tämligen god överens­stämmelse med vad som får antas vara gällande rätt inom VLrs om­råde. Samtidigt måste emellertid uppmärksammas att tveksamhet möj­ligen kan uppkomma vid tUlämpningen av den nya regeln i den för vattenrättens del inte alldeles ovanliga situationen att nyttan enligt föreskrift i VL grundar tvångsdelaktighet och därigenom bidragsskyl­dighet. I dessa fall får enligt utredningen nyttan inte avräknas i sam­band med regleringen av till äventyrs uppkommande fastighelsskada till följd av företaget.

Enligt expropriationslagen gäller det undantaget från marknads­värdesprincipen att man vid värderingen skall bortse från inverkan av någon betydelse av exproprialionsföretaget. Regeln gäller endast i den män del finnes skäligt med hänsyn till förhållandena i orten eller till den allmänna förekomsten av likartad inverkan under jämförliga för­hållanden. Denna inskränkning ansluter till de grannelagsrätlsliga er-sättningsrekvisil som lagfästs i 30 § miljöskyddslagen (1969r 387). Regeln gäller både positiv och negativ inverkan.

Vad vattenmålen beträffar torde enligt utredningen någon påvisbar förändring av fastighetsvärdena knappast äga rum annat än i samband med åtgärder av mera betydande omfattning eller ingripande beskaffen­het. Behovet av en motsvarighet till expropriationslagens regel fram­står alltså som begränsat med hänsyn till utvecklingen på vattenkraft­exploateringens område. De för expropriationsmålen karakteristiska markvärdestegringsproblemen saknar enligt utrednuigen större aktualitet i vattenmålen. Däremot kan det tänkas att ett företag enhgt VL genom att väcka farhågor för förfulning, dimbildning eller buller påverkar fastighetsvärdena i negativ riktning. Detsainma kan vara fallet, om förelaget befaras medföra en minskning av befolkningsunderlaget i bygden.

Enligt utredningens mening är det mot bakgrund av det anförda befogat att i sakägarnas intresse låta expropriationslagens regel om in­verkan av exproprialionsföretaget få en motsvarighet i VL.

Den uppskovsmöjlighel som VL erbjuder genom bestämmelserna om prövotid har enligt utredningen kommit att flitigt utnyttjas, företrädesvis i de stora kraftverks- och regleringsmålen. Man har därvid i allmänhet förfarit på del sättet att hela frågekomplex i målen, t. ex. om företagens inverkan på fiske, flottning eller virkesutdrivning ställts på framtiden för särbehandling efter fortsatt utredning, ofta genom en av domstolen

Prop. 1974: 83

65

tillkallad sakunnig. Slutregleringen i uppskjutna delar kan sedan äga mm avsevärd tid efter den definitiva prövningen av övriga ersättnings­frågor för de olika fastighetema. Detta förfarande låter sig enligt ut­redningen mindre väl förenas med elt ersättningssystem som grundas på en samtidig bedömning av vatlenföretagets samlade inverkan på olika fastigheter.

Utredningen föreslår därför att prövotidsbestämmelserna jämkas så att slutlig skadereglering för fastighet inte behöver äga rum, förrän även uppskjutna ersättningsfrågor är mogna för avgörande. Om provi­sorisk ersättning anses påkallad under uppskovstiden, bör denna utges i form av förskott på den slutliga ersättningen. Detta bör enligt ut­redningen gälla både för skador som i och för sig hade kunnat regle­ras omedelbart och för skador som omfattas av uppskovet. Förskottet bör enligt utredningen avvägas så att det i rimlig mån kompenserar den förutsebara totala nedgången i fastighetens marknadsvärde. När den uppskjutna ersättningsfrågan bhr klar för avgörande, får den slut­liga ersättningen för aUa skador på fastigheten bestämmas och utgivna förskott avräknas. Enligt utredningen är det uppenbart att slutersätt­ningen inte får understiga summan av utdömda förskott. Utredningen framhåller att personlig ersättning kan bestämmas slutligt även om frågan om fastighetsskada ställs på framtiden.

Utredningen är medveten om att utredningens förslag kan verka något tyngande på målens handläggning. Förslaget ansluter dock tUl vad som gäller om förskott vid förhandstillträde enhgt expropriations­lagen. Väsentligare är att förslaget enligt utredningens mening leder till en så riktig skadevärdering i vattenmålen som möjligt.

Utredningen betonar nödvändigheten av alt uppskov i fortsättningen förbehålls de fall då ett verkligt trängande behov därav föreligger. En sådan återhållsamhet förutsattes vid de nuvarande bestämmelsernas tUl­komst (prop. 1952r 52 s. 49 och SLU 1952r 12 s. 27). Enligt utredningen bör i första hand den utvägen prövas att domstolen med tUlämpning av 35 kap. 5 § rättegångsbalken uppskattar skadan till skäligt belopp ulan någon mera ingående undersökning av olika delskador. Väntas mera omfattande skador på fiske eller aimat bör domstolen självfallet inte underlåta att närmare utreda företagets verkningar, eventuellt under en prövotid, även om detta medför viss tidsutdräkt. Om företaget bara i mindre mån kan väntas påverka t. ex. fisket, bör enligt utredningen mera ingående undersökningar kunna underlåtas.

Enligt 9 kap. 9 § skall ersättning under vissa förutsättningar fast­ställas även för fastighet som tUlhör sökanden i vattenmålet. Bestäm­melsen avser att skydda fastighetsborgenärerna. I utredningens förslag har någon motsvarighet till bestämmelsen inte tagits med. Med de belånings- och finansieringsmetoder som numera tUlämpas saknar be­stämmelsen enligt utiredningen nämnvärd betydelse. Det torde i prak-

5   Riksdagen 1974.1 saml Nr 83

Prop. 1974:83

66

tiken vara utomordentligt svårt för en företagare att bakom ryggen på någon av sina kreditgivare skaffa sig erforderliga ekonomiska resurser och tillstånd enligt VL för att genomföra ett företag med de konsekven­ser som avses i paragrafen. Enligt utredningen skapas erforderliga ga­rantier mot förluster om borgenären genom klausul i omslagsreversen tillförsäkrar sig rätt att i ifrågavarande situation kräva betalning ur fastigheten i förtid (jfr 6 kap. 6 § jordabalken och prop. 1970r 20 del Bis. 312).

Sammanfattningsvis föreslår utredningen att ersättning skall bestäm­mas med utgångspunkt i fastighetens marknadsvärde och att mark­nadsvärdet under vissa föratsättningar skall bestämmas med bortseende från företagets inverkan. Utredningen föreslår också att slutlig skade­reglering skall ske först när samthga ersättningsfrågor för en fastighet kan avgöras.

3.2.7 Betalning och tillträde m. m.

En grundläggande princip i VL är f. n. att åtgärd i vatten som skadar annan inte får utföras innan föreskriven engångsersättning har betalts. Med hänsyn till de skadelidandes trygghet är det enligl utredningens mening ett oeftergivligt krav att denna princip vidmakthålls. Betalningen bör liksom hittills ske antingen genom nedsättning hos länsstyrelsen i det län där den skadade fastigheten ligger eller direkt till ersättningstagaren. Avgörande för vilken ersättningsform - nedsättning eller direktbetal­ning som skall användas bör vara hänsynen till de borgenärer som har panträtt i fastigheten.

För uppnående av likformighet med expropriationslagen föreslår ut­redningen att de regler om nedsättning som nu gäller i fråga om skade-och intrångsersättningar tillämpas även för ersättning vid inlösen. Detta innebär att nedsättning bara behöver ske om egendomen är intecknad och att nedsättning kan underlåtas även om egendomen är intecknad under föratsättning att skadan prövas vara väsentligen utan betydelse för borgenärerna.

Den nuvarande ovillkorliga skyldigheten att sälta ned lösenbelopp kan enligt utredningen ha varit motiverad inte bara av omtanke om fastighetsborgenärema utan också av önskemålet att ägarbytet ges viss offentlighet. En anmälan till länsstyrelsen är enligt utredningen fullt tillräcklig och en sådan anmälan får på samma sätt som nedsättning den rättsverkan att inlösningen anses fullbordad. Länsstyrelsen bör enligt utredningen i administrativ ordning åläggas att underrätta inskrivnings­myndigheten om att anmälan har inkommit.

Enligl VL har företagaren viss betänketid under vilken han måste bestämma sig för om han vill utnyttja ett givet tillstånd att efter betal­ning ta annans egendom i anspråk. Vid skade- och intrångsersättning är betänketiden fem år från lagakraftägande beslut med möjlighet till för-

Prop. 1974:83

67

langning medan betänketiden vid inlösen är ett år utan möjlighet, for­mellt sett, tiU förlängning. Att fristerna i VL gjorts avsevärt mycket längre än expropriationslagens Iremånadersfrisl lorde enligt utredningen ha berott på att det ofta tar betydande tid att detaljplanera och utföra företag enligt VL och att man velat frita ersättningsgivaren från att utge ersättningen, innan han verkligen använder den rättighet han har fått. Dessa skäl är enligt utredningen alltjämt bärande. Ersättnings-lagarnas anspråk på att inle under alltför lång tid hållas i ovetskap om huruvida deras egendom skall tas i anspråk eller inte motiverar emeller­tid enligt utredningen en viss förkortning av företagarnas nuvarande betänketider. Utredningen föreslår två år vid skada och intrång samt sex månader vid inlösen. Samtidigt bör enligt utredningen möjlighet beredas vattendomstolen att med tanke på de mera extraordinära fallen förkorta eller förlänga fristema. Om parterna är ense om annan tid än som anges i lagen bör vattendomstolen naturligtvis kunna förordna i enlighet med parternas önskemål.

För att undvika uppenbara orättvisor som kan tänkas inträffa vid betydande ändringar i allmänna prisläget under tiden mellan tidpunkten för skadeuppskattningen (den s. k. värdetidpunkten) och betalningsdagen föreslår utredningen att ersättningstagama tillförsäkras rätt till gott­görelse för förluster som drabbar dem till följd av den ekonomiska utvecklingen. Tvister om bagalellbelopp bör dock undvikas. Gottgörelse bör med hänsyn härtill utgå bara till dem, vilkas förluster inte är ringa. Talan om gottgörelse bör enligt utredningen väckas genom stämning till vattendomstolen.

Enligt VL gäller förbud mot alt återkräva betald ersättning. De ersättningsberättigades ekonomiska trygghet kräver enligt utredningen att delta förbud behålls. Emellertid har återkravsförbudet ansetts inne-: bära att det inte är tillåtet för företagaren att ens avräkna det belopp han utgett för mycket mot ersättningsbelopp som han sedermera blir skyldig fastighetsägaren (NJA 1953 s. 341). Med de ändringar som ut­redningen föreslår i bestämmelserna om prövotid (avsnitt 3.2.6) kom­mer detta problem normalt att bortfalla. Den slutliga ersättningen för hela fastigheten bestäms i ett sammanhang och från denna skall avräknas vad som utgått i förskott.

Den föreslagna regeln om rätt till avräkning får enligt utredningen konsekvenser även i fråga om ersättningsgivarens möjligheter att full­följa talan mot ersätlningsbeslut, när ersättningen har betalats. Högsta domstolen har i pleniavgörandet NJA 1961 s. 743 med tolv röster mot tolv förklarat att någon fullföljdsrätt då inte föreligger. Om avräkning tillåts, är enligt utredningen emellertid den teoretiska gmnden för full­följdsförbudet undanröjd. Därmed bortfaller också en Inskränkning av möjligheterna att under högre rätts prövning föra frågor om lagtolkning

Prop. 1974:83

68

och rättstillämpning, som utredningen i likhet med högsta domstolens minoritet anser mindre önskvärd.

Det är tänkbart att skillnaden mellan erlagt och i högre rätt reducerat ersättningsbelopp kan komma att kvittningsvis göras gällande av före­tagaren i samband med talan om ersättning för ofömtsedd skada. Med hänsyn till de skiftande förhållandena måste det enligt utredningen över­lämnas tUl rättstUlämpningen att avgöra under vUka omständigheter så­dan avräkning bör få ske. Vad som i allmänhet gäUer för rätt tUl kvitt­ning torde härvid få vara vägledande. Detta innebär enligt utredningen bl. a. att kvittning får ske inom den aUmänna preskriptionstiden, räknat från den tidpunkt då den urspmngliga ersättningsfrågan slutligt av­gjordes i högre rätt, under fömtsättning att den skadade fastigheten inte bytt ägare.

VL innehåller nu utförliga regler om tUlträde till fast egendom som skaU lösas. Enligt utredningens mening bör VLrs tiUträdesregler närmas tiU motsvarande regler i expropriationslagen. De synbarligen något stela reglema i VL bör enligt utredningen med fördel kunna ersättas med bestämmelser om rätt för företagaren att tiUträda egendom som skaU lösas utan ett komplicerat uppsägningsförfarande. Utredningen föreslår att företagaren berättigas tillträda egendomen när han betalt ersättningen för egendomen liksom ersättning för skada genom avstån­det och dessutom, i förekommande fall, gjort anmälan till länsstyrelsen. Ersättningstagaren måste emellertid samtidigt få rätt tUl skäligt upp­skov, om hans förhåUanden ger anledning tUl det. Sådana regler kan enligt utredningen samordnas med reglema om rätt att utnyttja tillstånd. Utrednmgen anmärker, att möjligheten att föreskriva tillträde med kor­tare eller längre varsel medför att ersättningens storlek måste bestäm­mas med hänsyn till tillträdesvUlkoren. Däremot bör enligt utredningen ett uppskov med tUlträde inte ha någon inverkan på frågan om när inlösnmgen skall anses fullbordad.

Utredningen föreslår en motsvarighet till nuvarande bestämmelser om återlösen av fast egendom som inte använts för avsett ändamål.

3.3 Remissyttrandena

3.3.1 Allmänt

Förslaget har fått ett mycket positivt mottagande av det helt över­vägande flertalet av remissinstanserna. ÄtskiUiga synpunkter framförs dock i fråga om förslagets utformning. Förslaget i dess helhet tillstyrks av lantbruksstyrelsen, fiskeristyrelsen, kommerskollegium och länssty­relsen i lönköpings län.

Jämtbygdens tingsrätt, Arjeplogs kommun. Föreningen Sveriges tings­rättsdomare och advokatsamfundet avstyrker med vissa mindre undan­tag att förslaget tiU nya ersättningsbestämmelser läggs till grand för

Prop. 1974:83

69

lagsliftning. De grandar sin avvisande inställning framför allt på att en värdering efter marknadsvärde inte skulle vara lämplig i valtenmål (se vidare avsnitt 3.3.2 och 3.3.6).

3.3.2 Förutsättningarna för samordning

Utredningens uppfattning att VLrs ersättningsbestämmelser bör sam­ordnas med expropriationslagen delas av praktiskt taget samtliga re­missinstanser. Det understryks att ersättningsreglerna vid olika typer av ingripanden mot fast egendom bör vara principiellt likartade oavsett vilken lagstiftning som åberopas. VASO anser förslaget vara välmotive­rat och att det skulle underlätta och påskynda skaderegleringen i såväl den skadelidandes som företagarens intresse. Bankföreningen anser, alt en mera enhetlig utgångspunkt vid bedömningen av ersättningsproble­men inom fastighetsrätten är ägnad att göra hela regelsystemet mera lältUlgängligt, vUket underlättar den rättsliga bedömningen av det en­skilda fallet.

Industriförbundet delar utredningens uppfattning att en så långt som möjligt enhetiig bedömning av likartade ersättningsproblem är naturlig och önskvärd. EnUgt förbundets mening hade dock en vidareutveck­ling av de vattenrättsliga principema varit ett möjligt altemativ dels med hänsyn till de speciella vattenrättshga förhållandena, dels mot bak­grund av den kritik som riktats mot expropriationslagens ersättnings­principer.

Jämtbygdens tingsrätt och Föreningen Sveriges tingsrättsdomare, som avstyrker förslaget, framhåller att lagstiftaren synes eftersträva ett visst enhetligt regelsystem för aU lagstiftning med fastighetsrättsUg anknyt­ning utan tiUräckligt beaktande av om detta är förenligt med rådande sakliga skUlnader inom de olika rättsområdena. Vid genomförande av de nya ersättningsbestämmelserna i expropriationslagen behandlades inte de speciella vattenrättsliga förhållandena och det gjordes inte någon undersökning av om det finns något av värde i VLrs skadereglerings-system att ta vara på och överföra tiU expropriationslagen. I motsats till utredningen anser tingsrätten och föreningen, att det inte föreligger huvudsaklig överensstämmelse mellan VL och expropriationslagen be­träffande tvångsingreppens art. I expropriationsfallen är inlösen det nor­mala medan i vattenmålen inlösen förekonmier endast undantagsvis. I vattenmålen är det i stället i aUt väsentiigt fråga om ett ofta stort antal olikartade skador, som visserligen våUas av det direkta ingreppet på fastigheten men som sammanhänger med belägenheten vid vattendraget och de däri ändrade hydrologiska förhållandena. Att beräkna ersättning för denna mångfald av skade- och intrångssituationer med hjälp av expropriationslagens skaderegleringssystem, som främst tar sikte på in­lösen i tätbebyggelse, verkar inte rimligt. Med hänsyn tUl mångfalden av skador och intrång, som saknar motsvarighet i expropriationsfallen, kan

Prop. 1974:83

70

enligt tingsrättens och föreningens mening en mera nyanserad inställning mot den skadelidande vara på plats än vad utredningens förslag om an­passning till expropriationslagens skaderegleringssystem skulle få till följd.

Advokatsamfundet, som också avstyrker förslaget, anser att nuvarande ersättningsbestämmelser i VL, fastän de inte är särskilt lättillgängliga, ändå i stort sett har fungerat väl i praxis. Enligt samfundets mening har vidtagna ändringar i expropriationslagens ersättningsregler gjort dessa mindre lämpade alt tjäna som förebild för VL. Det skulle vara olyck­ligt att nu tvinga in VLrs beprövade ersättningsregler i expropriations­lagens nya och oprövade regelsystem. I likhet med Jämtbygdens tings­rätt och tingsrättsdomareföreningen hävdar samfundet vidare att tvångs­ingreppens art i stora delar inte är överensstämmande.

Arfeplogs kommun hyser allvarliga betänkligheter mot förslaget. Ex­propriation sker för allmänna behov medan tvångsingripanden enligt VL ofta sker för att tillgodose lukrativa intressen. Dessutom saknas de för expropriationsmålen karakteristiska markvärdestegringsproble­men. Den bärande principen att ingen bör drabbas av ekonomisk för­lust på gmnd av att hans egendom tvångsvis tas i anspråk har kommit tUl uttryck i nuvarande ersättningsbestämmelser i VL och fungerar enligt kommunens mening tillfredsställande. Kommunen står därför främmande för en ändring av gällande regler.

Frågan om tillämpning i VL av presumtionsregeln i 111 a § lagen (1917r 189) om expropriation tas upp av två remissinstanser. Länssty­relsen i Västernorrlands län anser att en sådan regel inte är motiverad inom den lukrativa vattenrätten. Lantmäteristyrelsen delar denna upp­fattning men anser att det bör undersökas om någon motsvarighet möj­ligen behövs för inlösen i samband med sådana typer av ingrepp enligt VL, som hänför sig till statens eller kommuns skyldigheter gentemot medborgarna, t. ex. vattenförsörjning och avloppshantering.

Utredningens förslag att särbestämmelserna i 9 kap. 8 och 48 §§ om ersättning för ideell skada resp. förhöjnmg i vissa fall med femtio pro­cent inte skall ges någon motsvarighet i de nya bestämmelsema tillstyrks eller lämnas utan erinran av flertalet remissinstanser. Lantmäteristyrel­sen framhåller, alt fastighetsrationalisering i flera faU stött på svårig­heter eller rentav motstånd så länge vattenkraftutbyggnad är aktuell. Förhöjningsregeln kan medföra handlingsförlamning under avsevärd tid. Den har dessutom indirekt verkan genom att den slår igenom även i fri­vUliga uppgörelser mellan vattenkraftsföretagare och markägare. Lant­mäteristyrelsen vill därför kraftigt understödja förslaget att upphäva förhöjningsregeln. Västerbottens länsorgan för vattenkraftsfrågor, som tiUstyrker utredningens förslag, anser att ideell skada borde kunna be­aktas då fråga uppkommer Om en skada bör undanröjas eller minskas genom en skadeförebyggande åtgärd. Länsorganet efterlyser i anslut-

Prop. 1974: 83

71

ning härtill en lagbestämmelse om att domstol kan föreskriva skadeföre­byggande åtgärder under vissa betingelser.

Utredningens förslag att utmönstra regeln om ersättning för ideell skada avstyrks av Vänersborgs tingsrätt och ifrågasätts av Jämtbygdens tingsrätt och advokatsamfundet. Enligt Vänersborgs tingsrätt bör avgö­rande för frågan om särskild generositet skall visas en skadelidande vid ett tvångsmgripande vara i vad mån ingripandet sker till förmån för elt utpräglat vinstintresse. Det är fortfarande i detta hänseende stor skillnad mellan ett expropriationsfall och t. ex. ett större vattenkraftsmål. Vinst­intresset i sistnämnda mål minskas enligt tingsrätten inte av att staten eller en kommun står som sökande. Det förefaller tingsrätten omotiverat att ta bort möjligheterna till ersättning för ideella skador i tider då på de allmänna intressenas område hänsynstagande till annat än ekono­miska verkningar får en allt större betydelse. Tingsrätten anser det inte heller rimligt att som skäl för ett borttagande åberopa svårigheten att finna en objektiv värderingsnorm. Man bör enligt tingsrätten inte bortse från att vid de allt oftare förekommande frågorna om ersättning för trevnadsvärden 9 kap. 8 § gjort det möjligt alt inte hårddra fall, där tveksamhet rått om inverkan på fastighetsvärdet. Jämlbygdens tings­rätt kritiserar särskilt det av utredningen anförda skälet att 9 kap. 8 § saknar motsvarighet i expropriationslagen och att det inte kan komma i fråga att i denna lag utvidga rätten till ersättning. Advokatsam­fundet framhåller, att 9 kap. 8 § visserligen sällan föranlett särskUd ersättning i pengar men att bestämmelsen haft betydelse vid bedömning av ett företags utformning och av skadeförebyggande åtgärder.

Utredningens förslag att mönstra ut bestämmelserna om femtio pro­cents förhöjning avstyrks av fiskeriintendenten i Övre Norra distriktet, Arjeplogs och Jokkmokks kommimer. Svenska naturskyddsföreningen, Svenska samernas riksförbund och Vattenvärnet. Enligt fiskeriintenden­ten hänvisas i vattenmål i fråga om ersättning för skada på fiske till denna förhöjningsregel, när det gäller att t. ex. beakta eventuella fram­tida rationaliseringsvinster eller vinsten av andra mera ekonomiska for­mer för att utnyttja fisket. Det är nästan ogörligt att mera bestämt kun­na förutsäga sådana framtida förhållanden. Speciellt kan detta gälla ut­vecklingen i sportfisket, där värdet av en enskild fiskerätt kan flerdubb­las. Enhgt Arjeplogs kommun medför framför allt vattenreglering­arna så betydande ingrepp i den omgivande bygden att skadan bara del­vis blir ersatt enligt VLrs regler. Enligt kommunen finns det därför up­penbarligen fog för att bibehålla förhöjningsregeln. Ett av motiven för förhöjningsregeln, nämligen att tillförsäkra fastighetsägaren er­sättning för minskade möjligheter att öka fastighetens produktions­förmåga, slår enligt kommunen alltjämt fast. Enligt kommunens me­ning är syftet med tvångsingrepp enligt expropriationslagen väsensskilt från motsvarande tvängsingrepp enligt VL och ersättningsbestämmel-

Prop. 1974:83

72

serna i expropriationslagen kan därför inte åberopas som skäl för att slopa förhöjningsregeln. Jokkmokks kommun anser, att de skäl som på sin tid föranlett förhöjningsregeln alltjämt är lika bärande. Naturskyddsföreningen anser, att det kan vara väl motiverat att den skadelidande får viss vinst av att honom tillhörig egendom exploateras av ekonomiska intressenter. Samernas riksförbund anser, att samma skäl som utredningen anför för bygdeavgtfter kan åberopas även för förhöjningsregeln. Principen att låta de skadelidande få del i företagets vinst måste enligt förbundet anses riktig. Förbundet för i detta sam­manhang fram tanken att samema borde få viss procent av vinsten på vattenkraftsutbyggnad inom samemas områden. Vattenvämet anför, att förhöjningsregeln infördes för att ge skadelidande en chans att skaffa sig en acceptabel ersättnmgsfastighet och att situationen inte på något sätt har förändrats.

3.3.3 Ersättning genom kraftöverföring

Utredningens förslag att upphäva bestämmelserna om ersättnings­kraft och att införa möjlighet tUl avlösning av redan beslutad ersätt­ningskraft samt att införa ett nytt institut, benämnt andelskrafl, till­styrks eller lämnas utan erinran av samtliga remissinstanser. Vissa syn­punkter framförs dock.

Bålforsens kraftaktiebolag anser, att det är av intresse både ur all­män och enskild synpunkt att det även i fortsättningen blir möjligt för minoritetsägare till strömfall att ta del i kraftproduktionen och fram­håller alt bestämmelsema om ersättningskraft uppenbarligen har varit av mycket stor betydelse under den gångna kraftutbyggnadsperioden. Samarbetet mellan företagen på produktionssidan bygger i betydande omfattning på aktiebolagsformen och systemet med ersättningskraft. Bolaget har kraftandelar i form av ersättningskraft omfattande sam­manlagt cirka 500 miljoner kWh under ett normalår från sammanlagt 12 vattenkraftstationer medan bolagets på aktier baserade kraft­andelar svarar mot cirka 1 325 mUjoner kWh från sammanlagt 14 valtenkraftstationer.

Vattenöverdomstolen anser det högst tveksamt om det är motiverat att införa ett system med andelskraft vid sidan av jordabalkens be­stämmelser om rätt till elektrisk kraft. Eftersom det föreslagna institutet omfattas av ett starkt önskemål hos kraftindustrin och det kan få viss betydelse som medel att underlätta uppgörelser mellan ägare av vatten­kraft, vill vattenöverdomstolen inte motsätta sig att institutet andels­kraft införs.

Vänersborgs tingsrätt framhåller att vattenkraft kan gå förlorad för en strömfallsägare även om den inte tUlgodogörs och att f. n. ersättning kan bestämmas i kraft (9 kap. 14 §). Fall kan uppkomma, där en stor del av en strömfallsägares vattenkraft går förlorad genom elt annat

Prop. 1974:83

73

vattenbyggnadsföretag och där överföring av motsvarande mängd kraft skulle vara av stor betydelse för hans verksamhet. Med hänsyn till å ena sidan nuvarande möjligheter att köpa kraft från tUlgängliga distri­butionsnät och å andra sidan möjligheten till överenskommelser i så­dana fall anser sig tingsrätten med viss tvekan kunna godta utredningens förslag att inte införa någon motsvarighet till nuvarande 9 kap. 14 §.

Länsstyrelsen i Västernorrlands län framhåller, att rätt tUl ersäll­ningskraft som inte kan utnyttjas på fastigheten kan föra med sig att ägaren behåUer fastigheten endast i spekulationssyfte. Rätt till ersätt­ningskraft medför ofta irritation och oklarheter och hindrar ibland jord­brakets och skogsbrukets rationalisering. Länsstyrelsen anser därför att de föreslagna övergångsbestämmelserna om möjlighet att avlösa ersällningskraft mot pengar är av värde för den allmänna rationalise­ringen av fastighetsbeståndet.

3.3.4 Ersättning genom tillhandahållande av vatten

Utredningens förslag i denna del lämnas utan erinran av flertalet remissinstanser. Några instanser kritiserar dock förslaget att mönstra ut de nuvarande bestämmelsema om ersättning genom tillhandahållande av vatten.

Vattenöverdomstolen, som ansluter sig till förslaget, framhåller alt den vattenleverans som åläggs enhgt 9 kap. 46 § får sakrättslig dignitet till skillnad mot åläggande i övrigt att vidta skadeförebyggande åtgärd. Vattenöverdomstolen anser inte att sakrättsligt skydd är i så hög grad motiverat i just detta fall att man för den skull bör avstå från ett av andra skäl i och för sig motiverat upphävande av 9 kap. 46 §. I detta sammanhang ifrågasätter vattenöverdomstolen en uttrycklig lagbestäm­melse om möjlighet för domstol att förordna om skadeförebyggande åtgärd som alternativ tiU ersättning i pengar. Det kommer enligt vatten­överdomstolen alltid att finnas behov av alt kurma meddela sådana för­ordnanden inte bara vid grandvattentäkt ulan över huvud laget vid företag enligt VL. Eftersom den teoretiska grunden för nuvarande praxis är föremål för olika meningar, är en uttrycklig lagbestämmelse enligt vattenöverdomslolens mening särskUt motiverad när man ansluter VLrs ersättiungsregler tiU motsvarande bestämmelser i expropriationslagen, som saknar institutet skadeförebyggande åtgärder. Ett ytterligare skäl för en uttrycklig lagbestämmelse är enligt vattenöverdomstolen att skadeförebyggande åtgärder i undantagsfall kan innebära en viss över­kompensation för den skadelidande, vilket står i mindre god överens­stämmelse med utvecklingen inom expropriationslagens tillämpnings­område. Växjö tingsrätt, som också ansluter sig tiU utrednmgens för­slag, utgår från att utredningens uttalanden om skadeförebyggande åt­gärder kommer att tjäna till ledning för blivande rättstUlämpning. LRF motsätter sig inte förslaget att mönstra ut bestämmelserna om ersätt-

Prop. 1974:83

74

ningsvalten mot bakgrund av att utredningen uttalat alt det även utan uttryckliga lagregler åligger domstolarna att meddela sådana föreskrifter om åtgärder och ersättning att ersättningstagarna inte blir sämre ställda än tidigare.

Södertörns, Vänersborgs, Jämlbygdens, Umebygdens och Luleå tings­rätter. Föreningen Sveriges tingsrättsdomare och Sveriges advokatsam­fund anser att bestämmelserna om ersättningsvatten bör bibehållas och avstyrker utredningens förslag i denna del. Södertörns tingsrätt anser att bestämmelserna om ersättningsvalten bör flyttas över till 2 kap. och alt i detta kapitel bör kodifieras gällande praxis i fråga om skadeföre­byggande åtgärder. Vänersborgs tingsrätt framhåller att realkom­pensation i form av vattenleverans ofta är den enda möjhgheten att trygga vattenförsörjningen på en fastighet. Bestämmelsema i 9 kap. 46 § motsvarar ett praktiskt behov. Som skäl för sitt förslag anför ut­redningen endast att motsvarighet tiU 9 kap. 46 § saknas för andra mål än gmndvattentäktsmål. Delta resonemang borde enligt tingsrätten när­mast leda till en utvidgning av institutet även tiU andra måltyper, där vatlenleverans framstår som en önskvärd kompensationsform. Att så inte skett tidigare har enligt tingsrättens mening sin naturliga förklaring i det förhållandet alt vid anläggande av grandvattentäkt i motsats till vid andra företag vattenleverans kan påtvingas anläggaren, eftersom man i regel inte behöver befara att det skall medföra olägenhet av betydenhet för honom. Tingsrätten delar alltså inte utredningens upp­fattning att det här rör sig om likartade situationer. Tingsrätten ifråga­sätter om det kan vara lämphgt att sedan fast praxis etablerats på ett visst område under förebärande härav ta bort de bestämmelser som utgör grunden för denna praxis. Utan stöd av en lagbestämmelse torde det för övrigt inte vara möjligt att ålägga ersättningstagaren bidrags­skyldighet vid överkompensation. Jämtbygdens tingsrätt och tings­rättsdomareföreningen framhåller också att det är egendomligt att in­föra en lagregel, varav uppenbarligen behov förelegat, för att sedan efter någon tid, när praxis inrättat sig efter denna regel, slopa den. Syftet att tillförsäkra en skadelidande fastighet varaktig tillgång till vatten kan enligt tingsrättens och föreningens mening inte tUlgodoses annat än genom en sakrältslig konstmktion av leveransförhållandet. Rätt till ersältningsvatten kan ha viss betydelse för en fastighets värde som kreditunderlag. Parter och domstol bör dessutom ha vissa grund­läggande lagregler att falla tillbaka på i fråga om ersättningsvatten. Bestämmelserna bör enligt tingsrätten och föreningen utvidgas att gälla även andra måltyper än mål om grandvattentäkt. Umebygdens tingsrätt framhåller, att det är fråga om borttagande från fastigheten av en nyttighet som fastighetsägaren är beroende av och som han ut­nyttjat utan någon egentlig kostnad. Föreskrifter om ersättning genom tillhandahällande av vatten bör därför enligt tingsrättens mening finnas

Prop. 1974:83

75

i VL, lämpligen i 2 kap. Luleå tingsrätt anser, att en utmönstring av bestämmelserna om ersättningsvatten, vilka motsvarar ett praktiskt behov, skulle innebära en försämring av rättsläget för den skadelidande. Skillnaden mellan mål om grandvattentäkt och andra mål bör enligt tingsrättens mening i stället överbryggas genom en allmän regel om ersättning genom tillhandahållande av vatten i 2 kap. Även advokat­samfundet anser att bestämmelsernas tiUämpningsområde bör utsträckas. Länsstyrelsen i Jönköpings län är inte fullt övertygad om att tiden är mogen för att slopa bestämmelserna om ersättning genom tillhanda­hållande av vatten.

3.3.5 Ersättning i realvärden av annat slag

Utredningens förslag i denna del lämnas utan erinran av prak­tiskt taget samtliga remissinstanser. Tre remissinstanser framför dock viss kritik.

Fiskeriintendenten i Övre Norra distriktet anser, att ersättning i realvärde i princip är att föredraga, när det gäUer fiskeskada.

Svenska Bankföreningen tar upp frågan om domstolens prövning av överenskommelser om realkompensation. Bankföreningen instämmer i utredningens uttalande, ätt hänsyn vid prövningen alltid måste tas til] fastighetsborgenärernas intresse. Enligt föreningens mening är emeller­tid denna princip så väsentiig, att en föreskrift med della innehåll bör tas in i lagtexten. Bankföreningen anser, att det är oklart vad utred­ningen avser med sitt uttalande att frågan i vilken mån överenskom­melser kan faststäUas beror på om domstolen med bmdande verkan kan besluta i ämnet.

Vänersborgs tingsrätt anser, att vattendomstol fortfarande bör ha skyldighet att pröva lämpligheten av överenskommelser om realkom­pensation. Beträffande det av utredningen särskUt diskuterade fallet om ersättning i mark har utredningen sammanblandat prövningar som skall företagas av olika myndigheter. Den lämplighetsprövning som enligt gällande rätt åligger vattendomstolen avser givetvis endast ifråga­varande överenskommelse och inte frågan huravida en fastighetsbUd­ning av överenskommet slag bör få ske. Vattendomstolen kan inte, som utredningen förordar, begränsa sin prövning till att avse eventuellt kvarstående ersättningsfrågor utan domstolen har att, sedan parterna beretts tUlfälle att ordna faslighetsbildningsfrågan, avgöra hela den föreliggande ersättningsfrågan. Avgörande för om annan myndighets beslut skaU anses vara en föratsältnmg för fastställelsen torde i första hand vara att överenskommelsen förutsätter ett sådant beslut. Fall kan således i och för sig förekomma då en överenskommelse redan nu finnes böra fastställas, trots att t. ex. fastighetsbUdning av någon an­ledning ännu inte skett. Även efter det att de av utredningen före-

Prop. 1974: 83

76

slagna nya ersättningsreglerna trätt i kraft kan givetvis fråga om fast­stäUelse av överenskommelse om realkompensation bli aktuell och då som ett stadfästande av förlikning. Möjligheterna för vattendomstolen att för sådant fall vägra faststäUelse på grand.av att annan myndig­hets beslut inte föreligger är enligt tingsrättens mening i varje fall inle större än nu. Sådan vägran föratsätter ju i själva verket en prövning av överenskommelsens lämplighet. Tingsrätten delar inte utan vidare utredningens uppfattning att överenskommen realkompensation när­mast framstår som en skadeförebyggande åtgärd. Utredningens upp­fattnmg är inte heller ägnad att motivera den föreslagna lagändringen, eftersom en skadeförebyggande åtgärds lämplighet utgör den avgö­rande föratsätlningen för åläggandet att vidta åtgärden.

3.3.6 Ersättning i pengar

Utredningens förslag i denna del har utsatts för åtskiUig kritik. Även de remissinstanser som inte avstyrker förslaget har framfört kritik av varierande styrka mot användande av marknadsvärdet vid bestämman­de av ersättning enligt VL. Förslaget alt införa marknadsvärdesprinci­pen i VL avstyrks av tio remissinstanser.

Lantmäteristyrelsen, som anser att den föreslagna principlösningen är riktig, behandlar följderna av alt begreppet marknadsvärde förs in i VL. ErUigt styrelsen syftar ändringarna otvivelaktigt till en avsevärd sänkning av ersättningsbeloppen i förhållande tUl nuvarande ersätt­ningsregler. Vid kraftverksbyggande och valtenreglering har enligt lant­mäteristyrelsen fastighetsskadan hittUls ofta beräknats till högre belopp än vad som motiveras av ändring i marknadsvärdet. Detta beror Lnte enbart på regeln om 50 procents förhöjning utan även på att begreppet "fulla värdet" skall vara vägledande. Belopp som utdömts enligt nuva­rande ersättningsregler i VL eller som erlagts på grand av överens­kommelse kan därför inle utan vidare tjäna som underlag för ersätt­ningsberäkningar enligt de av utredningen föreslagna reglerna. Om marknadsvärdeberäkningar enligt dessa regler skulle ge tUl resultat att nuvarande ersättningspraxis förs vidare finns det risk för att marknads­värdebegreppet i annan lagstiftning också fjärmas från en riktig tUl-lämpning. Om det bedöms som svårt alt i tillämpningen frångå nuva­rande ersättningspraxis är det enligt lantmäteristyrelsen med hänsyn tUl fördelarna med ett enhetiigt marknadsvärdebegrepp bättre att i VL behålla systemet med förhöjning av fulla värdet än att införa mark­nadsvärdebegreppet. Emellertid rör det sig vid vattenkraftsutbyggnad oftast om ersättning för skador på jord- och skogsbraksmark utan några större förväntningar på övervärden och det finns därför erUigt lantmäteristyrelsens mestadels godtagbar utgångspunkt för värderingen i lantbruksnämndernas inköps- och försäljningsverksamhet.

Vattenöverdomstolen, som godtar förslaget, framhåller, att när det

Prop. 1974:83

77

gäller lösen av hel fastighet eller del av fastighet förhållandena är lik­artade vid alla typer av tvångsförfoganden. För dessa fall ansluter sig vattenöverdomstolen tUl förslaget att expropriationslagens ersättnings­bestämmelser görs tillämpliga inom vattenrätten, även om fastigheter som berörs av företag enligt VL ofta ligger i glesbygden, där en mark­nad för försäljning och köp av fastigheter saknas. Som förutsatts i ex­propriationslagens förarbeten (prop. 1971 r 122) får man i dessa fall tillgripa olika hjälpmetoder. De tvångsförfoganden som beslår i att företagaren utan inlösen ges rätt att ta annans mark i anspråk slår rättighetsexpropriationen nära. Det är därför enligt vattenöverdomsto­len även för dessa fall motiverat med en anpassning tiU expropriations­lagens ersättningssystem. De ersättningsfrågor som helt dominerar i vattenmål avser emellertid skador som en följd av ändrade hydrologiska förhållanden som inte är av sådan art och omfattning att de föranleder inlösen. Sådana skador består i exempelvis överdämnmg eller försump­ning av mark, minskat utbyte av fiske, påverkan på brunnar eller, förstörelse av s. k. tekniska föremål som bryggor och stängsel. Andra vanliga former av skador är ökade svårigheter att tillgodogöra sig en fastighets skogsproduktion eller att använda båt för fastighetens skötsel. Dessa typiskt vattenrättsliga skador är ofta marginella, vUket kan göra det orealistiskt att tala om ändringar i marknadsvärdet, helt bortsett från svårigheten över huvud taget att bestämma marknadsvärden i hit­hörande faU. En övergång från värdering efter skadekategorier tiU en ordning som innebär en samlad värdering fastighet för fastighet innebär enligt vattenöverdomstolen att man överger ett sedan länge fast utbildat system med ersättningsnormer för oUka skadetyper. Liksom i de fall då expropriation medför margineU skada får man här tUlämpa olika hjälpmetoder i form av kvadratmeterpris, avkastrungskalkyler o. dyl. för att komma fram tUl en värdedifferens. Ett visst behov av fort­satt begagnande av nu tillämpade normer kommer därför att fmnas. Enligt vattenöverdomslolens mening bör marknadsvärdesprincipen inte få leda till att omfattande utredningar om marknadsvärdet utförs i fall då de saknar egentlig betydelse. Vid kommande reform av de proces­suella reglema i VL kan det möjligen vara lämpligt att utrusta dom­stolama med befogenhet att ge anvisningar om hur utredningen i målet bör läggas upp. En klar fördel med den av utredningen förordade metoden är enligt vattenöverdomstolen att man i varje fall som ett slutsteg i värderingen måste företa en helhetsbedömning av de skador som drabbar en fastighet. Härigenom kan man på ett helt annat sätt än med nuvarande system kvitta skada mot nytta av ett och samma före­tag. SärskUt när det gäller överkompensation, som ibland blir följden av skadeförebyggande åtgärder, saknas nu möjlighet att beakta den vinst som uppkommer för den skadelidande. Med det föreslagna syste­met kan man också motverka den överkompensation som lätt uppstår

Prop. 1974:83

78

när t. ex. flera var för sig bestämda ersätlningsposter adderas till var­andra, Med hänsyn till det anförda och till värdet av enhetlighet i regelsystemet på fastighetsrättens område anser sig vattenöverdomsto­len även i fråga om de typiskt vattenrällsliga skadorna kunna godta förslaget att intrångsersättning skall bestämmas så att den motsvarar minskningen i fastighetens marknadsvärde. Vattenöverdomstolen under­stryker all sådana skador på faslighet ofta inrymmer moment för vilka "annan ersättning" bör utgå.

Vissa betänkligheter mot användning av marknadsvärdesprincipen framför allt i skadefallen framförs också av andra remissinstanser. Kam­markollegiet framhåller alt nedströmsverkningarna av en reglering kan beröra ett stort antal fastigheter med sinsemellan varierande relativa marknadsvärden. Alt för dessa i varje särskUt fall undersöka vUken re­duktion av en eventuell köpeskilling som regleringen kan tänkas med­föra förefaUer kunna leda tiU praktiska svårigheter och osäkra resul­tat. Kollegiet anser det möjligt att den nya skadevärderingsregeln leder till ökade processkostnader. Södertörns tingsrätt påpekar att i de gles­bygder som berörs av t. ex. de norrländska kraftutbyggnadsföretagen kommer ersättningsprövningen, åtminstone vid delskada, att ofta do­mineras av frågor om annan ersättning än sådan som hänför sig till marknadsvärden. Luleå tingsrätt delar utredningens uppfattning att marknadsvärdet för fastigheter i glesbygdsområden oftast ter sig orim­ligt lågt. Det är enhgt tingsrätten också tydligt att fastighetens värde för ägaren i dessa fall oftast är Väsentligt högre än marknadsvärdet, som kan vara svårt att få fram i glesbygdsområden. Enligl tingsrättens mening kommer vattendomstolens handläggning av valtenmål att tyngas av skyldighet att i de enskilda fallen pröva om de personliga skälen för särskild ersättning föreligger vid inlösen av hel fastighet. Länsstyrelsen i Västernorrlands län framför liknande synpunkter och ifrågasätter för det fall att en fastighetsägare nödgas lämna byggnad som innehas i huvudsakligt syfte att bereda bostad åt ägaren eller honom närstående

en bestämmelse om att löseskUlingen inte får bestämmas tUl lägre belopp än som behövs för anskaffande av likvärdig bostad. En sådan garanti, som liknar egnahemsgarantin i expropriationslagen, skulle en­ligt länsstyrelsens mening vara betydelsefull särskilt om förhöjnings­regeln avskaffas. Västerbottens länsorgan för vattenkraftsfrågor anser, att bestämmelsen om att marknadsvärdet skall användas bör komplette­ras med ett stadgande om att vattendomstolen kan värdera skadan efter andra principer, om en sådan värdering är mera praktisk och ändamåls­enlig. Länsorganet framhåller svårigheten att få grepp om marknads­värdet eUer minskning i detta på grund av skada. Den föreslagna skade­värderingen torde bli mycket omständlig och tidskrävande, bl. a. därför att man inte får använda sig av schabloner. Industriförbundet anser, alt det även med utredningens förslag som principiell utgångspunkt

Prop. 1974: 83

79

finns skadefall då en objektvärdering ler sig naturligare och lättare leder till ett tUlfredsställande resultat. En sådan värderingsinetodik överensstämmer med vad som förordats för vissa situationer i delexpro-priationsfallen. Industriförbundet anser att den bör kunna användas i vattenrätten exempelvis om skadorna är av enhetlig typ och små i för­hållande till fastighetens marknadsvärde men inte desto mindre i sig beaktansvärda och ersätlningsgilla.

Följande tio remissinstanser avstyrker förslaget att införa marknads­värdesprincipen i VL, nämligen Växjö, Vänersborgs, Jämtbygdens och Umebygdens tingsrätter, länsstyrelsen i Jämtlands län, samarbetsnämn­den för Järpenblocket, Arjeplogs kommun, Föreningen Sveriges tings­rättsdomare, LRF och Sveriges advokatförbund.

Växjö tingsrätt framhåller att bestämmelsen i VL att ersättningen skall motsvara skadans fulla värde helt stämmer överens med den all­männa skadeståndsrätten. Med det nu framlagda förslaget lär inle heller ha avsetts annat än att ersättningen skall svara upp mot skadan, utan syftet har väl blott varit att förebygga överkompensation. Samma av­sikt hör tUl utgångspunktema för de år 1971 genomförda ändringarna i expropriationslagen. Utredningen har emellertid i sitt förslag inte till­räckligt beaktat de för VL säregna skadesituationerna, särskilt när det är fråga om del av faslighet, som tas i anspråk eller skadas. Dessa situa­tioner motiverar enhgt tingsrättens mening knappast regler motsvarande dem som från helt andra utgångspunkter, närmast intresset av kommu­nal exploatering för tätbebyggelse, funnits lämpliga i expropriations­lagen. I vattenrättsliga sammanhang, där numera knappast kan spåras några spekulationsmoment, finns enligt tingsrättens mening inte någon så stor risk för överkompensation, att marknadsvärdesregéln är påkallad. Tingsrätten delar inte utredningens uppfattning att nuvarande regler ger möjlighet tUl överkompensation. Även i praxis eftersträvar vattendom-stolama adekvata ersättningar. En annan sak är att domstolama, när skadans storlek inte kan exakt fixeras, är benägna att ta tUl ersättnings­beloppet så att det ger rimlig säkerhet för skadans täckning. De expro­priationsrättsliga ersättningsbestämmelserna kan insatta i vattenrättsliga sammanhang befaras medföra osäkerhet och oenhetlighet i rättstUlämp­ningen och det kan uppkomma ökade dröjsmål och kostnader i vatten­processen. Tingsrätten har i och för sig inte någon erinran mot att löse­skiUingen för hel fastighet och i flertalet fall för del av fastighet prin­cipiellt bestäms efter marknadsvärdet. Det skuUe då, eftersom tingsrät­ten i övrigt ställer sig tveksam eller kritisk mot marknadsvärdesregeln, kunna övervägas att begränsa denna regel till nämnda inlösenfall och låta nuvarande regler bestå i övrigt. En så begränsad marknadsvärdes­regel skulle med hänsyn tUl redan utbUdad praxis i inlösenfallen knap­past få någon praktisk uppgift att fylla. På grund av del anförda av-

Prop. 1974:83

80

styrker tingsrätten att marknadsvärdet införs som lagfäst norm för ska­deregleringen i vattenmål.

Vänersborgs tingsrätt framhåUer, att förslaget i vad avser inlösen av hel fastighet inte innefattar någon ändring av gällande praxis, särskilt i beaktande av att det utöver prisjämförelser fömtsatts användande av andra värderingsmetoder såsom avkastnings- och produktionskalkyler (prop. 1971r 122 s. 172). I vattenmålen torde liksom hittiUs sistnämnda metoder bli vanligast redan därför att det ofta är svårt att i glesbygds-och avfolkningsområden fastställa ett marknadsvärde som inte ter sig orimligt lågt i förhållande tUl fastighetens värde för ägaren. Den utväg i form av särskUd ersättning som utredningen anvisar stämmer väl över­ens med gällande praxis, där ersättning för subjektiva övervärden av detta slag utgår som intrångsersättning som regelmässigt inte blir före­mål för nedsättnmg. Även då fråga är om inlösen av del av fastighet har tingsrätten inte något att erinra mot att ersättningen bestäms med utgångspunkt i marknadsvärdet. Tingsrätten stäUer sig däremot helt av­visande tUl förslaget att ersättningen skaU motsvara den minskning i hela fastighetens marknadsvärde som uppkommer genom det medgivna intrånget. Mot värderingsmetoden talar till en början de praktiska svå­righeter som uppstår vid dess tUlämpning. Det måste i själva verket sna­rare bli regel än undantag att man måste utgå från att skillnaden i värde före och efter ingreppet överensstämmer med värdet på den av­stådda marken. Allvarligare är emellertid att metoden enligt tmgsrättens mening är ägnad att leda tiU oriktiga resultat. Det framstår för tings­rätten som minst sagt egendomUgt att en metod, om vilken det oförbe­hållsamt erkänns att den kan få tiU följd att ett visst mindre mark­område inte åsatts något värde aUs, i ett annat fall, då det avstådda om­rådet är något större, kan sägas leda fram tiU en riktigare skadevärde­ring än om området även i detta fall värderades separat. : Svårighe­terna att använda den föreslagna värderingsmetoden accentueras emel­lertid ytterligare i de för vattenmålen typiska skadefallen. För flertalet av de skadesituationer, som föreligger i vattenmål, framstår fastställan­det av marknadsvärdet för fastigheten i såväl oskadat som skadat skick som en helt orimlig operation, oberoende av vilken metod som används för att få fram marknadsvärdena. Till en början kan prisjämförelser sägas sakna aU relevans. Det föreligger svårigheter att få fram prisjäm­förelser redan i fråga om hel fastighet eller del av fastighet. Helt otänk­bar blir situationen i en mängd av de skadefall som uppkommer i vat­tenmål. I motsats till vad som gäller för prisjämförelser är det där­emot i och för sig fuUt möjligt att även vid de skadesituationer det nu gäller med användning av avkastningsmetoden faststäUa. ett marknads­värde såväl före som efter ingreppet och att genom en subtraktion mel­lan dessa ofta mycket stora tal få fram en minskning i fastighetens marknadsvärde, som då skulle anses motsvara en relativt obetydlig skada

Prop. 1974: 83

81

på fasligheten. I ännu högre grad än som är fallet vid avstående av visst markområde gäller i dessa skadesituationer att det sålunda framräknade värdet kan presumeras vara felaktigt. I själva verket torde värdet på skadan ligga helt inom felmarginalen. I de i vattenmålen vanligast före­kommande skadesituationema torde det vara mycket vanligt att ett in­grepp på en fastighetsdel inte ger utslag i ändrat marknadsvärde. Det är svårt alt utläsa om utredningen anser att "annan ersättning" skall kun­na utgå i en sådan situation. För den skadelidande måste det framstå som egendomligt att inte få ersättning för ett ingrepp, som faktiskt erkänns föreligga, bara därför att ingreppet förklaras inte ha påverkat fastighetens marknadsvärde. Ett klargörande uttalande om behandlingen av dessa vanliga situationer är nödvändigt. Till redan angivna svå­righeter bör läggas den omöjlighet alt tillämpa den föreslagna värde­ringsprincipen, som uppkommer vid prövning av anspråk på ersättning för oföratsedd skada långt efter det att en helhetsbedömning av ska­dorna utförts.

Jämtbygdens tingsrätt och Föreningen Sveriges tingsrättsdomare, som helt avstyrker förslaget till nya ersättningsregler, anser, att åtskil­liga praktiska skäl kan anföras för den nuvarande värderingsordningen i valtenmål och att påtalade svagheter i delta system inle är av sådan styrka att det finns anledning att införa en som det synes dubiös mark­nadsvärdesregel. Till de avsevärda svårigheterna att över huvud taget fastställa ett marknadsvärde kommer att detta för fastigheter i gles­bygdsområden ofta blir orimligt lågt och i inlösenfaU inte står i någon som helst relation till kostnaderna för anskaffande av en likvärdig bo­stad. Det kan antas att utdömande av särskUd ersättning som tiUägg till löseskUlingen blir det normala i Norrlands glesbygdsområden. Om marknadsvärdesregeln anses böra införas i VL, kan den enhgt tings­rättens och föreningens mening tUl nöds användas i de fåtaliga inlösen-faUen. I delskadefallen är den däremot oacceptabel. Om det är svårt att bestämma elt marknadsvärde, blir svårigheterna ännu större att be­stämma minskningen i marknadsvärde. Sett från en presumtiv köpares synpunkt påverkar kanske vissa skador på en fastighet inte alls mark­nadsvärdet, i synnerhet om han tänker utnyttja fastigheten på ett sätt, som gör att skadoma saknar större betydelse. Intrångsersätlning skulle då inle utgå, vilket förefaller orimligt och inte står i överensstämmelse med allmän rättsuppfattning. Konstmktionen att kompensera skadan med personlig ersättning är till nackdel för fastighetsborgenärema. Hur den av utredningen förordade helhetsbedömningen av minskningen i mark­nadsvärde vid partiella fastighetsskador skall gå tUl har inte på något sätt belysts närmare. Utredningens förslag förutsätter uppenbarligen att intrångets storlek bedöms särskilt för varje fastighet. Av bl. a. den s. k. likformighetsregeln i 11 kap. 60 § tredje stycket VL framgår alt par­tiella fastighetsskador av likartat slag skall bedömas lika för samtiiga

6   Riksdagen 1974.1 saml Nr 83

Prop. 1974:83

82

berörda fastigheter. Utrednmgen har inte föreslagit ändring eller slo­pande av denna regel eller närmare belyst hur den skall tolkas och till-lämpas i fortsättningen.

Umebygdens tingsrätt framhåller svårigheterna att i glesbygderna i Norrland fastställa något marknadsvärde och påpekar att marknads­värdet dessutom är helt ointressant för fastighetsägaren, när någon lämplig ersättningsfastighet inte finns. Marknadsvärdet utgör inte något uttryck för fastighetens värde i ägarens hand i det i glesbygderna ofta förekommande fallet att fastigheten utgör bas för ägarens försörjning genom att bereda honom, förutom billig bostad, möjligheter tUl biin­komster och naturahushåUning. Utredningens förslag att lösa detta problem med "annan ersättning" medför en försämring för borgenärer­na i jämförelse med nu tillämpade principer för fastighetsvärdering, eftersom sådan ersättning inte skall nedsättas. En överdämning har ofta en rad i marknadsvärdehänseende svåröverbhckbara konsekvenser ut­över den direkta markskadan. En genomgång av vid tingsrätten före­kommande rubriker vid registrering av skador visar ett trettiotal ohka skadetyper. Detta gör att marknadsvärdesprincipen är mindre väl ägnad för tillämpning i valtenmål. Tingsrätten tar upp ett speciellt problem som rör värdering av skogsmark som skall överdämmas. För närvaran­de bestäms ersättning för mark och tiUväxtförlust för sig och ersätt­ning för växande skog för sig. De marknadsvärden som finns i fråga om skogsmark är baserade på att avverkning får ske endast i den takt som skogsvårdslagen (1948 r 237) medger. Däremot torde det inte finnas några marknadsvärden på skogsmark som får kalawerkas. LRF ansluter sig till tingsrättens yttrande.

Länsstyrelsen i Jämtlands län ifrågasätter om förslaget ger en till­fredsställande ersättning åt fastighetsägare i glesbygd med ofta påfal­lande låga taxeringsvärden. Det är tveksamt om marknadsvärdesprin­cipen visar sig användbar vid skada genom fastighetsintrång. Det före­slagna systemet har också vissa nackdelar från fastighetsborgenärernas synpunkt. Förslaget med totalbedömning av ersättning för fastighets­skada medför enligt länsstyrelsen risk för lägre ersättning än vad nu­varande system ger utrymme för. Länsstyrelsen anser det utomordent­ligt viktigt att det nya regelsystemet inle kommer alt innebära någon försämring för skadelidande parter. Eftersom det kan befaras vara fallet, anser länsstyrelsen att nuvarande värderingsordning i valtenmål bör få beslå. Även samarbetsnämnden för Järpenblocket anser alt nuvarande värderingsordning bör bibehållas, eftersom det inte finns någon anled­ning att ytterligare öka regleringsföretagens vinster på boendebefolk-ningens bekostnad. Arjeplogs kommun, som helt avstyrker förslaget till nya ersättningsbestämmelser, anser att. både praktiska och materiella skäl talar för att nuvarande ordning bibehåUs. Gällande rätt tar på ett helt

Prop. 1974:83

83

annat sätt än förslaget hänsyn till den enskilde fastighetsägarens intresse av att få bh skadeslös vid ett tvångsingripande.

Advokatsamfundet, som helt avstyrker förslaget liU nya ersättnings­bestämmelser, framhåller att en tämligen fast praxis utvecklats inom vattenrätten vad gäller ersättningar och skadeförebyggande åtgärder. Denna praxis omfattar normer för värdering av olika slags delskador. Dessa normer har, framför allt under senare år, slagit igenom i sådan omfattning att skaderegleringen blivit väsentligt underlättad. Även om en mer enhetlig och samtidig bedömning av ett vattenföretags sainlade inverkan skulle kunna åstadkommas, anser samfundet att en samlad skadevärdering gmndad på uppskattning av minskning av fastighets marknadsvärde är en otymplig och svårbemästrad lösning jämfört med nuvarande ordning. Uppkommande partiella skador är regelmässigt sådana som försvårar ägarens fortsatta brakande av fastigheten utan att innebära en häremot direkt svarande minsknmg av fastighetens marknadsvärde. Alt betrakta skadoma som personliga följdskador är inte tUlfredsställande. Skadorna är att betrakta som fastighetsskador och bör bedömas oberoende av vem som är ägare. Denna princip är betydel­sefull också ur fastighetskreditsynpunkt.

Utredningens förslag att låta expropriationslagens regel om inverkan av exproprialionsföretaget få en motsvarighet i VL berörs särskilt endast av bankföreningen och industriförbundet. Bankföreningen anser det uppenbart att denna undantagsregel, som i VL föreslagits i sakägarnas intresse, måsle tillämpas restriktivt och med största försiktighet med hänsyn till att många vattenföretag typiskt sett påverkar ett stort antal fastigheter i samma region. I sådana fall bör enligt bankföreningen åt­gärdens orts- och allmänvanlighet inte få leda till begränsning av ersätt­ningen. Industriförbundet anser, alt det hade varit önskvärt att ut­redningen närmare diskuterat vilka effekter dessa nya principer kan be­räknas få för ersättningar i valtenmål. Hänvisningen till miljöskydds­lagen (1969r 387) ger inte erforderlig vägledning.

Utredningens förslag att slutlig skadevärdering för en fastighet inte skall äga rum förrän samtliga ersättningsfrågor för den fastigheten är mogna för avgörande avstyrks av vattenöverdomstolen, samtliga sex tingsrätter som är vattendomstolar. Föreningen Sveriges tingsrättsdo­mare och Västerbottens länsorgan för vattenkraftsfrågor.

Vattenöverdomstolen anser, att den föreslagna ordningen har bety­dande praktiska nackdelar. Målens handläggning kommer att avsevärt tyngas, eftersom domstolen måste företa en mer eUer mindre omfattan­de skadevärdering vid två tillfällen, det ena när förskottsbelopp bestäms och det andra när slutiig ersättning fastställs. Handläggningen försvåras också av att kretsen av sakägare i många fall kommer att förändras in­nan slutprövningen sker. Vidare vilar en slutlig skadevärdering långt efler det att företaget genomförts på osäker grund i flera väsentliga av-

Prop. 1974:83

84

seenden. Skadevärderingen måste även då bygga på en jämförelse mel­lan förhållandena före och efter ingreppet men kunskaperna om de tidigare förhållandena försämras successivt och man kan inte heller utgå från att domsmotivering och övrigt material i målet är så fyUigt att man kan få fram en tUlräckligt klar bUd av den tidigare bedömning­en. Därtill kommer att domstolens sammansättning ofta är en annan vid slutprövningen. Den föreslagna ordningen medför också att sakägar­na under lång tid svävar i ovisshet om hur stora ersättningar de slut­ligen kommer att få. Detta kan få uppenbara nackdelar i fråga om möj­lighetema för dem att göra förbättringsarbeten på fastigheterna eller att avyttra dessa. Även för ersättningsgivaren måsle det vara en olägenhet att ersättningsfrågorna hålls svävande under avsevärd tid. Förslaget i denna del måste sägas stå i bjärt kontrast mot en av grundtankarna i VL, nämligen att skaderegleringen i princip skall vara avslutad urnan ingrepp sker i annans rätt. Vattenöverdomstolen anser alltså att den ordning som utredningen föreslagit skulle medföra så avsevärda olägen­heter att man måste finna sig i att rucka på principen om samlad be­dömning av alla skadefrågor. Enligt vattenöverdomslolens mening kan skaderegleringen, i de faU då någon ersättningsfråga oundgänghgen måste skjutas upp, lämpligen tillgå så att man först bedömer inverkan på marknadsvärdet av de skador som kan prövas omedelbart och dömer ut slutlig ersättning för dessa skador. När den uppskjutna frågan är mo­gen för avgörande bedömer man den ytterligare nunskning i marknads­värdet som beräknas ha inträffat genom den skada som avses med uppskovet och fastställer ersättning härför.

De övriga remissinstanser, som avstyrker utredningens förslag i denna del, framför i huvudsak samma synpunkter som vattenöverdomstolen.

Utredningens synpunkter om det önskvärda i en minskad användning av prövotidsförfärande och en ökad användning av skälighetsuppskatt­ning enhgt 35 kap. 5 § rättegångsbalken berörs av flera remissinstanser. Lantmäteristyrelsen understödjer kraftigt förslaget i denna del, eftersom förordnande om prövotid kan medföra handlingsförlamning under av­sevärd tid till skada för faslighetsrationaUseringen. VASO anser, att även andra omständigheter än den väntade skadans omfattning bör till­mätas betydelse vid valet mellan skäUghetsuppskattning av en slutlig ersättning och prövotidsförfarande. Exempelvis kan utredningsmöjhg-hetema rörande utgångsläget för skadebedömningen och utredningskost­naden utgöra skäl för omedelbar slutreglering av skadan. Länsstyrel­sen i Norrbottens län framhåller, att möjligheterna att skjuta på den slutliga regleringen av ersättningsfrågor har utnyttjats i stor utsträck­ning och att detta i många faU har inneburit allvarliga olägenheter för enskilda och näringslivet. Länsstyrelsen understryker, att uppskov i fort­sättningen endast bör ges om tvingande behov föreligger. Svenska sa­mernas riksförbund anser att viss schablonisering beträffande skada och

Prop. 1974: 83

85

intrång vid en förhandsbedömning är att föredra för samerna framför att hamna i ett hopplöst bevisläge efter utgången av en prövotid. Vat­tenvärnet framhåller alt sakägare f. n., kanske främst när det gäller skada på fiske, kan få vänta i årtionden innan ersättningen slutregleras.

Några remissinstanser framför viss kritik mot utredningens synpunk­ter. Advokatsamfundet framhåller att en bedönming av vissa frågor kan ske först sedan företaget är slutligt utfört och samtliga villkor slut­ligt fastställda. I praktiken har inte endast vissa skadefrågor uppskjutits utan även frågor rörande företagets slutiiga utformning, såsom åtgärder ägnade att förebygga eller kompensera skador, liksom frågor rörande slutliga vattenhushåUningsbestämmelser. Möjlighet till sådant uppskov är enligt samfundets mening önskvärt även i framtiden och utgör ett starkt skäl för att välja ett uppskovsförfarande framför en skälighets­uppskattning jämlikt 35 kap. 5 § rättegångsbalken. Att som utredningen anvisa detta lagram som en förstahandslösning anser samfundet vara direkt stötande ur rättssäkerhetssynpunkt. Växjö tingsrätt anser, att 35 kap. 5 § rättegångsbalken inte skall tUlämpas så som utredningen rekommenderar. Lagrammet är i stäUet reserverat för det fall, att full bevisning om skadan inte alls eller endast med svårighet kan åstadkom­mas och befriar inte part från skyldighet att förebringa den utredning som skäligen kan åstadkommas. Lagrummet omfattar inte att man be­höver någon tids praktisk erfarenhet för att kunna med erforderhg grad av säkerhet bedöma ett vattenföretags verkningar. Vänersborgs tingsrätt ifrågasätter om inte den lösnmg av svårigheterna vid uppskovssilua-tioner, som förordas av utredningen, är i äventyrligaste laget ur rätts­säkerhetssynpunkt. En tillämpning av 35 kap. 5 § rättegångsbalken är enligt tingsrätten försvarlig först i sista hand, om någon fördel inte kan uppnås genom att avvakta utvecklingen eller utreda skadefrågan ytterligare. I valtenmål är det emellertid ofta fråga om just sådana skador, vUkas storlek någorlunda väl kan utredas, om man bara avvaktar utvecklingen. Luleå tingsrätt och Föreningen Sveriges tingsrättsdomare framför motsvarande synpunkter.

Även Jämtbygdens och Umebygdens tingsrätter kritiserar på angivna skäl den av utredningen föreslagna ökade användningen av 35 kap. 5 § rättegångsbalken. Dessa tingsrätter förordar, om man för vattenmålens del skall söka sig fram efter den av utredningen tänkta linjen, att i VL tas in en för ändamålet avpassad motsvarighet tUl 35 kap. 5 § rättegångs­balken.

Vattenöverdomstolen delar helt utredningens uppfattning att upp­skov f. n. tillgrips i större omfattning än lagstiftaren avsett och att det är önskvärt med större restriktivitet. Vad som uttalades när uppskovs­institutet infördes år 1952 äger alltjämt gUtighet. För att få tUl stånd en mer restriktiv tUlämpning av uppskovsrnslilutet kan det enligt vat­tenöverdomslolens mening förtjäna att övervägas att skärpa föratsatt-

Prop. 1974:83

86

ningarna för uppskov och att införa en efter VLrs uppskovssystem av­passad motsvarighet till 35 kap. 5 § rättegångsbalken.

Utredningen har inte föreslagit någon motsvarighet till nuvarande bestämmelse att ersättning under vissa förutsättningar skall fastställas även för fastighet som tillhör sökanden. Bankföreningen, Sveriges jord­brukskasseförbund och Vänersborgs tingsrätt anser att en bestämmelse motsvarande 9 kap. 9 § bör kvarstå i VL. Enligt bankföreningen går det inte att bortse från risken att företaget finansieras och genomförs utan att den som har panträtt i den fastighet vars värde minskas blir uppmärksam på förändingen. En klausul i omslagsreversen av det inne­håll utredningen åsyftar utgör i det läget inte någon garanti mot för­luster. Jordbmkskasseförbundet framför motsvarande synpunkter. Vä­nersborgs tingsrätt påpekar att situationer mycket väl kan uppkomma där något annat samband mellan strömfallsfastigheten och den skadade fastigheten inte föreligger än att ägaren är densamme. Brukningssättet kan vara helt olika och även finansieringsmetod och långivarkrets. Om långivningen skett innan vattenbyggnadsföretaget var påtänkt, är den av utredningen anvisade möjligheten med en klausul i omslagsreversen om förtidsbetalning inte särskUt praktisk.

3.3.7 Betalning och tiUträde m. m.

Utrednmgens förslag i denna del lämnas i huvudsak utan erinran. Vissa kompletterande synpunkter och önskemål framförs dock.

Bankföreningen anser det angeläget, att behandlingen av bagatell­ersättningar kan förenklas. Nedsättning bör emellertid ske om ersätt­ningen kan ha någon betydelse för panlrältshavama. Om inte panträtts-havarna medger annat, bör därför enligt föreningens mening nedsätt­ning ske så snart det inte är "uppenbart" att ersättningen är utan bety­delse. Föreningens förslag innebär en skärpning av gällande krav i fråga om intrångsersätlning.

VASO anser, att av utredningen föreslagna förkortningar av betän­ketiderna för företagarna kan medföra betydande olägenhet för vissa utbyggnadsprojekt. Om tUlåtlighetsfrågoma i framtiden skaU handläg­gas i särskild ordning vid sidan av den judiciella handläggningen av ersättningsfrågorna, blir denna olägenhet irundre framträdande. Det är dock angeläget med en erinran om att som sådant särskUt skäl som får föranleda förlängning av betalningsfristen får beaktas företagarens behov av lid att överväga de vUlkor som fastställts vid tillåtlighets­prövningen.

Kammarkollegiet ansluter sig till principen om gottgörelse för förlust till följd av ändring i penningvärdet. Det kan emellertid ifrågasättas om den föreslagna bestämmelsen verkligen gagnar ersättningstagama. Det förekommer nämligen redan nu utan stöd av någon lagbestämmelse att vattendomstolarna på yrkande av part meddelar föreskrift om index-

Prop. 1974: 83

87

reglering av utdömda ersättningsbelopp fram till betalningsdagen. Enligt förslaget gäller särskilda föratsättningar för gottgörelse och talan om gottgörelse skall väckas genom stämning, vilket innebär att sakägaren är sämre ställd i rättegängskostnadshänseende. Kollegiet anser därför, att det finns anledning att ytterligare överväga förslaget. Om en bestäm­melse anses erforderlig, bör det klargöras att den s. k. värdetidpunkten inte är liktydig med tiden för lagakraftägande beslut i ersättningsfrågan (se[REDACTED_EFTERNAMN] Om ersättning enligt vattenlagen s. 116). Lantbruksnämn­den i Jönköpings län anser, att det bör övervägas alt införa någon typ av indexberäkning för sådan ersättning som inte betalas inom mycket kort tid efler värderingstillfället.

Utredningen föreslår en förenkling av nuvarande komplicerade upp­sägningsförfarande vid inlösen. Jämtbygdens- tingsrätt befarar, att den föreslagna bestämmelsen om skähgt uppskov med tillträde och dess inverkan på ersättningsbeloppens storlek kan komma att medföra svår-utredda och omfattande tvister inte bara om sakägarens personliga och ekonomiska förhållanden och deras inverkan på tidpunkten för före­tagarens tillträde av fastigheten utan även om den jämkning av ersätt­ningsbeloppet som dessa förhållanden bör medföra. Tingsrätten efter­lyser en bestämmelse som tillgodoser båda parters berättigade intressen utan att komplicera förfarandet eller förlänga vattenmålets handlägg­ning. Föreningen Sveriges tingsrättsdomare framför motsvarande syn­punkter.

4    Särskilda vattenkraftsfrågor 4.1 Gällande ordning

4.1.1  V tbyggnadsvitsord

Strömfallen i våra vattendrag omfattas av den allmänna fastighets­indelningen. Fallsträckan kan vara uppdelad på flera ägare genom ägogränser tvärs över vattendraget. Ägogränsen kan också gå i vatten­draget parallellt med strömriktningen, varigenom fallets båda sidor kan komma att tillhöra olika ägare. Ett strömfall kan slutligen utgöra en samfällighet för en by eller ett skifteslag, varvid varje fastighetsägare i byn eller skifteslaget innehar en ideell andel i fallet. Det är inte ovan­ligt att dessa situationer förekommer i kombination inom en fallsträcka som skall byggas ut.

Rådigheten över vattenkraften i ett vattenområde ingår bland de be­fogenheter som enligt 1 kap. 1 § VL tillkommer vattenområdets, dvs. ofta slrandfastighetens ägare. I fråga om möjligheterna att överlåta vattenområdet eller upplåta särskild rätt till detta gäller allmänna be­stämmelser om fast egendom. Rådigheten över vattenkraften kan följ­aktligen övergå till annan genom överlåtelse av en fastighet eller dess

Prop. 1974:83

88

vattenområde i den mån överlåtelsen är giltig enligt 4 kap. jordabalken och gällande förvärvslagstiftning. Rådigheten kan också övergå tUl an­nan genom särskild rättighetsupplåtelse enligt 7 kap. jordabalken. Upp­låtelse före jordabalkens ikraftträdande av rätt tUl andel i samfällt strömfall såsom nyttjanderätt eller servitut har rättsverkan enligt 35 § lagen (1970r 995) om införande av nya jordabalken.

Bestämmelser om ianspråktagande av annans vallenkraft finns i 2 kap. 57 §§ VL. I 2 kap. 5 § behandlas den situationen att ett strömfall tiU skilda delar tillhör olika ägare. Den som äger eller på grand av servitut förfogar över mer än hälften av den efter vattenmängd och na­turlig fallhöjd beräknade vattenkraften är berättigad att tillgodogöra sig det hela. Det förutsätts att det gemensamma tillgodogörandet inne­bär en väsenthg teknisk eller ekonomisk fördel. Samma ordning gäller beträffande rätten att tUlgodogöra vattenkraften i två eller flera ström­fall som har olika ägare och som har sådant läge att de kan tillgodogöras gemensamt.

När strömfallets båda sidor tillhör olika ägare, har vardera sidans ägare i allmänhet lika lott i vattnet. Initiativrätten tUl utbyggnad kan därför inte fördelas enligt majoritetsprincipen. Den ena sidans ägare har i stället genom 2 kap. 6 § hänvisats att inbjuda den andra sidans ägare att gemensamt utnyttja fallet. Om inbjudan antas ulan all parterna kan enas om hur utbyggnaden skall ske, skall vattendomstolen bestäm­ma vUlkoren. Avvisas inbjudan, får initiativtagaren bygga ut hela fallet. Vill den inbjudne själv utnyttja hela strömfallet, får vattendomstolen avgöra frågan om företräde mellan partema enligt de allmänna reglerna om konkurrerande företag i 2 kap. 38 § andra stycket VL.

2 kap. 7 § avser det fallet att ett strömfall är samfälld egendom för en by eller ett skifteslag. En upplösning av en sådan samfällighet bör enligt nämnda paragraf i första hand komma till stånd genom tillämp­ning av skifteslagstiftningen. Möjligheterna tUl skifte av samfällt ström­fall regleras numera bl. a. genom de allmänna bestämmelserna om fas­tighetsreglering i fastighetsbildningslagen (1970 r 988). I andra hand ger paragrafens första stycke rätt åt den som förfogar över mer än hälften i strömfallet att påkalla inlösen av hela fallet och all därefter tillgodo­göra sig vattenkraften i detta. Det fömtsatts att ifrågasatt inlösen inte medför synnerlig skada för övriga delägare. I paragrafens andra stycke öppnas möjlighet för delägare i samfällt strömfall att efter ett inbjud­ningsförfarande utan inlösen få utnyttja vattenkraften i fallet för kvarn, såg eller annan mindre anläggning.

Tvångsrätt enligt 2 kap. 57 §§ kan inte beviljas självständigt ulan bara i samband med tillstånd att bebygga fallsträckan i fråga. Utbygg­nadsföretagets tUlåtlighel från allmän och enskild synpunkt skaU alltså prövas enligt VLrs allmänna tUlåtlighetsregler. Del i 2 kap. 5 § lagfästa kravet på väsentlig ekonomisk eller teknisk fördel av ett gemensamt

Prop. 1974: 83

89

tillgodogörande anses utan särskilt stadgande gäUa också vid tiUämpning av 2 kap. 6 och 7 §§. Medgivandet av en tvångsrätt måste alltid gmndas på den nytta från allmän synpunkt som därigenom kan vinnas och inte på den enskildes fördel.

2 kap. 57 §§ är avsedda att användas i samband med företag för tillgodogörande av vattenkraft. Rent formellt kan de dock tillämpas också när det är fråga om en uppdämning och avledning av vatten för bevattningsändamål eller om annat sätt att använda vallen till ekono­misk nytta.

En möjlighet att tvångsvis ta strömfall i anspråk utan att den som gör det själv har del i fallet ges i 1 kap. 14 § VL. Bestämmelsema, som tillkom på 1940-talet, syftar till att motverka spekulation i vattenkraft.

4.1.2   Ersättning för förlorad vattenkraft

Ersättning för vattenkraft som tas i anspråk eller skadas skall i all­mänhet utgå genom kraftöverföring. Ersättning i pengar har emellertid blivit allt oftare förekommande. Ersättning för vattenkraft skall enligl 9 kap. 11 § alltid bestämmas med utgångspunkt i vattenkraftens värde i tillgodogjort skick (se avsnitt 3.1.2). Ersättningen bestäms enligt de grander som gäller för ersättning genom kraftöverföring (se avsnitt 3.1.3). Ersättningen skall alltså i princip motsvara värdet av det kraft­belopp som går förlorat med avdrag för den s. k. uttagningskostnaden.

Frågan om principerna för värdering av förlorad vattenkraft hör till de mera omtvistade i svensk vattenrätt. En utgångspunkt är att ersätt­ningstagaren skall beredas andel i den vinst som blir en följd av vatten­kraftens gemensamma tillgodogörande. Enligt den s. k. nettoandels-principen skall domstolen bestämma och fördela hela vinsten (nettonyt­tan) i den gemensamma anläggningen. Hur stor ersättning som skall tillkomma varje särskild ersättningstagare beror på hur stor del av års­produktionen som kan utvinnas ur den vattenkraft som skall ersättas och på den större eller mindre nytta som ersättningsgivaren kan anses få av det gemensamma tUlgodogörandet. Undanlagsvis kan olika fall­delar anses vara tUl olika stor nytta. Nettoandelsprincipen har krhise-rats av ledamoten i utredningen Bengt Sterne, som lanserat den s. k. bruttoandelsprincipen.

4.1.3   Bygdekraft

Bestämmelser om bygdekraft finns i 4 kap. 14 §§ VL under mbri­ken Om tUlhandahåUande av kraft åt kringliggande bygd.

Skyldighet att leverera bygdekraft föreligger enhgt huvudregeln i 4 kap. 1 § första stycket när strömfall bebyggs enligt VL med en an­läggning vid vilken kan tas ut minst 500 turbinhästkrafter vid oreglerat lågvatten. Vattenkraft som har tUlgodogjorts redan enligt äldre lag är i princip inte underkastad bestämmelserna om bygdekråft även om

Prop. 1974:83

90

medgivande att tillgodogöra denna vattenkraft, eventuellt vid ny bygg­nad, inhämtas enligt VL. Vissa undantagsregler finns (4 kap. 2 och 3 §§).

Skyldigheten att tillhandahålla bygdekraft innebär enligt 4 kap. 1 § första stycket att anläggningens ägare kan åläggas att avstå inlUl en tiondel av den årliga kraftmängd som kan tas ut med det installerade maskineriet för att tillgodose den kringliggande bygdens behov av kraft för användning i hantverk, industri eller lantbruk eller till belysning eller uppvärmning.

När bygdekraftsandelen bestäms skall enhgt 4 kap. 1 § andra stycket beaktas å ena sidan det behov av kraft inom bygden som redan förelig­ger eller är att motse i en nära framlid och å andra sidan den tUlgång på kraft som eljest kan påräknas för ändamålet.

Enligt 4 kap. 1 § tredje stycket gäller avgörandet för perioder om tjugo år med möjlighet till omprövning före varje periods utgång.

Frågan om skyldighet i princip föreligger att tillhandahålla bygde­kraft prövas vanligen i samband med alt tillstånd ges till kraftförelaget. Skyldigheten att börja leverera kraften aktualiseras först efter särskilt ansökningsförfarande hos vattendomstolen (4 kap. 4 §). Anläggningens ägare är inle skyldig att tillhandahålla sökanden kraft tidigare än två år efter del ansökningen delgetts honom, annat än efter överenskommelse eller om eljest särskUda omständigheter föreligger.

För den kraft som levereras skall mottagaren enligt 4 kap. 4 § tredje stycket utge skälig ersättning. Vid tvist skall ersättningen bestänunas av statens prisregleringsnämnd för elektrisk ström. ViUkoren i övrigt för kraftens tillhandahållande fastställs av vattendomstolen. I 4 kap. 4 § fjärde stycket hänvisas till vissa av bestämmelserna om ersättningskraft i 9 kap.

4.2 Utredningen

4.2.1 Utbyggnadsvitsord

Enligt utredningens mening kan det möjligen göras gällande att majo­ritetsprincipen i 2 kap. 5 § är för stel. Starka kraftuitressen kan upp­träda också på minoritetssidan och man kan knappast ur faUhöjdsinne-havets storlek dra några bestämda slutsatser om den ena eller andra parlens förutsättningar alt utföra och driva företaget på ett i tekniskt och ekonomiskt hänseende betryggande sätt. Det kunde därför enligt utredningen stå i god överensstämmelse med granderna för Kungl. Majrts prövningsrätt i vattenmål att tillerkänna även en minoritetsdel­ägare initiativrätt till utbyggnad, särskUt som prövningsrätten också in­rymmer effektiva möjligheter alt hindra en från allmän synpunkt mind­re önskvärd exploatering. Det får emellertid antas att kraftintressenterna har inrättat sig efter nuvarande rättsliga reglering och att deras lång­siktiga planering av kraftproduktionen följaktligen kan förryckas, om majoritetsprincipen uppges. Utredningen anser därför, att det i 2 kap.

Prop. 1974:83

91

5 § alltjämt bör slås fast att utbyggnadsvitsord tillkommer den som för­fogar över majoritet i vattenkraft i fallsträckan.

Utredningen behandlar utförligt frågan ur vilka rättigheter till vat­tenområdet som majoriteten i vattenkraft bör härröra. Enligt utrednmg­ens mening bör man liksom f.n. utgå från att förhållandena skall reg­leras på ett för framtiden bestående sätt och att sökanden därför inte bör få tillgodoräkna sig tidsbegränsade rättighetsupplåtelser eller rättig­heter som inte förenas med strömfallsfastigheten. Sökanden bör alltså liksom f. n. få tillgodoräkna sig vad som innehas med äganderätt eller på grand av servitut som gäUer för all framtid. Avtal om upplåtelse av annan nyttjanderätt än tomträtt är enligt 7 kap. 5 § jordabalken i prin­cip inte bindande längre än femtio år och bör följaktligen inte kunna ligga till grund för utbyggnadsvilsord. Enligt utredningens mening bör däremot tomträtt kunna jämställas med äganderätt vid beräkning av utbyggnadsvitsord.

Frågan humvida rättigheter tiU ideella andelar får tillgodoräknas har i stor utsträckning fått överlämnas till rättstUlämpningen. Vad först gäller andel i samfällt strömfall kan rättsläget enligt utredningen sam­manfattas så att sökanden med tillämpning av gmndema för 2 kap. 5 § och lagrammets tolkning i rättspraxis (NJA 1949 s. 18) får tUlgodoräkna sig andel som han förfogar över på grund av äganderätt eller servituts­rätt som gäller för all framtid. Upplåtelse i servitutsform av rätt till andel i samfällt strömfall har förekommit i mycket stor utsträckning, sammanlagt flera tusen avtal, omfattande en betydande del av landets utbyggnadsvärda vattenkraft. Servituten har i allmänhet intecknats. Un­dantagsvis har upplåtelse också skett i form av nyttjanderätt. Den tve­kan som tidigare rått om ifrågavarande rättigheters sakrättsliga verkan har undanröjts genom 35 § jordabalkens promulgationslag (prop. 1970r 145 s. 338, 416 och 452). Det är enligt utredningen uppenbart att de rättighetsupplåtelser som åtnjuter sakrättsligt skydd på gmnd av nämn­da beslämmelse bör få tillgodoräknas för utbyggnadsvitsord. Enligt 7 kap. 9 § jordabalken får emellertid upplåtelser av servitut eller nytt­janderätt i fastighets andel i mark inte sakrättslig verkan. Enligt utred­ningen får aUtså sådana rättigheter inte beaktas vid beräkningen av ut­byggnadsvitsord, om de grundas på upplåtelser som skett efter den 31 december 1971.

Enligt utredningen torde vattenområde som utgör gemensam ägovidd för två eUer flera fastigheter inte utgöra samfäUt strömfall i vedertagen mening. Utredningen anser att sökanden bör få tiUgodoräkna sig varje innehav av andel i vattenområde som hör till flera fastigheter gemen­samt. Utredningen föreslår att avgränsningen löses genom en hänvis­ning tiU vad som enligt 1 kap. 3 § fastighetsbildningslagen (1970r 988) utgör samfällighet.

Om ett strömfall utan att vara samfällt ägs av flera personer, t. ex.

Prop. 1974:83

92

tillhör en fastighet med flera ägare, är rättsläget i viss mån oklart. En­ligt NJA 1957 s. 787 får en delägare i samägd fastighet inte som ser­vitut upplåta rätt till vattenkraft. En sådan delägare torde inle heller få för utbyggnadsvitsord tillgodoräkna sig sin andel i fallsträckan. Lagen (1904r 48 s. 1) om samäganderätt kräver samfällt beslut av delägama med rätt för varje delägare att påkalla föisäljning på offentlig auktion.

Utredningen försöker klarlägga vad som bör gälla för framtiden i detta avseende. Vad först angår rätt till vattenkraft som upplåtits i ser­vitutsform från andel i samägd fastighet uppstäUs i 7 kap. 9 § jorda­balken förbud mot servitutsupplåtelse från sådan andel och något sak­rättsligt skydd för äldre upplåtelser har inte tillskapats. Enligt utred­ningen bör en sökande under dessa omständigheter inte heller tillåtas att åberopa sådana upplåtelser för utbyggnadsvUsord enligt 2 kap. 5 § VL.

Beträffande sökandens rätt att tillgodoräkna sig vattenkraft som kan hänföras till egen andel i samägd fastighet kan enligt utredningen å ena sidan konstateras att överlåtelse av sådan andel från civUrättslig syn­punkt är fullt giltig (4 kap. 8 § jordabalken). Sådant andelsinnehav skulle alltså kunna tillgodoräknas för utbyggnadsvitsord. A andra sidan skulle enligt utredningen vid en sådan tillämpnmg av 2 kap. 5 § VL kvarstå ett behov av att ta i anspråk den vattenkraft som belöper på återstående ideella andelar i fastigheten. Ett sådant ianspråktagande skulle emellertid innebära att en servitutsliknande rättighet fastställs att gälla i andel av fastighet, vilket får anses strida mot den civilrättsliga regleringen i 7 kap. 9 § jordabalken. Ett ianspråktagande enligt 2 kap. 5 § bör alltså avse all vattenkraft som belöper på den samägda fastig­heten och sökanden bör enligt utredningen inte till någon del få till­godoräkna sig vad som sålunda tas i anspråk.

Även samäganderättslagen leder enligt utredningen fram till en sådan tillämpning av 2 kap. 5 § VL. Om en sökande har uppnått utbygg­nadsvilsord först genom att vattenkraft som belöper på andel i samägd egendom tillgodoräknats honom, kan situationen tydligen bli den att sökanden efter sedermera framtvingad försäljning enhgt sahnäganderätts-lagen kommer att sakna majoritet i fallsträckan. Hans rådighet över vattenkraften har med andra ord i delta läge inte haft den stabilitet som förutsätts i 2 kap. 5 §.

En ytterligare fråga är om sökanden bör få tillgodoräkna sig tidigare förvärvad rätt att enligt 2 kap. 5 eller 6 § ta i anspråk annans vatten­kraft. En sådan rätt består till dess företaget överges. Det har enligt utredningen varit tveksamt om den förvärvade rättigheten vid en ny tillämpning av 2 kap. 5 § kan sägas gälla för all framtid som förutsätts i lagrummet. Ett tillgodoräknande kan åtminstone teoretiskt leda till alt majoritetsregeln kringgås genom successiva förvärv av allt större delar

Prop. 1974:83

93

av en utbyggbar fallsträcka. Övervägande skäl har därför enligt utred­ningen ansetts tala for att tillgodoräknande inte bör tUlåtas.

VL innehåller inle något allmänt stadgande om när ett vattenbygg­nadsföretag skall anses övergivet men om vattendomstolen meddelar beslut om utrivning anses företaget övergivet och de med vattenbyggna­den förenade rättigheterna förfallna. Samma verkan inträder enligt ut­redningen inte om domstolen meddelar utrivningsbeslut beträffande en äldre kraftstation i samband med att tUlstånd ges till en ny kraftanlägg­ning, vid vilken bl. a. den vattenkraft som tillgodogjorts i den äldre an­läggningen skaU utnyttjas. Något hinder mot att i en sådan situation förordna att rätt att tillgodogöra vattenkraft som är förenad med den äldre anläggningen för framtiden skall vara förenad med den nya ström-fallsfasligheten torde inte föreligga. Det anförda ger enligt utredning­en vid handen, att sökanden i princip bör för utbyggnadsvitsord till den nya anläggningen få tillgodoräkna sig den vattenkraft som med stöd av 2 kap. 5 § tagits i anspråk för den äldre anläggningen, om denna ägs av honom. Även om vissa invändningar skulle kunna riktas mot ett sådant ställningstagande, bör enligt utredningen den gamla anläggningen naturligen betraktas som ett helt oavsett om vattenkraften däri tUlgodo­görs på grund av äganderätt, avtalsservitut eUer medgivande enligt 2 kap. 5 §.

Utredningen tar slutligen upp frågan om det för framtiden behövs någon motsvarighet till bestämmelserna i 2 kap. 6 och 7 §§. I takt med den vattenbyggnadstekniska utvecklingen, som möjliggjort utbyggnad av allt längre fallsträckor, har de situationer som avses med bestäm­melsema blivit allt ovanligare. Detta gäller särskUt den i 2 kap. 6 § avsedda situationen att fallsträckan genom ägogräns i strömriklningen i sin helhet är uppdelad på olika ägare med lika lott i vattnet. Lagrum­met torde ytterligare ha förlorat i betydelse genom att kraftproducen­terna successivt har förvärvat merparten utbyggnadsvärd vattenkraft. Man måste nänUigen utgå från att om strandägarna på ömse sidor är kraftproducenter överenskommelse träffas om utbyggnad utan att par­terna behöver falla tUlbaka på ett inbjudningsförfarande enligt 2 kap. 6§.

I fråga om 2 kap. 7 § har den moderna utbyggnadstekniken medfört att det numera helt säUan kan bli fråga om utbyggnad som omfattar enbart ett samfällt strömfall eller del därav. Däremot är det inle ovan­ligt att samfällda strömfall ingår som delar av en längre utbyggnads­sträcka. Visserligen råder viss oenighet om hur 2 kap. 5 och 7 §§ då skall tillämpas men enligt utredningens mening är det otänkbart att man i denna situation skall tillåta utbyggnad av fallsträckan med undan­tag för samfälligheten, något som för övrigt oftast inte är praktiskt möj­ligt. När ett samfällt strömfall ingår som del av en utbyggnadssträcka bör enligt utredningen strömfallet alltid kunna tas i anspråk med stöd

Prop. 1974: 83

94

av 2 kap. 5 §, om den byggande har utbyggnadsvitsord för hela fall­sträckan. Bestämmelserna i 2 kap. 7 §. första stycket saknar enligl ut­redningen följaktUgen praktisk betydelse i denna situation. I fråga om behovet av bestämmelsen bör enligt utredningen dessutom beaktas att dess syfte är att i kraftutbyggnadens intresse kringgå tidigare gällande hinder mot skifte.

( Bestämmelsema i 2 kap. 7 § andra stycket, vars undantagskaraktär betonades redan vid VLrs tUlkomst, framstår enligt utredningen nume­ra som helt otidsenliga.

Utredningen föreslår på anförda skäl alt bestämmelserna i 2 kap. 6 och 7 §§ utmönstras.

4.2.2 Andelskraft

Utgångspunkten för utredningens förslag är att en fallsträcka som skall byggas ut har olika ägare och att fallsträckan till en del måste tas i anspråk med stöd av 2 kap. 5 § VL. Den vars fallhöjd tas i an­språk föreslås då under vissa förutsättningar kunna få del i kraftpro­duktionen i förhållande tUl sitt faUhöjdsinnehav mol skyldighet att i motsvarande mån bidra till kostnadema för kraftanläggningens utfö­rande, drift och underhåll efter hand som de uppkommer (se avsnitt 3.2.3).

Utredningen anser att rätten till andelskraft lika litet som rätten tilL ersättning genom kraftöverföring bör inträda som en undantagslös konsekvens av att 2 kap. 5 § tillämpas. De faktiska förhållandena inne­bär alt det i allmänhet bara inom kraftproducenternas egen krets lär föreligga något intresse för andelskraft och att smärre fallhöjdsinnehav inte bör föranleda anspråk på andelskraft. Enligt förslaget tUl anlägg­ningslag krävs för anslutning att det är av väsentlig betydelse för fastig­heten alt ha del i anläggningen. Förslaget överensstämmer med fastig­hetsbildningslagens rekvisit för samfällighetsbildning (6 kap. 1 §). Enligt utredningen kan det för minoritetsdelägarna vara ett förstahandsintresse att få del i kraftproduktionen. Delägaren har. haft berättigad aiUedning att planera sin verksamhet med utgångspunkt i att niinoritelsinnehav vid utbyggnad medför rätt tUl motsvarande kraflbelopp. Ä andra sidan kan de marginella krafttUlskott det här blir fråga om knappast anses vara av väsentlig betydelse för verksamheten i ett större kraftföretag, t. ex. VattenfaUsverket. Om väsentiighetsrekvisitet godtas som vUlkor för deltagande i kraftutbyggnad, skulle institutets tillämpningsområde enligt utredningen följaktligen bh alltför snävt. Utredningen föreslår att som föratsättning för en minoritetsdelägares rätt att della i utbygg­naden anges att deltagandet är av betydelse för hans verksamhet. Med en sådan formulering kan enligt utredningen också andra minoritets-havare än kraftföretag få möjlighet att delta, när de tekniska och eko-

Prop. 1974:83

95

nomiska fömtsättningarna härför föreligger. Det kan t. ex. vara fråga om en industri eller ett kommunalt eldistributionsföretag.

En särskild fråga är om delaktighet bör kunna vägras, trots att bety­delsekravet är uppfyllt. Majoritetshavarens intresse av att ensam få tUlgodogöra sig all vattenkraft skulle alltså kunna ges företräde framför minoritetshavarens berättigade anspråk på delaktighet. Enligt nuvarande 9 kap. 13 § skall ersättning inte utgå i kraft utan i pengar, om kraft­överföringen skulle medföra olägenheter av betydenhet för ena eller andra parten. Det är emellertid enligt utredningen svårt att konstruera några situationer då majoritetshavarens olägenheter av att avstå andels­kraft skulle bli så stora att minoritetshavarens intresse bör få vika. Det är visserligen alltid en olägenhet för den byggande att avstå frän kraft och dessa ölägenheter växer i takt med kraftbortfallet men enligt utred­ningen måste detta förhållande frånkännas betydelse i sammanhanget. Utredningens slutsats blir att minoritetshavarens rätt att delta i utbygg­naden bör vara ovillkorlig, om betydelsekravet är uppfyllt.

I fråga om förfarandet föreslår utredningen att majoritetshavaren på samma sätt som nu ansöker om tUlstånd till företaget och att övriga ägare av vattenkraft i fallsträckan inom erinringstiden framställer an­språk på att få delta. Rätten därtUl bör fastställas i tillståndsbeslulet efter prövning huruvida betydelserekvisitet är uppfyllt. Domstolen bör enligl utredningen kunna meddela närmare föreskrifter om kraftverkets drift så att minoritetsdelägarens särskilda önskemål i möjlig mån kan tillgodoses. Domstolen bör också fastställa s. k. leveranspunkt.

Träffas överenskommelse om gemensam utbyggnad, får det enligt utredningen antas att avtalet också kommer alt omfatta andelskraftens storlek och vederlagsfrågorna. Enligt utredningen bör dock parterna kunna falla tillbaka på vissa grundläggande lagregler i ämnet. Med hänsyn till utbUdad avtalspraxis bör reglerna kunna vara allmänt hållna. Minoritetsdelägarens andel i kraftproduktionen bör motsvara hans andel i den vattenkraft som skall lUlgodogöras vid anläggningen. Han bör vara oförhindrad alt avstå från viss del av vattenkraften mot ersättning i pengar. Minoritetshavarens motprestation bör bestå i bidrag till samt­liga kostnader for kraftstationens utförande, drift och underhåll efter samma andelstal som för kraftleveransen. Anläggningskostnaderna anses vanligen böra omfatta alla kostnader för att utföra stationen och där­till hörande anläggningar till och med leveranspunkten. Kostnader för förvärv av vattenkraft brakar inte hänföras till anläggningskostnad. Dessa begreppsbestämningar behöver enligt utredningen inte tas in i lagtexten. Enligt nuvarande 9 kap. 21 § räknas tUl driftkostnad skälig avsättning till förnyelsefond. Sådan avsättning underlåts enligt utred­ningen ofta i avtalsfallen och minoritetshavaren bör därför som regel inle belastas med förnyelsekostnader förrän de blir aktueUa. Bidraget

Prop. 1974: 83

96

bör enligt utredningen också avse kostnader för de regleringar som betjänar kraftverket.

Om en äldre anläggning i framtiden kommer att ingå i en större ny anläggning, som byggs ut av annan företagare, är det enligt utredningen naturligt att ägaren av den äldre anläggningen träder in som andels-kraftstagare. Härvid bör han enligt utredningen få tiUgodoräkna sig fallhöjd till vilken han ursprangligen förvärvat rätten enligt 2 kap. 5 § VL. Enligt utredningen saknas nämligen anledning tUl annan bedöm­ning i detta fall än vid bestämning av sökandens innehav för utbygg­nadsvitsord.

En viktig fråga är andelskraftens rättsliga konstmktion, inte minst med tanke på rättsinstitutets betydelse från finansieringssynpunkt. En­ligt gällande rätt har hänsynen till fastighelskredilen ansetts kräva inte bara att den belastade fastigheten på ett bestående sätt bundits vid skyl­digheten att tillhandahålla ersättningskraft utan också att rätten tUl kraften inte skall avhändas den berättigade fastigheten. Den som har rätt till ersättningskraft är dock oförhindrad att upplåta kraften på viss tid. Om rätten till ersättningskraft har servitutskaraktär, utgör rätten till elektrisk kraft enligt 15 kap. jordabalken närmast en avkomsträll.

Som säkerhet för obligationslån för vattenkraftverk, vilka under åren 19621969 sammanlagt torde ha uppgått tUl omkring 1 600 miljoner kronor, synes företrädesvis ha utnyttjats fastighetsinteckningar i kraft­verk som utbyggnaden avser eller som eljest tillhör den byggande eller honom närslående företag. Vid beräkning av belåningsvärdet hos dessa kraftverksfastigheter har reduktion brukat ske med hänsyn tUl den värdenunskning som följer med skyldighet alt leverera ersättningskraft enligt 9 kap. VL eller att fullgöra andra kraftleveranser enligt avtal om rätt.till elektrisk kraft. Därjämte har som säkerheter utnyttjats dels in­teckningar i företagens fastigheter med vilka är förenade rätt till érsätt-ningskraft och dels, undantagsvis, företagsinleckningar i lös egendom som hör till den vid visst kraftverk bedrivna rörelsen.

Svenska bankföreningen har för utredningen framför allt betonat vikten av att andelskraftstagaren inte blir sämre ställd än ersättnings-kraftstagaren nu är, när det gäller skyddet för hans rättighet. Han bör sålunda tillförsäkras absolut trygghet gentemot kraftverksägaren och dennes borgenärer. För detta behövs ett skydd som fungerar både vid kraftverksägarens konkurs och vid frivillig eller exekutiv försäljning av kraflverksfastigheten. Ett sådant skydd för andelskraftstagaren ger enligt utredningen på samma gång ett absolut skydd för hans inteck­ningsborgenärer i nämnda situationer. Utredningen anser att de fram­förda synpunkterna bör beaktas och förordar att skyldigheten att leve­rera andelskraft binds vid kraftstationsfastigheten på motsvarande sätt som nu gäller i fråga om ersättning genom kraftöverföring.

Enhgt utredningens förslag bör fömtsättningen för att minoritetsdel-

Prop. 1974: 83

97

ägare skall få delta i en kraftverksutbyggnad vara att deltagandet är av betydelse för hans verksamhet. Härmed stämmer enligt utredningen bäst överens att låta rätlen till andelskraft i mottagarens hand utgöra lös egendom ingående i den förmögenhetsmassa han utnyttjar i sin verk­samhet med de möjligheter som därmed kan erbjudas att använda rättig­heten som kreditunderlag. Genom en sådan ordning uppnås principiell överensstämmelse med vad som gäller för rätt till elektrisk kraft enligt 15 kap. jordabalken, med vilken rättighet rätten till andelskraft även i övrigt har beröringssynpunkler. För alt den föreslagna lösningen skall medföra tillfredsställande belåningsmöjligheter, bör enligt utredningen lagen (1966r 454) om företagsinteckning kompletteras så att rätt till andelskraft ingår bland i lagen angivna rätlighetstyper som kan utgöra objekt för företagsinteckning.

4.2.3    Ersättning för förlorad vattenkraft

Utredningen diskuterar nettoandelsprincipen och bruttoandelsprin­cipen vid kraftvärdering och anmärker härvid bl. a. att båda metoderna fömtsätter vissa skönsmässiga bedömningar. Enligt utredningen kan man se nuvarande ordning som ett uttryck för lagstiftarens strävan att till fullo kompensera förlorad avkastningsförmåga, dvs. samma tankegångar som ligger bakom bestämmelserna om 50 procents förhöjning av vissa ersättningsbelopp. Det förefaller emellertid utredningen som om vinst­aspekten kommit att överbelonas, eftersom bestämmelserna om uttag­ningskostnad enligt motiven bara ger uttryck för huvudsynpunkten att ersättningstagaren skall få full gottgörelse för vad han avstår.

Enhgt utredningen finns det från ersältningssynpunkt inte några prin­cipiella olikheter mellan den situationen att en faslighets vattenkraft tas i anspråk och andra fall då tvångsingrepp medför ett minskat fastighets­värde. Det finns därför enligt utredningens mening ingen anledning att beträffande fastighetsskada i form av förlust av vattenkraft avvika från den förordade huvudregeln att ersättning för fastighetsskada skall utgå som löseskilling eller intrångsersättning, i båda fallen med utgångspunkt i fastighetens marknadsvärde. Detta utesluter givetvis inte att förlusten av vattenkraft värderas separat. Eftersom elt företag som vållar förlust av vattenkraft regelmässigt torde medföra även andra skador på faslig­heten, måste emellertid effekten av de olika skadorna vägas samman i en helhetsbedömning. En sådan bedömning kan få till följd att sak­ägaren får lägre ersättning än han skulle ha fått om nuvarande bestäm­melser tUlämpats. Enligt utredningen torde det nämligen bli svårt för sakägare att som f. n. få ut både full ersättning för ianspråktagen fall­höjd och särskild ersättning för skada till följd av den inverkan till­godogörandet av fallhöjden får på vattenståndsförhållandena (NJA 1963 s. 586). Mot det anförda kan kanske invändas att förlorad vatten-

7    Riksdagen 1974.1 saml Nr 83

Prop. 1974:83

98

kraft inte på delta sätt kommer att värderas med nämnvärt större preci­sion än hittills. Det förhåller sig också otvivelaktigt så att varje möjlig värderingsmetod inrymmer felkällor av olika slag. Principen att ersätt­ning skall bestämmas med hänsyn till fastighetens marknadsvärde har emellertid enligt utredningens mening den bestämda fördelen att den motverkar användningen av mer eUer mindre omfattande kalkyler med hypotetiskt underlag. Principen innebär också att domstolama vid sin sammanvägning av ohka skadeeffekter och delvärderingar har att se till att slutresultatet helt aUmänt ter sig förnuftigt.

Frågor om värdering av vattenkraft kan till en början bli aktuella, om vattenkraft som tillgodogörs i en äldre anläggning skall tas i an­språk för att utnyttjas i en större kraftstation. Situationen synes i allt väsentiigt kunna jämföras med expropriation av rörelse. Värderingen får alltså liksom i expropriationsfallet bygga på avkastnings- och pro­duktionskostnadskalkyler. Ersättningen får enligt utredningen fastställas med ledning av nettoavkastningen. En kraftstations nettoavkastning tor­de i allmänhet motsvara det kapitaliserade värdet av dess kraftproduk­tion minskat med drift-, underhålls- och förnyelsekostnaderna. Kapitali-seringen bör avse all framtid eller en begränsad tid motsvarande sta­tionens antagna återstående livstid. Kraftproduktionens värde bör kun­na bestämmas med utgångspunkt i kostnaden för likvärdig kraft från annan kraftkälla, t. ex. värmekraftverk, eller för inköp av motsvarande kraft. Om ägaren av den äldre anläggningen har att utge ersättning medelst kraftöverföring, bör enligt utredningen ersättningen i det nya kraftverksmålet bestämmas i skilda poster för den äldre anläggningens ägare och för ersättningskraftens mottagare såsom innehavare av sär­skild rätt i den gamla strömfallsfastigheten.

En annan tänkbar situation är att påbyggnad av en kraftstation med­för att fallhöjd som tillhör en uppströms belägen kraftstation tas i an­språk. Härigenom vållas visst produktionsbortfall som inte uppvägs av minskade drift- och underhållskostnader. Vad som sagts om värde­ringsmetodiken beträffande det nyss behandlade utrivningsfallet gäller enligt utredningen i princip även här med den skillnaden att man rör sig med marginella värden.

I nu behandlade situationer kan ägaren av befintlig anläggning troli­gen ofta ha rätt till andelskraft i förhållande till den vattenkraft som tas i anspråk och som tidigare helt eller delvis tillgodogjorts i hans egen anläggning. Därmed bortfaller enligt utredningen inte hans rätt till ersättning för förlusten av eller skadan på hans anläggning men dubbel­kompensation måste självfallet undvikas. En ersättning för den tillgodo­gjorda vattenkraften som bestäms enligt nettoavkastningsmetoden får enligt utredningen anses omfatta även värdet av samma, från början outbyggda vattenkraft. Produktionsvärdet måste därför reduceras inte bara med kostnaden för kraftens framställning utan också med den

Prop. 1974:83

99

ianspråktågna vattenkraftens värde i outbyggt skick, det s. k. naturvär­det. Ersättningstagaren bör enligt utredningen därefter få andelskraft på samma villkor som ägaren av outbyggt strömfall.

Nettoavkastningsmetoden är enligt utredningen i och för sig möjlig att tillämpa också vid värdering av ett outbyggt strömfall som är självstän­digt utbyggnadsvärt. Det kan emellertid enligt utredningen inte antas att en sådan begränsad utbyggnad i allmänhet kan tillåtas från allmänna planeringssynpunkter, om det finns förutsättningar att tillgodogöra strömfallet jämte andra fallsträckor i en större anläggning. Värderingen enligt nettoavkastningsmetoden kommer alltså i sådana fall att vila på ett fiktivt underlag, något som mindre väl stämmer överens med princi­pen om rätt till ersättning för fastighetens marknadsvärde. Detta ute­sluter inte att metoden någon gång kan behöva tiUgripas åtminstone som kontroll. Om ersättning för vattenkraften skall utgå enligt 9 kap., bör den enligt utredningen emellertid som regel bestämmas efter samma gmnder som kan böra gälla för fallsträckor som inte kan byggas ut självständigt.

En värdering av outbyggd vattenkraft med utgångspunkt i dess mark­nadsvärde innebär alt vattenkraften skall åsättas ett pris som sannolikt skulle erbjudas i en allmän marknad. I dagens utbyggnadssituation finns det inte någon allmän marknad för vattenkraft, något som bl. a. beror på att kraftexploatörerna redan förfogar över större delen av den ut­byggnadsvärda vattenkraften. Enligt utrednuigen utesluter detta inte att domstolarna bör kunna bilda sig en uppfattning om vad en exploatör kan vara villig att betala för ytterligare tillskott för att få utbyggnads­vitsord. Intresse för sådana förvärv måste alltjämt antas föreligga. Del kan också finnas anledning för innehavare av större minoritetsandelar att utöka sitt innehav inför utsikterna all omsätta della i andelskrafl. Det föreligger med andra ord en konkurrenssituation som kan tänkas stimulera intresset för förvärv av outbyggd vattenkraft i exploaterings­bara vattendrag. Det bör enligt utredningen alltså finnas vissa möjlig­heter alt grunda värderingen på prisjämförelser. En ersättning för ian­språktagen vattenkraft som bestäms på detta sätt kan sägas återspegla den nytta eller vinst som ett gemensamt tillgodogörande i allmänhet innebär. Om én prisjämförelse kan grundas på förvärv med anledning av det aktuella utbyggnadsprojektet kommer ersättningen att ha viss an­knytning till företagets beräknade produktionsvärde. Det nya systemet kan således inte anses innebära att man helt uppger den nuvarande me­toden att uppskatta ersättning för ianspråktagen vattenkraft med hänsyn bl. a. till den nytta som det gemensamma tillgodogörandet medför för ersättningsgivaren.

Värdet av den vattenkraft i utbyggnadssträckan som den byggande inte förfogar över får antas komma att öka inför den förestående exploa­teringen. Det uppkommer då en situation av det slag som avses i den

Prop. 1974:83

100

s. k. influensregeln, nämligen att det ersättnhigsgrandande företaget skapar förväntnuigsvärden från vUka man kan böra bortse när ersätt­ningen bestäms (se avsnitt 3.2.6). Om värderingen av ianspråktagen vat­tenkraft sker med beaktande av priset vid frivilliga upplåtelser i andra delar av utbyggnadssträckan, leder en sådan tillämpning tUl alt den som tvingas upplåta sin vattenkraft får mindre betalt än vad som har utgått för annan vattenkraft i orten. Enligt utredningens menuig är det rim­ligt att i denna situation tillämpa den undantagsregel som innebär att reduktion får underlåtas om det bedöms skäligt med hänsyn till förhål­landena i orten.

Enligt utredningen kan det komma att visa sig svårt att få elt tUlfreds­ställande underlag för värdering av de oftast smärre fallsträckor som det nu är fråga om. Domstolarna kan därför tvingas att med tUlämpning av 35 kap. 5 § rättegångsbalken uppskatta skadan tUl skäligt belopp. Della innebär enligt utredningen inte någon alltför uppseendeväckande för­ändring jämfört med nuvarande ordning, eftersom de ersättningar som nu utdömts måste anses utgöra en mycket ungefärlig gottgörelse för vattenkraften. Utredningen har dock ansett sig böra undersöka möjlig­heterna att för de fall då några större värden inte står på spel använda en mera summarisk värderingsmetod som vägledning vid skälighetsbe­dömningen.

Utredningen har i detta syfte undersökt ett trettiotal vattenmål i vUka ersättning för ianspråktagen vattenkraft utdömts huvudsakligen under åren 19581963 och 19691970. Ersättningarna i kronor per meter enkel strand har omräknats tUl kronor per kilowatt natureffekt (se ut­redningens betänkande s. 178). Ersättningarna företer vid en första an­blick en splittrad bild. Utredningen har därför särredovisat de elva kraft­verk som har en effekt över 100 megawatt (se utredningens betänkande s. 179). Bortser man från Bergeforsens kraftverk, som utgör ett special­fall, blir medelvärdet för gruppen med effekt över 100 megawatt 191 kronor och för grappen med lägre effekt 100 kronor räknat per kilo­watt natureffekt. Ökad storlek och därmed som regel bättre lönsamhet höjer således ersättningsnivån avsevärt.

En analys av den utförda undersökningen ger enligt utredningen an­ledning till antagandet att det normala marknadsvärdet f. n. motsvarar den genomsnittliga ersättningen i vattenmål, dvs. ungefär 100 kronor per kUowatt natureffekt, samt att avvikelserna uppåt och nedåt i enskilda fall på grund av fallhöjdens större eller mindre attraktivitet som regel inte är större än 50 procent. Denna bedömning gäller förhållandena f. n. men dessa kan komma att förändras. Bl. a. är det svårt att bedöma hur attraktiv den återstående vattenkraften kan visa sig vara. Vidare är det osäkert hur den ökade konkurrenssituationen om en och samma fallhöjd som andelskraftsinstitutet skapar kommer att påverka värdet.

Även om det genomsnittliga värdet på vattenkraft skulle ändras anser

Prop. 1974: 83

101

utredningen att övervägande skäl talar för att värdet bör vara relativt enhetligt olika strömfall emellan. En summarisk värdering av outbyggd vattenkraft enligt de angivna grunderna kan enligt utredningen alltså tänkas leda till ett rimligt resultat, när ett bättre värderingsunderlag inte står till buds. Utredningen understryker, att avsikten inte är att på den­na punkt binda rättstillämpningen utan bara att antyda en möjlig väg för parter och domstolar att utan onödig omgång komma till rätta med de värderingsproblem som kan uppstå.

4.2A Bygdekraft

Bygdekraftsbestämmelserna har tillkommit med tanke på att bygden närmast omkring de större kraftkällorna av sociala och ekonomiska skäl borde tUlförsäkras kraft för sina behov på skäliga vUlkor. Är 1962 genomfördes vissa ändringar i bestämmelserna för att göra dem lättare att tillämpa (se prop. 1962r 24). Trots detta har enligt utredningen insti­tutet inte kommit tUl större användning än tidigare.

Förklaringen till institutets ringa praktiska betydelse är enligt utred­ningen att söka i utvecklingen på kraftförsörjningens område (jfr av­snitt 3.2.3). Behovet av en särskild reglering i VL i syfte att slå vakt om kraftverksbygdernas elektrifiering minskar i takt med distributions­nätets utbredning. Är 1962 fanns omkring 5 000 inte elektrifierade helårsbostäder mot mellan 1 000 och 2 000 år 1972. Enligt utredningen bör också beaktas att bygdekraftsinstitutet inte avser att bereda kraft-verksbygdema någon prisförmån i betydelsen av en särskild subven­tion på kraftpriset för att detta skulle bli förhållandevis lägre än i trak­ten i övrigt. De sociala och ekonomiska skäl som ligger bakom bygde­kraftsinstitutet har enligt utredningen alltså nu väsentligen förlorat sin bärkraft och institutet kommer dessutom att falla utom ramen för det eldistributionssystem som kan väntas bli följden av elutredningens (I 1971 r 01) arbete. Utredningen ansluter sig därför till den i direktiven framförda uppfattningen att institutet bör utmönstras ur VL.

I fråga om flertalet befinthga större vattenkraftverk har principbe­slut om skyldighet att leverera bygdekraft redan fattats utan att frågan om leverans av kraft sedermera har aktualiserats genom ansökan från lokala avnämare. En redan fastställd men inte utnyttjad skyldighet att tillhandahålla bygdekraft från ett kraftverk torde enligt utredningen bestå tUl dess anläggningen överges, även om bygdekraftsbestämmel­serna upphävs. Med hänsyn till vad utredningen anfört om behovet av institutet finns det enligt utredningen inte anledning att anta alt det föreligger något nämnvärt intresse från de berättigades sida att utnyttja redan existerande möjligheter tUl leverans av bygdekraft. Från kraft­producenternas synpunkt är det givetvis ett rinUigt önskemål att bli befriade från en skyldighet med vars infriande det inte finns anledning att räkna. Utredningen anser därför att de beslut varigenom ägare av

Prop. 1974: 83

102

kraftanläggning med stöd av 4 kap. 13 §§ ålagts att tilUiandahålla bygdekraft bör upphöra att gälla i vad de inte har tagits i anspråk efter ansökan enligt 4 kap. 4 §. De bygdekraftsberättigade bör enligt utred­ningen beredas skäligt rådrum genom att under en övergångstid av förslagsvis två år från den nya lagens ikraftträdande bevaras vid möj­ligheterna att göra sina anspråk gällande.

4.3 Remissyttrandena

4.3 J Utbyggnadsvitsord

Utredningens förslag i denna del lämnas utan erinran.

Länsstyrelsen i Västernorrlands län framhåller, att utredningen inte har behandlat det fallet att en fastighet, som har enskild äganderätt tUl faUhöjd, är sämjedelad. Med hänsyn tUl att sämjedelningar som gjorts före den 1 juli 1962 regelmässigt kan legaliseras och med hänsyn till sådana sämjedelningars rättsliga verkan mellan sämjelottshavarna anser länsstyrelsen, att den sökande för utbyggnadsvitsord bör få tillgodoräkna sig innehav av sådan sämjelott.

4.3.2 Andelskraft

Utredningens förslag i denna del lämnas i huvudsak utan erinran. Vissa synpunkter och önskemål framförs dock.

Av utredningen föreslagna förutsättningar för att få andelskraft be­handlas särskilt av två remissinstanser. Vattenöverdomstolen anser, att utredningen inte har givit någon ledning för bedömning av betydelse­kravet. Detta rekvisit är enligt vattenöverdomslolens mening alltför vagt och bör ersättas eller i vart fall kompletteras med att det skall vara fråga om en betydande minoritetsandel i den fallsträcka som skall byggas ut. Det är för övrigt främst denna kategori som utredningen haft i tankarna vid utformningen av förslaget. Kammarkollegiet fram­håller, att förslaget från sakrättslig synpunkt innebär en intressant lös­ning, eftersom rätten till vattenkraften skall bedömas efter olika regler beroende på i vems hand den befinner sig. I sak finns dock inte så mycket alt invända, eftersom ersättning i form av kraftleveranser redan nu som regel inte ifrågakommer annat än då vederbörande behöver kraften för sin verksamhet.

Andelskraftens innebörd behandlas också av två remissinstanser. Bålforsens kraftaktiebolag anser att förslaget är rationellt och rättvi­sande. Minoritetshavarens prestationer blir ganska likartade med vad som i dag är fallet för delägarna i de särskilda kraftbolag, som bildats i anslutning till vattenkraftutbyggnaderna. För majoriletsägaren inne­bär det nya systemet vissa i och för sig skäliga förbättringar. Vänersborgs tingsrätt delar inte utredningens uppfattning, att regler för vattendom­stolens bestämmande av de närmare villkoren för tUlhandahåUande av

Prop. 1974:83

103

andelskraften och i anledning därav utgående kostnadsbidrag kan und­varas i den utsträckning som framgår av förslaget. De föreslagna reg­lerna ger praktiskt taget ingen ledning för domstolen. Att en fast praxis UtbUdats såväl för domstolarnas bedömande av dessa frågor som vid ingående av avtal kan knappast utgöra skäl att upphäva de regler som utgör grunden för denna praxis. Tingsrätten anser alltså, att i vart fall de viktigaste av reglerna i 9 kap. 1544 §§ i tUlämpliga delar bör flyt­tas över till 2 kap. I detta sammanhang föreslår utredningen att minoritetsdelägaren inte bör belastas med förnyelsekostnader förrän de blir aktuella, vilket innebär en ändring av gäUande rätt (9 kap. 21 §). Tingsrätten anser det mindre lämpligt med en regel som innebär att andelskraften i decennier utgår mot en mindre årlig kostnad för att efter 4050 år belastas med en kraftig engångskostnad. Kostnaderna bör vara kontinuerligt överblickbara.

Om en äldre anläggning kommer att ingå i en större anläggning är det enligt utredningen naturligt alt ägaren av den äldre anläggningen som andelskraftstagare från den större anläggningen får tillgodoräkna sig även fallhöjd som han förvärvat med stöd av 2 kap. 5 §. Några re­missinstanser behandlar i anslutning härtUl frågan hur rätt till ersätt­ningskraft resp. andelskraft från den äldre anläggningen skall behandlas i denna situation. Vattenöverdomstolen framhåller att utredningen ut­talat att ersättning i pengar bör bestämmas i skUda poster för den äldre anläggningens ägare och för ersättningskraftens mottagare som innehavare av särskild rätt i den gamla strömfallsfastigheten (se avsnitt 4.2.3). Detta uttalande innebär enligt vattenöverdomstolen att ersätt­ningskraftens mottagarejkan få gottgörelse i pengar eller på gmnd av de föreslagna övergångsbestämmelsema (punkt 6 första stycket) möjli­gen genom fortsatt kraftöverföring. Däremot är det högst ovisst om han kan bli berättigad till andelskraft eUer om den äldre anläggningens ägare får tillgodoräkna sig den'vattenkraft, för vilken han utger ersätt­ning genom kraftöverföring, då han gör gällande anspråk på andels­kraft. VASO anser att hänsyn i den diskuterade situationen måste tas till ersättningslagarens intresse. Med nuvarande lagstiftning torde det finnas möjlighet att bibehålla rätlen till ersällningskraft och överflytta leveransskyldigheten till den nya kraftanläggningen. Det är ovisst om samma möjlighet finns enligt förslaget, eftersom institutet ersällnings­kraft avskaffas och .övergångsbestämmelserna (punkt 6 första stycket) inte med säkerhet är tUlämpliga i denna situation. Om ersättningskraften skulle förvandlas till andelskraft från den nya anläggningen, skuUe en­ligt VASOrs mening uppstå en försämring för ersätlningskraftens mot­tagare och eventuellt även för hans kreditgivare, eftersom rätten till andelskraft får karaktären av lös egendom. Även om andelskraften kan bli föremål för företagsinteckning, innebär detta en inskränkning i ersättningslagarens rätt, eftersom en sådan säkerhet anses sämre och

Prop. 1974:83

104

vanligen medför högre låneränta. Frågor av denna beskaffenhet kan med nuvarande utveckling av utbyggnadstekniken bli aktuella och de kan gälla mycket stora värden. VASO anser därför att förslaget bör kompletteras så att det av övergångsbestämmelserna framgår alt rätten tUl ersällningskraft enligt VL i dess nuvarande lydelse kommer att bestå och belasta den nya anläggningen. Bålforsens kraftaktiebolag anser alt-innehavare av ersättningskraft resp. andelskraft måste få ett betryggande rättsligt skydd i förevarande situation och exemplifierar de svårigheter som annars kan uppstå. Detta önskemål understöds av länsstyrelsen i Västernorrlands län.

Några remissinstanser tar upp frågan om andelskraftens rättsliga kon­struktion. Svenska bankföreningen framhåller alt förslaget till skillnad mot gällande rätt i fråga om ersättningskraft innebär att rätten till an­delskraft i mottagarens hand utgör lös egendom. Det är enligt bank­föreningens mening logiskt att andelskraften knyts till mottagarens verk­samhet och ingår i underlaget för företagsinteckning. Emellertid torde den som har företagsinteckning inte kunna värja sig mot att andels­kraften överlåts. Den säkerhet, som kan uppnås genom en företagsin­teckning i bl. a. räll tiU andelskraft blir därmed mindre värdefull. Med den rättsliga konstruktion andelskraften har torde emellertid en separat pantsättning av rätten till andelskraft vara möjlig. Bankföreningen an­ser, att det vore värdefullt med en bekräftelse att så är fallet. Sveriges industriförbund anser, att den föreslagna rättsliga konstruktionen av andelskraften är ändamålsenlig men framhåller att inteckning i fastighet med ersättningskraft från kreditsynpunkt är överlägsen företagsinteck­ning i verksamhet omfattande andelskraft. Industriförbundet anser där­för att det vore värdefullt om rätten till andelskraft även skulle kunna belånas separat. Sveriges jordbrukskasseförbund anser, att förslaget inte innebär någon nackdel under förutsättning att rätten till andelskraft kan göras till föremål för separat pantsältning. Enligt jordbrukskasse-förbundels mening är företagsinteckning en klart sämre säkerhet än fastighetsinteckning.

Vänersborgs tingsrätt förordar, all gällande servitutskaraktär i fråga om rätten till ersättningskraft bevaras i fråga om rätten till andelskraft. Den av utredningen gjorda jämförelsen med den avkomsträll som en­hgt 15 kap. jordabalken kan tillskapas genom avtal är enligt .tingsrätten inte särskilt naturlig. Tvärtom borde det vara naturhgt att en rättighet, som tillskapas som kompensation för att värdet på en fastighet sjunker genom ett tvångsingripande, tilläggs den skadade fastigheten som en servitutsrätt. Om tillgodogörandet av fallhöjden upphör återförs ju vär­det tUl fastigheten. Som säkerhet för kreditgivning hr då hela tiden kunnat hgga fastigheten antingen inklusive värdet på fallhöjden eller inklusive den rättighet som trätt i stället. Att som utredningen föreslagit för beslut om andelskraft kräva medgivande från pariträttshavare i fas­tigheten innebär enligt tingsrättens mening en onödig omgång.

Prop. 1974: 83

105

4.3.3    Ersättning för förlorad vattenkraft

Utredningens förslag i denna del lämnas i huvudsak ulan erinran av praktiskt taget samtliga remissinstanser. Vattenöverdomstolen delar ut­redningens uppfattning att frågan om ersättning för ianspråktagen vat­tenkraft inte kräver någon särreglering och anser att de av utredningen angivna riktlinjema för värderingen är väl ägnade att tjäna till ledning vid tUlämpningen. VASO anser, att det är en väsentlig fördel att det nuvarande invecklade systemet med beräkning av ersättning för vatten­kraft avskaffas. Förslaget torde spara arbete och kostnader för domstol och parter.

Vissa synpunkter, delvis av kritisk art, framförs dock. Kammarkol­legiet framhåller, att det är en öppen fråga hur en ersättningsregel med utgångspunkt i det minskade fastighetsvärdet kommer att ulfalla. Bl. a. är det osäkert hur andelskraftsinstitutet kommer att påverka marknads­värdet av outbyggd vattenkraft. De metoder som nu tUlämpas vid taxe­ring av outbyggd vattenkraft kan enligt kollegiet inte tjäna till ledning för värderingen, eftersom de får antagas vara influerade av den ersätt­ningsnivå som nu förekommer. Kammarkollegiet anser, att det hade varit önskvärt med mera vägledande uttalanden om den framtida er­sättningsnivån. Reformen kan mycket väl få till följd att ianspråktagen vattenkraft i vissa fall bedöms inte ha något värde som behöver er­sättas. Vänersborgs tingsrätt ifrågasätter om fastighetens marknadsvärde verkligen påverkas genom att man tar i anspråk fallhöjd, som inte kan byggas ut självständigt. Utredningen framhåller att förlust av vatten­kraft kan värderas separat och tycks mena att en helhetsbedömning med utgångspunkt i fastighetens marknadsvärde blir nödvändig först om även andra skador uppkommer på fastigheten. Det kan knappast vara riktigt att förlusten av vattenkraft skall ersättas om den föreligger ensam men inte annars. Bålforsens kraftaktiebolag framhåller, att det i fråga om inte tillgodogjord kraft är nödvändigt att tillgripa enkla schabloner men att bolaget inte nu kan uttala sig om de av utredningen angivna alterna­tiven. I fråga om redan tillgodogjord vattenkraft får frågan helt andra dimensioner och ersättningen bör här principiellt baseras på avkastnings­värdet hos den gamle ägaren i relation till anskaffningskostnaden för motsvarande annan kraft. Sveriges fordbrukskasseförbund framhåller, alt taxeringsvärdet på fallhöjd baseras på VLrs ersättningsbestämmelser och att förslaget därför kommer att medföra sänkta värden på fastigheter med outbyggd fallhöjd, om ägaren inte har utbyggnadsvitsord. Vatten­överdomstolen framhåller, att utredningen påpekat alt dubbelkompensa­tion måste undvikas, när ägaren av en äldre anläggning som går upp i en ny blir berättigad tUl andelskraft. Den anvisning utredningen lämnar för hur värderingen bör ske kan emellertid i vissa fall medföra dubbel­kompensation. Enligt utredningens metod kan ägaren av den äldre an-

Prop. 1974:83

106

läggningen dels genom andelskraften få del i vinsten av den nya an­läggningen dels få ersättning för nettoavkastningen av den äldre an­läggningen, såvida råfallsvärdet understiger värdet av denna nettoav­kastning.

Tre remissinstanser ställer sig helt avvisande till utredningens förslag. Jämtbygdens tingsrätt anser inte att utredningen har lämnat några sär­skilt tillfredsställande förslag till bättre och säkrare värderingsmetoder. Tingsrätten kan inte förstå att man kan komma ifrån att först göra en separatvärdering. Enligt utredningen torde det vara svårt att få till­räckligt underlag för en sådan värdering och utredningen hänvisar en­dast till tillämpning av 35 kap. 5 § rättegångsbalken. Detta lagmm har förutsatts vara en nödfallsbestämmelse men utredningen ger det en an­nan innebörd. Tingsrätten efterlyser betydligt klarare och för parterna säkrare bestämmelser om värdering av förlorad vattenkraft. I annat fall är det risk för att praxis utvecklar sig alltför oenhetligt. Föreningen Sveriges tingsrättsdomare framför motsvarande synpunkter. Sveriges advokatsamfund anser, att nuvarande bestämmelser i stort sett har fun­gerat väl i praxis men att de är svårtillgängliga och i behov av en om­arbetning. Utredningens förslag löser emellertid inte de svårigheter som hittills må ha förelegat. Ersättningen bör enligt advokatsamfundet lik­som hittills gmndas på andel i exploatörens vinst.

4.3.4   Bygdekraft

Utredningens förslag i denna del lämnas utan erinran. Förslaget tiU­styrks uttryckligen av bl. a. vattenöverdomstolen, kammarkollegiet och LRF.

5    Avgifter

5.1 Gällande ordning

5J.1 AUmänt

Ett tillstånd att utföra företag i vatten kan vara förenat med skyl­dighet att utge avgifter av olika slag. Avgifternas syfte är att tillgodose huvudsakligen aUmänna intressen. För att åstadkomma bättre fiske­förhållanden inom områden som påverkas av ett företag föreskrivs ibland särskUd avgift med stöd av 2 kap. 8 § VL. Enligt 2 kap. 10 § utgår s. k. allmän fiskeavgift för byggnad i vatten eller vattenreglering som påverkar de naturliga vattenståndsförhållandena eller hindrar eller försvårar fiskens framkomst. Influtna medel skall användas för att främ­ja fisket inom landet. Enhgt 6 kap. 9 § kan flottande åläggas viss fiske­avgift, om flottningen eller Oottningsanläggningar vållar avsevärt men för fisket. Vissa fiskeavgifter som fastställts enligt den före VL gäl­lande lagstiftningen utgår fortfarande. I 4 kap. 14 och 15 §§ ges be-

Prop. 1974:83

107

stämmelser om regleringsavgift i samband med större vattenregleringar för kraftändamål. Avgiftsmedlen används för att kompensera skador som inte ersätts i vattenmålet och för att tillgodose allmänna ändamål i den bygd som berörs av företaget. Med tiUstånd att utföra ett antal olika typer av vattenföretag följer också skyldighet enligt 11 kap. 95 § att betala ett engångsbelopp, s. k. domstolsavgift, som bidrag tUl kost­naderna för vattendomstolarnas organisation och verksamhet. Kammar­kollegiet för det allmännas talan i avgiftsfrågor med stöd av 7 § vat­tenrättskungörelsen (1971 r 789). VLrs avgiftsregler kompletteras av be­stämmelser i kungörelsen (1953 r 620) angående indrivningen och an­vändningen av vissa med anledning av företag i vatten utgående av­gifter.

Kungl. Majrt kan enligt 4 kap. 18 § VL föreskriva villkor för ati tillgodose allmänna intressen i samband med prövning av underställda vattenmål. Sådana villkor brukar oftast gå ut på att sökanden skaU be­tala vissa belopp, s. k. vUlkorsmedel (se prop. 1971r 106 s. 65 och 110).

I egentliga avgifter inflyter f. n. omkring 12 miljoner kronor om året. Därav utgörs cirka 10 miljoner av regleringsavgifter, 1,5 miljoner av ohka fiskeavgifter Och 0,5 miljoner av domstolsavgifter. Man kan räkna med att fram till den 1 januari 1972 har betalats sammanlagt omkring 110 miljoner kronor i regleringsavgifter. Som villkorsmedel har inom samma tid utgått omkring 50 miljoner kronor, vartiU kommer kostnaderna, uppskattningsvis 20 mUjoner kronor, för de åtgärder som Kungl. Majrt föreskrivit som villkor. (Närmare detaljer om avgifts­beloppen finns i utredningens betänkande s. 180185.)

5.7.2 Regleringsavgift

Regleringsavgift betalas av ägare till strömfall för vars räkning vat­tenreglering sker, om den uttagbara vattenkraften i strömfallet ökar med i medeltal 500 turbinhästkrafter. Avgiften beräknas på grundval av det antal turbinhästkrafter varmed vattenkraften i medeltal ökats genom regleringen. Medför vattenreglering sådan ändring av vatten-föringen att fömt ultagbar vattenkraft kan utnyttjas på fördelaktigare sätt, skall i fråga om avgiftsskyldigheten så stor del av vattenkraften som svarar mot värdeförhöjningen anses som ökning av ultagbar vatten­kraft (4 kap. 14 § första stycket).

Även slrömfallsägare som inte ålagts att la del i kostnaderna för regleringen och inte heller sökt företaget eller förenat sig med sökanden kan på ansökan av kammarkollegiet åläggas att betala regleringsavgift, om regleringen för honom medför ökat kraftutbyte enligt första stycket (4 kap. 14 § andra stycket).

För varje avgiftsgrundande turbinhästkraft bestäms avgiften till ett belopp mellan 3 och 8 kronor. Avgiften bestäms för varje strömfall för sig. Hänsyn skall  tas till  den  större eller mindre förändring av

Prop. 1974: 83

108

vattenstånds- och avrinningsförhållanden som företaget medför, till den därmed förenade olägenheten eller fördelen för kringliggande bygd, till kostnaderna för företaget samt till företagets ekonomiska betydelse för varje särskUt strömfall. Om särskilda skäl föranleder till det, får avgiften bestämmas till lägre belopp än 3 kronor, dock minst 50 öre för varje turbmhästkraft (4 kap. 14 § tredje stycket). De nuvarande avgiftslatitudema har fastställts år 1959 (prop. 1959r 31, 3LU 1959r 5, rskr 1959r 124, SFS 1959r 114).

Avgiften skall betalas årligen från och med året efter det då tUlstån­det lUl vattenregleringen först tas i anspråk. Är fråga om vattenregle­ring med tvångsdelaktighet skall dock, såvitt angår strömfall för vars ägare skyldigheten att ta del i kostnaderna enligt 3 kap. inträder senare, avgift inte utgå förrän året efter betalningsskyldighetens inträde. Har ägare av strömfall förklarats avgiftspliktig med stöd av 4 kap. 14 § andra stycket, utgår avgiften i regel från och med året efter det talan väcktes mot honom (4 kap. 14 § fjärde stycket).

Vattendomstolens avgörande gäller i tioårsperioder, av vilka den första räknas från det kalenderår under vilket tillståndet till vatten­regleringen först tagits i anspråk. Om inte strömfallsägaren eller kam­markoUegiet under periodens nionde år påkallar ny prövning av av­giften, gäller avgörandet även för nästa period. Åläggs ägare avgifts­plikt enligt 4 kap. 14 § andra stycket, gäller avgörandet första gången inte längre tid än som kan gälla för annan regleringsavgift som be­stämts med anledning av företaget. Om strömfall bebyggs sedan avgift bestämts kan vattendomstolen på talan av kammarkollegiet även under löpande giltighetsperiod ompröva avgiften för återstående tid (4 kap. 14 § femte stycket).

På talan av kammarkollegiet kan vattendomstolen bestämma avgift för tioårsperiod att utgå med högst hälften av nuvärdet på en gång och med resten fördelad på århga inbetalningar (4 kap. 14 § sjätte stycket).

De gmndläggande bestämmelserna om hur avgiftsmedlen skall an­vändas finns i 4 kap. 15 §. Det ena ändamålet är att förebygga eller minska skada eller olägenhet som våUas genom företaget och för vilken ersättning inte bestämts av vattendomstolen och för att gottgöra sådan skada eller olägenhet. Avgiftsmedlen skall vidare användas för att till­godose annat ändamål beträffande den av företaget berörda bygden. Som exempel på sådana ändamål nämns i lagen jordbmkets främjande, särskilt genom torrläggning, och elektrifiering för samfärdsel, jordbruk, hantverk eller småindustri eller eljest för befolkningens behov.

Prop. 1974:83

109

5.1.3 Fiskeavgifter

Enligt 2 kap. 8 § första stycket VL gäller som huvudregel att den som bygger i vatten där fisken har sin gång är skyldig att ulan er­sättning vidta och för framtiden underhålla nödiga anordningar för fiskens framkomst eller för alt trygga fiskets bestånd. Han är också skyldig att släppa tUl för ändamålet nödigt vatten och att ställa sig till efterrättelse de särskilda föreskrifter i övrigt som kan behöva meddelas till skydd för fisket. Om anordnmg inte kan väntas medföra nytta som står i rimlig proportion till kostnaden eller förlusten för byggnadens ägare, behöver den dock inte utföras.

Att särskild avgift kan utdömas med stöd av 2 kap. 8 § framgår indirekt av lagrummets andra stycke. Enligt detta får vattendomstolen på ansökan av kammarkollegiet eller av byggnadens ägare meddela nya bestämmelser, om åtgärder eller föreskrifter som avses i första stycket visar sig mindre tjänliga. Därvid skall iakttas att byggnadens ägare inte får åläggas förpliktelser sora medför väsentlig kostnad eller olägen­het utöver vad som tidigare ålagts honom, i den mån fråga ej är om sådan höjning av årlig avgift som motsvaras av ändring i penning­värdet.

Bestämmelserna i 2 kap. 8 § är i allmänhet tillämpUga också på andra typer av företag än byggande i vatten (se 3 kap. 2 § andra styc­ket, 26 § första stycket och 27 § första stycket, 5 kap. 5 §, 6 kap. 8 §, 7 kap. 41 § första stycket och 49 §).

I fråga om avgiftsskyldigheten enligt 2 kap. 10 § gäller att årlig avgift skall betalas för att främja fisket inom landet i samband med vissa byggnadsföretag i vatten, nämligen damm eller annan byggnad för att tillgodogöra vattnet eller för att reglera vattnets avrinning. Det fömtsatts att byggnaden förorsakar sådan ändring i de naturUga vat­tenståndsförhållandena som inte är obetydlig eller att den hindrar eller försvårar fiskens framkomst. Avgiftsskyldigheten inträder från och med kalenderåret näst efter det då byggnadsarbetena påbörjats och åvilar byggnadens ägare så länge byggnaden bibehålls (1 mom. första stycket).

Avgiftens storlek skall bestämmas inom vissa gränser. Beträffande byggnad för vattnets tUlgodogörande såsom drivkraft är avgiften minst 10 öre och högst 2 kronor för varje hästkraft som beräknas kunna tas ut vid oreglerat lågvatten. Är byggnaden avsedd för att tillgodogöra vatten på annat sätt än som drivkraft skall avgiften utgå med minst 10 och högst 100 kronor för varje sekundkubikmeter som är avsedd att uttagas vid byggnaden. Om byggnadens ändamål är att reglera vattnets avrinning, utgår avgiften efter vattenmagasinels rymd med minst 10 öre och högst 1 krona för varje magasinsdel om 50 000 kubikmeter intill 100 miljoner kubikmeter och för varje magasinsdel om 100 000 kubik­meter dämtöver. Beträffande byggnad sora samtidigt tjänar flera av

Prop. 1974:83

110

de nu angivna ändamålen bestäms avgiften efler det huvudsaldiga än­damålet (1 mom. andra stycket). De nuvarande avgiftslatituderna har fastställts år 1954 (prop. 1954r 23, 3LU 1954r 2, rskr 1954r 97, SFS 1954r 124).

Avgiftsnivån inom de angivna gränserna bestäms efter förslag av fiskeriintendenten. 1 lagtexten anges vissa förhållanden som skall be­aktas när avgiften bestäms. Hit hör förekomsten av fiske som skadas genom byggnaden och den mer eller mindre menliga inverkan på fiske som byggnaden har med hänsyn till sin storlek och beskaffenhet i övrigt samt sitt läge. Det skall slutligen också beaktas om byggnadens ägare jämlikt 2 kap. 8 § kan förpliktas att vidta och underhålla anord­ningar för fiskets bestånd samt om sådana anordningar medför större eller mindre kostnad för ägaren (1 mom. tredje stycket).

Om det årliga avgiftsbeloppet, beräknat efter de nu angivna grun­derna, blir ringa kan vattendomstolen föreskriva att avgiften i stället skall utgå med visst engångsbelopp (1 mom. fjärde stycket).

Vattendomstolens avgörande angående årlig avgift gäller för en tid-ryrad av 20 år i sänder, första gången räknat från och raed det kalender­år då avgiften först skall erläggas. Om kammarkollegiet eller byggna­dens ägare under nittonde året av en sådan tidsperiod ansöker om det, kan vattendomstolen ändra avgiftsbeloppet med hänsyn till ändring i penningvärdet. I annat fall gäller avgörandet också för nästa period (2 mom. första stycket).

Utan hinder av det sagda får frågan om avgiftens storlek omprövas i samband med förnyad prövning enligt 2 kap. 8 § andra stycket. I frå­ga om omfattningen av de förpliktelser som enligt 8 och 10 §§ samman­lagt får åläggas byggnadens ägare gäller vad som i 8 § andra stycket föreskrivs för där avsett fall. Ägaren får alltså inte i vidare mån än som påkallas av ändringar i penningvärdet åläggas väsentligt ökade förplik­telser (2 mom. andra stycket).

Om byggnad som tiUkommit jämlikt äldre lag byggs om eller ändras så att därigenom uppkommer väsentligt större skada på fisket än tidi­gare, inträder avgiflsskyldighet enligt 1 och 2 mom. (3 mom. första stycket). Görs det beträffande sådan äldre byggnad ansökan enligt 8 § andra stycket, kan byggnadens ägare likaså åläggas avgiftsskyldighet enligt 1 och 2 mom. (3 mom. andra stycket).

Enligt 6 kap. 9 § föreligger viss särskild avgiftsskyldighet beträffan­de flollledsförelag. Om del i vallen, där allmän flottied skall inrättas, finns fiske av någon betydenhet och kan det skäligen befaras att genom anläggningar eller åtgärder för flottieden eller genom flottningen avse­värt men tillskyndas fisket, kan sålunda de flottande åläggas att betala årlig avgift för att bekosta åtgärder för fiskets bevarande inom området. Avgiften får motsvara högst 5 öre per kubikmeter flottgods. Avgifts­nivån har varit oförändrad sedan bestämmelsens tillkomst år 1919.

Prop. 1974:83

111

5.1.4 Domstolsavgift

Skyldighet att utge avgift som bidrag till kostnaden för domstolarnas organisation och verksamhet åligger sökanden i valtenmål som avser medgivande till byggande i vatten för att tillgodogöra vattnet som driv­kraft eller till vattenreglering. Avgiftsskyldighet föreligger också om målet gäller ändrade bestämmelser om vattenhushållning i syfte att öka möjligheterna att utnyttja vattenkraft. Avgiftsskyldighet föreligger slut­ligen även för torrläggningsförelag. Skyldigheten att erlägga avgiften inträder så snart beslutet därom har vunnit laga kraft (11 kap. 95 § första stycket).

Beträffande byggnad för vattnets tillgodogörande såsom drivkraft bestäms avgiften i förhållande till den förut inte tillgodogjorda vatten­kraft sora beräknas vid lågvatten kunna tas ut vid byggnaden. Avdrag skall göras för den vattenkraft för vilken avgift förut erlagts i samband med regleringsföretag. Om vattenreglering eller ändrade hushållnings-bestäraraelser åsyftar ökning i ultagbar vattenkraft, bestäras avgiften i förhållande tUl ökningen i den vattenkraft som vid lågvallen kan las ut i sökandens eller, då fråga är om vattenreglering med tvångsdelak­tighet, samtliga till regleringssamfälligheten hörande strörafall. Är av-siklen att utnyttja förut ultagbar vattenkraft på fördelaktigare sätt, be­stäras avgiften i förhållande till den ökning i vattenkraftens värde som vinns genom företaget eller de ändrade hushåUningsbestämmelserna. I fråga ora torrläggningsföretag är torrläggningsbåtnaden avgörande. Ora avgiften skall beräknas på grundval av viss vallenkraft, skall den utgå raed 5 kronor för varje hästkraft. Skall avgiften beräknas efter värde­ökning för vattenkraft eller efter torrläggningsbåtnad utgör avgiften 2 proraUle av värdeökningen eller båtnaden (11 kap. 95 § andra stycket). Avgiftsnivån har fastställts genom lagstiftning år 1960 (prop 1960r 52, 3LU 1960r 7, rskr 1960r 134, SFS 1960r 304).

Avgift utgår inte, om den efter beräkning enligt angivna grunder skul­le uppgå till mindre belopp än 50 kronor (11 kap. 95 § tredje stycket). Avgifterna bestäras av vattendomstol eller synemän (11 kap. 96 §).

5.1.5 Administration m. m.

Med stöd av bemyndigande i VL har Kungl. Majrt utfärdat kungörel­sen (1953 r 620) angående indrivningen och användningen av vissa med anledning av företag i vatten utgående avgifter.

Fiskeavgifter skall inbetalas tUl fiskeristyrelsen, om inte annat fram­går av avgiftsbeslutet (1 § första och andra styckena samt 2 §). Styrelsen bestäramer hur avgifterna skall användas. Avgifterna får dock inte an­vändas i styrelsens egen verksarahet utan medgivande av Kungl. Majrt (6 §).

Regleringsavgifter skall inbetalas till länsstyrelsen (1 § tredje stycket).

Prop. 1974:83

112

Den sora anser sig ha tillfogats skada genora regleringsföretag utan att ha fått ersättning enligt VL kan hos vattenrättsdomaren ansöka om gott­görelse raed avgiftsraedel. Om inte särskilda omständigheter föranleder till annat, får ansökan inte prövas förrän tiden gått ut för anmälan av anspråk på ersättning för oförutsedd skada (7 §). Ärendet avgörs av vat­tenrätisdomaren, en eller två tekniska ledamöter samt två nämndemän. Vid avgörandet skall hänsyn tas tUl vad som i varje fall kan anses skäligt (8 §). Talan mot beslut i ärendet förs hos Kungl. Majrt genom besvär (9 §).

Ansökan ora bidrag av regleringsraedel för annnat ändamål än som avses i 7 § görs hos länsstyrelsen. Ansökan prövas av länsstyrelsen, om det inte är fråga ora medel för att främja renskötseln. Länsstyrelsen överlämnar då ärendet med eget utlåtande till lantbraksstyrelsen för av­görande. Ora bidragsfråga med hänsyn till beloppets storlek eller annan omständighet är av synnerlig vikt eller principiell betydelse, skall den i båda fallen underställas Kungl. Majrts prövning (12 §).

Dorastolsavgift inbetalas till länsstyrelsen (1 § tredje stycket).

I fråga om de s.k. vUlkorsraedlen framgår av Kungl. Majrts beslut i varje särskilt fall till vem och för vilket ändamål avgift skall erläggas.

5.2 Utredningen J.2.i Allmänt

Det nuvarande avgiftssystemet företer enligt utredningen en splittrad bild och ett enhetligt avgiftssystem vore därför i och för sig tilltalande. Att låta ett sådant system omfatta de s. k. villkorsmedlen skulle å andra sidan innebära en opåkallad inskränkning i Kungl. Majrts generella be­fogenhet att villkorsvägen tillgodose allmänna intressen. Utredningen anser sig sakna anledning att nu gå in på denna fråga. Vad de egentliga avgifterna beträffar råder det enligt utredningen inga delade meningar ora att regleringsavgifter och fiskeavgifter enligt 2 kap. 10 § i princip bör behållas som viktiga delar av det vattenrällsliga kompensationssyste­met. Utredningen har ingående övervägt en sammanslagning av dessa avgifter raen funnit att den skulle raedföra olika koraplikationer, främst av administrativ natur, utan att erbjuda några betydande fördelar. Ut­redningen är därför inle beredd att lägga fram något förslag i ämnet men har i stället sökt uppnå ungefär samma fördelar som en gemen­sara avgift skulle ge genora att i raöjlig raån närma de båda avgifts-typerna lUl varandra. Utrednuigen föreslår alltså två avgiflstyper. Den ena, som motsvarar nuvarande regleringsavgift, bör raed hänsyn till vad som skall tillgodoses kallas bygdeavgift. Den andra blir en allmän fiske­avgift.

Prop. 1974:83

113

5.2.2 Bygdeavgift

I regleringsavgifler inflyter f. n. omkring 10 miljoner kronor om året. För skadereglering har bara blygsamraa belopp använts. Det totala årliga ersättningsbeloppet har på senare år understigit 100 000 kronor. Betydande belopp har däremot utgått för sådana allraänna bygdebehov sora sport och fritidsverksarahet, vägbelysning och elektrifiering, turisra, enskilda vägar, kulturella ändamål, renskötsel, va-anläggningar, gator och parker. Enligt utredningen har raan alltjämt anlednhig alt räkna med elt stort behov av avgiftsmedel för sådana ändamål. De stora reg­leringarna är i huvudsak lokahserade tUl utflyttningsbygder i Norrlands inland och de berörda kommunema har oftast svag ekonorai. TiUgång­en på avgiftsraedel utgör enligt utredningen ofta en förutsättning för investeringar av angivet slag. Bakom de nuvarande bestämmelserna om regleringsavgift ligger den uppfattningen att den vinst som företaget ger ofta uppkommer på bekostnad av avsevärda naturförändrmgar i den omgivande bygden och ölägenheter av olika slag för befolkningen och att det därför är rimligt att en del av denna vinst kommer bygden till godo i form av avgiftsmedel. Enligt utredningens mening har detta synsätt alltjämt fog för sig.

Enligt utredningen är frågan närmast om avgiftsplikten bör utvidgas till att orafatta även andra företag i vatten än vattenregleringar för kraft­ändamål. Av allmänna rättviseskäl är det enligl utredningen i och för sig motiverat att införa avgiftsplikt för alla företag i vatten oberoende av deras ändaraål fömtsatt att de är av sådan omfattning eller beskaf­fenhet att de mera kännbart inverkar på bygdens förhållanden. Utied-ningen näraner som exempel kraftverk samt sjöregleringar och vatten-bortledningar t. ex. för vattenförsörjning. Enligt utredningen föreligger det inte några principiella hinder mot en sådan utvidgning av avgifts-plikten. Av förarbetena (se NJA 

II 

1919 s. 245) framgår att avgifts-skyldigheten begränsats till vattenregleringar för kraftändaraål frärast därför att tvångsrätten till reglering inte förutsätter rätt tUl vatten i regleringsbassängen utan är ett utflöde av förfoganderätten till den för regleringsvinslens tillgodogörande nödvändiga fallhöjden. Sedan av­giftsplikt år 1959 införts för korttidsreglering får enligt utredningen frågan om det föreligger vattenrätt eller inte beträffande det påverkade området anses sakna betydelse för avgiftsskyldighetens orafattning. En­ligt utredningen raåsle man eraellertid räkna med att det även i fortsätt­ningen blir kraftföretagen, dvs. kraftverk samt regleringar och s. k. överledningar till förmån för kraftverk, som främst kan påverka byg­dens förhållanden i någon mera betydande omfattning. I den mån andra företag någon gång kan ha liknande inverkan bör enligt utred­ningen intrång i bygdeintresset i allmänhet kunna kompenseras med villkorsmedel. Utredningen förordar därför att skyldigheten att utge

8    Riksdagen 1974.1 saml. Nr 83

Prop. 1974:83

114

avgiften begränsas till kraftföretagen och att avgiften benäranes bygde­avgift.

1 förhållande tiU gäUande rätt innebär utrednuigens förslag alt kraft­verken avgiftsbeläggs. Nuvarande avgiflsskyldighet åvilar eraellertid i första hand kraftverksägarna i det nedanförliggande vattendraget. Den redan införda avgiftsskyldigheten för korttidsreglering irmebär också att kraftverken avgiftsbelagts. Vad utredningen föreslår innebär alltså inte något raera väsentiigt avsteg från nuvarande ordning.

Det är enligt utredningen inte meningen att kraftverken skall påföras nya avgifter medan regleringsavgifter utgår i sararaa orafattning som nu. Avgiftssystemet bör utformas så att den saramanlagda belastningen på de olika kraftverksägarna blir riralig. Sett från bygdeintressenas syn­punkt bör det vara ILkgiltigl ora avgift bestäras enbart för kraftverken, enbart för regleringarna eller för båda företagstyperna i kombination, så länge de totala avgiftsbeloppen blir tillräckliga för sitt ändaraål. Det kan påpekas att utredningens förslag innebär att även kraflverksbyg-derna blir bidragsberättigade.

Det mest fraraträdande behovet av ändringar hänför sig enligt ut­redningen tUl grunderna för beräkning av avgiften. Beräkningsförfa­randet är inte teoretiskt invändningsfritt och det leder dessutora i vissa situationer till påtagliga fel eller verklighetsfrämmande resultat. Ut­redningen har försökt att skapa ett helt nytt system för beräkning av bygdeavgift, vUket bygger på faktorer som är kända eller lätta att be­stämma samtidigt som de ger uttryck för företagens orafattning och därmed antyder deras inverkan på bygden.

Utredningen föreslår i fråga om kraftverken alt beräkningen grun­das på den effekt sora kan tas ut vid de i kraftverket installerade ge­neratorerna, i fortsättningen kallad den installerade effekten. Detta värde kan lätt erhållas. Det bmkar bl. a. fraragå av ansökningshand­lingarna. Den installerade effekten återspeglar enligt utredningen inte bara kraftverkels storlek ulan också sambandet mellan kraftverket och de regleringar sora betjänar det. Effekten bestäms av utbyggnadsvatten-föring och fallhöjd. I fråga om utbyggnadsvattenföringen föreligger ett klart samband med nyttan och omfattningen av korttidsreglering till förmån för kraftverket. Detsamma gäller åtminstone inom vissa grän­ser också beträffande års- och flerårsreglering. Genora att nyttan av en reglering under alla förhållanden är avhängig av den fallhöjd på vilken regleringen utnyttjas i kraftverket, blir den installerade effekten också härigenora ett raått på regleringsvinsten.

Det nu anförda leder enligt utredningen närraast till den slutsatsen att kraftverksavgiften kan bestäraraas så att den inrymmer även avgifter för regleringar. Utredningen förordar en sådan lösning beträffande korttidsregleringama. Med korttidsreglering avses därvid reglering av avrinningen under dygn, vecka eller längre helg såsom jul eller påsk.

Prop. 1974:83

115

Som tidigare berörts sker korttidsreglering oftast vid kraftverken och regleringarnas nytta och omfattning koraraer till direkt uttryck i kraft­verkens storlek. Det sist sagda gäller också för överledningarna, som ofta är en förutsättning för lönsara kraflverksutbyggnad, och särskUd bygdeavgift bör därför enligt utredningen inte utgå för dem. Däremot bör av flera skäl avgift alltjärat bestäraraas särskilt för års- och flerårs-regleringar. Sarabandet raellan dessa företag och kraftverkens effekt är inte lika entydigt. Regleringarna ger alltså inte något direkt utslag i kraftverkens utbyggnadsvaltenföring, när de har sådan orafattning att de medger utjämning av vattentillgången mellan våtår och torrår. Det bör också framhållas att man bara genom särskild avgiftsbelägg­ning kan anpassa avgiften tiU regleringens inverkan på den omgivande bygden. På vilken fallhöjd regleringsvinsten tillgodogörs är från den synpunkten av underordnad betydelse, ulan magasinets storlek blir helt naturligt utslagsgivande. Bygdeavgiflen för valtenreglering bör därför enligt utredningen grundas på magasinsvolymen i likhet med vad som nu gäller för fiskeavgift enligt 2 kap. 10 §.

Fiskeavgift för vattenreglering bestäras med utgångspunkt i vad som kan kallas olika avgiflsenheler. Varje sådan enhet består av viss del av vattenmagasinets volym. Utredningen anser att denna beräkningsgrund med fördel bör kunna tillämpas också när det gäller bygdeavgift för vattenreglering. För kraftverk bör enligt utredningen på motsvarande sätt fastställas en avgiftsenhet omfattande ett visst antal kilowatt. Efter mönster av nuvarande bestämmelser bör vidare fastställas vissa avgiftslalituder som anknyts till dessa enheter.

Inom utredningen har verkställts särskilda undersökningar för att bestämma avgiftsenheter av lämplig storlek. En utgångspunkt har härvid varit att det totala avgiftsbeloppet inora landet i stort sett skall raolsvara vad som f. n. inflyter i regleringsavgifter. Vidare har eftersträvats en i huvudsak oförändrad avgiftsbelaslning för de enskilda företagen. Slut­ligen har undersökningarna skett med utgångspunkt i nuvarande av­giftslatitud för regleringsavgift i normalfallen, dvs. lägst tre kronor och högst åtta kronor.

De avgiftsenheter som vid dessa undersökningar har visat sig bäst motsvara nuvarande avgiftsnivå utgör för vattenkraftanläggning 6 kilo­watt installerad effekt intill 150 procent av effekten vid raedelvatlen-föring och 12 kUowatt för installerad effekt däratöver. För vattenregle­ring blir avgiftsenhelen en raagasinsryrad av 15 000 kubikraeter intill rymden 100 miljoner kubikmeter, 30 000 kubikmeter för den ytterligare rymden intill 1 000 miljoner kubikmeter och 60 000 kubikmeter för rym­den därutöver. Att avgiftsskyldigheten i fråga om kraftverken begränsats för s. k. toppeffekt sammanhänger med att varken kraftverkets ekono­miska föratsättningar eller dess inverkan på den kringliggande bygden står i eljest antagen relation till utbyggnadseffekten, när utbyggnadsvat-

Prop. 1974:83

116

tenföringen är extremt hög lUl följd av goda möjligheter till korttids­reglering. Den jämkade avgiftsskyldigheten för större regleringsmagasin ansluter i princip till vad som redan gäller för fiskeavgift. Den marginel­la avgiften per magasinsenhet har dock ytterligare reducerats för de aUra största regleringarna, eftersom en reglerings marginella inverkan avlar när man närmar sig de högsta raagasinsvolymerna. De största reglering­arna lokaliseras för övrigt till bygder där ingreppen kan accepteras an­tingen därför att regleringsamplituden på grund av sjöns storlek kan hål­las inom måttliga gränser eller helt enkelt därför att sjön ligger avsides.

Utredningen har redovisat resultatet av beräkningen med nu angivna värden på enheterna för vart och ett av de avgiftspliktiga kraftverken i Luleälven, Umeälven, Ångermanälven, Faxälven, Indalsälven, Göta älv och Lagan (se utredningens betänkande s. 186188). För vissa kraftverk uppstår betydande skillnader i avgiftsbelastningen enligt det nuvarande och det försöksvis tUlämpade systemet. Detta gäller särskUt i Luleälven, Göta älv och Lagan. Förhållandet kan enligt utredningen förklaras bl. a. raed att avgift f. n. utgår för korttidsreglering vid vissa kraftverk men inte vid andra och att nuvarande avgifter har bestämts enligt olika meto­der i olika älvar. I vissa fall kan avvikelserna enligt utredningen bero på att ett kraftverks utbyggnadsvaltenföring har påverkats av planerade regleringar sora sedan inle genoraförts. Avvikelserna blir särskilt stora i Göta älv och Lagan. Detta beror huvudsakligen på att den fallhöjd vid vilken regleringsvinslen tillgodogörs är väsentligt mindre än vad sora är normalt. Vad särskilt gäller Vänern beror skillnaden dessutom på att den utnyttjade magasinsrymden bara utgör en mindre del av det tillåtna magasinet. Enligt utrednuigens mening bör avvikelser som har saraband raed särskilda förhållanden inte tillraätas avgörande betydelse när det gäller att bedöraa ora det nya systeraet är användbart på nya företag. Avvikelserna går åt olika håll och skUlnaden raellan totalsum­morna är obetydUg. Man har därför anledning räkna med att de totala avgifterna för nytillkommande företag skall bli i stort desamraa, vilket system sora än tillämpas. Utredningen anser för sin del att de verk­ställda undersökningarna ger vid handen att ett system med avgifts­enheter för kraftverk och regleringsföretag är ägnat att leda till en god­tagbar fördelning av avgiftsbördan samtidigt som det är lätt alt tillämpa.

Utredningen tar upp frågan om systeraet kan tillämpas också på äldre företag. Utredningen erinrar om att systemet bara formellt sett kan anses innefatta ny avgiftsbeläggning av kraftverken, eftersom regle­ringsavgiften i praktiken har fungerat sora en slags kraftverksavgifl. Vad systemet innebär i fråga ora avgiftsskyldighetens omfattning bör alltså enligt utredningen inte hindra att det tUlämpas på äldre företag.

Förslagel får vissa iögonenfallande konsekvenser i fråga ora orapröv-ningen av äldre avgiflsbeslut. Det nya systeraet kan enligt utredningen övergångsvis framtvinga en omfördelning av fastställda avgifter inom

Prop. 1974:83

117

ett helt vattensystem, så snart det tUlkommer ett nytt kraftverks- eller regleringsföretag för vUket bygdeavgift skall fastställas eller omprövning dessförinnan skall ske av fastställd regleringsavgift. Från mera princi­piell synpunkt kan det synas betänkligt att lagakraftvunna avgiflsbeslut kan få rivas upp under sm giltighetstid. Det rättsskydd som beslutet in­nebär för den avgiftsskyldige bör enligl utredningen beaktas genom att avgiftsbelastningen behålls väsentligen oförändrad under det äldre be­slutets återstående gUtighetstid. Enligt utredningen bör eraellertid del nya systeraet inte heller för tiden därefter få raedföra några raera av­sevärda förändringar i den reeUa avgiftsnivån (jfr SLU 1959r 5 s. 23). Utredningen beraöter en tänkbar invändning att ett orafattande ompröv­ningsförfarande ställer myndigheter och parter inför alltför stora prak­tiska svårigheter. Den utredning som krävs är dock inte av annat slag än den imdersöknkig rörande det nya systemets verkningar som utred­ningen verkställt för vissa älvar och sora inte varit särskUt tidskrävande. Enligt utredningen är det tvärtom ändamålsenligt att avgiftsfrågorna för varje vattensystera koraraer under bedöraande i ett saramanhang. Ut­redningen föreslår därför att den nuvarande regleringsavgiften ersätis av en bygdeavgift.

Utredningen tar härefter ställning till den allmänna avgiftsnivån för framtiden. Härvid måste enligt utredningen medelsbehovet vägas mot den belastning på företagen som avgifterna utgör och återverkningarna av denna belastning i konsumentiedet.

I fråga om behovet av avgiftsmedel konstaterar utredningen att den totala behållningen den 30 juni 1970, drygt 20 miljoner kronor, utgör ungefär en fjärdedel av de totala inkomsterna (se utredningens betän­kande s. 181). Redovisningen för de senaste budgetåren tyder dock på en bättre balans mellan inkomster och utgifter (se utredningens betän­kande s. 182). Den ökade behållningen utgörs huvudsakhgen av räntor på tidigare fonderade medel. Utredningen beräknar de åriiga inkoms­terna av avgiftsraedel tUl orakring 15 railjoner kronor mol slutet av 1970-talet, om nuvarande ordning behålls oförändrad. Enligt utred­ningen kan vissa behov t. ex. av medel för vägbelysning och liknande ändamål antas bli mättade efter hand och exempelvis va-anläggningar och gator kan ha bort finansieras över den koraraunala budgeten i stäl­let för med avgiftsraedel. Ä andra sidan kan nya behov anmäla sig. Restaurering av mindre vattendrag i naturvårdande och fiskeförbätl-rande syfte har under senare år fått allt större aktualitet på olika håll i landet och för sådana ändaraål bör avgiftsmedel självfallet kunna ställas till förfogande i de av vattenföretagen berörda bygderna. Även skogsbmket i bygden bör kunna främjas genom avgiftsmedel. Behovet av forskning med inriktning på mål sora är till froraraa för kraftverks-och regleringsbygdema bör vidare uppraärksamraas. Också behov av här

Prop. 1974:83

118

antytt slag bör enligt utredningen i rimlig mån kunna tillgodoses inom ramen för nuvarande avgiftsnivå.

Vad sedan gäller belastningen på företagarsidan kan vattenkraft-produktionen vid slutet av 1970-talet beräknas uppgå till ungefär 60 miljarder kilowattiraraar per år och ha ett produktionsvärde av ora­kring 1 500 mUjoner kronor. Avgifterna utgör alltså grovt räknat i me­deltal 1 procent av kostnaden för kraftens framställning. I vissa fall kan denna andel vara större, 2 tUl 3 procent. Eftersom en stor del av elkostnaden hänför sig tUl andra faktorer än produktionen och då vär­mekraften år 1980 kan väntas svara för ungefär hälften av elkraften blir avgifternas andel i den totala elkostnaden likväl så låg att den knappast kan betunga konsumenterna. En måttlig höjning av avgifts­nivån skulle från denna synpunkt kunna te sig försvarlig. Utredningen vill eraellertid inte förorda detta raed hänsyn tUl att kraftindustrm nu arbetar i elt betydligt kärvare läge än under slutet av 1950-talet, vilket på senare tid kommit tUl uttryck bl. a. i taxehöjningar.

Ett indexreglerat avgiftssystem skuUe enligt utredningen otvivelak­tigt innebära ett smidigt och säkert sätt att anpassa avgifterna till för­ändringama 1 penningvärdet. Lagtekniskt kunde systemet lätt genom­föras genom att avgiften för varje avgiftsenhet bestämdes till viss del av basbeloppet enligt lagen (1962r 381) ora allraän försäkring. Utred­ningen anser det emellertid principiellt olämpligt att på detta rättsom­råde införa automatiskt verkande regler som kan påverka kostnadsut­vecklingen.

Ora latituderna bestäras till lägst tre kronor och högst åtta kronor innebär detta att raan står kvar på 1959 års avgiftsnivå, fastän pen­ningvärdet undergått betydande förändringar. Enligt utredningens me­ning bör detta emellertid inte vara avgörande. Medelsbehovet kan en­ligt utredningen väntas bli tUlgodosett, även om avgiftsnivån behålls oförändrad. Den anpassning till penningvärdeförändringarna som sked­de 1959 kan raed andra ord sägas vara tUltagen raed så vida raarginaler att någon ytterligare anpassning f. n. inte är påkallad. Hiltills be-stärada avgifter torde bara i enstaka undantagsfall utgå efter maximi­beloppet åtta kronor. Utredningen föreslår därför alt bygdeavgiften per avgiftsenhet bestäms tUl lägst tre kronor och högst åtta kronor.

Enligt utredningen koraraer det nya systemet även raed dessa latitu­der att ge högre avgifter än det nuvarande i de allt vanligare situatio­nerna att befintliga kraftverk utvidgas för att öka effektutbytet. Den intensivare korttidsreglering sora fömtsatts skulle näraligen inte på samma sätt ge utslag i högre regleringsavgifter.

När bygdeavgiftens storlek skall bestämmas bör enligt utredningen liksom f. n. hänsyn tas till den större eller mindre förändringen i vat­tenförhållandena som företaget vållar och tUl den större eller mindre olägenhet eller fördel som uppkommer för bygden. Däremot bör enligt

Prop. 1974:83

119

utredningen hänsyn inte längre tas tiU kostnaderna för och båtnaden av företaget.

Bygdeavgift bör utgå bara för företag som på grund av sin storlek eller ingripande beskaffenhet kan antas ha mera kännbar inverkan på bygden. Mindre företag kan i allmänhet inte väntas ha sådan inverkan och bör enligt utredningen därför undantas från avgiftsplikt. Detta kan lämpligen ske genom en föreskrift att avgift inte utgår om antalet av­giftsenheter understiger 2 000. Härigenom undviker man också att myndigheter och enskilda belastas raed administrativt arbete som inte står i proportion till beloppens storlek. Förslaget innebär alt lägsta bygdeavgift blir 6 00016 000 kronor. Lägsta regleringsavgift utgör f. n. 1 5004 000 kronor.

Den föreslagna begränsningen innebär bl. a. att valtenreglering med mindre raagasinsryrad än 30 mUjoner kubikmeter befrias från avgift. Därraed blir enligt utredningen alla regleringsraagasin för enbart kort-lidsreglering undantagna från avgift utan att detta behöver särskUt an­ges. Såvitt känt finns nämligen inga sådana magasin raed större rymd och det kan inte heller anses sannolikt att några sådana magasin skall tillkomma. Större korttidsregleringsmagasin förekommer däremot inora gränserna för elt flertal stora årsregleringar. I sådana fall bör enligt ut­redningen bygdeavgift utgå efter hela årsregleringens rymd men inte därutöver för den korttidsreglering sora bedrivs inom en del av denna rymd.

Tidsfristen för omprövning av avgiftsbeslut förkortades år 1959 från 20 till 10 år. Det kan enligt utredningen inte komraa i fråga att ytter­ligare förkorta avgiftsbeslutens gUtighetstid. Del har hävdats att änd­ring i penningvärdet inte kan åberopas tUl stöd för höjning av regle­ringsavgift. Utredningen finner det tveksarat ora detta är riktigt. Ut­talanden i förarbetena till 1959 års lagändring tyder enligl utredningen närmast på att regleringsavgift vid utgången av varje avgiftsperiod kan inom gällande avgiftslatituder anpassas till sådana förändringar (prop. 1959r 31 s. 10, 18 och 32). Om avgiftslatitudema har höjts under avgiftsperioden, får enligt utredningen avgiften aUtså också höjas. Utredningen anser att det nu bör slås fast att bygdeavgift vid ompröv­ning efler avgiftsperiodens slut får ändras med hänsyn bl. a. tUl för­ändringar i penningvärdet. Detta gäller redan nu i fråga om fiskeavgift enligt 2 kap. 10 §. Enligt utredningen bör det självfallet liksora f. n. ankorama på statsmakterna att genom ändringar i avgiftslatitudema bestämma den allmänna avgiftsnivån.

Utredningen föreslår inte någon ändring i fråga om principen för bygdeavgifternas användning men understryker vikten av att bygde­begreppet ges en vid tolkning. Vid 1959 års lagändringar betonades att bygdeområdet inte får avgränsas så snävt att bara trakten kring själva regleringsmagasinet tUlgodoses  med   avgiftsraedel.   Med  utredningens

Prop. 1974:83

120

förslag koraraer även kraftverksbygdema att bli berättigade till bidrag. Denna ändring är enligt utredningens mening närraast av teoretisk na­tur och får inte leda till att områdena kring regleringsmagasinen blir eftersatta. Riktpunkten bör enligt utredningen vara att avgiftsmedlen används där de bäst behövs inom utbyggnadsområdena och alltför stor vikt bör inte tUlmätas frågan från vilket företag medlen härrör. Utred­ningen tar också avstånd från tanken att avgiftsmedlen skall knytas tUl koraraun som berörs av företag. En sådan anknytning skulle enligt ut­redningens mening i många faU kunna leda till en inte önskvärd be­gränsning av användningsområdet.

Utredningen anser att exemplifieringen av de allraänna ortsända­målen bör ändras för att bättre täcka de behov sora i dag är aktuella i kraftverks- och regleringsbygder. Förslagsvis bör som exerapel anges åtgärder och forskning till gagn för näringsliv, koraraunikalioner, mil­jöskydd, kulturliv och frUuflsliv, ävensom uppförande av samlings­lokaler och andra anläggningar för gemensamt behov. Utredningen fö­reslår att exemplifieringen sker i administrativ ordning så att ändring kan ske utan onödig omgång.

Utredningen föreslår alt de nya administrativa bestämmelserna om inedelsanvändningen och bestämmelsema ora raedlens indrivning förs in i vattenrättskungörelsen (1971r 789).

Saramanfattningsvis föreslår utredningen alt nuvarande reglerings­avgift ersätts av en bygdeavgift för kraftverk och regleringar men inle för andra företag i vatten samt att bygdeavgiften skall beräknas på grandval av för kraftverk installerad effekt och för regleringar maga­sinsvolym. Utredningen föreslår inte någon ändring av gällande avgifts­nivå utan har eftersträvat en oförändrad avgiftsbelastning totalt sett och i huvudsak även för de enskilda företagen.

5.2.3    Fiskeavgifter

Enligt utredningen saknar den fiskeavgift som enligt 6 kap. 9 § kan åläggas flottande större praktisk betydelse från allmän fiskevårdssyn­punkt. Budgetåret 19691970 inflöt orakring 75 000 kronor. Avgiften 5 öre per kubikraeter flottgods har varit oförändrad sedan 1919. Med hänsyn till flottningens successivt minskande orafattning anser utred­ningen att det inte är raycket att vinna raed en, anpassning av avgiften till det förändrade penningvärdet. Enligt utredningens mening bör be­stämmelsen stå kvar oförändrad i avvaktan på en framtida översyn av floltningslagstiftningen.

Bestämmelserna i 2 kap. 8 § utgör enligt utredningen en bekräftelse av principen att företagaren är skyldig att vidta rimliga skadeförebyg­gandé åtgärder. Av VLrs förarbeten (se NJA II 1919 s. 110) framgår att alternativet i enhghet med VLrs ersättningssystem har ansetts vara att ersättning betalas till fiskerällsägarna och att förhöjd fiskeavgift be-

Prop. 1974:83

121

stäms enligl 2 kap. 10 §. Efter hand har eraellertid i praxis befrielse från skyldighet att utföra åtgärd enligt 2 kap. 8 § raedförl förpliktelse för den byggande alt i stället betala särskUd avgift för lokala fiskevårdsål-gärder i hushållningssällskaps eller fiskerayndighets regi. Denna praxis har lagfästs år 1954 (prop. 1954r 23, 3 LU 1954r 2, rskr 1954r 97, SFS 1954r 124). Avgifter av detta slag erläggs f. n. med drygt 250 000 kro­nor ora året. Avgifter för i stort sett sararaa ändamål som avses i 2 kap. 8 § utgår enligt föreskrifter som meddelats enligl äldre lag raed orakring 50 000 kronor per år.

Genora alt avgift enligt 2 kap. 8 § måsle utgöra kompensation för åtgärder i det direkt berörda vattenområdet är det enhgt utred­ningen inte möjligt för de fiskevårdande myndighetema att använda avgiftsmedlen för fiskevårdande åtgärder i exempelvis ett bivatten-drag där förutsättningama för positivt resultat kan vara större. Detta är enligl utredningen en från allraän fiskevårdssynpunkl mindre önsk­värd begränsning i handlingsfriheten. För utredningen framstår det också som i viss raån irrationellt raed två olika avgiftstyper för fiske­främjande ändaraål. Utredningen förordar därför en återgång till den rätlstillärapning som ursprungligen avsetts. Företagaren bör alltså med stöd av 2 kap. 8 § liksom f. n. kunna åläggas att vidta åtgärder och tåla föreskrifter till skydd för fisket om detta är ändamålsenligt och kan ske till rimlig kostnad. I motsatt fall bör det enligt utredningen utgå en raed hänsyn till orasländigheterna anpassad allraän fiskeavgift enligt 2 kap. 10 §.

Fiskeavgifterna enligt 2 kap. 10 § uppgår f. n. till drygt en railjon kronor om året. Medlen används i enlighet med statsmakternas beslut för forskning och försöksverksarahet på fiskets område och för olika former av fiskevård (se utredningens betänkande s. 180181). Av­gifterna är ett mycket betydelsefullt instrument för den statliga fiskeri­politiken och det är enligt utredningen rimligt att de företag som ge­nom åtgärder i vatten medför skada för fiskerinäringen i stort också får tUlskjuta medel för angivna ändamål.

Enligt utredningens mening får de nuvarande bestämmelserna i 2 kap. 10 § anses vara i stort sett ändamålsenhga. I fråga ora beräk­ningsgrunderna har utredningen beträffande bygdeavgift för regle­ringsföretagen förordat en lösning sora ansluter till vad som gäller för beräkning av fiskeavgift. Utredningen anser att. raan även för kraft­verken bör försöka få en lösning efter enhetliga gmnder i detta fall dock med bygdeavgiften som förebild. Till grund för nuvarande ord­ning vid bestämmande av fiskeavgift för kraftverk ligger uppfattningen att storleken av det fiskbestånd som elt vattendrag förmår uppbära beror på den genomsnittligt lägsta vatlenföringen och att värdet på den presumtiva skadan på fisket i stort sett står i proportion till låg­vattenmängdens storlek; Särskilt när ett vattendrag under en följd av

Prop. 1974:83

122

år gjorts till föremål för olika regleringar tvingas raan emellertid alt vid avgiftsberäkningen röra sig med fiktiva värden. Den installerade effekten är enligt utredningen å andra sidan ett lätt tUlgängligt värde och den har också ett nära samband raed de faktiska förhållandena i vallendraget. Den installerade effekten ger enligt utredningens rae-ning ett godtagbart uttryck för kraftverkets inverkan på fiskerinäringen i stort. Det är ju fråga ora en högst skönsraässig uppskattning. Utred­ningen förordar alltså att fiskeavgiften för kraftverk liksom bygde­avgiflen baseras på den installerade effekten.

Nuvarande ordning leder vid korttidsreglering till påfallande låga fiskeavgifter som enligt utredningens mening inte svarar mot korttids­regleringarnas ofta rätt ingripande verkan på fisket. Ora den installe­rade effekten godtas sora underlag för avgiftsberäkningen för kraft­verken, bör detta liksom beträffande bygdeavgiften leda tUl att särskUd fiskeavgift inte tas ut för korttidsreglering. Den installerade effekten ger ju också uttryck för orafallningen av de korttidsregleringar sora bedrivs vid kraftverket. Av sarama skäl bör inte heller särskild fiske­avgift utgå vid s. k. överledning. Den föreslagna beräkningsgrunden leder liksom vid bygdeavgift tUl högre avgifter än f. n. när kraftverk byggs om för ökat effektutbyte.

I fråga om avgiftsenhetemas storlek är det enligt utredningens me­ning naturligt alt man så långt som möjligt försöker bevara avgifternas realvärde. Detta synsätt ligger bakom de år 1954 införda bestämmel­serna ora omprövning efter avgiftsperiodens slut med hänsyn tUl pen­ningvärdets förändringar. Utredningen anser att avgiftsnivån bör an­passas till de förändringar i penningvärdet sora inträffat sedan 1954. Konsumentprisindex, sora i praxis används för omprövning (se NJA 1965 s. 110), har under samma tid i stort sett fördubblats. Utredningen anser att derma ändring bör komma tiU uttryck inte i en höjning av avgiftslatituderna utan i en motsvarande minskning av avgiftsenhe­terna.

Utredningens förslag i fråga om kraftverken medför att lågvatten­effekten i hästkrafter måste räknas ora tUl installerad effekt i kilo­watt. Inora utredningen har gjorts en sådan omräkning för ett antal kraftverk i olika delar av landet. Installerad effekt överstigande vad som kan tas ut vid 150 procent av medelvattenföringen har härvid tagils upp till halva värdet, eftersom den högre effekten får anses vara betingad enbart av korttidsreglering. Av undersökningen (se utred­ningens betänkande s. 189) framgår att en hästkraft vid oreglerat låg­vatten motsvaras av 6,3 på angivet sätt beräknade kilowatt för de undersökta kraftverken samraantagna. Ora avgiftslatituderna behålls oförändrade, dvs. lägst 10 öre och högst 2 kronor, bör enheterna en­ligt utredningen rainskas till hälften för att avgifternas realvärde skall bibehållas.  Enligt utredningen bör enheten  därför vara tre kilowatt

Prop. 1974:83

123

installerad effekt intill 150 procent av effekten vid raedelvallenföring och sex kilowatt för installerad effekt därutöver. Med dessa värden blir det totala avgiftsbeloppets realvärde för kraftverken något högre än tidigare, vilket utredningen anser skäligt, eftersora avgiften också koraraer att omfatta hittUlsvarande avgifter för korttidsregleringar och överledningar.

Vad beträffar annan vattenreglering än korttidsreglering gäller f. n. att fiskeavgift utgår raed rainst 10 öre och högst en krona för varje av­giftsenhet ora 50 000 kubikmeter intill 100 railjoner kubikmeter och för varje enhet om 100 000 kubikraeter däratöver. I syfte att nå ett oför­ändrat realvärde bör avgiftsenheterna enligt utredningen minskas till 25 000 resp. 50 000 kubikmeter. Utredningen anser det inte motiverat med någon särskild reducering för de största regleringsföretagen när det gäller fiskeavgift.

1   fråga om avgiften för vattenbortledning leder enligt utredningen

de nuvarande beräkningsgrundema tUl otillfredsställande resultat. En­

ligt utredningen uppnås ett rmailigt resultat ora avgiftsenheten och av­

giftslatitudema bestäms med utgångspunkt i vad sora föreslås gälla

beträffande vattenreglering. Vatten undanhålls i båda fallen vatten­

draget nedströras, även om undanhållandet vid reglering inte sker kon­

tinuerligt och vid vattenbortledning ibland bara berör en del av ned-

strömssträckan. Rymden i en magasinsenhet är 25 000 kubikmeter,

vilket enligt utredningen innebär att man kan innehålla något mindre än

en liter per sekund i medeltal per år. Utredningen föreslår därför att en­

heten för vattenbortledning bestäras tUl en liter per sekund bortledd

vattenraängd.

Enligt nuvarande ordning ger en större industriell vattenbortledning om 2 kubikmeter per sekund en fiskeavgift av 20200 kronor om året. Utredningens förslag leder till ett årligt belopp på 2002 000 kronor.

Utredningen har redan föreslagit att det inte längre skall vara möj­ligt att raed stöd av 2 kap. 8 § döraa ut årlig avgift sora altemativ tUl skadeförebyggande åtgärder. Enhgt utrednmgen skall först övervägas vilken fiskeavgift som bör bestämmas för företaget enhgt de gmnd­läggande bestämmelserna i 2 kap. 10 § och därefter kan avgiften för varje enhet höjas i den utsträckning som krävs för att den uteblivna åtgärden skall anses kompenserad. Eftersom en sådan kompensation inte alltid kan beredas inom avgiftslatitudernas rara, föreslår utredningen att möjlighet ges att för sådana undantagsfall överskrida eljest gällande raaxiraigränser. Avgiftsmedel av detta slag bör enligt utredningen kun­na användas t. ex. för fiskefrärajande åtgärder inte bara i det skadade vattenområdet utan också alternativt inom annat vattenområde i trakten, ora fömtsättningarna för ett positivt resultat där är större.

2   kap. 8 § kan i motsats till 2 kap. 10 § tillärapas för exempelvis broar

och vägbankar samt allmänna farledsföretag enligt 5 kap. VL och vat-

Prop. 1974:83

124

lenavlednings- och invallningsföretag enligt 7 kap. VL. Denna möjlig­het torde bara sällan ha utnyttjats. Om 2 kap. 8 § ändras i enlighet med utredningens förslag utan att skyldighet samtidigt införs för dessa företag att betala allmän fiskeavgift, begränsas enligt utredningens mening möj­ligheterna alt tillgodose allmänna fiskeintressen på ett principieUt otiU­fredsstäUande sätt. Utredningen föreslår därför, att skyldighet att betala allmän fiskeavgift införs för dessa företag, om tillståndet innebär befrielse från skyldighet att vidta åtgärder av betydelse för fisket. Av­giften kan enligt utredningen lämpligen fastställas till ett med hänsyn till omständigheterna skäligt belopp.

Vad gäller avgifternas storlek i det särskilda fallet bör enligt utred­ningen domstolamas avgöranden liksom hittills kunna grundas på för­slag från fiskerimyndighet och i övrigt bestäraraas med hänsyn tUl den omfattning i vilken fisk finns eller fiske bedrivs i vattendraget, i vUken utsträckning vattenförhållandena och fisket påverkas och i vad mån företagaren är skyldig att vidta skadeförebyggande åtgärd. Hänsyn bör tas även till förekomsten av fritidsfiske. Avgifterna bör i princip vara årliga men ora det årliga avgiftsbeloppet blir obetydligt bör domstolen liksom f. n. kunna föreskriva, att avgiften skall utgå raed visst engångs­belopp. Utredningen föreslår att dorastolen skall vara skyldig att före­skriva engångsbelopp, om det årliga avgiftsbeloppet skulle understiga 100 kronor.

Utredningen föreslår att omprövning skall få ske vart tionde år i stället för som f. n. vart tjugonde år. Härigenom uppnås överensstäm­melse med bestämmelserna för bygdeavgift. Omprövning bör liksom f. n. kunna ske under löpande gUtighetsperiod, ora fråga uppkommer om ändrade föreskrifter enligt 2 kap. 8 §. Det ligger enligt utredningen i sakens natur att fiskeavgiften vid omprövning inte får höjas över maximum i föreskriven latitud.

Utredningens förslag i fråga om korttidsreglering och överledning kan medföra att också äldre beslut om fiskeavgift som alltjämt gäller måste rivas upp. Förslaget har dock inte här sararaa räckvidd sora i fråga om bygdeavgift. Om det tillkommer exempelvis en ny korttidsreglering vid ett kraftverk, måste den för kraftverket fastställda fiskeavgiften ersättas med en ny som alltså bhr gemensara för kraftverket och kort­tidsregleringen. Eftersom avgiflsplikten oavsett vilket syslera som tiU-lärapas åvilar kraftverksägaren bör della enligt utredningen inte föran­leda några invändningar. Liksom i fråga om bygdeavgift bör den sam­manlagda avgiftsbelastningen övergångsvis vara i stort sett oförändrad.

Sammanfattningsvis föreslår utredningen att avgift enligt 2 kap. 8 § inte längre skall utgå särskilt och att avgift enligt 2 kap. 10 § skaU bestämmas enligt gmnder liknande de som föreslagits för bygdeavgift och att tiden för omprövning minskas från tjugo till tio år. Utredningen föreslår att avgiftsenheterna minskas för att kompensera penningvärde­försämringen.

Prop. 1974:83

125

5.2.4 Domstolsavgift

Domstolsavgiften bör enligt utredningen ses mot den bakgrunden att VLrs tillkomst bl. a. innebar alt en särskild domstolsorganisation tillskapades för vattenmålen. Den nya vatlendomstolsorganisationen raedförde ökade utgifter för statsverket och det ansågs därför inte obU­ligt alt kräva något bidrag till kostnaderna av dera sora tar den nya organisationen i anspråk.

Det har hävdats att dorastolsavgiften av principiella skäl borde av­skaffas (se prop. 1954r 198). Härvid har bl. a. frarahållits, att parterna i vattenmål på samma sätt som rättssökande i andra mål har att bidra till statsverkels kostnader genom att betala stämpel och lösen och att det saknades skäl att särskilt belasta vissa partskategorier. Det har också på­pekats att någon motsvarande avgift inte togs ut i sam.band med rätte­gång vid andra specialdomstolar.

Utredningen framhåller att vattendorastolsorganisationen den 1 ja­nuari 1972 har införlivats raed det aUraänna doraslolsväsendet. Valten-dorastolens dömande funktion utövas av tingsrätt i viss sammansätt­ning. Redan de principiella invändningar sora riktats raot domstolsav­giften medan den självständiga vattendomstolsorganisationen fanns kvar har enligt utredningen fog för sig. I dagens läge har avgiften uppen­barligen inte längre något principiellt berättigande och den bör enligt utredningen därför avskaffas.

Det sammanlagda avgiftsbeloppet har varit raycket skiftande år från år (se utredningens belänkande s. 184). Uttryckt i medeltal för år un­der femårsperioder blir värdet för perioden 1955/561959/60 423 000 kronor, för perioden 1960/611964/65 2 074 000 kronor och för pe-' rioden 1965/661969/70 944 000 kronor. För treårsperioden 1967/68 1969/70 är medeltalet dock bara drygt 500 000 kronor. Statsverkets to­tala kostnad för vattendomstolarna under samraa period var 56 rail­joner kronor. Enhgt utredningen bör beaktas att valtenfallsverket, sora hittills stått för inemot hälften av vattenkraftsutbyggnaderna, svarar för en betydande del av avgiftsbeloppen. Med ledning av uppgifter om hittillsvarande vattenkraftsutbyggnader och prognoser rörande 1970-talets utbyggnader vågar utredningen en gissning, att avgiftsbeloppen . kommer att uppgå tUl i genomsnitt orakring 250 000 kronor per år under 1970-talet.

Utredningen anser att domstolsavgiftema bör slopas utan att stats­verket bereds särskild kompensation för inkomstbortfallet. Kan viss kompensation inte undvaras, bör man enligt utredningen överväga att höja den avgift som enligt avgiflslistan till expeditionskungörelsen (1964r 618) utgår för ansökan och dom i vattenmål.

Prop. 1974:83

126

5.3 Remissyttrandena

5.3.1 Allmänt

Utredningens förslag i denna del tUlstyrks av LRF och lämnas ut­tryckligen utan erinran av Luleå tingsrätt.

Statens vattenfallsverk, sora i övrigt hänför sig till yttrande av VASO, betonar särskUt vikten av att avgiftsbestäraraelsema utforraas så att det entydigt koraraer att fraragå att ingen väsentlig rubbning i avgiftsbe-lastningen sker för äldre anläggningar, utöver vad sora betingas av att den allraänna fiskeavgiftens storlek anpassas tUl penningvärdeföränd­ringen. För vattenkraftintresset innebär redan ett accepterande av för­slaget under denna fömtsättning, att eftergifter gjorts från det rättsläge som råder enligt gällande lag. Ytterligare skärpning av reglerna kan be­faras rycka undan gmnden för att förslaget kunnat accepteras. Bålfor­sens kraftaktiebolag, sora inte har något att erinra mot utredningens förslag, anser det angeläget alt översynen av avgiftssystemet inte leder till ökade kostnader för kraftindustrien. Även på detta område måste ökade kostnader slutligen komraa att belasta konsuraenterna av elek­trisk kraft.

Länsstyrelsen i Västerbottens län anser, att den föreslagna renodling­en av avgifterna till i huvudsak två typer, bygdeavgift och fiskeavgift, innebär en rationalisering sora torde vara tiU gagn för både reglerings-företag och berörda bygdeintressen. Länsstyrelsen delar utredningens uppfattning alt de s. k. villkorsmedlen bör lämnas utanför reformen och framhåller den stora betydelse som vUlkorsmedlen har. Jämtbyg­dens tingsrätt anser också, alt villkorsmedlen bör lämnas utanför re­formen. Tingsrätten framhåller, att en sammanslagning av reglerings­avgifter och fiskeavgifter till en enhetiig vattenföretagsavgift kan synas naturlig. Sora argument raot en dyhk saramanslagning har utredningen åberopat komplikationer, främst av administrativ natur. Även om ut­redningen inte alls belyst vari dessa komplikationer skulle bestå, är det möjligt att en enhetlig avgift skulle vara olämplig. Tingsrätten vill där­för inte påfordra en sådan.

Länsstyrelsen i Västernorrlands län noterar raed tillfredsställelse, att utredningen åstadkommit vissa förenklingar i avgiftssysteraet och sökt nå en så nära överensstämmelse som möjligt raellan de kvarstående av­giftema. Länsstyrelsen anser mot bakgmnd av lagstiftningen om återställningsåtgärder i avlyst flottled (se prop. 1969r 104) att raan redan nu bör se till att det finns tUlgångar för en återställning i våra vattendrag, när kraftverk och regleringsanläggningar läggs ner sora i fortsättningen obehövliga. Länsstyrelsen föreslår, att varje kraftföretag åläggs att lUlskapa en särskUd fond för återställningsåtgärder i berörda vattendrag och att tillskotten tUl denna fond sker genora domstolsbe-slämda avgifter från kraftföretagen.

Prop. 1974:83

127

5.3.2 Bygdeavgift

Utredningens förslag i denna del tillstyrks eller lämnas i huvudsak utan erinran av flertalet remissinstanser. Åtskilliga avvikande syn­punkter framförs.

Utredningens förslag att skyldigheten alt utge bygdeavgift begränsas tUl kraftföretagen kritiseras av några remissinstanser. Växjö tingsrätt ifrågasätter skäligheten av begränsningen till regleringar för vatten­kraftsändamål. Vatten kan ju även lUlgodogöras för den kommunala förbrukningen eller för industriändamål som fabrikationsvatten och allt flera vattenregleringar genomförs nuraera för dessa ändamål. Det finns enligt tingsrättens mening knappast något sakligt skäl för alt inte avgift skulle utgå också för sådana regleringar. Tingsrätten föreslår därför att avgiftsplikt införs för alla slag av regleringar. Länsstyrelsen i Jönköpings län har särskUt övervägt om inte bygdeavgift bör erläggas för större vattenbortledningar t. ex. för vattenförsörjning. Sådana före­tag kan medföra allvarligt intrång i allmänna bygdeintressen raen van­ligen syftar de till att tillgodose bygdens eget vattenbehov. I fråga om vattenbortledningar sora görs för att tUlgodose andra vattenbehov än bygdens egna är det däremot angeläget att intrång i allraänna bygde-inlressen kompenseras. Eftersora i alla beaktansvärda fall korapensa-tion kan utgå i förra av villkorsmedel, har länsstyrelsen stannat för att bygdeavgift inte skall utgå för vattenbortledningar. Jämtbygdens tingsrätt förordar avgiftsplikt även för andra förelag än kraftföretag på sätt nu gäller och alltjärat föreslås gälla i fråga ora fiskeavgift en­ligt 2 kap. 10 §. Det är av allraänna rättviseskäl motiverat alt införa avgiftsplikt för alla företag sora orsakar inverkan på bygdens förhål­landen. En kompensation genom vUlkorsmedel skulle innebära dels att företag, som medför kännbart intrång men inte skall underställas Kungl. Majrts prövning, slipper kompensationsskyldighet, dels att sökanden tUl ett företag som skall underställas Kungl. Majrts prövning inte på sam­ma sätt som sökanden tUl ett kraf Iföretag från början kan beräkna kostnadema för företaget. Föreningen Sveriges tingsrättsdomare fram­för raotsvarande synpunkter.

I fråga om gmndema för beräkning av den föreslagna bygdeavgiften framförs många olika synpunkter. Jämtbygdens och Umebygdens tings­rätter samt Föreningen Sveriges tingsrättsdomare framhåller alt för­slaget till ändring av beräkningsgrandema innebär en avsevärd för­enkling i förhållande till nuvarande regler. Bålforsens kraftaktiebolag ifrågasätter om inte beräkningarna kunde förenklas ytterligare. Vatten­överdomstolen tillstyrker förslagel att införa avgift även för kraftverk och att slopa avgiften för korltidsregleringar. Vattenöverdomstolen anser del däremot vara tveksarat om man bör ändra granderna för be­räkning av årsregleringsavgifl. Det av utredningen föreslagna systemet

Prop. 1974: 83

128

med magasinsvolymen sora beräkningsgrund är på det sättet sämre än det nuvarande systemet att det inte direkt återspeglar nyttan av regle­ringsföretaget. En fördel raed förslaget är eraellertid att det förenklar avgiftsberäkningen. Vidare medför det att man i princip får överens­stämmelse med de beräkningsgrander sora gäller i fråga ora fiskeavgift enligt 2 kap. 10 §. Eftersom utredningen utgår från att den totala avgiftsnivån i landet inte bör höjas, kommer förslaget om kraftverks­avgift och nya beräkningsgrunder för årsregleringsavgifl att leda till en omfördelning av avgiftsmedlen. Såsom framgår av betänkandet skulle avgiftsmedlen i södra Sverige öka kraftigt på bekostnad av med­len för främst Luleälven och i någon raån även Uraeälven. Vidare skulle en omfördelning komma att ske från reglerings- till kraftverks-bygder inora ett och sararaa vattensystem. Enligt vattenöverdom-stolens mening skulle det närmast vara stötande alt på detta sätt gynna södra Sverige på bekostnad av glesbygder i övre Norrland sora allvar­ligt påverkas av vattenkraftutbyggnader. För att i någon raån raot-verka denna orafördelningseffekt kan raan ulforraa beräkningsgrun­derna för årsregleringsavgiften så att förutora raagasinsvolymen även fallhöjden beaktas. Om man använder schablonmetoder för att beräkna fallhöjden kompliceras inte beräkningsförfarandet nämnvärt. Vad beträffar omfördelningen raellan reglerings- och kraftverks-bygder har utrednmgen antytt en lösning av delta problera. Den inne­bär i princip att raan för samman avgiftsraedel för olika reglerings-och kraftverksföretag i ett vattensystem till en enda fond och att för­delning av fondens raedel mellan berörda bygder inora vattensystemet sker i förhållande till graden av inverkan på bygden. Vattenöverdom­stolen har sig bekant att ett liknande förfarande tillämpas av en läns­styrelse i Norrland. Där ett vattendrag går genom två eller flera län torde förfarandet förutsätta att länsstyrelserna komraer överens i frå­gan eller att den löses genom bestämmelser i administrativ ordning. Utredningen föreslår att övergången till det nya systemet sker på en gång för hela vattendrag, så snart det tUlkoraraer ett nytt avgifts-pliktigt företag eller oraprövning i någol fall skall ske av utgående avgift. Vattenöverdomstolen är inte alls övertygad ora att en saratidig omprövning för samtliga företag är så enkel som utredningen viU göra gällande. Om man har den utgångspunkten att avgiftsbelastningen i princip inle får öka, torde det emellertid vara ofrånkomligt med en sådan samtidig oraprövning. Även ora man skulle acceptera en ökad avgiftsbelastning talar vissa skäl för utredningens förslag. Också en successiv övergång till det nya systemet raedför näraligen svårbemäst­rade problem, eftersom man i allmänhet måste räkna raed ett flertal års- och korttidsreglermgsföretag i samma vattendrag, för vilka av­giftsperioderna löper ut vid olika tidpunkter. Som utredningen anfört kan det vidare anses i och för sig ändamålsenligt att avgiftsfrågorna

Prop. 1974: 83

129

för varje vattensystem komraer under bedöraande i ett sararaanhang. Sora framgår av det anförda är utredningens förslag behäftat med brister, som gör att det inte kan godtas oförändrat. Vattenöverdom­stolen har redan antytt en möjlighet att jämka beräkningsgrunderna för att delvis råda bot på dessa nackdelar. En ännu bättre lösning är emeUertid enligt vattenöverdomslolens mening alt övergå till ett system med enbart kraftverksavgift av den typ som utrednuigen föreslagit. En sådan avgift kan lätt avvägas så att totalbelastningen för ett vatten­system blir i huvudsak oförändrad jämförd raed nuläget. Den förenk­ling   av   avgiflsbcräkningen   sora  utredningen   eftersträvar  blir   ännu större om man har bara en avgift att räkna med. Även övergången till det nya systeraet blir enklare. Däremot förstärks omfördelningseffek­ten inom varje vattensystera. Sora redan anförts kan eraellertid denna konsekvens   eliraineras  genora  lämphg  fondbildning.     Vattenöver­domstolen tar också upp frågan ora hur man skall få reda på den in­stallerade effekten. Det är inte lämpligt att, som utredningen föreslår, enbart utgå från uppgiftema i ansökningshandlingama, eftersora den verkliga effekten ofta är större än den från början uppgivna. Ett säk­rare värde kan enligt vattenöverdorastolens mening erhållas om man utgår från raärkeseffekten hos generatorerna. Vattenöverdomstolen ansluter sig till utredningens förslag att avgift inte skall utgå om an­talet  avgiftsenheter understiger  2 000.  Vattenöverdomstolen  förutsät­ter, att förslagel innebär att ett äldre regleringsföretag vid ompröv­ning skall befrias från avgiftsplikt, ora sådan inte föreligger enligt nya lagen. Med förslaget att från avgiftsskyldighet undanta reglerings­magasin med mindre volym än 30 miljoner kubikraeter har utredning­en avsett att undanta även korttidsregleringarna. Vattenöverdorastolen anser det emellertid  inte uteslutet med korttidsmagasin på mer än 30 miljoner kubikmeter. Det förekommer korttidsregleringar i anslut­ning till årsregleringar med en latitud sora delvis faller utanför lati­tuden för  årsregleringen.  Enligt vattenöverdomslolens  mening krävs därför ett uttryckligt undantag för korttidsregleringama.  Umebygdens tingsrätt anser det tveksamt om gränsen för avgiftsskyldighet vid regle­ringar bör ligga så högt som vid 30 miljoner kubikmeter. Regleringar av ett flertal sjöar inom en och samraa bygd, vilka samraantagna kan innebära stor olägenhet för bygden, kan då komma att bli avgiftsbe­lagda enbart i form av kraftverksavgift. Utredningens syfte att på ett enkelt sätt undanta korttidsregleringarna kan självfallet tUlgodoses på annat sätt. Den av utredningen föreslagna "mängdrabatten" kan även diskuteras. Hög utbyggnadsvaltenföring torde regelmässigt med­föra häftig och för bygden obehaglig korttidsreglering och i den mån ett   stort   års-   eller  flerårsraagasin   uppnåtts   genora  hög   reglerings-amplitud fmns knappast skäl för. rabatt. Hänsyn kan dock i de en­skilda fallen tas till sådana förhåUanden vid besläraning av avgiften inora latituden.

9   Riksdagen 1974.1 saml Nr 83

Prop. 1974:83

130

Synpunkter på granderna för beräkning av bygdeavgiften fraraförs även av andra reraissinstanser. Kammarkollegiet konstaterar, att regle­ringsbygderna genom den föreslagna reformen går miste om uppskatt­ningsvis hälften av sUt nuvarande avgiftsunderlag tUl förmån för kraft­verksbygdema längre nedströms. För regleringsbygderna är detta na­turligtvis en klar försäraring. Utredningens påslående att det från byg-deinlressenas synpunkt skulle vara likgiltigt kan alltså inte vara riktigt. TiU ledning för domstolarna hade det enligt kararaarkoUegiets rae-ning varit önskvärt med en mera åskådlig redovisning av utredningens undersökningar av utfallet av det nya avgiftssystemet, exempelvis genom en fullständig redovisning av utredningens beräkningar för ett av de i undersökningen ingående vattendragen. Det sätt på vilket ma­terialet nu redovisas tUlåter knappast någon kontroll eller bedöraning av metodiken. Länsstyrelsen och lantbruksnämnden i Jämtlands län anser, att raöjlighet bör finnas att döraa ut bygdeavgift även när antalet avgiftsenheter understiger 2 000. I så fall bör den årliga avgiften för­vandlas till ett engångsbelopp. VASO hälsar raed tUlfredsstäUelse att det nya systemet är enkelt att tUlämpa. När bygdeavgiften delas upp rael­lan regleringar och kraftanläggningar, blir emeUertid följden ofta en väsentlig omfördelning mellan de olika kraftföretagarna av avgifts­bördan. Omfördelningen inskränker sig inte bara till förhållanden inom en och samma alv utan komraer även att fraraträda vid jämförelse raellan olika älvars totala avgiftsbelastning. Det nya avgiftssystemet bör enligl VASO dock godtas för nytillkommande utbyggnader. Mer tvek­sarat är att tillärapa systeraet på äldre utbyggnader. De nya avgiftsregler­na kan för ett äldre företag innebära att företagets rättsskydd, grundat på lagakrafiägande beslut, bryts igenom. Detta är ur principiell syn­punkt betänkligt och kan även medföra ofördelaktiga ekonomiska kon­sekvenser. För kraftintressets del

Prop. 1974:83

131

framstå som klart otillfredsställande ora äldre avgifter kan sänkas. En­ligt länsstyrelsens raening bör det inte heller få ske, i vart fall inte utan saraband raed lagstadgad oraprövning per tioårsperiod. Svenska tekno­logförenlngen anser det viktigt att avgiften knyts till den inverkan på bygden ett företag har. En sådan grund för beräkningen av avgiftens storlek skulle också överensstäraraa med i andra sammanhang diskute­rade miljöavgifter. Jokkmokks kommun anser, att bygdeavgiften bör sättas i relation till företagets vinst.

En klart negaliv inställning till förslaget har länsstyrelsen i Norr­bottens län. Länsstyrelsen anser, att del är av underordnad betydelse att försöka uppnå en total balans raellan regleringsavgifter och bygdeav­gifter för riket i dess helhet. Av vida större intresse är i stället utfaUet av det föreslagna systeraet för varje enskilt kraftföretag. Avsevärda skill­nader uppstår, bl. a. drabbas Luleälven av en rainskning med inte mindre än 795 000 kronor årligen. Det finns även skäl att räkna med en betydande omfördelning av avgifter från Skellefteälvens reglerings-magasin, som hgger i Norrbottens län, till kraftverksbygdema ned­ströms. För länet utgår f.n. 3,5 miljoner.kronor, varav 3,1 faller på Luleälven och 0,4 på Skellefteälvens nederbördsområde. Länsstyrelsen har inget väsentiigt att erinra mot den av utredningen föreslagna konstmktionen men motsätter sig bestämt införandet av ett system som raed säkerhet koraraer att innebära ett klart försärarat ekonoraiskl läge för kraftföretagsbygderna i Norrbottens län. Förslaget kan leda till en tillfredsslällande fördelning av avgiftsraedlen endast ora berörda bygder genora korapensation i någon form exerapelvis villkors­vägen bibehålls vid en oförändrad reell raedelstiUdelningsnivå. Om en sådan fördelningsprincip inte kan koraraa till stånd, är det bäst att nuvarande syslem bibehålls. Arjeplogs kommun ställer sig ytterst tvek­sam till förslaget, eftersom det torde komma att medföra en minsk­ning av tillgången på avgiftsraedel för koraraunen.

Flera remissinstanser uttalar sig i raotsats till utredningen för en höjning av avgiftsnivån. Vattenöverdomstolen anser, att en ändring av gällande latitud bör ske redan nu. Härför talar för det första det förhållandet att konsumentprisindex stigit med omkring 75 procent sedan 1959, då latituden senast fastställdes. Vidare har förekommit omprövningsfall då en fullständig anpassning efter penningvärdet inle kunnat ske, eftersom raaxiraiavgiften 8 kronor då skulle ha över­skridits. Kammarkollegiet kritiserar utredningens arguraentering i fråga om avgiftsenhetemas storlek. Försöket att fastställa en gräns för me­delsbehovet ter sig något verklighetsfräraraande. Utredningen har också övervägt vad en högre avgiftsnivå skulle innebära för kraftindustrin och åberopar härvid det kärva läge denna industri arbetar i. Den i sammanhanget dominerande redan utbyggda vattenkraften kan enligt kollegiets mening knappast sägas arbeta i ett betryckt ekonomiskt läge.

Prop. 1974:83

132

I fråga ora penningvärdeförändringen sedan 1959 uttalar utredningen, att den då gjorda anpassningen var tilltagen raed så vida raarginaler att någon ytterligare anpassning f. n. inte är påkallad. 1959 års ändring av latituden innebar eraellertid en materiell höjning av avgiftsnivån (se prop. 1959r 31 s. 31). Penningvärdeförändringen sedan 1959 motiverar enligt kollegiet i och för sig en uppskrivning av avgiftsnivån med unge­fär 75 procent. Konsekvenserna av utredningens förslag kan illustreras raed att ett äldre företag raed den norraala avgiften 5 kronor per turbin­hästkraft redan vid övergången till det nya systemet kan komma i 8-kronorsnivån med hänsyn tUl penningvärdeförändringen, medan ett samtidigt nytiUkoraraande företag av raotsvarande typ placeras i 5-kronorsnivån. Eftersom i fråga om befintliga företag den nya avgiften skall avvägas med hänsyn till det belopp som utgått tidigare, är latituds­nivån i princip av mindre intresse. Det kan för dessa företag alltid bli fråga om jämkningar till undvikande av obilliga ändringar uppåt eller nedåt i avgiftsskyldigheten. En anpassning tiU penningvärdeföränd­ringen sedan 1959 är därför enligt kararaarkoUegiets raening påkallad. Den bör lärapUgen ske på sarama sätt sora utredningen föreslagit be­träffande fiskeavgift enligt 2 kap. 10 §, dvs. genom en rainskning av avgiftsenhetens storlek. Avgiftsenheterna bör förslagsvis bestämmas till fyra resp. åtta kilowatt och 10 000 kubikmeter raagasinsryrad. Läns­styrelserna i Jämtlands, Västerbottens och Norrbottens län, Västerbot­tens länsorgan för vattenkraftsfrågor särat ett antal kommuner betonar det stora behov som finns av avgiftsmedel och den stora betydelse som dessa avgifter har och kräver en höjning av avgiftsnivån.

Möjlighetema att beakta framtida förändringar i penningvärdet be­handlas av några reraissinstanser. Vattenöverdomstolen anser i likhet med utredningen, att det är principiellt olämpligt att på ett speciellt rättsområde införa automatiskt verkande regler sora kan påverka kost­nadsutvecklingen. Ett indexreglerat avgiftssystera bör därför inte kom­ma i fråga. En anpassning efter penningvärdet bör i stället, som utred­ningen föreslår, ske i samband med omprövning av fastställd avgift. Därvid måste eraeUertid beaktas att, om avgiftslatitudens övre gräns förblir oförändrad, relationen mellan olika företags avgiftsbelastning utjämnas efterhand som den högsta avgiftsnivån nås. För att komma till rätta med denna inte önskvärda konsekvens måste avgiftslatituden med jämna mellanrum anpassas efter penningvärdet. Vid omprövning av avgiften efter en latitudjustering som föranletts av ändring i pen­ningvärdet måste man vara uppraärksara på risken för dubbelräkning. Anpassning efter penningvärdet kan näraligen ske antingen genom att avgiften läggs på samma relativa nivå sora i den tidigare latituden eller genom att avgiften räknas upp med hjälp av index. Däremot kan dessa metoder inte kombineras. För att avgiftslatituden skall kunna ändras ulan omgång kan det övervägas att låta det ankorama på Kungl. Majrt

Prop. 1974: 83

133

att fastställa latituden. Länsstyrelsen i Jämtlands län anser, att del kan finnas skäl för ett indexreglerat avgiftssystera. Eftersora tanken på en indexreglering av värden eller förraåner har avvisats på andra rättsom­råden, torde en sådan reglering inte heller kunna påfordras raed fram­gång i delta samraanhang. Länsstyrelsen i Västerbottens län anser, all utredningens uttalande att omprövning skall kunna ske bl. a. med hän­syn till penningvärdels förändringar är tUlfredsställande. Motiv har inte funnits för den tidigare skUlnaden i fråga ora fiskeavgifter och regleringsavgifter.

Ett indexreglerat avgiftssystera påfordras av samarbetsnämnden för Järpenblocket.

Tre tingsrätter kritiserar utredningens förslag i denna del. Väners­borgs tingsrätt anser sig inte kunna godta förslaget att införa penning­värdeförändring sora skäl för omprövning av avgift. Det är en miss­uppfattning när utredningen antyder alt gällande regler skulle inne­fatta en sådan möjlighet. Visserligen var lalitudshöjningarna 1955 och 1959 avsedda alt korapensera penningvärdeförändringen och en inpla­cering av avgiften på sin relativa plats i den nya latituden vid en om­prövning därefter kan således sägas innefatta ett hänsynstagande till penningvärdets förändring. Man kan emellertid inte enligt gällande rätt härutöver direkt ta hänsyn till en sådan förändring såsom fallet är raed fiskeavgift enligt 2 kap. 10 §. Om man kunnat göra detta sloille ganska snart de flesta regleringsavgiftema legat vid latitudraaxiraum, oberoen­de av regleringarnas svårighetsgrad. Detta kan inte riraligen vara avsik­ten. Att inte raotsvarande problera uppstått beträffande fiskeavgiften i 2 kap. 10 § beror på att avgifterna där i regel satts så lågt inora latitu­den, att full hänsyn kunnat tas till penningvärdets fall genora en direkt uppräkning vid omprövningen efter gällande konsumentprisindex. Ett direkt hänsynstagande till penningvärdet på detta sätt genora uppjuste­ring av värdet inom gällande latitud torde emellertid leda till icke av­sedda konsekvenser redan innan de flesta företag haranat på latitud­maximum. Såväl den gällande regeln i 2 kap. 10 § som den nu av ut­redningen föreslagna motsvarigheten i 4 kap. 15 § leder nämligen till att ett äldre företag raed sraå verkningar på fiske eller kringliggande bygd, vilket förelag varit föremål för uppräkning av avgifterna p. g. a. penningvärdets fall, mycket väl kan komraa att betala större avgifter än ett yngre företag raed svåra verkningar i dessa hänseenden, där ora­prövning av avgiften ännu inte skett. En lösning av frågan efler den modell, sora redan föreligger i 2 kap. 10 §, kan alltså inte rekoramende-ras. Antingen måste man helt överlämna åt statsmakterna att tillgodose behovet av ändring med hänsyn tUl penningvärdesförändringar genora återkoraraande ändringar av avgiftsnivån i lagtexten, varefter orapröv­ning kan ske raed hänsyn till den ändrade avgiftsnivån. Detta är vad sora hittills skett beträffande regleringsavgifterna. Eller också får raan.

Prop. 1974:83

134

i stället för att höja avgiften efter index inom latituden, indexreglera själva latituden. Tingsrätten delar utredningens uppfattning angående det olämpliga i att införa automatiskt verkande regler sora kan påverka kostnadema och föreslår därför en lösning enligt det första av angivna två alternativ. Umebygdens tingsrätt fraraför liknande synpunkter. En­ligt tingsrätten lades 1959 års latitud så högt att någon ny justering inte beräknades bli erforderlig inom överskådlig tid. Efter 1959 års lag­ändring har emellertid avgiftema i många fall satts så högt, i synnerhet av vattenöverdomstolen, att full hänsyn till penningvärdeförsäraring inte kan tas inora gällande latitud. Med utredningens förslag koraraer raer-parten av avgifterna att redan under 1970-talet ligga vid latitudmaxiraura oberoende av regleringarnas svårighetsgrad, vUket inte kan vara avsik­ten. Enligt tingsrättens mening måste latituden höjas eller övre gränsen göras flexibel eller också måste föreskriften ora hänsyn tUl penning­värdeförändring strykas ur lagtexten. Södertörns tingsrätt fraraför mot­svarande kritik mot förslaget och efterlyser klarläggande regler eller uttalanden för omprövningsfallen. Tingsrätten ifrågasätter om inte det mest ändamålsenliga är att ändringar i penningvärdet först får koraraa till uttryck i en ändrad avgiftslatitud. En sådan lösning medför bl. a. den fördelen att oraprövningen i de fall, där den nya oraständigheten uteslutande består i att en ny avgiflslatitud antagits under den förflutna avgiftsperioden, kan ske i adrainistrativ ordning och att domslolsför-farandet kan reserveras för de fall, där nya erfarenheter vunnits röran­de företagets verkningar. I de enkla fallen bör den adrainistrativa rayn-digheten fastställa den nya bygdeavgiften efter dels det antal avgifts­enheter sora beslärats tidigare dels det belopp i den nya latituden sora raotsvarar tidigare utgående belopps läge i den äldre latituden.

Flera reraissinstanser uttalar sig ora bygdebegreppet. Kammarkolle­giet anser, att utredningens förslag ora uppdelning av nuvarande regle­ringsavgifter på bygdeavgifter för både kraftverk och årsregleringar ter sig föga meningsfullt, ora bygdebegreppet tunnas ut så att det kanske orafattar hela vattensystera. Länsstyrelsen i Västerbottens län anser i likhet med utredningen att det inte är lämpligt att regelraässigt knyta bygdebegreppet tUl komraun. Läget växlar kommuner emellan och praxis bör inte låsas vid ett nytt bygdebegrepp. Länsstyrelsen i Jämt­lands län anser på grandval av hittUlsvarande erfarenheter av avgifts­frågor, att några mera betydande problem beträffande en rättvis för­delning av medlen i regel mte behöver uppstå. Utredningens slutsats att anknytning tUl koraraun kan iimebära en inte önskvärd begränsning av användningsområdet är enligt länsstyrelsens mening långt ifrån invänd­ningsfri. Kommunreformen medför att kommunerna i länet kommer att vara mycket stora. Handläggningen av avgiftsärendena skulle under­lättas av en anknytning tUl komraun. Men därtill komraer, att en sådan generell regel skulle innebära att den kommun, som berörs av företaget

Prop. 1974: 83

135

i fråga, också i görligaste raån skulle kompenseras för företagets skade­verkningar. Enligt länsstyrelsen talar alltså mycket för att ändaraåls-orarådet bestäms tUl kommun. Samarbetsnämnden för Järpenblocket vill med bestämdhet och skärpa slå vakt om regleringsmagasinen och kraftverken kringliggande bygders självklara rätt till huvuddelen av av­giftsmedlen och finner det naturligt att medlen tUl övervägande del knyts till i varje fall sådana storkoramuner, sora inora sina gränser har vattenmagasin av mera betydande storlek. Det finns en överhängande risk för att närliggande komrauner, sora är befolkningsraässigt och ekonomiskt betydande, begagnar sig av en vag skrivning i VL till att på de skadelidande regleringskommunernas bekostnad tillskansa sig av­giftsmedel. Västerbottens länsorgan för vattenkraftsfrågor anser, att i lagstiftningsärendet bör understrykas vikten av att berörda kommuner får avgörande inflytande på hur medlen fördelas. De allmänna ortsin­tressena kan mest ändamålsenligt tUlvaratas av koraraunerna. All lokal planering sker i första hand på det priraärkomraunala planet. Ora byg­debegreppet ges en snäv geografisk tolkning, t. ex. genora anknytning till nederbördsområdet för det vattendrag som blivit föremål för ut­byggnad, kan avgiftsmedlen komma att antingen befordra en inte öns­kad samhällsutveckling eller att behöva fonderas i brist på vettiga än­damål. Flera kommuner i Västerbottens län ansluter sig tUl länsorga­nets yttrande medan några kommuner anser att avgiftsmedlen i huvud­sak bör reserveras för den bygd som berörs.

Jämtbygdens tingsrätt framhåller, att utredningen gör gällande att avgiftsmedel enligt nuvarande ordning används bl. a. för att gottgöra skador som inte är ersätlningsgilla enligt 9 kap. VL. Enligt tingsrättens uppfattning är förhållandet tvärtom det att ett ovillkorligt krav för bi­drag i praxis är alt skadan i och för sig är att betrakta sora ersättnings­gill enligt 9 kap. VL. Föreningen Sveriges tingsrättsdomare och Sve­riges advokatsamfund framför samraa uppfattning som tingsrätten.

5.3.3 Fiskeavgifter

Ingen remissinstans uttalar sig om utredningens förslag att tills vi­dare bibehåUa den fiskeavgift som utgår enligt 6 kap. 9 §.

Utredningens förslag att fiskeavgift enligt 2 kap. 8 § inle längre skall utgå särskilt föranleder flera uttalanden mestadels av kritisk ka­raktär. Vattenöverdomstolen ifrågasätter lämpligheten av förslaget, ef­tersom erfarenheten visar att det många gånger är raer ändamålsenligt att döma ut avgift för fiskevårdande åtgärder i ett vattenområde än att föreskriva konkreta åtgärder. Genom att utnyttja avgifter för olika förelag kan de fiskevårdande myndighetema åstadkomma samordnade större insatser i ett vattendrag. Ofta påskyndas också målens handlägg­ning i fråga ora både allmänt fiskeintresse och ersättningsfrågor om vattendomstolen kan döma ut en avgift i stället för att avvakta

Prop. 1974:83

136

slutligt åtgärdsförslag av fiskerimyndigheterna, i synnerhet om ett så­dant förslag kräver särskilda undersökningar eller en längre tids erfa­renhet av företagets verkningar. Även om man genom administrativa föreskrifter kan ordna så att den del av den allmänna fiskeavgiften sora enligt förslaget skall ersätta nuvarande avgift enligt 2 kap. 8 § koraraer lokala ändaraål till godo, anser vattenöverdorastolen alt det nuvarande systemet dels ges säkrare garanti för att avgiften koraraer till lokal an­vändning dels bättre markerar avgiftens karaktär av alternativ till kon­kreta fiskevårdsåtgärder. Enligt vattenöverdomslolens mening hindrar nuvarande lagsliftning inle att avgift enligt 2 kap. 8 § används för åt­gärder i bivatlendrag, om detta ger bättre resultat från lokal fiske­vårdssynpunkt. För att undanröja varje tvekan i denna del bör ett till-lägg göras i paragrafen. Kammarkollegiet ifrågasätter också lämplig­heten av förslaget. Kollegiet framhåller att den befrielse från skyldig­het att vidta fiskevårdande åtgärder som avses i 2 kap. 8 § inte resulte­rar i en avgift enligt 2 kap. 8 § ulan i stället skall inverka vid bestäm­mandet av avgift enligt 2 kap. 10 §. Avgift enligt 2 kap. 8 § döms ut då förutsättningarna saknas för en sådan befrielse men de i och för sig ändamålsenliga åtgärderna bedöms lärapligen böra utföras av annan än förelagaren själv. Som exempel nämner kollegiet avgifter till be­stridande av fiskerimyndighets kostnader för vissa konkreta skadeföre­byggande åtgärder, avgifter för befrielse att hålla fingrindar framför kraftverksintag och avgifter för uppsamling och utsättning av ålyngel. Enligt kamraarkollegiets raening tUlgodoser utredningens förslag inle något raer påtagligt reforrabehov. Nuvarande praxis har vuxit frara ur ett behov av ett dylikt systera. I ett vattendrag raed flera kraftverk med olika ägare kan det således ibland vara rationellt med en samordnad lösning av vissa av åtgärdsfrågorna. Från fiskerimyndigheternas sida har det normalt varit ett önskemål att företagaren så långt möjligt själv ut­för åtgärderna. Detta önskemål har dock ibland fått vika av praktiskt organisatoriska eller andra hänsyn. Om utredningens förslag genom­förs kan man enligt kammarkollegiet länka sig två alternativ. Närraast till hands ligger kanske att dorastolarna, då förutsättningarna för åt­gärd finns, alltid förpliktar företagaren att själv utföra åtgärden. Före­lagaren har sedan frihet att utom processen träffa överenskommelse med t. ex. lantbruksnämnden eller hushållningssällskap att i hans ställe ombesörja åtgärden. En annan lösning är alt domstolen i beslutet om fiskeavgift enligt 2 kap. 10 § lämnar föreskrifter ora avgiftens använd­ning till den del avgiften hänför sig till åtgärder enligt 2 kap. 8 §. Kammarkollegiet anser att det senare alternativet är direkt olämpligt. Lantbruksstyrelsen hyser betänkligheter mot förslaget, eftersom det en­ligt styrelsens mening bör finnas avgiftsraedel tillgängliga för mera lo­kalt betonade insatser. Motsvarande betänkligheter fraraförs av lant­bruksnämnderna i Värmlands och Jämtlands län. Lantbmksnämnden i

Prop. 1974:83

137

Värmlands län frarahåller att avgifter enligt 2 kap. 8 § också har ka­raktären av kompensation tUl fiskerällsägarna i vattenområdet. Den ökning av handlingsfriheten som utredningen eftersträvar är enligt lantbruksnämnden i Värmlands län givetvis önskvärd raen en lösning bör förslagsvis sökas i analogi raed förslaget till bygdeavgift. Lant-bruksnäranden i Jämtlands län anser, att förvandling av åtgärdsskyldig­het inte bör ske till förmån för en allraän fiskeavgift utan i stället sora påbyggnad till bygdeavgiften. Lantbraksnäranden påpekar, att avgifter enligt 2 kap. 8 § inte kunnat tas i anspråk i önskvärd utsträckning. Vänersborgs tingsrätt läranar förslaget utan erinran men anser alt det inte får raedföra att den del av den allraänna fiskeavgiften, som ersätter åtgärd enligt 2 kap. 8 §, används till annat än fiskefrärajande åtgärder i det skadade vattenorarådet. Först ora det, inte är möjligt alt genomföra sådana åtgärder bör dessa medel få användas i andra vattendrag. Tingsrätten utgår från att det även i fortsättningen skall vara möjligt att ålägga en sökande att utge kostnaden för utförande av en åtgärd som sökanden inte själv kan utföra. Även Umebygdens tingsrätt läm­nar förslaget utan erinran men förutsätter alt den del av fiskeavgifter­na, som ersätter avgift eller åtgärd enligt 2 kap. 8 §, helt används för fiskefrämjande åtgärder inom den av företaget påverkade bygden. Som utredningen påpekar bör sådana avgiftsraedel kunna användas inte bara i det skadade vattenorarådet utan även i andra vattenområden i närhe­ten. Gällivare kommun anser att utdömd fiskeavgift i största möjliga utsträckning skall koraraa det vatten till godo, sora det avsetts för.

Utredningens förslag att fiskeavgift enligt 2 kap. 8 § inte längre skall utgå särskilt avstyrks av tre reraissinstanser. Växjö tingsrätt framhåller, att grundsyftet med 2 kap. 8 § är skyddet för fisket i just det berörda vattenområdet och att det enligt lagmotiven är angeläget att man genom åtgärder tryggar fiskets bestånd och inte nöjer sig med att ersätta de enskUda fiskeskadorna kontant. 2 kap. 10 § hänför sig däremot till fiskerinäringen i stort inom riket, utan anknytning till det aktuella vat­tenområdet. Redan av 2 kap. 2 § framgår att det förra syftet är det pri­mära. Även i fråga om fisket åligger det en byggare alt inom skälig­hetens ram se till att skadan blir så hten sora raöjligt. Detta innebär att alla raöjligheter enligt 2 kap. 8 § bör utnyttjas. Resultatet härav blir se­dan avgörande för storleken av ersättningen för enskild fiskeskada och en av utgångspunkterna för bestämmandet av avgift enligt 2 kap. 10 §. Mot denna bakgrund är det inte tillfredsslällande att stänga en av de raöjligheter 2 kap. 8 § hittills erbjudit. Tingsrätten har utnyttjat raöj-ligheten att föreskriva avgift enligt 2 kap. 8 § i avsevärd omfattning och har i flertalet fall angivit för vUken konkret åtgärd avgiften skall användas. Ibland har tingsrätten dock underlåtit att konkretisera åt­gärden. Tingsrätten föratsätter att utredningens förslag riktar sig endast mot sistnämnda typ av avgift. Även med denna begränsning avstyrker

Prop. 1974: 83

138

tingsrätten förslaget, som dessutom torde medföra olägenheter när det gäller rättegången. Jämtbygdens tingsrätt avstyrker också förslaget och framhåller att resultatet av förslaget blir att avgift enligt 2 kap. 8 § förs in bakvägen i 2 kap. 10 §. Den reella skUlnaden jämfört raed gäl­lande rätt blir att domstolen berövas möjligheten att bestämma för vil­ket lokalt ändamål motsvarigheten till avgift enligt 2 kap. 8 § skall användas. Detta bestäms i stället av administrativ myndighet. Tings­rätten finner en sådan ändring otillfredsställande och föreslår att nu­varande ordning bibehålls. I 2 kap. 8 § bör eraellertid införas en ut­trycklig bestäramelse om att avgiften får användas för fiskefrämjande åtgärder inle bara i det skadade vattenorarådet utan också inora annat vattenområde i trakten, om föralsätlningarna för positivt resultat är större där. Om utredningens förslag genomförs, föreslår tingsrätten en uttrycklig bestämmelse om att de delar av avgift enligt 2 kap. 10 § som motsvarar nuvarande avgift enligt 2 kap. 8 § i allt väsentligt skall användas för lokala åtgärder. Föreningen Sveriges tingsrättsdomare avstyrker förslaget på motsvarande skäl sora redovisats av Järatbygdens tingsrätt.

Lantbruksnämnden i Hallands län tar upp frågan om omprövning av åtgärder enligt 2 kap. 8 §. Ändring får inte ske av sådan åtgärd, om det medför väsentlig kostnad eller olägenhet utöver vad som förut ålagts den byggande. Med hänsyn till svårigheterna att på förhand be­döma skadeverkningarna för fisket och att förutse hur föreskrivna skyddsanordningar kommer att fungera i praktiken anser lantbruks­nämnden att denna begränsade oraprövningsraöjlighet är mindre till­fredsställande ur fiskets synpunkt och att den väl mycket tUlgodoser exploaleringsintressena. Lantbmksnämnden föreslår att den byggande, ora vidtagna åtgärder befinnes raindre tjänliga, skall kunna åläggas för­pliktelser i en utsträckning sora är skälig med beaktande av skadegörel­sens omfattning och förhållandena i övrigt.

Utredningens förslag i fråga om allraän fiskeavgift enligt 2 kap. 10 § läranas i huvudsak utan erinran. Reraissinslanserna framför åtskUliga synpunkter. Förslaget tiUstyrks av Växjö tingsrätt. Fiskeristyrelsen hälsar med tillfredsställelse att den för fisket och fiskeriforskningen ra. ra. centrala avgiftstypen bibehållits. VASO anser, att den föreslagna avgiftshöjningen, som innebär att avgiften i genomsnitt för landet unge­fär fördubblas, kan godtas, dock under den bestämda fömtsättningen att garanti skapas att förslagets intentioner om avgiftens avvägning med hänsyn tUl vad som utgått enligt äldre beslut skall beaktas vid alla slag av omprövning. VASO föreslår en bestäramelse härom i övergångsbe­stämmelserna. Enligt förslaget får avgiftslatituden överskridas med hänsyn till 2 kap. 8 §. Lagtexten innehåller inte någon begränsning av detta överskridande. Det är angeläget, att det i lagens motiv på ett tydligare sätt än i betänkandet anges att någon ändrad praxis beträf-

Prop. 1974:83

139

fande värdeuppskattningen av befrielse från åtgärdsskyldighet enligt 2 kap. 8 § inte åsyftas. Kammarkollegiet tar upp frågan ora tUlärapning av stadgandet ora överskridande av avgiftslatituden, om den byggande befriats i vissa hänseenden raen inte i andra. Kollegiet anser, att över­skridande skall få ske så snart befrielsen frarastår sora väsentlig. Kol­legiet föreslår i detta sararaanhang att raan generellt slopar de övre latitudsgränserna vid oraprövning. Lantbruksnämnden i Jönköpings län anser, att en bättre följsarahet tUl penningvärdet och ett enklare för­farande än enligt förslaget skulle uppnås om i avgiftsbeslut kunde tas in en bestämmelse om alt avgiften skulle efter t. ex. fem års intervall automatiskt utgå efter ett med hänsyn tUl konsumentprisindex omräk­nat belopp. Lantbruksnämnden i Hallands län ifrågasätter om inte om-prövningstiden med hänsyn tUl de snabba förändringarna i penningvär­det bör sättas tUl fem år. Lantbraksnäranden framhåller i fråga om ut­redningens resonemang ora grunderna för avgiftsberäkningen att kän­nedora ännu saknas ora var gränsen går för ett vattendrags produktion av fisk raed hänsyn till variationerna i fråga om låg- respektive raedel-vattenföring. Södertörns tingsrätt föreslår bestämmelser om ompröv­ning motsvarande vad tingsrätten föreslagit i fråga om bygdeavgift (se avsnitt 5.3.2).

Några reraissinstanser framför önskemål om lokal användning även av raedel från allraänna fiskeavgifter. Lantbruksnämnden i Jämtlands län frarahåller att 1954 års riksdag uttalade att sådana raedel skall an­vändas så att behoven i de bygder, från vUka avgifter influtit, i första hand tillgodoses. Detta har eraellertid hittUls inte varit möjligt. Jämt­lands län svarar för ungefär hälften av i landet totalt utdömda avgifter enligt 2 kap. 10 § raen endast en obetydlig del har återförts till länet. Lantbraksnäranden föreslår att en läraplig fördelning av influtna av­giftsmedel åstadkoraraes genora att det årligen reserveras förslagsvis 50 procent av utdörada raedel för respektive län. Enligt Umebygdens tingsrätt går f. n. en oproportionerligt stor andel av de allraänna fiske-avgiftema till forskning och fiskeadrainistralion. En större del borde användas till fiskefrämjande åtgärder, med förtur för de bygder var­ifrån avgifterna kommer. Länsstyrelsen i Jämtlands län anser det önsk­värt, att en betydande del av fiskeavgiflsmedlen reserveras för lokala åtgärder inom berörda vattenområden.

5.3.4 Domstolsavgift

Utredningens förslag i denna del lämnas utan erinran. Förslaget till­styrks uttryckligen av vattenöverdomstolen och kammarkollegiet.

Prop. 1974:83

140

6    Föredraganden

6.1 Allinänna synpunkter

Vattenlagsutredningen tillkallades i november 1968 med uppdrag att se över vattenlagen (1918r 523) (VL). Utredningens uppdrag omfattar en allmän översyn av VL med huvudvikten lagd på de delar av lagen som har samband med samliällsplaneringen i stort. Enligt utredningens direktiv talar vägande skäl för att den vattenrättshga tillståndsprövningen flyttas över från domstolar till administrativa organ. Ersättningsfrågor­na bör enligt direktiven även i fortsättningen handläggas av domstol och utredningen bör överväga att förlägga denna prövning till fastig­hetsdomstol.

På grundval av ett första delbetänkande av vatlenlagsutredningen har i avbidan på en mera genomgripande reform av VL vidtagits vissa ändringar i VL. Ändringarna trädde i kraft den 1 januari 1972. Kungl. Majrts prövningsrätt i vattenmål har därvid utvidgats för att behovet av allmän planering skall tiUgodoses. Vidare har vattendom­stolarna inordnats i tingsrättsorganisationen genora alt sex tingsrätter ut­setts att vara vattendomstol. Dessa tingsrätter är även fastighetsdomstol.

I det nu aktuella delbetänkandet, som avlämnades i mars 1972, anför utredningen att tiden ännu inte är mogen för ett slutiigt ställningsta­gande till prövningssystemets utformning i VL. Procedur- och lillåtiig-hetsfrågorna har central betydelse i det vattenrättsliga regelsystemet och frågan om deras framtida utformning blir enligt utredningen i allmänhet avgörande också för hur man skall lösa flertalet övriga vattenrällsliga problem. Ett slutligt reformförslag måste därför omfatta i huvudsak samtliga delfrågor som berörs av utredningsuppdraget och presenteras som ett förslag till ny VL. Utredningen har emellertid av arbetsekono­miska skäl undersökt möjligheterna till partiella reformer, som kan genomföras inom ramen för nuvarande VL i sådan form att bestäm­melserna huvudsakligen oförändrade kan infogas i den nya lagen. Be­stämmelsernas sakliga innehåll får alltså inte nämnvärt påverkas av senare ställningstaganden i centrala frågor, t. ex. beträffande prövnings­systemet. Med dessa utgångspunkter har utredningen lagt fram ett del­betänkande omfattande i hu>/udsak ersätinings- och avgiftsfrågorna i VL.

Utredningens betänkande har fått elt mycket gott mottagande vid remissbehandlingen. Remissinstanserna har med ett undantag inte något att erinra mot att VL partiellt reformeras i föreslagen omfattning. En delreform avstyrks endast av advokatsamfundet, som anser att det skulle vara olyckligt för både domstolarnas och parternas arbete att nu införa regler som ånyo skuUe komma att ändras vid den slutiiga prövningen av en ny VL.

Prop. 1974:83

141

Det är enligt min mening klart att ersättningsfrågorna i valtenmål även i fortsättningen skall avgöras av domstol. Ersättningsbestämmel­serna kan utformas så alt det från lagteknisk synpunkt blir betydelselöst att ersättningsfrågorna under en övergångstid kommer alt ligga kvar hos vattendomstolarna. De nya ersättningsbestämmelserna torde enligt min mening utan någon väsentlig ändring kunna flyttas över till en ny VL. Förutsättningarna för en delreform är alltså uppfyllda såvitt gäUer ersättningsbestäramelserna i 9 kap. Jag ansluter mig dessutom till ut­redningens uppfattning att det är angeläget att ersättningsbestämmel­serna, som i stort sett är oförändrade sedan VLrs ikraftträdande år 1919, anpassas till annan fastighetsrättslig lagstiftning. Däremot kan delreformen inte omfatta de processuella bestämmelserna i VL, eftersom vattendomstolarna handlägger tillåtlighets- och ersättningsfrågor i ett samraanhang. Jag viU erinra om att ersättningsbestämmelserna liksora f. n. skall kunna tillämpas inte bara av vattendomstol utan även av synemän vid förrättning enligt VL.

Förslaget till ett helt nytt 9 kap. behandlar jag i avsnitt 6.2. Vissa särskilda vattenkraftsfrågor som har samband med ersättningsbestäm­melserna behandlar jag i avsnitt 6.3.

Utredningen har lämnat de s. k. skadeförebyggande åtgärderna utan­för den föreslagna delreformen. Den fasta praxis sora utbildats i fråga ora skadeförebyggande åtgärder har sin teoretiska gmnd i en tUlämp­ning av tillåtlighetsregeln i 2 kap. 2 § VL. Jag vill eraeUertid redan nu förutskicka att jag vid behandlingen av ersättningsbestämmelserna kom­mer att föreslå elt lagfästande av nu gäUande praxis (se avsnitt 6.2.4).

Utredningen har på gmndval av reformkrav sora fraraförls tiU ut­redningen gjort en allmän översyn av avgiftssysteraet i VL. Enligt ut­redningen torde bestämmelsernas sakliga innehåll inle nämnvärt kunna påverkas av senare ställningstaganden till prövningssystemet eller andra centrala frågor, även om det f. n. kan vara ovisst åt vilken myndighet det bör uppdras att bestämma avgifter enligt en ny VL.

Jag behandlar förslaget till nya avgiftsbestämmelser i avsnitt 6.4. Det är som utredningen antyder ovisst vilken myndighet som i fram­tiden skall pröva avgiftsfrågorna. Valet av prövningsmyndighet torde komma att påverka bl. a. formerna för omprövning av avgiftsbeslut. De vikliga rättskraftsfrågorna komraer utredningen att behandla först i sitt slutbetänkande. Osäkerheten ora hur avgiftsbestäraraelsema skall passas in i en ny VL manar enligt min mening tiU försiktighet vid genoraförande av partiella reformer. Jag vill därför redan nu förut­skicka att jag bl. a. på grund av denna osäkerhet anser att förslaget till avgiftsreform inte bör genomföras.

Prop. 1974: 83

142

6.2 Ersättning enligt 9 kap. VL

6.2.1   AUmänt

VLrs bestämmelser om ersättning återfinns i 9 kap. Som förutsätt­ning för att ersättningsskyldighet skah inträda gäller alt någon har medgivits rätt enligt VL att lösa, taga i anspråk eller skada annans egendom. Om denna fömtsättning är uppfylld, skaU ersättning utges för egendom sora avstås eller för förlust, skada eller intrång sora förorsakas. Ersättningen skall bestäraraas i pengar, om den inte till följd av sär­skilt stadgande i 9 kap. skall utgå genom kraftöverföring eller till­handahållande av vatten. Parterna kan avtala ora att ersättning skall utgå på annat sätl. Sådant avtal gäller dock bara om det efter lämp­lighetsprövning fastställs av vallendorastolen. Enligt fast praxis inom vattenrättsskipningen kan skadeförebyggande åtgärder föreskrivas i stället för ersättning. TiU skydd för panträltshavare finns bestämraelser om nedsättning hos länsstyrelsen av utdömd penningersättning.

Utredningen lägger fram ett förslag till helt nytt 9 kap. I detta finns bestämmelser endast om ersättning i pengar. Förslaget bygger i huvud­sak på lagen (1917r 189) om expropriation med de nya bestämmelser om ersättning som trädde i kraft den 1 januari 1972 (prop. 1971 r 122, CU 1971r27, rskr 1971r 310, SFS 1971r915). En ny expropriationslag (1972r 719) (ExL) har emellertid trätt i kraft den 1 januari 1973 (prop. 1972r 109, CU 1972r 34, rskr 1972r 346). När det i fortsätiningen är nödvändigt att särskilja den gamla och den nya expropriationslagen kommer jag att använda beteckningen 1917 års expropriationslag resp. ExL.

Utredningens förslag har fått ett myckel positivt mottagande av det helt övervägande flertalet av remissinstanserna. Förslaget avstyrks av Jäm.tbygdens tingsrätt, Arjeplogs kommun. Föreningen Sveriges tings­rättsdomare och advokatsamfundet. De grundar sin avvisande inställ­ning framför allt på att en värdering efter marknadsvärde inte skulle vara lämplig i vattenmål.

Jag återkommer i följande avsnitt till den kritik som framförts mot utredningens betänkande men vill redan nu framhålla att jag i huvud­sak anser förslaget vara väl genomarbetat och ägnat att läggas till gmnd för lagstiftning.

6.2.2   Förutsättningarna för samordning

Utredningen framhåller, alt flertalet fastighetsrättsliga lagar hänvisar till expropriationslagen i fråga om inlösen och denna utgör enligt ut­redningen en naturlig utgångspunkt för översynen av VL. De allmänna utgångspunkterna för skaderegleringen är desamma i VL och expro­priationslagen. Båda lagarna utgår från alt den som har fått tillstånd att tvångsvis förfoga över annans egendom skall ersätta därav föran­ledd förraögenhetsförlust.

Prop. 1974: 83

143

Även tvångsingreppens art är enligt utredningen i stora delar över-ensstämraande. Detta gäller självfallet vid jämförelse raellan inlösen enligt VL och expropriation men också den rätt att ta i anspråk, skada eller göra intrång på fasl egendom som kan raedges enligt VL kan be­traktas som en form av expropriation. Det vattenrättsliga expropria­tionsobjektet utgörs här i allmänhet inte av viss bestämd fast egendom utan primärt av den rådighet över vatten som enligt VL är förenad med äganderätt till fast egendom. Det har ansetts att fastigheterna be­lastas med tvångsservitut till förmån för vattenföretaget. Vad som skall ersättas är också i dessa faU skador sora vållas av direkta ingrepp på fasl egendora samt olika därraed saramanhängande följdskador. Att skadorna i vattenmål oftast är en följd av ändrade hydrologiska för­hållanden bör enligt utredningen inte hindra en ytterligare anpassning tiU de allmänna ersättningsreglerna i expropriationslagen, låt vara att vissa vallenrättsliga specialfrågor alltjärat kan behöva uppraärksaramas.

Som allraän utgångspunkt för uppskattning av penningersättning i vattenmål gäller enhgt utredningen att ersättningen skaU motsvara ska­dans fulla värde. Den skadelidande skall genom ersättningen försättas i samma ekonomiska läge som han skulle ha befunnit sig i om skadan inle hade inträffat. Expropriationslagens ersättningsregler har utformats ut­ifrån den grundsatsen alt å ena sidan ingen bör drabbas av ekonomiska förluster på gmnd av att hans egendom tas i anspråk genom expropria­tion men alt å andra sidan den exproprierande har ett befogat anspråk all inte behöva ersätta sådana värden som tillskapas genom hans egna insatser (prop. 1971r 122 s. 199). Enligt utredningen görs emellertid detta senare förbehåU med tanke på den s.k. presumtionsregeln i 1917 års expropriationslag, som utredningen anser inte bör införas i VL. Även den allmänna utgångspunkten för värderingen av en skada i pengar är enligt utredningen alltså gemensam för båda lagarna.

Utredningens uppfattning att VLrs ersättningsbestämmelser bör sam­ordnas med expropriationslagen delas av det alldeles övervägande an­talet remissinstanser. Det understryks att ersättningsreglerna vid olika typer av ingripanden mot fast egendom bör vara principiellt likartade oavsett vilken lagstiftning som åberopas.

Kritiska synpunkter i denna del fraraförs av de fyra remissinstanser som avstyrker hela ersättningsförslaget, nämligen Jämtbygdens tingsrätt, Arjeplogs komraun. Föreningen Sveriges tingsrättsdoraare och advokat­samfundet. Enligt tingsrätten och tingsrättsdomareföreningen är i ex-propriationsfaUen inlösen det normala medan det i valtenmålen i stäUet i allt väsentligt är fråga ora ett ofta stort antal olikartade skador. Dessa remissinstanser anser det inte rimligt att beräkna ersättning för denna mångfald av skade- och intrångssituationer med hjälp av expropria­tionslagens skaderegleringssystem, som främst tar sikte på inlösen i tät­bebyggelse. Advokatsamfundet, som också hävdar att tvångsingreppens

Prop. 1974: 83

144

art i stora delar inte är överensstämmande, anser att vidtagna ändringar i expropriationslagens ersättningsregler gjort dessa mindre lämpade som förebild för VL. Det skuUe enligt samfundets mening vara olyckligt alt tvinga in VLrs beprövade ersättningsregier i expropriationslagens nya och oprövade regelsystem. Enligt Arjeplogs kommun har den bä­rande principen att ingen bör drabbas av ekonomisk förlust på grund av tvångsingrepp kommit till uttryck i nuvarande ersättningsbestämmel­ser i VL och fungerar enligt kommunens mening tillfredsställande. I vattenmålen saknas de för expropriationsmålen karakteristiska mark-värdestegringsproblemen.

Jag ansluter mig helt till vad utredningen anför om de allmänna förutsättningarna för en samordning med expropriationslagens ersätt­ningsbestämmelser. På en punkt måste jag emellertid redan här skjuta in en reservation. De skäl utredningen anför mot tUlämpning av pre­sumtionsregeln i 1917 års expropriationslag är inte längre bärande efter­sora denna regel i ExL erhåUit ett utvidgat tillämpningsområde och kan åberopas vid all expropriation. Jag återkommer senare tiU frågan om den utvidgade presumtionsregeln bör erhålla en motsvarighet i VL (se avsnitt 6.2.6) men jag viU kraftigt understryka att såväl presumtions­regeln som övriga ersättningsbesläraraelser i ExL är avsedda att äga lika tillämpning i hela landet. Även om värdestegringsproblemen givetvis är mest akuta i eller alldeles i närheten av tätbebyggda oraråden är ExL alltså allmängiltig.

Sedan utredningen avläranade sitt betänkande har arguraenten för en samordning ytterligare förstärkts. För att säkerställa syftet raed den fysiska riksplaneringen genomfördes åtskUliga lagändringar med ikraft­trädande den 1 januari 1973. Härvid intogs i berörda lagar hänvisningar till ExL inte bara som tidigare i fråga ora inlösen utan även i fråga ora ersättning enhgt respektive lagar (prop. 1972r 111 bU. 2 och 3 s. 350 och 353). Jag kan som exempel ange 137 § byggnadslagen (1947r 385, om­tryckt 1972r775), 25 § naturvårdslagen (1964r 822, omtryckt 1972r 779, 25 § ändrad senast 1973r 311) och 55 § väglagen (1971 r 948).

Det är enligt min mening tämligen självklart att ersättningsreglerna vid olika typer av ingripanden mol fast egendom bör vara så likartade som möjligt för att undvika att man erhåller olika resultat vid tiUämp­ning av olika lagar. Som 1972 års ersätlningsreform visar är det ExL sora bör utgöra riktmärke vid ändringar i annan fastighetsrättslig lag­stiftning. Jag vUl också påpeka att utredningens förslag delvis endast innebär att man återställer en överensstämmelse mellan VL och ex­propriationslagen som gått förlorad genom ändringar i sistnämnda lag.

Jag kommer i det följande att ange i vilken utsträckning det är möj­ligt och lämpligl att uppnå överensstämmelse mellan VL och ExL.

Utredningen föreslår att särbestämmelserna i nuvarande VL om er­sättning för ideell skada (9 kap. 8 §) och om ersättning med 50 pro-

Prop. 1974: 83

145

cents förhöjning i vissa fall (9 kap. 48 §) inte ges någon motsvarighet i det nya ersättningskapitiet.

I fråga om 9 kap. 8 § framhåUer utredningen, att bestämmelsen till-lämpats bara i undantagsfall och att det inte kan komma i fråga att i expropriationslagen och liknande lagstiftning utvidga rätten till ersätt­ning på denna punkt. Man kan enhgt utredningen inte bortse från svå­righeterna att finna en objektiv värderingsnorm. De allmänna skade­ståndsrättsliga och expropriationsrättsliga gmndsatserna bör enligt ut­redningen i stället få slå igenom i VL.

Utredningens förslag i fråga ora ersättning för ideell skada avstyrks endast av Vänersborgs tingsrätt, som anser att särskild generositet bör visas en skadelidande vid ett tvångsingripande med utpräglat vinstin­tresse. Det förefaller vidare tingsrätten omotiverat att ta bort möjlig­heten till ersättning för ideell skada i tider då på de aUmänna intresse­nas område hänsynstagande till annat än ekonomiska intressen får en allt större betydelse. Man bör enligt tingsrätten inte bortse från att bestämmelsen gjort det möjligt att vid de allt oftare förekommande frågorna ora ersättning för trevnadsvärden inte hårdra fall, där tvek­samhet rått ora inverkan på fastighetsvärdet. Utredningens förslag ifrå­gasätts av Järatbygdens tingsrätt och advokatsarafundet på liknande skäl.

Jag har inte kunnat finna något belägg för att bestäramelsen ora er­sättning för ideell skada har någon funktion att fylla. Det är inte fråga ora skönhetsvärden på fastigheten, eftersom dessa anses ha en ekono­misk betydelse och inverka på fastighetens värde. Det enda exempel som har angivils i förarbetena är att en släktgård eUer en fastighet där ägaren nedlagt mycket arbete av speciellt slag går förlorad. Ersättning kommer givetvis att utgå för ekonomisk skada på fastigheten och för ägaren. Det är emellertid enligt min mening inte möjligt att med rim­liga anspråk på rättvisa och stadga i beräkningen utmäta någon särskild ersättning däratöver. Den värderingsnorm som 9 kap. 8 § erbjuder är alltför subjektiv. Denna bestämmelse, som saknar motsvarighet i annan lagstiftning, bör därför som utredningen föreslår mönstras ut ur VL. Detta hindrar enligt min mening inte att hänsyn tas till affektionsvär­den vid bedömningen av om skadeförebyggande åtgärder bör föreskrivas (se avsnitt 6.2.4).

Bestämmelserna i 9 kap. 48 § VL ora feratio procents förhöjning i vissa faU avser enligt utredningen i första hand att bereda kompensa­tion för minskade möjligheter att utveckla egendomen till ökad pro­duktivitet i framtiden.. Avsikten synes också ha varit att skydda sak­ägare mot underkompensation, om ersättningen bestärames under en tillfäUig konjunkturnedgång. De skäl sora på sin tid har föraiUett för­höjningsregeln kan enligt utredningen knappast längre anses bärande. Hänsyn till fraratida produktionsutveckling kan tas inom ramen för

10   Riksdagen 1974.1 saml Nr 83

Prop. 1974:83

146

gängse metoder att värdera skador på fast egendora. Den synpunkten har eraellertid också fraraförls att syftet skulle vara att bereda den skadelidande del i företagets vinst. Detta stäraraer enligt utredningen raindre väl med uppfattningen att ersättningsgivare i expropriations-situalioner inte skall behöva ersätta värden som har uppstått genom hans egna insatser. Det nuvarande systemet har enligt utredningen också vållat åtskilliga tolkningssvårigheter i praxis. Utredningen föreslår på grund av det anförda alt förhöjningsregeln utmönstras ur vattenlag­stiftningen.

Utredningens förslag att mönstra ut bestämmelserna om femtio pro­cents förhöjning avstyrks av fiskeriintendenten i Övre Norra distriktet, Arjeplogs och Jokkmokks komrauner. Svenska naturskyddsföreningen. Svenska samernas riksförbund och Vattenvärnet. Dessa remissinstanser anser att del finns skäl all bibehålla förhöjningsregeln.

Jag anser i likhet med utredningen att de skäl sora ursprungligen anfördes för förhöjningsregeln har förlorat sin aktualitet. Vid fastig­hetsvärdering bör eftersträvas en exakt värdering utan inslag av över­kompensation. Jag anser det inte heller motiverat att via förhöjnings­regeln bereda den skadelidande del i företagets vinst. En motsvarighet till förhöjningsregeln, som var allmänt förekomraande vid expropria­tionsliknande förvärv under 1800-talet, finns f.n. endast i gruvlagstift­ningen. I ett till lagrådet den 25 maj 1973 remitterat förslag till ny gruvlag har emellertid denna särregel inte bibehållits (s. 152 i lagråds­remissen). Förhöjningsregeln i VL gäller endast i vissa faU och inte vid företag för allmänt ändamål. Tillämpningen har varit besvärlig och regeln garanterar inte rättvisa resultat. Jag anser alltså att förhöjnings­regeln bör mönstras ut ur VL.

Svenska samernas riksförbund för i detta sammanhang fram tanken att samerna borde få viss procent i vinsten på vattenkraftsutbyggnad inom samernas område. Ersättningsbestämmelserna vid tvångsförvärv bör enligt min mening inte innebära att den skadehdande bereds del i företagets vinst. Jag anser inte att det finns utrymme för en särregle­ring till förmån för samerna i detta avseende.

6.2.3 Ersättning genoin kraftöverföring

När annans vattenkraft tas i anspråk för gemensamt tiUgodogörande, gäller f. n. att ersättning i allmänhet skall utgå i form av kraft. Par­terna kan inte avtala om annan ersättningsform. Vattendomstolen kan emellertid föreskriva att ersättningen helt eller delvis skaU utgå i pengar, om kraftöverföring skulle medföra olägenhet av betydenhet för ena eller andra parten. Ersättningskraft kan föreskrivas, även om det sökta företaget inte innefattar tiUgodogörande av vattenkraft raen ändå med­för förlust av vattenkraft för annan. Ersättningstagaren skall i viss ut­sträckning bidra till kostnaderna för produktion och överföring av er-

Prop. 1974:83

147

sättningskraften. Denna ersättningsform regleras i ett stort antal para­grafer (9 kap. 1345 §§).

Utredningen anser att det fortfarande behövs bestämmelser om tvångsförvärv av minoritetsandel i strömfall och om ersättning för så­dant ianspråkstagande. Utredningen anser emellertid att denna ersätt­ningssituation i princip inte avviker från andra fall då tvångsingrepp medför ett minskat fastighetsvärde.

För den nuvarande ordningen har enligt utredningen i förarbetena huvudsakligen åberopats tre skäl. För det första viUe man tillförsäkra ersättningstagaren en värdebeständig ersättning. För det andra såg raan i institutet en möjlighet att motverka de olägenheter, bl. a. i förra av godtyckhg prissättning, sora kunde bli en följd av raonopolbildning på producenlsidan. Det tredje och kanske viktigaste skälet var att främja landsbygdens elektrifiering.

Utredningen konstaterar alt kraftpriserna vid detaljdistribution har sjunkit i förhållande tiU priserna för flertalet andra nyttigheter. Genom de bestämmelser om koncession och prisreglering som införts i lagen (1902r 71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser om elektriska anlägg­ningar, har stalsmakterna redan nu raöjlighet alt säkerstäUa en ända­målsenlig elförsörjning på skäliga villkor och att åstadkomma en plan­mässig och rationeU distribution. På det energipolitiska området pågår f.n. ett betydande reformarbete bl.a. genom elutredningen (I 1971r01). Detta arbete tillsammans med en fortsatt utveckling på produklionssi­dan får enligt utredningen väntas leda till att varje legitimt kraftbehov också i framtiden kommer att kunna tillgodoses till skäliga priser. Landsbygdens elektrifiering är i realiteten slutförd. De skäl på vilka det nuvarande ersättningssystemet bygger har enhgl utredningen aUtså väsentiigen förlorat sin bärkraft.

Utredningen framhåller också att den ändrade utbyggnadstekniken, enligt vilken vattenkraften från railslånga sträckor tillgodogörs i ett kraftverk, har medfört att överföringskostnaderna blir så stora att det är fördelaktigare för ersättningstagarna att köpa sin kraft från det lokala distributionsföretaget. Utveckhngen har nått dithän alt ersätt­ningsformen numera saknar praktisk betydelse, såvitt gäller mindre falldelar.

Av det anförda kan enligt utredningen till en början dras den slut­satsen att ersättning genom kraftöverföring inte längre är ell realistiskt alternativ till ersättning i pengar, när de fallsträckor som avses är obe­tydliga. De lokala småförbmkarna torde över huvud taget, bl. a. av dislribulionstekniska skäl, kunna lämnas ur räkningen i sammanhanget. Frågan är enligt utredningen om ersättningsformen bör behållas med tanke på de situationer då ersättningstagaren har ett stort behov av elektrisk kraft, t. ex. en komraun eller en industri, och äger en bety­dande minoritetsandel i den faUslräcka som skaU byggas ut.

Prop. 1974:83

148

Enligt utredningen är det å ena sidan tveksamt om ersättningsformen bör behållas med tanke enbart på de s. k. större minoritetsdelägarna. Sådana ersättningstagare koraraer av distributionslekniska skäl oftast att själva tiUhöra producentkrelsen och det kan därför enligt utred­ningen hävdas att frågan om ersättning i kraft bör kunna lösas inora ramen för det väl utvecklade samarbetet på kraftproduktionens område även om rättsinstitutet utmönstras.

Ä andra sidan framgår av förarbetena till jordabalkens bestämmelser ora institutet rätt tiU elektrisk kraft att VLrs ersättningskraft tiUmäts viss betydelse som kreditunderlag (prop. 1970r 145 s. 301). Svenska bankföreningen har vid kontakter med utredningen bekräftat sin upp­fattning om ersätlningskraftens betydelse från finansieringssynpunkt. Enligt utredningen finns det visserligen möjhghet att finansiera kraft­verksbyggnad genom upplåtelse enligt jordabalkens bestämmelser av rätt till elektrisk kraft. Utredningen anser emellertid att kraftintressen­ternas önskemål om fortsatt lagstiftning om ersättning i kraft särat bankföreningens synpunkter på institutets betydelse för finansieringen tiUsammantagna utgör tillräckliga skäl för lagstiftning.

Beträffande utformningen av nya bestämraelser i ämnet framhåller utredningen att de betydande ekonomiska motprestationer som enhgt gäUande lag kan åläggas rainoritetsdelägaren är mindre väl förenliga med ett ersättningssystem i vanlig mening. Minoritetsdelägarnas intresse är enligt utredningen inte i första hand alt få ersättning utan att få del i kraftproduktionen och de är beredda att på samma villkor sora den byggande bära de kostnader och ta de ekonomiska risker sora kan vara förenade med företaget. Frågan om minoritetsdelägarnas rätt att delta i företaget är väsentligen av privaträttslig natur och bör därför enligt ut­redningen åtminstone tills vidare prövas av domstol. Domstolen bör dock vid behov inhärata yttrande från statens industriverk om frågor med energipolitisk anknytning.

Utredningen förordar att de materiella bestäramelserna om minoritets­delägares rätt till kraft, i fortsättningen benämnd andelskraft, tas in bland bestäramelserna om byggande i vatten i 2 kap.

Förslaget att slopa de nuvarande bestäraraelserna om ersättning ge­nora kraftöverföring aktualiserar frågan om sådan rätt till ersättnings-kraft sora redan har beslutats bör bestå för framtiden. Enligt gällande rätt torde det inte vara möjligt för ersättningstagaren att få en rätt tiU ersättningskraft utbytt mot ersättning i pengar även om vattendomstolen skulle finna en sådan lösmng ändamålsenlig. Utredningen, som betonar att beslut om ersällningskraft mycket väl kan ha fattats i strid med båda parters önskemål, föreslår en möjlighet att byta ut ersättningskraft mot penningersättning. Detta innebär en naturlig konsekvens av utred­ningens ståndpunkt i fråga om själva institutet ersättningskraft. Beho­vet av en sådan avlösningsmöjlighet är särskilt stort när  det gäller

Prop. 1974:83

149

mindre kraftbelopp. Sora förutsättning för att avlösning skall få ske bör enligt utredningen alltid gälla att den inle medför betydande olä­genhet för raotparten tiU den som gjort frarastäUningen.

Utredningens förslag alt upphäva bestämmelserna om ersättningskraft och att införa raöjlighet till avlösning av redan beslutad ersättningskraft särat att införa ett nytt institut, benämnt andelskraft, tUlstyrks eUer lära­nas utan erinran av samtliga reraissinstanser.

Jag anser på de av utredrungen anförda skälen, att bestäramelserna ora ersättningskraft bör upphävas och ersättas av bestäraraelser ora an­delskraft. Andelskraften är inte en ersättningsform utan erbjuder vissa minoritetsdelägare möjlighet att genom erhåUande av kraft få del i kraftproduktionen. De nya bestämmelserna bör sora utredningen före­slagit tas in i 2 kap. I motsats till vad som gäller för ersättningskraft kan frågan om andelskraft aktualiseras endast i saraband med utförande av kraftföretag. Jag kommer att behandla den närmare utformningen av bestämmelserna ora andelskraft i avsnitt 6.3.2 och frågan ora hur ersätt­ning för förlorad vattenkraft skaU bestämmas, när beslut ora andels­kraft inte raeddelas, i avsnitt 6.3.3.

Jag ansluter raig också tiU utredningens förslag ora att införa en möj­lighet tiU avlösning av redan beslutad ersättningskraft. I avsnitt 6.3.2 koraraer jag att behandla frågan huruvida rätten till ersällningskraft från en äldre anläggning skaU bevaras, när denna anläggning koraraer alt ingå i en större anläggning.

6.2.4 Skadeförebyggande åtgärder

Bestämmelserna i nuvarande 9 kap. 46 § om ersättning genora till­handahållande av vatten har i åtskilliga hänseenden utformats efter mönster av bestäraraelserna om ersättning genom kraftöverföring. Er­sättning i vatten skaU utgå, när någon till följd av medgivet uttag av gmndvatlen berövas möjligheten att vid egen grundvattentäkt tillgodo­göra erforderligt vatten, ora inte ersättningsformen prövas raedföra olä­genheter av betydenhet för någon av parterna. Vattendomstolen kan också efter lämplighetsprövning föreskriva att ersättning för annan skada genora nyttjande av grundvatlentäkl skall utgå genom tUlhanda­håUande av vatten. Skyldigheten att tilUiandahåUa vatten åvilar vatten­täktsfastigheten och består även ora fastigheten försäljs i exekutiv ord­ning eUer byter ägare på annat sätt. Rätten tiU vattnet är förenad med den skadade fastigheten.

Enligt fast praxis inom vattenrättsskipningen kan skadeförebyggande åtgärder föreskrivas i stället för ersättning även mot sökandens bestri­dande och även om kostnaden för åtgärden beräknas överstiga den er­sättning som annars skuUe ha utgått. Det förutsätts dels att åtgärden är av sådan beskaffenhet att den lämpligare kan vidtas av sökanden än av den skadelidande dels att kostnadsökningen för sökanden inte är

Prop. 1974: 83

150

oskäligt stor. Domstolarnas befogenhet att föreskriva skadeförebyggan­de åtgärder härleds ur den i 2 kap 2 § fastslagna principen att en vat­tenbyggnad skall inrättas så att ändamålet utan oskälig kostnad kan vinnas med minsta intrång och olägenhet för motstående intressen. Motsvarande bestämmelse för grundvattenläkt finns i 2 kap. 43 §. Er­sättning utgår endast för eventuell kvarstående skada.

Utredningen anser, att de nuvarande bestämmelserna om ersättnings­valten motsvarar ett praktiskt behov. Emellertid är de tillämpliga bara i mål om grundvattentäkt. Detta har dock inte hindrat vattendomstolarna att i andra fall exempelvis vid uppdämning eller avsänkning av ett gmndvattentäkten närbeläget vattenområde ålägga företagarna att som skadeförebyggande åtgärd svara för vattenleverans. Utredningen anser att dessa likartade situationer bör behandlas på samraa sätt. Det rör sig i båda faUen om skadeförebyggande åtgärder. Endast frågor om eventueUt kvarstående men bör enligt utredningen komma under bedömande enligt VLrs ersättningsregler. Utredningen förordar alt nu­varande bestämmelser om ersättning genom tUlhandahåUande av vatten utmönstras.

Om utredningens förslag genomförs kommer frågor om rätt till vat­tenleverans vid skada till följd av grundvattentäkt i fortsättningen helt att överlämnas ål rättstillämpningen. Med hänsyn till den praxis som numera etablerats på området bör detta enligt utredningen inte inge några betänkligheter. Eftersom förhållandena kan vara mycket skiftan­de, bör det enligt utredningen tvärtom vara en fördel att domstolarna får fria händer att anpassa sina föreskrifter till vad sora behövs i varje särskilt faU. Utredningen understryker att det även utan uttryckhga lag­regler naturligtvis åligger domstolarna att meddela sådana föreskrifter om åtgärder och ersättning att ersättningstagarna inte blir sämre ställ­da än tidigare.

Utredningen föreslår alltså att nuvarande bestämmelser om ersätt­ning genom tillhandahållande av vatten upphävs och att frågan om skyldighet att leverera vatten i samband med gmndvattentäkt skall ses som en fråga om skadeförebyggande åtgärder.

Flertalet remissinstanser lämnar utredningens förslag utan erinran. Vattenöverdomstolen, som ansluter sig till förslaget, framhåller att den vattenleverans som åläggs enligt 9 kap. 46 § får sakrältslig dignitet till skillnad mot åläggande i övrigt att vidta skadeförebyggande åtgärd. Vattenöverdomstolen anser inte att sakrättsligt skydd är i så hög grad motiverat i just detta fall att man. för den skuU bör avstå från ett av andra skäl i och för sig motiverat upphävande av 9 kap. 46 §. I detta sammanhang ifrågasätter vattenöverdomstolen en uttrycklig lagbestäm­melse om möjlighet för dorastol att förordna om skadeförebyggande åt­gärd som alternativ tiU ersättning i pengar. Det koraraer enligt vatten­överdomstolen alltid att finnas behov av att kunna meddela sådana för-

Prop. 1974: 83

151

ordnanden inte bara vid grundvattentäkt utan över huvud taget vid företag enligt VL. En uttrycklig lagbestämmelse är enligt vattenöverdom-stolens mening särskilt motiverad när man ansluter VL till expropria­tionslagen, som saknar institutet skadeförebyggande åtgärder. Ett ytter­ligare skäl för lagreglering är enligt vattenöverdomstolen att skadeföre­byggande åtgärder i undantagsfall kan innebära viss överkompensation för den skadelidande, vilket slår i raindre god överensstämraelse raed expropriationslagen.

Södertörns, Vänersborgs, Jämtbygdens, Umebygdens och Luleå tings­rätter. Föreningen Sveriges tingsrättsdoraare och Sveriges advokatsara-fund anser att bestäraraelserna ora ersältningsvatten bör bibehållas och avstyrker utredningens förslag. Vänersborgs tingsrätt påpekar att utred­ningen som skäl för förslaget endast anför att motsvarighet till 9 kap. 46 § saknas för andra mål än gmndvattentäktsmål. Detta resonemang borde enligt tingsrätten närmast leda till en utvidgning av institutet även till andra måltyper, där vatlenleverans framstår som en önskvärd kom­pensationsform. Att så inte skett tidigare har enligt tingsrättens mening sin naturliga förklaring i det förhåUandet att vid anläggande av grund­vattentäkt i motsats till vid andra företag vattenleverans kan påtvingas anläggaren, eftersom man i regel inte behöver befara att det skall medföra olägenhet av betydenhet för honom. Tingsrätten delar alltså inte utredningens uppfattning att det här rör sig om likartade situatio­ner. Tingsrätten ifrågasätter om det kan vara lämpligt att sedan fast praxis etablerats på ett visst oraråde under förebärande härav ta bort de bestämmelser som utgör grunden för denna praxis. Utan stöd av en lagbestämmelse torde det för övrigt inte vara möjligt att ålägga er­sättningstagaren bidragsskyldighel vid överkompensation. Jämtbyg­dens tingsrätt och tingsrättsdomareföreningen framhåller också att del är egendomligt att införa en lagregel, varav uppenbarligen behov före­legat, för att sedan efter någon tid, när praxis inrättat sig efter denna regel, slopa den. Enligt dessa remissinstanser bör bestämmelserna i stäl­let utvidgas att gälla även andra måltyper än mål om gmndvattentäkt. Även Umebygdens och Luleå tingsrätter samt advokatsamfundet an­ser att bestämmelserna bör utvidgas, lämpligen genom en allmän regel om ersättning genom tiUhandahåUande av vatten i 2 kap. Södertörns tingsrätt anser att bestämmelserna ora ersättningsvalten bör flyttas över till 2 kap. och att där bör kodifieras gällande praxis i fråga cm skade­förebyggande åtgärder.

Jag anser i likhet med utredningen och flertalet av de remissinstanser som yttrat sig i frågan att tillämpningsområdet för nuvarande bestäm­melser om ersättning genom tillhandahållande av vatten bör utvidgas. Della sker som utredningen föreslår lämpligen genom att frågan om vat­lenleverans bedöms som en skadeförebyggande åtgärd. Flärigenom får domstolarna möjlighet att utforma sina föreskrifter efter vad som be-

Prop. 1974:83

152

hövs i varje enskUt faU. Domstolarna får också möjlighet att välja mel­lan olika skadeförebyggande åtgärder. Förutom vattenleverans kan ifrå­gakomma exempelvis anläggande av en ny bmnn, fördjupning av be­fintlig brunn eller installering av en ny pump. Det sakrättsliga skydd sora nuvarande besläramelser ger torde inte ha någon nämnvärd bety­delse i förevarande sammanhang.

Som jag redan angivit har inom vattenrättsskipningen utbildats en fast praxis i fråga om skadeförebyggande åtgärder. Enligt min mening bör nu denna praxis ges uttryck i en lagbestämmelse. Gällande praxis har sin teoretiska gmnd i tillåtlighetsbestäramelserna i 2 kap. 2 och 43 §§ att förelaget skall utföras så att ändamålet vinnes utan oskälig kost­nad med minsta intrång och olägenhet för annan. Det kunde därför vara naturligt att komplettera dessa paragrafer med en uttrycklig befo­genhet för domstol att föreskriva skadeförebyggande åtgärder. EmeUer­tid anser jag, att principen med skadeförebyggande åtgärder som ett al­ternativ till ersättning utgör en så viktig del i VLrs skaderegleringssys-tera att den nya bestämmelsen bör tas in i 9 kap. Härför talar även den omständigheten att, om i en ny VL endast ersättningsfrågorna kom­mer att ligga kvar hos dorastolarna, dessa måste ha möjlighet att före­skriva skadeförebyggande åtgärder. Hur saraordningen i en ny VL skaU ske med en eventuell administrativ tillståndsgivning får lösas när denna fråga blir aktuell. Jag anser det i vart faU klart att dorastolarna tiUs vidare även utan samband raed någon konkret ersättningsfråga har rätt och skyldighet att pröva lämpligheten av skadeförebyggande åtgärder av mera allmänt slag.

Som exempel på skadeförebyggande åtgärder kan nämnas att flytta byggnader som annars skuUe dämmas över, att ulföra erosionsskydd, att utföra nya bryggor i stället för sådana som skuUe bU överdämda eller torrlagda, att planera badplatser där badmöjligheterna annars skulle försämras, att höja lågt liggande vägar saml alt genom olika åt­gärder ordna vattenförsörjningen för en fastighet. Att exempelvis läm­na ersättning i form av ny raark i stället för den skadade räknas där­emot inte som en skadeförebyggande åtgärd.

Den nya bestämmelsen om skadeförebyggande åtgärder bör enligt min raening utforraas i mycket nära anslutning till gällande praxis. Bestäraraelsen bör i huvudsak endast innebära att sökanden skaU åläg­gas att utföra skadeförebyggande åtgärd, om det finnes lämpligt, och att ersättning endast skaU utgå för eventuellt kvarstående skada. Lämp­lighetsprövningen bör till att börja med avse frågan om en åtgärd över huvud taget är ändaraålsenhg. Åtgärden syftar ju till att fastighets­ägaren fortfarande skah kunna använda sin fastighet och att fastigheten i huvudsak skall bibehålla sitt värde i oskadat skick. Den kvarstående skadan får alltså inte bli alltför orafattande. Lämplighetsprövningen kommer även att utgöra elt skydd för fastighetsborgenärema. Den före-

Prop. 1974:83

153

slagna lämplighetsprövningen avser också frågan om sökanden bör åläg­gas alt utföra åtgärden eller om sökanden skaU förpliktas att utge er­sättning för skadan med valfrihet för fastighetsägaren att själv utföra åtgärden eller att tillgodogöra sig ersättningen på annat sätt. Ofta kan situationen vara sådan att aU rimlighet talar för att åtgärden bör utföras av sökanden, som disponerar erforderliga resurser. Ora flera fastigheter berörs av åtgärden torde dét också i allmänhet vara lämpligt att sökan­den svarar för erforderliga arbeten. Vid prövningen måste givetvis be­aktas att sökandens kostnader för åtgärden inle blir oskäliga i förhållan­de till den ersättning som annars skuUe utgå. Jag anser det dock möj­ligt att vid bedömningen av om skadeförebyggande åtgärd skall före­skrivas ta hänsyn till affektionsvärden.

Det är ofta nödvändigt att en skadeförebyggande åtgärd utförs på annan tillhörig fastighet (jfr 2 kap. 14 § första stycket). Jag anser det därför nödvändigt med en bestäramelse om tvångsrätt för detta fall. Den skada som den skadeförebyggande åtgärden kan orsaka skall givet­vis beaktas vid prövningen av åtgärdens lämplighet. Ersättning skall utgå för eventuell skada.

Enligt nuvarande bestämraelser ora ersättningsvatten kan den skade­lidande åläggas bidragsskyldighet. I fråga om möjligheten tiU ekono­miska motprestationer vid skadeförebyggande åtgärder har jag följande inställning, sora ansluter tiU vad utredningen oeraotsagt anfört beträf­fande vattenleverans. Det låter sig mindre väl förenas med ett ersätt­ningssystem att ålägga den ersättningsberältigade betalningsskyldighet gentemot ersättningsgivaren. En sådan ordning bör undvikas genom en lämplig utformning av dorastolarnas föreskrifter. Om den skadelidande bereds förmån av någon betydenhet, bör värdet därav kunna reduceras exempelvis genom att företagaren åläggs att vidta åtgärder för att möj­liggöra vattenleveransen medan den skadelidande får svara för drift och underhåll. Det bör också vara möjligt att låta företagaren svara för vattenleveransen bara till en viss punkt, exempelvis fastighetsgräns.

Alt en skadeförebyggande åtgärd kan innebära viss överkompensation är inte något ovanligt i vattenmål. Enligt utredningens mening är det rimligt att den som utsätts för tvångsingrepp får tillgodogöra sig de obetydliga övervärden som här är i fråga. Jag delar denna uppfattning under fömtsättning att det är fråga om obetydliga övervärden. Sora jag redan angivit bör föreskrifterna utformas så att åtgärden så exakt som möjligt motsvarar skadan. Om detta inte är möjligt bör en eventuell överkompensation kunna beaktas vid den helhetsbedömning av skador på fastigheten sora jag skall återkoraraa tiU i avsnitt 6.2.6.

Beträffande omfattningen av vatlenleverans sora skadeförebyggande åtgärd bör sora allraän utgångspunkt gälla att leveransen skall motsvara vad som faktiskt har tagits ut vid deri skadade vattentäkten i dess opå­verkade skick. Viss hänsyri måste emellertid också tas till fastighetens

Prop. 1974:83

154

framtida vattenbehov. Skadevållaren bör svara för att fastighetens nor­mala behov av husbehovsvatten kan tiUgodoses också för framtiden. Skall vattnet användas för annat ändamål än husbehovsförbrukning, torde man i allmänhet ha att bestämma leveransskyldighetens orafattning med utgångspunkt i förbrukningen under de senare åren och vad sora kan behövas för den närmaste fraratiden. Det får i denna situation an­komma på sakägaren att göra sannolikt att hans vallenbehov ökar i framliden.

Jag ansluter mig också till vad utredningen oemotsagt har uttalat om VLrs förhållande till lagen (1970r 244) om allmänna vatten- och av­loppsanläggningar (va-lagen). Enligt gällande rätt skall rättsförhållandet mellan en allmän va-anläggning och den fastighetsägare sora genom anläggningen lider intrång i sin rätt till vatten i princip bedömas enhgt VLrs regler ulan beaktande av att fastighetsägaren samtidigt kan vara skyldig att bli ansluten till anläggningen och därigenom få vatten i er­sättning för det han förlorat (NJA 1959 s. 501). Ora skyldigheten att leverera vatten ses sora en fråga om skadeförebyggande åtgärder, kan man inte undgå att vid skaderegleringen ta hänsyn till va-lagens be­stämmelser. Har det klarlagts alt sakägare får bruka va-anläggningen, bör hänsyn tas till det. Detta innebär att åtgärder i form av brunnsför­djupning eller vattenleverans i särskild ledning i allmänhet inte blir me­ningsfulla. Vidare innebär det att ersättning för fastighetsskada skall beräknas till skillnaden mellan fastighetens värde i oskadat skick och dess värde skadad men ansluten till va-anläggningen, med de ekonorais-ka fördelar och nackdelar denna anslutning kan medföra. Dessutom kan personlig ersättning komma i fräga.

6.2.5 Ersättning i realvärden

F. n. gäller att överenskommelse mellan parterna om att ersättning skall utgå i annan form än VL medger, t. ex. i form av mark, måste fastställas av vattendomstolen efter lämplighetsprövning för att bli gäl­lande. I samband med den intensiva exploateringen av landets vatten­krafttillgångar under 1950- och 1960-lalen framfördes från olika håll önskemål om möjligheter för domstolarna att oberoende av överens­kommelse döma ut ersättning i realvärden.

Enligl utredningen torde frågan om ersättning i realvärden i dagens utbyggnadssitualion sakna nämnvärd aktualitet. Remissinstansemia har inte intresserat sig för denna fråga. Jag anser- i likhet med utredningen att någon lagstiftningsåtgärd inte är motiverad. Jag vill dock erinra om att jag i föregående avsnitt (6.2.4) föreslagit en bestämmelse om skade­förebyggande åtgärder, enligt vilken kan åläggas bl. a. skyldighet aft leverera vatten.

I fråga om överenskommelse om realkompensation har utredningen inte föreslagit någon motsvarighet till nuvarande krav på lämplighets-

Prop. 1974: 83

155

prövning av vattendomstol. I vilken mån överenskommelse om real­kompensation kan fastställas måste enligt utredningen bero på om dom­stolen med bindande verkan kan besluta i frågan. Att hänsyri vid pröv­ningen alltid måste tas till fastighetsborgenärernas intressen är enligt utredningen klart även utan någon särskild bestämmelse.

Svenska bankföreningen anser, att hänsynstagandet tiU fastighetsbor­genärerna är så väsentligt att en föreskrift härom bör tas in i lagtexten. Bankföreningen anser, att det är oklart vad utredningen avser raed sitt uttalande om domstolarnas möjlighet att fastställa överenskomraelser. Vänersborgs tingsrätt anser, alt vattendomstol fortfarande bör ha skyl­dighet att pröva lämpligheten av överenskommelser om realkompensa­tion.

Jag anser inte, att det finns skäl att bibehålla nuvarande krav på lämplighetsprövning av vattendomstol. Parterna bör i princip ha frihet att välja ersättningsform. Emellertid anser jag att det behövs en ut­trycklig föreskrift om oskadhghelsprövning med hänsyn tiU fastighets-borgenärerna. En förebild tiU bestämmelsen finns i 5 kap. 25 § tredje stycket ExL. I VL bör bestämmelsen avse överenskommelser både om ersättning i pengar och om ersättning i annan form. Oskadlighetspröv-ningen bör dessutom avse överenskommelser om skadeförebyggande åtgärder.

6.2.6 Ersättning i pengar

Min genomgång av VLrs ersättningssystem har hittills resulterat i alt de för VL speciella ersättningsformerna ersällningskraft och ersättnings­vatten föreslås utmönstrade. Däremot har jag föreslagit en lagbestäm­melse om skadeförebyggande åtgärder, som inte återfinns i annan fas­tighetsrättslig lagstiftning (avsnitt 6.2.4). Skadeförebyggande åtgärder utgör emellertid inte en ersättningsform utan ett alternativ till ersätt­ning. Ersättning i pengar kommer aUtså även i VL att utgöra den enda ersättningsformen.

Enligt nuvarande bestämmelser skall ersättning i pengar bestämmas att utgå på en gång. Avgörandet av ersättningsfrågor kan enligt 11 kap. 66 § 2 mom. uppskjutas under en prövotid, om verkningarna av företa­get i visst hänseende inte kan förutses med erforderlig säkerhet. I sam­band med uppskovsbeslutel bör i regel meddelas provisoriska bestäm­melser om ersättning. Provisoriska ersättningar kan utgå med årliga belopp. Ett alternativ till uppskov är att raed stöd av 11 kap. 1 § fjärde stycket VL och 35 kap. 5 § rättegångsbalken fastställa ersättningen till skäligt belopp.

Ersättning som inte utgår med förhöjning (se om förhöjning avsnitt 6.2.2) skall enligt 9 kap. 49 § motsvara fulla värdet av den egendom som avslås och full gottgörelse för annan förlust eller skada. Uttrycket

Prop. 1974:83

156

full ersättning återfanns i 1917 års expropriationslag fram till 1949 års ändringar i denna lag.

I ExL, som gäUer sedan den 1 januari 1973, behandlas ersättnings­frågorna i 4 kap. Enligt 4 kap. 1 § första stycket ExL skaU för fastig­het sora exproprieras i sin helhet betalas löseskilling motsvarande fas­tighetens marknadsvärde. Paragrafen har dock försetts med en erinran ora att löseskUlingen på grund av följande paragrafer i vissa faU inte överensstämmer med marknadsvärdet. När en del av en fastighet ex­proprieras, skaU erläggas intrångsersättning motsvarande den minskning av fastighetens marknadsvärde, som uppkomraer genom expropriatio­nen. Intrångsersältningen skall alltså motsvara skillnaden raellan fastig­hetens marknadsvärde före expropriationen och restfastighetens mark­nadsvärde efter expropriationen. Även annan ekonomisk skada som uppkommer för ägaren genom expropriationen skall ersättas. Expro­priationsersättningen kan alltså utgå i form av tre olika ersättningsarter som betecknas löseskilling, intrångsersättning samt annan ersättning.

Enligt 4 kap. 2 § ExL skall vid bestämmande av ersättningen under vissa förutsättningar bortses från inverkan av exproprialionsföretaget. Den s. k. influensregeln avser både positiv och negativ inverkan och ansluter till de grannelagsrätlsliga ersättningsrekvisit som lagfästs i 30 § miljöskyddslagen (1969r 387).

I 4 kap. 3 § ExL finns den s. k. presumtionsregeln. Enligt denna skaU vid bestämmande av löseskiUing sådan ökning av fastighetens mark­nadsvärde av någon betydelse som ägt mm under tio år före ansök­ningen ora expropriation dock högst feraton år före talans väckande vid domstol och enligt en särskild övergångsbestämmelse inte i något fall tidigare än från den 1 juli 1971 räknas ägaren tillgodo endast i den mån det blir utrett, att den beror på annat än förväntningar om ändring i markens tillåtna användningssätt. Regeln innebär dels en presumtion för all all värdeökning beror på förväntningar ora ändring i markens tiUåtna användningssätt, dels att värdeökning på grund av så­dana förväntningar inte skall ersättas. Endast i den raån presumtionen motbevisas utgår ersättning för den värdestegring sora inträffat. Vid delexproprialion skall presurationsregeln tillärapas i fråga om värdet före expropriationen.

Ersättningsbestäraraelserna i ExL överensstärnraer i sakligt hänseende med de besläramelser i 1917 års expropriationslag som legat till gmnd för utredningens förslag utom i ett avseende. I ExL har nämligen pre­sumtionsregeln utvidgats att gälla vid all expropriation.

Utredningen anser, alt man i VL bör införa expropriationslagens system att uppdela penningersättningen på olika ersättningsarterr löse­skiUing, ersättning för fastighetsintrång och annan ersättning. Viss upp­delning på olika ersättningsarter fömtsatts redan nu i VL.

Utredningen tar upp frågan ora VL bör innehåUa en uttrycklig före-

Prop. 1974: 83

157

skrift ora att löseskiUing och intrångsersätlning skaU bestämmas med utgångspunkt i fastighetens marknadsvärde i överensstämmelse med vad som gäller enligt expropriationslagen. Från allmänna rättvisesynpunkter är det självfallet angeläget alt likartade ersättningsfrågor bedöms efter enhetliga grunder. Principen att fastighetsskada skaU värderas med ut­gångspunkt i marknadsvärdet måste enligt utredningen därför få slå igenom också i VL, ora inte starka skäl kan anföras för en särreglering.

Några sådana skäl kan enligt utredningens mening inte anföras när det gäller inlösen av hel faslighet. Det förhåller sig visserligen så att företagen enligt VL ofta är lokaliserade till glesbygds- eller avfolk­ningsområden, där det kan vara svårt att fastställa ett marknadsvärde. Expropriationslagens ersättningsregler är emeUertid avsedda att tilläm­pas också inom sådana områden och en värdering enligt expropriations­lagens riktiinjer bör enligt utredningen leda tiU ett tillfredsställande re­sultat även i vattenmål.

Inlösen av hel fastighet förekoinmer emeUertid förhåUandevis säUan i valtenmål. Den vanligaste ersättningssituationen är i stäUet att en del av en fastighet drabbas av ett direkt ingrepp, t. ex. Inlösen eUer över­dämning, och att återstoden menligt påverkas av de förändrade vatten­förhållandena i form av försumpning, skada på fiske, försvårad virkes­utdrivning osv. När en fastighet samtidigt drabbas av flera olikartade skador leder en värdering av varje skadetyp för sig eraellertid erfaren­hetsmässigt lätt till att de särskilda objekten övervärderas. Det torde också förekomma att man vid värderingen utgår från en oförändrad användning, trots att en sådan måste framstå sora orationell, om hänsyn tas till företagets samlade inverkan på fastigheten. Enligt utredningen koraraer det inte heUer in i bilden att förelaget eventuellt kan raedföra nytta, t. ex. från torrläggningssynpunkt, eller att skadeförebyggande åt­gärder kan innebära viss överkompensation. Värderingen av olika ska­deobjekt kan också leda tiU ersättningar för skadetyper sora vid en samlad bedömning tar ut varandra, t. ex. ora inverkan i ett hänseende innebär att arbetskraft blir överflödig och i ett annat att det komraer att krävas ökad arbetsinsats. Enligt utredningens raening bör partiella fastighetsskador i vattenraål avgöras efter en helhetsbedömning.

Man kan enligt utredningen inte bortse från att slutresultatet blir ett annat och för den enskilde fastighetsägaren i aUmänhet mera förmån­ligt med nuvarande tillvägagångssätt vid skadeuppskattningen i vatten­mål jämfört raed de metoder sora nuraera tillämpas i andra expropria-tionslikande situationer. Enligt utredningen kan dessa ojämnheter svår­ligen försvaras.

Utredningen förordar raed hänsyn till det anförda att det i VL ut­tryckligen anges att löseskilling skall motsvara fastighetens marknads­värde och att intrångsersätlning skall motsvara den minskning i fastig-helens marknadsvärde som uppkommer genora ingreppet.

Prop. 1974: 83

158

Expropriationslagens värderingsregel för intrångsfallen står enligt ut­redningen i tämligen god överensstämmelse med vad sora får antas vara gällande räll inom VLrs område i fråga om avräkning av nytta mot skada. Samtidigt raåsle emellertid uppmärksammas att nyttan en­ligt föreskrift i VL kan grunda tvångsdelaktighet och därigenom bi­dragsskyldighet. I sådana faU får enligt utredningen nyttan inle avräknas i samband raed regleringen av till äventyrs uppkommande fastighets­skada.

Enligt expropriationslagen skall man vid värderingen under vissa för­utsättningar bortse från inverkan av exproprialionsföretaget. Enligt ut­redningen saknar de för expropriationsmålen karakteristiska markvärde-stegringsprobleraen större aktualitet i vattenmålen. Däremot kan det tänkas att ett företag enligt VL genom att väcka farhågor för förful­ning, dimbildning eller buller påverkar fastighetsvärdena i negativ rikt­ning. Detsamma kan enligt utredningen vara fallet om företaget befaras medföra en minskning av befolkningsunderlaget i bygden. Enligt utred­ningens mening är det därför befogat att i sakägarnas intresse låta expropriationslagens regel om inverkan av exproprialionsföretaget få en motsvarighet i VL.

Utredningens förslag i denna del utsätts för åtskillig kritik. Även de remissinstanser som inte avstyrker förslaget framför kritik av varieran­de styrka mot användande av marknadsvärdet vid bestäraraande av er­sättning enligt VL. Vattenöverdomstolen godtar förslaget med en utför­lig motivering.

Förslaget att införa marknadsvärdeprincipen i VL avstyrks av tio remissinstanser, nämligen Växjö, Vänersborgs, Jämtbygdens och Ume­bygdens tingsrätter, länsstyrelsen i lämtiands län, samarbetsnämnden för Järpenblocket, Arjeplogs kommun. Föreningen Sveriges tingsrättsdoma­re, LRF och Sveriges advokatsamfund. Det framhålls särskilt att det i vattenmål oftast är fråga om fastigheter i glesbygdsområden och att vid inlösen marknadsvärdet då blir orimligt lågt och inte står i någon som helst relation till kostnaderna för anskaffande av likvärdig bostad. Marknadsvärdet ger inte heller något uttryck för fastighetens värde i ägarens hand i det i glesbygden ofta förekommande fallet att fastigheten utgör bas för ägarens försörjning genom att bereda honom, förutom bUlig bostad, möjligheter tUl biinkoraster och naturahushåUning. Utred­ningens förslag all lösa detta problem med "annan ersättning" raedför en försämring för fastighetsborgenärerna. Den starkaste kritiken riktar sig emeUertid raot den föreslagna tiUämpningen av marknadsvärdeprin­cipen i skadefallen. I de i valtenmålen vanligast .förekommande skade­situationema torde del vara raycket vanligt att ett ingrepp på en fastig­hetsdel inte ger utslag i ändrat marknadsvärde. Det är svårt att utläsa om utredningen avser att "annan ersättning" skaU kunna utgå även i dessa fall. Det framhålls också att i praxis utbildats normer för ohka

Prop. 1974:83

159

slag av delskador som väsentligt underlättar skadevärderingen och att partieUa fastighetsskador av likartat slag skall bedömas lika för samt­liga berörda fastigheter enligt den s. k. likformighetsregeln i 11 kap. 60 § tredje stycket.

Enligt min mening bygger en del av den kritik som förts fram mot marknadsvärdeprincipen på en felaktig uppfattning om de verkning­ar denna princip har järafört raed nuvarande bestäraraelser. Det är enligt min mening inte värderingsprinciperna i nuvarande VL som lett till för höga ersättningar ulan snarare värderingsmetodiken med ett bedömande av varje skadekategori för sig utan någon relation till de skadade fastigheternas värde. Det har talats ora den s. k. ä la carte-metoden. Om en fastighet samtidigt drabbas av flera skador, är det emellertid inte trohgt att en presumtiv köpare söker bedöma vilken reduktion av köpeskiUingen som bör föranledas av varje särskUd skada sedd för sig. Det naturliga är enligt min mening i stället alt köparen försöker bilda sig en uppfattning om vilken inverkan på fastighetens användningssätt företaget totalt sett kan tänkas få och bestämmer sitt bud efter det. Den överkompensation som den nu tillämpade metoden lett frara till kan enligt min raening inte försvaras och utgör i och för sig tillräcklig grund för en reforra. Det finns självfallet ingen anledning till att den fraratida energikonsumtionen skaU betala kostnader för er­sättning till fastighetsägare som inte motsvaras av någon reell ekonomisk skada för dessa. De omställningssvårigheter på grund av andra än eko­nomiska orsaker som en fortsatt utbyggnad av vattenkraften kan föra med sig för ortsbefolkningen måste lösas och löses också av samhället genom regionalpolitiska åtgärder. Däremot skall självfallet vattenbygg­nadsföretagen bära de direkta ekonomiska oraställningskostnaderna för de fastighetsägare vilkas raark berörs av utbyggnaden. Della följer emellertid också av ExLrs regler om ersättning för annan skada.

Jag vill också erinra om att marknadsvärdeprincipen i ExL inte tar ställning till värderingsmetoderna utan endast anger att syftet är att bestämma det pris som en faslighet av ifrågavarande art sannolikt skulle betinga om den bjöds ut tiU försäljning i allmänna marknaden. I fråga om värderingsmetod kan man välja mellan ortsprismetoden, av­kastningsmetoden och produktionskostnadsmetoden. Sistnämnda metod innebär alt man söker beräkna marknadsvärdet av en byggnad med utgångspunkt i vad det skulle kosta att producera en likartad byggnad. Härvid beaktas även den värdeminskning som byggnaden undergått genom ålder och bruk.

Som jag redan antytt (avsnitt 6.2.2) anser jag med hänsyn tiU värdet av elt enhetiigt regelsystem, att ersältningsbestämmelserna i ExL bör ges rnotsvarande tillärapning i VL om inte starka sakliga skäl talar mot en sådan reforra. Några sådana skäl kan enligt min mening inte åbe-

Prop. 1974:83

160

ropas i fråga ora inlösen av hel fastighet eUer del av fastighet. Det torde inte ens i avfolkningsbygder möta några oöverstigliga svårigheter att med hjälp av angivna metoder få fram ett marknadsvärde. Det torde i avfolkningsbygder också vara förhållandevis lätt alt förvärva en lik­värdig fastighet, för vilken köparen alltså inte behöver betala mer än han får för den fastighet som han tvingas avträda. Visserligen kan inne­havet av en fastighet för ägaren raedföra fördelar i förra av möjlighet tiU biinkoraster och naturahushållning som inte påverkar marknadsvär­det. Det senare kan i så fall te sig orimligt lågt för ägaren. I så faU bör eraeUertid annan ersättning utgå för ekonomisk skada som drab­bar ägaren utöver faslighetsskadan. Sådan ersättning skall också utgå för direkta omslällningskostnader. Fastighetsborgenärerna kan inte an­ses lida förfång genom en sådan uppdelning av ersättningen, eftersom deras säkerhet i fastigheten självfallet inte kan uppskattas tUl större belopp än fastighetens marknadsvärde. Jag kan också hänvisa tiU vad jag anförde i 1971 års lagstiftningsärende (prop. lyll: 122 s. 173 och 189) t. ex. om att intrångsersättning undantagsvis kan bestämmas genom ett kvadratraeterpris på den inlösta delen av fastigheten.

I fråga om skadefallen, som dominerar i vattenmålen, uppnår man med marknadsvärdeprincipen en helhetsbedömning av skadeverkningar­na på en fastighet i relation till fastighetens marknadsvärde. Mot bak­grund av vad jag uttalat om den s. k. å la carte-metoden och övriga olägenheter med nuvarande skadevärdering sora utredningen påtalat ut­gör detta enligt min mening en stor vinning. Även i skadefallen kan man använda sig av olika metoder för att räkna fram en minskning i den skadade fastighetens marknadsvärde. Intrångsersättningen skaU självfallet vid behov kompletteras raed annan ersättning, dvs. ersättning för ekonomisk skada för fastighetsägaren sora inte täcks åv rainskningen i marknadsvärde. Fastighetsägaren raåsle t. ex. lägga ned en av honom bedriven rörelse. Skadeberäkningen sker f. n. i stor utsträckning enligt vissa normer för olika skadekategorier. Skador på jordbmksmark eller på skogsraark och växande skog kan sålunda uppskattas inora hela skadeområdet efter allmänt vedertagna normer. Motsvarande gäUer ex­empelvis företagets verkningar på fisket. Jag anser inte att det finns något hinder raot att även i forisättningen använda sådana normer som givelvis underlättar den ofta mycket omfattande skaderegleringen. Nor­merna syftar emeUertid till att bestämma ersättning för raarginalvärden. Vid tillämpningen av dera raåsle för varje enskUd fastighet också noga observeras att ersättningen inte står i missförhållande tUl rainskningen av raarknadsvärdet. Jag finner aUtså ingen anledning att frångå den s. k. likformighetsprincipen som innebär att lika skador skall bedömas hka. Del torde vara klart även utan uttryckligt förbehåU att denna prin­cip i speciella fall kan genombrytas av raarknadsvärdeprincipen.

Jag ansluter mig till vad utredningen uttalat ora att nytta som en-

Prop. 1974: 83

161

ligt föreskrift i VL grundar Ivångsdelaktighet och bidragsskyldighet inte får avräknas mot tUl äventyrs uppkommande fastighetsskada. Detta torde vara klart även utan särskild föreskrift.

Ett av huvudsyftena med presumtionsregeln är att dämpa markvärde­stegringen. Med anledning därav har den gjorts tillämplig vid aU ex­propriation, sålunda även när enskUd exproprierar. Presumtionsregeln har också förts in i annan ny fastighetsrättslig lagstiftning, t. ex. anlägg­ningslagen (1973r 1149) och ledningsrättslagen (1973r 1144). Presum-tionsregelns syfte att dämpa markvärdestegringen talar med styrka för att den tUlämpas också vid värdering enligt VL. Jag förordar att pre­sumtionsregeln görs tiUäraplig också i fråga ora ersättning enligt VL.

Sammanfattningsvis anser jag aUtså att ersättningsbestämmelserna i ExL bör få en motsvarighet i VL. Tidigare använda värderingsmeto­der kan användas också i fortsättningen men vid hopräkning av olika ersätlningsposter måste en slutlig jämförelse göras med minskningen i fastighetens marknadsvärde och i förekommande fall justering av ersättningen ske tiU ett belopp motsvarande denna minskning. HärtiU kommer sedan ersättning för ekonomisk skada för fastighetsägaren sora inte täcks av raarknadsvärdet.

I fråga ora presurationsregeln raåsle här observeras att presumtions-tidens utgångspunkt måste vara tiden för talans väckande vid dorastol (jfr 142 § byggnadslagen) eller vid förrättning tiden för påkallande av förrättningen (jfr 13 § anläggningslagen). Utgångspunkten för tUlämp­ning av presumtionsregeln i övergångsförhållandena har i samtlig ny fastighetsrättslig lagstiftning bestämts tUl den 1 juli 1971 och jag anser att denna tidpunkt bör gälla också i förevarande saramanhang.

I 1971 års lagstiftningsärende rörande ändring av 1917 års expropria­tionslag behandlade jag utförligt frågan om bevisbördan (prop. 1971r 122 s. 168170, 255 och 264). Vad jag då uttalade om att viss bevisbörda aUtid skaU ligga på den sora framställer ett yrkande skaU gälla även i vattenraål. Detsamma gäller givetvis vad som vid detta tiUfäUe uttala­des om vissa bevisbördeproblem vid tillämpning av presurationsregeln (prop. 1971 r 122 s. 257 och 264).

Enligt utredningen har den uppskovsmöjhghet som VL erbjuder ge­nom bestämmelserna om prövotid flitigt utnyttjats, företrädesvis i de stora kraftverks- och regleringsmålen. Man har därvid i aUmänhet för­farit på det sättet att hela frågekoraplex i målen, t. ex. ora företagens inverkan på fiske, flottning eller virkesutdrivning, ställts på framtiden för särbehandling efter fortsatt utredning, ofta genora en av domstolen tillkaUad sakkunnig. Slutregleringen i uppskjutna delar kan sedan äga rum avsevärd tid efter den definitiva prövningen av övriga ersättnings­frågor för de olika fastigheterna. Detta förfarande låter sig enhgt ut­redningen mindre väl förenas med ett ersättningssystem som grundas på en samtidig bedömning av vattenföretagets samlade inverkan på olika fastigheter.

11    Riksdagen 1974.1 saml Nr 83

Prop. 1974:83

162

Utredningen föreslår därför, att prövotidsbestämraelserna jämkas så att slutiig skadereglering för fastighet inte behöver äga rum, förrän även uppskjutna ersättningsfrågor är mogna för avgörande. Om provisorisk ersättning anses påkallad under uppskovstiden, bör denna utges i form av förskott på den slutiiga ersättningen. Detta bör enligt utredningen gälla både för skador sora i och för sig hade kunnat regleras oraedel-bart och för skador sora omfattas av uppskovet. Förskottet bör enligt utredningen avvägas så alt det i rimlig mån kompenserar den fömlse-bara totala nedgången i fastighetens marknadsvärde. När den upp­skjutna ersättningsfrågan blir klar för avgörande, får den slutiiga er­sättningen för alla skador på fastigheten bestäraraas och utgivna för­skott avräknas.

Utredningen betonar nödvändigheten av att uppskov i fortsättningen förbehåUs de faU då ett verkligt trängande behov därav föreligger. En­ligt utredningen bör i första hand den utvägen prövas att dorastolen med tillämpning av 35 kap. 5 § rättegångsbalken uppskattar skadan tiU skäligt belopp utan någon raera ingående undersökning av olika delskador.

Utredningens förslag att slutiig skadevärdering för en faslighet inte skaU äga rura förrän saratiiga ersättningsfrågor för den fastigheten är mogna för avgörande avstyrks av vattenöverdorastolen, samUiga sex tingsrätter som är vattendomstolar. Föreningen Sveriges tingsrättsdo­mare och Västerbottens länsorgan för vattenkraftsfrågor. Viss kritik fraraförs även mot utredningens förslag i fråga ora tiUämpning av 35 kap. 5 § rättegångsbalken, som anses äventyra rättssäkerheten. Vatten­överdorastolen anser det önskvärt raed en mer restriktiv tiUämpning av uppskovsinstitutet och förordar en skärpning av förutsättningarna för uppskov och införandet av en efter VLrs uppskovssystem avpassad motsvarighet till 35 kap. 5 § rättegångsbalken.

Jag anser inle, att det är nödvändigt att skjuta upp saratiiga ersätt­ningsfrågor för en fastighet enbart av den anledningen att någon en­staka ersättningsfråga för fastigheten inte är mogen för avgörande. Utredningens förslag med denna innebörd skuUe raedföra betydande praktiska nackdelar. Om en ersättningsfråga måste skjutas upp, får man enligt min mening bedöma den inverkan övriga skador har på marknadsvärdet och döma ut slutlig ersättning för dessa. När den uppskjutna frågan blir mogen för avgörande, får raan bedöma den ytterhgare minskning av marknadsvärdet som förorsakas och bestäm­ma ersättning härför. Vid prövningen av den uppskjutna ersättningsfrå­gan torde marken ha tillträtts eUer tillståndet tagits i anspråk. Värde­ringen måste då hänföras till den tidpunkt när detta skedde. Det an­givna tillvägagångssättet måste för övrigt även med utredningens för­slag användas vid prövning av oförutsedda skador. Jag är alltså inte beredd att föreslå någon ändring av nuvarande bestämmelser om pro­visorisk ersättning vid uppskov.

Prop. 1974: 83

163

Uppskovsinstitutet har hittills framför allt använts i fråga om fiske, flottning och virkesutdrivning. Eftersom flottningen har avvecklats i flertalet vattendrag, torde det i fraratiden mest vara fiskefrågorna som blir aktuella. De missförhållanden som kan konstaleras i fråga om upp­skovsinstitutet torde till stor del kunna hänföras till dels vattendomsto­larnas arbetsbelastning under den stora utbyggnadsepoken i viss ut­sträckning uppsköts hela skadevärderingen dels motsvarande arbets­belastning för fiskeadrainistralionen. Jag förutsätter alltså att uppskov i framtiden inte komraer att behöva tUlgripas i samma utsträckning sora tidigare och alt uppskjutna frågor avgörs så snart det är möjhgt. Att så skall ske framgår av lagtexten i dess nuvarande lydelse. Någon ändring av denna är därför i och för sig inte nödvändig för att hindra onödiga dröjsmål. Uppskovsinstitutet hör till de processuella bestämmelser som måste ses över i förslaget till en ny VL. I avbidan på detta förslag an­ser jag mig därför inte behöva föreslå ändring i fråga om förutsätt­ningarna för uppskov eUer någon särskild bestämmelse ora skälighets­prövning i vattenmål. Förutsättningarna för tillämpning av 35 kap. 5 § rättegångsbalken torde emeUertid förhållandevis ofta koraraa att före­ligga i vallenmål.

Enligt nuvarande 9 kap. 9 § skall ersättning under vissa förutsätt­ningar fastställas även för fastighet som tUlhör sökanden i vattenmålet. Bestäraraelsen avser att skydda fastighetsborgenärema. I utredningens förslag har någon motsvarighet till bestämmelsen inte tagits raed. Med de belånings- och finansieringsraetoder sora numera tillärapas saknar bestäramelsen enligt utredningen nämnvärd betydelse. Det torde i prak­tiken vara utomordentiigt svårt för en företagare att bakom ryggen på någon av sina kreditgivare skaffa sig erforderliga ekonomiska re­surser och tUlstånd enligt VL för att genomföra ett företag med de konsekvenser som avses i paragrafen. Enligt utredningen skapas er­forderliga garantier raot förluster, om borgenären genom klausul i oraslagsreversen tillförsäkrar sig rätt att i ifrågavarande situation kräva betalning ur fastigheten i förtid (jfr 6 kap. 6 § jordabalken och prop. 1970r 20 del B 1 s. 312).

Svenska bankföreningen, Sveriges jordbrukskasseförbund och Väners­borgs tingsrätt anser, alt en bestämmelse motsvarande 9 kap. 9 § bör finnas kvar i VL. Utredningens förslag med en klausul i oraslagsreversen anses inle utgöra tillräckligt skydd.

Jag kan inte finna att en klausul i omslagsreversen utgör någon ab­solut garanti raot förluster. En sådan klausul kan dessutora endast tas in i framtida lån. Det kan visserligen inte vara någon särskilt vanlig situa­tion att en sökande i vattenmål inte kan erbjuda annan säkerhet, om vattenföretaget skadar en egen fastighet men, framför allt med tanke på alt fallhöjd kan tas i anspråk från egen fastighet, anser jag det till­rådligt raed en raolsvarighet till 9 kap. 9 §. Bestäraraelsen bör utformas

Prop. 1974:83

164

efler mönster av den oskadhghelsprövning med hänsyn till fastighets­borgenärerna och de bestämmelser om nedsättning som jag kommer att föreslå i nästa avsnitt. Ersättning som bestäms enligt förevarande be­stämmelse kommer alltså aUtid att sättas ned hos länsstyrelsen.

6.2.7 Betalning och tillträde m. m.

En grandläggande princip i VL är f. n. att åtgärd i vatten som skadar annan inte får utföras innan föreskriven engångsersättning betalts. Jag anser i likhet med utredningen att denna princip bör vidmakthållas med hänsyn tUl de skadelidandes trygghet. Betalning bör liksom hittiUs ske antingen genom nedsättning hos länsstyrelsen eUer direkt till ersättnings­tagaren. Annan ersättning bör liksom hittUls alltid betalas direkt till den berättigade.

Enligt VL skaU nedsättning aUtid ske vid inlösen men i övrigt endast under vissa förutsättningar. Utredningen föreslår att den ovillkorhga nedsältningsskyldigheten vid inlösen las bort.

Enligt 6 kap. 2 § ExL skall nedsättning av löseskiUing och intrångs­ersättning inte ske, om fastigheten inte svarar för beviljad eUer sökt inteckning eller om de borgenärer som har panträtt i fastigheten med­givit att ersättningen betalas tUl den ersättningsberättigade. Medgivande behövs dock inte av den för vars rätt expropriationen är väsentligen utan betydelse.

Jag anser att denna bestämmelse, sora tämhgen väl stämmer med vad som i VL redan gäller för skadefaUen, bör ges tillämpning även i VL. Bestämmelsen måste liksora i ExL korapletleras med en bestäm­melse om skyldighet för den ersättningsskyldige att tUl länsstyrelsen an­mäla att ersättning betalats direkt till den ersättningsberättigade.

Enligt nuvarande 9 kap. 73 § har panträttshavama viss rätt alt kräva gottgörelse i efterhand. Utredningens förslag innehåller motsvarande reglering. En liknande lösning för expropriationslagens del föreslogs på sin tid i en inora juslitiedeparteraentet upprättad proraemoria (Ds Ju 1971 r 23) med förslag till ändringar i expropriationsförfarandet m.m. Jag fann emellertid på anförda skäl att en annan lösning var lämpli­gare (se prop. 1972r 109 s. 256). Besväras fastigheten av beviljad eller sökt inteckning, får löseskiUing och intrångsersätlning oavsett yrkande enligt 5 kap. 25 § andra stycket ExL inte sättas lägre än som föranleds av ersättningsbestäraraelserna i 4 kap., om det inte är väsentligen ulan betydelse för borgenäremas rätt. Är partema överens om storleken av löseskUling eller intrångsersättning, får dorastolen enligt 5 kap. 25 § Iredje stycket ExL meddela dom i enlighet därmed, om medgivande lämnats av samtliga borgenärer som har panträtt i fastigheten. Medgi­vande erfordras inte av den för vars rätt domstolens avgörande är vä­sentligen ulan betydelse. FörebUd tiU denna oskadhghelsprövning var motsvarande bestäramelse i 5 kap. 16 § fastighelsbUdningslagen (1970r 988, omtryckt 1971 r 1035).

Prop. 1974: 83

165

Jag har redan föreslagit en motsvarighet tUl 5 kap. 25 § tredje stycket ExL (se avsnitt 6.2.5.) och jag anser på gmnd av mitt ställningstagande i 1972 års lagstiftningsärende att de nya bestäramelserna bör utforraas i överensstämraelse raed 5 kap. 25 § ExL.

Enhgt VL har förelagaren viss betänketid under vilken han måste bestämma sig för om han vUl utnyttja ett givet tiUstånd att efter betal­ning ta annans egendom i anspråk. I skadefallen är betänketiden fem år från lagakraftägande beslut och vid inlösen ett år. Att fristerna i VL gjorts avsevärt längre än expropriationslagens treraånadersfrist torde enligl utredningen ha berott på alt det ofta tar betydande tid alt detalj­planera och utföra företag enligl VL och att raan velat frita ersättnings-givaren från att utge ersättning, innan han verkligen använder den rät­tighet han har fått. Jag anser i likhet raed utredningen att dessa skäl alltjämt är bärande. Ersättningstagamas anspråk på att inte under alltför lång tid hållas i ovetskap om humvida deras egendora skaU tas i an­språk eUer inle raoliverar emellertid en förkortning av företagarnas nu­varande betänketider. Jag finner att utredningens förslag om två år vid skada och sex månader vid inlösen utgör en lämphg avvägning. Sara-tidigt bör eraellertid raöjlighet beredas vattendorastolen att för extra­ordinära fall förkorta eller förlänga fristema. Ora parterna är ense ora annan tid än som anges i lagen bör vattendorastolen naturhgtvis kunna förordna i enlighet med parternas önskeraål.

För att undvika uppenbara orättvisor, sora kan tänkas inträffa vid betydande ändringar i aUmänna prisläget under tiden mellan tidpunkten för skadeuppskattningen (den s. k. värdetidpunkten) och betalningsdagen, föreslår utredningen att ersättningstagarna tiUförsäkras rätt till gott­görelse för förluster som drabbar dem till följd av den ekonomiska ut­vecklingen. Tvister om bagatellbelopp bör dock undvikas. Gottgörelse bör med hänsyn härtill utgå bara till dera, vilkas förluster inte är ringa. Talan om gottgörelse bör enligt utredningen väckas genora släraning till vattendorastolen.

KaramarkoUegiet ansluter sig tiU principen ora gottgörelse för förlust till följd av ändring i penningvärdet. Enligt koUegiet kan det emeUertid ifrågasättas ora den föreslagna bestäraraelsen verkligen gagnar ersätt­ningstagarna. Det förekommer näraligen redan nu utan stöd av någon lagbestämmelse att vattendomstolarna på yrkande av part meddelar föreskrift om indexreglering av utdömda ersättningsbelopp fram till betalningsdagen. Enligt förslaget gäUer särskilda föratsättningar för gott­görelse och talan om gottgörelse skall väckas genom stämning, vilket innebär att sakägaren är sämre ställd i rättegångskostnadshänseende. KoUegiet anser därför, att det finns anledning att ytterligare överväga förslaget.

Jag anser i likhet med kamraarkoUegiet, att utredningens förslag i denna del har en alltför begränsad räckvidd. Jag anser det i stället

Prop. 1974:83

166

lämpligt raed en allraän föreskrift ora att ersättningsbeslutet, ora det är lämpligt, bör innehåUa bestämmelser som garanterar att ersättnings­tagaren inte åsamkas förluster på grund av penningvärdeändringen un­der tiden mellan ersättningsbeslutet och tiden för ersättningens erläg­gande. Den lämpligaste formen är givetvis kidexreglering. I mån av behov kan denna indexreglering anknyta tiU en längre tUlbaka i tiden liggande antagen värdetidpunkl. Detta förfarande används f. n. av vat-tendorastolarna.

Enligl VL gäller f. n. förbud raot att återkräva betald ersättning. Jag anser i likhet med utredningen att de ersättningsberättigades ekonomiska trygghet kräver att delta förbud behåUs. EnUgt pleniavgörandet NJA 1961 s. 743 får ersättningsgivaren inle fullfölja talan mot ersättnings­beslut, när ersättning har betalts. Utredningen anser, att den teoretiska granden för detta avgörande undanröjs med utredningens förslag till ändring av avräkningsbeslämmelsema vid uppskov (se avsnitt 6.2. .6). Jag har emellertid inte biträtt utredningens förslag i den delen och pleniavgörandet kommer därför aUtjämt att äga full gUtighet. Jag finner inte någon anledning att genom lagstiftning mbba detta avgörande.

VL innehåller nu utförliga regler om tillträde tUl fast egendom som skall lösas. Enligt utredningens mening bör VLrs tiUträdesregler när­mas liU motsvarande regler i expropriationslagen. De synbarligen något stela reglerna i VL bör enUgt utredningen med fördel kunna ersättas med bestämmelser om rätt för företagaren att tillträda egendom som skall lösas utan elt komplicerat uppsägnmgsförfarande. Jag biträder utredningens förslag att företagaren berättigas tillträda egendomen när han betalt ersättningen för egendomen liksom ersättning för skada ge­nom avståendet och dessutom, i förekomraande fall, gjort anraälan till länsstyrelsen. Förslaget stäraraer väl överens med vad som gäUer enligt ExL. Utredningen anser emeUertid också att ersättningstagaren måste få rätt tiU skäligt uppskov, om hans förhållanden ger anledning till det. Med hänsyn tUl att företagaren enligt VL har en betänkelid av två år vid skada och sex månader vid inlösen anser jag det nödvändigt att ersättningstagaren kan ges skähgt uppskov. I ersättningsbeslutet skaU alltså kunna föreskrivas viss minsta tid inom vilken tillträde inle får ske resp. skadebringande åtgärd inte utföras.

Utredningen föreslår en motsvarighet tUl nuvarande bestämmelser i 9 kap. 74 § ora återlösen av fast egendora sora inte använts för avsett ändamål. Jag har emellertid i 1972 års lagstiftningsärende angående ExL funnit att det praktiska behovet av ett återlösningsinstitut är så ringa att det, med tanke på det komplicerade regelsystem sora skulle behövas, inte är motiverat att behålla institutet i ExL (prop. 1972r 109 s. 224226). Inle heller i VL anser jag att det finns behov av besläm­melser om återlösen.

Prop. 1974:83

167

6.3 Särskilda vattenkraftsfrågor

63.1 Utbyggnadsvitsord

Strömfallen i våra vattendrag omfattas av den aUmänna fastighets­indelningen. Rådigheten över vattenkraften i ett vattenområde ingår bland de befogenheter sora enligt 1 kap. 1 § VL tiUkommer vattenom­rådets, dvs. ofta slrandfastighetens, ägare. I fråga om möjligheterna att överlåta vattenområdet eUer upplåta särskild rätt tiU detta gäUer all­männa bestämmelser om fast egendom.

Bestämmelser om ianspråktagande av annans vattenkraft finns i 2 kap. 57 §§ VL. Tvångsrätl enligt dessa paragrafer kan bara bevUjas i samband med tiUstånd att bebygga fallsträckan i fråga. Utbyggnads­förelagets lillåtiighet skaU alltså prövas enligt VLrs allraänna tiUåtlig-hetsregler.

I 2 kap. 5 § behandlas den situationen att ett slrörafaU tiU skilda delar tUlhör olika ägare. Den sora äger eUer på gmnd av servitut för­fogar över mer än hälften av den efter vattenraängd och naturlig fall­höjd beräknade vattenkraften är berättigad att tiUgodogöra sig det hela. Det förutsätts att det gemensarama tillgodogörandet innebär en väsent­lig teknisk eller ekonomisk fördel. Samma ordning gäller beträffande rätten att tillgodogöra vattenkraften i två eller flera strömfall som har olika ägare och sora har sådant läge att de kan tiUgodogöras geraen-samt.

Enligt utredningens mening kan det möjligen göras gällande alt majo­ritetsprincipen i 2 kap. 5 § är för stel. Starka kraftintressen kan upp­träda också på minoritelssidan och man kan knappast ur faUhöjdsinne-havets storlek dra några beslärada slutsatser ora den ena eller andra partens förutsättningar att utföra och driva företaget på ett i tekniskt och ekonomiskt hänseende betryggande sätt. Det kunde därför enligt utredningen stå i god överensstämmelse med grunderna för Kungl. Majrts prövningsrätt i vattenmål att tillerkänna även en minoritetsdel­ägare initiativrätt till utbyggnad, särskilt som prövningsrätten också in-ryraraer effektiva möjligheter att hindra en från aUmän synpunkt mind­re önskvärd exploatering. Det får emellertid antas att kraftintressenter­na har inrättat sig efter nuvarande rättsliga reglering och att deras långsiktiga planering av kraftproduktionen följaktligen kan förryckas, Ora majoritetsprincipen uppges. Utredningen anser därför, alt det i 2 kap. 5 § alltjämt bör slås fast att utbyggnadsvitsord tUlkoraraer den som förfogar över majoritet i vattenkraft i fallsttäckan. Något yrkande om ändring av majoritetsprincipen har inte framkomrait vid remissbehand­lingen.

Jag anser visserligen att majoritetsprincipen gör ett något föråldrat intryck och alt det bättre skulle stämma överens raed de nya bestära­melserna om Kungl.  Majrts prövningsrätt att ge varje fallhöjdsinne-

Prop. 1974:83

168

havare initiativrätt. Eraellertid har majoritetsprincipen fungerat väl un­der gången tid och det skuUe därför verka egendomligt att i det skede av utbyggnaden av vårt lands vattenkraft i vilket vi nu befinner oss ändra denna princip. Bestäraraelserna i 1 kap. 14 § VL, som ger Kungl. Majrt möjhghet att förordna om ianspråktagande av strömfall som inte utnyttjas på ändamålsenligt sätt, har aldrig behövt utnyttjas. Den utbyggnadsvärda vattenkraft sora ännu återstår outbyggd torde i allt väsentiigt redan tillhöra statens vattenfallsverk eller enskUda kraft­producenter. I övrigt torde det i fraratiden i huvudsak bli fråga om ändring och utbyggnad av befintliga kraftverk. Det är enligt min me­ning inte något sarahäUsintresse att kraftföretagen bedriver konkurreran­de projektering. På grund av det anförda anser jag alt majoritetsprin­cipen bör bibehåUas. Den bör i fortsättningen endast avse tillgodogö­rande för vattenkraftsändamål.

Utredningen föreslår, att bestämmelserna i 2 kap. 6 och 7 §§ upp­hävs som obehövliga. Delta förslag har lämnats utan erinran av remiss­instanserna.

I 2 kap. 6 § avses den situationen att faUsträckan genom ägogräns i strömriktningen i sin helhet är uppdelad på olika ägare med lika lott i vattnet. Eftersom initiativrätten tiU utbyggnad då inte kan fördelas en­ligt majoritetsprincipen, anvisar 2 kap. 6 § ett inbjudningsförfarande. I takt med den vattenbyggnadslekniska utvecklingen, som möjliggjort ut­byggnad av allt längre fallsträckor, har en sådan situation sora avses i 2 kap. 6 § blivit aUt ovanligare. Lagmraraet har ytterligare förlorat i betydelse genom att kraftproducenterna successivt har förvärvat mer­parten utbyggnadsvärd vattenkraft. Om vattenkraftsägarna på ömse si­dor är kraftproducenter, kan raan enligt min mening utgå från att över­enskommelse träffas om utbyggnad utan något i lag reglerat inbjud­ningsförfarande. Jag biträder alltså förslaget att upphäva 2 kap. 6 §.

I 2 kap. 7 § avses del fallet att ett strömfall är samfälld egendom för en by eller ett skifleslag. Den moderna ulbyggnadstekniken har medfört att det numera helt sällan kan bli fråga om utbyggnad sora omfattar enbart ett samfällt strömfaU eUer del därav. Om ett samfäUt strörafall ingår sora del av en ulbyggnadsslräcka bör enligt min mening ström­faUet kunna las i anspråk enligl 2 kap. 5 §, ora den byggande har ut­byggnadsvitsord för hela fallsträckan. Bestäraraelserna i 2 kap. 7 § första stycket saknar enligt rain raening alltså praktisk betydelse i den­na situation. I fråga om behovet av bestäraraelsen bör dessutom beak­tas alt dess syfte är att i kraftutbyggnadens intresse kringgå tidigare gäl­lande hinder mot skifte. Bestämmelserna i 2 kap. 7 § andra stycket, vars undantagskaraktär betonades redan vid VLrs tiUkomst, är numera helt otidsenliga. På anförda skäl anser jag att även 2 kap. 7 § bör upp­hävas.

Utredningen behandlar utförligt frågan vilka rättigheter till vatten-

Prop. 1974:83

169

området sora skall beaktas, när det vid en tillämpning av 2 kap. 5 § gäller att bedöma om utbyggnadssökanden har majoriteten i vatten­kraft. Jag har inte något alt erinra mot vad utredningen oemotsagt anför i den delen. Resultatet av utredningens överväganden kan sam­manfattas på följande sätt.

Man bör utgå från alt förhållandena skall regleras på ett för fram­tiden bestående sätt och att sökanden därför inte bör få tillgodoräkna sig tidsbegränsade rättighetsupplålelser eller rättigheter som inle för­enas raed strömfallsfastighelen. Sökanden bör aUtså få tiUgodoräkna sig vad sora innehas raed äganderätt eUer på gmnd av servitut som gäller för aU fraratid. Avtal om upplåtelse av annan nyttjanderätt än toraträtt är enligt 7 kap. 5 § jordabalken i princip inte bindande längre än feratio år och bör följaktligen inte kunna hgga tiU grund för ut­byggnadsvitsord. Däreraot bör tomträtt kunna jämställas med ägande­rätt vid beräkning av utbyggnadsvitsord.

I fråga om andel i samfäUt strömfall bör sökanden få tillgodoräkna sig andel som han förfogar över på grund av äganderätt eller servituts­rätt som gäUer för all framtid. Enligt 7 kap. 9 § jordabalken får upp­låtelser av servitut eUer nyttjanderätt i fastighets andel i raark inte sakrältslig verkan och bör aUtså inte få beaktas för utbyggnadsvitsord. Sådana upplåtelser som skett före jordabalkens ikraftträdande kan emeUertid åtnjuta sakrättsligt skydd enligt 35 § lagen (1970r 995, ora-tryckt 1971r 1210) ora införande av nya jordabalken och de kan då få tiUgodoräknas. Sådana upplåtelser har förekommit i raycket stor ut­sträckning.

Vattenområde som utgör gemensam ägovidd för två eller flera fas­tigheter utgör inte samfällt strörafall i vedertagen mening. Sökanden bör få tUlgodoräkna sig varje innehav av andel i vattenoraråde som hör till flera fastigheter gemensamt. Avgränsningen bör lösas genom en hän­visning till vad som enligt 1 kap. 3 § fastighetsbildningslagen (1970r 988, omtryckt 1971 r 1035) utgör samfäUighet. -

Om ett strömfall utan att vara samfällt ägs av flera personer, t. ex. tiUhör en fastighet med flera ägare, bör en sökande inte få för ut­byggnadsvitsord tUlgodoräkna sig egen andel eller upplåtelse i servituts­form från andel i samägd fastighet.

Ora en äldre valtenkraftanläggning skaU uppgå i en ny anläggning, bör sökanden för utbyggnadsvilsord till den nya aiUäggningen få tiU­godoräkna sig den vattenkraft sora med stöd av 2 kap. 5 § tagits i an­språk för den äldre anläggningen, ora denna ägs av honora. Den garala anläggningen bör alltså i denna situation betraktas som elt helt, oavsett ora vattenkraften tiUgodogörs på grund av äganderätt, avtalsservitut eller medgivande enligl 2 kap. 5 §.

Länsstyrelsen i Västernorrlands län framhåller, att utredningen inte har behandlat det faUet att en fastighet, sora har enskild äganderätt

Prop. 1974:83

170

till fallhöjd, är sämjedelad. Men hänsyn tiU att sämjedelningar som gjorts före den 1 juli 1962 regelmässigt kan legaliseras och med hän­syn tiU sådana sämjedelningars rättsliga verkan mellan sämjelottsha­varna anser länsstyrelsen, att en sökande för utbyggnadsvitsord bör få tillgodoräkna sig innehav av sådan sämjelott.

Jag anser, att sämjedelning och arealöverlåtelse kan få påverka frå­gan om utbyggnadsvitsord under förutsättning att legalisering kan ske enligt lagen (1971r 1037) om äganderättsutredning och legahsering.

6.3.2 Andelskraft

Utgångspunkten för förslaget ora ett nytt institut benämnt andels­kraft är den situationen att viss del av en faUslräcka måsle tas i an­språk med stöd av 2 kap. 5 §. Den vars fallhöjd då tas i anspråk föreslås under vissa förutsättningar kunna genora erhåUande av kraft få del i kraftproduktionen i förhållande tiU sitt fallhöjdsinnehav mot skyldighet att i motsvarande mån bidra till kostnadema för kraftanlägg­ningens utförande, drift och underhåU (se avsnitt 6.2.3). När beslut om andelskraft inte meddelas skaU ersättning för förlorad vattenkraft utgå i pengar (se avsnitt 6.3.3).

Utredningen föreslår, att som fömtsättning för andelskraft skall gälla att det är av betydelse för minoritetshavarens verksamhet att han får delta i tUlgodogörandet av vattenkraften.

Vattenöverdomstolen anser, att detta rekvisit är alltför vagt och att det bör ersättas eller i vart faU kompletteras med att det skaU vara fråga om en betydande minoritelsandel. Kammarkollegiet framhåller, att förslaget innebär att rätten till vattenkraften skall bedömas olika beroende på i vems hand den befinner sig raen har i sak inte något att invända mot förslaget. I övrigt har utredningens förslag lämnats utan erinran.

Jag anser i likhet med utredningen, att rätten till andelskraft inte bör inträda som en undantagslös konsekvens av att 2 kap. 5 § tiUämpas. Rätt till andelskraft bör i första hand tillkomma dem som själva är kraftproducenter. De torde undantagslöst ha tekniska och ekonomiska resurser att la emot kraftieveranser på ett lämpligt sätt. Även ett för­hållandevis litet krafltiUskolt måste anses vara av betydelse för exem­pelvis statens vattenfallsverk. Rätt till andelskraft bör även tiUkomma stora konsumenter av kraft, exempelvis industrier och kommunala el­distributionsföretag. För alt andelskraften skall vara ekonomisk för dem krävs givetvis att de har erforderliga resurser för alt ta emot kraf­ten. Mycket små fallhöjdsinnehav torde vara uteslutna från andels­kraft redan på grund av att andelskraften inte kan utnyttjas ekono­miskt. Kostnaden för överföring av kraften koraraer alt göra andels­kraften oekonomisk för andra än dem som har möjlighet tUl uttag och avräkning vid stam- eller radiaUinjer. Jag anser, att det av utredningen

Prop. 1974:83

171

föreslagna betydelserekvisitet läcker de omständigheter som jag nu an­givit och ansluter raig därför till utredningens förslag. Någon intresse­avvägning skall inte ske mellan majoritetshavaren och minoritetshava­ren. De olägenheter som skyldigheten att leverera andelskraft kan in­nebära för majoritetshavaren tiUmäts alltså inte någon betydelse.

I fråga om förfarandet får majoritetshavaren på samma sätt som nu ansöka om tiUstånd till företaget, varefter övriga innehavare av faU­höjd får framställa anspråk på andelskraft. Rätten till andelskraft bör fastställas i tUlslåndsbeslutet efter prövning huruvida fömtsättningarna är uppfyllda. Dorastolen bör kunna meddela närraare föreskrifter om kraftverkets drift så att rainoritetsdelägarens särskilda önskemål i möj­lig mån kan tillgodoses. Domstolen bör också fastställa s. k. leverans­punkt, dvs. den punkt där mottagaren av andelskraft skaU överta an­svaret för överföring av kraften. F. n. är det majoritetshavaren som skall svara för överföringen av ersättningskraften mot rätt till ersätt­ning för överföringskostnaden. I fråga om andelskraft bör mottagaren i enlighet med den avtalspraxis sora utbildat sig i fråga ora ersättnings­kraft i princip svara för överföringen. Andelskraften skall aUlså tiU-handahåUas på läraplig punkt nära kraftstationen.

Vattendorastolen skall även om parterna är överens pröva att bety­delserekvisitet är uppfyllt. För andelskraft krävs alltså beslut av dom­stolen. I fråga om andelskraftens storlek och vederlagsfrågorna råder emellertid avtalsfrihet. Parterna bör dock kunna faUa tiUbaka på vissa grundläggande lagregler i ämnet. Med hänsyn till utbildad avtalspraxis bör reglerna enligt min mening kunna vara mycket allmänt hållna. Minoritetsdelägarens andel i kraftproduktionen bör motsvara hans an­del i den vattenkraft som skaU tillgodogöras vid anläggningen. Han bör vara oförhindrad att avstå från viss del av vattenkraften mot ersättning i pengar. Minoritetshavarens motprestation bör bestå i bidrag till samt­liga kostnader för kraftstationens utförande, drift och underhåU efter samma andelstal sora för kraftleveransen.

Enligt nuvarande 9 kap. 21 § räknas till driftkostnad skälig avsätt­ning till förnyelsefond. Sådan avsättning underlåts enligt utredningen ofta i avtalsfallen och minoritetshavaren bör därför som regel inte be­lastas med förnyelsekostnader förrän de blir aktuella.

Vänersborgs tingsrätt anser det raindre lämpligt alt andelskraften 1 decennier utgår mot en mindre årlig kostnad för att efter 4050 år belastas med en kraftig engångskostnad.

Frågan om avsättning tiU förnyelsefond skall enligt förslaget inte lagregleras och den får enligt min mening liksom övriga detaljfrågor lösas i tillämpningen i så nära anslutning som möjligt tUl utbUdad av­talspraxis.

Enligt gällande rätt har hänsynen tiU fastighetskrediten ansetts kräva inte bara att den belastade fastigheten på ett bestående sätt bundits

Prop. 1974:83

172

vid skyldigheten att leverera ersättningskraft utan också att rätten till kraften inte skall avhändas den berättigade fastigheten. Den som har rätt tiU ersättningskraft är dock oförhindrad att upplåta kraften på viss tid.

Enligt utredningen måste andelskraftstagaren tUlförsäkras absolut trygghet gentemot kraftverksägaren och dennes borgenärer. För della behövs ett skydd som fungerar både vid kraftverksägarens konkurs och vid friviUig eUer exekutiv försäljning. Ett sådant skydd för andelskrafts­tagaren ger enligt utredningen på samraa gång ett absolut skydd för hans inteckningsborgenärer i nämnda situationer. Utredningen förordar aUlså att skyldigheten att leverera andelskrafl binds vid kraftstations-fasligheten på motsvarande sätt sora nu gäUer för ersättningskrafl.

Enligt utredningen bör däremot rätten till andelskraft i mottagarens hand utgöra lös egendora ingående i den förmögenhetsraassa han ut­nyttjar i sin verksamhet med de möjligheter som därmed kan erbjudas att använda rättigheten som kreditunderlag. Genom en sådan ordning uppnås principieU överensstämraelse med vad sora gäUer för rätt till elektrisk kraft enligt 15 kap. jordabalken, raed vilken rättighet rätten till andelskraft även i övrigt har beröringspunkter. För att den före­slagna lösningen skall raedföra tillfredsställande belåningsmöjligheter, bör enligt utredningen lagen (1966r 454) om företagsinleckning kom­pletteras så att rätt till andelskraft ingår bland i lagen angivna rättig­hetstyper som kan utgöra objekt för företagsinleckning.

Utredningens förslag i denna del utsätts för viss kritik. Det framhåUs alt en förelagsinteckning i bl. a. andelskraft inte innebär någon garanti mot att andelskraften överlåts. I stället för företagsinteckning förordas en möjlighet till separat pantsältning av rätten till andelskraft.

Jag ansluter mig till bedömningen att möjligheten till företagsinteck­ning inte utgör en fullgod ersättning för den möjlighet till fastighetsin­teckning som nuvarande ordning ger. Belåningsmöjligheten är av stor vikt i förevarande sammanhang. Det är enligt min mening naturligt att en rättighet, som tillskapas som kompensation för att en fastighet för­lorar viss fallhöjd, tiUäggs denna fastighet med servitutsrätt. Institutet rätt tiU elektrisk kraft är inle jämförbart i detta avseende, eftersom rättigheten inte har någon naturlig anknytning till fastighet. Det är en­ligt min mening en olägenhet att som utredningen föreslår för beslut ora andelskraft kräva medgivande av fastighetsborgenärerna. Jag anser på grund av det anförda alt ersätlningskraftens rättsliga konstruktion inte bör överges och att alltså både skyldigheten och rättigheten tiU an­delskraft bör knytas till fastighet. Med en sådan lösning är fastighets­borgenärernas intressen väl tiUgodosedda redan genom vattendomsto­lens prövning av föratsättningama för andelskraft.

Om rättigheten till andelskraft knyts tiU fastighet är det nödvändigt med en bestämmelse om att vattendomstolen efter ansökan kan flytta

Prop. 1974:83

173

över rättigheten tiU annan fastighet sora tillhör samrae ägare. Liksom enhgt nuvarande 9 kap. 17 § bör en förutsättning för överflyttning vara att den kan ske ulan förfång för borgenär med panträtt eUer andra rättsägare.

Andelskraftens mottagare bör givetvis kunna tUl annan upplåta större eller mindre del av kraftbeloppet. För att hindra att förbudet mol av­yttring kringgås genora en sådan upplåtelse är det nödvändigt med en motsvarighet till bestämmelsen i nuvarande 9 kap. 18 § att avtal om upplåtelse inte är bindande längre lid än femtio år.

Om en äldre anläggning i framtiden kommer att ingå i en större ny anläggning, som byggs ut av annan företagare, är det enligt utredningen naturligt att ägaren av den äldre anläggningen träder in sora andels­kraftstagare. Härvid bör han enligt utredningen få tUlgodoräkna sig faUhöjd till vilken han ursprungligen förvärvat rätten enligt 2 kap. 5 § VL. Enligt utredningen saknas nämligen anledning till annan bedöra­ning i detta faU än vid bestämning av sökandens innehav för utbygg­nadsvitsord.

Några remissinstanser behandlar i anslutning till detta uttalande av utredningen frågan hur rätt till ersättningskraft resp. andelskrafl från den äldre anläggningen skall behandlas i denna situation. Det fram­hålls att innehavare av ersättningskraft resp. andelskraft måste få ett betryggande rättsligt skydd.

Jag anser i likhet raed utredningen, alt innehavaren av den äldre an­läggningen bör vara berättigad till andelskraft från den nya anlägg­ningen för den fallhöjd som liUgodogjorts i hans anläggning. Rättig­heten tiU andelskraft bör givelvis förenas raed strörafaUsfastigheten i den äldre arUäggningen. Avdrag måste emellertid ske för eventueU an­delskraft som utgår från den äldre anläggningen. För denna andels­kraft skall i stället kompensation ges antingen i form av andelskraft från den nya anläggningen eUer genom ersättning i pengar. Motsva­rande gäUer i fråga ora ersättningskraft. För alternativet raed andels­kraft från den nya anläggningen bör dock krävas att föratsättningama för andelskraft är uppfyUda, annars återstår bara alternativet raed er­sättning i pengar. Med den rättsliga konstmktion sora jag föreslagit för rätten till andelskraft utgör andelskraft en raed ersättningskraft likvär­dig kompensationsforra.

6.3.3 Ersättning för förlorad vattenkraft

Ersättning i pengar för förlorad vattenkraft har redan enligt gäUande ordning blivit aUt oftare förekomraande. Ersättning för vattenkraft skaU aUtid bestäraraas raed utgångspunkt i vattenkraftens värde i tUl-godogjort skick. Ersättningen bestäras enligt de gmnder sora gäUer för ersättning genora kraftöverföring, vUket innebär att ersättningen i prin­cip skaU raolsvara värdet av det kraftbelopp som går förlorat med av-

Prop. 1974:83

174

drag för den s. k. uttagningskostnaden. Frågan om principerna för vär­dering av förlorad vattenkraft hör emellertid till de raera oratvislade i svensk vattenrätt.

Enligt utredningen kan nuvarande ordning ses som ett uttryck för lagstiftarens strävan att till fuUo kompensera förlorad avkastningsför­måga, dvs. samma tankegångar som ligger bakom bestäraraelserna om feratio procents förhöjning av vissa ersättningsbelopp. Utredningen anser emellertid att vinstaspekten komrait att överbetonas.

Enligt utredningen finns det från ersättningssynpunkt inte några prin­cipiella olikheter mellan den situationen att en fastighets vattenkraft tas i anspråk och andra fall då tvångsingrepp medför ett minskat fastig­hetsvärde. Det finns därför enligt utredningens mening ingen anledning att beträffande fastighetsskada i form av förlust av vattenkraft avvika från den förordade huvudregeln all ersättning för fastighetsskada skall utgå sora löseskilling eller intrångsersättning, i båda fallen med ut­gångspunkt i fastighetens marknadsvärde. Detta utesluter givetvis inte att förlusten av vattenkraft värderas separat. Eftersora ett företag som vållar förlust av vattenkraft regelraässigt torde medföra även andra skador på fastigheten, måste emellertid effekten av de olika skadorna vägas samraan i en helhetsbedömning. En sådan bedömning kan få tUl följd att sakägaren får lägre ersättning än han skulle ha fått ora nu­varande bestämraelser tillämpats. Enligt utredningen torde det nämligen bli svårt för sakägare att som f. n. få ut både full ersättning för ian­språktagen fallhöjd och särskild ersättning för skada tiU följd av den inverkan tillgodogörandet av falUiöjden får på vattenståndsförhåUan-dena. Mot det anförda kan kanske invändas att förlorad vattenkraft inte på detta sätt komraer att värderas med nämnvärt större precision än hittills. Det förhåller sig också otvivelaktigt så att varje möjlig vär­deringsmetod inrymmer felkällor av olika slag. Principen att ersättning skall bestämmas med hänsyn till fastighetens marknadsvärde har emel­lertid enligt utredningens mening den bestämda fördelen att den mot­verkar användningen av mer eller mindre omfattande kalkyler raed hypotetiskt underlag. Principen innebär också att dorastolarna vid sin sammanvägning av olika skadeeffekter och delvärderingar har all se till att slutresultatet helt allmänt ter sig förnuftigt.

Jämtbygdens tingsrätt. Föreningen Sveriges tingsrältsdomare och Sveriges advokatsamfund stäUer sig avvisande till förslaget. De avstyr­ker utredningens förslag om värdering enligt marknadsvärdeprincipen även i fråga ora förlorad vattenkraft.

Jag ansluter mig till vad utredningen anför i denna del. Jag före­slår alltså inte några särskilda besläramelser för värdering av förlorad vattenkraft utan sådan förlust skall ersättas efter sin inverkan på fas­tighetens marknadsvärde, i förekomraande fall saramanvägd raed öv­riga skador på fastigheten. Jag ansluter mig också tiU vad utredningen

Prop. 1974:83

175

uttalar ora hur kraftvärderingen i praktiken bör utföras. Jag återger i det följande huvuddragen av utredningens synpunkter. Jag vill dock understryka att presurationsregeln enligt mitt förslag kan koraraa att åberopas även vid kraflvärdering.

Frågor om värdering av vattenkraft kan tiU en början bli aktueUa, ora vattenkraft sora tillgodogörs i en äldre anläggning skaU tas i an­språk för att utnyttjas i en större kraftstation. Situationen synes i aUt väsenthgt kunna jämföras med expropriation av rörelse. Värderingen får aUtså liksora i expropriationsfaUet bygga på avkastnings- och pro-duktionskostnadskalkylér. Ersättningen får fastställas med ledning av nettoavkastningen. En kraftstations nelloavkaslning torde i aUmänhet motsvara det kapitaliserade. värdet av dess kraftproduktion minskat med drift-, underhåUs- och förnyelsekostnaderna. Kapitaliseringen bör avse aU framtid eller en begränsad tid motsvarande stationens antagna återstående livstid. Kraftproduktionens värde bör kunna bestämmas med utgångspunkt i kostnaden för likvärdig kraft från annan kraftkäl­la, tiU exempel värmekraftverk, eUer för inköp av motsvarande kraft-kvantitet. Om ägaren av den äldre anläggningen har att utge ersättning medelst kraftöverföring, bör ersättningen i det nya kraftverksraålet be­stäraraas i skilda poster för den äldre anläggningens ägare och för er­sätlningskraftens raottagare såsora innehavare av särskild rätt i den garala strörafaUsfastigheten.

En annan tänkbar situation är att påbyggnad av en kraftstation med­för att faUhöjd som tillhör en uppströms belägen kraftstation tas i an­språk. Härigenom vållas visst produktionsbortfall som inte uppvägs av minskade drift- och underhållskostnader. Vad som sagts om värde­ringsmetodiken beträffande det nyss behandlade utrivningsfallet gäUer i princip även här.

I nu behandlade situationer kan ägaren av befintlig anläggning tro­ligen ofta ha rätt tiU andelskraft i förhållande liU den vattenkraft som tas i anspråk och som tidigare helt eller delvis liUgodogjorts i hans egen anläggning. Därmed bortfaller inte hans rätt tiU ersättning för för­lusten av eller skadan på hans anläggning men flerfaldig kompensation måsle självfallet undvikas. En ersättning för den tiUgodogjorda vatten­kraften som bestäms enligt nettoavkastningsmetoden får anses omfatta även värdet av samraa, från början outbyggda vattenkraft. Produk­tionsvärdet måste därför reduceras inle bara raed kostnaden för kraft­produktionen ulan också raed den ianspråktågna vallenkraftens värde i outbyggt skick, det s. k. naturvärdet. Ersättningstagaren bör därefter få andelskraft på sararaa viUkor sora ägaren av outbyggt strömfaU.

Nettoavkastningsmetoden är i och för sig möjlig att tiUämpa också vid värdering av elt oulbyggt strömfaU som är självständigt utbygg­nadsvärt. Det kan emellertid inte antas att en sådan begränsad utbygg­nad i allmänhet kan tillåtas från allraänna planeringssynpunkter, ora

Prop. 1974:83

176

det finns förutsättningar att tiUgodogöra strömfallet järate andra faU-sträckor i en större anläggning. Värderingen enligt nettoavkastnings­metoden koraraer aUtså i sådana faU att vila på ett fiktivt underlag, något som mindre väl stäraraer överens raed principen ora rätt tiU er­sättning för fastighetens marknadsvärde. Detta utesluter inte att meto­den någon gång kan behöva tiUgripas åtminstone som kontroll. Om er­sättning för vattenkraften skall utgå enligt 9 kap., bör den eraeUertid som regel bestämmas efter sararaa grunder sora bör gälla för faUsträc-kor sora inte kan byggas ut självständigt.

En värdering av outbyggd vattenkraft med utgångspunkt i dess mark­nadsvärde innebär att vattenkraften skaU åsättas ett pris som sannolikt skulle erbjudas i en allraän marknad. Det finns f. n. inte någon aUmän marknad för vattenkraft, något som bl. a. beror på att kraftexploatö­rerna redan förfogar över större delen av den utbyggnadsvärda vatten­kraften. Della utesluter inte att domstolarna bör kunna bilda sig en uppfattning om vad en exploatör kan vara viUig att betala för ytterU-gare krafttUlskott för alt få utbyggnadsvilsord. Intresse för sådana för­värv kan antas föreligga alltjärat. Det kan också finnas anledning för innehavare av större minoriletsandelar att utöka sitt fallhöjdsinnehav inför utsikterna att orasätta detta i andelskraft. Det föreligger med andra ord en konkurrenssituation som kan tänkas stimulera intresset för förvärv av outbyggd vattenkraft i exploalerbara vattendrag. Det bör alltså finnas vissa möjligheter att grunda värderingen på prisjäm­förelser. En ersättning för ianspråktagen vattenkraft som bestäms på detta sätt kan sägas återspegla den nytta eller vinst som ett gemensarat tillgodogörande i allmänhet innebär. Om en prisjämförelse kan gmn­das på förvärv med anledning av det aktuella utbyggnadsprojektet kommer ersättningen att ha viss anknytning till företagets beräknade produktionsvärde. Det nya systemet kan således inte anses innebära att man helt uppger den nuvarande metoden att uppskatta ersättning för ianspråktagen vattenkraft raed hänsyn bland annat tiU den nytta som det gemensararaa tUlgodogörandet raedför för ersätlningsgivaren.

Värdet av den vattenkraft i utbyggnadssträckan sora den byggande inle förfogar över får antas koraraa att öka inför den föreslående ex­ploateringen. Det uppkommer då en situation av det slag sora avses i den s. k. influensregeln, näraligen att det ersätlningsgrundande företa­get skapar förväntningsvärden från vUka raan bör bortse när ersätt­ningen bestäms (se avsnitt 6.2.6). Om värderingen av ianspråktagen vattenkraft sker med beaktande av priset vid friviUiga upplåtelser i andra delar av utbyggnadssträckan, leder en sådan tillämpning tiU att den som tvingas upplåta sin vattenkraft får raindre betalt än vad som har utgått för annan vattenkraft i orten. Det är i denna situation rim­ligt att tillämpa den undantagsregel som innebär att reduktion får un­derlåtas om det bedöms skäligt med hänsyn tiU förhåUandena i orten.

Prop. 1974: 83

177

Det kan komma att visa sig svårt att få ett tiUfredsställande underlag för värdering av de oftast smärre fallsträckor som det nu är fråga om. Domstolarna kan därför tvingas att raed tillämpning av 35 kap. 5 § rättegångsbalken uppskatta skadan till skäligt belopp. Detta innebär inte någon alltför uppseendeväckande förändring jämfört med nuvarande ordning, eftersom de ersättningar som nu utdömts måste anses utgöra en mycket ungefärlig gottgörelse för vattenkraften. Utredningen har dock undersökt möjlighetema att för de fall då några större värden inte står på spel använda en raera suramarisk värderingsmetod som vägledning vid skähghetsbedömningen. Resultatet av denna undersök­nmg redovisas i utredningens betänkande s. 115, 178 och 179.

Den utförda undersökningen visar att det normala raarknadsvärdet f. n. motsvarar den genomsnittiigä ersättningen i vattenraål, dvs. unge­fär 100 kronor per kilowatt natureffekt, samt att avvikelserna uppåt och nedåt i enskUda fall på grund av faUhöjdens större eller mindre attraktivitet som regel inte är större än 50 procent. Denna bedömning gäUer förhåUandena f. n. men dessa kan komma att förändras. Bl. a. är det svårt att bedöma hur attraktiv den ännu outbyggda vattenkraf­ten kan visa sig vara. Vidare är det osäkert hur den ökade konkurren­sen om en och samma fallhöjd som andelskraftsinstitutet skapar kom­mer att påverka värdet. Även om det genomsnittliga värdet på vatten­kraft skuUe ändras talar övervägande skäl för att värdet bör vara rela­tivt enhetiigt olika strömfaU emellan. En summarisk värdering av out­byggd vattenkraft enligt de angivna grunderna kan alltså tänkas leda till ett rimligt resultat, när ett bättre värderingsunderlag inte står tiU buds. Avsikten är inte att på denna punkt binda rättstiUärapningen utan bara att antyda en möjlig väg för parter och dorastolar att utan onödig omgång koraraa till rätta raed de värderingsproblera sora kan uppstå.

6.3.4 Bygdekraft

Bestämmelserna om bygdekraft i 4 kap. 14 §§ VL har tillkomrait med tanke på att bygden närraast omkring de större kraftkällorna av sociala och ekonomiska skäl borde tillförsäkras kraft för sina behov på skäliga viUkor. Skyldigheten att tillhandahåUa bygdekraft innebär att ägaren av elt kraftverk kan åläggas att avstå intUl en tiondel av den årliga kraftraängden för att tUlgodose den kringhggande bygdens behov av kraft. När bygdekraftsandelen bestäms i samband med tiUstånd tiU kraftverket skall beaktas bygdens behov av kraft och den tUlgång på kraft som eljest kan påräknas. Skyldigheten att börja leverera bygde­kraft aktualiseras först efter ett särskUt ansökningsförfarande. För den kraft som levereras skall mottagaren betala skähg ersättning. Vid tvist skall ersättningen bestäraraas av statens prisregleringsnärand för elek­trisk ström.

12   Riksdagen 1974.1 saml Nr 83

Prop. 1974: 83

178

År 1962 genomfördes vissa ändringar i bestämmelserna för att göra dem lättare att tillämpa. Enligt utredningen har institutet trots detta inte koramit till större användning än tidigare. Förklaringen tiU institu­tels ringa praktiska betydelse är enligt utredningen att söka i utveck­hngen på kraftförsörjningens område. Behovet av en särskild reglering i VL i syfte att slå vakt om kraftverksbygdernas elektrifiering minskar i takt med distributionsnätets utbredning. Är 1962 fanns omkring 5 000 inte elektrifierade helårsbostäder mot meUan 1000 och 2 000 år 1972. Enligt utredningen bör också beaktas att bygdekraftsinstitutet inte av­ser att bereda kraftverksbygderna någon prisförmån. De sociala och ekonomiska skäl som ligger bakom bygdekraftsinstitutet har enligt ut­redningen alltså nu väsentligen förlorat sin bärkraft. Utredningen an­sluter sig bl. a. därför tiU den i direktiven framförda uppfattningen att institutet bör utmönstras ur VL.

I fråga ora flertalet befintliga större vattenkraftverk har principbe­slut ora skyldighet att leverera bygdekraft redan fattats utan att frågan ora leverans av kraft sedermera har aktualiserats genora ansökan från lokala avnämare. En redan fastställd raen inte utnyttjad skyldighet att tilUiandahåUa bygdekraft från ett kraftverk lorde enUgt utredningen be­stå, till dess anläggningen överges, även ora bygdekraftsbestäramelserna upphävs. Med hänsyn till vad utredningen anfört om behovet av insti­tutet finns det enligt utredningen inte anledning att anta att det förelig­ger något nämnvärt intresse från de berättigades sida att utnyttja redan existerande möjligheter tiU leverans av bygdekraft. Från kraftprodu­centernas synpunkt är det givelvis elt rimligt önskeraål att bli befriade från en skyldighet raed vars infriande det inte finns anledning att räkna. Utredningen anser därför att de beslut varigenom ägare av kraftanläggning med stöd av 4 kap. 13 §§ ålagts att tiUhandahåUa bygdekraft bör upphöra att gälla i vad de inte har tagits i anspråk efter ansökan enligt 4 kap. 4 §. De bygdekraftsberättigade bör enligt utred­ningen beredas skäligt rådrum genora att under en övergångstid av för­slagsvis två år från den nya lagens ikraftträdande bevaras vid raöjhg-heterna alt göra sina anspråk gäUande.

Utredningens förslag i denna del lämnas ulan erinran av remissin­stanserna. Förslaget tillstyrks uttryckligen av bl. a. vattenöverdorasto­len, kammarkollegiet och LRF.

Jag anser, att bestäraraelserna ora bygdekraft numera förlorat aU be­tydelse och att de därför bör upphävas. Jag ansluter mig också tUl ut­redningens förslag att redan meddelade principbeslut om bygdekraft, sora inte tagits i anspråk genora beslut om leverans, bör förlora sin verkan efter en övergångstid av två år. Om beslut om leverans redan har meddelats eller om sådant beslut meddelas efter ansökan inom den tvååriga övergångstiden, gäUer beslutet givetvis utan hinder av att byg-dekraftsbesläraraelserna upphävs. Den nuvarande möjligheten tiU om­prövning av beslutet slår emeUertid inte längre tUl buds.

Prop. 1974: 83

179

6.4 Avgifter

Ett tiUstånd att utföra företag i vatten kan vara förenat med skyldig­het att utge avgifter av olika slag. Avgifternas syfte är att tiUgodose huvudsakligen aUraänna intressen. I 4 kap. 14 och 15 §§ ges bestäm­melser om regleringsavgift i saraband raed större vattenregleringar för kraftändaraål. Avgiftsraedlen används för alt kompensera skador sora inte ersätts i vattenmålet och för att tillgodose aUmänna ändaraål i den bygd sora berörs av företaget. För att åstadkomraa bättre fiskeförhål­landen inora oraråden som påverkas av ett förelag föreskrivs ibland särskild avgift med stöd av 2 kap. 8 § VL. Enligt 2 kap. 10 § utgår all­män fiskeavgift för byggnad i vatten eller valtenreglering som påver­kar de naturliga vattenslåndsförhåUandena eUer hindrar eUer försvårar fiskens framkomst. Influtna medel skall användas för att främja fisket inom landet. Enligt 6 kap. 9 § kan flottande åläggas viss fiskeavgift, om flottningen eUer flottningsanläggningar vållar avsevärt men för fis­ket. Vissa fiskeavgifter sora fastställts enligt den före VL gäUande lag­stiftningen utgår fortfarande. Med tillstånd alt utföra ett antal olika typer av vattenförelag följer också skyldighet enligt 11 kap. 95 § att betala ett engångsbelopp, s. k. domstolsavgift, sora bidrag till kostna­derna för vattendomstolarnas organisation och verksamhet.

Kungl. Majrt kan enligt 4 kap. 18 § VL föreskriva viUkor för alt tiU­godose aUraänna intressen i saraband med prövning av underställda vattenmål. Sådana villkor brukar oftast gå ut på att sökanden skall be­tala vissa belopp s. k. villkorsraedel.

I egentiiga avgifter inflyter f. n. orakring 12 railjoner kronor om året. Därav utgörs cirka 10 miljoner av regleringsavgifter, 1,5 miljoner av olika fiskeavgifter och 0,5 railjoner av domstolsavgifter. Man kan räkna med att fram till den 1 januari 1972 har betalats sammanlagt omkring 110 mUjoner kronor i regleringsavgifter. Som viUkorsmedel har inom samma tid utgått omkring 50 railjoner kronor, vartiU kom­raer kostnaderna, uppskattningsvis 20 miljoner kronor, för de åtgärder som Kungl. Majrt föreskrivit som vUlkor. (Närmare detaljer om avgifts­beloppen finns i utredningens betänkande s. 180185.)

Enligt utredningen företer det nuvarande avgiftssystemet en splittrad bild och ett enhelhgl avgiftssystem vore därför i och för sig tiUtalande. Att låta ett sådant system omfatta de s. k. villkorsmedlen skulle emel­lertid innebära en opåkallad inskränkning i Kungl. Majrts generella be­fogenhet att villkorsvägen tiUgodose allraänna intressen. Utredningen anser sig sakna anledning att nu gå in på denna fråga. Utredningen an­ser det självklart att regleringsavgifter och allraänna fiskeavgifter bör bibehållas som viktiga delar av det vattenrättsliga kompensationssyste­met. Utredningen har ingående övervägt en sammanslagning av dessa avgifter raen funnit att den skulle raedföra olika komplikationer, frärast

Prop. 1974: 83

180

av adrainistrativ natur, utan att erbjuda några betydande fördelar. Ut­redningen är därför inte beredd att lägga fram något förslag i ämnet men har i stäUet sökt uppnå ungefär sarama fördelar sora en gemen­sara avgift skuUe ge genora att i möjhg mån närma de båda avgiftsty­perna tiU varandra.

Utredningen föreslår, att bestämmelserna om regleringsavgift ersätts av bestämmelser om bygdeavgift, som innebär en avgiftsbeläggning inte bara som nu av regleringar utan även av kraftverk. Utredningen avvisar tanken på att avgiflsbelägga även andra företag än kraftföretag.

Det är enligt utredningen inte meningen att kraftverken skall påföras nya avgifter medan regleringsavgifter utgår i samma omfattning som nu. Avgiftssystemet bör utformas så att den samraanlagda belastningen på de olika kraftverksägarna blir rimlig. Sett från bygdeintressenas syn­punkt bör det vara likgUligt om avgift bestäms enbart för kraftverken, enbart för regleringarna eUer för båda företagstyperna i kombination, så länge de totala avgiftsbeloppen bhr tiUräckliga för sitt ändaraål. Ut­redningens förslag innebär att även kraftverksbygderna blir bidragsbe­rättigade.

Utredningen föreslår ett helt nytt systera för beräkning av bygdeav­gift. Avgiften skaU beräknas på grundval av instaUerad effekt för kraft­verk och magasinsvolym för regleringar. När det gäller att bestämraa av­giftsenheter av lämplig storlek i detta nya system har en utgångspunkt varit att det totala avgiftsbeloppet inom landet i stort sett skaU motsvara vad som f. n. inflyter i regleringsavgifter. Vidare har eftersträvats en i stort sett oförändrad avgiftsbelastning för de enskUda företagen. En yt­terligare utgångspunkt har varit nuvarande avgiftslatitud för reglerings­avgifter. Utredningen har redovisat resultatet av en beräkning enligt ut­redningens förslag för vart och ett av de avgiftspliktiga kraftverken i Luleälven, Umeälven, Ängerraanälven, Faxälven, Indalsälven, Göta älv och Lagan (se utredningens betänkande s. 186188). Utredningen anser att denna beräkning ger vid handen att ett system med avgiftsenheter för kraftverk och regleringsföretag är ägnat att leda till en godtagbar fördelning av avgiflsbördan samtidigt som det är lätt att tillämpa.

Utredningen anser, att det nya avgiftssysteraet kan tillämpas på äldre företag, eftersom regleringsavgiften i praktiken har fungerat som en slags kraftverksavgift. Det nya systemet framtvingar en omfördelning av faststäUda avgifter inora ett helt vattendrag, så snart det liUkoraraer ett nytt kraftverks- eller regleringsföretag för vilket bygdeavgift skall faststäUas eller oraprövning dessförinnan skaU ske av faststäUd regle­ringsavgift. Det rättsskydd som lagakraftvunna avgiftsbeslut innebär för den avgiftsskyldige bör enligt utredningen beaktas genom att avgifts­belastningen behåUs väsenlUgen oförändrad under det äldre beslutets återstående giltighetstid. Enligt utredningen bör emeUertid det nya syste­met inte heUer för tiden därefter få medföra några mera avsevärda för­ändringar i den reella avgiftsnivån.

Prop. 1974: 83

181

I fråga om den allmänna avgiftsnivån för framtiden måste enligt ut­redningen medelsbehovet vägas mot den belastning på företagen som avgifterna utgör och återverkningarna av denna belastning i konsu­mentiedet. Ora latituderna bestäras tiU lägst tre kronor och högst åtta kronor för de av utredningen föreslagna avgiftsenheterna innebär detta att man står kvar på 1959 års avgiftsnivå, fastän penningvärdet under­gått betydande förändringar. Enligt utredningens mening bör detta emellertid inte vara avgörande. Medelsbehovet kan enligt utredningen väntas bli tiUgodosett, även om avgiftsnivån behåUs oförändrad. Den anpassning tUl penningvärdeförändringarna som skedde 1959 kan raed andra ord sägas vara tilltagen med så vida raarginaler att någon ytter­ligare anpassning f. n. inte är påkaUad. HittiUs bestämda avgifter torde bara i enstaka undantagsfall utgå efter maximibeloppet åtta kronor. Utredningen föreslår därför att bygdeavgiften per avgiftsenhet bestäms till lägst tre kronor och högst åtta kronor.

Utredningens förslag i fråga om bygdeavgift tUlstyrks eller lämnas i huvudsak utan erinran av flertalet remissinstanser. ÅtskiUiga avvikande synpunkter framförs emeUertid. Utredningens förslag att skyldigheten att utge bygdeavgift begränsas tiU kraftföretagen kritiseras av några remissinstanser. Flera reraissinstanser ullalar sig i raotsats tiU utred­ningen för en höjning av avgiftsnivån. I fråga ora grunderna för be­räkning av bygdeavgiften fraraförs raånga olika synpunkter. Vatten­överdomstolen framhåller att förslaget koraraer alt leda tiU en oraför-delning av avgiftsraedlen. Avgiftsraedlen i södra Sverige skuUe öka kraftigt på bekostnad av medlen för främst Luleälven och i någon mån även Uraeälven (se utredningens betänkande s. 188). Vidare skuUe en omfördelning komma att ske från reglerings- tiU kraftverksbygder inom ett och samraa vattensystem. Enligt vattenöverdomslolens mening skulle det närmast vara stötande att på detta sätt gynna södra Sverige på bekostnad av glesbygder i övre Norrland som aUvarligt påverkas av vattenkraftutbyggnader. Vattenöverdomstolen förordar ett systera med enbart kraftverksavgift av den typ som utredningen föreslagit. Även andra reraissinstanser an vattenöverdorastolen påtalar att förslaget kom­mer att leda till en omfördelning av avgiftsmedlen.

En klart negativ inställning tiU förslaget tiU bygdeavgift har länssty­relsen i Norrbottens län. Länsstyrelsen anser, att det är av underordnad betydelse att försöka uppnå en total balans mellan regleringsavgifter och bygdeavgifter för riket i dess helhet. Av vida större intresse är i stället utfaUet av det föreslagna systemet för varje enskUt kraftföretag. Avsevärda skiUnader uppstår, bl. a. drabbas Luleälven av en minskning med inte mindre än 795 000 kronor årligen. Det finns även skäl att räkna raed en betydande omfördelning av avgifter från SkeUefteälvens regleringsmagasin, som ligger i Norrbottens län, tiU kraftverksbygderna nedströms. Länsstyrelsen motsätter sig bestämt införandet av ett system

Prop. 1974: 83

182

som med säkerhet kommer att innebära ett klart försämrat ekonomiskt läge för kraftföretagsbygderna i Norrbottens län.

Jag anser att de betydande belopp som varje år koraraer in i form av regleringsavgifter utgör en betydelsefuU och riktig kompensation för de bygder som utsätts för sådana allmänna ölägenheter som vattenkraft­utbyggnad medför. Det är tUl övervägande delen fråga om glesbygds-och avfolkningsoraråden i Norrland. Jag anser det aUtså självklart att en avgiftstyp av ifrågavarande slag raåste bibehåUas för fraratiden.

Utredningens förslag tUl bygdeavgift innebär enligt min raening en förenkling i förhållande till nuvarande beräkningsgrander. Förslaget in­nebär eraellertid en omfördelning av avgifterna från regleringar tUl kraftverk. I fråga ora skyldigheten att utge avgiften spelar detta inte så stor roU med hänsyn tiU att kraflverksägarna betalar även nuvarande regleringsavgift och att denna numera omfattar även korttidsreglering vid kraftverken. Vid fördelningen av avgiftsmedlen komraer däremot denna omfördelning i varje fall övergångsvis att vålla avsevärda pro­blem. Helt oacceptabel framför allt från regionalpolitisk synpunkt är enligt min raening den omfördelning som förslaget medför från gles­bygder i övre Norrland tiU södra Sverige. Norrbottens län kommer exerapelvis alt förlora en betydande del av nu utgående avgiftsmedel. De motsvarande höjningar som förslaget skall medföra kan inte heUer tas ut förrän nuvarande avgiftsbeslut förlorat sin rättskraft. EnUgt min mening kan det dessutom ifrågasättas om man ens därefter verkligen kan genomföra så kraftiga höjningar som förslaget innebär i vissa faU. För Vänern och Göta älv skuUe enligt utredningens beräkning avgif­tema höjas från 38 000 kronor tUl 661 000 kronor. En övergång tUl ut­redningens förslag kräver en omräkning av samtliga regleringsavgifler för vattendraget så snart någon avgiftsfråga aktualiseras. Omräkningen måste bli komphcerad särskilt som eventueUa höjningar inte får tas ut under löpande avgiftsperiod. Jag är på grund av det anförda inte be­redd att föreslå alt utredningens förslag till bygdeavgift genomförs. Det är enligt min mening inte heller meningsfullt att införa den föreslagna bygdeavgiften endast för nytUlkoraraande företag.

I denna situation uppkomraer då frågan om nuvarande bestämmelser ora regleringsavgift behöver ändras på något annat sätt än utredningen föreslagit. Enligt min mening bör sora ett alternativ övervägas att i en ny VL införa en enda avgiftstyp som omfattar alla företag enligt VL av någorlunda storlek. Denna avgift bör fastställas genom en skähg-helsprövning. Även nuvarande beräkningsgrunder innehåUer starka in­slag av skälighetsbedömning. I avbidan på en sådan reform anser jag att nuvarande bestämmelser om regleringsavgift kan kvarstå i huvudsak oförändrade. Förslag ora utredning av frågan torde senare få anraälas för Kungl. Majrt.

Jag anser det dock befogat med en försiktig höjning av avgiftslatitu-

Prop. 1974: 83

183

den så att den penningvärdeförändring som skett sedan år 1959 blir beaktad vid en framtida omprövning av enskilda avgiftsbeslut. Jag för­ordar en höjning från nuvarande tre resp. åtta kronor tiU fyra resp. 12 kronor för varje turbinhästkraft. Dessutom anser jag att den nuvaran­de exemplifieringen av bygdeändamålen bör upphävas och ersättas av en formulering att avgifterna skall användas för aUmänna ändamål i den bygd, sora berörs av företaget. Någon ändring av bygdebegreppet sker alltså inle.

Länsstyrelsen i Västernorrlands län föreslår en särskild avgift för att tUlgodose behovet av pengar tUl återställningsåtgärder i våra vatten­drag, när kraftverk och regleringsanläggningar definitivt tas ur drift. Ansvaret för sådana åtgärder åvUar givetvis i första hand kraflintreq-senlerna raen problera kan enligt rain raening uppkorama när dessa inte förmår fullgöra sina skyldigheter. Jag anser det visserligen inte lämpligt med en särskUd avgift för della ändamål men vill gäma un­derstryka all ora behov av sådana åtgärder föreligger redan nu eller uppkommer senare så kan regleringsavgiftsmedel i mån av tillgång an­vändas. Eftersora åtgärder av denna typ kan bereda önskvärda arbets­tilifäUen i regioner med undersysselsättning torde det också vara möj­ligt att få statsbidrag.

På grund av vad jag nu anfört finner jag inte skäl att närmare gå in på utredningens förslag till ändring av bestäraraelsema om allraän fis­keavgift, som i huvudsak innebär en anpassning tiU förslaget om bygde­avgift. Utredningen föreslår att avgiftsnivån anpassas till de förändringar i penningvärdet sora inträffat sedan 1954. Konsuraentprisindex har i stort sett fördubblats under denna tid. Utredningens förslag till minsk­ning av avgiftsenhetema, vilket raedför en höjning av avgiftema, är inte användbart, eftersom det hänför sig tUl de föreslagna beräknings­grundema som inte bör genomföras. Jag förordar i stället en fördubb­ling av maximibeloppen i gällande avgiftslatituder.

Utredningens förslag att upphäva möjligheten att döma ut särskild fiskeavgift med stöd av 2 kap. 8 § innebär att denna avgiftsform förs in under 2 kap. 10 §. Ett ställningstagande till utredningens förslag i denna del bör anstå.

Som utredningen föreslagit bör den särskilda fiskeavgiften för flott-ledsföretag enligt 6 kap. 9 § kvarstå tUls vidare.'

Utredningen föreslår alt dorastolsavgiften enligt 11 kap. 95 § av­skaffas. Statsverkets inkorasler av vattendomslolsavgifterna har varit 600 000 kronor under budgetåret 1971/72 och 900 000 kronor under budgetåret 1972/73. Även om principieUa skäl kan anföras för utred­ningens förslag anser jag alt ett stäUningstagande i denna fråga bör an­stå i avbidan på förslaget till en ny VL.

Prop. 1974: 83

184

7   Upprättade lagförslag

I enlighet med det anförda har inom justitiedepartementet upprättats förslag till

1)

lag om ändrmg i vattenlagen (1918r 523),

2)

lag om ändring i lagen (1919r 426) om flottning i allmän flottied,

3)

lag om ändring i lagen (1962r 627) om vissa åtgärder för utnytt­jande av vattenkraft vid krig m. ra.

Förslagen torde få fogas till statsrådsprotokollet i detta ärende som bilaga 2.

8   Specialmotivering

8.1 Förslaget till lag om ändring i vattenlagen

Bestämmelserna om ersättning i 9 kap. får helt ny lydelse. Kapitlet delas upp i två avdelningar med rabrUcema "Om ersättningsskyldighet" samt "Om betalning av ersättning och om tillträde m.m." De nuva­rande bestämmelsema i 9 kap. om ersättning genom kraftöverföring upphävs. I StäUet föreslås nya bestämmelser ora andelskraft, som tas in i 2 kap. 6 och 7 §§. Bestäraraelserna om ersättningsvatten upphävs också och ersätts av en bestämmelse med allmän giltighet om skade­förebyggande åtgärder i 9 kap. 1 § andra stycket.

Av övriga bestämraelser 1 nuvarande 9 kap. som inle får någon mot­svarighet i förslaget kan nämnas 9 kap. 8 § om ersättning för ideeU skada, 9 kap. 48 § om ersättning med femtio procents förhöjning, 9 kap. 73 § om rätt för fordringsägare att påkalla omprövning av ersätt­ningsbelopp och 9 kap. 74 § om återlösningsrätt (se avsnitten 6.2.2 och 6.2.7).

1 kap. 4 §

I paragrafen görs endast den ändringen alt hänvisningen i första styc­ket tUl 2 kap. 7 § tas bort. Detta lagrum, som nu innehåller bestäm­melser om tillgodogörande av vattenkraft i samfällt strömfaU, kommer i fortsätiningen i stället att handla om andelskraft.

2 kap. 3 §

I paragrafen görs endast den ändringen alt hänvisningen i sista styc­ket tUl bestämmelsema i 2 kap. 57 §§ om tiUgodogörande av annans vattenkraft ändras att avse endast 2 kap. 5 §, som nu föreslås uttöm­mande reglera denna fråga.

2 kap. 5 §

I paragrafen ges bestämmelser om rätt att ta i anspråk annan tUlhö­rig vattenkraft. Eftersom nuvarande bestämmelser i 2 kap. 6 och 7 §§

Prop. 1974: 83

185

föreslås upphävda kommer frågan ora tvångsrätt att avgöras endast en­ligt förevarande paragraf.

Paragrafens första slycke har ulforraats i enlighet raed vad jag redo­visat i den aUraänna motiveringen (avsnitt 6.3.1). TiUhör en fallsträcka olika ägare, får en av dem tiUgodogöra sig vattenkraften i hela sträc­kan, om han på grand av äganderätt eUer annan rättighet som gäller mot envar och inte är begränsad till tiden råder över mer än hälften av kraften. Hänsyn skall tas till den kraft som svarar mot andel i samfäl­lighet som avses i 1 kap. 3 § faslighetsbildnuigslagen.

Första stycket är tiUämpligt på hela den för utbyggnad avsedda fall-sträckan vare sig den beslår av ett eUer flera faU och oavsett ora den helt eller delvis är samfälld egendora. Det följer enhgt rain raening av de faktiska förhåUandena att raajoriteten i kraft skall beräknas på grundval av vattenraängd och naturlig fallhöjd. Den nuvarande förat­sätlningen för tvångsrätt att det geraensararaa tiUgodogörandet skaU innebära väsentlig ekonomisk eller teknisk fördel anser jag vara över­flödig. Allemalivet, nämligen en separat utbyggnad av olika falldelar, torde sakna aktuahtet i dagens läge. Dessutom inrymmer de aUraänna tiUåtiighetsreglema tillräckliga korrektiv raot olämplig kraftexploalering.

Utredningen behandlar utförligt frågan om utbyggnadsvilsord vid överledning av vatten från ett vattendrag tiU ett annat. Flera sådana projekt av stor omfattning har aktualiserats under senare tid. För rätt tUl valtenreglering krävs inte utbyggnadsvilsord ulan tvångsrätten är ett utflöde av förfoganderätten till den för regleringsvinstens tillgodogö­rande nödvändiga fallhöjden. Vid överledning för kraftändaraål skaU dock enligt NJA 1953 s. 535 förelaget betraktas sora en form av tUl­godogörande av annans vattenkraft på vilket 2 kap. 5 § skall tilläm­pas. Utredningen diskuterar olika möjliga lösningar i de mera kompli­cerade utbyggnadssituationer som förekommer numera. Utredningen konstaterar all det är förenat med vissa svårigheter alt tillskapa ett nytt system för beräkning av utbyggnadsvitsord som kan tänkas fun­gera i alla förekommande överledningssituationer. Med hänsyn tiU att vallenkraftens utbyggnad gått in i ett slutskede anser utredningen det också opåkallal att föreslå några mera ingripande förändringar i rätts­läget. Enligt utredningen är det tillräckligt att visst sammanlagt faU­höjdsinnehav dokumenteras beträffande de vallendrag vilkas gemen­sararaa tillgodogörande är en nödvändig föratsättning för ett kraftverks tillkomst. Huruvida så är fallet lorde enligt utredningen i allraänhet kunna bedöraas ulan större svårighet. Med en nyanläggning bör jäm­ställas bl. a. den situationen alt man i ett befinthgt kraftverk måsle in­stallera ett nytt aggregat för att kunna tillgodogöra överlett vatten. Om kraftverkets tilUcomst är oberoende av överledningen bör denna enligt utredningen i stäUet ses som ett fullsländigande av anläggningen, lik­nande det som sker genora valtenreglering och särskilt vitsord behövs

Prop. 1974:83

186

då inte. Detta torde vara det norraala fallet vid överledning till förraån för utbyggda kraftverk men kan också komma i fråga vid utbyggnad av kraftverk. Avgörande är bl. a. kraftverkets självständiga ekonorai, vat­tendragens inbördes storlek och vattendragens geografiska och faktiska samband. Uttednmgen gör i exemplifierande syfte en genomgång av den föreslagna bestämmelsens tillämpning vid olika projekt av över­ledningskaraktär (se utredningens betänkande s. 147149).

VASO anser det särskilt tUlfredsställande, att en entydig lagbestäm-raelse tUlskapas i fråga om överlednmgar. Jämtbygdens tingsrätt an­ser, att utrednmgens exemphfiering är av stort värde i dessa ofta kom­plicerade situationer. KammarkoUegiet stäUer sig något tveksamt tUl förslaget. Vattenöverdorastolen ifrågasätter behovet och lämpligheten av den föreslagna regeln och anser att det inte innebär några olägen­heter alt även i fortsättningen låta frågan lösas i praxis.

Jag anser det ofrånkomligt att nu taga ställning i denna komplice­rade fråga och finner, att utredningens förslag utgör en lämplig lös­ning. I andra stycket av förevarande paragraf föreskrivs alltså att be­stämmelserna om utbyggnadsvilsord i första stycket skaU äga motsva­rande tiUämpning, när någon vill i en kraftanläggning tUlgodogöra sig vattenkraft i fallsträckor som ingår i olika vattensystem, om det ge­mensamma tillgodogörandet är en förutsättning för anläggningens till­komst. I den mån byggande i vatten inte innebär att annans strömfall tillgodogörs skall åtgärden bedöraas enhgt de allraänna reglerna i 2 kap. 3 §.

2 kap. 6 §

Denna paragraf innehåller f. n. vissa bestämmelser om tillgodogöran­de av annans vattenkraft. Dessa bestämmelser föreslås upphävda (se avsnitt 6.3.1). I stället upptas i paragrafen de grandläggande bestäm­melserna om det nya institutet andelskraft, sora jag har behandlat i den allmänna motiveringen (se avsnitt 6.2.3 och 6.3.2).

I första stycket regleras fömtsättningarna för beslut om andelskraft. Rätt till andelskraft kan tiUerkännas den vars vallenkraft tas i anspråk med stöd av 2 kap. 5 §. Det bör emellertid inte krävas att tvångsrätten enligt nämnda lagram verkligen utövas. I hittUlsvarande rättspraxis har domstolarna avvisat yrkande om faststäUelse av leverans av ersättnings­kraft varom avtal träffats vid förvärvet av vattenrätterna (NJA 1960 s. 488). I förevarande paragraf utsägs därför att rätt till andelskraft kan tillerkännas även den vars vattenkraft på grand av överenskoraraelse skall tillgodogöras av annan. Rätt till andelskraft skall kunna lUlerkän­nas den vars strömfall las i anspråk med stöd av den speciella bestäm­melsen i 1 kap. 14 §, om ersättning för ianspräktagandet uite redan be­stämts (jfr nuvarande 9 kap. 13 § andra stycket), samt den som är be­rättigad tiU ersättning för vattenkraft i den speciella situation sora an-

Prop. 1974: 83

187

ges i 2 kap. 23 § (jfr nuvarande 9 kap. 13 § första stycket in fine). En bestämmelse härom har tagits in i första stycket av förevarande para­graf. Jag viU erinra om vad jag i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.3.2) anfört om att mottagare av andelskraft resp. ersättningskraft kan vara berättigade tiU andelskraft, när en äldre anläggning kommer att ingå i en ny större anläggning. Detta följer av huvudregeln i första stycket.

Som elt ytterligare krav för rätt till andelskraft har i första stycket angivits att rätten lUl vattenkraften är sådan som avses i 2 kap. 5 § första stycket. Jag har i den allraänna raotiveringen (avsnitt 6.3.1) be­handlat frågan vilka rättigheter som får beaktas för utbyggnadsvilsord. Rättigheten måste alltså gälla mot envar och får inte vara begränsad till tiden. Kravet bör i fråga om den vars strömfaU tagits i anspråk en­ligt 1 kap. 14 § ges den innebörden alt den exproprierade rätten kan åberopas till stöd för andelskraft bara i den mån den före expropria­tionen varit av beskaffenhet som jag nu angivit.

I första stycket anges också den centrala förutsättningen för andels­kraft, näraligen att betydelsekravet är uppfyllt, särat att andelskraften innebär rätt till andel i kraftproduktionen och skyldighet att bidraga till kostnadema för kraftanläggningens utförande, drift och underhåll, allt i förhåUande till andelen i vattenkraft.

I andra och tredje styckena av förevarande paragraf anges att skyl­digheten att tillhandahålla andelskrafl resp. rättigheten till andelskraf-len skall vara förenade med viss fastighet.

Vattendomstolen skall även ora parterna är överens pröva att förut­sättningarna för andelskraft är uppfyllda. Vattendomstolen raåsle också ange fastighet som avses i andra resp. tredje stycket. I övrigt råder av­talsfrihet. Om parterna inte kan komma överens om de närmare vill­koren för tUlhandahåUande av andelskraft eller om kostnadsbidrag, skall vattendomstolen meddela bestämmelser härom efter anmälan av någon av parterna. En beslämraelse av delta innehåll har tagits in i fjärde stycket av förevarande paragraf. Sådan anraälan måste givetvis göras medan ansökningsmålet ännu pågår vid vattendomstolen.

Femte stycket innehåller bestämmelser rörande oraprövning av redan faststäUd rätt tUl andelskrafl och ora de närmare förulsältningama för sådan omprövning. Bestäraraelserna skaU kunna tillämpas både när nå­gon av parterna önskar jämkning i villkoren och då fråga är om avlös­ning av rätlen liU andelskraft. Parterna kan avtala ora ändrade viUkor men för avlösning av rätten till andelskraft krävs beslut av vattendom­stolen. Sora förutsättning för omprövning anges alt den begärda änd­ringen i rättsförhållandet mellan parterna skall innebära väsentlig för­del för någon av dem utan att raedföra betydande olägenhet för mot­parten. Dessa krav för oraprövning är något strängare än de sora en­ligt övergångsbestämmelserna föreslås gälla, när någon påkaUar avlös-

Prop. 1974:83

188

ning av rätt tiU ersällningskraft. Sådan avlösning fömtsätter endast att motparten till den som påkaUat avlösningen inte genom denna utsätts för betydande olägenhet. Bakom skillnaden ligger uppfattningen att en utrensning av rättigheter som är meningslösa eUer svåradministrerade inte bör försvåras i onödan, medan några motsvarande situationer inte skall behöva uppkomma som en följd av de föreslagna reglema om an­delskraft. Talan om omprövning avser endast rättsförhållandet meUan kraftstationens ägare och andelskraftens mottagare och bör därför handläggas som stämningsmål (se 11 kap. 17 § punkt 22 i förslaget). Vid avlösning av rättighet tiU andelskraft mot ersättning i pengar skall bestämmelsema i 9 kap. äga motsvarande tillämpning. Ersättnmgen kommer alltså i allmänhet att nedsättas hos länsstyrelsen.

2 kap. 7 §

Denna paragraf innehåUer f. n. vissa bestäraraelser om tiUgodogöran­de av vallenkraft i samfäUt strömfall. Dessa bestämmelser föreslås upphävda (se avsnitt 6.3.1). I släUet upptas i paragrafen vissa komplet­terande bestämmelser om andelskraft.

Enligt 2 kap. 6 § tredje stycket skaU rättighet till andelskraft vara förenad med den fastighet, tUl vilken vattenkraften hört eUer rättighe­ten överflyttats i laga ordning. I första stycket av förevarande paragraf ges bestämraelser om överflyttning av rättighet till andelskraft (jfr nu­varande 9 kap. 17 § andra slyckel). Endast vattendomstolen kan besluta om sådan överflyttning. Föratsältnmg för överflyttnmg är att den kan ske utan förfång för borgenär med panträtt eller annan rättsägare. I praktiken krävs alltså godkännande av dessa. Rätt liU ersättnmgskraft kan endast överflyttas till fastighet i närheten av det strömfaU, varifrån vattenkraften gått förlorad, eller av det, varifrån ersättning läranas. Dessa restriktioner behöver enligt min mening inte upprätthåUas i fråga om andelskraft. Det är nämligen mottagaren av andelskraft som svarar för överföring av kraften. Att rättigheten till andelskraft flyttas över till en annan fastighet kommer inte att raedföra någon ändring av leve­ranspunkten eller av kraftverksägarens skyldigheter. Jag anser det där­emot lämpligt alt ange alt överflyttning endast får ske till annan fas­tighet som tUlhör samrae ägare. Härigenora koraraer betydelsekravet alt kunna upprätthåUas även vid överflyttning.

Frågan om överflyttning skall liksom f. n. prövas efter ansökan (se 11 kap. 17 § punkt 21 i förslaget). Detta innebär bl. a. alt kungörelse kom­mer att utfärdas. SärskUda besläramelser om innehållet 1 ansökan ges i 11 kap. 27 § 5 mora.

Enligt nuvarande 9 kap. 17 § tredje stycket får vid ägostyckning av fastighet, med vilken rättighet till ersällningskraft är förenad, rättighe­ten i sin helhet tUläggas viss eller vissa lotter. Enligt äldre fastighets­bildningslagstiftning skulle annars varje lott ha tUldelats sin andel i rät-

Prop. 1974: 83

189

tigheten. Någon motsvarighet tUl denna bestämmelse fordras enhgt min mening inte i fråga om andelskraft. Frågan om verkan av fastighets-bUdnmg regleras näraligen uttöramande i 2 kap. 5 §, 10 kap. 4 § och 11 kap. 5 § fastighetsbildningslagen och den nuvarande bestämmelsen i VL följer direkt av 10 kap. 4 § fastighelsbUdningslagen.

Ulan iakttagande av föreskriftema i första stycket i förevarande pa­ragraf får andelskraft inle definitivt avhändas den faslighet tiU vilken den är knuten. För att fastighetsägaren inte skall vara betagen varje raöjlighet alt annorledes än för eget brak förfoga över kraften får han enhgt andra stycket av förevarande paragraf upplåta större eUer mindre del av kraflbeloppet till annan på viss tid. För att förhindra att en så­dan upplåtelse skall få samma verkan som en definitiv avyttring stadgas vidare att avtalet inte är bindande längre tid än femtio år från det av­talet slöts eller under nytljanderätlshavarens livstid (jfr nuvarande 9 kap. 18 § VL samt 7 kap. 5 § första stycket jordabalken).

2 kap. 10 § 1 mom.

Detta lagrum innehåUer beslämmelser om den alhnänna fiskeavgif­ten. Jag har i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.4) angivit varför jag inte fmner skäl att närmare gå m på utredningens förslag tiU ändring av dessa bestäraraelser. I andra stycket av förevarande lagrum har en­dast gjorts den ändringen att maxiraibeloppen i gäUande avgiftslatituder fördubblats.

2 kap. 18 §

Denna paragraf, sora innehåller bestämmelser ora ledningsdragning ra. ra. vid ersättningskraft, föreslås upphävd (jfr prop. 1972r 109 s. 332).

2 kap. 19 §

Paragrafen innehåUer vissa bestämmelser för det faUet att annan tUl­hörig byggnad i vatten måste ulrivas eUer ändras. I första stycket änd­ras nuvarande hänvisning tUl 2 kap. 57 §§ tiU alt endast avse 2 kap. 5 §. Dessutom görs ett liUägg av innehåll att vattendomstolen, om äga­ren av den gamla byggnaden själv vill utföra arbetet, kan meddela be­stämmelser som säkerstäUer att ersättnmgen för arbetet används på föreskrivet sätt. Sistnämnda beslämraelse utgör i förslaget enda mot­svarigheten till nuvarande 9 kap. 56 § andra punkten.

2 kap. 22 §

Denna paragraf innehåUer bestämraelser om rältsverkningaraa av ett beslut om tillstånd tiU byggnad i vallen. I första stycket anges uttryck­ligen att rättskraften uiskränks av vad som i 2, 4 och 9 kap. finns stad­gat angående fömyad prövning i vissa faU. I fråga ora nuvarande 9 kap. torde avses 23, 25, 2931, 44, 65, 66, 73 och 74 §§. De åsyftade

Prop. 1974: 83

190

bestämmelsema erhåller inte någon motsvarighet i det nya 9 kap. och hänvisningen till 9 kap. har därför lagils bort.

2 kap. 50 §

Denna paragraf innehåller bestämmelser om rättsverkningarna av ett beslut om tUlstånd till grandvattentäkt och motsvarar 2 kap. 22 §. Hän­visningen tUl 9 kap. har tagits bort av skäl som angivits vid detta lagrum.

2 kap. 59 §

Enligt paragrafens första stycke åligger det ägare av grandvattentäkt att underhåUa anläggningen så att fara för allmän eller ensldld rätt förebyggs. Vill ägaren ta anläggningen ur bruk är han enligt andra stycket berättigad tUl det. Ora vattendorastolen enligt nuvarande 9 kap. 46 § har ålagt honora alt tillhandahålla vatten, raåste eraellertid dom­stolen pröva under vilka vUlkor vattentäkten får tas ur brak.

Bestämmelserna om ersältningsvatten i 9 kap. 46 § föreslås upphävda men det blir raöjligt att sora skadeförebyggande åtgärd ålägga skyldig­het för vattentäktens ägare att tiUhandahåUa vallen. Med hänsyn här­till bör anläggningen inte utan vidare få tas ur brak. Bestämmelsen i andra stycket har därför formulerats om så att vattendomstolens tUl­stånd måste inhämtas om nedläggningen kan medföra fara för aUmän eller enskild rätt. Bestämmelsen omfattar även andra intressen än såda­na som erhållit rätt tUl vatlenleverans. Ur ordningssynpunkt är det lämpligt att vattendorastolen kan upphäva eventuellt meddelade skydds­bestämmelser.

4 kap. 1-4 §§

Dessa paragrafer, som innehåller bestämraelser om bygdekraft, före­slås upphävda på skäl som jag redovisat i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.3.4).

4 kap. 5 §

I denna och följande paragrafer ges bestämmelser om nyprövning. I fråga ora föratsättningama för nyprövning hänvisas i första stycket av förevarande paragraf till 4 kap. 1 §. Eftersom denna paragraf före­slås upphävd, raåsle föratsättningama nu anges direkt i 5 §. I före­varande samraanhang åsyftar jag endast en forraell ändring och tar aUtså inte saklig ställning till föratsättningama för nyprövning. Den frågan får övervägas under vatlenlagsutredningens fortsatta arbete. På grund av det anförda har i första stycket som fömtsättning för ny­prövning angivits dels att den vattenkraft som kan vid oreglerat låg­vatten uttagas vid byggnaden uppgår tiU mmst 500 turbinhästkrafter dels att vattenkraften inte inom tio år före det vattendomstolens med-

Prop. 1974:83

191

givande lämnas tiU byggnaden varit utnyttjad vid byggnad som tUlkom­mit enhgt äldre lag.

4 kap. 6 § 1 mora.

Vid nyprövning är byggnadens ägare under vissa förutsättningar be­rättigad tiU ersättnmg av statsmedel. Enhgt andra stycket skaU vid be­räknmg av värdet på vattenkraften avdrag ske bl.a. för utgående er­sättning medelst kraftöverföring. I paragrafen görs endast den ändring­en att orden "ersättning medelst kraftöverförmg" ersätts av "andels-kraft".

4 kap. 7 §

I denna paragraf regleras den rätt till gottgörelse av statsmedel som mottagare av ersällningskraft har vid nyprövning. Paragrafen ändras att i stället avse mottagare av andelskraft. Någon saklig ändring sker inte. Av en särskild övergångsbestäraraelse för redan meddelade beslut om ersällningskraft framgår alt förevarande paragraf aUtjämt kommer all avse även raottagare av ersättningskraft.

4 kap. 8 §

Enligt denna paragraf kan nyprövning under vissa föratsättnmgar ske av beslut sora raeddelats före VLrs ikraftträdande. I fråga ora dessa föratsättningar hänvisas i första stycket till 4 kap. 2 § och i andra styc­ket till 4 kap. 3 §. Eftersom dessa paragrafer föreslås upphävda, raåste fömtsättningama anges direkt i förevarande paragraf. Någon sakhg ändring sker inle.

4 kap. 9 §

I denna paragraf, som innehåUer bestämmelser om kronans lösnings­rätt, görs endast den formella ändringen att en hänvisning i första stycket tiU 4 kap. 1 § ändras tUl 4 kap. 5 §.

4 kap. 12 §

Enligt denna paragraf omfattar kronans lösningsrätt under vissa för­utsättningar även rätt till ersällningskraft. Paragrafen ändras alt i stäl­let avse andelskrafl. Någon saklig ändring sker inte. Av en särskUd övergångsbestäraraelse för redan raeddelade beslut om ersättnmgskraft framgår alt paragrafen alltjärat kommer att avse även ersättnmgskraft.

4 kap. 14 §

Denna paragraf innehåUer bestämmelser om regleringsavgift. På skäl som jag redovisat i den aUmänna raotiveringen (avsnitt 6.4) anser jag att utredningens förslag till bygdeavgift inte bör genomföras och att nuvarande bestämmelser om regleringsavgift kan kvarstå oförändrade

Prop. 1974: 83

192

i avbidan på en ny VL. På grund härav görs i paragrafen endast den ändringen att avgiflslatiluden i tredje stycket höjs från tre resp. åtta kronor tiU fyra resp. tolv kronor.

4 kap. 15 §

Denna paragraf innehåUer bestäraraelser om användningen av influt­na regleringsavgifler. På sätt jag angivit i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.4) görs i paragrafen endast den ändringen att den nuvarande exemplifieringen av bygdeändamål tas bort.

5 kap. 5 §

Denna paragraf innehåUer en hänvisning i fråga om allmän farled tiU vissa angivna paragrafer. 2 kap. 18 § föreslås upphävd och skall därför utgå ur denna uppräkning.

6 kap. 8 §

I denna paragraf, som handlar om allmän flottled, görs motsvarande ändring som i 5 kap. 5 §. Jag vUl erinra om att anledningen tUl att hänvisnmgen tiU 2 kap. 8 § här endast avser första stycket är att redan enhgt 6 kap. fmns viss omprövningsrätt (se prop. 1954r 23 s. 76).

7 kap. 42 §

Denna paragraf innehåller endast att 2 kap. 18 § skaU gäUa även vid ersällningskraft som gmndas på skada av vattenavledningsföretag. Ef­tersom 2 kap. 18 § föreslås upphävd skall även förevarande paragraf upphävas.

7 kap. 54 §

Erdigt denna paragraf är delägare i invallningsföretag sora inte är sö­kande tiU företaget berättigad alt påfordra att aU hans mark som ingår i samfäUigheten skaU lösas in för förelagets räkning. I fråga om ersätt-nmgsberäkningen hänvisas tiU 9 kap. 49 §. Enhgt 9 kap. 49 § andra stycket skaU ersättningen bestämmas tUl markens värde i dess skick efler företagets fuUbordande efter avdrag för det belopp, vartUI båtna­den för marken genom invallningen uppskattats i laga ordning. Vidare gäller alt bidrag som markens ägare erlagt tUl företaget skaU gottgöras honom med skälig ränta från den dag då bidraget utgavs. Har markens ägare vunnit avkastning utöver den som varit att påräkna i markens skick före invaUningen, har delägarna i invallningsföretaget rätt tiU skähg gottgörelse för ökningen. SkaU raark som inte ingår i samfälhg­heten dessutom lösas såsom onyttig för ägaren skall ersättning för så­dan mark bestämmas tUl fuUa värdet.

Enligt utrednmgen bygger de nu berörda bestämmelsema i 9 kap. på samma tankegångar som Ugger bakom förhöjningsregeln i nuvarande 9 kap. 48 §. Enhgt utredningen saknas anledning att för detta specieUa

Prop. 1974: 83

193

och i praktiken betydelselösa fall behålla en för ersättningstagaren sär­skilt förmånlig reglering och utredningen föreslår alltså att ersättningen skall bestämmas enligt de nya reglerna i 9 kap.

Jag kan i denna fråga inte ansluta mig till utredningens förslag. Be­stämmelsema i 9 kap. 49 § andra stycket avser att reglera ersättningen för en delägare som inte viU deltaga i invallningsföretaget. Han skaU befrias från sin bidragsskyldighet raen skall då givetvis inte heUer till­godoräknas förelagets båtnad. Detta resultat uppnås inte vid en tUl-lämpning av de allmänna reglerna i 9 kap. som inte heUer avser en er­sättningssituation av förevarande slag. Jag anser det aUtså nödvändigt att behålla de nuvarande bestämmelsema i 9 kap. 49 § andra stycket. De har eraellertid förts över tUl förevarande paragraf, där de ersättei det nuvarande fjärde slyckel.

7 kap. 56 § och 8 kap. 34 §

På skäl som jag redovisat vid 2 kap. 22 § har hänvisningarna till 9 kap. tagils bort.

9 kap. 1 §

Första stycket i förevarande paragraf raotsvarar nuvarande 9 kap. 1 § första stycket och innehåUer den grandläggande regeln beträffande er­sättningsskyldighet enligt 9 kap. I andra stycket ges bestäraraelser om skadeförebyggande åtgärder, sora innebär elt lagfästande av gällande praxis på detta område.

Att ersättning betalas kommer liksom f. n. att utgöra elt med vissa undantag försett generellt viUkor för sådana förelag i vatten som raed­för ekonoraiskl intrång i enskild rätt. Under vilka förutsättningar så­dant intrång kan tillåtas anges i ett stort antal paragrafer i 18 kap, Bestämmelsema om ersättningsskyldighet inleds därför med ett sam­manfattande stadgande där den genereUa ersättningsskyldigheten slås fast. Bestäraraelsen har fått en mera aUmän utforraning än den nuva­rande men någon saklig ändring åsyftas inte. Ett olagligt ingrepp i ett vattenområde, t. ex. olaga däraning, är givetvis skadeståndsgrundande raen ersättningen bestäras inte enhgt 9 kap. VL utan enligt skadestånds­lagen (1972r 207).

Enligt nuvarande lydelse skall reglerna i 9 kap. tillärapas, om annat inle följer av särskilda bestämmelser i 1, 2, 5 eller 6 kap. Detta undan­tag avser frärast bestämmelsema ora kungsådra sora innebär att den som råder över vatten kan vara skyldig alt ulan ersättning avslå vatten till förraån för allmänna intressen. I första stycket har därför gjorts en erinran om att ersättningsskyldigheten inte gäller om förlust eller skada enligt särskild bestämmelse skall tålas utan ersättning.

I samband med en så genomgripande reform av de aUmänna ersätt­ningsreglerna som nu föreslås kan det vara befogat att söka klarlägga

13    Riksdagen 1974.1 saml Nr 83

Prop. 1974: 83

194

vad reformen kan innebära i fråga ora ersättningsskyldighetens orafatt­ning såviti denna bestäms av skadebegrepp och sakägarkrets. VLrs er­sättningsregler måste i dessa hänseenden kompletteras raed allraänna civilrällsliga- grundsatser, framför allt på den utomobligatoriska skade-ståndsrättens område.

Vad först gäller skadebegreppet anses detta i utomobligatoriska sam­manhang vanligen utgöra den ekonomiska förlust som den skadelidande har tillfogats genom den skadevållande åtgärden. Skadan skall slå i na­turligt orsakssararaanhang med åtgärden. Förlusten skall kunna hänfö­ras till en sak till vilken den skadelidande har rätt (sakskada) eller till den skadelidandes person (personskada). Presumtionen anses vara emot alt andra slag av skador är ersätlningsgilla och lUlfogande av sådana skador anses i brist på stöd för motsatsen inte medföra skadestånds­skyldighet för skadevållaren. Här avses dels s. k. allraän förmögenhets­skada, dvs, skada på en persons förraögenhetsslällning eller förvärvs­verksamhet i aUmänhet, dels skada på andra obligatoriska, ekonomiska rättigheter än sådana som avser en bestämd sak och dels ideell skada.

Nuvarande 9 kap. 26 §§ avser ekonomiska skador på fasl eller lös egendom, dvs. typiska sakskador. Det torde ligga i sakens natur att de vattenrättshga ersättningsreglerna inle omfattar personskador. Allraän förmögenhetsskada är f. n. ersättningsgill enligt 9 kap. 7 § och 9 kap.

8 § öppnar möjlighet att döma ul ersättning för ideell skada. Intrång i

obUgatoriska rättigheter är inte ersättningsgilll enligt 9 kap. VL. De

nya bestämmelserna innebär i fråga om skadebegreppet ingen annan

ändring än att ideeUa skador i forisättningen läranas utanför. Som

framhållits i den aUmänna motiveringen koraraer VLrs skadebegrepp

härigenom att sararaanfalla med ExLrs (se avsnitt 6.2.2).

Beträffande sakägarlcretsen anses inom den aUmänna skadeståndslä­ran rätt till skadestånd i princip bara tillkomma den som omedelbart drabbas av skada. Vid sakskada innebär delta att ersättningsskyldighe­ten begränsas till den som är ägare till eller på annat sätt har sakrätt tUl den skadade egendomen. Kravet på sakrätt har ansetts böra förstås så att sakrättsligt skydd inte är nödvändigt i det enskilda fallet, om rät­tigheten enligt sin beskaffenhet i princip kan beredas sådant skydd. Som sakägare enligt VL betrakias i enlighet med det anförda först och främst ägare till sakskadad fastighet och nuvarande beslämmelser i

9 kap. 26 §§ behandlar liksom motsvarande regler i förslaget fastig­

hetsägarens rätt till ersättning. I vilken ulslräckning ersättning enligt

VL kan utgå till innehavare av olika rättigheter som belastar en sak-

skadad faslighet framgår delvis av lagens bestämmelser. Sålunda kan

enligt gällande rätt med stöd av 9 kap. 7 § ersättning utdömas tUl rät­

tighetshavare och enhgt 9 kap. 52 och 53 §§ skall ersättning bestämmas

särskilt för ägaren till en faslighet och för innehavaren av sådan sär­

skild rätt till fastigheten som beslår i nyttjanderätt, servitut eller rätt

Prop. 1974: 83

195

till elektrisk kraft. De näranda lagruraraen motsvaras i förslagel av 9 kap. 9 § och förslaget innebär inte heller i denna del någon ändring i gällande rätt. VLrs sakägarbegrepp lorde så långt överensstäraraa raed vad som anses gälla enhgt ExL (se prop. 1972r 109 s. 186).

I vattenrättslig praxis har emellertid ersättningsskyldigheten fått en betydligt mera vidsträckt orafattning än som framgått av det hittUls anförda (se SOU 1966r 65 s. 43549). Särskih när det gäUer nytt­jande- eller servitutsrätt till tvätt- eller båtplats har ersältnuigsgUlt in­trång ansetts uppkorama, även om rättigheten såvitt visats grandas bara på muntlig upplåtelse eller tyst medgivande. I fråga om intrång i rätt till bålfart och virkesutdrivning visar praxis en tydlig tendens att tunna ut eller t. o. m. överge kravet på sakrältslig anknytning tUl det vattenoraråde som berörs av ingreppet (NJA 1958 s. 215 och 1965 s. 182). Man har i sammanhanget talat om intrång i kvahficerad alle­mansrätt. Rättsläget har sammanfallals så alt sakägare är föratom fastighetsägaren innehavare av skriftiigen eUer muntligen upplåten särskild rätt till fast egendom som direkt skadas av företaget eller eljest lider intrång i något för fastigheten väsentligt intresse raed anknytning till det vattendrag som byggs ut (se SOU 1966r 65 s. 449 och prop. 1969r 28 s. 375). I rättspraxis synes man dock hittiUs inte vara beredd alt som ersätlningsgillt godta varje intrång i elt kvalificerat intresse med anknytning till det berörda vattenområdet (se NJA 1971 s. 8). Det torde också stå klart att intrång i form av mmskat skönhetsvärde utan sam­band med sakskada på faslighet inte omfattas av VLrs ersättningsregler ulan är alt bedöma enligt allmänna grannelagsrätlsliga grundsatser (se NJA 1960 s. 726 och 1965 s. 359).

Utredningen tar upp frågan om vad som för framliden bör gälla i fråga om intrång i kvalificerad allemansrätt (jfr SOU 1969r 50 s. 68). Utredningen kan eraellertid inte komma tUl annat resultat än att del i varje särskilt fall får avgöras huruvida ersättningsgiU skada kan anses uppkomma genom intrång i rättigheter av mera obestämbart slag. Det har enligt utredningen ifrågasatts om inte konsekvensema av nuvarande praxis bör bli att man i stället för att vattna ur den rättsliga anknyt­ningen vidgar själva skadebegreppet uiöver gränsen för de egentliga sakskadorna. Ersättning för allraän förraögenhelsskada skulle i enlighet härmed i princip kunna utgå utan samband raed sakskada på faslighe­ten, låt vara att ersättningsskyldigheten i ohka hänseenden begränsas av allraänna skadeståndsrättsliga grundsatser. En sådan tUlärapning av nu­varande besläramelser kan visserhgen ha stöd i utformningen av 9 kap. 7 § (Holrabäck i Festskrift för[REDACTED_EFTERNAMN] s. 254). Enligt utredningen är det mera tveksamt ora sådant stöd kan hämtas i VLrs förarbeten. Med den utforraning av VLrs ersättningsregler som nu föreslås synes det i varje fall vara avgörande huruvida ExL medger ett motsvarande tillväga­gångssätt och såvitt utredningen kan finna är delta inte förhåUandet.

Prop. 1974: 83

196

Man bör enligt utredningen därför för VLrs del alltjämt hålla fast vid att ersättning för allmän förmögenhetsskada förutsätter direkt ingrepp på fastighet. Vad angår innebörden av begreppet särskild rätt anser ut­redningen att anpassningen tUl ExLrs ersättningsregler närmast talar för en mera återhåUsam rätlslillärapning än tidigare.

Jämlbygdens tingsrätt fmner inle anledning tiU erinran mot utred­ningens synpunkter. KammarkoUegiet framhåller att den från ersätt­ningslagarens synpunkt liberala tillämpnmgen på denna punkt i de en­skUda fallen torde ha berott på speciella glesbygdsförhållanden och att ersättningsgivarsidan inte har haft något att erinra mot nuvarande praxis. Vattenöverdorastolen ansluter sig inte till utredningens uppfatt­ning att nuvarande praxis bör brytas och anser att det inle bör göras några uttalanden som inskränker dorastolarnas handlingsfrihet.

Jag intar följande ståndpunkt i denna fråga. Som vattenöverdorasto­len anför har nuvarande rättstiUärapning, som utvecklats under lång tid, uppenbarligen sin grund i ett starkt behov av att, för att åstadkomma en riralig och rättvis skadereglering, i vissa lägen utvidga ersätlningsraöj-ligheterna uiöver de gränser sora dras upp av allmänna skadestånds­rättsliga regler. Huruvida en fastighet skadas på grund av ändrade vat­tenförhållanden beror inte uteslutande på om fastigheten direkt påver­kas därav. Fastigheter som hgger ett stycke ifrån ett vattendrag kan vara lika beroende av att utnyttja vattendraget och skadas i lika hög grad av ändrade vattenförhållanden som fastigheter i direkt anslutning till vattendraget. Den i praxis företagna måttfulla utvidgningen av sak-ägarkretsen är enligt min menmg väl motiverad och överensstämmer med nyare tendenser inora skadeslåndsrälten (se NJA 1966 s. 210) och med de ersättningsprinciper som gäller enligt railjöskyddslagen (se prop. 1969r 28 s. 375). Jag anser alltså att frågan om kretsen av ersättnings­berättigade bör lösas i anslutning tUl gällande praxis. I överensstäm­melse med vad jag anfört tidigare i liknande saramanhang bör avgräns­ningen av sakägarkretsen inte bestämmas i lag.

I andra stycket av förevarande paragraf regleras frågan om skadefö­rebyggande åtgärder i enlighet raed vad jag angivit i den aUmänna mo­tiveringen (avsnitt 6.2.4). Enhgt rain raenmg bör skadeförebyggande åt­gärder självfaUet kunna ifrågakomma vid prövning av anspråk på er­sättning för oförutsedd skada. I detta saramanhang viU jag också erinra ora att förvärvaren vid expropriation eller liknande tvångsförvärv enligl 5 kap. 3 § andra stycket fastighelsbUdningslagen får begära sådan fas­tighetsreglering varigenom olägenhet av förvärvet kan undanröjas, mins­kas eller förebyggas. Det är inle möjligt för vattendomstolen eller syne­männen att instifta servitut i fråga om exempelvis vatlenleverans men däremot anser jag del möjligt för dem all ålägga ersättningsgivaren att hos inskrivningsmyndigheten ansöka ora inskrivning av servitut.

Prop. 1974: 83

197

9 kap. 2 §

Denna paragraf raotsvarar nuvarande 9 kap. 47 §. I anslutning tUl nämnda paragraf och 5 kap. 27 § ExL föreskrivs sora allmän huvud­regel att ersättning skall bestäraraas i pengar att betalas på en gång.

Från huvudregeln ora engångsersättning gäUer nu vissa undantag be­träffande förelag för allraän flottied. Undantagen är betingade av svå­righeten att i floltledsmålet alltid på förhand bedöma skadans omfatt­ning och natur. Dessa undanlagsregler får tills vidare kvarstå oför­ändrade.

9 kap. 3 §

Denna paragraf överensstämmer med 3 kap. 8 § ExL, som innehåller bestäraraelser ora utvidgning av expropriation på begäran av fastighets­ägaren eller den exproprierande.

Enligt nuvarande 9 kap. 2 § första punkten, 3 § första punkten och 5 § är ersättningsgivaren skyldig att på begäran av den skadehdande lösa annan fast egendora än som utsätts för dhekta ingrepp, om sådan egendora blir onyttig för ägaren eller om synnerligt men uppstår vid begagnandet. I 3 kap. 8 § första stycket ExL anges som förutsättning för utvidgning av expropriation alt den återstående delen av fastigheten lider synnerligt men genora expropriationen eller det sätt på vilket den exproprierade delen används.

I första stycket av förevarande paragraf regleras fastighetsägarens rätt alt påkalla inlösen. Medför företag eller åtgärd vartUI tillstånd lämnats enligt VL att fastighet eller del av fastighet lider synnerligt .lien, skall den del som lider sådant men lösas, om ägaren begär det. Bestäraraelsen bör kunna utnyttjas även vid ianspråktagande av ströra­fall enligt 1 kap. 14 §, om mark blir onyttig.

I andra stycket ges den ersättningsskyldige rätt tiU sådan inlösen som avses i första stycket, om detta skulle medföra endast en ringa förhöj­ning av fastighetsägaren tillkoraraande ersättning och denne inte har ett beaktansvärt intresse av att behålla fasligheten eller fastighetsdelen. Bestäraraelsen, som motsvarar 3 kap. 8 § andra stycket ExL, utgör en nyhet i VL.

Enligt tredje stycket skall kostnaden för skadeförebyggande åtgärd räknas in i ersättningen vid tillämpningen av andra stycket (jfr 3 kap.

8 § tredje stycket ExL).

Inlösen enligt 3 § kan aktualiseras utan att den ersättningsskyldige begärt någon inlösen enligt annat lagrum. Det räcker att fastigheten las i anspråk eller utsätts för skada till följd av tillstånd enligt VL.

9 kap. 4 §

Denna paragraf motsvarar 4 kap. 1 § ExL och innehåUer de grund­läggande bestämmelserna om ersättning i vattenmål. Paragrafen ersät­ter nuvarande 9 kap. 7 och 4850 §§.

Prop. 1974: 83

198

I enlighet med vad jag anfört i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.2.6) föreskrivs i första stycket all för faslighet som inlöses i sin hel­het betalas löseskilling motsvarande fastighetens marknadsvärde. Om del av fastighet inlöses betalas intrångsersätlning motsvarande den minskning i faslighetens marknadsvärde som uppkommer genom in­greppet. Motsvarande gäller också i det i vattenmål vanliga fallet att fastighet eher del av faslighet tages i anspråk eller skadas. Uppkomraer i övrigt skada för ägaren genora ingreppet skall även sådan skada er-sältas. Det finns alltså tre ersättningsarter, löseskilling, intrångsersätt­ning och annan ersättning.

Andra stycket innehåller en erinran ora att hänsyn skall tas till ska­deförebyggande åtgärd vid bestäraraande av ersättning (jfr 4 kap. 1 § andra stycket ExL). Eventuell överkompensation genom en skadeföre­byggande åtgärd kan härigenora beaktas vid helhetsbedömningen av skador på fastigheten (se avsnitt 6.2.4).

Löseskilling och intrångsersätlning utgör fastighetsägarens kompen­sation för den direkta förraögenhetsförlust som tillfogas honora genom att han tvingas avstå från fast egendora eller underkasta sig värde­minskning på denna. Ersättningen skall i första hand komraa fastighets­borgenärema tUl godo. Löseskilling måste alltså bestämmas så att den omfattar all berörd egendora sora har karaktär av fast egendora och vari fastighetspanlrätt gäUer, dvs. även egendora som enligt 2 kap. jordabalken är tillbehör till den fasta egendomen. Vad jag nu anfört gäller i tillämpliga delar även intrångsersätlning.

Gränsdragningen raellan löseskiUing och intrångsersätlning torde i all­mänhet inte bereda några tillämpningssvårigheler. I vattenmål torde intrångsersättning bli den normala arten av ersättning för fastighets­skada. När intrångsersättning skall bestämmas bör man inte vara strikt bunden av gällande fastighetsindelning. Jag hänvisar i denna fråga tiU vad jag anförde i 1971 års lagstiftningsärende angående 1917 års ex­propriationslag (prop. 1971 r 122 s, 191, 253 och 264). Intrångsersättning omfattar bl. a. sådana skador på restfastighet som avses i nuvarande 9 kap. 2 § andra punkten, 3 § andra punkten, 4 § och 5 § andra stycket. Ersättning för fasl egendom som totalskadas utan att inlösen sker bör likaså utgå som intrångsersätlning.

Annan ersättning kommer liksora vid expropriation att avse ekono­miska följdskador av annat slag än fastighetsskada, dvs. allmän förmö­genhetsskada. Som jag utvecklat vid 9 kap. 1 § kan annan ersättning i princip utgå blott i kombination med löseskilling eller intrångsersätl­ning, dvs. bara i saraband med sakskada på fast egendom. Även om ett ingrepp på en fastighetsdel undantagsvis inle skulle ge utslag i ändrat marknadsvärde och intrångsersättning följaktligen inle skall utgå, måste emellertid annan ersättning självfallet kunna utdömas.

Som exempel på allmän förmögenhetsskada som bör ersättas genom

Prop. 1974: 83

199

annan ersättning kan nämnas att den skadelidande får kostnader för flyttning eller att en av honom bedriven rörelse måste läggas ner eller inskränkas. Hit hör också den särskilda ersättning för en faslighels värde i ägarens hand som jag behandlat i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.2.6). De i viss mån personliga skälen för sådan ersättning kan väntas föreligga t, ex. i fjällbygder där självhushållning fortfarande har ekonomisk betydelse. Även sådana omständigheter som att arbetstillfäl­len eller raöjligheter till fritidsfiske går förlorade kan länkas innefatta allmän förmögenhetsskada av här avsett slag.

Bestämmelserna i nuvarande 9 kap. 5 § andra stycket och 9 kap. 6 § om skyldighet för skadevållaren att lösa in onyttig lös egendora innebär att denne vid inlösen av t. ex. en jordbruksfastighet kan bli skyldig alt lösa också maskiner och redskap som används i jordbruksrörelsen. Elt i praktiken vanligare fall är att ett tUl en faslighet hörande fiske för­störs utan att inlösen av fastigheten blir aktuell. Det åligger då den byggande alt lösa fiskeredskap som blir onyttiga för ägaren. Del finns enligt min mening inte tillräckliga skäl att på denna punkt ålägga sö­kanden i vallenmål längre gående förpliktelser än som åvilar en ex­proprierande. Jag föreslår därför inte några beslämmelser ora skyldig­het att lösa in lös egendom. Ersättning skall givetvis regelmässigt utgå för lös egendora som blir helt eller delvis onyttig till följd av ingrepp på fast egendom och raåsle kasseras eller realiseras till underpris. Gott­görelse för sådan allmän förraögenhelsskada utgår i form av annan er­sättning.

Del kan ibland vara tveksamt ora en förmögenhetsförlust bör be­handlas som fastighetsskada eUer sora allraän förraögenhelsskada. Ett exempel på delta är att ersättning för skada på fiske skall utdömas för förfluten lid, när det slutliga avgörandet har uppskjutits under en prö­votid. Fastighetsvärdet bör enligt min mening i allmänhet inte komma i bettaktande annat än vid beräkning av ersättning för fraratida skada och skador för förfluten tid bör i enlighet därraed ersättas genom an­nan ersätming.

En särskUd fråga är hur de nya ersättningsreglema skaU tiUämpas i den situationen att skada uppstår på fiske sora är sarafällt för flera fas­tigheter. Det torde till en början stå klart att VL trots avsaknad av ut­trycklig regel i äranet utgår från att ersättning i princip skall bestäm­mas särskilt för varje sakägare. Det är också tydligt att så måste ske ora sarafäUigheten inte är ställd under särskild förvaltning. Tvekan kan däremot råda om det lärapliga tiUvägagångssättet när sådan förvalt­ning finns. Åtminstone tidigare torde man vid en del domstolar ha löst frågan så att ersättning för fiskeskada utdömts tiU samfäUigheten som juridisk person utan att ange hur ersättningen skall fördelas meUan de olika delägama. I andra fall torde samfäUigheten ha tUlerkänls ersätt­ningen, varvid dock domen innehåUit föreskrift om fördelningen.

Prop. 1974: 83

200

Jag hänvisar i denna fråga tUl 5 kap. 23 § ExL (se prop. 1972r 109 s. 300, 407 och 427). Enligt detta lagrum skaU ersättning bestämmas särskUt för varje sakägare (jfr nuvarande 9 kap. 52 och 53 §§ VL). Av­ser expropriation samtliga delägares andel i samfällighet eller del av denna och finns för samfälligheten känd styrelse eller förvaltare med rätt att uppbära raedel som härrör från samfälligheten, kan emellertid gemensam ersättning bestämmas för delägarna i den mån nedsättning inle skall ske. Den i ExL fastslagna ordningen bör enligt min mening vinna tillämpning även i vattenmål.

I tredje och fjärde styckena av förevarande paragraf tas alltså upp bestämraelser raotsvarande 5 kap. 23 § ExL. Ora ersättning bestäms gemensarat ankommer det enligt min raening inte på doraslolen eller synemännen att meddela bestämraelser om hur raedlen skall fördelas mellan de enskilda sakägama. En tvist dem emellan om fördelnings­grunderna bör nämligen inte prövas som vattenraål (se 9 kap. 29 § i föreslagen lydelse), även om sådan prövning formellt sett kan vara tillå­ten enligl 11 kap. 22 §. Det olämpliga i en sådan prövning kommer tyd­ligt till uttryck i en fullföhdssituation, där tvisten inte kommer all gälla förhållandet mellan sökanden och enskUda motparter ulan förhållandet mellan enskilda motparter inbördes.

Det är enligt min mening uppenbart att vad som kan tillerkännas samfälligheten som sådan endast kan motsvara intrångsersätlning för fiskets objektiva värde jämte annan ersättning för gemensamma föhd-skador. Särskilt i landels norra delar lorde emellertid ersättningsfrågan väsentligen komraa alt gälla vad som bör utgå tUl de enskilda fastig­hetsägarna i form av annan ersättning för mistad förmån av husbehovs­fiske, arbelsintrång och annat sådant. Man komraer alltså inte ifrån att i dessa hänseenden bestämma särskild ersättning för varje fastighets­ägare, vilket otvivelaktigt är ägnat att tynga uttedningen och handlägg­ningen av målet. Det är enligt min raening viktigt att möjligheterna att med stöd av 35 kap. 5 § rättegångsbalken uppskatta sådana skador till skäligt belopp i möjlig mån utnyttjas.

9 kap. 5 §

Denna paragraf motsvarar 4 kap. 2 § ExL och innehåller bestäm­melser om den s. k. influensregeln.

I enlighet med vad jag anfört i den aUmänna motiveringen (avsnitt 6.2.6) föreskrivs i förevarande paragraf alt, om det företag för vars ge­nomförande fastighet inlöses har medfört inverkan av någon betydelse på fastighetens marknadsvärde, löseskiUingen skall bestämmas på grand­val av det marknadsvärde fastigheten skulle ha haft utan sådan inver­kan. Regeln gäller dock endast i den mån det finnes skäligt med hänsyn till förhållandena i orten eller den allmänna förekomsten av lUcartad in­verkan under jämförliga förhållanden. Denna inskränkning anknyter till

Prop. 1974: 83

201

de grannelagsrätlsliga ersättningsrekvisit som lagfästs i 30 § mUjö­skyddslagen. Immissionsskador från företaget ersätis aUtså endast om rätt till ersättning för sådana skador föreligger enhgt miljöskyddslagen. Motsvarande regler gäller då företaget har en positiv inverkan på mark­nadsvärdet. Vid intrångsersättning skaU vad nu sagts tUlämpas i fråga om raarknadsvärdet före ingreppet. Den i 4 § första stycket föreskrivna järaförelsen skall alltså ske raeUan å ena sidan hela fastighetens mark­nadsvärde före ingreppet med bortseende från förelagels inverkan och å andra sidan restfastighetens marknadsvärde efter ingreppet, varvid hänsyn skall las till sådan inverkan.

9 kap. 6 §

Denna paragraf motsvarar 4 kap. 3 § ExL och innehåller bestäm­raelser ora den s. k. presumtionsregeln.

I enlighet med vad jag anfört i den aUraänna motiveringen (avsnitt 6.2.6) föreskrivs i första slyckel av förevarande paragraf att sådan ök­ning av fastighetens marknadsvärde av någon betydelse som ägt rum under tiden från dagen tio år före det talan väcktes vid domstol eller förrättning påkallades, skall räknas ägaren till godo endast i den mån det blir utrett, att den beror på annat än förväntningar om ändring i markens tillåtna användningssätt. På grand av en särskUd övergångs­bestäraraelse gäller presurationsregeln inte värdeökning sora inträffat före utgången av juni 1971. Värderingen skall ske raed hänsyn tiU fas­tighetens skick när ersättningsfrågan avgörs eller, om den tillttätts eller tagits i anspråk eller skadats, när så skedde.

I andra slyckel tas upp en motsvarighet till 4 kap. 3 § andra stycket ExL om verkan av att plan fastställes innan talan väckes vid domstol eller förrättning påkallas.

I tredje stycket återfinns den s. k. egnaherasgarantin (jfr 4 kap. 3 § tredje stycket ExL).

I fjärde stycket slutligen görs en hänvisning tiU influensregeln i 5 §, sora kan tillärapas i andra hand (jfr 4 kap. 3 § fjärde stycket ExL).

9 kap. 7 §

Första och andra styckena i denna paragraf raotsvarar 4 kap. 4 § ExL och innehåller bestäraraelser om värdetidpunkt. Bestämmelsema utgör undantag från en underförstådd huvudregel, att värderingen skall hänföras till förhållandena när vatlenmålet slutiigt avgörs Qir prop. 1972r 109 s. 288).

Tredje stycket saknar raolsvarighet i ExL och nuvarande 9 kap. På sätt jag angivit i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.2.7) skaU, om det är påkallat, föreskrifter läranas sora är ägnade att hindra att er­sättningstagaren åsarakas förlust till följd av ändring i penningvärdet

Prop. 1974: 83

202

under liden från ersättningsbeslutet till dess betalning sker. Indexregle­ring är allmänt förekommande i större vattenmål.

Däremot anser jag inte all del finns behov av någon motsvarighet till nuvarande 9 kap. 65 § och 66 § tredje stycket, som ger ersättningsta­garen rätt tUl ersättning för nödig eller nyttig kostnad för fasligheten under liden fram till dess betalning sker (jfr 9 kap. 23 § i utredningens förslag). ExL har inte någon motsvarighet till dessa bestämmelser och jag anser det olämpligt med en ytterligare ersättningstvist sedan hu­vudfrågan avgjorts. Frågan lorde ulan svårighet kunna lösas genom överenskommelse mellan parterna.

9 kap. 8 §

Paragrafen motsvarar 4 kap. 5 § första stycket ExL och innehåller bestämmelser om verkan av åtgärder som fastighetsägaren vidtar för alt höja fastighetens värde inför ett tvångsingrepp. Paragrafen ersätter nuvarande 9 kap, 12 §,

9 kap. 9 §

Denna paragraf innehåller bestäraraelser om ersättning till innehava­re av särskild rätt. Den ersätter delvis nuvarande 9 kap. 7 §.

Jag har vid 9 kap. 1 § redan behandlat frågan om vad som förstås med särskild rätt. Enligl 1 kap. 5 § ExL gäller bestämmelsema ora ex­propriation av faslighet i lillämpliga delar om särskild räll till fastighet exproprieras eller rubbas genora expropriation. I förevarande paragraf stadgas att 9 kap. 1, 2 och 48 §§ skaU äga motsvarande tiUämpning i fräga om ersättning till innehavare av särskUd rätt. Bestämmelserna om inlösen i 9 kap. 3 § har inte tagits med i hänvisningen.

Ersättningen skall fördelas på ersättningsarter i vanlig ordning (se 9 kap. 4 § tredje stycket i föreslagen lydelse). Om nyttjanderätt upphör helt, bör ersättning för dess ekonomiska värde utgå som löseskilling. Upphör nyttjanderätt bara delvis utgår intrångsersätlning. I de fall då del är fråga om ser\'itut eller annan rättighet som är knuten till inne­havet av viss fastighet, bör ersättningen bestämmas som intrångsersätl­ning motsvarande förändringar i den härskande fastighetens värde ge­nom all rättigheten upphör. Annan ersättning tUlkoraraer i förekora-raande fall. De för vattenmålen speciella fallen då särskild rätt anses lida intrång genom försvårad båtfart eller virkesutdrivning (se vad jag anfört vid 9 kap. 1 §) bör bedöraas på samma sätt som ora intrång uppstår i servitut. Den särskilda rätten kan anses utgöra en raed fastig­hetsinnehavet förenad förmån vilken besvärar det vattenområde på vil­ket ingrepp sker. Ersättningen bör alltså även i dessa fall delas upp på intrångsersätlning och annan ersättning.

En speciell form av särskild rätt tiU fast egendora utgör den s. k. renskötselrätten som regleras i rennäringslagen (1971 r 437). I likhet med

Prop. 1974: 83

203

vad som gäller f. n. skall utvägen att upphäva renskötselrätt inte tillgri­pas, när renbetesmark blir föreraål för ingrepp enligt bl. a. VL (prop. 1971r 51 s. 126). Ersättning för skada till följd av ingrepp enligt VL skall alltså bestämmas med tillämpning av 9 kap. Vad särskUt angår den om­tvistade frågan om sådan ersättning skall tillfalla samefonden eller sa­mebyn är del enligl rain mening naturligt all i enlighet med ett utta­lande av lagrådet (prop. 1971 r 51 s. 267) låta schablonregeln i 28 § ren­näringslagen bli vägledande.

I fråga om hänvisningen i förevarande paragraf till bestämmelserna i 9 kap, 8 § raåsle en särbestämmelse införas (jfr 11 § 1917 års expro­priationslag och 4 kap. 5 § andra slyckel ExL). 9 kap. 8 § skall alltså, i fall då åtgärd vidtagits av fastighetens ägare i avsikt som där anges, tillämpas så att den ersältningsskyldige erhåller gottgörelse genom rainskning av ägaren tillkoraraande ersätming.

9 kap. 10 §

Denna paragraf innehåUer bestämmelser ora alt ersättning under vis­sa förutsättningar skall bestämmas även för faslighet som tillhör sö­kanden i vallenmålet. Den ersätter nuvarande 9 kap. 9 § men har på sätt jag angivit i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.2,6 in fine) ut­formats efter mönster av bestämmelserna om oskadhghelsprövning i ExL. Eftersom fömtsättningarna för att ersättning skall bestäraraas enligt förevarande paragraf korresponderar med fömtsättningarna för nedsättning kommer nedsättning alllid all ske (jfr nuvarande 9 kap. 54 § första stycket in fine). Om ersättningen inte las i anspråk av fas­tighetsborgenärerna skall den av länsstyrelsen utbetalas till den berät­tigade, dvs. sökanden.

9 kap. 11 §

Med denna paragraf inleds avsnittet om betalning av ersättning och om tillträde m. ra. Jag har i den aUmänna motiveringen (avsnitt 6.2.7) angivit att bestäraraelsema bör utformas efter mönster av motsvarande bestäraraelser i ExL.

Denna paragraf motsvarar 6 kap. 1 § ExL. Löseskilling och intrångs­ersättning som fastställts att utgå på en gång skall betalas genom ned­sättning hos länsstyrelsen. Annan ersättning skall aldrig sättas ned och inte heller periodisk ersättning i den mån sådan får förekomma (se 9 kap. 2 §).

I tredje stycket av paragrafen anges att denna och följande paragra­fer utom 9 kap. 20 § äger motsvarande tiUämpning när ersättning be­stämts för innehavare av särskUd rätt tUl fastighet (jfr 1 kap. 5 § ExL).

9 kap. 12 §

Denna paragraf motsvarar 6 kap. 2 § ExL och innehåUer undantag från nedsältningsskyldigheten enhgt 9 kap. 11 §.

Prop. 1974: 83

204

Nedsättning skall inte ske, ora fastigheten inte svarar för bevUjad eller sökt inteckning eller om de borgenärer som har panträtt i fastig­heten har medgivit att ersättningen utbetalas till den ersättningsberät­tigade. Medgivande fordras inte av den för vars rätt domstolens eller synemännens avgörande är väsentligen utan betydelse.

9 kap. 13 §

Denna paragraf motsvarar 6 kap. 3 § ExL, Doraslolen och syneraän-nen skall enligt denna bestämmelse ange i vad mån nedsättning skall ske.

9 kap. 14 §

Denna paragraf raotsvarar 6 kap. 4 § ExL.

Ersättning sora inte skall nedsättas betalas direkt tUl den ersättnings­berättigade. Om det är fråga om inlösen av raark skall ersättningsgiva­ren anmäla hos länsstyrelsen att ersättningen har betalts. Sådan anmä­lan behövs i VL endast vid inlösen av mark, dvs. fastighet eller del av fastighet, samt på grund av 9 kap. 11 § tredje stycket vid inlösen av särskild rätt. I ExL är anraälan däremot obligatorisk eftersom det alllid är fråga om inlösen av faslighet eller särskild rätt.

Denna paragraf motsvarar 6 kap. 5 § ExL och innehåUer en bestäm­melse om alt 9 kap. 1114 §§ äger motsvarande tillämpning på provi­sorisk ersättning som bestämmes med stöd av 11 kap. 66 § 2 mom. Så­dan ersättning bör enligt min mening i förekoramande fall bestämmas till engångsbelopp att avräknas på den slutliga ersättningen. Ärliga ersättningsbelopp bör förekomma endast vid "annan ersättning".

9 kap. 16 §

Denna paragraf motsvarar 6 kap. 6 § ExL och innehåller bestäm­melser om vilka handlingar som ersättningsgivaren skall ge in till läns­styrelsen i samband med nedsättning eUer anmälan.

9 kap. 17 §

Denna paragraf innehåller bestämmelser ora betänketid för företa­garen och saknar motsvarighet i ExL. Paragrafen ersätter nuvarande 9 kap. 58 § andra stycket och 66 § andra stycket.

I enlighet med vad jag anfört i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.2.7) har företagaren en betänketid av sex månader vid inlösen och två år, när det inte är fråga om inlösen. Tiden räknas från det samtliga tUlstånds- och ersättningsfrågor blivit slutligt avgjorda. Om alltså endast tUlståndsdelen överklagas, börjar lidsfristen löpa först när ett rättskraf­tigt avgörande föreligger också i tUlståndsdelen. Enligt andra stycket i paragrafen kan tidsfristen förkortas eller förlängas, när parterna är ense

Prop. 1974: 83

205

om det eUer eljest särskilda skäl föreligger. Det kan förtjäna att under­strykas att förevarande paragraf givetvis inte är tUlämplig, ora tillståndet redan tagits i anspråk (se 9 kap. 21 § i föreslagen lydelse).

9 kap. 18 §

Denna paragraf motsvarar 6 kap. 9 § ExL men avviker i vissa hän­seenden från förebuden (se avsnitt 6.2.7).

Enligt första stycket är inlösen av mark fullbordad när ersättnings­givaren fuUgjort vad sora åligger honora i fråga om betalning (genora nedsättnmg eller direkt till den berättigade) och i förekoraraande fall anmälan tUl länsstyrelsen. Ersättningsgivaren har då genast rätt all tUl­träda egendomen. I första stycket tiUägges att även annan ersättning skall ha betalats innan tillträde får ske.

I andra stycket regleras det i valtenmålen vanligaste faUet nänUigen att tUlståndet avser inte inlösen ulan rätt att begagna annans egendora eller att vidtaga åtgärd som medför skada för annan. Sådant tUlstånd får tas i anspråk när ersättningsgivaren betalat föreskriven ersättning (jfr nu­varande 9 kap. 66 § första stycket).

9 kap. 19 §

I denna paragraf föreskrives på sätt jag angivit i den alhnänna rao­tiveringen (avsnitt 6,2.7) alt ersättningstagaren kan få skäligt uppskov, om hans förhållanden påkallar det.

9 kap. 20 §

Första stycket i förevarande paragraf motsvarar 6 kap. 9 § andra stycket andra punkten ExL och stadgar att ändring av fastighetsindel­ningen på grund av inlösen sker när inlösen är fuUbordad. Alt beslut om inlösen enligt vattenlagen har fastighetsbildande verkan är inte nå­gon nyhet (se 10 kap. 25 § och 66 § andra stycket samt 11 kap. 44 §). SärskUd underrättelseskyldighet gentemot fastighetsregisterrayndigheten förehgger enhgt kungörelsen (1939r 155) angående uppgifter om inlösen enligt vattenlagen av oraråde sora utgör del av faslighet.

Andra tUl fjärde styckena i förevarande paragraf motsvarar 1 kap. 3 § ExL (se prop. 1972r 109 s. 183186 och 265). Det tilUcoraraer vat­tendorastolen eller syneraännen att avgöra om särskUd rätt skall bestå eller inte. Expropriation kan inte ske av faslighet sora tillhör staten. Någon raolsvarighet till denna inskränkning finns inle i VL och bör inle heller införas i fråga ora särskild rätt som tillkommer staten exem­pelvis vågrätt (jfr 1 kap. 3 § tredje stycket ExL).

9 kap. 21 §

Paragrafens första stycke innehåUer bestäraraelser om tid för betal­ning av ersättning som faststäUts först efter det att inlöst egendom tiU

Prop. 1974: 83

206

trätts eller skadebringande åtgärd vidtagits. Bestämmelserna raotsvarar i huvudsak nuvarande 9 kap. 67 § och får väsentligen sin betydelse när raeddelat tillstånd tagils i anspråk järalikt 11 kap. 67 § första stycket och ersättning sedan av överinstans besläras till högre belopp, när er­sättningsfrågan uppskjutits enligt 11 kap. 66 § 2 raom. i avbidan på er­farenhetens rön saml när ersättning döms ut för s. k. oföratsedd skada. Ersättnings- och anmälningsskyldighet skall fullgöras inom en månad från det ersättningen blev slutligt bestämd eller vid förordnande enligt 11 kap. 67 § andra stycket från dagen för ersätlningsbeslutet.

Enligt andra stycket skall första stycket äga motsvarande tillämp­ning beträffande ersättning som bestämts i samband med laglighets-prövning enligl VL (jfr exerapelvis 2 kap. 25 §).

I tredje stycket åläggs ersätlningsgivaren raed 6 kap. 16 § ExL sora förebild skyldighet att utge ränta vid för sen betalning. Inlösen anses emellertid fullbordad ulan hinder av att ränta ej betalas.

I fjärde stycket ges bestämmelser om exekution sora stäraraer över­ens med 6 kap. 14 § andra stycket ExL.

9 kap. 22 §

Denna paragraf raotsvarar slutet av nuvarande 9 kap. 67 § första stycket. Om slutlig ersättning inte överstiger vad som utgivits enligt lägre rätts beslut eller som provisorisk ersättning och skulle i annat fall ha före­legal nedsättnings- eller anmälningsskyldighet skall ersättningsgivaren göra anraälan därom till länsstyrelsen.

9 kap. 23 §

Enligt denna paragraf skall vid ansökan om verkställighet enligt 21 § sista stycket och vid anraälan enligt 22 § fogas ersättningsbeslutet samt lagakraftbevis.

9 kap. 24 §

Enligt denna paragraf som motsvarar 6 kap. 17 § ExL skall medel som nedsatts eller uttagits av länsstyrelsen utan dröjsmål insättas i bank mot ränta.

9 kap. 25 §

Denna paragraf motsvarar 6 kap. 18 § ExL och innehåller de grund­läggande bestäraraelserna om länsstyrelsens befattning med nedsatta medel. Någon avvikelse från ExL sker inle.

9 kap. 26 §

Denna paragraf motsvarar 6 kap. 19 § ExL och innehåUer besläm­melser om sammanträde för fördelning av nedsatta medel. Någon av­ vikelse från ExL sker inle.

Prop. 1974: 83

207

9 kap. 27 §

Denna paragraf motsvarar viss del av 7 kap. 1 § ExL samt nuva­rande 9 kap. 70 § andra stycket. Ersättningsgivaren skall svara för samtliga kostnader i ärendet om ersättnings fördelning i den mån annat inle följer vid en motsvarande tUlämpning av 18 kap. 6 eller 8 § rätte­gångsbalken. Tvist om sådan kostnadsersättning skall inte prövas av vallendomstolen.

9 kap. 28 §

Denna paragraf ersätter nuvarande 9 kap, 71 § och innehåller be­stämmelser om anraälan till inskrivningsmyndigheten. När inlösen av mark är fullbordad, skall länsstyrelsen genast underrätta inskrivnings­myndigheten för anteckning i fastighetsboken.

9 kap. 29 §

Denna paragraf, som motsvarar nuvarande 9 kap. 55 §, föreskriver obligatorisk nedsättning i fråga om ersättning som är föreraål för tvist. Vattendomstolen eller synemännen kan föreskriva nedsättning enligl denna paragraf. Alt föreskrift ora nedsättning inte meddelats fritar emellertid inle ersättningsgivaren från nedsätlningsskyldighet. För all paragrafen skall vara tiUäraplig krävs inle att tvist anhängiggjorts vid domstol utan det räcker att det i vattenmålet eller på annat sätt fram­kommer alt flera gör anspråk på ersättningen eller all det är oklart till vem ersättningen skall betalas. Av hänvisningen till 2426 §§ framgår bl. a. att länsstyrelsen skall betala raedlen till den sora är berättigad tiU beloppet. Denna fråga får i allraänhet avgöras genom lagakrafiägande dom. Av hänvisningen följer vidare att utdelning till faslighetsborge-närerna kan ske enligt vanliga regler. Pågående tvist får inte uppehåUa deras rätt till betalning. Paragrafen omfattar även provisorisk ersätt­ning sora bestärames raed stöd av 11 kap. 66 § 2 raora.

9 kap. 30 §

Denna paragraf motsvarar nuvarande 9 kap. 67 § tredje stycket och stadgar alt ersättningsbelopp som betalats inte får till någon del åter­krävas. Jag har i den allraänna motiveringen (avsnitt 6.2.7) behandlat della återkravsförbud och dess betydelse för pleniavgörandet NJA 1961 s, 743. Förbudet täcker uppenbarligen den situation som den nuvarande bestäraraelsen åsyftar, alltså att överinstans efter klagan över ersält-ningsbeslulel minskar det av underinslans faststäUda beloppet, som er­sätlningsgivaren redan har betalat. Förbudet omfattar emellertid också i föreslagen lydelse det antagligen mindre vanliga fallet att ersättnings­givaren sedan han betalat ersättningstagaren ett fastställt ersättnings­belopp, av någon anledning beslutar sig för alt avstå från att ta tvängsrättsmedgivandet i anspråk. Detta innebär troligen ingen saklig

Prop. 1974: 83

208

ändring i nuvarande rättsläge. Återkravsförbudet är som hittills under­kastat en inskränkning. En ersättningsgivare kan knappast fråntas rät­ten att få tUlbaka vad han betalt, ora högre instans på talan av ersätt­ningstagaren undanröjer det Ivångsrätlsmedgivande som föranlett er­sätlningsbeslutet. En erinran ora delta förhållande har tagits in i para­grafen.

10 kap. 20 §

Denna paragraf, som ingår bland förfarandebestämmelserna om sy­neförrättning rörande företag enhgt 6 kap., innehåUer endast ett stad­gande att syneraännen inte får raeddela beslut om ersättningskraft. Ef­tersom andelskrafl i motsats tUl ersättnmgskraft bara kan utgå vid ut­förande av kraftföretag, föreslås paragrafen upphävd.

10 kap. 21 §

Denna paragraf innehåller f. n. bestäraraelser om verkan av överens­kommelse vid förrättning rörande företag enligt 6 kap. Synemännen skall godkänna överenskoraraelse om ersättning eller annat, om de inte finner att överenskomraelsen innehåller villkor, sora är oförenligt med flottiedens intresse eller länder de flottande tiU men. Denna reglering bör enligt min mening bibehållas.

De nya Iredje och fjärde styckena motsvarar 5 kap. 25 § andra och tredje styckena ExL. Jag har i den allraänna motiveringen (avsnitt 6.2.5 och 6.2.7) behandlat den oskadhghelsprövning som till skydd för fastighetsborgenärerna skall ske enligt dessa bestämmelser. I det nya femte stycket föreskrivs all syneraännen skall företa en oskadhghels­prövning även vid överenskommelse om ersättning i annan form än pengar eUer om skadeförebyggande åtgärd (se avsnitt 6.2.5). Motsva­rande beslämmelser för vattendomstolen föreslås ill kap. 60 §.

10 kap. 57 §

Denna paragraf innehåller f. n. bestämmelser bl. a. om att synemän­nen skall försöka få till stånd överenskommelser vid förrättning rö­rande företag enligt 3, 7 och 8 kap. Angår överenskommelsen annat än beloppet av sakägare tillkommande ersättning skall den dock bara gälla, om den prövas lämplig av syneraännen. Denna reglering bör en­ligt min mening i huvudsak bibehåUas. Från lämplighetsprövnmgen skall eraellertid undantag göras för aUa frågor om ersättning och om skadeförebyggande åtgärder (se avsnitt 6.2.5).

I ett nytt tredje stycke anges att de nya bestämmelsema i 21 § Iredje tUl femte styckena ora oskadUghetsprövning raed hänsyn till fastighets­borgenärema skaU gäUa även vid företag varora är fråga i förevarande paragraf.

Prop. 1974: 83

209

10 kap. 60 §

Denna paragraf innehåller vissa bestämmelser om s. k. bålnadsbe-räkning. Andra stycket hänvisar till nuvarande bestämmelser i 9 kap. om värdering av vattenkraft. Dessa bestämmelser föreslås inte få nå­gon motsvarighet. Andra stycket kan därför upphävas.

10 kap. 64 §

I denna paragraf ges förfarandebestämmelser om ersättning på grund av företag enligt 3, 7 och 8 kap. I första stycket har tagits bort dels en hänvisning tUl 10 kap. 20 § sora föreslås upphävd, dels en be­slämmelse om hur ersättning med förhöjning skall anges.

10       kap. 67 §

I denna paragraf ges bestämraelser om vad förrättningsutiåtande en­ligl 3, 7 och 8 kap. skall innehålla. I fjärde stycket ändras hänvisningen till "40 § lagen om allmänna vägar" tUl 44 § väglagen (1971 r 948), sora innehåller motsvarande reglering i fråga om ledningsarbete inora väg-oraråde (se prop. 1971r 123 s. 183).

11       kap. 17 §

I förevarande paragraf räknas upp vilka raål sora skaU hänföras till vattenraål. I punkt 13 tas mål om bygdekraft bort. Punkt 21 ändras att avse ansökan om överflyttning av rättighet till andelskraft. Nuvarande punkt 22, sora avser ansökan om överflyttning av rättighet tUl ersätt­ningsvalten, föreslås upphävd. Som punkt 22 upptas i stället en bestäm­melse att talan jämhkt 2 kap. 6 § femte stycket om omprövning av rättsförhållandet mellan ägare av vattenkraftanläggning och mottagare av andelskrafl skall handläggas sora stämningsmål. Punkterna 5258 föreslås upphävda, eftersora de hänför sig till besläramelser i nuvarande 9 kap. som inte får någon motsvarighet i de nya bestämmelserna.

11 kap. 26 § I paragrafen görs endast en följdändring till ändringarna i 11  kap.

17 §.

11 kap. 27 § 5 mom.

I första stycket ges beslämmelser ora innehållet i ansökan ora över­flyttning av ersällningskraft. Bestämmelserna görs tillämpliga på an­delskraft. Föreskriften om uppgift om ny leveranspunkl har strukits, eftersora ändring av denna inte är i och för sig nödvändig när rättig­heten flyttas till en ny fastighet.

Bestämmelserna i andra stycket ora innehållet i ansökan ora över­flyttning av ersättningsvalten föreslås upphävda.

14    Riksdagen 1974. 1 saml. Nr 83

Prop. 1974: 83

210

11 kap. 32 §

I tredje stycket görs endast en följdändring till ändringarna i 11 kap. 17 §. Nuvarande fjärde slyckel avser endast tillgodogörande av annans vattenkraft med stöd av nuvarande 2 kap. 7 § och föreslås därför upphävt.

11 kap. 33 §

Denna paragraf innehåller bestäraraelser om expediering av kungö­relse om ansökan. Enligt andra stycket skall vattenrätisdomaren i vissa fall med posten sända underrättelse om kungörelsens innehåll liU sak­ägare i betalt öppet brev eller brevkort. Av 11 kap. 97 § 1 mora. fram­går att portokostnaden skall förskjutas av sökanden i ansökningsmålet.

Domstolsväsendets organisalionsnämnd (DON) har i remissyttrande den 24 mars 1972 över en inom juslitiedeparteraentet upprättad pro­raemoria (Ds Ju 1972r 1) angående vissa ändringar i rättegångsbalken m. m. hemställt att portofrihet måtte införas för dessa underrättelser. Enligt DON kan det utan överdrift sägas att statsverkets kostnader för arbetet med att frankera underrättelserna och att företaga redovisning klart överstiger vad sora tas in för portokoslnaden. De aktueUa porto-inkomstema saknar enhgt DON betydelse för det alhnänna. De upp­gick enligt uppgifter som DON inhämtat från vattendomstolarna år 1970 tiU 5 555 kronor och år 1971 tUl 2 920 kronor.

Jag anser att portofrihet bör införas för ifrågavarande underrättelser och att sökanden alltså bör befrias från portokoslnaden. I andra stycket av förevarande paragraf tas alltså orden "betalt öppet" bort framför "brev eller brevkort". Ill kap. 97 § 1 mora. las som en följdändring sökandens kostnadsansvar bort. Motsvarande ändring kan inte göras för förrättning (se 10 kap. 8 och 40 §§), eftersom synemännen inte har tjänstebrevsrätt.

11 kap. 35 § 3 mom.

I paragrafen görs endast en följdändring i första stycket till ändring­arna i 11 kap. 17 §.

11 kap. 37 §

I paragrafen görs i fjärde slyckel en följdändring tiU ändringarna i 11 kap. 17 §. Sjätte stycket, som avser överflyttning av rättighet tUl er­sättningsvatten, föreslås upphävt.

11 kap. 41 §

Denna paragraf, som endast avser ledning för överföring av ersäll­ningskraft, föreslås upphävd (jfr 2 kap. 18 §).

Prop. 1974:83

211

11 kap. 48 §

I paragrafens första stycke görs en följdändring till upphävandet av 11 kap. 41 §.

11 kap. 60 §

I denna paragraf regleras i huvudsak vattendomstolens skyldighet att ex officio pröva ersättningsfrågor. I andra och fjärde styckena görs en­dast formella ändringar. I tredje stycket återfinns den s. k. likforraig-hetsprincipen, som enligt vad jag angivit i den alhnänna motiveringen (avsnitt 6.2.6) fortfarande skall gälla. Den kan dock genombrytas av marknadsvärdeprincipen. Nuvarande femte stycket har bhvit åttonde stycket.

De nya femte och sjätte styckena motsvarar 5 kap. 25 § andra och tredje styckena ExL. Jag har i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.2.5 och 6.2.7) behandlat den oskadhghelsprövning som domstolen till skydd för fastighetsborgenärerna skall.företa enligt dessa bestämmelser.

I sjunde stycket föreskrivs att vattendomstolen skall företa en oskad­hghelsprövning även vid överenskoraraelse ora ersättning i annan förra än pengar eller ora skadeförebyggande åtgärd (se avsnitt 6.2.5). Det kan tilläggas att vattendorastolen inte får föreskriva ersättning i annan förra än pengar ora inte parterna är överens om det samt att dorasto­len visserligen kan föreskriva skadeförebyggande åtgärd oavsett över­enskommelse raen all en läraplighetsprövning med hänsyn bl. a. lUl fas­tighetsborgenärema är inskriven redan i den gmndläggande bestäm­melsen i 9 kap. 1 § andra stycket.

11 kap. 61 §

I första stycket görs endast en föhdändring i anledning av att 11 kap. 41 § föreslås upphävd.

11 kap. 62 § 1 mom.

I första raoraentet görs en formell ändring. Hänvisningen tUl nuva­rande 9 kap. 47 § ändras att avse 9 kap. 2 §, som Innehåller motsva­rande bestämmelser ora flottningsskada.

11 kap. 62 § 2 mora.

I tredje stycket tas hänvisningen till bestäraraelserna ora bygdekraft bort.

11 kap. 62 § 3 mom.

Enligt andra stycket skall vattendomstolen ange fastighet med vUken rätten att tillgodogöra grundvatten skall vara förenad för fraratiden (vattentäktsfastighet). F. n. gäller att så skall ske, ora ersättningsvalten skall utgå eller om det eljest kan anses erforderligt. Eftersom bestäm-

Prop. 1974: 83

212

melserna om ersältningsvatten föreslås upphävda, ändras förevarande bestämmelse så att vatlenläklsfastighel skall anges, ora det anses erfor­derligt. Behov av en vatlentäklsfastighet föreligger nu framförallt om vattendomstolen meddelar skyddsbestämmelser enligl 2 kap. 62 §.

11 kap. 75 §

I paragrafen görs endast föhdändringar till ändringarna i 11 kap. 17 §. Härvid beaktas att punkterna 4750 i nämnda paragraf redan tidigare har upphävts.

11 kap. 81 §

I fråga om slämningsmål görs i första stycket av förevarande para­graf en hänvisning tiU vissa angivna bestäraraelser för ansökningsmål. Första stycket korapletleras med en hänvisning till de nya bestämmel­serna i 11 kap. 60 § om oskadhghelsprövning med hänsyn tiU fastig­hetsborgenärerna. Vidare tas hänvisningen till den redan upphävda 11 kap. 74 § bort.

11 kap. 92 §

I fråga om besvärs- och underslällningsmål görs i förevarande para­graf motsvarande ändring som i 11 kap. 81 §. Dessutom tas bort hän­visningen tiU 11 kap. 41 §, som föreslås upphävd.

11 kap. 97 § 1 mom.

På sätt jag redan motiverat vid 11 kap. 33 § skall sökandens ansvar för vissa portokostnader avskaffas. Detta föranleder en ändring i första stycket av förevarande paragraf.

11 kap. 106 §

Enligt första stycket i förevarande paragraf skall vissa angivna para­grafer gälla även för vattenöverdomstolen och behandlingen av mål i vattenöverdomstolen. Första stycket korapletleras med en hänvisning till de nya bestäraraelserna i 11 kap. 60 § om oskadhghelsprövning raed hänsyn till fastighetsborgenärerna. Genora en hänvisning i 11 kap. 108 § till förevarande paragraf blir de nya bestäraraelserna tillämpliga också i högsta domstolen.

14 kap. 3 §

Enligt andra stycket i förevarande paragraf är kronan fri från skyl­dighet all ställa säkerhet. I enhghet raed vad som gäller enhgt 7 kap. 7 § tredje stycket ExL befrias nu även koraraun, landstingskomraun och kommunalförbund från att ställa säkerhet.

Prop. 1974: 83

213

övergångsbestämmelserna Punkt 1 Den nya lagstiftningen föreslås träda i kraft den 1 juli 1974.

Punkterna 2 och 3

Äldre bestämmelser föreslås gälla i mål som anhängiggjorts före ikraftträdandet resp. vid förrättning, i vUken förrällningsman förord­nats före ikraftträdandet. Mål ora ersättning för oföratsedd skada bör i detta sararaanhang ses sora en fortsättning på äldre mål och följakt­ligen bedömas enligt äldre lag. Om vattendomstolen eller syneraännen förordnar ora nedsättning enligt äldre bestämmelse, måste även länssty­relsens befattning med nedsatta raedel regleras av äldre bestämraelser. De föreslagna höjningarna av avgiftslatituderna för allmän fiskeavgift och regleringsavgift kräver enligt rain mening inte några särskUda över-gångsbestäraraelser. I äldre mål tillämpas nuvarande latituder och i mål ora nya företag eller om oraprövning av äldre avgifter sora anhängig-göres efter ikraftträdandet tillärapas de nya latituderna. Som ett undan­tag från huvudregeln har i punkt 2 angivits att vattendomstolen får meddela beslut om andelskraft i äldre mål. Bestämmelsen innebär givet­vis inte att fallhöjdshavare kan nekas rätt till ersättningskraft därför att förulsältningama för andelskraft inte föreligger.

Punkt 4

Jag har redan i den allmänna motiveringen (avsnitt 6.3.4) behandlat behovet av övergångsbestämmelser till upphävandet av bestämmelserna om bygdekraft. Redan meddelade principbeslut ora bygdekraft, som inte lagils i anspråk genom beslut om leverans, skall alltså förlora sin giltighet, om inte talan om leverans kommer in till vattendomstolen senast den 30 juni 1976.

Vad gäller anhängiga kraftverksmål, där frågan om skyldighet att tillhandahålla bygdekråft inte hunnit avgöras innan lagändringen träder i kraft, torde äldre lag få tiUämpas också efter ikraftträdandet. En mot­satt ordning synes i alltför hög grad göra bygdekraflmlressenternas rätt beroende av dorastolens arbetstakt och andra ovidkommande omstän­digheter. Huvudregeln i övergångsbestämmelsema punkt 2 bör alltså gälla i dessa fall. I mål sora anhängiggjorts före ikraftträdandet kan det den 30 juni 1976 raöjligen ännu återstå att avgöra fråga ora skyldig­het all tillhandahålla bygdekraft enligt 4 kap. 13 §§. Har det då inte heller fraraställts något yrkande enligt 4 kap. 4 § synes dorastolen böra förklara den förstnäranda frågan förfallen.

Punkt 5

Enligt förevarande beslämraelse skaU äldre bestämmelser fortfarande gälla i fråga om ersättning som enligt äldre lag bestämls att utgå ge­nora tillhandahällande av vatten.

Prop. 1974: 83

214

Punkt 6

Även i fråga om ersättningskraft skaU äldre bestämmelser i princip gälla. Emellertid bör som jag angivit i den aUraänna raotiveringen (av­snitt 6.2.3) raöjlighet finnas liU avlösning av redan beslutad ersättnings­kraft mot ersättning i pengar, ora det inte medför betydande olägenhet för motparten till den som gör ansökan. Frågan om avlösning skall handläggas enligt de bestämmelser som gäller för talan ora avlösning av andelskraft (11 kap. 17 § punkt 22). Jag anser det inte lärapligt att sora utredningen föreslagit öppna raöjlighet till årliga avbelalnmgar av halva ersättningsbeloppet. Vattendorastolen skall bestämma dag då skyl­digheten att fuUgöra kraftöverföring upphör. Ersättningsgivaren skaU dessförinnan ha betalat föreskriven penningersättning. Vattendorastolen skall vid bestämmande av tidpunkt givetvis ta hänsyn tUl parternas öns­kemål och kan härvid beakta ersätlningsgivarens eventueUa likviditets-problem. Bestämmelserna i 9 kap. skall gälla.

Den ersättning i pengar som skall utgå vid avlösningen bör lärapligen fastställas dhekt på grundval av den ifrågavarande förraånens värde. Detta kan skattas tiU skillnaden meUan det för all framlid kapitalise­rade värdet av ersättningskraften med avdrag för de på sararaa sätt kapitaliserade drift-, underhålls- och fömyelsekostnaderna särat den vid avlösningstillfället obetalda delen av anläggningskostnaden. Värdet av kraften bör därvid bestämmas med ledning främst av ersättningslaga­rens kostnad för elt abonnemang av motsvarande kraflbelopp.

Punkt 7

Efter mönster av punkt 6 i övergångsbestämmelserna till ExL skall ersättning i fråga om fideikomissegendom alltid nedsättas. Bestärarael­sen ersätter nuvarande 9 kap. 55 §.

Punkt 8

Här görs den inskränkningen att presumtionsregeln i 9 kap. 6 § inte skall tillämpas på värdestegring som uilräffat före utgången av juni 1971 (se avsnitt 6.2.6).

8.2      Förslaget till lag om ändring i flottningslagen

I 13 § andra stycket flottningslagen görs endast en formell ändrmg av en hänvisning till bestäraraelsema om nedsättning i VL.

8.3      Förslaget till lag om ändring i lagen om vissa åtgärder för utnytt­

jande av vattenkraft vid krig m. m.

I 7 § andra stycket lagen (1962r 627) om vissa åtgärder för utnytt­jande av vattenkraft vid krig m. ra. (1962 års lag) anges att vissa angiv-

Prop. 1974: 83

215

na paragrafer i 4 kap. VL inte skall äga tillärapning i fråga om företag enligt 1962 års lag. Eftersom bestämmelserna om bygdekraft i 4 kap. 14 §§ föreslås upphävda, har dessa paragrafer lagils bort i uppräk­ningen i 7 § andra stycket.

I 13 § 1962 års lag anges, att vissa bestämmelser i 9 kap. VL om uppsägning vid tiUträde av fast egendom inte skall äga tUlämpnmg. Eftersom dessa bestämmelser inte har fått någon motsvarighet i det nu aktuella förslaget (se avsnitt 6.2.7), kan 13 § upphävas.

Enligt 16 § första slyckel 1962 års lag skaU bestämmelserna i 11 kap. 33 och 47 §§ VL all brev eller brevkort med underrättelse till sakägare skall vara betalt inte äga tiUämpning i mål enligl 1962 års lag. Efter­som jag föreslår att portofrihet införs för angivna underrättelser enligt VL, kan 16 § första stycket upphävas.

Med hänsyn till karaktären av de ändringar som görs i 1962 års lag behövs det inte några övergångsbestäramelser.

9   Hemställan

Jag hemstäUer att lagrådels yttrande över förslagen till

1)

lag om ändring i vattenlagen (1918r 523),

2)

lag om ändring i lagen (1919r 426) om flottning i allmän flottied,

3)

lag om ändring i lagen (1962r 627) om vissa åtgärder för utnytt­jande av vattenkraft vid krig m. m.

inhämtas genora utdrag av protokollet.

Vad föredraganden sålunda med instämmande av statsrådets övriga ledamöter hemstäUt bifaller Hans Majrt Konungen.

Ur protokollelr Britta Gyllensten

Prop. 1974: 83

216

Bilaga 1 Utredningens förslag

Förslag till

Lag om ändring i vattenlagen (1918: 523)

Härigenora förordnas i fråga ora vattenlagen (1918 r 523)i. dels att 2 kap. 18 §, 4 kap. 14 §§, 7 kap. 42 §, 10 kap. 20 §, 11 kap. 27 § 5 raora. samt 41, 95 och 96 §§ skall upphöra att gälla, dels att rubriken närmast före 4 kap. 1 § skall utgå, dels alt nuvarande 4 kap. 16 § skaU betecknas 4 kap. 13 §, dels att 1 kap. 4 §, 2 kap. 3, 58 §§, 10 § 1 och 2 mom. samt 19 och 59 §§, 4 kap. 5, 79, 12, 14 och 15 §§, 5 kap. 5 §, 6 kap. 8 §, 7 kap. 41 och 54 §§, 9 kap., 10 kap. 60, 64, 67 och 80 §§, 11 kap. 17, 26, 29 och 32 §§, 35 § 3 raom., 37, 48 och 60 §§, 62 § 1 och 2 raom., 66 § 2 mom., 75 och 92 §§ samt 14 kap. 3 § skall ha nedan angivna lydelse,

dels att rubriken närmast före 4 kap. 14 § skall ha nedan angivna lydelse,

dels att den nya 4 kap. 16 § skall ha nedan angivna lydelse,

dels att rubriken närmast före 4 kap. 16 § skall sältas närmast före

4  kap. 13 §.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 KAP.

4

§2

Huruledes under vissa fömtsatt-

Huruledes under vissa förutsätt­

ningar den, sora äger råda över

ningar den, sora äger råda över

vatten, kan förpliktas att till följd

vatten, kan förpliktas att till följd

av företag, sora avses i 2, 3, 5, 6

av företag, sora avses i 2, 3, 5, 6

eller 7 kap., underkasta sig förlust

eller 7 kap., underkasta sig förlust

i honom tUlkommande vatten-

i honom tillkommande vatten­

raängd eller vattenkraft, därora

mängd eller vattenkraft, därom

stadgas i näranda kap.; och gälle

stadgas i nämnda kap.; och gälle

i fråga om rätt till ersättning för

i fråga om rätt till ersättning för

sålunda tUlskyndad förlust vad i

sålunda tiUskyndad förlust vad i

5  kap. 4 § och 6 kap. 5 § samt i

5 kap. 4 § och 6 kap. 5 § saml i

9 kap. finnes föreskrivet, dock

9 kap. finnes föreskrivet, dock

med de inskränkningar, som för-

raed de inskränkningar, sora för­

anledas av stadgandena i 6 och

anledas av stadgandena i 6 och

följande §§ av detta kap. samt i

följande §§ av detta kap. samt i

2 kap. 7 och 8 §§.

2 kap. 8 §.

' Senaste lydelse av

4 kap. 1 och4§§1962r83

7kap. 42§1920r459 lOkap. 20§1919r425 11 kap. 27 § 5 mom. 1948 r 479 llkap. 95§1969r393 11 kap. 96 § 1920 r 459

Förutvarande 4 kap. 13 § jämte framförstående rubrik upphävd genom 1971 r 531. = Senaste lydelse 1920r 459.

Prop. 1974: 83

217

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Beträffande skyldighet att i andra fall än i första stycket sägs under­kasta sig förlust, sora ovan närants, så ock ora gottgörelse därför gälle vad särskUl är stadgat, dock raed här nedan föreskrivna inskränkningar i rätten till ersättning, där sådan kunnat eljest ifrågakoraraa.

2 KAP.

3 §1

Ej raå någon så bygga i vatten, att genora uppdämning, sänkning av vattenståndet eller annan inverkan på vattenförhållandena skada till­fogas eller intrång göres å annan tillhörig egendom; vare sig jord, hus, fiske, bebyggt eller obebyggt strömfall eller annat, utan så är att nyttan av byggnaden eUer den del därav, som föranleder skadan eUer intrånget, prövas efter avdrag av byggnadskostnaden uppgå till ett värde, raot­svarande tre gånger den skada och det intrång, sora göres å åker och äng, samt två gånger skadan och intrånget å annan egendom. I bygg­nadskostnaden skall inräknas det belopp, vartill skadan och intrånget å den byggande tUlhörig egendora raå skattas. För skada och intrång skall ersättning givas efter ty i 9 kap. skUs.

Skulle byggande i vatten hava till följd, att ett avsevärt antal bofasta personer berövas sina bostäder, eller att större fabrik eUer annan an­läggning, varav många hava uppehälle, måsle nedläggas eller dess drift väsentligt minskas, eller att odlad jord tUl en efter orlsförhållandena betydande omfattning sättes under vatten eller eljest väsentligt skadas, eller att fiskeri- eller annan näring av större betydenhet lider väsentligt förfång, eller alt befolkningen eljest får sina levnadsförhållanden väsent­ligt försämrade, må byggnaden, ändå att nyttan uppgår till värde, som ovan sagts, icke ske. Lag samma vare, där genom byggande i vatten skulle förorsakas sådan bestående ändring av naturförhållandena, vari­genom väsentligt minskad trevnad för närboende eller betydande förlust från naturskyddssynpunkt är alt befara.

Prövas byggnad i vatten vara av synnerlig betydelse för näringslivet eller för orten eller eljest från allmän synpunkt, må Konungen, ändå att hinder mot byggnaden skulle möta av vad i första och andra styckena sägs, efter heraställan av vattendorastolen på sätt i 20 § 3 raom. stadgas, lämna medgivande till byggnaden.

Om byggande, varigenom an-

Om byggande, varigenom an­

nans strömfall eller del av ström-

nans strömfall eller del av ström­

fall tillgodogöres, gälle vad i 57

fall tillgodogöres, gälle vad i 5 §

§§ finnes stadgat.

finnes stadgat.

5

§

Tillhör ett strömfall till skilda

TiUhör en fallsträcka olika äga-

delar olika ägare, och vill en av

re, får en av dem tillgodogöra sig

dem tiUgodogöra sig förutom egen

vattenkraften i hela sträckan, om

jämväl annans del i fallet, vare

han på grund av äganderätt eller

han, där falldelarnas gemensamma

annan rättighet, som gäller mot

tillgodogörande innebär väsentlig

envar och ej är begränsad till ti-

ekonomisk eller teknisk fördel, be-

den,  råder  över mer  än  hälften

1 Senaste lydelse 1961 r 48.

Prop. 1974: 83

218

Nuvarande lydelse

rättigad därtill mot ersättning, som i 9 kap. skils, såframt han såsom ägare eller på grund av servitutsrätt, som är gäUande för all framtid, råder över mer än hälften av den efter vattenmängd och naturlig fallhöjd beräknade vattenkraften i fallet eller den del därav, om vars bebyggande är fråga.

Vad nu sagts äge motsvarande tillämpning i fråga om två eller flera, olika ägare tillhöriga ström­faU.

Föreslagen lydelse

av kraften. Hänsyn skall tagas till vad som svarar mot andel i sam­fäUighet vilken avses i 1 kap. 3 § fastighetsbildningslagen (1970: 988).

Första stycket äger motsvaran­de tiUämpning, när någon vill i en kraftanläggning tillgodogöra sig vattenkraft i fallsträckor som in­gå i olika vattensystem, om det gemensamma tillgodogörandet är en förutsättning för anläggningens tiUkomst.

6 §

Aro å ömse sidor av ett ström­fall olika ägare, må ena sidans ägare bjuda ägaren av motsatta sidan att gemensamt utnyttja fal­let; vill denne det ej, äge den, som bjudit, att mot ersättning, som i 9 kap. skils, tillgodogöra sig jäm­väl andra sidans lott i vattnet, så­framt det prövas kunna ske utan synnerlig skada för dess ägare. Har denne förklarat sig villig del­taga i fallets tillgodogörande, men kan ej enighet nås om sättet för dess bebyggande eller vattnets nyttjande, bestämme vattendom­stolen de viUkor, varunder tillgo­dogörandet må äga rum.

Vilja båda var för sig utnyttja hela strömfallet, pröve vattendom­stolen, åt vilkendera företräde bör givas.

1     mom. Den vars vattenkraft

skall tillgodogöras av annan med

stöd av 5 § eller på grund av

överenskommelse får deltaga i tiU­

godogörandet, om det är av be­

tydelse för hans verksamhet och

hans rätt är sådan som avses i 5 §

första stycket. Han är då berätti­

gad till andel i kraftprodiikUonen

(andelskraft) och skyldig att bi­

draga till kraftanläggningens utfö­

rande, drift och underhåll, allt i

förhållande till sin andel i den

vattenkraft som skall tillgodogö­

ras vid anläggningen. Motsvaran­

de rätt tillkommer den vars ström­

fall tages i anspråk enligt 1 kap.

14 §, om ersättning för ianspräk­

tagandet   icke   redan   bestämts.

Skyldighet att tillhandahålla an­delskraft åvilar den fastighet till vilken kraftanläggningen hör och består oavsett fastighetens försälj­ning.

Bestämmelserna i 15 kap. 3 § jordabalken äga motsvarande till-lämpning i fråga om rätten till andelskraft.

2     mom. Beslut att någon enligt

1 mom. skall deltaga i tUlgodogö­

randet av vattenkraften i en fall­

sträcka får meddelas endast om

borgenär med panträtt i den fas­

tighet för vilken vattenkraft går

förlorad   lämnat   medgivande   till

Prop. 1974: 83

219

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

deltagandet eller förlusten av vat­tenkraften är väsentligen utan be­tydelse för borgenärens säkerhet.

7

§

Kan överenskommelse ej träffas om de närmare villkoren för till­handahållandet av andelskraft el­ler om kostnadsbidrag som avses i 6 § 1 mom. första stycket, be­stämmer vattendomstolen därom efter anmälan av kraftanläggning­ens ägare eller andelskraftens mot­tagare.

Inträda ändrade förhåUanden, kan kraftanläggningens ägare eUer andelskraftens mottagare hos vat­tendomstolen påkalla omprövning av rättsförhållandet mellan dem. Därvid får endast ."sådan ändring beslutas som innebär väsentlig för­del för någon av parterna utan att för motparten medföra olägenhet av betydelse.

Kan strömfall, som tillhör oskift by eller annan samfälld mark el­ler som vid skifte av samfällighet ej ingått i skiftet, icke utan del­ägares förfång skiftas vare sig en­samt eller i förening med annat samfälligheten tillhörigt vattenom­råde, och vill en delägare tillgodo­göra sig hela fallet, vare han, så­framt det prövas kunna ske utan synnerlig skada för övriga deläga­re samt han antingen ensam eller tiUsammans med delägare, som lämnat honom medgivande till fö­retaget, äger mer än hälften i strömfallet, berättigad alt mot er­sättning, som i 9 kap. skUs, från samfälligheten tUlösa sig fallet jämte det utmål, som enligt be­stämmelse vid skifte må finnas av­satt för fallets tillgodogörande. Gränserna för strömfallet ovan och nedan i vattendraget skola be­stämmas av vattendomstolen.

Om delägare i samfäUt ström­fall, vilket ej kan utan delägares förfång skiftas, vill utan att lösa fallet bygga kvarn, såg eller annan mindre anläggning för vattnets till­godogörande, bjude de andra att taga del däri; vilja de ej, och prö­var vattendomstolen det kunna ske utan synnerlig skada för dem, fö­relägge då honom, på vad sätt, vill­kor och tid han må bygga och nyttja anläggningen. Ändå att tid, som må vara bestämd för bibehål­lande av sådan anläggning, icke gått till ända, äge under de i förs­ta stycket omförmälda förutsätt­ningar delägare begagna sig av lösningsrätt, som där nämnts.

8§i

ViU någon i vatten, där fisken har sin gång, göra damm eller annan byggnad, vare han phktig att utan ersättning vidtaga och för framtiden underhålla nödiga anordningar för fiskens framkomst eller eljest för

' Senaste lydelse 1954r 124.

Prop. 1974: 83

220

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

tryggande av fiskets bestånd saml tillsläppa för ändamålet nödigt vatten så ock att ställa sig till efterrättelse de särskUda föreskrifter i övrigt, vilka till följd av byggnaden må erfordras till skydd för fisket. Kan nyttan av ifrågasatt anordning icke skäligen anses motsvara den förlust och kostnad, som därigenom skulle tillskyndas byggnadens ägare, må dock efter inhämtat yttrande av statens fiskeritjänstemän befrielse från sagda skyldighet medgivas.

Finnes att tUl skydd för fisket vidtagna anordningar eller medde­lade föreskrifter äro mindre tjän­liga, äge vattendomstolen på an­sökan av myndighet, som Konung­en bestämmer, eller av byggna­dens ägare meddela sådana be­stämmelser, som utan alt förnär­ma tredje mans rätt raå påkaUas av anmärkta förhållanden. Därvid skaU iakttagas alt, i den mån frå­ga ej är om sådan höjning av år­lig avgift, som motsvaras av änd­ring i penningvärdet, byggnadens ägare ej må åläggas förpliktelser, sora för honom medföra väsentlig kostnad eller olägenhet utöver vad förut blivit honom ålagt.

Finnes att tUl skydd för fisket vidtagna anordningar eller med­delade föreskrifter äro mindre tjänliga, äge vattendomstolen på ansökan av myndighet, som Konungen bestämmer, eller av byggnadens ägare raeddela såda­na bestämmelser, som utan alt för­närma tredje mans rätt må påkal­las av anmärkta förhållanden. Där­vid skall iakttagas att byggnadens ägare ej raå åläggas förpliktelser, som för honom raedföra väsentlig kostnad eller olägenhet utöver vad förut blivit honom ålast.

10 §

1 mom.'' Bygges damm för till­godogörande av vattnet eller för reglering av vattnets avrinning, el­ler göres för sådant ändamål an­nan byggnad i vatten, vare bygg­nadens ägare, såframt byggnaden förorsakar sådan ändring i de na­turliga vattenstånds förhållandena, som ej är obetydlig, eller hindrar eller försvårar fiskens framkomst, pUktig att från och med kalender­året näst efter det, då arbetet å byggnaden påbörjats, så länge byggnaden bibehålles, erlägga viss årlig avgift till befrämjande av fisket inom landet.

Avgiften skall beträffande bygg­nad för vattnets tUlgodogörande såsom drivkraft utgå med minst tio öre och högst två kronor för varje hästkraft, som beräknas kunna vid oreglerai lågvatten uttagas vid byggnaden.  I  fråga  om  byggnad

1 Senaste lydelse 1954r 124.

1 mom. För vattenkraftanlägg­ning samt för byggnad för vatten­reglering eller för vattenbortled­ning i annat syfte än kraftproduk­tion skall årligen erläggas fiskeav­gift för att främja fisket inom lan­det, om byggnaden orsakar sådan ändring i vattenståndsförhållande­na som ej är obetydlig eller hind­rar eller försvårar fiskens fram­komst.

A vgiften utgör:

för vattenkraftanläggning minst tio öre och högst två kronor för varje enhet installerad effekt som omfattar tre kilowatt intill 150 procent av effekten vid medelvat-tenföring och för varje enhet om sex kilowatt därutöver,

för vattenreglering minst tio öre och högst en krona för varje en­het av magasinets rymd som om­fattar 25 000 kubikmeter intiU 100

Prop. 1974: 83

221

Nuvarande lydelse

för tillgodogörande av vattnet an­norledes än såsom drivkraft skall avgiften utgå med minst tio och högst etthundra kronor för varje sekundkubikmeter av den vatten­mängd, som är avsedd att uttagas vid byggnaden. Är ändamålet med byggnaden att reglera vattnets av­rinning, utgår avgiften efter vat­tenmagasinets rymd med minst tio öre och högst en krona för varje del, som omfattar 50 000 kubik­meter, intill 100 mUjoner kubik­meter och för varje del därutöver, som omfattar 100 000 kubikmeter. Beträffande byggnad, som göres såväl i ändamål av vattnets tillgo­dogörande såsoin drivkraft som för utnyttjande av vattnet annorle­des eller för reglering av vattnets avrinning, skall i fråga om beräk­ningsgrunden vid avgiftens be­stämmande hänsyn tagas till det ändamål, som är det huvudsakliga.

Inom ovan angivna gränser skall avgiften, efter förslag av statens fiskeritjänstemän, bestämmas med fäst avseende bland annat därå, om fiske finnes, som genom bygg­naden skadas, om med hänsyn till byggnadens storlek och beskaffen­het i övrigt samt dess belägenhet inverkan därav å fisket är mer el­ler mindre menlig, om byggnadens ägare jämlikt 8 § förpliktats att vidtaga och underhålla anordning­ar för fiskets bestånd, samt om föreskrivna dylika anordningar för ägaren medföra större eller mind­re kostnad.

Om det årliga avgiftsbeloppet enligt nu stadgade grunder är , ringa, äge vattendomstolen före­skriva, att avgift för byggnaden i stället skall utgå med visst belopp en gång för alla.

Föreslagen lydelse

miljoner kubikmeter och för var­je enhet om 50 000 kubikmeter därutöver samt

för vattenbortledning minst tio öre och högst en krona för varje liter i sekunden bortledd vatten­mängd.

Avgift bestämmes efter förslag av statens fiskeritjänstemän med beaktande av i vilken omfattning fisk finnes eller fiske förekommer i vattendraget, i vilken utsträck­ning vattenförhållandena och fis­ket påverkas samt omfattningen av de förpliktelser som enligt 8 § ålagts byggnadens ägare. Har den­ne befriats från skyldighet att vid­taga anordning till skydd för fis­ket, får avgift för byggnaden be­stämmas till det belopp som med hänsyn härtill finnes skäligt utan hinder av att de i andra stycket an­givna gränserna överskridas.

Har beträffande annan byggnad i vatten än som avses i första styc­ket befrielse från skyldig/tet att vidtaga anordning till skydd för fisket medgivits byggnadens ägare, skall fiskeavgift med skäligt belopp utgå för byggnaden.

Är byggnad i vatten avsedd att tillgodose flera ändamål, skall i fråga om beräkningsgrunden vid avgiftens bestämmande Itänsyn ta­gas till det ändamål som är det huvudsakliga.

Om det årliga avgiftsbeloppet enligt nu stadgade grunder är ringa, får vattendomstolen före­skriva att avgift för byggnaden i stället skall utgå med visst belopp en gång för alla. Sådan föreskrift skall meddelas, om det årliga av­giftsbeloppet understiger etthund­ra kronor.

Avgift avseende byggnad för vat­tenreglering betalas av deltagare i företaget och för annan byggnad av dess ägare. Avgiften utgår från och med kalenderåret närmast ef-

Prop. 1974: 83

222

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

ter det då tiUstånd till arbeten på byggnaden först togs i anspråk och så länge byggnaden består.

2 inom. Vattendomstolens av­görande angående årlig avgift, sora avses i 1 raora., gäUe för en tid-ryrad av tjugu år i sänder, första gången räknat från och raed det kalenderår, då avgiften först skall erläggas. På ansökan, sora under nittonde året av sådan tidsperiod göres av rayndighet, som Konung­en bestämraer, eller av byggnadens ägare, foreskrive vattendomstolen den ändring, sora finnes påkaUad raed hänsyn till ändring i penning­värdet. Göres ej sådan ansökan, skall den förut meddelade bestäm­melsen lända till efterrättelse jäm­väl för nästa period.

2 mom. Vattendomstolens avgö­rande angående årlig avgift, sora avses i 1 mora., gälle för en lid­rymd av tio år i sänder, första gången räknat från och med det kalenderår, då avgiften först skall erläggas. På ansökan, sora under nionde året av sådan tidsperiod göres av rayndighet, sora Konung­en bestäramer, eller av byggnadens ägare, foreskrive vattendomstolen den ändring, som finnes påkallad med hänsyn till ändring i penning­värdet. Göres ej sådan ansökan, skaU den förut meddelade bestära­raelsen lända till efterrättelse jära-väl för nästa period.

Utan hinder av vad nu sagts må frågan om avgiftens storlek upptagas till omprövning i saraband raed förnyad prövning enligt 8 § andra styc­ket; och skall därvid raed avseende å omfattningen av de förpliktelser, som enligt denna § och 8 § sammanlagt raå åläggas byggnadens ägare, gälla vad i näranda stycke av 8 § är för där avsett fall stadgat.

19 §2

Den, som med stöd av stadgan­dena i 5, 6 eller 7 § vill tillgodo­göra sig annan tillhörigt vatten eller lösa samfällt strömfall, vare, där för ändamålet erfordras, att annans byggnad i vatten ulrives eller ändras, pliktig att draga för­sorg om arbetet. Skall byggnaden ändras, och vill ägaren själv ut­föra arbetet, äge han ratt därtill och njute ersättning efter ty skäligt prövas; vare dock, vid påföljd av skadeståndsskyldighet och förlust av rätten alt verkställa vad sora kan vara ogjort, pliktig att full­göra arbetet inora tid och på sätt som i sammanhang med beslutet ora ändringen besläraraes.

Den, som med stöd av stadgan­dena i 5 § vill tiUgodogöra sig an­nan tUlhörigt vatten, vare där för ändamålet erfordras, att annans byggnad i vatten ulrives eller änd­ras, pliktig att draga försorg om arbetet. Skall byggnaden ändras, och vill ägaren själv utföra arbe­tet, äge han rätt därtUl och njute ersättning efter ty skäligt prövas; vare dock, vid påföljd av skade­ståndsskyldighet och förlust av rätten att verkställa vad som kan vara ogjort, pliktig att fullgöra ar­betet inora tid och på sätt, som i samraanhang raed beslutet ora änd­ringen besläraraes. Därvid får även meddelas bestämmelse som säkerställer att ersättningen an­vändes på föreskrivet sätt.

Vad i första stycket sägs skall äga motsvarande tillämpning, där ström­fall tages i anspråk järalikt 1 kap. 14 §.

1 Senaste lydelse 1954 r 124. " Senaste lydelse 1945 r 139.

Prop. 1974: 83

223

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

59 §1

Ägare av grundvattentäkt vare, där försummelse i underhållet av anläggningen kan föranleda fara för allmän eller enskUd rätt, pliktig underhålla den så, att dylik fara förebygges.

Vill grundvattentäkts ägare taga den ur bmk, vare därtill berätti­gad. Har vattendomstolen jämlikt 9 kap. 46 § meddelat föreskrift om skyldighet för grundvattentäk­tens ägare att tillhandahålla vat­ten, skall dock inhämtas föreskrift av vallendorastolen, under vilka villkor gmndvattentäkten raå tagas ur bruk.

Vill grundvattentäkts ägare ta­ga den ur bruk, vare därtiU berät­tigad. Kan åtgärden medföra fara för allmän eller enskild rätt, skall dock inhäratas föreskrift av vat­tendomstolen, under vUka villkor gmndvattentäkten må tagas ur bruk.

4 KAP.

5 §

Har SlrörafaU blivit bebyggt jämlikt denna lag, äge under de i 1 § stadgade förutsättningar Ko­nungen eller rayndighet, åt vilken Konungen uppdragit att i föreva­rande hänseende bevaka det all­männas rätt, så ock byggnadens ägare i den ordning 11 kap. stadgar påkalla ny prövning angående de villkor, varunder med hänsyn till allmänna intressen byggnaden må bibehållas och nyttjas. Yrkande om sådan prövning skall fram­ställas under femtioferate året ef­ter del kalenderår, under vilket byggnaden enligt därom meddelad bestämmelse skall hava fullbor­dats, samt därefter vart fyrtionde år. Varder ej å föreskriven tid ny­prövning påkallad, vare ägaren berättigad att under förut fast­stäUda vUlkor bibehålla och nyttja byggnaden intiU dess i anledning av nyprövning, som sedermera en­ligt vad nu sagts blivit påkallad, annan beslämraelse härutinnan meddelas och skall lända till efter­rättelse.

Har strömfall blivit bebyggt en­ligt denna lag, och uppgår den vattenkraft som kan vid oreglerat lågvatten uttagas vid byggnaden till minst femhundra turbinhäst­krafter, äge, såframt vattenkraften icke inom tio år före det vatten­domstolens medgivande lämnas till byggnaden varit utnyttjad vid byggnad som tillkommit enligt äld­re lag. Konungen eller rayndighet, åt vUken Konungen uppdragit att i förevarande hänseende bevaka det allraännas rätt, så ock bygg­nadens ägare i den ordning 11 kap. stadgar påkalla ny prövning angående de villkor, varunder raed hänsyn till allmänna intressen byggnaden raå bibehållas och nytt­jas. Yrkande ora sådan prövning skall fraraställas under femtiofera­te året efter det kalenderår, under vilket byggnaden enligl därom meddelad bestäramelse skall hava fullbordats, samt därefter vart fyr­tionde år. Varder ej å föreskriven tid nyprövning påkallad, vare äga­ren berättigad att under förut fast­ställda villkor bibehålla och nyttja byggnaden intill dess i anledning av nyprövning, sora sedermera en­ligt vad nu sagts blivit påkallad.

Senaste lydelse 1964 r 110.

Prop. 1974: 83

224

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

annan bestäramelse härutinnan meddelas och skall lända tiU efter­rättelse.

Nyprövning, varora nu stadgats, skall ske i enlighet med den lagstift­ning, som vid varje särskild lidpunkt är gällande i fråga ora villkoren för byggande i vallen. Fastställas vid nyprövningen andra vUlkor än de förut gällande, må de icke tillämpas förrän fem år förflutit från ut­gången av det kalenderår, varunder nyprövningen påkallats.

7 

§

Skall från anläggning, beträffan­de vilken nyprövning äger rum, på grund av vattendomstolens järalikt denna lag raeddelade föreskrift kraft tillhandahållas någon i er­sättning för förlorad vattenkraft eller annat, och kommer sådan er­sättningstagares rätt i anledning av nyprövningen att upphöra eller inskränkas, vare han berättigad att av statsmedel undfå gottgörelse för den förlust han lider. Är fråga om ersättning för vattenkraft, som tillgodogöres genom anläggningen, och har sådan vattenkraft icke fö­re dess avstående varit av ersätt­ningstagaren utnyttjad eller av denne utnyttjats vid anläggning, som avses i 5 §, skall dock be­träffande ersättningslagarens rätt till gottgörelse vad i 6 § 1 mora. finnes stadgat äga raotsvarande tillärapning.

Skall från anläggning, beträffan­de vilken nyprövning äger mm, på grund av vattendomstolens järalikt äldre lag raeddelade föreskrift kraft tillhandahåUas någon i er­sättning för förlorad vattenkraft eller annat, och koramer sådan ersättningstagares rätt i anledning av nyprövningen att upphöra eller inskränkas, vare han berättigad att av statsmedel undfå gottgörelse för den förlust han lider. Är fråga ora ersättning för vallenkraft, sora tillgodogöres genom anläggningen, och har sådan vattenkraft icke fö­re dess avstående varit av ersätt­ningstagaren utnyttjad eller av denne utnyttjats vid anläggning, som avses i 5 §, skall dock beträf­fande ersättningslagarens rätt till gottgörelse vad i 6 § 1 mom. fin­nes stadgat äga motsvarande till-lämpning.

Vad i 6 § 2 raora. är föreskrivet beträffande framställande av ersätt­ningsanspråk, prövning av sådant anspråk samt sättet för ersättningens erläggande med mera skall jämväl gälla i fråga om gottgörelse, sora i denna § avses.

8 

§

Varder beträffande byggnad i strörafall, vUken tillkoramit enligt äldre lag, jämlikt denna lag verk­ställd sådan ombyggnad eller till­byggnad, som i 2 § första stycket avses, skola under de i nämnda stadgande angivna förutsättningar bestämmelsema i 57 §§ gälla i fråga om anläggningen; dock vare ägaren icke pliktig att av värdeminskning och kostnad, som

Har beträffande byggnad i strörafall, vilken tUlkorarait enligt äldre lag, jämlikt denna lag verk­ställts ombyggnad eller tillbygg­nad, skola bestämmelsema i 57 §§ gälla i fråga om anläggningen, om åtgärden medför att i ström­fallet minst trehundra turbinhäst­krafter mera än förut kunna ut­tagas vid lågvatten och den uttag­bara    vattenkraften    sammanlagt

Prop. 1974: 83

225

Nuvarande lydelse

omförmälas i 6 §, utan ersättning vidkännas mera än som motsvarar en fjärdedel av värdet i tUlgodo-gjort skick å den vid anläggningen uttagbara vattenkraft, som icke kunnat tillgodogöras vid den äldre byggnaden.

Vad i 5 och 6 §§ är stadgat i fråga om byggnad, som tiUkommit jämlikt denna lag, skall äga mot­svarande tillärapning beträffande sådan byggnad i strömfall, som i 3 § avses, med iakttagande likväl att yrkande ora nyprövning skall fraraställas under femtiofemte året efter det denna lag trätt i kraft samt att byggnadens ägare ej är pliktig att utan ersättning vidkännas större värdeminskning och kostnad än som motsvara en fjärdedel av värdet å kungsådrans vattenkraft i tUlgodogjort skick, med beräkning av nämnda vatten­kraft på sätt i 3 § sagts.

Föreslagen lydelse

uppgår till femhundra turbinhäst­krafter vid oreglerat lågvatten. Ägaren är dock icke pliktig att av värdeminskning och kostnad, som omförmälas i 6 §, utan ersättning vidkännas mera än som motsvarar en fjärdedel av värdet i tillgodo­gjort skick å den vid anläggnuigen uttagbara vattenkraft, som icke kunnat tillgodogöras vid den äldre byggnaden.

Vad i 5 och 6 §§ är stadgat i fråga om byggnad, som tillkoramit järahkt denna lag, skall äga raot­svarande tillämpning, när ström­faU, vari jämlikt denna lag kungs­ådra finnes, bebyggts enligt Konungens på grund av äldre lag meddelade tillstånd till byggande i kungsådra, såframt vid tillståndet gjorts sådant förbehåU, som om­förmäles i 1 kap. 8 §, och kungs­ådrans vattenkraft, i den mån den­samma kan vid byggnaden uttagas, tillika uppgår till minst fem­hundra turbinhästkrafter vid oreg­lerat lågvatten. Yrkande om ny­prövning skall framställas under femtiofemte året efter det denna lag trätt i kraft. Byggnadens ägare är ej pliktig att utan ersättning vidkännas större värdeminskning och kostnad än som motsvara en fjärdedel av värdet å kungsådrans vattenkraft i tiUgodogjort skick. Vid tillämpning av vad nu sagts skall kungsådrans vattenkraft an­ses utgöra en tredjedel av vatten­kraften i strömfallet.

9 §

Har strömfall blivit bebyggt jämlikt denna lag, äge under de i 1 § stadgade föratsättningar kro­nan att, där det påkallas för tiU­godoseende av allmänt behov, vid utgången av fyrtionde året efter det kalenderår, under vUket enligt därom meddelad bestämmelse byggnaden skaU hava fullbordats, tiUösa sig strömfallet med vatten-

15   Riksdagen 1974.1 saml Nr 83

Har strömfall blivit bebyggt jäm­likt denna lag, äge under de i 5 § stadgade föratsättningar kro­nan att, där det påkallas för till­godoseende av allmänt behov, vid utgången av fyrtionde året efter det kalenderår, under vUket enligt därom meddelad bestämmelse byggnaden skall hava fullbordats, tiUösa sig strömfallet med vatten-

Prop. 1974: 83

226

Nuvarande lydelse

verksbyggnader, kraftstation med installerat maskineri samt för kraftstationens personal avsedda bostäder och, där marken tUlhör arUäggningens ägare, nödigt utmål. Lösningsrätt, som ej vid nämnda tidpunkt begagnas, skall stå kro­nan öppen vid utgången av vart fyrtionde år därefter.

Föreslagen lydelse

verksbyggnader, kraftstation med installerat maskineri samt för kraftstationens personal avsedda bostäder och, där marken tillhör anläggningens ägare, nödigt utmål. Lösningsrätt, som ej vid näranda tidpunkt begagnas, skall stå kronan öppen vid utgången av vart fyr­tionde år därefter.

Varder i strömfaU, vars vattenkraft till viss del varit inom de tio när­mast förflutna åren utnyttjad vid byggnad, som tiUkommit enligt äldre lag, jämlikt denna lag verkställd byggnad, vUken är avsedd att ersätta eller utgör tillbyggnad till den äldre byggnaden, och medför åtgärden, alt i sttörafallet kan uttagas i raedeltal minst dubbelt så stor vattenkraft som förat, vare kronan, såframt den uttagbara vattenkraften samraan­lagt uppgår tUl rainst ferahundra turbinhästkrafter vid oreglerat låg­vatten, på sätt ovan sagts lösningsberältigad till strömfallet med vatten­verksbyggnader, kraftstation och utmål.

12 §

Där från kraftanläggning, till vilken lösningsrätt enligt vad ovan stadgats göres av kronan gällande, på grand av vattendomstolens jämlikt äldre lag meddelade före­skrift kraft skall tUlhandahållas någon i ersättning för vattenkraft, sora tillgodogöres genom anlägg­ningen, äge kronan tillösa sig jäm­väl sådan rättighet. Vad nu sagts gälle dock ej i fråga om vatten­kraft, som före dess avstående va­rit av ersättningstagaren utnyttjad vid anläggning, beträffande vilken icke enligt bestäraraelserna i 9 § lösningsrätt tUlkommit kronan.

Där från kraftanläggning, tiU vUken lösningsrätt enligl vad ovan stadgats göres av kronan gällande, på grand av vattendomstolens jämlikt denna lag meddelade före­skrift kraft skall tUlhandahåUas någon i ersättning för vattenkraft, sora tillgodogöres genom anlägg­ningen, äge kronan tillösa sig jäm­väl sådan rättighet. Vad nu sagts gälle dock ej i fråga ora vatten­kraft, sora före dess avstående varit av ersättningstagaren utnytt­jad vid anläggning, beträffande vilken icke enligt bestämmelserna i 9 § lösningsrätt tillkorarait kro­nan.

Beträffande lösningsrätt, som i denna § avses, skola bestämmelserna i 10 och 11 §§ i tUlämpliga delar lända tUl efterrättelse.

Om avgifter

14 §1 Varder genom vattenreglering, som verkställes jämUkt denna lag, den uttagbara vattenkraften i det eller de strömfall, för vilkas räk­ning regleringen utföres, ökad med i medeltal femhundra turbinhäst-

« Senaste lydelse 1959 r 114.

OM   BYGDEAVGIFT

14 §

För vattenkraftanläggning och vattenreglering skall årligen erläg­gas bygdeavgift för ändamål som angivas i 16 §.

Avgiften utgör:

för vattenkraftanläggning minst

Prop. 1974: 83

227

Nuvarande lydelse

krafter, vare ägare av sådant strömfall pliktig att för nedan an­givna ändamål erlägga en årlig avgift, beräknad på grundval av det antal turbinhästkrafter, varmed genom regleringen den uttagbara vattenkraften i strömfallet i medel­tal blivit ökad. Medför vattenregle­ring sådan ändring av vatlenfö­ringen att förut ultagbar vatten­kraft kan utnytjas på fördelaktiga­re sätt, skall, med avseende å skyl­dighet att erlägga dylik avgift, så stor del av denna vattenkraft, som svarar mot förhöjningen av dess värde, anses såsom ökning av den uttagbara vattenkraften.

Medför vattenregleringen sådan båtnad, som i första stycket sägs, för annat strömfall än där avses, äge vattendomstolen, på ansökan av myndighet, som Konungen be­stämmer, förklara ägaren av ström­fallet pliktig att gälda avgift, som nu nämnts.

Avgiften skall av vattendomsto­len, särskUt för varje strömfall, be­stämmas till belopp, utgörande minst tre och högst åtta kronor för varfe turbinhästkraft; och bör härvid hänsyn tagas dels till den större eller mindre förändring av vattenstånds- och avrinnings förhål­landen, som genom företaget för­orsakas, och den olägenhet eller fördel, vilken härigenom uppkom­mer för den kringliggande bygden, dels ock till den större eller mindre kostnad, som är förenad med före­taget, samt företagets ekonomiska betydelse för varje särskilt ström­fall. Om särskUda skäl föranleda därtill, må avgiften bestämmas till lägre belopp än förut sagts, dock minst femtio öre för varje turbin­hästkraft.

Avgift skall erläggas från och med kalenderåret näst efter det, då vattendomstolens tillstånd till vattenregleringen först tages i an­språk. Är fråga om företag, som

Föreslagen lydelse

tre och högst åtta kronor för varje enhet installerad effekt som omfat­tar sex kilowatt intill 150 procent av effekten vid medelvattenföring och för varje enhet om tolv kilo­watt därutöver samt

för vattenreglering minst tre och högst åtta kronor för varje enhet av magasinets rymd som omfattar 15 000 kubikmeter intiU 100 miljo­ner kubikmeter, för varje ytterliga­re enhet om 30 000 kubikmeter in­till 1 000 miljoner kubikmeter och för varje enhet om 60 000 kubik­meter därutöver.

Om särskUda skäl föreligga, får avgift bestämmas till lägre belopp, dock minst femtio öre för varje avgiftsenhet.

Avgift utgår ej, om antalet av­giftsenheter  understiger  tvåtusen.

Avgift bestämmes med beaktan-av den större eller mindre föränd­ring av vattenförhållandena som företaget orsakar samt den större eller mindre olägenhet eller fördel som härigenom uppkommer för bygden.

Avgift för kraftanläggning beta­las av ägaren och för reglering av deltagare i företaget. Avgiften ut­går från och med kalenderåret när­mast efter det då tillstånd till före­taget först togs i anspråk och så länge företaget består.

Prop. 1974: 83

228

Nuvarande lydelse

avses i 3 kap. 1 §, skall dock, så­vitt angår strömfall, för vars ägare enligt bestämmelserna i nämnda kap. skyldigheten att taga del i kostnaden för företaget inträder senare, avgift ej utgå förrän från och med kalenderåret näst efter betalningsskyldighetens inträde. Har ägare av strömfall enligt andra stycket förklarats pliktig att gälda avgift, skall den utgå från och med kalenderåret näst efter det, då talan därom anhängiggjorts, dock ej för tid innan skyldighet att erlägga avgift skolat inträda, därest ägaren av strömfallet förklarats pliktig att taga del i kostnaden för företaget.

Föreslagen lydelse

Vattendomstolens avgörande gälle för en tidrymd av tio år i sänder, första gången räknat från det kalenderår, under vilket till­ståndet till vattenregleringen först tagits i anspråk. Varder ej genom ansökan hos vattendomstolen un­der nionde året av sådan tidsperiod ny prövning påkallad av strömfal­lets ägare eller av myndighet, som Konungen bestämmer, skall den förut meddelade bestämmelsen lända till efterrättelse jämväl för nästa period. Älägges ägare av strömfall enligt andra stycket att gälda avgift, skall avgörandet förs­ta gången ej gälla längre än den tid, som gäller för annan avgift enligt denna §, vilken förklarats skola utgå med anledning av före­taget. Varder strömfall bebyggt ef­ter det avgift bestämts, äge vatten­domstolen, ändå att tid, som nyss nämnts, ej gått till ända, för åter­stående tiden meddela ändrad före­skrift, när det påkallas av myndig­het, som Konungen bestämmer.

På yrkande av myndighet, som Konungen bestämmer, må vatten­domstolen, såframt det finnes er­forderligt och lämpligt, bestämma

15 § Vattendomstolens avgörande an­gående bygdeavgift gäller för en tidrymd av tio år i sänder, första gången räknat från det kalenderår, då avgiften först skall erläggas. På ansökan, som under nionde året av sådan tidsperiod göres av myn­dighet som Konungen bestämmer eller av den avgiftsskyldige före­skriver vattendomstolen den änd­ring, som finnes påkallad med hän­syn till erfarenheterna av företa­gets inverkan eller ändring i pen­ningvärdet. Föreligga begränsning­ar i möjligheterna att utnyttja fö­retaget i avsedd omfattning, skall hänsyn tagas även härtill. Göres ej sådan ansökan, skall den förut meddelade bestämmelsen lända till efterrättelse jämväl för nästa pe­riod.

Prop. 1974: 83

229

Nuvarande lydelse

att den för en tioårsperiod stadga­de avgiftsskyldigheten skäll fuUgö­ras genom att strömfallets ägare erlägger högst hälften av det be­räknade sammanlagda nuvärdet av avgifterna på en gång och återsto­den genom årliga inbetalningar un­der perioden.

Huru avgifter, som nu nämnts, skola indrivas, därom förordnar Konungen.

15 P Influtna avgifter skola efter de närmare bestämmelser, som härut­innan meddelas av Konungen, an­vändas dels till förebyggande el­ler minskande av skada eller olä­genhet, som vållas genom företa­get och för vilken ersättning icke blivit av vattendomstolen bestämd, samt till gottgörelse för sådan ska­da eller olägenhet, dels ock för tiUgodoseende av aiinat ändamål beträffande den bygd, som berö­res av företaget, såsom jordbru­kets främjande, särskilt genom jords torrläggning, eller beredande av tiUgång till elektrisk kraft för samfärdsel, jordbruk, hantverk el­ler småindustri eller eljest för be­folkningens behov.

Föreslagen lydelse

16 §

Medel som influtit i bygdeavgift skola användas för att förebygga eller minska skada eller olägen­het, som vållas genom företaget och för vilken ersättning enligt 9 kap. icke bestämts, och för att gottgöra sådan skada eller olägen­het samt för att tillgodose annat ändamål beträffande den bygd som beröres av företaget.

Närmare bestämmelser om in­drivningen och användningen av bygdeavgifter meddelas av Ko­nungen.

5 KAP.

5 §2

Vad i 2 kap. 2 och 8 §§, 11 § andra stycket, 12, 13,18, 19, 27 30 §§ samt 3234 §§ finnes stad­gat om byggande i vatten skall äga motsvarande tillämpning med av­seende å anläggning eller åtgärd för inrättande av allmän farled.

Vad i 2 kap. 2, 8 och 10 §§, 11 § andra stycket, 12, 13, 19, 27 30 §§ samt 3234 §§ finnes stadgat om byggande i vatten skaU äga raotsvarande tillämpning med avseende å anläggning eller åtgärd för imätlande av allmän farled.

6 KAP.

8 §3

Vad i 2 kap. 8 § första stycket.

Vad i 2 kap. 8 § första stycket,

11 § första stycket, 12, 13 och 18     11 § första stycket samt 12 och §§ finnes stadgat i fråga om byg-     13 §§ finnes stadgat i fråga om

» Senaste lydelse 1944r 199. « Senaste lydelse 1920r 459. » Senaste lydelse 1954r 124.

Prop. 1974: 83

230

Nuvarande lydelse

gande i vatten skaU äga motsva­rande tUlämpning med avseende å arbete för inrättande av allmän flottied.

Föreslagen lydelse

byggande i vatten skall äga mot­svarande tillärapning raed avseen­de å arbete för inrättande av all­män flottled.

7 KAP.

41 §1

A företag, som i 37 § sägs, skall vad i 2 kap. 2 och 8 §§, 1113 §§, 14 § andra stycket, 2730 §§ 31 § andra stycket samt 3234 §§ stadgas beträffande byggande i vatten äga motsvarande tUlämp­ning.

Ä företag, som i 37 § sägs, skall vad i 2 kap. 2, 8 och 10 §§, 11 13 §§, 14 § andra stycket, 2730 §§, 31 § andra stycket samt 32 34 §§ stadgas beträffande byggan­de i vatten äga motsvarande tUl-lämpning.

Visas efter det vattenavledningsföretag blivit utfört, att därigenom vin­nes stadigvarande minskning i kostnadema för flottningen i allmän flottied eller för flottledens underhåU, må de flottande på talan av del­tagarna förpliktas att erlägga högst så stor del av det belopp, vartiU kostnadsminskningen kan skattas, som svarar mot förhållandet mellan å ena sidan företagels anläggningskostnad och å den andra den be­räknade båtnaden därav för mark, sora beröres av företaget; och skall flottiedens bidrag av de flottande betalas i den ordning, som finnes stadgad beträffande allmän flottieds anläggningskostnad. Å oguldet kapitalbelopp skall gäldas ränta efter den räntefot som finnes skähg. För bidrag, som nu närants, förvärvas ej delaktighet i företaget, och vare förty de flottande ej skyldiga att taga del i framtida kostnad för detta.

54 §2

Har delägare i invallningsföre­tag icke sökt företaget och är han ej heller efter ty i 27 § sägs lik­ställd med sökanden, vare han be­rättigad påfordra, alt all honom tUlhörig mark, som ingår i sam­fälligheten, skall med belopp, som i 9 kap. 49 § sägs, lösas för före­tagets räkning.

Har delägare i invaUningsföre-tag icke sökt företaget och är han ej heUer efter ly i 27 § sägs lik­ställd raed sökanden, vare han be­rättigad påfordra, att all honom tUlhörig mark, som ingår i sam­fälligheten, skall lösas för företa­gets räkning mot ersättning enligt 9 kap.

VUl någon begagna sig av rättighet, som nu sagts, skall yrkande där­ora fraraställas medelst stämning å dellagarna i den ordning 11 kap. stadgar inom sextio dagar efter det tiden för påkallande av sådan ny uppskattning av båtnaden, sora omförraäles i 10 kap. 77 och 78 §§, tilländagått, eller, om sådan uppskattning påkallats, inom samma tid efler det uppskattningen vunnit laga kraft.

Sedan sådan talan blivit anhängiggjord, vare ägaren av den fastighet, vartill marken hör, fri från skyldighet att taga del i företaget; och trade den lösta marken i fastighetens ställe raed skyldighet för ägaren

' Senaste lydelse 1945 r 343. « Senaste lydelse 1920 r 459.

Prop. 1974: 83

231

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

att övertaga den delaktighet i företaget, varifrån fastighetens ägare befriats.

Om rätt för fastighetens ägare att återbekomma förskjutet bidrag så ock om denne åliggande er­sättningsskyldighet i visst fall stad­gas i 9 kap. 49 §.

9 KAPi

Om ersättning

OM ERSÄTTNINGSSKYLDIGHET

1

§ Den som fått tUlstånd enligt denna lag alt lösa eller taga i anspråk annans egendom eller all vidtaga åtgärd varigenom annans egendom skadas skall utgiva ersättning för vad som avstås eller skadas. Vad nu sagts gäller ej, ora förlust eller skada enligt särskild beslämraelse skall tålas utan ersättning.

2

§ Ersättning bestämmes i pengar att utgå på en gång. Ersättning för skada till följd av företag för aUmän flottied får dock fastställas alt utgå som årlig avgäld, när skälig anledning förekommer därtill. Kan i mål om sådant företag skadan ej med säkerhet uppskattas på förhand eUer synes den ej koraraa att uppstå årligen, får den skadehdande hän­visas att göra sin talan gäUande i den ordning som i lagen (1919r 426) om flottning i allmän flottled föreskrives med avseende på flottnmgsska-da. Gmndema för ersättningens beräknande böra dock angivas, om det är möjligt.

3

§ Medför företag eller åtgärd vartill tillstånd lämnats enligt denna lag att fastighet eller del av fastighet lider synnerligt men, skall fastig­heten eller fastighetsdelen lösas, om ägaren begär det.

Den ersältningsskyldige har rätt tUl sådan inlösen som avses i första stycket, om detta skulle medföra endast en ringa förhöjning av fastig­hetsägaren tillkommande ersättning och fastighetsägaren icke har ett beaktansvärt intresse av att behålla fastigheten eller fastighetsdelen. Kostnaden för åtgärd som avses i 4 § andra stycket skall inräknas i er­sättningen.

4   § För fastighet som i sin helhet avstås betalas löseskillmg motsva­

rande fastighetens marknadsvärde. Om del av fastighet avslås eller fas­

tighet eller del därav eljest tages i anspråk eller skadas, betalas intrångs­

ersättning motsvarande den rainskning i fastighetens raarknadsvärde som

uppkomraer genom ingreppet. Uppkomraer eljest genom ingreppet skada

för ägaren, skall även sådan skada ersättas.

Har den skadevållande åtagit sig att vidtaga åtgärd för att minska ska­da, skaU hänsyn tagas därtill vid bestämmande av ersättning, om åtagan­det är av beskaffenhet att skäligen böra godtagas av den ersättnings­berättigade.

5   § Har det företag för vars genomförande fastighet får lösas med­

fört inverkan av någon betydelse på fastighetens marknadsvärde, skall

Beträffande 9 kap. anges endast föreslagen lydelse.

Prop. 1974: 83

232

löseskiUingen bestäraraas på grundval av det marknadsvärde fastigheten skulle hava haft om sådan inverkan icke förekommit, dock endast i den mån det finnes skäligt med hänsyn till förhållandena i orten eller tUl den aUraänna förekomsten av hkartad inverkan under jämförliga för­hållanden. Är ingreppet sådant att intrångsersättning skall utgå, skall vad nu sagts om beräkning av marknadsvärde tillämpas i fråga om vär­det före ingreppet.

6

§ Har åtgärd vidtagits i uppenbar avsikt att höja den ersättning som den ersättnmgsskyldige har att erlägga skall, om skäl äro därtUl, genom åtgärden uppkommen öknmg av fastighetens värde icke tagas i beräk­ning vid ersättningens bestäraraande.

7

§ Medför företag eller åtgärd vartiU tUlstånd lämnats enligl denna lag att särskUd rätt till fast egendom går förlorad eller rubbas, skall vad i 16 §§ stadgas äga motsvarande tiUämpning beträffande ersättning tiU rättighetens innehavare. Därvid skaU 6 §, i fall då åtgärd vidtagits av fastighetens ägare i avsikt som där angives, tUlämpas så att den ersätt­ningsskyldige erhåller gottgörelse genom minskning av ägaren tillkora­raande ersättning.

OM BETALNING AV ERSÄTTNING OCH OM TILLTRÄDE

M.M.

8    § LöseskUling och intrångsersättning sora fastställts att utgå på en

gång betalas genora nedsättning hos Koungens befaUningshavande i det

län där fastigheten är belägen, om fastigheten svarar för bevUjad eller

sökt inteckning. Detta gäller dock ej, om samtiiga borgenärer som hava

panträtt i fastigheten medgivit att ersättning utbetalas till ersättningsta­

garen. Besväras fastigheten av gemensara inteckning, fordras dessutom

de medgivanden som i 22 kap. 11 § jordabalken föreskrivas för relaxa­

tion. Medgivande av rättsägare fordras ej, om företaget är väsentligen

utan betydelse för honora.

Skall nedsättning ej ske, utbetalas ersättningen tUl ersättningstagaren. Avser ersättningen mark som avstås, åligger det ersättningsgivaren att hos Konungens befaUningshavande anmäla och därvid styrka att ersätt­ningen erlagts.

I samband med att ersättning bestämmes skall angivas i vad mån ned­sättning skall ske.

9    § Bestäramelserna i 8 § äga motsvarande tillämpning i fråga om

förskott som avses i 11 kap. 66 § 2 mora.

10    § Vid nedsättning eller anraälan skall ersättningsgivaren ingiva ut­

slaget samt lagakraftbevis. Lagakraftbevis behöver dock ej ingivas, ora

förordnande enligt 11 kap. 67 § raeddelats. Vid nedsättning skall er­

sättningsgivaren även ingiva gravationsbevis rörande fastigheten.

Försuramar ersättningsgivaren alt ingiva handhngar som avses i första stycket skall Konimgens befaUningshavande anskaffa dem på ersätt­ningsgivarens bekostnad.

11    § Ersättning för mark som avstås skall betalas och anmälan enligt

8 § andra stycket ske inom sex månader från det tillstånds- och ersätt­

ningsfrågorna blivit slutiigt avgjorda. Annan ersättnuig som fastställts

att utgå på en gång skall betalas inom två år från sarama tid. Iakttager

Prop. 1974: 83

233

ersättningsgivaren ej vad nu sagts, är den väckta frågan förfallen såvitt angår ersättnmgstagarens rätt.

Tid som avses i första stycket får förkortas eller förlängas, när par­terna äro ense därora eller eljest särskilda skäl förehgga.

12   § Inlösen av fastighet som helt eller delvis skall avstås är fullbor­

dad, när ersättnmgstagaren fullgjort vad sora åligger honora enligt 8 och

11 §§. Ersätlningsgivaren får då genast tillträda egendomen. Har utom

ersättningen för den egendom sora skall avstås annan ersättning fastställts

för skada genora avståendet, får dock tiUträde ej ske förrän denna er­

sättning betalats. Tillstånd att begagna annans egendora eUer att vidtaga

åtgärd sora medför skada för annan får tagas i anspråk, så snart ersält-

nhigsgivaren fullgjort nämnda åligganden.

Om ersättningslagarens förhållanden påkalla det, skall skäligt uppskov raed tillträdet eller utförandet av arbete eller åtgärd föreskrivas.

13

§ När enligt 12 § inlösen av fastighet eUer område därav fullbor­dats, upphör all särskUd rätt i den mlösta egendomen.

14

§ Har fast egendom eller område därav efter inlösen tillträtts eller har tiUstånd tagits i anspråk alt begagna annans egendom eller att vidtaga åtgärd som medför skada för annan, skall ersättning som hän­för sig tiU egendomen eller skadan och bestämls att utgå på en gång i vad den återstår obetalad erläggas och föreskriven anmälan ske inora en månad från det ersättningen blev slutiigt bestämd. Har vattendom­stolen raeddelat förordnande enhgt 11 kap. 67 § andra stycket skall dock betalnmg erläggas inora samma tid från ersätbimgsbeslutets dag. Vad nu sagts skall äga motsvarande tillämpning beträffande ersättning som bestärats i samband med prövning enligt denna lag av fråga om god­kännande av vidtagen åtgärd.

Erlägges ersättnmg senare än som följer av bestämmelserna i -första stycket, skaU ersättningsgivaren utgiva sex procent årlig ränta från den dag egendomen tillträddes eller företaget eller åtgärden utfördes.

Försummar ersättningsgivaren att erlägga ersättningen, skall Konung­ens befaUningshavande på ansökan av den ersättningsberättigade låta ut­taga beloppet jämte ränta. Reglema i utsökningslagen (1877r 31 s. 1) om verkställighet av lagakrafiägande dom i tvistemål varigenom betal­ningsskyldighet ålagts någon äga därvid motsvarande tiUämpning.

15

§ överstiger ersättning som avses i 14 § första stycket ej vad som utgivits enligt lägre rätts beslut eUer som förskott och skuUe i annat faU nedsättning eUer anmälan hava erfordrats, skall ersättningsgivaren göra anmälan därom hos Konungens befaUningshavande sedan ersätlnings­beslutet vunnit laga kraft.

16

§ Vid ansöknmg om verkställighet enligt 14 § tredje stycket eller vid anmälan som avses i 15 § skola fogas utslaget samt lagakraftbevis. Har förordnande meddelats enligt 11 kap. 67 § andra stycket, skall dock ej lagakraftbevis fogas vid ansökningen.

17

§ Medel som nedsatts eUer uttagits skola av Konungens befaU­ningshavande utan dröjsmål insättas i bank mot ränta.

18

§ Ersättning som nedsatts eller uttagits samt ränta därpå skola av Konungens befaUningshavande utbetalas tiU den som är berättigad där­tUl.

Prop. 1974: 83

234

19

§ Om ersättning nedsatts, äga bestämmelsema om fördelning av köpeskiUing för utmätt fastighet som sålts på auktion motsvarande tiU-lämpning. Är egendomen förutom av inteckning besvärad av annan särsldld rätt som minskar egendomens värde och åtnjuter sämre rätt än inteckningen, skall borgenär som har panträtt på grandval av inteck­ningen, i den mån det erfordras för att han skall få full betalning för sin fordran, erhålla betalning som om egendomen ej var besvärad av nämn­da rättighet. Ersättningen för rättigheten minskas i raotsvarande raån.

20

§ Sammanträde för fördelning hålles så snart det kan ske. Kallel­se tUl sammanträdet sändes minst två veckor i förväg tiU egendoraens ägare, kända borgenärer som hava panträtt i egendomen och innehava­re av annan särskUd rätt. Om borgenär är okänd, införes kaUelsen i aU­männa tidningarna och tidning inom orten.

21

§ Ersätlningsgivaren svarar för kostnadema för ersättningens för­delning.

22

§ Pågår tvist om bättre rätt till ersättning eller skall ersättning, be­stämd att utgå på en gång, betalas för egendom som innhaves såsora fideikommiss, skall ersättningen nedsättas hos Konungens befaUningsha­vande, även om nedsättning ej erfordras enhgt 7 §. Bestäramelserna i 1720 §§ äga tillämpning i fråga om sådan ersättning.

23

§ Har ägare av fast egendom som avståtts, tagits i anspråk eller skadats, sedan egendomen eller skadan värderats men innan ersättning betalats, vidtagit åtgärd som ökar fastighetens värde, är han berättigad tUl ersättning för värdeökningen, ora åtgärden ej vidtagits i uppenbar avsikt att höja ersättningen."

Bestämmelsen i första stycket äger raotsvarande tillärapning i fråga ora innehavare av särskild rätt till fast egendora, ora denne enligt lag och avtal har rätt till ersättning av fastighetsägaren för värdeöknmgen.

24

§ Inträffar imder tid som anges i 23 § betydande ändring i all­männa prisläget, är ersättningstagare berättigad till gottgörelse för för­lust till följd därav, om den ej är ringa.

25

§ Ersättningsbelopp sora betalats får ej tUl någon del återkrävas.

Har ersättningsbelopp betalats raen ersättningen efter fullföljd av ta­lan sedermera bestämts tiU lägre belopp eller förklarats ej skola utgå, äger ersättningsgivaren utan hinder av bestämmelsen i första stycket av­räkna överskottet på ersättnmg som vid målets fortsatta behandling yt­terligare kan komma att lUlerkännas samme ersättningstagare. Yrkande därora skall framställas innan vattendomstolen hållit huvudförhandling för behandling av frågan om den sistnämnda ersättningen.

26   § Lider borgenär sora har panträtt i fast egendora förlust tUl följd

av att ersättning ej bestämts eller blivit för lågt beräknad och har frå­

gan till följd av överenskommelse raellan ersättningsgivaren och sak­

ägaren eller av annan anlednmg ej prövats av domstol eller vid syne­

förrättning, är borgenären berättigad till gottgörelse av den ersättnings­

skyldige för förlusten mol avskrivning på fordringshandlingen.

Prop. 1974: 83

235

27    § Har inlösen av fast egendom fullbordats utan alt egendomen

använts för det avsedda ändamålet inom den tid som bestämls för före­

tagets fuUbordande och är ändamålet att anse sora övergivet, får inom

två år efter utgången av näranda tid talan om återlösen av egendomen

väckas av den som närraast före inlösen var egendoraens ägare. Ora ett

område av en fastighet inlösts, tUlkommer rätten att väcka talan i stäl­

let ägaren av den återstående delen av fastigheten.

Om ersättning vid återlösen samt om byggnad eller annan anlägg­ning som uppförts på egendomen efter inlösen skall gäUa vad som för motsvarande fall stadgas i lagen (1917r 189) om expropriation.

28    § Närmare föreskrifter för tUlämpningen av detta kapitel medde­

las av Konungen.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 KAP. 60 §1 För uttönande av värdet å båtnad för mark genom dess torrläggning, där sådan med företaget avses, skola syneraännen med tUlärapning av de i 7 kap. 22 § stadgade grunder efter undersökning av den mark, varom fråga är, uppskatta marken såväl i dess skick före företaget sora ock i det skick, vari den antages koraraa efter förelagets fullbordan.

Vid uppskattning av båtnad, som genom vattenreglering beredes StrömfaU, skola de i 9 kap. stad­gade grunder beträffande värde­ring av vattenkraft, som skall er­sättas, i tillämpliga delar lända till efterrättelse.

64 §2 Vid bestäraraande av sakägare        Vid bestäraraande av sakägare tUlkommande ersättning för för-     tillkoraraande ersättning för för­lust, skada eller intrång skola sy-     lust, skada eller intrång skola sy­nemännen  iakttaga  de i   9  kap.     nemännen  iakttaga  de  i  9  kap. stadgade  grunder;  dock att,  där     stadgade grunder. fråga  uppkommer  om  ersättning medelst    kraftöverföring,    härom skaU gälla föreskriften i 20 §. SkaU ersättning   utgå   med   förhöjning över värdet, böra värdet och för­höjningen var för sig angivas.

Uppkommer eljest på grund av bestäraraelsema i 3, 7 eller 8 kap. vid syneförrättning fråga ora ersättning åt delägama eller annan för arbete eller dylikt, skall ock sådan fråga prövas av synemännen.

67 §3 Sedan erforderliga sammanträden håUits och alla vid syneförrättaing-en förefallande frågor blivit utredda, skola synemännen upprätta utlå­tande angående företaget.

1 Senaste lydelse 1920r459. " Senaste lydelse 1941 r 614. * Senaste lydelse 1969 r 393.

Prop. 1974: 83

236

Föreslagen lydelse

Utlåtandet skall innehåUa syne­männens besked med angivande av skälen, i de i 6264 §§ eller eljest här ovan omförmälda frå­gor. Avgift enligt 2 kap. 10 §, där sådan bör utgå, skall bestämmas i utiåtandet. Lämnas medgivande till vattenreglering, varde angivet, ora företaget är av beskaffenhet att stadgandena i 4 kap. om nypröv­ning och om avgifter därå äga till-lärapning; och skall för sådant fall utlåtandet upptaga förslag till dy­lik avgift.

Nuvarande lydelse

Utlåtandet skall innehålla syne­männens besked, med angivande av skälen, i de i 6264 §§ eller eljest här ovan omförmälda frågor. Avgift, som omförmäles i 11 kap. 95 §, så ock avgift enligt 2 kap. 10 §, där sådan bör utgå, skola bestämmas i utlåtandet. Lämnas medgivande tiU vattenreglering, varde angivet, ora förelaget är av beskaffenhet att stadgandena i 4 kap. ora nyprövning och om av­gifter därå äga tUlärapning; och skall för sådant fall utlåtandet upp­taga förslag tiU dyhk avgift.

Skola två eller flera med skUda andelar taga del i företaget, skall ut­låtandet innehålla särskUd längd, upptagande såväl den å varje delägare belöpande anparten i kostnaden för företaget raed noggrant angivande av strörafall eller annan egendom, som med delaktigheten avses, som ock det belopp, vartiU kostnaden för företaget beräknats. Skall anlägg­ningskostnaden för viss del av företaget eller kostnaden för skötsel och imderhåU fördelas på särskilt sätt, varde det ock tydligt angivet i läng­den. För varje delägare skall anmärkas, huravida han är sökande till företaget eller på grund av föreskriften i 82 § att anse såsom likställd med sökande, så ock beskaffenheten av båtnad, som må hava lagts tUl grand för delaktigheten, samt det uppskattade värdet av sagda båtaad. Har på gmnd av bestämmelsen i 7 kap. 28 § eller 8 kap. 18 § rätt med­givits delägare att erlägga å honom belöpande bidrag med fördelning å visst antal år, skall ock härom anteckning ske. Beträffande mark, som genora företaget vinner torrläggning, skaU längden innehålla uppgift för varje fastighet å raarkens värde före och efter företaget. Är i avbidan på slutlig uppskattning delaktigheten bestämd på sätt i 61 § sägs, varde an­teckning därom gjord.

Innehåller utlåtandet föreskrift om anordnande eller ändrande av vat­tenavlopp genora allraän väg, skaU, där arbetets utförande åligger annan än vägens ägare, tUlika raeddelas bestäraraelse, att, innan sådant arbete påbörjas, medgivande, sora avses i 40 § lagen om allmänna vägar, skall inhämtas. Vad nu sagts om anordnande eller ändrande av vatten­avlopp genom allmän väg skall äga raotsvarande tillärapning i fråga om åtgärd till skydd för sådan väg.

80 Beträffande den slutiiga fördel­ningen av kostnad, som i 79 § sägs, gälle enahanda grander som för fördelningen av kostnaden för själva förelaget, dock att sådan kostnad skall fördelas utan hänsyn till sådan begränsnmg i delaktighe-

* Senaste lydelse 1969 r 393.

Beträffande den sluthga fördel­ningen av kostnad, som i 79 § sägs, gälle enahanda gmnder som för fördelningen av kostnaden för själva företaget, dock att sådan kostnad skall fördelas utan hänsyn till sådan begränsnmg i delaktighe-

Prop. 1974: 83

237

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

ten, sora omförraäles i 3 kap. 5 §,     ten, sora omförmäles i 3 kap. 5 §, 7 kap. 27 och 28 §§ samt 8 kap.     7 kap. 27 och 28 §§ särat 8 kap. 18 §. Avgift enligt 11 kap. 95 §     18 §. skall fördelas enligt samma grun­der, som jämlikt sistnämnda lag­rum skola tillämpas vid avgiftens bestämmande.

Har sakägare eller annan fraraställt invändning eUer påstående, ändå att han insett eller skäligen bort inse, att fog därför saknas, och vållas därav uppskov eUer eljest ökade kostnader, varde honom i utiåtandet ålagt att såsom en honom enskilt åliggande kostnad ersätta delägama eller annan sakägare de utgifter, som därigenom åsamkats dessa. Där vid sådan ny uppskattning, som i 77 § sägs, ändring ej göres i förut verkställd värdering, skaU den, som påkallat den senare uppskattningen, ensam gälda kostnaden därför.

11 KAP.

17 §1 Till vattenmål hänföras följande målr A. ansökningsmål:

1.

ansökan jämlikt 1 kap. 14 § om bestämmande av ersättning för rätt att taga strömfall i anspråk;

2.

ansökan om prövnhig jämlikt 2 kap. 20 §, huravida och under vU­ka vUlkor byggande i vatten må ske;

3.

ansökan om godkännande jämlikt tredje stycket i nyssnämnda lag­rum av verkstäUt ändrings- eUer reparationsarbete å byggnad i vatten;

4.

ansökan om prövnhig järalikt 2 kap. 25 § av befintiig vattenbygg­nads laglighet;

5.

ansökan jämlikt 2 kap. 31 § första stycket om meddelande av be­stämmelser rörande hushåUning raed vatten;

6.

ansökan jämlUft 2 kap. 34 § om rätt alt utriva byggnad i vatten;

7.

ansökan ora prövning järalikt 2 kap. 47 §, humvida och under vil­ka villkor grundvattentäkt raå anläggas eller nyttjas;

8.

ansökan om prövning jänUikt 2 kap. 53 § av lagligheten av befint­lig grundvattentäkt;

9.   ansökan jämUkt 2 kap. 56 § första stycket om meddelande av be­

stämmelser angående den orafattning, i vilken grundvatten må tillgodo­

göras vid annan tillhörig grandvattentäkt;

10.

ansökan järalikt 2 kap. 59 § andra stycket om prövning, under vUka vUlkor grundvattentäkt må tagas ur brak;

11.

ansökan jämlikt 3 kap. 11 § om prövning, utan föratgången syne­förrättning enligt 10 kap., rörande sättet och vUlkoren för verkstäUande av vattenreglering, som avses i 3 kap. 1 §, så ock angående delaktighe­ten i kostnaden för företaget;

12.

ansökan enhgt 2 kap. 8 § andra stycket så ock ansökan om be­stämmande av avgift erUigt 10 § i nämnda kap.;

13.

ansökan om prövning jäm- 13. ansökan om nyprövning en-likt 4 kap. 1 §, huruvida och i vil-     ligt 4 kap. 5 eUer 13 § eUer om

1 Senaste lydelse 1969 r 396.

Prop. 1974: 83

238

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

ken utsträckning skyldighet må å- bestäraraande av avgift enligt 14 läggas ägare av strömfall att till- och 15 §§ i nämnda kap.; handahålla kraft åt kringliggande bygd, samt ansökan jämlikt 4 kap. 4 § att komma i åtnjutande av kraft, som på grund av dylikt å-läggande skall tillhandahållas, så ock ansökan om nyprövning enligt 4 kap. 5 eller 16 § eller om be­stämmande av avgift enligt 14 § i näranda kap.;

14.

ansökan jämlikt 5 kap. 2 eller 7 § om inrättande, utvidgande eller förbättrande av allmän farled eller om nya eller ändrade föreskrifter rörande hushållningen med vattnet eller annat för sjöfartens imderlät-tande eller till förebyggande eller minskande av skada eller ora god­kännande av anläggning eller åtgärd för allmän farled;

15.

ansökan jämlikt 6 kap. 12 § om ändrade anordningar med avseen­de å beslutade flottledsarbeten;

16.

ansökan jämlikt 6 kap. 21 § om prövning, utan föratgången syne­förrättning enligt 10 kap., av fråga om anläggning eUer åtgärd för be­fintlig allmän flottleds utvidgande eUer förbättrande eUer om nya eller ändrade föreskrifter rörande hushållningen med vatten eller annat för flottningens underlättande eller om bestämmelser rörande virkes bark-ning eller fiskeavgift.

17.

ansökan jämlikt 6 kap. 27 § första stycket om avlysande av all­män flottled;

18.

ansökan jämlikt 6 kap. 28 § första stycket om tillåtelse att bort­skaffa flottledsanläggning samt ansökan, utan samband med prövning av fråga om sådan tillåtelse, om övertagande av flottledsanläggning enligt tredje stycket nämnda paragraf;

19.

ansökan jämlikt 7 kap. 45 § andra stycket om prövning, utan för­utgången syneförrättning enhgt 10 kap., av fråga rörande vattenavled­nings- eller invallningsföretag, så ock ansökan jämlikt 8 kap. 33 § första stycket om prövning, utan sådan förrättning, av fråga rörande företag, sora avses i 8 kap.;

20.

ansökan ora anstånd med fullbordande av företag, vartUI medgi­vande enligt denna lag lämnats, så ock ora tiUärapning av de i 7 kap 58 § andra stycket och 59 § samt 8 kap. 36 § andra stycket och 37 § meddelade bestämmelser eller om sådan ny uppskattning, sora avses i 69 § här nedan;

21.

ansökan jämlikt 9 kap. 17 § om överflyttning från en fastighet till en annan av rättighet till kraft­belopp, vilket utgår i ersättning för förlorad vattenkraft;

22.

ansökan jämlikt 9 kap. 46 § om överflyttning från en fastighet till en annan av rättighet till vat­ten, vilket skall tillhandahållas i ersättning för förlust av grundvat­ten.

Prop. 1974: 83

239

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

B. stämningsmål:

B. stämningsmål:

22. talan jämlikt 2 kap. 7 § and­ra stycket om omprövning av rätts­förhållandet mellan ägare av vat­tenkraftanläggning och mottagare av andelskraft från anläggningen;

23.

talan ora borttagande eller ändrande av annan tillhörig byggnad i vatten för uttagande av vattenkraft eller vattnets tillgodogörande annor­ledes i industriellt syfte, för vattenreglering, för fiske eUer fiskens fram­komst, för bevattning, för aUmän farled eller för ändamål, som avses i 2 kap. 40 § andra stycket eller 8 kap. 27 §, eller för järnvägsbro eller allmän vägbro, såframt talan grandas därå, att byggnaden icke tUlkom­mit i laga ordning eller icke är av laga beskaffenhet;

24.

talan om ersätming för skada eller intrång av sådan byggnad i vat­ten, som under 23 sägs;

25.

talan ora ansvar för det sådan byggnad utförts eUer ändrats i strid raot stadgande i denna lag eller raot föreskrift, som raeddelats i sam­manhang med arbetets medgivande, eller för det någon mot stadgandet i 2 kap. 20 § tredje stycket underlåtit att söka vattendomstolens god­kännande av verkställd ändring å dyhk byggnad;

26.

talan jämlikt 2 kap. 24 § ora ändrande av byggnad i vatten, vartill vattendorastolen raeddelat tillstånd, eller ora ändrade föreskrifter röran­de hushållningen raed vattnet vid sådan byggnad;

27.

talan, beträffande andra företag enligt denna lag än de i 6 kap. avsedda, ora ansvar eller skadestånd för hushållning med eller fram­släppande av vattnet i strid mot lag eller givna föreskrifter så ock talan jämlikt 2 kap. 31 § andra stycket om meddelande av dylika föreskrifter eUer ändrande av förut givna sådana i fråga ora annan tillhörig bygg­nad i vatten;

28.

talan, sora grundas därå, att den, vilken är,skyldig att underhålla sådan byggnad i vatten, som under 23 sägs, brister i fullgörande av den­na skyldighet, eUer därå, all någon ulan erhållet medgivande, där så­dant erfordras, utriver dylik byggnad;

29.

talan, som utan saraband raed ansöknmgsraål föres järalikt 2 kap. 23 § om gottgörelse för damm eller annan vattenbyggnad eller om fort­satt tillgodogörande av annan tillhörigt vatten och bestämmande av er­sättning därför, järalikt 2 kap. 14 § ora rätt tUl intrång å annans fastig­het i vissa avseenden, järalikt 2 kap. 15 § ora rätt att begagna annan tUlhörig byggnad i vatten eller järahkt 2 kap. 16 § ora rätt att taga an­nans mark i anspråk tUl utmål;

30.

talan utan samband med ansöknings- eller underställningsmål ora tillämpning av stadgandena i 1 kap. 613 §§;

31.

talan om borttagande eUer ändrande av annan tillhörig grandvat­tentäkt, som ej är avsedd allenast för viss fastighets förseende med vat­ten tUl husbehovsförbrukning, eUer om förbud mot tillgodogörande av vatten vid sådan grundvattentäkt, såframt talan gmndas därå att grund­vattentäkten icke tiUkommit i laga ordning eller icke är av laga beskaf­fenhet eller att vatten vid grundvatlenläkten tiUgodogöres tUl större myckenhet än lagligen är tillåten;

32.

talan om ersättning för skada eUer intrång av sådan gmndvatten­täkt, som under 31 sägs;

Prop. 1974:83

240

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

33.

talan ora ansvar för det sådan grandvattentäkt anlagts eller änd­rats eller nyttjats i strid mot stadgande i denna lag eller mot föreskrift, som med stöd av denna lag meddelats;

34.

talan jämlikt 2 kap. 51 § om ändrande av grundvattentäkt, vartill vattendomstolen meddelat tiUstånd, eUer om ändrade föreskrifter röran­de tillgodogörande av vatten vid sådan grandvattentäkt;

35.

talan jämlikt 2 kap. 56 § andra stycket om meddelande av före­skrifter rörande tiUgodogörande av grundvatten vid annan tillhörig grundvattentäkt eller ändrande av förat givna sådana föreskrifter;

36.

talan, som utan samband med ansökningsmål föres jämlikt 2 kap. 45 eller 62 § ora rätt tUl intrång å annans fastighet i vissa avseenden;

37.

talan utan samband med ansökningsmål om tUlärapning av stad­gandena i 2 kap. 49 och 52 §§;

38.

talan jämlUit 3 kap. 6 § om skyldighet för delägare i reglermgs-samfällighet att deltaga i kostnaden för vattenreglering och om beräk­ning av den kostnad, vari sådan delägare har att taga del, så ock talan jämlUct 3 kap. 9 § om skyldighet för den, sora av vattenreglering tiU-skyndas båtnad i annat hänseende än som omförmäles i 3 § av nämnda kap., att lämna bidrag till företaget;

39.

talan jämhkt 5 kap. 10 § om vidtagande av sådana anordningar vid allmän farled, som erfordras till förebyggande av skada genom våg-svaU eUer dylikt;

40.

talan beträffande alhnän flottied om vidtagande av sådana anord­ningar eller åtgärder eUer meddelande av sådana föreskrifter, som i 6 kap. 17 § första stycket eUer 18 § sägs;

41.

talan ora borttagande eller ändrande av anläggning eUer om rät­telse i åtgärd, som skett för allmän flottled, såframt talan grandas därå, att anläggningen eUer åtgärden icke tUlkommit i laga ordning eller icke är av laga beskaffenhet, så ock talan om ansvar för vidtagande av dylik anläggning eUer åtgärd eUer för olovligt hushållande med eller fram­släppande av vattnet i allmän flottied;

42.

talan jämlikt 6 kap. 13 § första stycket om förverkande av rätten till flottledsarbetes vidare utförande;

43.

talan jämlUtt 7 kap. 29 § om skyldighet för ägare av mark att del­taga i kostnaden för diknings-, vatlenavlednmgs- eUer invallnmgsförelag eUer ora sådan jämkning av bidragsskyldigheten, som i nämnda lag­rum omförmäles, så ock talan jämlikt 7 kap. 41 § andra stycket om bi­drag med anlednmg av båtnad, som genom vattenavlednmg eller in-vallning tillskyndas allmän flottled;

44.

talan jämlikt 7 kap. 54 § om skyldighet att lösa mark, som ingår i invalhiingssarafäUighet;

45.

talan, sora grundas därå, ätt genora vattenavledning eller invall-ning vattenförhållandena ändrats i strid raot stadgande i denna lag eller mot föreskrift, som meddelats i saraband raed arbetets raedgivande;

46.

lalan om tUlämpning av stadgandena i 7 kap. 57 § andra stycket;

51.

talan om tUlämpning av stadgandena i 8 kap. 35 § andra stycket;

52.

talan jämlikt 9 kap. 25, 29,

52. talan jämlikt 9 kap. 23 § om 31  eller 42 § om ändrade före-     ersättning för värdeökning; skrifter rörande kraftbelopp, som

utgår i ersättning för förlorad vat­tenkraft, samt om ändring i vad

Prop. 1974: 83

241

Nuvarande lydelse

förut bestämts angående uttag-ningskostnadens storlek och dess gäldande, så ock talan om förnyad prövning av sådan ständig avgälds belopp, som omförmäles i 9 kap. 23 §;

53.  talan om fördelning av upp­

buren penningersättning, varom i 9

kap. 31 § förmäles;

54.

talan om fastställande av vite, som i 9 kap. 37 § sägs, eller om höjning eller sänkning av re­dan bestämt sådant vite;

55.

talan jämlikt 9 kap. 39 § om rätt att åter komma i åtnjutan­de av vattenkraft, som strömfalls­ägare till följd av företag enligt denna lag gått förlustig;

56.

talan jämlikt 9 kap. 46 § om ändring i vad förut bestämts an­gående vederlag för vatten, som skall tillhandahållas i ersättning för förlust av grundvatten, eller om rätt att åter komma i åtnjutan­de av möjlighet att vid egen grundvattentäkt tillgodogöra vat­ten;

57.

talan jämlikt 9 kap. 73 § av innehavare av fordran, varför fast egendom häftar, om högre er­sättning för egendomen eller för därifrån förlorad vattenkraft eller för skada eller intrång därå;

58.

talan jämlikt 9 kap. 74 § om rätt att få återlösa fast egendom, som på grand av stadgande i den­na lag blivit av annan löst.

Föreslagen lydelse

53. talan om gottgörelse för för­lust som avses i 9 kap. 24 §;

57. talan av borgenär som har panträtt i fast egendom om gott­görelse enligt 9 kap. 26 §;

58. talan jämlikt 9 kap. 27 § om rätt att få återlösa fast egen­dora, som på grund av stadgande i denna lag blivit av annan löst.

C. besvärsmål:

59.   besvär mot synemäns beslut, varigenom vid syneförrättning enligt

10 kap. jävsmvändning ogUlats, ävensom klagan över synemännens åt­

göranden eller utlåtande i fall, då utiåtande ej understäUes.

D. underställningsmål:

60.   understäUning av samt besvär mot utiåtande vid syneförrättning

enligt 10 kap. i faU, då underställning av utiåtandet äger ram.

Hurasora, efter anraälan, ersättningsanspråk i vissa fall skola prövas av vattendomstolen, därom stadgas i 68 §.

16   Riksdagen 1974.1 saml Nr 83

Prop. 1974: 83

242

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

26

§1

Ansökan, som i 17 § 122 sägs.

Ansökan, som i 77  120 sägs,

skall göras skriftligen och ingivas

skall göras skriftiigen och ingivas

till vattenrättsdomaren i det antal

till vattenrätisdomaren i det antal

exemplar, som finnes nedan för

exemplar, som finnes nedan för

varje fall föreskrivet.

varje fall föreskrivet.

29

§2

I mål, som i 27 § 1 och 5 mom.

I mål, som i 27 § 1 mom. avses,

avses, skola saratiiga ansöknings-

skola samtliga ansökningshand-

handlingar ingivas i tre exemplar,

lingar ingivas i tre exemplar, i mål

i mål som avses i 27 § 6 mom. i

som avses i 27 § 6 mom. i åtta

åtta exemplar samt i övriga ansök-

exemplar samt i övriga ansök-

ningsraål i sex exemplar. Där så

ningsraål i sex exeraplar. Där så

finnes erforderligt, må vatten-

finnes erforderhgt, må vattenrätts-

rättsdoraaren föreskriva, att ytter-

doraaren föreskriva, att ytterligare

ligare ett eller flera exeraplar sko-

elt eller flera exeraplar skola ingi-

la ingivas.

vas.

Hava ansökningshandlingar ej ingivits i nödigt antal exemplar, eUer finner vattenrättsdomaren handlingarna eljest i något avseende ofull­ständiga, förelägge han sökanden viss tid att ingiva vad ytterligare er­fordras, vid äventyr, om det försuraraas, att ansökningen förklaras för­fallen.

32 §3

Äro ansökningshandlingarna fullständiga, eller varder vad däratinnan brister inom förelagd tid fullgjort, skall vattenrätisdomaren skyndsamt inhämta nödiga upplysningar för bestämmande av det eller de ställen, där handlingarna efter ty nedan sägs skola håUas för partema tillgäng­liga, särat därefter om ansökningen utfärda kungörelse.

Kungörelsen skall innehålla

dels tUlkännagivander

att, intUl dess frågan blivit slutiigen prövad, ett exemplar av ansök­ningshandlingama skall för dem, sora önska taga del därav, finnas till­gängligt å viss för partema välbelägen plats hos tjänsteman, kommunal befattningshavare eller pålitiig ensldld person eller, där ansökningen angår företag, som berör två eller flera län eller eljest ett vidsträckt om­råde, å flera dylika ställen;

att, därest i målet avgivas erinringar eller påminnelser, varom i 39 § förmäles, eller sådant utlåtande, sora i 45 § sägs, järaväl dessa hand­lingar skola hållas tillgängliga på förat angivna ställe eller ställen;

att även handhngar, som ingivits vid sammanträde för munthg förbe­redelse eller vid vattendomstolens sammanträde, de vid dessa samman­träden förda protokollen samt vattendomstolens utslag skola därstädes i avskrift vara för parterna att tUlgå; samt

att kallelser och andra meddelanden tUl partema, under det målet är anhängigt vid vattendomstolen, skola, där de icke röra allenast sökan­den eller ock särskilt tUlställas den eUer dem, tiU vUka de äro riktade,

' Senaste lydelse 1948 r 479. Senaste lydelse 1971 r 531. » Senaste lydelse 1961: 548.

Prop. 1974: 83

243

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

ske på det sätt, att de genom valtenrättsdomarens försorg införas i viss eller vissa tidningar inom orten och hållas tillgängliga så sora nyss är sagt;

dels erinran om innehållet i 38 och 53 §§ jämte besked om den tid, inom vilken erinringar enligt 38 § skola ingivas;

dels ock erinran om vad i 65 § stadgas om sakägares rätt tUl gott­görelse för kostnader samt, i tUlämpliga fall, om föreskriften i 35 § 1 mom. andra stycket andra punkten rörande förordnande av särskUt biträde.

I mål, som avses i 17 § 113, 18 och 19, skola i kungörelsen de fastigheter, ora vilka uppgift skall lämnas i ansökningen, namngivas eller, i den raån det kan ske på oförtydbart sätt, utraärkas medelst geraensara geografisk eller annan beteckning, varjärate, där sökan­den vill raed tillärnad byggnad tillgodogöra sig annan tillhörig vat­tenkraft, särskild uppgift därora skall lämnas. I mål, som avses i 17 § 14, 15 och 16, skall i kungö­relsen uppgivas, vilka bebyggda strömfall eller med fast fiskebygg­nad försedda fisken saken må angå, så ock, då ansökningen av­ser utförande eller godkännande av visst arbete, å vilken fastig­het arbetet skall utföras eller är utfört.

I mål, som avses i 17 § 113, 18, 19, 21 och 22, skola i kungö­relsen de fastigheter, om vilka uppgift skall lämnas i ansökning­en, namngivas eller, i den raån det kan ske på oförtydbart sätt, ut­märkas medelst geraensara geo­grafisk eller annan beteckning, var­jämte, där sökanden vUl med till­ärnad byggnad tillgodogöra sig annan tillhörig vattenkraft, sär­skild uppgifi därom skall lämnas. I raål, sora avses i 17 § 14, 15 och 16, skall i kimgörelsen uppgivas, vUka bebyggda strörafall eller raed fast fiskebyggnad försedda fisken saken raå angå, så ock, då ansök­ningen avser utförande eller god­kännande av visst arbete, å vilken fastighet arbetet skall utföras el­ler är utfört.

Innefattar ansökan om tillstånd till utnyttjande av samfällt ström­fall så, soni i 2 kap. 7 § sägs, till­lika inbjudan till övriga delägare att deltaga i företaget, skall i kungörelsen, med omförmälan av sistnämnda förhållande, jämväl in­tagas föreläggande för delägare, som vill begagna sig av inbjud­ningen, att tillkännagiva detta i den ordning och inom den tid, som är förelagd för bestridande av an­sökningen eller framställande av invändningar i fråga om företaget, vid äventyr ait den, som underlå­ter detta, skall hava försuttit sin rätt att bliva delaktig i företaget.

Om kungörelsens innehåll i faU, som avses i 61 § första stycket, gälle vad där finnes stadgat.

Är fråga om ansökan, varom i 17 § 15 och 20 förmäles, skall kungö­relse enligt denna § eller 61 § första stycket utfärdas allenast, då vatten-

Prop. 1974: 83

244

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

rättsdomaren prövar det nödigt. Utfärdas ej sådan kungörelse, skall dock tiden och stället för vattendomstolens sammanträde sist å tjugo­första dagen förat kungöras på sätt i 33 § första stycket sägs.

Huruledes mål i viss fall må kunna behandlas utan föratgången kun­görelse, därom stadgas i 61 § andra stycket.

35

§

3 mom. I raål, som avses i 17 §

3 mom. I raål, sora avses i 17 §

211, 18 och 19, ävensora i mål,

211, 18 och 19, ävensom i mål,

som anhängiggjorts genom ansö-

sora anhängiggjorts genora ansö­

kan enligt 2 kap. 8 § andra stycket

kan enligt 2 kap. 8 § andra stycket

samt 4 kap. 1 § sista stycket och

samt 4 kap. 14 och 15 §§, må

14 § andra och femte styckena,

koraraun föra talan för tiUgodo-

raå koramun föra talan för tUl-

seende av allraänna intressen inom

godoseende av allmänna intres-

orten. Om sådan talan skall kora­

sen inom orten. Ora sådan talan

raunen snarast underrätta kara­

skall koraraunen snarast underrät-

raarkollegiet.

ta karamarkollegiet.

I raål, som avses i första stycket skall vattenrättsdomaren utan dröjs­mål översända kimgörelsen till vederbörande kommun. Är fråga ora ansökan om tUlstånd att tiUgodogöra grundvatten, skall kungörelsen städse tUlstäUas kommun, inom vars område tUlgången på grandvatten kan påverkas.

37 §2

Kan inverkan ske på kanal- eller slussanläggning, skall kungörelsen delgivas anläggningens ägare eller styrelsen för densamma på sätt, sora för delgivande av stämning i tvistemål är stadgat. Lag sararaa vare be­träffande känd förvaltning eller styrelse för annan allraän farled eller vattenregleringsföretag eller flottningsstyrelse för allraän flottled eller syssloman eller styrelse för torrläggningsföretag eller företag enligt 8 kap., där det företag, varom i målet är fråga, berör led eller företag, som nu nämnts.

Är fråga att genom tillärnad byggnad taga i anspråk av annan till­godogjord vattenkraft, skall kungörelsen på sätt förat sagts delgivas ägaren av den anläggning, där kraften tUlgodogöres.

Vad i andra stycket är stadgat skall äga motsvarande tillärapning, där fråga är om raeddelande av bestämmelser angående den orafattning, i vUken vatten må lUlgodogöras vid annans grandvattentäkt.

Där fråga är om ansökan, som i        Ansökan, som avses i 17 § 12 17 § 21 avses, skall kungörelsen     eller 13, skall delgivas sökandens delgivas ägaren av det strömfall,     motpart, från vilket kraftbelopp, varom frå­ga är, tillhandahålles. Vad nu sagts äge motsvarande tillämpning be­träffande ansökan enligt 17 § 13.

Ansökan, som i 17 § 12 avses, skall, där ansökningen ej göres av byggnadens ägare, delgivas denne.

1 Senaste lydelse 1971: 531. ' Senaste lybelse 1964 r 110.

Prop. 1974: 83

245

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Är fråga om ansökan, som i 17 § 22 avses, skall kungörelsen delgivas ägaren av den grundvat­tentäkt, från vilken vatten, varom fråga är, tillhandahålles.

Skall delgivnmg ske genom sökandens försorg, äge vad i 32 kap. 2 § rättegångsbalken är stadgat om stämning raotsvarande tUlämpning; vad där sägs om rätten skaU avse vattenrättsdomaren. Förklaras ansökning­en i anledning av underlåten delgivning förfallen, skaU bevis därora med de skäl, vara beslutet grundas, tecknas å ett exemplar av ansökningen. Tillkännagivande om beslutet skall läranas partema i den för kallelser till dera stadgade ordning.

48 

§

För att lärana vederbörande korarauner, trafikanter och andra tillfälle alt yttra sig angående den inverkan företag eller åtgärd, var­ora i raålet är fråga, kan raedföra å allraän sarafärdsel eller flott­ning eller eljest å allraänna intres­sen samt ora vidtagande av åtgär­der för tillgodoseende av dylika intressen förordne vattenrällsdo-raaren, där sådant prövas lärap­ligt, att särskilda sararaanträden skola hållas i sammanhang med undersökning, som i 45 § sägs, el­ler ock i annan ordning.

För att lämna vederbörande komrauner, trafikanter och andra tillfälle att yttra sig angående den inverkan företag eller åtgärd, var­om i målet är fråga, kan medföra å allmän sarafärdsel eller flottning eller eljest å allmänna intressen samt om vidtagande av åtgärder för tillgodoseende av dylika in­tressen eller angående ärende, som i 41 § sägs, förordne vatlen­rättsdomaren, där sådant prövas lärapligt, att särsldlda sararaanlrä-den skola hållas i sararaanhang med undersökning, som i 45 § sägs, eller ock i annan ordning.

För anordnandet av sådana sammanträden äge vattenrättsdomaren, där det finnes lämpligt, påkalla Konungens befallningshavandes biträde.

60 §1 Finner vattendomstolen anledning antaga, att företag eUer åtgärd, sora i målet avses, har vidsträcktare verkningar än i ansökningen upp­givils, skall tillfälle lämnas tUlstädesvarande parter att yttra sig där­över. Finnes antagandet grundat, ålägge domstolen, ändå att särskilt yrkande ej framställes, sökanden att gälda den ökade ersättning, som därav raå föranledas.

I raål rörande företag enligt 6 kap. skall vattendorastolen, ändå att yrkande därora ej göres, ingå i prövning av, huravida och tiU vad belopp ersättning för skada och intrång genom anläggning eller åt­gärd för företaget bör tUl veder­börande utgå, allt i den mån ej

' Senaste lydelse 1964 r 110.

I mål rörande företag enligt 6 kap. skall vattendomstolen, ändå alt yrkande därom ej göres, ingå i prövning av, huravida och tUl vad belopp ersättning för skada och intrång genora anläggning eller åt­gärd för företaget bör tUl veder­börande utgå, allt i den mån ej så-

Prop. 1974: 83

246

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

sådan prövning raå jämlikt 9 kap. dan prövning må jämlikt 9 kap.

47 § göras beroende på särskild 2 § göras beroende på särskild ta-

talan.

lan.

Där i andra mål på yrkande av någon part uppskattningen av honom tillkoraraande ersättning finnes böra sättas högre än sökanden före­slagit, må dorastolen järaväl beträffande andra parter vidtaga sådan järakning i ersättnmgsbelopp, som må erfordras för vinnande av likfor­mighet i uppskattningen. Ej må i dessa mål ersättning sättas lägre än sökanden i ansökningen föreslagit.

Har särskild uppgörelse träffats, må ersättning ej på grund av före­skriftema i denna § bestämmas annorlunda än sålunda blivit avtalat, dock må i mål rörande företag enligt 6 kap. uppgörelse, som nu sagts, icke fastställas, därest den finnes innehålla vUlkor, som är oförenligt med flottiedens intresse eller länder de flottande till men.

I fråga om grundvattentäkt skall vattendomstolen, ändå att yrkande därom ej göres, ingå i prövning, huravida förbehåll, varom i 2 kap. 49 § sägs, erfordras.

62 §

1    mom. Där genora vatten- 1 mom. Där genom vattendom-

dorastols utslag lämnas medgi-

stols utslag läranas medgivande att

vande att bygga i vatten, skaU ut-

bygga i vatten, skall utslaget inne-

slaget innehålla noggranna be-

hålla noggranna bestämmelser om

stäraraelser ora byggnadens läge

byggnadens läge och konstraktion,

och konstruktion, om den ersätt-

om den ersättning, som skall tUl

ning, sora skall tUl fÖljd av före-

följd av företaget utgå, i den raån

taget utgå, i den raån ej prövning

ej prövning därav jämlikt 9 kap.

därav jämlikt 9 kap. 47 § göres

2 § göres beroende på särskild ta-

beroende på särskild talan eller

lan eller bestämraelser därora sko-

besläramelser därora skola träffas

la träffas i den för expropriation

i den för expropriation stadgade

stadgade ordning, särat om de vUl-

ordning, samt om de villkor i öv-

kor i övrigt, som må vara behöv-

rigt, som må vara behövliga för

liga för tillgodoseende av allmän

tillgodoseende av allmän och en-

och enskild rätt, så ock, i den mån

skild rätt, så ock, i den raån det

det prövas erforderligt, innefatta

prövas erforderligt, innefatta be-

bestämmelse om vattenmärke el-

stäraraelse om vattenmärke eller

ler andra föreskrifter om hushåll-

andrå föreskrifter ora hushållning-

ningen raed och framsläppande av

en med och framsläppande av

vattnet såväl efter byggnadens

vattnet såväl efter byggnadens

fullbordan som under byggnads-

fullbordan sora under byggnads-

tiden.

tiden.

2   mom.i Är fråga om byggnad för vattnets tiUgodogörande, skall ut­

slaget angiva, med vUken fastighet rätten till tUlgodogörandet skall för

framtiden vara förenad. Denna fastighet (strömfdlsfastigheten) bör, där

så lärapligen kan ske, omfatta allenast den sökanden tillhöriga mark,

som upptages av byggnaden och därmed förenade anläggningar, järate

den del av vattenområdet, som sökanden äger. Vattenrättsdoraaren bör

förty, när omständigheterna därtill föranleda, tillse att, såvitt raöjligt,

' Senaste lydelse 1919 r 425.

Prop. 1974: 83

247

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

en tUl strörafallsfastighet lämpad fastighet varder under målets hand­läggnmg bildad.

Utslaget skall jämväl angiva, i vad mån tUlgodogörandet medgivits på grand av äganderätt eller av annan grand, samt, där med byggnaden avses tUlgodogörande allenast av en del av det framrinnande vattnet, huruvida utslaget vilar på antagande att jämväl vattnet i övrigt i sttöra­fallet eller den del därav, vars fallhöjd tages i anspråk, eUer den sida av StrömfaUet, ora vars tillgodogörande är fråga, tillhör fastighet, föi vUken sökanden såsom ägare fört talan i målet.

1   utslag, varigenom medgivande

lämnas till byggnad för utnyttjan­

de av vattenkraft, varde vidare an­

givet, huravida byggnaden är av

beskaffenhet, att de i 4 kap. med­

delade bestäraraelsema ora skyF

dighet för byggnadens ägare att

tillhandahålla kraft åt kringliggan­

de bygd ävensom angående ny­

prövning och lösningsrätt för kro­

nan därå äga tillämpning.

66

2    mom. Vid raeddelande av

tUlstånd till företag enligt denna

lag äge vallendorastolen, där verk­

ningarna av företaget i visst hän­

seende icke raed erforderlig säker­

het kunna föratses, ulan hinder av

vad i 62 § finnes stadgat i avbi­

dan på erfarenhetens rön uppskju­

ta frågan om de föreskrifter, som

i denna del erfordras angående

ersättning eller annat.

I samband raed beslut om upp­skov, sora nu sagts, skall vatten­domstolen, såvitt angår skada, för­lust eller intrång, sora kan antagas bliva av mera kännbar beskaffen­het, meddela erforderliga proviso­riska bestämmelser angående er­sättning eller om vidtagande av åtgärder till skydd för den skade­lidande.

I utslag, varigenom medgivan­de läranas till byggnad för utnytt­jande av vattenkraft, varde vidare angivet, huravida byggnaden är av beskaffenhet, att de i 4 kap. raeddelade bestäraraelserna ora nyprövning och lösningsrätt för kronan samt om avgifter därå äga tillämpning.

2 mom. Vid meddelande av till­stånd tUl företag enligt denna lag äge vattendomstolen, när verk­ningarna av företaget på allmänna intressen eller på viss fastighet icke raed nöjaktig säkerhet kunna förutses, utan hinder av vad i 62 § finnes stadgal i avbidan på erfa­renhetens rön i erforderlig omfatt­ning uppskjuta frågan ora de före­skrifter, som skola gälla i dessa delar.

I saraband raed beslut ora upp­skov, sora nu sagts, skall vatten­dorastolen, såviti angår skada, för­lust eller intrång, som kan antagas bliva av raera .kännbar beskaffen­het, förordna att provisoriska åt­gärder skola vidtagas till skydd för allmänna eller enskilda intressen eller att förskott skall utgå till ska­delidande i avräkning på den er­sättning som slutligt fastställes.

Beslut som avses i andra stycket får meddelas även sedan tillstån­det till företaget tagits i anspråk. Har beslut om förskott meddelats på yrkande av viss skadelidande,

' Senaste lydelse 1952r 235.

Prop. 1974: 83

248

Nuvarande lydelse

Avgörande av målet i den upp­skjutna delen skall äga ram så snart ske kan. Ersättning må där­vid ej bestämmas tiU lägre belopp än som utgått eUer skolat utgå på grund av provisoriska bestäm­melser.

Då målet i viss del uppskjutits enUgt vad i första stycket sägs, skall, innan tillståndet tUl företa­get må tagas i anspråk, hos Ko­nungens befaUningshavande ställas pant eller borgen för den ersätt­ning, som sökanden eller anläg­garen i denna del kan förpliktas utgiva, så ock för ersättning, som i samband med uppskovsbeslutet bestämts att utgå i avbidan på den slutliga prövningen och som ej skall gäldas innan tillståndet tages i anspråk.

Föreslagen lydelse

får på talan av denne fråga om nytt förskott ej upptagas till pröv­ning, förrän ett år förflutit sedan det föregående beslutet vann laga kraft.

Avgörande av målet i uppskjut­na delar skall äga ram så snart ske kan. Ersättning må därvid ej bestämmas till lägre belopp än som utgått eller skolat utgå som förskott.

Då målet i viss del uppskjutits enligt vad i första stycket sägs, skaU, innan tUlståndet till företa­get må tagas i anspråk, hos Ko­nungens befaUningshavande stäl­las pant eller borgen för ersättning och förskott, som sökanden eller anläggaren i denna del kan för­pliktas utgiva.

75 §1

Vill någon raot arman föra ta­lan, som i 17 § 2358 avses, skall han hos vattenrättsdomaren göra skriftlig ansökan ora släraning å svaranden.

VUl någon mot annan föra ta­lan, som i 17 § 2258 avses, skall han hos vattenrättsdomaren göra skriftiig ansökan om stämning å svaranden.

92 §2

Vad i 29 § andra stycket, 39 41 §§, 56 § första stycket, 60 § första, andra och fjärde styckena, 7072 §§,73 § första, ttedje och fjärde styckena samt 74 § stadgas beträffande ansökningsmål skall äga motsvarande tillärapning å un-derställningsraål ävensom i tUl-lämpliga delar å besvärsmäl vid vattendomstolen, 60 § dock med iakttagande av bestämmelsema i 3 kap. 11 §, 6 kap. 3 § 1 mora. samt 7 kap. 45 och 55 §§.

> Senaste lydelse 1948 r 479. » Senaste lydelse 1971 r 531.

Vad i 29 andra stycket, 39 och 40 §§, 56 § första stycket, 60 § första, andra och fjärde styckena, 7072 §§, 73 § första, tredje och fjärde styckena samt 74 § stadgas beträffande ansökningsmål skall äga motsvarande tillämpning å un­derställningsmål ävensom i till­lämpliga delar å besvärsraål vid vattendomstolen, 60 § dock med iakttagande av bestäraraelserna i 3 kap. 11 §, 6 kap. 3 § 1 mora. särat 7 kap. 45 och 55 §§.

Prop. 1974: 83

249

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Bestämmelsema i 4245, 48, 49 §§, 50 § första stycket, 52, 54, 55, 57 59, 6264, 66 och 67 §§ skola tillärapliga delar gälla besvärsmål vid vattendomstolen och understäUningsraål.

14 KAP.

3§ I allt, varom denna lag innehåller bestämmelse, vare kronan likställd med enskUd person, där ej för särskilt fall finnes annorlunda stadgat.

Kronan vare fri från skyldig-

Kronan,   kommun,   landstings-

het att ställa säkerhet, där sådan     kommun   och   kommunalförbund

eljest är föreskriven.

behöva ej ställa säkerhet.

1. Denna lag träder i kraft den 1 januari 1973.

2.1 mål sora anhängiggjorts före ikraftträdandet skall äldre lag tUl-lärapas, ora annat ej följer av vad nedan sägs.

3.   Årlig avgift som faststäUts med stöd av 2 kap. 8 § eller däremot

svarande äldre lag skall utgå till dess annat bestärats efter oraprövning

sora avses i nämnda lagram.

Skyldighet att utge fiskeavgift enligt 2 kap. 10 § nya lagen får ej åläggas i fråga om företag som tUlkommit eller tUl vUket tiUstånd med­delats före ikraftträdandet, ora företaget är så beskaffat att avgift ej skolat utgå enligt äldre bestäraraelser. Utan hinder av vad nu sagts får fråga ora fiskeavgift för företaget upptagas i samband med förnyad prövning enligt 2 kap. 8 § och skall därvid vad i 2 kap. 10 § 3 raom. andra stycket stadgas ora avgift för byggnad, sora tUlkommit enhgt äldre lag, äga motsvarande tUlärapning.

Har beträffande byggnad i vatten avgift enligt 2 kap. 10 § fastställts före ikraftträdandet, skall vad i nämnda lagrum i dess nya lydelse stadgas ej äga tUlämpnmg med avseende på den tidrymd av tjugu år, för vilken vattendomstolens avgörande skall gälla. Även utan samband med fömyad prövning enligt 2 kap. 10 § 2 mom. får fråga om avgiftens storlek upptagas till oraprövning när avgift skall bestäraraas för annat förelag, om avgift för företagen tUl följd av nya lagens bestämmelser skall fastställas i ett sammanhang. Härvid får beträffande beslutets återstående giltighetstid ej annan avgift bestäraraas för byggnaden än sora raotsvarar den avgiftsskyldiges förpliktelser enligt äldre lag.

4.

Har enligt 4 kap. 13 §§ äldre lag ägare av vattenkraftanläggning ålagts skyldighet att tillhandahåUa kraft åt kringliggande bygd, skall ansökan att enligt 4 kap. 4 § koraraa i åtnjutande av kraft som skall tUlhandahållas ha inkorarait till vattendomstolen senast den 31 decera-ber 1974 och skall i fråga ora ärendets handläggning äldre lag alltjärat gälla. Om sådan talan ej har väckts inom nu föreskriven tid, skall frå­gan ora tillärapning bettäffande anläggningen av bestäraraelserna i sist­nämnda lagram anses förfallen.

5.

SkaU till följd av nya lagens bestämmelser bygdeavgift för flera företag fastställas i ett sammanhang, får därvid upptagas fråga om av­gift för företag, vartill tillstånd lämnats före ikraftträdandet, även ora företaget är så beskaffat att avgift för vattenreglering ej skolat utgå enligt äldre bestämraelser.

Har genora beslut, sora alltjärat gäller, avgift för valtenreglering en-

Prop. 1974: 83

250

ligt äldre lag fastställts för visst företag, får även fråga om avgift enligt nya lagen för företaget upptagas tUl gemensam prövning sora nu sagts. Härvid får beträffande beslutets återstående giltighetstid ej annan avgift bestämmas än som motsvarar avgiftsskyldigheten enligt äldre lag.

6.1 fråga om ersättning, som enligt äldre lag bestämts att utgå genora överföring av kraft eller tUlhandahåUande av vatten, äger äldre be­stämraelser fortfarande tUlämpning.

Har ersättning fastställts att utgå genom överföring av kraft, får vattendomstolen efter ansökan av part bestämma att rättigheten skall avlösas mot ersättning i pengar, om detta icke medför betydande olä­genhet för motparten. Finner vattendomstolen det erforderligt och lämpligt får förordnas, att ersättningen i pengar skall utgå raed minst hälften på en gång och med återstoden imder högst tio år som annuite­ter beräknade efter skähg ränta. Betalningen av annuitetema skall full­göras på tid som vattendomstolen bestämmer av ägaren tUl fastighet vara skyldigheten att tUlhandahåUa kraften vUar oavsett fastighetens försäljning och tillfalla ägaren av fastighet som är berättigad tiU kraften. I fråga om ersättning som skall utgå på en gång gäUer i tillämpliga delar vad i 9 kap. stadgas om nedsättning och fördelning av inttångs­ersätlning. För belopp som ej skall betalas på en gång skall säkerhet ställas hos länsstyrelsen.

Skyldigheten att fullgöra kraftöverföring upphör den dag vattendom­stolen bestämmer. Ersättningsgivaren skall dessförinnan ha fullgjort vad som åligger honom i fråga om penningersättning sora bestämts att utgå på en gång.

I fråga om rättegången i avlösningsärende gäUer i tillämpliga delar vad i 11 kap. föreskrivs om mål som anhängiggjorts efter ansökan en­ligt 17 § 13. Ersättningsgivaren skall dock aUtid själv vidkännas sina kostnader vid vattendomstolen, om annat ej föranleds av bestäraraelser­na i 18 kap. 6 § rättegångsbalken.

Prop. 1974: 83

251

Bilaga 2

De reraitterade förslagen

1   Förslag till

Lag om ändring i vattenlagen (1918: 523)

Härigenora förordnas i fråga om vattenlagen (1918r 523)i

dels att 2 kap. 18 §, 4 kap. 1- §§, 7 kap. 42 §, 10 kap. 20 § samt 11 kap. 41 § skall upphöra att gäUa,

dels alt rubriken närmast före 4 kap. 1 § skall utgå,

dels att 1 kap. 4 §, 2 kap. 3, 57 §§, 10 § 1 mom., 19, 22, 50 och 59 §§, 4 kap. 5 §, 6 § 1 mom., 79, 12, 14 och 15 §§, 5 kap. 5 §, 6 kap.

8 §, 7 kap. 54 och 56 §§, 8 kap. 34 §, 9 kap., 10 kap. 21, 57, 60, 64 och

67 §§, 11 kap. 17 och 26 §§, 27 § 5 raom., 32 och 33 §§, 35 § 3 raora.,

37, 48, 6062, 75, 81 och 92 §§, 97 § 1 mom. och 106 § samt 14 kap.

3 § skaU ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 KAP.

4

§2

Huruledes imder vissa förutsätt-

Huruledes under vissa förutsätt­

ningar den, som äger råda över

ningar den, som äger råda över

vatten, kan förphktas att till följd

vatten, kan förpliktas att tUl följd

av företag, som avses i 2, 3, 5, 6

av förelag, sora avses i 2, 3, 5, 6

eller 7 kap., underkasta sig förlust

eller 7 kap., underkasta sig förlust

i honora tillkoraraande vallen-

i honom tillkoraraande vatten­

mängd eUer vattenkraft, därom

mängd eller vattenkraft, därom

stadgas i nämnda kap.; och gälle

stadgas i nämnda kap.; och gälle

i fråga om rätt till ersättning för

i fråga om rätt till ersättning för

sålunda tUlskyndad förlust vad i

sålunda tillskyndad förlust vad i

5 kap. 4 § och 6 kap. 5 § samt i

5 kap. 4 § och 6 kap. 5 § samt i

9  kap. finnes föreskrivet, dock

9 kap. finnes föreskrivet, dock

med de inskränkningar, som för-

med de inskränkningar, som för­

anledas av stadgandena i 6 och

anledas av stadgandena i 6 och

följande §§ av detta kap. särat i

följande §§ av delta kap. samt i

2 kap. 7 och 8 §§.

2 kap. 8 §.

Beträffande skyldighet att i andra faU än i första stycket sägs under­kasta sig förlust, som ovan nämnts, så ock om gottgörelse därför gäUe

1

Senaste lydelse av 4 kap. 1 och 4 §§ 1962r 83, 7 kap. 42 § 1920r 459, 10 kap. 20 § 1919r425 samt 9 kap. 55 och 59 §§ 1919r425, 49 § 1920r459, 38 § 1920r479, 11 §, 46 § 4 mom. och 68 mom. och 66 § 1939r 146, 20 och 34 §§ 1945rl39, 5, 12 och 13 §§ 1948r479, 67 § 1952r 235, 24 och 33 §§ 1956r67, 70 § 1961r548, 46 § 13 mom. och 5 mom. 1964r 110, 48 och 63 §§ 1968r209, 1, 47 och 50 §§ 1969r 393, 9, 52, 54, 69, 7173 §§ 1970r 1009.

2

Senaste lydelse 1920r 459.

Prop. 1974: 83

252

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

vad särsldlt är stadgat, dock med här nedan föreskrivna inskränkningar i rätlen tiU ersättnmg, där sådan kunnat eljest ifrågakomma.

2 KAP. 

3 §3

Ej må någon så bygga i vatten, att genom uppdämning, sänkning av vattenståndet eUer annan inverkan på vattenförhåUandena skada tUlfo­gas eller intrång göres å annan liUhörig egendom, vare sig jord, hus, fiske, bebyggt eller obebyggt strömfaU eUer annat, ulan så är att nyttan av byggnaden eUer den del därav, som föranleder skadan eUer intrång­et, prövas efter avdrag av byggnadskostnaden uppgå tiU ett värde, mot­svarande tre gånger den skada och det intrång, som göres å åker och äng, samt två gånger skadan och intrånget å annan egendora. I bygg­nadskostnaden skall inräknas det belopp, vartUI skadan och intrånget å den byggande tiUhörig egendom må skattas. För skada och inttång skaU ersättning givas efter ty i 9 kap. skUs.

SkuUe byggande i vatten hava tiU följd, alt ett avsevärt antal bofasta personer berövas sina bosläder eUer att större fabrUc eUer annan an­läggning, varav raånga hava uppehälle, måste nedläggas eller dess drift väsenthgt minskas, eller att odlad jord tiU en efter ortsförhåUandena betydande omfattning sättes under vallen eUer eljest väsentiigt skadas, eUer att fiskeri- eller annan näring av större betydenhet lider väsentligt förfång, eller att befolkningen eljest får sina levnadsförhållanden väsent­ligt försämrade, må byggnaden, ändå alt nyttan uppgår tUl värde, som ovan sagts, icke ske. Lag sararaa vare, där genora byggande i vatten skuUe förorsakas sådan bestående ändring av nalurförhåUandena, var­igenom väsentligt minskad trevnad för närboende eller betydande förlust från naturskyddssynpunkt är att befara.

Prövas byggnad i vatten vara av synnerlig betydelse för näringshvet eUer för orten eller ehest från alhnän synpunkt, må Konungen, ändå att hmder mot byggnaden skulle möta av vad i första och andra styckena sägs, efter hemstäUan av vattendomstolen på sätt i 20 § 3 mora. stad­gas, lärana medgivande till byggnaden.

Om   byggande,   varigenom   an-

Om   byggande,   varigenom   an-

nans sttömfall eller del av ströra- nans strörafall eller del av ström­

faU tillgodogöres, gälle vad i 5 fall tillgodogöres, gälle vad i 5 §

7 §§ finnes stadgat.

finnes stadgat.

5§

Tillhör ett strömfall till skilda

Tillhör en fallsträcka olika äga-

delar olika ägare, och vill en av

re, får en av dem tillgodogöra sig

dem tillgodogöra sig förutom egen

vattenkraften i hela sträckan, om

jämväl annans del i fallet, vare

han på grund av äganderätt eller

han, där falldelarnas gemensam-

annan rättighet, som gäller mot

ma tillgodogörande innebär vä-

envar och ej är begränsad till ti-

sentlig ekonomisk eller teknisk

den, råder över mer än hälften av

fördel, berättigad därtill mot er-

kraften. Hänsyn skall tagas till den

sättning, som i 9 kap. skils, så-

kraft som svarar mot andel i sam-

jramt han såsom  ägare eller på

fällighet   vilken   avses   i   1   kap.

3 Senaste lydelse 1961 r 48.

Prop. 1974: 83

253

Nuvarande lydelse

grund av servitutsrätt, som är gäl­lande för all framtid, råder över mer än hälften av den efter vat­tenmängd och naturlig fallhöjd beräknade vattenkraften i fallet eller den del därav, om vars be­byggande är fråga.

Vad nu sagts äge motsvarande tillämpning i fråga om två eller flera, olika ägare tillhöriga ström­faU.

Föreslagen lydelse

3 § fastighetsbildningslagen (1970: 988).

Första stycket äger motsvaran­de tillämpning, när någon vill i en kraftanläggning tillgodogöra sig vattenkraft i fallsträckor som ingå i olika vattensystem, om det ge­mensamma tillgodogörandet är en förutsättning för anläggningens tillkomst.

6§

Äro å ömse sidor av ett ström­fall olika ägare, må ena sidans ägare bjuda ägaren av motsatta si­dan att gemensamt utnyttja fallet; vill denne det ej, äge den, som bjudit, att mot ersättning, som i 9 kap. skils, tillgodogöra sig jämväl andra sidans lott i vattnet, såframt det prövas kunna ske utan synner­lig skada för dess ägare. Har den­ne förklarat sig villig deltaga i fal­lets tiUgodogörande, men kan ej enighet nås om sättet för dess be­byggande eller vattnets nyttjande, bestämme vattendomstolen de vill­kor, varunder tillgodogörandet må äga rum.

VUja båda var för sig utnyttja hela strömfallet, pröve vattendom­stolen, åt vilkendera företräde bör givas.

Den, vars vattenkraft skall till­godogöras av annan med stöd av 5 § eller på grund av överenskom­melse, kan av vattendomstolen be­rättigas att deltaga i tillgodogö­randet, om det är av betydelse för hans verksamhet och hans rätt är sådan som avses i 5 § första styc­ket. Han är då berättigad till an­del i kraftproduktionen (andels­kraft) och skyldig att bidraga till kostnaderna för kraftanläggning­ens utförande, drift och underhåll, allt i förhållande till sin andel i den vattenkraft som skall tillgodo­göras vid anläggningen. Motsva­rande gäller om den vars ström­fall tages i anspråk enligt 1 kap. 14 §, om ersättning för ianspräk­tagandet icke redan be stämts, samt den som är berättigad till er­sättning för vattenkraft enligt be­stämmelsema i 2 kap. 23 §.

Skyldighet att tillhandahålla an­delskraft åvilar den fastighet med vilken rätten till tillgodogörandet av vattenkraften skall vara för­enad. Skyldigheten består oavsett fastighetens försäljning.

Rättighet till andelskraft skall vara förenad med den fastighet, till vilken vattenkraften hört eller rättigheten överflyttats enligt 7 § första stycket.

Prop. 1974: 83

Nuvarande lydelse

254

Föreslagen lydelse

Kan överenskommelse ej träffas om de närmare villkoren för till­handahållandet av andelskraft el­ler om kostnadsbidrag som avses i första stycket, bestämmer vatten­domstolen därom efter anmälan av kraftanläggningens ägare eller andelskraftens mottagare.

Inträda ändrade förhållanden, kan kraftanläggningens ägare eller andelskraftens mottagare hos vat­tendomstolen påkalla omprövning av rättsförhållandet mellan dem. Därvid får endast sådan ändring beslutas som innebär väsentlig för­del för någon av parterna utan att för motparten medföra bety­dande olägenhet. Beslutar vatten­domstolen att rättighet till andels­kraft skall avlösas mot ersättning i pengar skola bestämmelserna i 9 kap. äga motsvarande tillämpning.

7

§

Kan strömfall, som tiUhör oskift by eller annan samfälld mark eller som vid skifte av sam­fällighet ej ingått i skiftet, icke utan delägares förfång skiftas va­re sig ensamt eller i förening med annat samfälligheten tillhörigt vat­tenområde, och vill en delägare tUlgodogöra sig hela fallet, vare han, såframt det prövas kunna ske utan synnerlig skada för övriga delägare samt han antingen ensam eller tillsammans med delägare, som lämnat honom medgivande till företaget, äger mer än hälften i strömfallet, berättigad att mot ersättning, som i 9 kap. skils, från samfäUigheten tillösa sig fallet jämte det utmål, som enligt be­stämmelse vid skifte må finnas av­satt för fallets tillgodogörande. Gränserna för strömfallet ovan och nedan i vattendraget skola bestämmas av  vattendomstolen.

Om delägare i samfällt ström­fall, vilket ej kan utan delägares förfång skiftas, vill utan att lösa

På ansökan av ägare till fastig­het, varmed rättighet till andels­kraft är förenad, får vattendom­stolen besluta om överflyttning av rättigheten till annan fastighet som tillhör samme ägare, om detta kan ske utan förfång för borgenär med panträtt eller annan rättsägare.

Rättighet till andelskraft får upplåtas av ägaren till den fastig­het, varmed den är förenad. Avtal

Prop. 1974: 83

255

Nuvarande lydelse

fallet bygga kvam, såg eller an­nan mindre anläggning för vatt­nets tillgodogörande, bjude de andra att taga del däri; vilja de ej, och prövar vattendomstolen det kunna ske utan synnerlig skada för dem, förelägge då honom, på vad sätt, villkor och tid han må bygga och nyttja anläggningen. Ändå att tid, som må vara be­stämd för bibehållande av sådan anläggning, icke gått till ända, äge under de i första stycket omför­mälda förutsättningar delägare be­gagna sig av lösningsrätt, som där nämnts.

Föreslagen lydelse

om upplåtelse är ej bindande läng­re än femtio år från det avtalet slöts. Upplåtelse för någons livs­tid gäller dock utan begränsning till viss tid.

10 § 1 mom.* Bygges damm för tUlgodogörande av vattnet eUer för regle­ring av vattnets avrinning, eller göres för sådant ändamål annan bygg­nad i vatten, vare byggnadens ägare, såframt byggnaden förorsakar sådan ändring i de naturliga vattenslåndsförhåUandena, som ej är obe­tydhg, eUer hindrar eller försvårar fiskens framkomst, plUctig att från och med kalenderåret näst efter det, då arbetet å byggnaden påbörjats, så länge byggnaden bibehålles, erlägga viss årlig avgift till befrämjande av fisket inom landet.

Avgiften skall bettäffande bygg­nad för vattnets tUlgodogörande såsom drivkraft utgå med minst tio öre och högst två kronor för varje hästkraft, som beräknas kunna vid oreglerat lågvatten ut­tagas vid byggnaden. I fråga om byggnad för tUlgodogörande av vattnet annorledes än såsom driv­kraft skall avgiften utgå med minst tio och högst etthundra kro­nor för varje sekundkubikmeler av den vattenmängd som är av­sedd att uttagas vid byggnaden. Är ändamålet med byggnaden att reglera vattnets avrinning, utgår avgiften efter vattenmagasinets rymd raed minst tio öre och högst en krona för varje del, som om­fattar 50 000 kubUoneter, inlUl 100 miljoner kubikmeter och för varje del däratöver, som omfattar 100 000 kubUaneter. Beträffande byggnad, som göres såväl i ända-

* Senaste lydelse 1954r 124.

Avgiften skall beträffande bygg­nad för vattnets tiUgodogörande såsom drivkraft utgå med minst tio öre och högst fyra kronor för varje hästkraft, som beräknas kunna vid oreglerat lågvatten ut­tagas vid byggnaden. I fråga om byggnad för tUlgodogörande av vattnet annorledes än såsom driv­kraft skall avgiften utgå med minst tio och högst tvåhundra kronor för varje sekundkubikme­ter av den vattenmängd som är avsedd att uttagas vid byggnaden. Är ändaraålet med byggnaden att reglera vattnets avrinning, utgår avgiften efler vattenmagasinets rymd med rainst tio öre och högst två kronor för varje del, som om­fattar 50 000 kubikmeter, mtiU 100 miljoner kubikmeter och för varje del däratöver, som omfattar 100 000 kubUcmeler. Beträffande byggnad, som göres såväl i ända-

Prop. 1974: 83

256

Nuvarande lydelse

mål av vattnets tUlgodogörande såsom drivkraft som för utnytt­jande av vattnet annorledes eUer för reglermg av vattnets avrin­ning, skall i fråga om beräkmngs-grunden vid avgiftens bestämman­de hänsyn tagas tlU det ändamål, som är det huvudsakliga.

Föreslagen lydelse

mål av vattnets tiUgodogörande såsom drivkraft som för utnytt­jande av vattnet annorledes eUer för reglering av vattnets avrinning skall i fråga om beräknmgsgrun-den vid avgiftens bestämmande hänsyn tagas tUI det ändamål, som är det huvudsakliga.

Inom ovan angivna gränser skall avgiften, efter förslag av statens fiskeritjänstemän, bestämmas raed fäst avseende bland annat därå, om fiske finnes, som genom byggnaden skadas, om med hänsyn tiU bygg­nadens storlek och beskaffenhet i övrigt saml dess belägenhet inverkan därav å fisket är mer eUer mindre menlig, om byggnadens ägare jäm­likt 8 § förpliktats att vidtaga och underhåUa anordningar för fiskets bestånd, samt om föreskrivna dyhka anordnmgar för ägaren medföra större eUer mindre kostnad.

Om det århga avgiftsbeloppet enhgt nu stadgade grunder är ringa, äge vattendomstolen föreskriva, att avgift för byggnaden i stäUet skaU utgå med visst belopp en gång för aUa.

19 §5

Den, som med stöd av stadgan­dena i 5, 6 eller 7 § vUl tUlgodo­göra sig annan tillhörigt vatten eller lösa samfällt strömfall, vare, där för ändamålet erfordras, att annans byggnad i vatten uttives eller ändras, pliktig att draga för­sorg om arbetet. SkaU byggnaden ändras, och viU ägaren själv ut­föra arbetet, äge han rätt därtiU och njute ersättning efter ty skä­ligt prövas; vare dock, vid påföljd av skadeståndsskyldighet och för­lust av rätten att verkstäUa vad som kan vara ogjort, pliktig att fullgöra arbetet mom tid och på sätt, som i sammanhang med be­slutet ora ändrmgen bestämmes.

Den, sora med stöd av stadgan­dena i 5 § viU tiUgodogöra sig annan tiUhörigt vatten, vare där för ändamålet erfordras, att an­nans byggnad i vatten ulrives eUer ändras, pliktig att draga försorg om arbetet. Skall byggnaden änd­ras, och vill ägaren själv utföra arbetet, äge han rätt därtiU och njute ersättning efter ty skäligt prövas; vare dock, vid påföljd av skadeståndsskyldighet och förlust av rätten att verkställa vad som kan vara ogjort, pliktig att fuUgö­ra arbetet inom tid och på sätt, som i sammanhang med beslutet om ändringen bestämmes. Därvid får åven meddelas bestämmelse som säkerställer att ersättningen användes på föreskrivet sätt.

Vad i första stycket sägs skall äga motsvarande tillämpnmg, där strömfaU tages i anspråk järalikt 1 kap. 14 §.

22 §« Innefattar beslut, som meddelas        Innefattar beslut, som meddelas i anledning av ansökan enligt 20 §,    i anledning av ansökan enligt 20 §, medgivande  att  bygga  i  vatten,    raedgivande  att  bygga  i  vatten,

5 Senaste lydelse 1945r 139. 8 Senaste lydelse 1954r 124.

Prop. 1974: 83

257

Föreslagen lydelse

vare beslutet, sedan det tagit åt sig laga kraft, gäUande mot envar såväl vad angår rätten att verk­ställa och för fraratiden bibehålla byggnaden jämte de anläggningar, v Uka efter ty förat sagts med byggnaden äga samband, som ock, där med byggnaden avses tiUgodo­görande av vattnet, beträffande rätten därtill, dock med de in­skränkningar, som i 23 § 1 raom. och 24 § omförmälas, samt med iakttagande av vad i övrigt i detta kap. ävensom i 4 kap. finnes stad­gat angående förnyad prövning i vissa fall. Om begränsad rättsver­kan i visst fall av beslut, som nu sagts, skils i 11 kap. 61 § andra stycket.

Nuvarande lydelse

vare beslutet, sedan det tagit åt sig laga kraft, gällande mot envar såväl vad angår rätten alt verk­ställa och för fraratiden bibehåUa byggnaden järate de anläggningar, vilka efter ty förat sagts med byggnaden äga samband, som ock, där med byggnaden avses tUlgo­dogörande av vattnet, beträffande rätten därtiU, dock med de ui-skränkningar, sora i 23 § 1 mom. och 24 § omförmälas, samt med iakttagande av vad i övrigt i detta kap. ävensom i 4 och 9 kap. fin­nes stadgat angående fömyad prövning i vissa fall. Om begrän­sad rättsverkan i visst fall av be­slut, som nu sagts, skUs i 11 kap. 61 § andra stycket.

Hurasora under viss förutsättning beslutet är gäUande även i fråga om rätlen till annat vatten än det, vars tillgodogörande avses med byggnaden, därom stadgas i 23 § 2 raom.

Har byggnaden ej blivit fullbordad inom tid, som enligt 11 kap. 63 § av vattendomstolen bestärats, vare beslutet förfaUel, såvitt det avser så­dan del av byggnaden, sora ej kommit till stånd; och må förty därefter sådant arbete å byggnaden, för vilket enligt 20 § vattendomstolens prövning erfordras, ej ske utan förnyad prövning. Visas giltigt skäl för dröjsmål eller skulle genom arbetets inställande synnerligt men uppstå, äge dock vattendomstolen, på därom före näranda tids utgång gjord ansökan, bevilja anstånd raed byggnadens fuUbordande på högst tio år.

50 §T

Innefattar beslut, som meddelas i anledning av ansökan enligt 47 §, medgivande att anlägga och nyttja grundvattentäkt eller att vid grundvattentäkt tillgodogöra stör­re vattenmängd än fömt, vare så­dant beslut, sedan det tagit åt sig laga kraft, gällande mot envar, dock raed de inskränkningar, som i 51 och 52 §§ omförmälas, samt med iakttagande av vad i 9 kap. finnes stadgat angående förnyad prövning i vissa fall. Om begrän­sad rättsverkan i visst fall av be­slut, som nu sagts, skils i 11 kap. 61 § andra stycket.

T Senaste lydelse 1964r 110. 17   Riksdagen 1974.1 saml. Nr 83

Innefattar beslut, som meddelas i anledning av ansökan enligt 47 §, medgivande att anlägga och nytt­ja grundvattentäkt eller att vid grundvattentäkt tillgodogöra stör­re vattenmängd än förut, vare så­dant beslut, sedan det tagit åt sig laga kraft, gällande raot envar, dock raed de inskränkningar, som i 51 och 52 §§ omförmälas. Ora begränsad rättsverkan i visst faU av beslut, sora nu sagts, skUs i 11 kap. 61 § andra stycket.

Prop. 1974: 83

258

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Har arbete för anläggande av grandvattentäkt ej utförts inora tid, som enligt 11 kap. 63 § av vattendorastolen bestämts, vare beslutet för­fallet, såvitt det avser sådan del av anläggningen, som ej kommit tUl stånd. Visas gUtigt skäl för dröjsmål eller skulle genom arbetets instäl­lande synnerligt men uppstå, äge dock vattendorastolen, på därora före näranda tids utgång gjord ansökan, bevilja anstånd med anläggningens fuUbordande på högst tio år.

59 §8 Ägare av grandvatlentäkt vare, där försummelse i underhållet av an­läggningen kan föranleda fara för allmän eUer enskild rätt, pliktig un­derhålla den så, alt dylUc fara förebygges.

Vill grandvattenläkts ägare ta­ga den ur bruk, vare därtiU berät­tigad. Har vattendomstolen jämlikt 9 kap. 46 § meddelat föreskrift om skyldighet för grundvattentäk­tens ägare att tillhandahålla vat­ten, skall dock inhämtas föreskrift av vattendomstolen, under vilka vUlkor grundvatlenläkten må ta­gas ur bruk.

Vill grandvattentäkts ägare taga den ur bruk, vare därtill berätti­gad. Kan åtgärden medföra fara för allmän eller enskild rätt, skall dock inhämtas föreskrift av vat­tendomstolen, under vilka villkor grundvattentäklen må lagas ur bruk.

4 KAP.

Har strömfall blivit bebyggt järalikt denna lag, äge under de i I § stadgade förutsättningar Konungen eller myndighet, åt vil­ken Konungen uppdragit alt i fö­revarande hänseende bevaka det allraännas rätt, så ock byggnadens ägare i den ordning 11 kap. stad­gar påkalla ny prövning angående de villkor, varunder med hänsyn tUl allmänna intressen byggnaden må bibehållas och nyttjas. Yrkan­de om sådan prövning skall fram­ställas under femtioferate året ef­ter det kalenderår, under vilket byggnaden enligt därom medde­lad bestäramelse skall hava full­bordats, samt därefter vart fyr­tionde år. Varder ej å föreskriven tid nyprövning påkallad, vare äga­ren berättigad alt under förut fast­ställda villkor bibehålla och nyttja byggnaden intiU dess i anledning av nyprövning, som sedermera en-

8 Senaste lydelse 1964r 110.

Har strörafall blivit bebyggt jära­likt denna lag, och uppgår den vattenkraft som vid oreglerat låg­vatten kan uttagas vid byggnaden till minst femhundra turbinhäst­krafter, äge, såframt vattenkraften icke inom tio år före det vatten­domstolens medgivande lämnas till byggnaden varit utnyttjad vid byggnad som tillkommit enligt äldre lag Konungen eUer myndig­het, åt vUken Konungen uppdra­git att i förevarande hänseende bevaka det alhnännas rätt, så ock byggnadens ägare i den ordning 11 kap. stadgar påkalla ny pröv­ning angående de villkor, varun­der med hänsyn tUl allmänna in­tressen byggnaden må bibehållas och nyttjas. Yrkande om sådan prövning skall framstäUas vmder femliofemle året efter del kalen­derår, under vilket byggnaden en­ligt därom meddelad bestämmelse

Prop. 1974: 83

259

Nuvarande lydelse

ligt vad nu sagts bUvit påkaUad, annan bestämmelse härotinnan meddelas och skall lända tiU ef­terrättelse.

Föreslagen lydelse

skall hava fullbordats, samt där­efter vart fyrtionde år. Varder ej å föreskriven tid nyprövning på­kallad, vare ägaren berättigad att under förut faststäUda vUlkor bi­behåUa och nyttja byggnaden in­tUl dess i anledning av nypröv­ning, som sedermera enligt vad nu sagts blivit påkallad, annan be­stämmelse häratinnan meddelas och skaU lända tUl efterrättelse.

Nyprövning, varom nu stadgats, skall ske i enlighet med den lagstift­ning, som vid varje särskild tidpunkt är gällande i fråga om viUkoren för byggande i vatten. Fastställas vid nypröynmgen andra yUlkor än de förat gäUande, må de icke tillämpas förrän fem år förflutit från ut­gången av det kalenderår, varunder nyprövningen påkaUats.

6§ 1 raom. Lämnas vid nyprövning, som i 5 § sägs, föreskrift, att bygg­naden skall för tiUgodoseende av allmänna intressen ändras, eUer göres eljest med hänsyn till nämnda intressen byggnadens bibehållande och nyttjande beroende av viUkor, som innebära inskränkning i ägarens rätt eller utvidgning av honom åliggande skyldigheter, vare han, där den värdeminskning, som till följd av de nya vUlkoren tUlskyndas honora tUlhörig egendora, järate kostnaden för föreskrivna ändringsarbeten överstiger en fjärdedel av värdet å den vattenkraft i tUlgodogjort skick, sora kan utlagas vid byggnaden, berättigad all av statsraedel erhålla ersättning för överskjutande belopp. Är kungsådra i strömfallet och har på grund av bestäraraelserna i 1 kap. 6 och 12 §§ vattenmängd eller fallhöjd tagits i anspråk utan att ersättning därför utgått, må den för­lust, som byggnadens ägare har att vidkännas utan gottgörelse, sararaan-lagt icke överstiga det belopp, vartill med iakttagande av stadgandet i 1 kap. 13 § förlusten av allt kungsådrans vatten må skattas.

Vid   beräkning   av   värdet   å

Vid beräkning av värdet å vat-

vattenkraften   skall   avdrag  göras     tenkraften skall avdrag göras dels

för den del därav, för vilken byggnadens ägare järalUct vatten-dorastolens beslut har att tiUhan­dahålla andelskraft, och dels för kraft, varmed till följd av sådan vattenreglering, som enligt be­stäramelserna i 16 § är underkas­tad nyprövning, den vid byggna­den eljest uttagbara kraften bhvit ökad. Ej raå vattenkraftens sara-raanlagda värde beräknas högre än till anläggningens saluvärde.

dels för den del därav, för vUken byggnadens ägare jämlikt vatten-dorastolens beslut har alt tillhan­dahålla ersättning medelst kraft­överföring, och dels för kraft, varmed till följd av sådan vatten­reglering, som enligt bestämmel­serna i 16 § är underkastad ny­prövning, den vid byggnaden el­jest uttagbara kraften bhvit ökad. Ej må vattenkraftens sammanlag­da värde beräknas högre än tUl anläggningens saluvärde.

Vill ägare av byggnad, söm i denna § avses, verkstäUa tiUbyggnad eller ändring av byggnaden i ändaraål all raöjhggöra uttagande av mera

Prop. 1974: 83

260

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

vattenkraft eller eljest elt bättre utnyttjande av vattenkraften i ström­faUet, äge vattendomstolen vid sitt medgivande tiU arbetets utförande bestämma, huravida och i vad mån den därav föranledda kostnaden må avräknas från det värde å vattenkraften, varom stadgas i första stycket. Vid prövning av dylik fråga skaU tUlses, att skälig amorterings­tid beredes byggnadens ägare.

7

§

Skall från anläggning, beträf­fande vilken nyprövning äger rum, på grand av vattendomstolens jämlikt denna lag meddelade före­skrift andelskraft tillhandahåUas någon och kommer sådan motta­gares rätt i anledning av nypröv­ningen alt upphöra eUer inskrän­kas, vare han berättigad att av statsmedel undfå gottgörelse för den förlust han lider. Är fråga om vattenkraft, som tUlgodogöres genom anläggningen, och har så­dan vattenkraft icke före dess av­stående varit av mottagaren ut­nyttjad eUer av denne utnyttjats vid anläggning, som avses i 5 §, skall dock bettäffande mottaga­rens rätt tUl gottgörelse vad i 6 § 1 mom. finnes stadgat äga mot­svarande tUlämpning.

SkaU från anläggning, beträf­fande vUken nyprövning äger rum, på grand av vattendomstolens jämlikt denna lag meddelade före­skrift kraft tUlhandahåUas någon i ersättning för förlorad vatten­kraft eller annat, och kommer så­dan ersättningstagares rätt i an­ledning av nyprövningen att upp­höra eUer inskränkas, vare han berättigad att av statsmedel xmdfå gottgörelse för den förlust han U-der. Är fråga om ersättning för vattenkraft, som tiUgodogöres ge­nom anläggningen, och har sådan vattenkraft icke före dess avstå­ende varit av ersättningstagaren utnyttjad eUer av denne utnyttjats vid anläggning som avses i 5 §, skaU dock bettäffande ersättnings­lagarens rätt till gottgörelse vad i 6 § 1 mom. finnes stadgat äga motsvarande tUlämpning.

Vad i 6 § 2 mora. är föreskrivet bettäffande framställande av ersätt­ningsanspråk, prövning av sådant anspråk samt sättet för ersättningens erläggande med mera skall järaväl gälla i fråga om gottgörelse, som i denna § avses.

8

§

Varder beträffande byggnad i StrömfaU, vilken tUlkorarait enhgt äldre lag, järalUct denna lag verk­ställd sådan ombyggnad eller till­byggnad, som i 2 § första stycket avses, skola under de i nämnda stadgande angivna förutsättningar bestäraraelsema i 57 §§ gälla i fråga om anläggningen; dock vare ägaren icke pliktig att av värde­minskning och kostnad, som om­förmälas i 6 §, utan ersättning vidkännas mera än som motsva­rar en fjärdedel av värdet i tiUgo-

Har beträffande byggnad i sttömfall, vilken tillkorarait enligt äldre lag, järalikt denna lag verk­stäUts ombyggnad eller tillbygg­nad, skola bestämmelserna i 5 7 §§ gälla i fråga om anläggning­en, om åtgärden medför att i StrömfaU minst trehundra turbin­hästkrafter mera än förut kunna uttagas vid lågvatten och den ut­tagbara vattenkraften sammanlagt uppgår till femhundra turbinhäst­krafter vid oreglerat lågvatten. Ägaren är dock icke pliktig att av

Prop. 1974: 83

261

Nuvarande lydelse

dogjort skick å den vid anlägg­nuigen uttagbara vattenkraft, som icke kunnat lUlgodogöras vid den äldre byggnaden.

Vad i 5 och 6 §§ är stadgat i fråga ora byggnad, som tiUkom-rait järalikt denna lag, skaU äga motsvarande tUlämpning beträf­fande sådan byggnad i strömfall, som i 3 § avses, med iakttagande likväl att yrkande om nyprövning skaU framställas under femtiofera­te året efter det denna lag trätt i kraft samt att byggnadens ägare ej är pliktig att ulan ersättning vidkännas större värdemuiskning och kostnad än som motsvara en fjärdedel av värdet å kungsådrans vattenkraft i tUlgodogjort skick, med beräkning av nämnda vatten­kraft på sätt i 3 § sagts.

Föreslagen lydelse

värdeminskning och kostnad, som oraförraälas i 6 §, utan ersätming vidkännas raera än som motsva­rar en fjärdedel av värdet i tiU­godogjort skick å den vid anlägg­ningen uttagbara vattenkraft, sora icke kunnat tiUgodogöras vid den äldre byggnaden.

Vad i 5 och 6 §§ är stadgat i fråga om byggnad, sora tillkora­mit järalikt denna lag, skaU äga motsvarande tiUämpning, när strömfall, vari jämlikt denna lag finnes kungsådra, bebyggts enligt Konungens på grund av äldre lag meddelade tillstånd till byggande i kungsådra, om vid tillståndet gjorts sådant förbehåll, som sägs i 1 kap. 8 §, och kungsådrans vat­tenkraft, i den mån densamma kan vid byggnaden uttagas, tillika upp­går till minst femhundra turbin­hästkrafter vid oreglerat lågvatten. Yrkande om nyprövning skaU fraraställas under feratiofemte året efler det denna lag ttätt i kraft. Byggnadens ägare är ej plik­tig att ulan ersättning vidkännas större värdemuiskning och kost­nad än som motsvara en fjärdedel av värdet å kungsådrans vatten­kraft i tillgodogjort skick. Vid till-lämpning av vad nu sagts skall kungsådrans vattenkraft anses ut­göra en tredjedel av vattenkraften i strömfallet.

9§

Har strömfall blivit bebyggt jämlikt denna lag, äge imder de i I § stadgade förutsättningar kro­nan att, där det påkallas för tUl­godoseende av allmänt behov, vid utgången av fyrtionde året efter det kalenderår, under vilket enhgt därom meddelad bestäramelse byggnaden skall hava fuUbordats, tiUösa sig strörafaUet raed vatlen-verksbyggnader, kraftstation med instaUerat maskineri samt för kraftstationens   personal   avsedda

Har strömfaU blivit bebyggt järalikt denna lag, äge under de i 5 § stadgade förutsättningar kro­nan att, där det påkaUas för tUl­godoseende av alhnänt behov, vid utgången av fyrtionde året efter det kalenderår, under vUket enligt därora meddelad bestäramelse byggnaden skaU hava fuUbordats, tillösa sig strömfallet med vatlen-verksbyggnader, kraftstation med installerat maskineri samt för kraftstationens   personal   avsedda

Prop. 1974: 83

262

Nuvarande lydelse

bostäder och, där marken tillhör anläggningens ägare, nödigt utmål. Lösningsrätt, som ej vid nämnda tidpunkt begagnas, skall slå kro­nan öppen vid utgången av vart fyrtionde år därefter.

Föreslagen lydelse

bostäder och, där marken tillhör anläggningens ägare, nödigt utmål. Lösningsrätt, som ej vid nämnda lidpunkt begagnas, skall stå Icro-nan öppen vid utgången av vart fyrtionde år därefter.

Varder i strömfall, vars vattenkraft till viss del varit inora de tio när­raast förflutna åren utnyttjad vid byggnad, som tUlkorarait enligt äldre lag, jämlikt denna lag verkställd byggnad, vilken är avsedd att ersätta eUer utgör tiUbyggnad till den äldre byggnaden, och medför åtgärden, att i strömfallet kan uttagas i medeltal minst dubbelt så stor vatten­kraft som förat, vare kronan, såframt den uttagbara vattenkraften sam­raanlagt uppgår till minst femhundra turbinhästkrafter vid oreglerat lågvatten, på sätt ovan sagts lösningsberältigad till strömfallet med val-lenverksbyggnader, kraftstation och utraål.

12

§

Där från kraftanläggning, tUl vilken lösningsrätt enligt vad ovan stadgats göres av kronan gällande, på grund av vattendomstolens jämlikt denna lag meddelade före­skrift andelskraft skall tillhanda­håUas någon, äge kronan tUlösa sig jämväl sådan rättighet. Vad nu sagts gälle dock ej i fråga om vat­tenkraft, som före dess avstående . varit av mottagaren av andelskraft utnyttjad vid anläggning, beträf­fande vilken icke enligt bestäm­melserna i 9 § lösningsrätt till­kommit kronan.

Där från kraftanläggning, tUl vilken lösningsrätt enligt vad ovan stadgats göres av kronan gäUande, på grund av vallendorastolens järalikt denna lag meddelade före­skrift kraft skaU tUlhandahåUas någon i ersättning för vattenkraft, som tillgodogöres genom anlägg­ningen, äge kronan tillösa sig jära­väl sådan rättighet. Vad nu sagts gälle dock ej i fråga ora vatten­kraft, sora före dess avslående va­rit av ersättningstagaren utnyttjad vid anläggning, bettäffande vilken icke enligt bestäraraelsema i 9 § lösningsrätt tillkommit kronan.

Beträffande lösningsrätt, som i denna § avses, skola bestäraraelsema i 10 och 11 §§ i tUlämpliga delar lända tUl efterrättelse.

14 §9

Varder genom valtenreglering, som verksläUes jämhkt denna lag, den uttagbara vattenkraften i det eUer de sttömfaU, för vilkas räkning reg­leringen utföres, ökad raed i raedeltal femhundra turbinhästkrafter, vare ägare av sådant strömfall pliktig att för nedan angivna ändamål erlägga en århg avgift, beräknad på grundval av det antal turbinhäst­krafter, varmed genom regleringen den uttagbara vattenkraften i ström­faUet i medeltal blivit ökad. Medför vattenreglering sådan ändring av vatlenföringen att förat ultagbar vattenkraft kan utnyttjas på fördelak­tigare sätt, skaU, med avseende å skyldighet att erlägga dylik avgift, så stor del av denna vattenkraft, som svarar raot förhöjningen av dess värde, anses såsora ökning av den uttagbara vattenkraften.

Medför valtenregleringen sådan båtnad, som i första stycket sägs, för

» Senaste lydelse 1959r 114.

Prop. 1974: 83

263

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

annat strömfaU än där avses, äge vattendorastolen, på ansökan av myn­

dighet, som Konungen bestämmer,

förklara ägaren av strömfallet plik­

tig att gälda avgift, som nu nämnts.

Avgiften skall av vattendorasto-

Avgiften skall av vattendomsto­

len, särskUt för varje strörafall,

len, särskilt för varje strörafall,

bestäraraas till belopp, utgörande

bestäraraas tUl belopp, utgörande

minst tre och högst åtta kronor

minst fyra och högst tolv kronor

för varje turbinhästkraft; och bör

för varje turbinhästkraft; och bör

härvid hänsyn tagas dels till den

härvid hänsyn tagas dels till den

större eller mindre förändring av

större eller mindre förändrmg av

vattenstånds- och avrinningsför-

vattenstånds- och avriimingsför-

hållanden, som genom förelaget

hållanden, som genom förelaget

förorsakas, och den olägenhet el-

förorsakas, och den olägenhet el­

ler fördel, vilken härigenora upp-

ler fördel, vilken härigenom upp­

kommer för den kringliggande

komraer för den kringliggande

bygden, dels ock tUl den större el-

bygden, dels ock till den större el­

ler mindre kostnad, som är för-

ler mindre kostnad, sora är för­

enad raed företaget, särat företa-

enad med företaget, särat företa­

gets ekonomiska betydelse för var-

gets ekonomiska betydelse för var­

je särskilt strömfall. Om särskilda

je särskUt strörafall. Ora särskilda

skäl föranleda därlUl, raå avgiften

skäl föranleda därtUl, må avgiften

bestäraraas till lägre belopp än

bestäraraas till lägre belopp än

förut sagts, dock rainst feratio öre

förut sagts, dock rainst femtio öre

för varje turbinhästkraft.

för varje turbinhästkraft.

Avgift skall erläggas från och med kalenderåret näst efter det, då vattendomstolens tillstånd till vattenregleringen först tages i anspråk. Är fråga ora förelag, sora avses i 3 kap. 1 §, skall dock, såvitt angår slrörafaU, för vars ägare enligt bestämmelsema i nämnda kap. skyldig­heten att laga del i kostnaden för företaget inträder, senare, avgift ej utgå förrän från och med kalenderåret näst efter betalningsskyldighe­tens inträde. Har ägare av strömfaU enligt andra stycket förklarats plik­tig att gälda avgift, skall den utgå från och raed kalenderåret näst efter det, då talan därom anhängiggjorts, dock ej för lid innan skyldighet att erlägga avgift skolat inttäda, därest ägaren av strömfaUet förklarats pliktig att taga del i kostnaden för förelaget.

Vattendomstolens avgörande gäUe för en tidrymd av tio år i sänder, första gången räknat från det kalenderår, under vilket tUlståndet tiU vattenregleringen först tagits i anspråk. Varder ej genom ansökan hos vattendorastolen under nionde året av sådan lidsperiod ny prövning på­kallad av strömfaUets ägare eller av rayndighet, sora Konungen bestäm­mer, skaU den förut meddelade bestäramelsen lända tiU efterrättelse jämväl för nästa period. Älägges ägare av slrörafaU enligl andra stycket att gälda avgift, skall avgörandet första gången ej gäUa längre än den tid, som gäller för annan avgift enhgt denna §, vUken förklarats skola utgå raed anledning av företagel. Varder strörafall bebyggt efter det av­gift bestämts, äge vattendomstolen, ändå alt tid, som nyss nämnts, ej gått till ända, för återstående tiden meddela ändrad föreskrift, när det påkallas av rayndighet, sora Konungen bestämraer.

På yrkande av myndighet, som Konungen bestämmer, må vatten­domstolen, såframt del finnes erforderligt och lärapligt, bestämma att den för en tioårsperiod stadgade avgiftsskyldigheten skaU fullgöras ge-

Prop. 1974: 83

264

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

nom att strömfallets ägare erlägger högst hälften av det beräknade sammanlagda nuvärdet av avgifterna på en gång och återstoden genom årliga inbetalningar under perioden.

Hura  avgifter,  som  nu  nämnts,  skola indrivas,  därom  förordnar Konungen.

15 §1

Influtna avgifter skola efter de närmare bestäraraelser, som här­utinnan meddelas av Konungen, användas dels till förebyggande eller minskande av skada eller olä­genhet, som vållas genom företa­get och för vilken ersättning icke blivit av vattendomstolen bestämd, samt liU gottgörelse för sådan skada eller olägenhet, dels ock för tillgodoseende av annat ändamål beträffande den bygd, som berö­res av företaget, såsom jordbru­kets främjande, särskilt genom jords torrläggning, eller beredan­de av tillgång till elektrisk kraft för samfärdsel, jordbruk, hantverk eller småindustri eller eljest för befolkningens behov.

Influtna avgifter skola efter de närmare bestämmelser, som här­utinnan meddelas av Konungen, användas dels till förebyggande eller minskande av skada eUer olägenhet, som vållas genom före­taget och för vUken ersättning icke blivit av vattendomstolen be­stämd, samt tUl gottgörelse för sådan skada eller olägenhet, dels ock för tUlgodoseende av allmänt ändamål beträffande den bygd, som beröres av företaget.

5 KAP.

5 §11

Vad i 2 kap. 2 och 8 §§, 11 § andra stycket, 12, 13, 18, 19, 27 30 §§ samt 3234 §§ fmnes stad­gat om byggande i vatten skaU äga motsvarande tiUärapning med avseende å anläggning eller åtgärd för inrättande av allraän farled.

Vad i 2 kap. 2 och 8 §§, 11 § andra stycket, 12, 13, 19, 27 30 §§ samt 3234 §§ finnes stad­gat om byggande i vatten skall äga motsvarande tillärapning med avseende å anläggning eUer åtgärd för inrättande av allmän farled.

6 KAP.

8 §12

Vad i 2 kap. 8 § första stycket, 11 § första stycket, 72, 13 och 18 §§ finnes stadgat i fråga om byggande i vatten skaU äga mot­svarande tUlämpning med avseen­de å arbete för inrättande av all­män flottled.

10    Senaste lydelse 1944r 199.

11

Senaste lydelse 1920r 459.

12

Senaste lydelse 1954r 124.

Vad i 2 kap. 8 § första stycket, 11 § första stycket samt 12 och 13 §§ finnes stadgat i fråga om byggande i vatten skaU äga mot­svarande tUlämpning med avseen­de å arbete för inrättande av all­män flottled.

Prop. 1974: 83

265

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 KAP.

54 §13

Har delägare i invaUnlngsföre-tag icke sökt företaget och är han ej heller efter ty i 27 § sägs lik­ställd med sökanden, vare han be­rättigad påfordra, att all honom tillhörig mark, sora ingår i sarafäl-lighelen, skall lösas för företagets räkning.

Har delägare i invallningsföre­tag icke sökt företaget och är han ej heller efter ty i 27 § sägs lik­släUd raed sökanden, vare han be­rättigad påfordra, att all honom tillhörig mark, som ingår i sam­fälligheten, skall med belopp, som i 9 kap. 49 § sägs, lösas för före­tagets räkning.

Vill någon begagna sig av rättighet, sora nu sagts, skaU yrkande där­ora fraraställas raedelst stämning å dellagarna i den ordning 11 kap. stadgar inom sextio dagar efter det tiden för påkallande av sådan ny uppskattning av båtnaden, sora omförraäles i 10 kap. 77 och 78 §§, tilländagått, eller, om sådan uppskattning påkaUals, inom samraa tid efter det uppskattningen vunnit laga kraft.

Sedan sådan talan bhvit anhängiggjord, vare ägaren av den faslighet, vartUI marken hör, fri från skyldighet att taga del i företaget; och ttäde den lösta marken i faslighetens ställe raed skyldighet för ägaren att övertaga den delaktighet i företaget, varifrån fastighetens ägare befriats.

Om rätt för fastighetens ägare att återbekomma förskjutet bidrag så ock om denne åliggande ersätt­ningsskyldighet i visst fall stadgas i 9 kap. 49 §.

Ersättning för sådan mark, som skall lösas enligt första stycket, skall bestämmas till markens vär­de i dess skick efter företagets fullbordande efter avdrag av det belopp, vartill båtnaden för sam­ma mark genom invallningen bli­vit i laga ordning uppskattad. Bi­drag, som markens ägare erlagt till företaget, skall gottgöras ho­nom med skälig ränta därå från den dag, då bidraget utgavs. Har markens ägare tillgodonjutit av­kastning utöver den, som varit att påräkna i markens skick före in­vallningen, är deltagarna berätti­gade till skälig gottgörelse för den­na ökning. Skall enligt 9 kap. 3 § dessutom lösas mark, som ej ingår i samfäUigheten, bestämmes ersätt­ningen för sådan mark enligt 9 kap.

56 §1*

Innefattar syneraäns utlåtande.

Innefattar   synemäns  utiåtande,

varvid enligt 10 kap. 75 § skall    varvid enligt 10 kap. 75 § skall

13 Senaste lydelse 1920r 459. 1* Senaste lydelse 1954r 124.

Prop. 1974: 83

266

Nuvarande lydelse

bero, eUer vattendomstols laga kraft ägande beslut rörande före­tag enligt detta kap. medgivande till företaget, vare det gäUande mot envar såväl vad angår rätten att utföra företaget och för frara­tiden bibehålla dike och annan anläggning som beträffande skyl­dighet att laga del i företaget, dock med de inskränkningar, som följa av bestäraraelserna i 57 § samt av vad i 2 kap., i den mån nämnda kap. till följd av hänvis­ningen ovan i 41 § första stycket äger tUlämpning, i 9 kap. ävensom i 10 kap. 77 och 78 §§ finnes stad­gat om förnyad prövning i vissa fall.

Föreslagen lydelse

bero, eller vattendomstols laga kraft ägande beslut rörande före­lag enligt detta kap. medgivande till företaget, vare det gällande raot envar såväl vad angår rätten att utföra företaget och för frara­tiden bibehålla dike och annan anläggning som beträffande skyl­dighet att taga del i företaget, dock med de inskränkningar, sora följa av bestämmelsema i 57 § samt av vad i 2 kap., i den mån nämnda kap. till följd av hänvis­ningen ovan i 41 § första stycket äger tUlämpning, ävensora i 10 kap. 77 och 78 §§ finnes stadgat om förnyad prövning i vissa fall.

8 KAP.

34 §15

Har vattendomstol eUer syne­män lämnat medgivande tiU före­tag enhgt detta kap. och har vat­tendomstolens beslut vunnit laga kraft eUer skaU vid synemännens ullålande bero, gäller beslutet el­ler utlåtandet mot envar raed de inskränkningar sora följa av be­stämmelserna i 3537 §§ saml av vad som föreskrives i 9 kap., 10 kap. 77 och 78 §§ samt 11 kap. 69 § ora ny prövning i vissa fall. Angående begränsad rättsverkan i visst faU av vattendorastols beslut raeddelas föreskrift i 11 kap. 61 § andra stycket.

Har vattendomstol eller syne­män lämnat medgivande tiU före­tag enligt detta kap. och har vat­tendomstolens beslut vunnit laga kraft eller skall vid syneraännens utlåtande bero, gäller beslutet el­ler utlåtandet mot envar raed de inskränkningar sorii följa av be­stämmelserna i 3537 §§ samt av vad sora föreskrives i 10 kap. 77 och 78 §§ särat 11 kap. 69 § ora ny prövning i vissa fall. Angående begränsad rättsverkan i visst fall av vattendorastols beslut meddelas föreskrift i 11 kap. 61 § andra stycket.

Beträffande verkan av vattendorastols beslut i fall sora enligt 27 § skall bedömas enligt 2 kap. gäller vad som föreskrives i sistnäranda kap.

9 KAP.16

Om ersättning

Om ersättningsskyldighet

1 § Den som fått tiUstånd enligt denna lag att lösa eller taga i anspråk annans egendom eller att vidtaga åtgärd varigenom annans egendom skadas skall utgiva ersättning för vad sora avstås eller skadas. Vad som sagts nu gäller ej, om förlust eller skada enligt särskild beslämraelse skaU tålas utan ersättning.

15 Senaste lydelse 1969r 393.

18 Beträffande 9 kap. anges endast föreslagen lydelse.

Prop. 1974: 83

267

Den ersättningsskyldige skaU, ora det finnes lärapligt, åläggas att ut­föra åtgärd som är ägnad att förebygga eUer minska skada. Ersättning utgår endast för skada som kvarstår sedan åtgärden utförts. Erfordras att åtgärden utföres på fastighet som tUlhör annan än den ersältnings­skyldige, är denna faslighets ägare skyldig att tåla sådant intrång raot ersättning enligt detta kapitel.

2

§ Ersättning bestämmes i pengar alt betalas på en gång. Ersättning för skada till följd av företag för aUraän flottied får dock fastställas att utgå raed årliga belopp, när skälig anledning förekommer därtill. Kan i mål om sådant företag skadan ej med säkerhet uppskattas på förhand eller synes den ej komma att uppstå årligen, får den skadelidande hän­visas att göra sin talan gäUande i den ordning som i lagen (1919r 426) om flottning i allmän flottled föreskrives raed avseende på flottnings­skada. Grunderna för ersättningens beräknande anges dock, ora det är möjligt.

3

§ Medför företag eller åtgärd vartiU tillstånd läranals enligt denna lag alt fastighet eller del av faslighet lider synnerligt raen, skaU den del sora lider sådant raen lösas, ora ägaren begär det.

Den ersältningsskyldige har rätt tiU sådan inlösen som avses i första stycket, om detta skulle medföra endast en ringa förhöjning av fastig­hetsägaren tillkommande ersättning och denne icke har ett beaktans­värt intresse av att behålla fastigheten eller fastighetsdelen.

Vid tiUämpningen av andra stycket skaU kostnaden för åtgärd som avses i 1 § andra stycket räknas in i ersättningen.

4 § För fastighet, som inlöses i sin helhet, skall, i den mån ej annat

följer av vad sora sägs nedan, betalas löseskilling méd belopp sora mot­

svarar fastighetens raarknadsvärde. Inlöses del av fastighet eUer tages

fastighet eUer del av fastighet eljest i anspråk eUer skadas, skaU in­

trångsersättning betalas raed belopp som motsvarar den minskning av

fastighetens marknadsvärde, som uppkommer genom ingreppet. Upp­

komraer i övrigt skada för ägaren genora ingreppet, skaU även sådan

skada ersättas.

Vid bestämmande av ersättning skall hänsyn tagas till åtgärd som avses i 1 § andra stycket.

Ersättning skall bestämmas särskilt för varje sakägare. Löseskilhng, intrångsersätlning och annan ersättning skall bestämmas var för sig.

Är fråga om samtiiga delägares andel i samfällighet eller del av denna och finns för samfälligheten känd styrelse eUer förvaltare med rätt att uppbära medel sora härrör från sarafäUigheten, kan dorastolen eUer synemännen ulan hinder av tredje stycket bestämraa gemensam er­sättning för delägarna i den raån nedsättning icke skall ske enligt 11 §.

5 § Har det företag för vars genomförande fastighet inlöses medfört

inverkan av någon betydelse på fastighetens raarknadsvärde, skall löse­

skilling bestäraraas på gmndval av det marknadsvärde fastigheten skulle

ha haft om sådan inverkan icke förekommit, dock endast i den mån det

finnes skäligt raed hänsyn tiU förhållandena i orten eller tiU den allraän­

na förekomsten av likartad inverkan under jämförhga förhållanden. Är

Prop. 1974: 83

268

ingreppet sådant att intrångsersättning skaU utgå, skaU vad som sagts nu om beräkning av marknadsvärde tiUämpas i fråga om värdet för»» ingreppet.

6 § Vid bestäraraande av löseskilling skall sådan ökning av fastighe­tens raarknadsvärde av någon betydelse, som ägt mm under tiden från dagen tio år före det talan väcktes vid domstol eller förrättningen på­kallades, räknas ägaren tillgodo endast i den mån det blir utrett att den beror på annat än förväntningar om ändring i markens tiUåtna använd­ningssätt. Är ingreppet sådant att intrångsersättning skaU utgå, skall vad som sagts nu om beräkning av marknadsvärde tiUämpas i fråga ora vär­det före ingreppet. Värderingen skaU ske med hänsyn tiU fastighetens skick när ersättningsfrågan avgöres eUer, om fastigheten dessförinnan har tillttätts eUer tagits i anspråk eUer skadats, när detta skedde.

Har stadsplan eUer byggnadsplan, enligt viUcen marken avsetts för en­skUt bebyggande, faststäUts innan talan väcktes vid domstol eUer för­rättningen påkaUades, skall första stycket tiUämpas endast på värde­stegring som inträffat efter det att planen faststäUdes.

Avser inlösen bebyggd fastighet som innehas i huvudsakligt syfte att bereda bostad åt ägaren och honom närstående, gäUer den begränsning­en för tillämpningen av första stycket att löseskiUingen ej i något faU får bestämmas tUl lägre belopp än som fordras för anskaffning av an­nan likvärdig bostadsfastighet.

I den mån det blir utrett att värdestegringen utan att ha samband med förväntningar om ändring i markens tUlåtna användningssätt beror på inverkan av det företag varom är fråga, gäUer 5 §.

7 § Har fastigheten i sin helhet tiUträtts eUer har den tagits i anspråk eUer skadats, skall vid bestämmande av ersättningen hänsyn icke tagas tiU sådan ändring i fastighetens värde som uppkommer därefter. Det­samma gäUer i faU då fastigheten endast delvis har tiUträtts, om ej värdeändringen beror på att den återstående delens skick ändras.

Har höjning i aUraänna prisläget skett efter det att fastigheten tiU-träddes, skaU ersättningen järakas raed hänsyn därtill.

Ora det är påkaUat, skall i beslut om ersättning tas in bestämraelser ägnade att hindra att ersättningstagaren åsamkas förlust till följd av ändring i penningvärdet under tiden från ersättningsbeslutet tiU dess betalning sker.

8 § Har åtgärd vidtagits i uppenbar avsikt att höja den ersättning, som den ersättningsskyldige har att erlägga, skall, ora skäl föreligger tiU det, ersättningen bestäraraas så som ora åtgärden icke vidtagits.

9 § Medför företag eller åtgärd vartill tillstånd läranals enligt denna lag att särskild rätt till faslighet går förlorad eUer mbbas, skall vad i 1, 2 och 48 §§ stadgas äga motsvarande tUlärapning beträffande er­sättning till rättighetens innehavare. Därvid skaU 8 §, i faU då åtgärd vidtagits av fastighetens ägare i avsikt sora anges där, tiUärapas så att den ersättningsskyldige erhåller gottgörelse genom minskning av den ersättning som tillkommer ägaren.

Prop. 1974: 83

269

10 § Ersättning skall bestämmas även för fastighet sora tiUhör den ersättningsskyldige. Detta kan dock underlåtas, om medgivande lämnats av samtliga borgenärer som har panträtt i fastigheten. Besväras fastig­heten av gemensam inteckning, fordras dessutom de medgivanden från fastighetsägare och fordringshavare som i 22 kap. 11 § jordabalken föreskrives för relaxation. Medgivande fordras dock ej av den för vars rätt dorastolens eller synemännens avgörande är väsentligen utan be­tydelse.

Om betalning av ersättning och om tiUträde m. m.

11 § LöseskiUing och intrångsersätlning som fastställts att utgå på en

gång betalas genom nedsättning hos länsstyrelsen i det län där fastig­

heten är belägen.

Avser ersättningen fastigheter i ohka län, skaU nedsättningen ske hos den länsstyrelse som doraslolen eller syneraännen bestämraer.

Denna och följande paragrafer utora 20 § äger motsvarande tUlämp­ning när ersättning bestärats för innehavare av särskild rätt tUl fastighet.

12

§ Nedsättning enligt 11 § skaU ej ske, ora fastigheten icke svarar för beviljad eUer sökt inteckning eUer ora de borgenärer sora har pant­rätt i fastigheten raedgivit att ersättningen utbetalas till den ersättnings­berättigade. Besväras fastigheten av geraensara inteckning, gäUer vad sora sagts nu endast om dessutora de raedgivanden från fastighetsägare och fordringshavare som i 22 kap. 11 § jordabalken föreskrives för relaxation föreligger. Medgivande fordras dock ej av den för vars rätt domstolens eller synemännens avgörande är väsentiigen utan betydelse.

13

§ I saraband raed att dorastolen eUer syneraännen bestämraer löse­skiUing och inttångsersätlning skaU de ange i vad raån nedsättning skaU ske.

14

§ Ersättning som ej skaU nedsättas betalas tUl den ersättningsbe­rättigade. Avser ersättningen mark som inlöses, åligger det ersättnings-givaren att hos länsstyrelsen i det län där fastigheten är belägen an­mäla och därvid styrka att ersättningen har betalats. Avser ersättningen fastigheter i olika län, äger 11 § andra stycket motsvarande tiUärapning.

15

§ Bestäramelserna i 1114 §§ äger motsvarande tillärapning på provisorisk ersättning sora beslärats raed stöd av 11 kap. 66 § 2 mora.

16

§ Vid nedsättning eUer anmälan skaU ersättningsgivaren tiU läns­styrelsen ge in domen eller utlåtandet samt lagakraftbevis och vid ned­sättning dessutora gravationsbevis rörande fastigheten. Sker det ej, skaU länsstyrelsen anskaffa handlingama på ersättningsgivarens bekostnad.

17

§ Ersättning för mark sora inlöses skaU betalas och anraälan enligt 14 § skaU ske inora sex raånader från det tUlstånds- och ersättningsfrå­gorna blivit slutligt avgjorda. Ersättning som ej avser mark som inlöses och sora fastställts att utgå på en gång skall betalas inora två år från

Prop. 1974: 83

270

samma tid. Iakttager ersättningsgivaren ej vad som sagts nu, är den väckta frågan förfaUen såvitt angår ersättningslagarens rätt.

Tid sora avses i första stycket får förkortas eUer förlängas, när par­terna är ense därom eller eljest särskilda skäl föreligger.

18 § Inlösen av raark är fuUbordad, när ersättningsgivaren fuUgjort

vad sora åligger honom enligt 11 och 14 §§. Ersätlningsgivaren har då

genast rätt att tillträda egendomen, om ej annat följer av 19 §. Har

utom ersättningen för den mark som inlöses annan ersättning faststäUts

för skada genora avståendet av raark, får dock tUlträde ej ske förrän

även denna ersättning betalats.

Tillstånd att begagna annans egendom eller att vidtaga åtgärd som medför skada för annan får tagas i anspråk, när ersätlningsgivaren be­talat föreskriven ersättning.

19 § Om ersättningslagarens förhåUanden påkaUar det, skaU skähgt

uppskov raed tillträdet eUer utförandet av arbete eUer åtgärd före­

skrivas.

20 § Ändring av fastighetsindelningen på grund av inlösen sker, när

inlösen är fuUbordad enligt 18 §.

När inlösen av mark är fullbordad enligt 18 §, upphör sådan särskild rätt tiU fastigheten som tillkommit genom friviUig upplåtelse, om ej rättigheten skall lämnas orubbad på grund av förordnande av dora­stolen eller syneraännen. Förordnande att särskild rätt skall bestå får raeddelas endast om det uppenbarligen är utan betydelse för den rätt som liUkoraraer borgenär raed panträtt i fastigheten.

Annan särskild rätt till fastigheten än som avses i andra stycket be­står efter inlösen, om ej annat har förordnats av domstolen eller syne­männen.

Genora inlösen upphör fastighetens ansvar för fordranf Detta gäUer dock ej fordran som åtnjuter förmånsrätt enligt 6 § 1 förmånsrältslagen (1970r 979).

21 § Har mark efter inlösen tillträtts eller har tiUstånd tagits i an­

språk att begagna annans egendom eller att vidtaga åtgärd som medför

skada för annan, skaU ersättning som hänför sig tiU egendomen, eller

skadan och bestämls att utgå på en gång betalas inom en månad från

det ersättningen blev slutligt bestämd, om den ej betalats tidigare. An­

mälningsskyldighet som kan föreligga enligt 14 § skall även fuUgöras

inora angiven tid, ora tUlträde ej redan skett. Har domstolen meddelat

förordnande enligt 11 kap. 67 § andra stycket skall tiden räknas från

ersättningsbeslulets dag.

Första stycket äger raotsvarande tillärapning beträffande ersättning som bestämts i saraband med prövning enligt denna lag av fråga om godkännande av vidtagen åtgärd.

Erlägges ersättning senare än som följer av första stycket, skaU er­sättningsgivaren utge sex procent årlig ränta på ersättningen från den dag marken tUlträddes eUer företaget eller åtgärden utfördes. Inlösen fuUbordas utan hinder av att ränta ej betalas.

Försuramar   ersättningsgivaren  att   erlägga  ersättning,  som  avses  i

Prop. 1974: 83

271

första eller andra stycket, skaU länsstyrelsen på ansökan av den ersätt­ningsberättigade låta utlaga beloppet jämte ränta. Reglerna i utsök­ningslagen (1877r 31 s. 1) om verkstäUighet av lagakraftägande dom i tvisteraål, varigenora betalningsskyldighet bhvit någon ålagd, äger där­vid raotsvarande tillärapning.

22

§ överstiger ersättning som avses i 21 § ej vad som utgivits enligt lägre rätts beslut eller sora provisorisk ersättning och skulle i annat faU nedsättning eller anraälan ha erfordrats, skall ersättningsgivaren göra anraälan därora hos länsstyrelsen sedan ersättningsbeslutet vunnit laga kraft.

23

§ Vid ansökan om verkställighet enligt 21 § sista stycket och vid anmälan som avses i 22 § skall fogas ersätlningsbeslutet samt lagakraft­bevis.

24

§ Medel sora har nedsatts eller uttagits skall av länsstyrelsen ulan dröjsmål insättas i bank mot ränta.

25

§ Nedsatta eUer uttagna medel skall jämte upplupen ränta utbeta­las av länsstyrelsen till den som är berättigad till raedlen.

Vid utbetalning av medel som enligt domstolens eUer syneraännens bestäraraande skaU nedsättas äger, med de avvikelser som anges i tredje och fjärde styckena, bestämmelserna om fördelning av köpeskiUing för fast egendom sora sålts på exekutiv auktion motsvarande tiUärapning. Ora rätt för innehavare av pantbrev att avstå från sin rätt till betalning och verkan därav finns särskilda bestäraraelser.

Är fasligheten, förutora av inteckning, besvärad av särskild rätt som minskar fastighetens värde och har sämre rätt än inteckningen, skall borgenär som har panträtt på grundval av inteckningen erhålla betal­ning sora ora fastigheten icke besvärades av rättigheten, i den mån det krävs för att han skaU få full betalning för sin fordran. Ersättningen för rättigheten skall minskas i motsvarande raån.

Har löseskilling eUer intrångsersätlning liU följd av bestämraelser tiU skydd för borgenärer som har panträtt i fastigheten bestärats till högre belopp än fastighetens ägare har yrkat och uppstår efter betalning av de fordringar sora skaU utgå ur ersättningen överskott sora ej faller inom det yrkade beloppet, skall överskottet återställas till den ersätt­ningsskyldige.

26

§ Sammanträde för fördelningen hålles så snart det kan ske. Kal­lelse till sammanträdet sändes minst två veckor i förväg till fastighets­ägaren, annan sakägare och kända innehavare av panträtt. De skall i kallelsen uppmanas alt anmäla sina anspråk senast vid sammanträdet. Föreligger särskilda skäl, skall kungörelse om sammanträdet minst två veckor i förväg också föras in i Posl- och Inrikes Tidningar och tid­ning inora orten.

27

§ Ersättningsgivaren svarar för saratiiga kostnader i ärendet ora ersättningens fördelning, i den mån ej annat följer vid en raotsvaran­de tUlämpning av 18 kap. 6 eUer 8 § rättegångsbalken.

Prop. 1974: 83

272

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

28

§ När inlösen av mark är fuUbordad, skall länsstyrelsen genast un­derrätta inskrivningsmyndigheten om detta för anteckning i faslighets-boken.

29

§ Pågår tvist om bättre rätt tiU ersättning, skall ersättningen ned­sättas hos länsstyrelsen, även om nedsättning ej erfordras enligt 11 §. Bestäramelserna i 2426 §§ äger tiUämpning i fråga ora sådan er­sättning.

30

§ Ersättningsbelopp som betalats får ej tiU någon del återkrävas. Vad som sagts nu gäller ej om det tiUstånd som föranlett beslut om er­sättning upphäves på talan av ersättningstagaren.

10 KAP. 21 §"

VUja sakägare träffa överenskoraraelse i fråga ora ersättning eller annat, skaU särskild avhandling därom upprättas, av vederbörande un­derskrivas samt, där ej syneraännen finna överenskommelsen innehålla viUkor, som är oförenligt med flottiedens intresse eller länder de flot­tande tiU men, förses med intyg om synemännens godkännande; och varde därefter sädan överenskommelse bindande såväl för de flottande som för dem, som slutit överenskoramelsen, och deras rättsinnehavare.

Rör överenskomraelsen fastighet, tillhörig kronan eller allmän anstalt, skall den i avseende å kronans eller anstaltens rätt ej gäUa, med mindre den godkännes av vederbörande rayndighet.

Besväras fastighet av bevUjad eller sökt inteckning, får löseskil­ling och intrångsersättning, oavsett vad den ersättningsberättigade har begärt, ej sättas lägre än som för­anledes av 9 kap., om det icke är väsentligen utan betydelse för borgenärernas rätt.

Träffas överenskommelse om storleken av löseskilling eller in­trångsersättning, får synemännen godkänna överenskommelsen, om medgivande lämnats av samUiga borgenärer som har panträtt i fas­tigheten. Besväras fastigheten av gemensam inteckning, fordras dessutom de medgivanden från fastighetsägare och fordringsha­vare som i 22 kap. 

II 

§ jordabal­ken föreskrivas för relaxation. Medgivande fordras dock ej av den för vars rätt synemännens av­görande är väsentligen utan bety­delse.

17 Senaste lydelse 1919r 425.

Prop. 1974: 83

Nuvarande lydelse

273

Föreslagen lydelse

Vad som föreskrives i fjärde stycket äger motsvarande tillämp­ning i fråga om överenskommelse-om att ersättning skall utgå på an­nat sätt än i pengar eller om ut­förande av åtgärd som är ägnaä att förebygga eller minska skada.

57 §18

Möter ej hinder mot företaget böra syneraännen, efter det sak­ägama blivit hörda och utredning skett angående de förhållanden, vilka kunna inverka på frågan, sö­ka att i de delar, varora tvist yp­pas, åvägabringa överenskommelse mellan dem, vilkas rätt därav be­röres; och varde, där sådan över­enskoraraelse ttäffas, särskild av­handling därora upprättad, av sak­ägarna underskriven särat me­delst syneraännens påskrift vitsor­dad. Angår överenskoraraelsen an­nat än beloppet av sakägare till­koraraande ersättning, vare den dock ej gällande, raed raindre den av synemännen prövas lämplig.

Möter ej hmder raot företaget böra syneraännen, efter det sak­ägarna blivit hörda och utrednhig skelt angående de förhåUanden, vilka kunna inverka på frågan, sö­ka att i de delar, varom tvist yp­pas, åvägabringa överenskommelse raellan dera, vilkas rätt därav be­röres; och varde, där sådan över­enskoraraelse träffas, särskild av­handling därora upprättad, av sak­ägarna underskriven samt medelst syneraännens påskrift vitsordad. Angår överenskoraraelsen annat än sakägare tiUkomraande ersättning eller utförande av åtgärd som är ägnad att förebygga eller minska skada, vare den dock ej gällande, raed raindre den av syneraännen prövas läraplig.

Rör överenskoraraelsen fastighet, tillhörig kronan eller allraän an­stalt, skall den i avseende å kronans eller anstaltens rätt ej gälla, med mindre den godkännes av vederbörande myndighet.

Vad i 21 § tredjefemte styc­kena föreskrives skall jämväl äga tillämpning i fråga om företag var­om nu är fråga.

60 §19 För utrönande av värdet å båtnad för mark genom dess torrlägg­ning, där sådan med förelaget avses, skola syneraännen raed tillärap­ning av de i 7 kap. 22 § stadgade gmnder efter undersökning av den raark, varom fråga är, uppskatta marken såväl i dess skick före före­taget som ock i det skick, vari den antages komraa efter företagets fuUbordan.

Vid uppskattning av båtnad, som genom vattenreglering beredes strömfall, skola de i 9 kap. stad-

18     Senaste lydelse 1920r 459.

19     Senaste lydelse 1920r 459.

18   Riksdagen 1974.1 saml Nr 83

Prop. 1974: 83

274

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

gade grunder beträffande värde­ring av vattenkraft, som skäll er­sättas, i tillämpUga delar lända till efterrättelse.

64 §20

Vid bestäraraande av sakägare        Vid bestäraraande av sakägare tUlkoraraande  ersättning  för  för-     tiUkoramande  ersättning  för  för­lust, skada eUer intrång skola sy-     lust, skada eller intrång skola sy­neraännen  iakttaga  de  i  9  kap.    neraännen  iakttaga  de  i  9  kap. stadgade grunder; dock att, där    stadgade grander. fråga  uppkommer  om  ersättning medelst    kraftöverföring,    härom skall   gälla   föreskriften   i   20   §. Skall ersättning utgå med förhöj­ning över värdet, böra värdet och förhöjningen var för sig angivas.

Uppkoraraer eljest på grund av bestämmelserna i 3, 7 eUer 8 kap. vid syneförrältning fråga om ersättning åt delägarna eUer annan för arbete eller dylikt, skall ock sådan fråga prövas av synemännen.

67 §21

Sedan erforderliga sararaanträden håUits och alla vid syneförrätt­ningen förefaUande frågor blivit utredda, skola syneraännen upprätta utlåtande angående företaget.

Utiåtandet skall innehålla syneraännens besked, raed angivande av skälen, i de i 6264 §§ eUer eljest här ovan omförmälda frågor. Avgift, som omförmäles i 11 kap. 95 §, så ock avgift enligt 2 kap. 10 §, där sådan bör utgå, skola bestämmas i utlåtandet. Lämnas medgivande till vattenreglering, varde angivet, ora företaget är av beskaffenhet att stadgandena i 4 kap. om nyprövning och om avgifter därå äga tiUämp­ning; och skall för sådant fall utlåtandet upptaga förslag till dylik avgift.

Skola två eUer flera med skilda andelar taga del i företaget, skall ut­låtandet innehålla särskild längd, upplagande såväl den å varje delägare belöpande anparten i kostnaden för företaget med noggrant angivande av strömfall eller annan egendom, sora raed delaktigheten avses, sora ock det belopp, vartill kostnaden för förelaget beräknats. Skall anlägg­ningskostnaden för viss del av förelaget eller kostnaden för skötsel och underhåll fördelas på särskilt sätt, varde det ock tydligt angivet i läng­den. För varje delägare skaU anraärkas, huruvida han är sökande tiU (öretaget eUer på gmnd av föreskriften i 82 § att anse såsora liksläUd med sökande, så ock beskaffenheten av båtnad, som må hava lagts till grund för delaktigheten, samt det uppskattade värdet av sagda båtnad. Har på grund av bestämmelsen i 7 kap. 28 § eUer 8 kap. 18 § rätt med­givits delägare att erlägga å honom belöpande bidrag raed fördelning å visst antal år, skall ock härom anteckning ske. Beträffande raark som genom företaget vinner torrläggning, skaU längden innehåUa uppgift för

20     Senaste lydelse 1941 r 614.

21     Senaste lydelse 1969r 393.

Prop. 1974: 83

275

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

varje fastighet å markens värde före och efter företaget. Är i avbidan på slutlig uppskattning delaktigheten bestämd på sätt i 61 § sägs, varde anteckning därom gjord.

InnehåUer utiåtandet föreskrift

InnehåUer utiåtandet föreskrift

ora anordnande eUer ändrande av

om anordnande eUer ändrande av

vattenavlopp genom alhnän väg,

vatlenavlopp genom alhnän väg,

skall, där arbetets utförande ålig-

skaU, där arbetets utförande ålig­

ger annan än vägens ägare, tUlUca

ger annan än vägens ägare, tiUUca

meddelas bestämmelse, att, innan

meddelas bestäraraelse, att, innan

sådant arbete påbörjas, raedgivan-

sådant arbete påbörjas, medgivan­

de, som avses i 40 § lagen om all-

de, som avses i 44 § väglagen

manna vägar, skall inhämtas. Vad

(1971:948), skall inhämtas. Vad

nu sagts om anordnande eller änd-

nu sagts om anordnande eller änd­

rande av vatlenavlopp genom all-

rande av vattenavlopp genom all­

män väg skall äga motsvarande

män väg skaU äga motsvarande

tiUämpning i fråga om åtgärd tUl

tillämpning i fråga ora åtgärd till

skydd för sådan väg.

skydd för sådan väg.

11 KAP.

17 §22

Till vattenraål hänföras följande raålr

A. ansökningsmålr

1.

ansökan jämlikt 1 kap. 14 § ora bestämmande av ersättning för rätt alt taga strörafall i anspråk;

2.

ansökan om prövning jämlikt 2 kap. 20 §, huravida och under vUka villkor byggande i vatten må ske;

3.

ansökan ora godkännande järalikt Iredje stycket i nyssnäranda lag­rara av verkstäUt ändrmgs- eller reparationsarbete å byggnad i vatten;

4.

ansökan ora prövning järalikt 2 kap. 25 § av befintlig vatten­byggnads laglighet;

5.

ansökan järalikt 2 kap. 31 § första stycket om raeddelande av be­stämmelser rörande hushåUning med vatten;

6.

ansökan jämlikt 2 kap. 34 § ora rätt alt utriva byggnad i vatten;

7.

ansökan ora prövning järalUct 2 kap. 47 §, huravida och under vilka viUkor grandvattentäkt må anläggas eller nyttjas;

8.

ansökan om prövning jämlikt 2 kap. 53 § av laghgheten av befmt-1ig grandvattentäkt;

9.

ansökan järalikt 2 kap. 56 § första stycket ora raeddelande av be­stäraraelser angående den orafattnmg, i viUcen grandvatten raå tiUgodo­göras vid annan tillhörig grandvatlentäkt;

10.   ansökan järalikt 2 kap. 59 § andra stycket ora prövning, under

vilka villkor grandvatlentäkt raå tagas ur bruk;

11.   ansökan jämlikt 3 kap. 11 § om prövnmg, utan föratgången

syneförrältning enligt 10 kap. rörande sättet och vUUcoren för verkstäl­

lande av vattenreglering, som avses i 3 kap. 1 §, så ock angående del­

aktigheten i kostnaden för företagel;

12.   ansökan enligt 2 kap. 8 § andra stycket så ock ansökan ora be-

stäm.mande av avgift enligt 10 § i näranda kap.;

22 Senaste lydelse 1969r 396.

Prop. 1974: 83

276

Föreslagen lydelse

13. ansökan om nyprövnmg en­Ugt 4 kap. 5 eller 16 § eller om bestämmande av avgift enligt 14 § i nämnda kap.

Nuvarande lydelse

13.

ansökan om prövning jäm­likt 4 kap. I §, huruvida och i vil­ken utsträckning skyldighet må åläggas ägare av strömfaU att till­handahålla kraft åt kringliggande bygd, samt ansökan jämlikt 4 kap. 4 § att komma i åtnjutande av kraft, som på grund av dylikt åläggande skcdl tillhandahållas, så ock ansökan om nyprövning enligt 4 kap. 5 eUer 16 § eUer om be­stämmande av avgift enligt 14 § i . nämnda kap.;

14.

ansökan jämhkt 5 kap. 2 eUer 7 § om inrättande, utvidgande el­ler förbättrande av allmän farled eUer om nya eUer ändrade föreskrif­ter rörande hushåUningen med vattnet eller annat för sjöfartens vmder-lättande eUer tiU förebyggande eller minskande av skada eller om god­kännande av anläggning eller åtgärd för allmän farled;

15.

ansökan jämhkt 6 kap. 12 § om ändrade anordningar med avse­ende å beslutade flottledsarbeten;

16.

ansökan jämlikt 6 kap. 21 § ora prövning, utan föratgången syne­förrättning enligt 10 kap. av fråga om anläggning eller åtgärd för be­fintlig allraän flottleds utvidgande eUer förbättrande eUer om nya eUer ändrade föreskrifter rörande hushållningen med vatten eUer annat för flottningens underlättande eUer om bestämmelser rörande virkes bark-nmg eUer fiskeavgift;

17.

ansökan jämlikt 6 kap. 27 § första stycket om avlysande av aU­män flottied;

18.

ansökan jämlikt 6 kap. 28 § första stycket om tUlåtelse alt bort­skaffa flottledsanläggning samt ansökan, ulan samband med prövning av fråga om sådan tillåtelse, ora övertagande av. flottledsanläggning en­ligt ttedje stycket näranda paragraf;

19.

ansökan järalikt 7 kap. 45 § andra stycket om prövning, utan för-ulgången syneförrältning enligt 10 kap., av fråga rörande vattenavled­nings- eUer invallningsföretag, så ock ansökan jämlikt 8 kap. 33 § första stycket om prövning, utan sådan förrättning, av fråga rörande företag, som avses i 8 kap.;

20.

ansökan om anstånd med fuUbordande av företag, vartUI med­givande enligt denna lag lämnats, så ock om tillämpning av de i 7 kap. 58 § andra stycket och 59 § samt 8 kap. 36 § andra stycket och 37 § meddelade bestänmielser eUer om sådan ny uppskattning, som avses i 69 § här nedan;

21.

ansökan jämlikt 9 kap. 17 § om överflyttnmg från en fastighet tiU en annan av rättighet till kraft­belopp, vilket utgår i ersättning för förlorad vattenkraft;

22.

ansökan jämlikt 9 kap. 46 § om överflyttning från en fastighet till en annan av rättighet till vat­ten,   vilket skall  tillhandahåUas  i

21. ansökan jämlikt 2 kap. 7 § om överflyttnmg från en fastighet tUI en annan av rättighet tiU an­delskraft.

Prop. 1974: 83

277

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

ersättning för förlust av grundvat­ten.

B. stämningsmål:

B. stämningsmål:

22. talan jämlikt 2 kap. 6 § fem­te stycket om omprövning av rätts­förhållandet mellan ägare av vat­tenkraftanläggning och mottagare av andelskraft från anläggningen;

23.

talan om borttagande eller ändrande av annan tUlhörig byggnad i vatten för uttagande av vattenkraft eller vattnets tiUgodogörande an­norledes i industtieUt syfte, för vattenreglering, för fiske eUer fiskens frarakorast, för bevattning, för allraän farled eller för ändaraål, sora avses i 2 kap. 40 § andra stycket eUer 8 kap. 27 §, eller för jämvägsbro eUer aUraän vägbro, såfrarat talan grandas därå, att byggnaden icke tUlkommit i laga ordning eUer icke är av laga beskaffenhet;

24.

talan om ersättning för skada eller inttång av sådan byggnad i vatten, som under 23 sägs;

25.

talan om ansvar för det sådan byggnad utförts eUer ändrats i strid mot stadgande i denna lag eUer raot föreskrift, sora raeddelats i sararaanhang raed arbetets raedgivande, eller för det någon raot stad­gandet i 2 kap. 20 § tredje stycket underlåtit att söka vallendorastolens godkännande av verkstäUd ändring å dylik byggnad;

26.

talan jämhkt 2 kap. 24 § om ändrande av byggnad i vatten, var­tUI vattendomstolen meddelat tillstånd, eUer om ändrade föreskrifter rörande hushåUningen med vattnet vid sådan byggnad;

27.

talan, beträffande andra företag enhgt denna lag än de i 6 kap. avsedda, om ansvar eUer skadestånd för hushåUning raed eller fram­släppande av vattnet i sttid mot lag eUer givna föreskrifter så ock talan jämlikt 2 kap. 31 § andra stycket om raeddelande av dylika föreskrifter eller ändrande av förat givna sådana i fråga ora annan tUlhörig bygg­nad i vatten;

28.

talan, som grundas därå, att den, vilken är skyldig alt underhålla sådan byggnad i vatten, sora under 23 sägs, brister i fullgörande av denna skyldighet, eller därå, att någon utan erhåUet medgivande, där sådant erfordras, utriver dylUc byggnad;

29.

talan, som ulan samband med ansökningsmål föres jämlikt 2 kap. 23 § om gottgörelse för damm eUer annan vattenbyggnad eller om fort­satt tillgodogörande av annan tillhörigt vatten och bestämmande av er­sättning därför, järalikt 2 kap. 14 § ora rätt tiU intrång å annans fastig­het i vissa avseenden, järahkt 2 kap. 15 § om rätt att begagna annan tillhörig byggnad i vatten eUer järalUct 2 kap. 16 § om rätt att taga an­nans mark i anspråk till utmål;

30.

talan utan samband med ansöknings- eller understäUningsmål om tillämpning av stadgandena i 1 kap. 613 §§;

31.

talan om borttagande eller ändrande av annan tillhörig grundvat­tenläkt, som ej är avsedd allenast för viss fastighets förseende med vat­ten till husbehovsförbrukning, eller om förbud mol tUlgodogörande av vatten vid sådan grandvatlentäkt, såframt talan grandas därå att grand-vattentäkten icke tUlkommit i laga ordning eller icke är av laga beskaf­fenhet eller att vallen vid grundvattentäkten tUlgodogöres tiU större myckenhet än lagligen är tillåten;

Prop. 1974: 83

278

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

32.

talan om ersättning för skada eUer inttång av sådan gnmdvatten-täkt, som under 31 sägs;

33.

talan om ansvar för det sådan grandvattentäkt anlagts eUer änd­rats eller nyttjats i strid mot stadgande i denna lag eUer mot föreskrift, som raed stöd av denna lag raeddelats;

34.

talan jämlikt 2 kap. 51 § ora ändrande av grandvatlentäkt, vartiU vattendomstolen meddelat tUlstånd, eller om ändrade föreskrifter rö­rande tUlgodogörande av vatten vid sådan grandvattentäkt;

35.

lalan järahkt 2 kap. 56 § andra stycket ora meddelande av före­skrifter rörande tUlgodogörande av grundvatten vid annan tiUhörig grundvattenläkt eUer ändrande av förat givna sådana föreskrifter;

36.

talan, som ulan saraband med ansökningsmål föres järalikt 2 kap. 45 eller 62 § ora rätt tiU intrång å annans fastighet i vissa av­seenden;

37.

talan ulan samband med ansökningsmål om tiUärapning av stad­gandena i 2 kap. 49 och 52 §§;

38.

talan jämlikt 3 kap. 6 § ora skyldighet för delägare i reglerings-samfällighet att deltaga i kostnaden för vattenreglering och om beräk­ning av den kostnad, vari sådan delägare har att taga del, så ock talan jämhkt 3 kap. 9 § ora skyldighet för den, sora av vattenreglermg tUl­skyndas båtnad i annat hänseende än som omförraäles i 3 § av näranda kap., att lämna bidrag tUl företaget;

39.

talan jämlikt 5 kap. 10 § om vidtagande av sådana anordningar vid allmän farled, sora erfordras tUl förebyggande av skada genom våg­svall eller dylikt;

40.

talan beträffande aUraän flottled om vidtagande av sådana an­ordningar eller åtgärder eUer raeddelande av sådana föreskrifter, som i 6 kap. 17 § första stycket eller 18 § sägs;

41.

talan om borttagande eUer ändrande av anläggning eUer om rät­telse i åtgärd, som skelt för allraän flottied, såframt talan grundas därå, att arUäggningen eller åtgärden icke tiUkommit i laga ordnmg el­ler icke är av laga beskaffenhet, så ock talan om ansvar för vidtagande av dyhk anläggning eller åtgärd eller för olovligt hushåUande med eUer framsläppande av vattnet i allraän flottled;

42.

talan jämlikt 6 kap. 13 § första stycket om förverkande av rätten till flottledsarbetes vidare utförande;

43.

talan jämlUct 7 kap. 29 § om skyldighet för ägare av mark att deltaga i kostnaden för diknings-, vattenavlednings- eUer invallnings­företag eUer om sådan jämkning av bidragsskyldigheten, som i nämnda lagrum omförraäles, så ock talan jämlikt 7 kap. 41 § andra stycket om bidrag med anledning av båtnad, som genom vattenavledning eUer in-vallning tiUskyndas aUmän flottied;

44.

talan jämlUct 7 kap. 54 § om skylcUghet att lösa mark, som ingår i invaUningssamfälUghet;

45.

talan, som grundas därå, att genom vattenavledning eller invaU-ning vattenförhåUandena ändrats i strid mot stadgande i denna lag eller mot föreskrift, som meddelats i samband med arbetets medgivande;

46.

talan om tillärapning av stadgandena i 7 kap. 57 § andra stycket;

51.

talan om tiUämpning av stadgandena i 8 kap. 35 § andra stycket;

52.

talan jämlikt 9 kap. 25, 29. 31  eller 42  §  om ändrade före-

Prop. 1974: 83

279

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

skrifter rörande kraftbelopp, som utgår i ersättning för förlorad vat­tenkraft, samt om ändring i vad förut bestämts angående uttag-ningskostnadens storlek och dess gäldande, så ock talan om förnyad prövning av sådan ständig avgälds belopp, som omförmäles i 9 kap. 23 §;

53.   talan om fördelning av upp­

buren penningersättning, varom i

9 kap. 31 § förmäles;

54.

talan om fastställande av vite, som i 9 kap. 37 § sägs, eller om höjning eller sänkning av re­dan bestämt sådant vite;

55.

talan jämlikt 9 kap. 39 § om rätt att åter komma i åtnju­tande av vattenkraft, som ström­fallsägare till följd av företag en­ligt denna lag gått förlustig;

56.

talan jämlikt 9 kap. 46 § om ändring i vad förut bestämts angående vederlag för vatten, som skall tillhandahållas i ersättning för förlust av grundvatten, eller om rätt att åter komma i åtnjutande av möjlighet att vid egen grund­vattentäkt tiUgodogöra vatten;

57.

talan jämlikt 9 kap. 73 § av innehavare av fordran, varför fast egendom häftar, om högre ersätt­ning för egendomen eller för där­ifrån förlorad vattenkraft eller för skada eller intrång därå;

58.

talan jämlikt 9 kap. 74 § om rätt att få återlösa fast egen­dom, som på grund av stadgande i denna lag blivit av annan löst.

C.  besvärsmålr

59.    besvär mot syneraäns beslut, varigenom vid syneförrättning enhgt

10 kap. jävsinvändning ogillats, ävensom klagan över syneraännens åt­

göranden eller utlåtande i fall, då utlåtande ej imdersläUes.

D.  underställningsmålr

60.    underställning av samt besvär mot utlåtande vid syneförrättning

enligt 10 kap. i fall, då understäUning av utlåtandet äger rara.

Hurusom, efler anmälan, ersättningsanspråk i vissa fall skola prövas av vattendomstolen, därom stadgas i 68 §.

Prop. 1974:83

280

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

26 §23

Ansökan, som i 77 § 122 sägs.

Ansökan, sora i i7 § 121 sägs,

skaU göras skriftligen och ingivas

skall göras skriftligen och ingivas

till vattenrättsdoraaren i det antal

till vattenrätisdomaren i det antal

exeraplar,   sora  finnes  nedan  för

exeraplar,   sora  finnes  nedan  för

varje fall föreskrivet.

varje fall föreskrivet.

27 §

5 mora.24 Då ansökan göres en-        5 raom. Då ansökan göres enligt ligt 17 § 21, skall sökanden förete     17 § 21, skaU sökanden förete be-bevis därora, humvida den fastig-     vis därora, huravida den fastighet, hel varifrån rättigheten till över-     varifrån rättigheten tUl andelskraft förd kraft skall överflyttas, är be-     skall överflyttas, är besvärad med svarad  med  intecknmg,  ävensom     inteckning,   ävensom   de   överens-de överenskommelser, som i aren-     kornraelser, sora i ärendet raå hava det raå hava ttäffals raed inteck-     träffats raed inteckningshavare. ningshavare.    Ansökningen    skall därjämte innehålla uppgift å den plats, dit kraften önskas för fram­tiden överförd, samt vara åtföljd av plan för den erforderliga led­ningens sträckning.

Vad nu sagts skall äga motsva­rande tiUämpning beträffande an­sökan enligt 17 § 22 om överflytt­ning av rättighet till vatten.

32 §25

Äro ansökningshandlingarna fullständiga, eller varder vad däratinnan brister inom förelagd tid fullgjort, skall vattenrättsdoraaren skyndsarat inhämta nödiga upplysningar för bestäraraande av det eller de stäUen, där handlingarna efter ty nedan sägs skola hållas för partema tillgäng­liga, särat därefter om ansökningen utfärda kungörelse.

Kungörelsen skall innehålla

dels tUlkännagivander

att, inlUl dess frågan blivit slutligen prövad, ett exemplar av ansök­ningshandlingarna skaU för dem, som önska taga del därav, finnas tiU­gängligt å viss för parterna välbelägen plats hos tjänsteman, koriimunal befattningshavare eller pålitlig enskUd person eUer, där ansökningen an­går företag, som berör två eller flera län eller eljest ett vidsträckt om­råde, å flera dylika ställen;

att, därest i målet avgivas erinringar eller påminnelser, varom i 39 § förraäles, eller sådant utlåtande, som i 45 § sägs, jämväl dessa hand­lingar skola hållas tUlgängliga på förat angivna ställe eUer ställen;

alt även handlingar, som mgivits vid sammanträde för muntlig för­beredelse eller vid vallendomstolens sammanträde, de vid dessa sam­manträden förda protokollen samt vattendomstolens utslag skola där­städes i avskrift vara för parterna att tillgå; samt

23    Senaste lydelse 1948r 479.

24    Senaste lydelse 1948 r 479.

25    Senaste lydelse 1961 r 548.

Prop. 1974: 83

281

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

att kaUelser och andra meddelanden tiU parterna, under del målet är anhängigt vid vattendorastolen, skola, där de icke röra allenast sökan­den eller ock särskilt tillställas den eUer dera, tiU viUca de äro riktade, ske på det sätt, att de genom vattenrättsdomarens försorg införas i viss eller vissa tidningar inora orten och hållas tillgängliga så som nyss är sagt;

dels erinran om innehållet i 38 och 53 §§ järate besked om den tid, inora vUken erinringar enligt 38 § skola ingivas;

dels ock erinran om vad i 65 § stadgas om sakägares rätt till gott­görelse för kostnader samt, i lillämpliga fall, om föreskriften i 35 § 1 raora. andra stycket andra punkten rörande förordnande av särskUt biträde.

I mål, som avses i 17 § 113, 18, 19, 27 och 22, skola i kungö­relsen de fastigheter, ora vilka upp­gift skall lämnas i ansökningen, narangivas eller, i den raån det kan ske på oförtydbart sätt, utraärkas medelst geraensara geografisk eller annan beteckning, varjärate, där sökanden vill med tillärnad bygg­nad tillgodogöra sig annan tUlhö­rig vattenkraft, särsldld uppgifi därom skall lämnas. I mål, sora av­ses i 17 § 14, 15 och 16, skaU i kungörelsen uppgivas, vilka be­byggda strömfall eller med fast fiskebyggnad försedda fisken sa­ken må angå, så ock, då ansök­ningen avser utförande eller god­kännande av visst arbete, å vUken fastighet arbetet skall utföras eller är utfört.

Innefattar ansökan om tillstånd till utnyttjande av samfällt ström­fall så, som i 2 kap. 7 § sägs, tilli­ka inbjudan till övriga delägare att deltaga i företaget, skall i kun­görelsen, med omförmälan av sist­nämnda förhållande, jämväl inta­gas föreläggande för delägare,som vill begagna sig av inbjudningen, att tillkännagiva detta i den ord­ning och inom den tid, som är fö­relagd för bestridande av ansök­ningen eller framställande av in­vändningar i fråga om företaget, vid äventyr att den, som underlå­ter detta, skall hava försuttit sin rätt att bliva delaktig i företaget.

I mål, som avses i 17 § 113, 18, 19 och 21, skola i kungörelsen de fastigheter, om vilka uppgifi skall lämnas i ansökningen, naran­givas eller, i den mån det kan ske på oförtydbart sätt, utmärkas me­delst gemensam geografisk eller annan beteckning, varjärate, där sökanden vill raed tillärnad bygg­nad tUlgodogöra sig annan tUlhö­rig vattenkraft, särskUd uppgift därora skall läranas. I mål, som avses i 17 § 14, 15 och 16, skall i kungörelsen uppgivas, vUka be­byggda strömfall eller med fast fiskebyggnad försedda fisken sa­ken må angå, så ock, då ansök­ningen avser utförande eller god­kännande av visst arbete, å vilken fastighet arbetet skall utföras eller är utfört.

Prop. 1974: 83

282

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Om kungörelsens innehåU i fall, som avses i 61 § första stycket, gäUe vad där finnes stadgat.

Är fråga om ansökan, varom i 17 § 15 och 20 förraäles, skaU kungö­relse enligt denna § eUer 61 § första slyckel utfärdas allenast, då vatten­rättsdoraaren prövar det nödigt. Utfärdas ej sådan kungörelse, skall dock tiden och stället för vallendorastolens sammanträde sist å tjugu-första dagen förat kungöras på sätt i 33 § första stycket sägs.

Huruledes mål i visst fall må kunna behandlas utan förutgången kungörelse, därom stadgas i 61 § andra stycket.

33 

§

26

Kungörelse, som i 32 § sägs, skaU genom valtenrättsdomarens för­sorg inom tio dagar införas i en eller flera av ortens tidningar så ock, där fråga ej allenast är om företag enligt 7 eller 8 kap., i allmänna tid­ningarna. Ett exemplar av kungörelsen skaU tillika med ett exeraplar av ansökningshandhngarna ofördröjligen sändas tUl det eller de ställen sora i kungörelsen angivits.

Vattenrättsdoraaren skall där- Vattenrätisdomaren skall där­

jämte, såframt i raålet är fråga

jämte, såframt i målet är fråga

om ansökan enligt 17 § 1, 2, 3, 4,

om ansökan enligt 17 § 1, 2, 3, 4,

5, 7, 8, 9, 10, 11, 14, 15, 16 eller

5, 7, 8, 9, 10, 11, 14, 15, 16 eller

19, utan dröjsmål i betalt öppet

19, utan dröjsmål i brev eller brev­

brev eller brevkort å posten av-

kort å posten avlämna underrät-

lärana underrättelse ora kungörel-

telse om kungörelsens innehåll till

sens innehåll till envar i ansök-

envar i ansökningen uppgiven eller

ningen uppgiven eller eljest för ho-

eljest för honom känd ägare av

nom känd ägare av faslighet, som

fastighet, som i kungörelsen om-

i kungörelsen omförmäles, så ock

förmäles, så ock till de kända nytt-

tiU de kända nytljanderällshavare,

janderättshavare, vUkas rätt berö-

vilkas rätt beröres i saken. Under-

res i saken. Underrättelsen skaU

rättelsen skall adresseras tUl den

adresseras till den fastighet, var-

fastighet, varom fråga är, såvitt ej

ora fråga är, såviti ej säker kun-

säker kunskap vinnes ora annan

skåp vinnes om annan adress inom

adress inom landet för mottaga-

landet för mottagaren. Varder ef-

ren. Varder efler ty i 37 § sägs

ter ty i 37 § sägs kungörelsen del­

kungörelsen delgiven viss sakäga-

given viss sakägare, erfordras ej

re, erfordras ej underrättelse, sora

underrättelse, som nu sagts, tiU

nu sagts, tUl sådan sakägare.

sådan sakägare.

Där sakägare, som i andra stycket sägs, varder för vattenrättsdoraa­ren känd först efter underrättelsemas utsändande, skall vatlenrättsdo­maren ofördröjligen på ovannämnda sätt meddela sådan sakägare un­derrättelse om målet så ock om vad han för sm rätts bevakande må hava att iakttaga. Befinnes underrättelse, som blivit å posten avläranad, hava försetts raed oriktig adress, och vinnes upplysning om mollaga­rens rätta adress, eUer finnes sakägare, till vUken imderrättelse efter ty ovan sägs bort sändas, hava förbigåtts, vare lag samma. Ej må dock målets handläggning och avgörande uppehåUas av anledning, som nu sagts.

Är jord eller annan fast egendom, sora saken angår, sarafälld för helt

26 Senaste lydelse 1961 r 548.

Prop. 1974: 83

283

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

skifteslag eller eljest för flera fastigheter, erfordras ej underrättelse, varora ovan förraäles, tiU de särskUda delägarna i den sarafällda egen-doraen. Finnes för denna känd styrelse, varde styrelsen på nämnda sätt underrättad.

Ägare av faslighet, som saken angår, vare pliktig att till vattenrätts­domaren eller vattendomstolen uppgiva innehavare av nyttjanderätt tiU fasligheten, där dennes rätt beröres av saken. Underlåter han det, och uppstår skada för nytljanderällshavare, som saknat kännedom därora, att företaget eller åtgärden angår fasligheten, skall ägaren, där han vi­sas hava ägt dylik kännedom, hålla nyttjanderättshavaren skadeslös. Erinran härom varde införd i den kallelse, som enligt denna § tUlsän-des fastighetens ägare.

35

§

3  raora.27 I raål,  sora avses i

3 raora. I mål, som avses i 17 §

17 § 211, 18 och 19, ävensom i

211, 18 och 19, ävensora i raål,

mäl,   sora   anhängiggjorts   genora

som  anhängiggjorts  genom  ansö-

ansökan enligt 2 kap. 8 § andra

kan enligt 2 kap. 8 § andra styc-

slyckel samt 4 kap. 1 § sista stycket

ket samt 4 kap.  14 § andra och

och IA § andra och femte stycke-

femte styckena, må koraraun föra

na, raå kommun föra talan för till-

talan för tillgodoseende av allmän-

godoseende av aUmänna intressen

na intressen inom orten. Om sådan

inom orten. Om sådan talan skaU

talan skall koraraunen snarast un-

koraraunen     snarast     underrätta

derrätta kararaarkollegiet.

kamraarkoUegiet.

I mål, som avses i första stycket, skall vattenrättsdoraaren utan dröjsmål översända kungörelsen tiU vederbörande kommun. Är fråga om ansökan ora tillstånd alt tillgodogöra grundvatten, skall kungörelsen städse tillställas kommun, inom vars område tUlgången på grundvatten kan påverkas.

37 

§

28

Kan inverkan ske på kanal- eUer slussanläggning, skaU kungörelsen delgivas anläggningens ägare eller styrelsen för densararaa på sätt, som för delgivande av stämning i tvistemål är stadgat. Lag sararaa vare be­träffande känd förvaltning eller styrelse för annan allmän farled eUer vattenregleringsföretag eUer flottningsstyrelse för allmän flottied eUer syssloman eller styrelse för torrläggningsföretag eUer förelag enligt 8 kap., där det företag, varom i raålet är fråga, berör led eller företag, som nu nämnts.

Är fråga att genom tillämad byggnad taga i anspråk av annan tUl-godogjord vattenkraft, skall kungörelsen på sätt fömt sagts delgivas ägaren av den anläggning, där kraften tUlgodogöres.

Vad i andra stycket är stadgat skall äga motsvarande tillämpnmg, där fråga är om meddelande av beslämmelser angående den omfatt­ning, i vilken vatten må tillgodogöras vid annans grundvattentäkt.

27     Senaste lydelse 1971r 531.

28     Senaste lydelse 1964 r 110.

Prop. 1974: 83

284

Nuvarande lydelse

Där fråga är om ansökan, som i 17 § 21 avses, skall kungörelsen delgivas ägaren av det strömfaU, från vilket kraftbelopp, varom fråga är, tUlhandahålles. Vad nu sagts äge motsvarande tillämpning beträffande ansökan enligt 17 § 13.

Föreslagen lydelse

Där fråga är om ansökan, som i 17 § 21 avses, skall kungörelsen delgivas ägaren av det slrörafaU, från vilket andelskraft tUlhanda-håUes. Vad nu sagts äge raotsva­rande tillämpning beträffande an­sökan enhgt 17 § 13.

Ansökan, sora i 17 § 12 avses, skaU, där ansökningen ej göres av byggnadens ägare, delgivas denne.

Är fråga om ansökan, som i 17 § 22 avses, skall kungörelsen delgivas ägaren av den grundvat­tenläkt, från vilken vatten, varom fråga är, tillhandahålles.

Skall delgivning ske genom sökandens försorg, äge vad i 32 kap. 2 § rättegångsbalken är stadgat ora stämning motsvarande tiUämpning; vad där sägs om rätten skall avse vattenrättsdoraaren. Förklaras ansök­ningen i anledning av underlåten delgivning förfallen, skall bevis därom med de skäl, vara beslutet grundas, tecknas å ett exemplar av ansök­ningen. Tillkännagivande om beslutet skaU läranas parterna i den för kallelser till dem stadgade ordning.

48 §

För att lämna vederbörande korarauner, trafikanter och andra tUlfälle att yttra sig angående den inverkan förelag eller åtgärd, var­om i målet är fråga, kan medföra å allraän sarafärdsel eller flottning eller eljest å allmänna intressen samt ora vidtagande av åtgärder för tillgodoseende av dylika in­tressen förordne vatlenrättsdoma­ren, där sådant prövas lärapligt, att särskilda sammanträden skola hållas i sammanhang med under­sökning, som i 45 § sägs, eUer ock i annan ordning.

För att lämna vederbörande korarauner, trafikanter och andra tillfäUe att yttra sig angående den inverkan företag eller åtgärd, var­om i målet är fråga, kan medföra å aUmän samfärdsel eller flottnmg eller eljest å allmänna intressen samt om vidtagande av åtgärder för tillgodoseende av dylika intres­sen eller angående ärende, som i 41 § sägs, förordne vattenrättsdo­raaren, där sådant prövas lämp­ligt, att särskUda sararaanträden skola hållas i sararaanhang raed undersökning, sora i 45 § sägs, el­ler ock i annan ordning.

För anordnandet av sådana sararaanträden äge vattenrättsdomaren, där det finnes lärapligt, påkalla Konungens befallningshavandes biträde.

60 §29 Finner vattendorastolen anledning antaga, att företag eUer åtgärd, som i målet avses, har vidsträcktare verkningar än i ansökningen upp­givits, skaU tUlfälle läranas tUlstädesvarande parter att yttra sig där­över. Finnes antagandet grandat, ålägge dorastolen, ändå att särsldlt yrkande ej frarastäUes, sökanden alt gälda den ökade ersättning, sora därav raå föranledas.

29 Senaste lydelse 1964r 110.

Prop. 1974: 83

285

Nuvarande lydelse

I mål rörande företag enligt 6 kap. skall vattendomstolen, ändå att yrkande därom ej göres, ingå i prövning av, huravida och tiU vad belopp ersättning för skada och In­ttång genom anläggning eller åt­gärd för företaget bör till veder­börande utgå, allt i den mån ej sådan prövning må jämlikt 9 kap. 47 § göras beroende på särskild talan.

Föreslagen lydelse

I mål rörande förelag enligt 6 kap. skall vattendorastolen, ändå att yrkande därora ej göres, ingå i prövning av, huravida och lUl vad belopp ersättning för skada och in­ttång genom anläggning eller åt­gärd för företaget bör tUl veder­börande utgå, allt i den mån ej så­dan prövning må jämlUct 9 kap. 2 § göras beroende på särskild ta­lan.

Där i andra mål på yrkande av någon part uppskattningen av honora tillkoraraande ersättning finnes böra sättas högre än sökanden föresla­git, må domstolen jämväl bettäffande andra parter vidtaga sådan järakning i ersättningsbelopp, som må erfordras för vinnande av lUcfor-raighet i uppskattningen. Ej må i dessa mål ersättning sättas lägre än sökanden i ansökningen föreslagit.

Har särskild uppgörelse ttäffals, må ersättning ej på grand av före­skrifterna i denna § bestämmas annorlunda än sålunda bhvit av­talat, dock raå i raål rörande före­tag enligt 6 kap. uppgörelse, sora nu sagts, icke fastställas, därest den finnes innehålla vUlkor, som är oförenligt raed flottiedens in­tresse eller länder de flottande till raen.

Har särskild uppgörelse träffals, raå ersätming ej på gmnd av fö­reskriftema i förstatredfe styc­kena bestämmas annorlunda än sålunda blivit avtalat, dock raå i raål rörande företag enligt 6 kap. uppgörelse, sora nu sagts, icke fastställas, därest den finnes inne­hålla villkor, sora är oförenligt raed flottledens intresse eller län­der de flottande tiU raen.

Besväras fastighet av bevUjad el­ler sökt inteckning, får löseskilling och intrångsersättning, oavsett vad den ersättningsberättigade har be­gärt, ej sättas lägre än som föran­ledes av 9 kap., om det icke är väsentligen utan betydelse för borgenärernas rätt.

Äro parterna överens om stor­leken av löseskilling eller intrångs­ersättning, får domstolen meddela dom i enlighet därmed, om med­givande lämnats av samtliga borge­närer som har panträtt i fastighe­ten. Besväras fastigheten av ge­mensam inteckning, fordras dess­utom de medgivanden från fastig­hetsägare och fordringshavare som i 22 kap. Il § jordabalken före­skrivas för relaxation. Medgivan­de fordras dock ej av den för vars rätt domstolens avgörande är vä-sendigen utan betydelse.

Prop. 1974: 83

286

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Vad som föreskrives i sjätte stycket äger motsvarande tillämp­ning i fråga om överenskommelse om att ersättning skall utgå på an­nat sätt än i pengar eller om ut­förande av åtgärd som är ägnad att förebygga eller minska skada.

I fråga ora grundvattentäkt skaU vattendorastolen, ändå att yrkande därom ej göres, ingå i prövning, huravida förbehåll, varom i 2 kap. 49 § sägs, erfordras.

61 §

Där mål fumes behörigen kunna uttedas utan skriftväxlmg meUan partema, äge vattenrättsdomaren i kungörelse genast utsätta viss tid, rainst tre veckor efter kungörelsens utfärdande, och viss ort för målets handläggning mför vattendorasto­len; och skall beträffande sådant mål i tillämpliga delar gälla vad i 32 § tredje stycket, 3337 och 41 58 §§ samt 60 § föreskrivits.

30

Där mål finnes behörigen kun­na utredas utan skriftväxling rael­lan parterna, äge vattenrättsdoma­ren i kungörelse genast utsätta viss tid, minst tre veckor efter kun­görelsens utfärdande, och viss ort för målets handläggning inför vat­tendomstolen; och skall beträffan­de sådant mål i tiUämpliga delar gäUa vad i 32 § tredje stycket, 33 37 och 4258 §§ saml 60 § fö­reskrivits.

Är mål av beskaffenhet, att det synes lämpligen kunna avgöras med buidande verkan allenast mot viss eller vissa sakägare, sora uteslutande eller huvudsakligen av dess utgång äro beroende, och deras rättsinne­havare, må vattenrättsdomaren kunna förordna, att målet utan kungö­relse skaU behandlas enligt de för stämningsmål i 7584 §§ stadgade regler.

62 §

1 mora.3i Där genora vatten­domstols utslag lämnas medgivan­de att bygga i vatten, skall utslaget innehålla noggranna bestäraraelser ora byggnadens läge och konstrak­tion, ora den ersättning, som skall till följd av förelaget utgå, i den mån ej prövning därav jämlikt 9 kap. 47 § göres beroende på sär­skUd lalan eller bestämraelser där­om skola träffas i den för expro­priation stadgade ordning, samt ora de villkor i övrigt, sora raå vara behövhga för tillgodoseende av allmän och enskUd rätt, så ock, i den mån det prövas erforderligt,

30

Senaste lydelse 1919r 425.

31

Senaste lydelse 1919r 425.

1 mora. Där genora vattendom­stols utslag lämnas medgivande att bygga i vatten, skaU utslaget inne­hålla noggranna beslämmelser om byggnadens läge och konstraktion, om den ersättning, sora skaU till följd av förelaget utgå, i den mån ej prövning därav jämlikt 9 kap. 2 § göres beroende på särskild ta­lan eller bestämmelser därora sko­la träffas i den för expropriation stadgade ordning, samt om de viU­kor i övrigt, som må vara behöv­liga för tillgodoseende av allmän och enskild räll, så ock, i den mån det  prövas  erforderligt,  innefatta

Prop. 1974: 83

287

Föreslagen lydelse

bestäraraelse om vattenmärke eller andra föreskrifter om hushållning­en raed och framsläppande av vattnet såväl efter byggnadens fuU­bordan som under byggnadstiden.

Nuvarande lydelse

innefatta beslämmelse om vatten­märke eUer andra föreskrifter om hushållnmgen raed och frarasläp-pande av vattnet såväl efter bygg­nadens fuUbordan som under byggnadstiden.

2 mom.32 Är fråga om byggnad för vattnets tUlgodogörande, skaU utslaget angiva, med vUken fastighet rätlen tiU tillgodogörandet skaU för framtiden vara förenad. Denna faslighet (strörafaUsfastigheten) bör, där så lärapligen kan ske, orafatta allenast den sökanden tiUhöriga raark, sora upptages av byggnaden och därraed förenade anläggningar, järate den del av vattenorarådet, som sökanden äger. Vatlenrättsdomaren bör förty, när omständigheterna därtiU föranleda, tillse, att såvitt möjligt, en tiU strömfaUsfastighet lämpad fastighet varder under målets hand­läggnmg bildad.

Utslaget skall jämväl angiva, i vad raån tiUgodogörandet medgivits på grand av äganderätt eller av annan grand, samt, där med byggna­den avses tillgodogörande allenast av en del av det framrinnande vatt­net, huruvida utslaget vilar på antagande att jämväl vattnet i övrigt i strömfallet eller den del därav, vars fallhöjd tages i anspråk, eUer den sida av strömfallet, om vars tiUgodogörande är fråga, tUlhör fastighet, för vilken sökanden såsom ägare fört talan i målet.

I utslag, varigenom medgivande I utslag, varigenom medgivande lämnas till byggnad för utnytljan-     läranas liU byggnad för utnyttjan-

de av vattenkraft, varde vidare an­givet, huruvida byggnaden är av beskaffenhet, alt de i 4 kap. raed­delade bestäraraelsema om ny­prövning och lösningsrätt för kro­nan därå äga tillämpning.

de av vattenkraft, varde vidare an­givet, huruvida byggnaden är av beskaffenhet, att de i 4 kap. med­delade bestämmelserna om skyl­dighet för byggnadens ägare att tillhandahålla kraft åt kringliggan­de bygd ävensom angående ny­prövning och lösningsrätt för kro­nan därå äga tillärapning.

3 mom.33 Vad i 1 mora. stadgats skaU i tillämpliga delar lända tUl efterrättelse beträffande vattendomstols utslag i andra ansökningsmål.

I mål rörande gmndvattentäkt skall, såframt raedgivande att vid grandvattentäkten tillgodogöra grandvatlen läranas, utslaget tilli­ka, där ersättning skaU utgå ge­nom tillhandahållande av vatten eller det eljest kan anses erforder­ligt, angiva faslighet, med vUken rätten till tillgodogörandet skall för framliden vara förenad (val-tenläktsfaslighet). Vattenrätisdo­maren bör fördenskull, när om­ständigheterna därtill föranleda, i

I mål rörande grandvatlentäkt skall, såframt medgivande att vid grandvattentäkten tillgodogöra grandvatlen lämnas, utslaget tilli­ka, där det kan anses erforderligt, angiva faslighet, med vilken rätten tiU tillgodogörandet skall för fram­tiden vara förenad (vatlentäklsfas-tighel). Vattenrättsdomaren bör fördenskull, när orasländigheterna därtill föranleda, i raål, som nu närants, tillse att, såvitt möjligt, en för   ändamålet   lämpad   faslighet

32

Senaste lydelse 1919r 425.

33

Senaste lydelse 1964r 110.

Prop. 1974: 83

288

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

mål, som nu nämnts, tUlse att, så-     varder under målets handläggning vitt möjligt, en för ändamålet lära-     bUdad. pad faslighet varder under raålels handläggning bUdad.

I utslag, varigenora lämnas medgivande tiU utförande av vattenregle­ring, varde angivet, om regleringsföretaget är av beskaffenhet, alt stad­gandena i 4 kap. om nyprövning och om avgifter därå äga tUlämpning. I fråga om meddelande av bestämmelser rörande delaktighet i företag, sora nu sagts, eUer företag enligt 7 eUer 8 kap. skola i tillärapliga delar gälla föreskriftema i 10 kap. 67 §.

75 §34

VUl någon mot annan föra ta-

Vill någon mot annan föra ta­

lan, som i 17 § 2358 avses, skall

lan, som i 17 § 2246 samt 51

han hos vattenrätisdomaren göra

avses, skall han hos vattenrältsdo-

skriftlig ansökan om stämning å

raaren göra skriftlig ansökan om

svaranden.

stämning å svaranden.

81 §35

Vad i 4245  §§, 49  §  första

Vad i 4245  §§, 49  §  första

stycket, 50 § första stycket, 52 §,

stycket, 50 § första stycket, 52 §,

55  § första stycket,  56  §  första

55   §  första  stycket,  56  §  första

stycket, 57, 58, 64, 67, 7072 §§,

stycket, 57 och 58 §§, 60 § femte

73 § första, tredje och fjärde styc-

sjunde   styckena,   64,   67,   70

kena samt 74 § stadgas bettäffan-

72 §§ samt 73 § första, ttedje och

de ansökningsmål skall, där ej an-

fjärde styckena stadgas beträffan-

nat framgår av vad nedan i denna

de ansökningsmål skall, där ej an-

§ sägs, äga raotsvarande tUlämp-

nat framgår av vad nedan i denna

ning i fråga ora stäraningsraål.

§ sägs, äga raotsvarande tUlämp­

ning i fråga ora stämningsmål.

I mål enligt 17 § 29 eller 36, vUket avser arbete tUl förebyggande el­ler avhjälpande av skada eUer olägenhet lUl föhd av förelag enligt den­na lag, skola jämväl bestäraraelserna i 46 § äga raotsvarande tUlärap­ning.

Utlåtande, sora i 45 § sägs, skaU hållas för parlema tillgängligt å vat-tenrällsdoraarens tjänsterum.

I de faU, då enligt vad för ansökningsmål finnes föreskrivet partema skola erhåUa besked i den för kaUelser tiU dem i 32 § beslärada ord­ning, skaU i stäraningsraål raed avseende å sättet för meddelande av sådant besked i stället lända till efterrättelse vad om delgivning är stadgat.

92 §36

Vad i 29 § andra stycket, 39

Vad i 29 § andra stycket, 39 och

41 §§, 56 § första stycket, 60 §

40 §§, 56 § första stycket, 60 §

första, andra och fjärde styckena,

första,  andra och  fjärdesjunde

lfJ11 §§, 73 § första, tredje och

styckena,   7072   §§  samt  73   §

34    Senaste lydelse 1948r 479.

35    Senaste lydelse 1971r 531.

36    Senaste lydelse 1971r 531.

Prop. 1974: 83

289

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

fjärde styckena samt 74 § stadgas

första, ttedje och fjärde styckena

beträffande   ansökningsraål   skall

stadgas beträffande ansökningsmål

äga motsvarande tUlämpning å un-

skall äga raotsvarande tillärapning

derställningsmål   ävensora   i   till-

å   understäUningsmål   ävensom   i

lämpliga  delar  å   besvärsmål  vid

tillämpliga delar å besvärsmål vid

vattendomstolen,  60  §  dock raed

vattendorastolen, 60  §  dock raed

iakttagande av bestämmelserna i 3

iakttagande  av   bestämmelserna   i

kap. 11 §, 6 kap. 3 § 1 mom. samt

3 kap.  11  §, 6 kap. 3 §  1 mom.

7 kap. 45 och 55 §§.

samt 7 kap. 45 och 55 §§.

Bestäraraelsema i 4245, 48, 49 §§, 50 § första stycket, 52, 54, 55, 5759, 6264, 66 och 67 §§ skola i tillämpliga delar gälla besvärsmål vid vattendomstolen och underslällningsmål.

97 § 1 mom.37 Sökande i ansökningsraål vare pliktig att förskjular

kostnaden för sådana kungörel-

kostnaden för sådana kungörel­

ser och underrättelser i raålet, vil-

ser i raålet, vilka det åligger vat-

ka det åligger vattenrättsdoraaren

tenrättsdoraaren att offentliggöra,

att offentliggöra eller avsända, så

så ock för handlingarnas tillhan-

ock för handlingarnas liUhanda-

dahållande, såsom i 32 § sägs, där

håUande, såsom i 32 § sägs, där

särskild utgift härför ifrågakom-

särskild utgift härför ifrågakora-

mer, ävensom för handlingars del-

mer, ävensom för handlingars del-

givning i fall, då delgivningen ej

givning i fall, då delgivningen ej

sker genom sökandens försorg;

sker genom sökandens försorg;

ersättning för sådana utgifter för sammanträde, varora i 11 § för­mäles;

gottgörelse åt person, som jämlikt 35 § 1 raom, särskilt förordnats all biträda sakägarna i målet;

gottgörelse åt sakkunnig, som tillkallas av vattenrättsdomaren eller vattendomstolen, så ock annan ersättning eller kostnad i anledning av förhör med vittnen eller annan bevisning, varom vattenrättsdoraaren eller vattendomstolen självmant föranstaltar; samt

ersättning för undersökning enligt 45 § 1 mom.

Vad nu sagts beträffande sökande i ansökningsmål äge motsvarande tillämpning i avseende å kärande i stäraningsraål särat å klagande i be­svärs- och understäUningsraål, i den raån kostnaden förorsakats av hans besvär.

Där i underslällningsmål kostnad, som nu nämnts, är av nöden, vare ora dess förskjutande lag, som i 10 kap. 30 och 79 §§ sägs, i den mån ej kostnaden efter ty nyss sagts skall förskjutas av klagande.

Huravida kostnad, som någon sålunda förpliktas att gälda, skall helt eller delvis gottgöras honom av annan part, varde avgjort enligt de rörande rättegångskostnader i vattenraål gäUande regler.

106 §38

Bestäramelserna i 43 och 44 §§,

Bestäraraelserna i 43 och 44 §§,

45 § 1 raora. särat 57, 58, 6264,     45 § 1 mom. samt 57 och 58 §§,

37    Senaste lydelse 1961 r 548.

38    Senaste lydelse 1969r 264.

19    Riksdagen 1974. 1 saml. Nr 83

Prop. 1974: 83

290

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

66, 67 och 97 §§ skola i tillämpli- 60 § femte sjunde styckena, 62

ga delar gäUa om vattenöverdom- 64, 66, 67 och 97 §§'skola i till­

stolen och måls behandling där- lämpliga delar gälla om vatten-

slädes,

överdomstolen och måls behand­

ling därstädes.

Vattenöverdomstolen må, där så finnes lärapligt, uppdraga ål vallen-rältsråd att verkställa undersökning å stället. Finnes önskvärt, att lag­faren ledaraot är närvarande vid undersökningen, äge vattenöverdora­stolen förordna härora. I fråga ora undersökning, sora nu sagts, skall vad i 45 § 2 mom. stadgas äga motsvarande lillärapning.

Då på grund av bestäraraelserna i första stycket stadgandena i 97 § 1 raora. tillärapas å mål i vattenöverdomstolen, skall vad där föreskri­ves om sökande, kärande eller klagande avse den, som i vattenöverdom­stolen fullföljt talan.

Med avseende å gottgörelse åt sakkunnig, som tillkallats av vatten­överdomstolen, saml ersättning för sådan på uppdrag av vattenöver­dorastolen hållen undersökning, som avses i 45 § 1 mora., äge domsto­len, efter vad med hänsyn till omständigheterna finnes skäligt, förord­na, all kostnaden skall förskjutas av allmänna medel och gäldas av statsverket.

I mål som avses i 17 § 111 skall, med tillämpning i övrigt av 18 kap. rättegångsbalken, gälla att sökanden, där ej annat föranledes av 18 kap. 6 och 8 §§ samma balk, städse själv skall vidkännas sina kost­nader i vattenöverdomstolen, så ock kostnad som åsamkas raolpart ge­nora all sökanden fullföht lalan.

14 KAP. 3§ I allt, varora denna lag innehåller bestämmelse, vare kronan likställd med enskild person, där ej för särskilt fall finnes annorlunda stadgat.

Kronan vare fri från skyldighet Kronan, kommun, landstings-

att ställa .säkerhet, där sådan eljest kommun och kommunalförbund

är föreskriven.

behöva ej ställa säkerhet.

1.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1974.

2.

I mål som anhängiggjorts före ikraftträdandet skall äldre lag till-lämpas. Vattendorastolen får dock raeddela beslut ora andelskraft enligl 2 kap. 6 § i dess nya lydelse.

3.

Har förrättningsman förordnals före ikraftträdandet, skall äldre lag tillämpas vid förrättningen.

4.

Har enligt 4 kap. 13 §§ äldre lag ägare av valtenkraftanläggning ålagts skyldighet alt tillhandahålla kraft ål kringliggande bygd, skall ansökan att enligt 4 kap. 4 § äldre lag komma i åtnjutande av kraft sora skall tillhandahållas ha inkorarait tUl vattendomstolen senast den 30 juni 1976 och skall i fråga om ärendets handläggning äldre bestäm­melser alltjämt gäUa. Ora sådan talan ej har väckts inora nu föreskri­ven tid, skall frågan ora lillärapning beträffande anläggningen av be­stäraraelserna i sistnämnda lagrum anses förfaUen.

5.

I fråga ora ersättning sora enligt äldre lag bestärats att utgå genom tillhandahållande av vatten, äger äldre bestäraraelser fortfarande lill-lämpning.

Prop. 1974: 83

291

6.    1 fråga om ersättning sora enligt äldre lag bestämts att utgå ge­

nora överföring av kraft, äger äldre bestämraelser fortfarande tiUämp­

ning.

På talan av part får vattendomstolen bestämraa att rättighet till över­föring av kraft som nu avses skall avlösas mot ersättning i pengar, om detta icke medför betydande olägenhet för motpart. För sådan talan gäller bestäraraelserna om talan som avses i 11 kap. 17 § 22 i dess nya lydelse i tillämpliga delar. Vattendorastolen bestämmer dag då skyldig­heten att fullgöra kraftöverföringen upphör. Ersätlningsgivaren skall dessförinnan ha betalat föreskriven penningersättning. I fråga om sådan ersättning gäller i övrigt bestäraraelserna i 9 kap. i dess nya lydelse i lillämpliga delar.

7.

Löseskilling och intrångsersätlning för fastighet som innehas med fideikommissrätt får icke sättas lägre än som föranledes av 9 kap. Er­sättning som nämnts nu och sora tillkommer innehavaren av fideikom­missegendomen skall alltid nedsättas hos länsstyrelsen och får icke ut­betalas, innan Kungl. Majrt eller rayndighet sora Kungl. Majrt bestäm­mer har förordnal hur det skall förfaras med ersättningen.

8.

Bestämmelsema i 9 kap. 6 § gäller ej värdeökning som inträffat före utgången av juni 1971.

2    Förslag till

Lag om ändring I lagen (1919: 426) om flottning i allmän flottled

Härigenom förordnas, att 13 § lagen (1919r 426) om flottning i all­män flottled skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

13 §1

Finnes flottningsskada bliva sä stadigvarande, att värdet därå kan genom uppskattning på förhand utrönas, skall, ora ersättningstagaren påslår det, ersättningen på förhand bestämmas att utgå vare sig i årlig avgift under hela den lid flottning kommer att fortgå eller ock på en gång, allt efter ty skäligt prövas. Ej må, ändå att parterna må vara ense om visst belopp, ersättningen bestämmas till högre belopp än som kan anses skäligt.

Vad i 9 kap. 5457 .samt 68

Vad i 9 kap. vattenlagen (1918:

71 §§ vattenlagen stadgas beträf- 523) stadgas beträffande ersätl-fande ersättnings nedsättande i nings nedsättande i vissa fall samt vissa fall samt Kungl. Majrts be- Kungl. Majrts befallningshavandes fallnmgshavandes befattning raed befattning med nedsatta ersätl-nedsatta ersättningsmedel och om ningsmedel och ora anmälan i vis­anmälan i vissa fall till vederbö- sa fall till vederbörande domstol rande dorastol skall äga motsva- skall äga motsvarande tillämpning rande tillämpning i fråga om er- i fråga om ersättning för flott-sättning för flottningsskada, sora ningsskada, sora blivit på förhand hlivit på förhand bestärad att utgå     bestärad  alt  utgå  på en  gång.  I

1 Senaste lydelse 1954r 123.

Prop. 1974: 83

292

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

på en gång. I samband därmed all

samband därmed att ersättning en-

ersättning enligt denna § bestäm-

ligt denna § bestämmes, skola skil-

mes, skola skUjemännen giva till-

Jemännen giva tUlkänna, ora och

känna, ora och i vilken mån ned-

i vilken raån nedsättning därav

sättning därav skall ske.

skall ske.

Beslut, varigenom ersättning bestämmes på förhand, vare, sedan be­slutet vunnit laga kraft, gäUande jämväl raot fraratida ägare och inne­havare av fastighet, sora beröres av beslutet. Om insändande till vat­tendomstolen, för anteckning i vattenboken, av beslut, varom nu är fråga, förordnar Konungen.

Hurusom till följd av ändrade förhållanden avgift, som bestämls alt utgå årligen, kan varda till beloppet ändrad eller ock bestärad alt upp­höra, därora skils i 6 kap. 23 § vattenlagen.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1974.

3    Förslag"till

Lag om ändring i lagen (1962: 627) om vissa åtgärder för utnyttjande av vattenkraft vid krig m. m.

Härigenom förordnas i fråga ora lagen (1962r 627) ora vissa åtgärder för utnyttjande av vattenkraft vid krig ra. m. dels att 13 § skall upphöra alt gälla, dels att 7 och 16 §§ skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 ¥ Är förelag enligl denna lag av betydande omfattning eller ingripande beskaffenhet, kan Konungen förbehålla sig prövning av frågan hura­vida företaget får komma tiU stånd. I sådant faU äger vad i 4 kap. 17, 18 och 20 §§ vattenlagen (1918r 523) föreskrives ora Konungens pröv­ningsrätt motsvarande tillärapning.

Bestäramelserna i 4 kap. /12,

Bestämmelsema i 4 kap. 512,

16 och 19 §§ vattenlagen skola ej

16 och 19 §§ vattenlagen skola ej

äga tillärapning i fråga ora företag

äga tillärapning i fråga om före-

enligt denna lag.

tag enligt denna lag.

16 § Bestämmelserna i 11 kap. 33 och 47 §§ vattenlagen att brev eller brevkort med underrättelse till sak­ägare skall vara betalt, äger ej tiU-tämpning i mål, som avses i denna lag.

I raål enligt denna lag skall ell exeraplar av ansökningshandlingarna jämte kungörelsen städse genom vattenrättsdomarens försorg tiUstäUas

1 Senaste lydelse 1971r532.

Prop. 1974: 83

293

länsstyrelsen i det län, inora vilkel företaget huvudsakligen skaU verk­ställas.

Vid tillärapning i mål, varom nu är fråga, av bestäraraelserna i 11 kap. 38 §,39 § andra stycket, 45 § 1 mom. andra stycket sista punkten, 47 §, 50 § andra stycket och 61 § första stycket vattenlagen må i bråds­kande fall frister, sora avses i näranda stadganden, begränsas raed iakt­tagande likväl av att skäligt rådram beredes.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1974.

Prop. 1974: 83

294

Utdrag av protokoll, hållet i lagrådet den 21 mars 1974

Närvarande: justitierådet[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet LIDBECK, jus­titierådet[REDACTED_EFTERNAMN], justitierådet[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt lagrådet den 12 mars 1974 tUlhandakommet utdrag av proto­kollet över justitieärenden, hållet inför Hans Majrt Konungen i stats­rådet den 7 februari 1974, har Kungl. Majrt förordnat, att lagrådets yttrande skulle inhämtas över upprättade förslag till

1)

lag om ändring i vattenlagen (1918r 523),

2)

lag om ändring i lagen (1919r 426) om flottning i allraän flottied,

3)

lag ora ändring i lagen (1962r 627) om vissa åtgärder för utnytt­jande av vattenkraft vid krig ra. ra.

Förslagen, sora finns bUagda detta protokoll, har föredragits inför lagrådet av hovrättsassessorn Lars K. Beckraan.

Förslagen föranleder följande yttrande av lagrådet:

Det reraitterade förslaget utgör ett led i en allraän översyn av VL, avsedd att utraynna i en ny vattenlag. De partiella reformer som för­slaget innehåller är i sak utformade så, att de huvudsakligen oföränd­rade skall kunna infogas i en ny lag. Förslagets tyngdpunkt ligger i VLrs ersättningsbestämmelser i 9 kap., vilka fått en helt ny utformning. Den väsentliga innebörden därav är alt ersättning skall utgå endast i en form, penningersättning, och att bestämmelserna anslutils till ExLrs regler. Ersättning skall alltså inte längre bestämmas i form av kraft­överföring eller tillhandahållande av vatten. Möjlighet för den sora raåste avslå vattenkraft till ett företag enligt VL att få del i kraftpro­duktionen behåUs emeUertid, men i cn ny form benämnd andelskraft och begränsad tUl sådana fall då fråga är ora utförande av ett kraft­företag. Även föreskrifter ora vattenleverans skall kunna raeddelas i fortsättningen, raen inte längre sora ersättning för förlorad grundvat-tentiUgång ulan som skadeförebyggandé åtgärd. Också andra skade­förebyggande åtgärder skall kunna föreskrivas i vattenmål. Förslaget ansluter sig i denna del tUl den praxis sora, i avsaknad av uttrycklig regel i äranet, utvecklats raed stöd av grunderna för vissa lagrura i VL, såsora 2 kap. 2, 14 och 43 §§. Förslaget upptager sålunda en uttrycklig bestäraraelse ora möjlighet att ålägga den ersättningsskyldige att ut­föra åtgärd som är ägnad att förebygga eller minska skada.

Lagrådet har intet alt erinra mol förslaget att utmönstra ersättnings­formerna kraftöverföring och vatlenleverans samt i stället införa insti­tutet andelskraft och inordna frågan ora tUlhandahåUande av vatten bland skadeförebyggande åtgärder. Vad angår de föreslagna bestära­raelserna ora skadeförebyggande åtgärder, vilka bestämraelser ej har

Prop. 1974: 83

295

raolsvarighet i vatlenlagsutredningens förslag utan tillkommit under departementsbehandlingen, vill lagrådet påpeka den mindre goda sam­ordningen mellan dessa bestämmelser och andra regler i VL. SärskUt kan anmärkas, att den bland bestämmelserna ingående föreskriften om utförande av åtgärd på fastighet, som tillhör annan än den ersältnings­skyldige, för flertalet förekommande fall är överflödig med hänsyn till vad som redan är sagt i 2 kap. 14 § VL. Det kan även ifrågasättas om inte regleringen borde göras något fylligare än som skett i förslaget, särskilt med tanke på de fall då den skadeförebyggande åtgärden får formen av en perdurerande förpliktelse. Lagrådet vill ej motsätta sig att förslaget i denna del genomförs men förutsätter att utformningen av bestämmelserna övervägs på nytt i samband raed arbetet på en ny vat­tenlag.

Ersättningsreglernas anslutning till ExL innebär betydelsefulla änd­ringar på VLrs oraråde. Denna nyordning, som väsentiigen grundas på utredningens förslag, har föranlett kritik under remissbehandlingen, inte minst från instanser sora besitter särskild erfarenhet av vattenrätts­liga frågor. Kritiken riktar sig såväl raot förslagets centrala del, att i VL upptaga den i ExL genoraförda principen om värdering efter mark­nadsvärde, sora raot andra delar av förslaget. I remisskritiken har fram­för allt invänts, att förhållandena i valtenmålen som regel är annor­lunda än förhållandena i sådana fall för vilka ExL främst är avsedd. Det kan därför vara anledning att något närmare beröra förslagets all­männa innebörd.

Principen om värdering efter marknadsvärde marknadsvärdeprin­cipen infördes genom en lagändring år 1971 i 1917 års expropria­tionslag och har sedermera överförts tiU ExL. Principen innebär vid be­stämmande av löseskilling för fastighet, att löseskiUingen skall mot­svara fastighetens marknadsvärde, dvs. det pris fastigheten sannolikt skulle betinga vid försäljning i den allraänna raarknaden (se t. ex. prop. 1971 r 122 s. 171 och prop. 1972r 109 s. 230). På motsvarande sätt skall vid expropriation av del av fastighet intrångsersättning bestämmas till skillnaden i marknadsvärde på fastigheten före och efter expropriatio­nen (prop. 1971r 122 s. 189). Ett principiellt och praktiskt betydelsefullt undantag från marknadsvärdeprincipen utgör den likaledes år 1971 in­förda s. k. presumtionsregeln. Den innebär, all sådan ökning av fastig­hetens marknadsvärde av någon betydelse sora ägt rura under tio är före ansökningen om expropriation dock högst femton år före ta­lans väckande vid domstol räknas ägaren till godo endast i den raån det blir utrett att den beror på annat än förväntningar om ändring i raarkens tillåtna användningssätt. Regeln innehåller sålunda en presura-tion för att all värdeökning beror på förväntningar ora ändring i mar­kens tillåtna användningssätt. Endast i den mån presumtionen motbe­visas, utgår ersättning för den markvärdestegring som inträffat. Enligt

Prop. 1974: 83

296

en särskild övergångsbestämmelse räknas den  angivna presumtionsti-den ej längre tiUbaka än till den 1 juli 1971.

Marknadsvärdeprincipen   och  presumtionsregeln  infördes   samtidigt med nya regler ora expropriation för tätbebyggelse och om värdesteg-ringsexpropriation. Del huvudsakliga syftet med 1971 års reform var att dämpa prisstegringen på mark och hindra, att kommunerna vid ex­propriation för tätbebyggelseändamål behövde ersätta värden sora upp­stått till följd av samhällets egna insatser och hade samband med tät-bebyggelseutvecklingen. Det är klart att denna inriktning på tälbebyg-gelseförhållanden kom all prägla de nya reglerna. Den definition av marknadsvärdet som angavs i motiven tUl 1971 års lagändring, nära­ligen det pris sora en fastighet sannolikt skulle betinga vid försäljning på öppna marknaden, leder också tanken tUl sådana förhållanden där det verkligen finns en marknad för fastigheter av det slag som är i fråga tälbebyggelsefallen. Såsom påpekats under remissbehandlingen i nu förevarande lagstiftningsärende rör eraellertid vatlenraålen i regel helt andra förhållanden. En tUlärapning efter orden av marknadsvärde­principen, sådan den angivits enligt det nyss sagda, skulle säkerligen i glesbygdsförhållanden ofta kunna leda till att någon ersättning knap­past alls skall utgå. Delta är dock tydhgen ingalunda meningen. Av mo­tiven tUl 1971 års reform framgår, att marknadsvärdeprincipen ej så­som själva ordet antyder är uttryck för en värderingsmetod, närraast jämförlig raed den hittills allraänt brakade s. k. orlsprisraetoden, utan i stället är avsedd att ange målet för värderingen vad som skall er­sättas ulan alt precisera vilka metoder sora skall användas för att nå detta mål (prop. 1971 r 122 s. 171). Enligt uttalande av föredragan­de statsrådet skulle dorastolarna få "större frihet alt för varje särskilt fall utnyttja de värderingsraetoder som med största sannolikhet leder till rättvisande resultat". Det framgår också, att värderingen i fråga om sådana fastigheter för vilka det kan vara svårt att fastställa en all­män prisnivå huvudsakligen får bygga på avkastnings- och produk­tionskostnadskalkyler (prop.  1971 r 122 s.  173). I anslutning tiU vissa exemplifierade fall görs vidare uttalanden som går ut på att en fastig­hetsägare i den mån han ej erhåller kompensation genom löseskilling kan få gottgörelse i form av annan ersättning. Detta skulle gälla t. ex. faU, då någon nödgas lägga ned eller flytta en rörelse eller då någon går förlustig en särskild anläggning och det uppskattade marknadsvärdet inte täcker den förlust sora raotsvarar kostnaderna för en ny likvärdig anläggning där verksamheten kan bedrivas i fortsättningen (prop. 1971 r 122 s. 173 och 174). Innebörden av dessa uttalanden ter sig visserligen något oklar med hänsyn tUl den fastslagna principen, alt de tre olika ersätlningsarterna löseskilling, intrångsersättning och annan ersättning skall hållas isär och att skador inte får föras över från den ena ersätt­ningsarten till den andra (prop. 1971 r 122 s. 171). Problem av detta slag

Prop. 1974: 83

297

torde emellertid få lösas i rättstillämpningen. Av intresse för frågan liksom för nu förevarande sararaanhang över huvud är särskilt det all­raänna ullalandet i 1971 års lagstiftningsärende, att en ersättningsregel sora vilar på principen om rätt till ersättning för fastighetens marknads­värde i många fall torde leda till i stort sett sarama resultat sora då gäl­lande rätt (prop. 1971 r 122 s. 172).

I förevarande lagstiftningsärende utvecklas också av föredragande statsrådet, att hittills brakade värderingsmetoder, såsom orlsprisraeto­den, avkastningsmetoden och produktionskostnadsmetoden, får använ­das även vid tillämpning av raarknadsvärdeprincipen. Skulle i något fall innehavet av en fastighet för ägaren raedföra fördelar som inte på­verkar raarknadsvärdet och detta därför le sig orimligt lågt för ägaren, får enligt vad sora nu ånyo frarahålls annan ersättning bestämmas för ekonomisk skada sora drabbar ägaren utöver fastighetsskadan. På sara­raa sätt får vid skada på fastighet intrångsersättning vid behov kom­pletteras med annan ersättning, när den ekonomiska skadan för fastig-helsägaren inte täcks av rainskningen i marknadsvärde. Vidare uttalas bl. a. i fråga om skador på jordbruksmark eller på skogsraark och växan­de skog, att de även i fortsättningen får uppskattas inom hela skade­området efter allmänt vedertagna normer, likaså ett företags verkning­ar på fisket, allt dock raed den begränsningen att ersättningen inte får stå i raissförhållande till rainskningen av raarknadsvärdet. Vid inlösen av del av fastighet skall intrångsersättningen undantagsvis också kun­na bestäraraas genora ett kvadratmeterpris på den inlösta delen.

Med den vida innebörd som sålunda torde få ges marknadsvärde­principen synes denna kunna utan större olägenheter överföras tUl VLrs område. Det nya med principens införande synes väsentligen inskränka sig till att uppkomna skador skall, även om de är av skUda slag, värderas i ett samraanhang och icke var för sig. En sådan helhetsbedömning av­ses hindra den överkompensation som ofta följer med ett bedömande av varje skadekategori för sig.

På grand av det anförda anser sig lagrådet inte böra rikta någon erinran raot att raarknadsvärdeprincipen läggs till grund för VLrs er­sättningsbesläraraelser.

Den förat näranda presumtionsregeln fick tiU en början ett begrän­sat tillämpningsområde, i det att den kom att gäUa endast vid tälbebyg-gelseexpropriation samt värdestegringsexpropriation i saraband med tätbebyggelse. Det huvudsakliga motivet för regeln var att det inte an­sågs tUlfredsställande att samhället vid expropriation för tätbebyggelse skulle behöva betala ersättning raed belopp som innefattade sådan värde­stegring som berodde på samhällets egna insatser för bebyggelseplane­ring, koraraunikalioner ra. ra. i samband med tätbebyggelseutvecklingen.

EnUgt vattenlagsutredningen saknades anledning att i VL införa mot­svarighet tUl de särskilda bestämrhelser i expropriationslagen sora tog

20    Riksdagen 1974.1 saml. Nr 83

Prop. 1974: 83

298

sikte på tätbebyggelse- och värdestegringsprobleraen. Utredningens för­slag innehåller därför inle någon raolsvarighet tUl presumtionsregeln. Sedan utredningen avlämnat sitt betänkande, har emellertid i samband med den nya expropriationslagens antagande år 1972 regelns tillärap-ningsområde utvidgats till att avse all expropriation. Det har föranlett att regeln upptagits i det nu remitterade förslaget. I anslutning därtill anförs i remissprotokoUet, att presumtionsregelns syfte att därapa markvärdestegringen med styrka talar för att regeln tillärapas också vid värdering enligt VL.

Medan presumtionsregeln sålunda till en början tog sikte på sådan värdestegring som hade sin grund i förväntningar om tätbebyggelse, har regeln nu utvidgats tUl alt avse all värdeökning som grandar sig på för­väntningar om ändrad markanvändning, vilken denna än är. Även andra förväntningar ora ändrad markanvändning än förväntningar ora tätbebyggelse eller glesbebyggelse avses sålunda. Detta vidsträckta till-lämpningsområde ökar osäkerheten om regelns innebörd (jfr lagrådets yttrande år 1972 över förslaget tUl expropriationslag, prop. 1972r 109 s. 397). Genora att förslaget ora regelns införande i VL framkommit först under departementsbehandlingen har regelns verkningar på VLrs oraråde inte fått den belysning sora varit önskvärd. En av de frågor sora uppställer sig är i vad mån regeln är tillämplig om statsmakterna häver ett tidigare principbeslut om undantagande av visst vattensystem från utbyggnad. Frågor av denna art berörs inte i remissprotokoUet, ex­empelvis i anslutning till den behandlade frågan om värdering av för­lorad vattenkraft. Regeln har nu visserhgen införts över hela linjen inom expropriationslagsliftningen och annan därmed besläktad lag­stiftning men gäller inte på fastighetsbildningslagens område. Det vill synas som om frågan om dess betydelse inom VLrs område bort under­sökas närmare. Förslaget att nu göra presumtionsregeln tUlämplig även här väcker betänkligheter. Möjligen kan dock regeln tänkas få så pass ringa praktisk betydelse på VLrs oraråde att uppkoraraande problem utan väsentiig olägenhet kan överlämnas åt rättstUlämpningen. Lag­rådet anser sig därför ej böra motsätta sig förslagel.

Andra viktiga nyheter på ersällningsområdet som följer av reglernas anslutning till ExL är alt nuvarande bestäraraelser ora ersättning för ideeU skada (9 kap. 8 §) och ora ersättning raed 50 procents förhöjning i vissa fall (9 kap. 48 §) utraönstras ur VL. Lagrådet har från de syn­punkter lagrådet har all beakta ej funnit anledning till erinran häreraot.

Enhgt 2 kap. 24 § VL gäller att anspråk på ersättning för skada som inte förutsetts av vattendomstolen får väckas inom viss tid. Bestäm­melsen innebär, såsom framgår av förarbetena till VL (NJA 

II 

1919 s. 149), att del är raöjligt all få ny bedöraning av den faktiska omfatt­ningen av en skada men inte ny värdering av en tidigare förutsedd skada. Vid den helhetsbedömning av skadeverkningarna på en fastighet

Prop. 1974: 83

299

som domstolen enligt de nya bestäraraelserna har att göra är det ange­läget att dorastolen klart anger vilka skador som ingår i bedömningen, eljest kan senare lätt uppkomma tvist huruvida viss skada beaktats av domstolen eller ej (jfr NJA 1965 s. 515).

I fråga om bevisbördan vid prövningen av ersättningsfrågor hänvisar föredragande statsrådet till de uttalanden därora sora han gjorde i sara­band med 1971 års ändringar i expropriationslagsliftningen. Dessa ut­talanden som gick ut på att samraa principer i bevisningshänseende skulle gälla i expropriationsrältsliga raål som i skadeståndsrättsliga mål och att bevisbördan alltså inte, såsora ofta varit fallet i dittillsvarande praxis, skulle ensidigt läggas på den exproprierande torde närmast ta sikte på själva värderingen, ej på frågan om den faktiska omfattningen av det ingrepp som görs. Den senare frågan är sällan föremål för tvist i expropriationsmål, eftersom sådana mål regelmässigt avser ianspråk­tagande av fastighet helt eller till viss bestämd del. I vattenmål är det däremot vanligt att det tvistas om hur långt verkningarna av företagel i olika hänseenden sträcker sig. Rimligen skall det i första hand an­komma på sökanden att framlägga erforderligt material för bedöman­de av verkningarna. Detta koraraer också till uttryck i VL, särskilt genom reglerna om vad ansökan skall innehålla (11 kap. 27 §) och i bestämmelserna om skyldighet för sökanden att bekosta behövliga sak­kunnigutredningar i tekniska frågor (11 kap. 45, 65 och 97 §§). Härav får dock ej dragas slutsatsen, att dorastolen i den situationen då det är svårt eller oraöjligt att förebringa tUlförlitiig utredning ora verkning­arna utan vidare skall godta vad sakägaren påstår. Klart är att det ej kan åligga sökanden alt raotbevisa helt orealistiska påståenden om ska­deverkningar av företaget. I tveksamraa fall kan sakägaren hänvisas att göra sina anspråk gällande i den ordning sora gäller beträffande oförutsedd skada. Bestämmelserna i 11 kap. 66 § 2 mora. VL ora upp­skov med svårbedömda ersättningsfrågor medverkar också till alt be­gränsa antalet fall då det slutliga bestäraraandet av ersättning måste bygga på ofullständig utredning rörande omfattningen av skadeverk­ningarna.

De reformer sora föreslås beträffande utbyggnadsvitsord, bygdekraft och avgifter föranleder i princip inga invändningar från lagrådets sida.

Förslaget till lag om ändring i vattenlagen

2 kap. 5 §

I andra stycket regleras frågan ora utbyggnadsvitsord när fråga är om gemensarat tillgodogörande av vattenkraften i fallsträckor som hör till olika vattendrag. Såsora närraare redovisas i vatlenlagsutredningens motiv kan i sådana fall förekomma olika slag av utbyggnadssituationer.

Prop. 1974: 83

300

ibland tämligen komplicerade. Ett vanligt typfall, sora orafattas av för­slaget, är att en kraftanläggning skall byggas för utnyttjande av ett strörafall och alt raan önskar öka kraftraängden i anläggningen genora överledning av vatten från ett annat vattendrag. Sökanden har utbygg­nadsvitsord, ora han innehar majoriteten i det för utbyggnad avsedda fallsträckskomplexet och det gemensamma tillgodogörandet är en för­utsättning för anläggningens tillkomst. Tydligtvis avses, att det gemen­sararaa tUlgodogörandet skall vara nödvändigt för att vattenkraften skall kunna utnyttjas på ett från teknisk och ekonoraisk synpunkt rira-ligt sätt. Detta bör koraraa tUl uttryck i lagtexten, lärapligen genora att fraraför ordet "förutsällning" inskjuts orden "från teknisk och eko­noraisk synpunkt nödvändig". Det är språkligt sett något oegentligt, när det sägs att det gemensararaa tillgodogörandet av fallsträckorna skall vara en förutsättning för "anläggningens" tiUkomst. Den avsedda innebörden får dock anses tUlräckligt klarlagd genora de vägledande exeraplen i vattenlagsutredningens motiv. Slutligen anmärks, att det i förslagets lagtext använda ordet "vattensystem" i sararaanhanget synes raissvisande och bör ersättas med "vattendrag".

2 kap. 6 §

Det är uppenbarligen avsett att vattendomstolen skall ta upp frågan ora andelskraft endast om sakägare framställer yrkande därom. Delta komraer tUl klarare uttryck, ora i första stycket orden "kan av vatten­domstolen berättigas alt" byts ut mot "får".

När sökanden i ett kraftulbyggnadsmål åläggs alt tillhandahålla andelskraft, får detta åläggande anses som ett med byggnadstillståndet förbundet vUlkor, sora den byggande har att iakttaga i likhet med andra villkor. Villkoret torde utan vidare bli gällande även för ny ägare till den fastighet med vilken rätten till tillgodogörandet av vattenkraften är förenad, ora denne vUl utnyttja tUlståndet. Detta innebär att föreskrif­ten i andra punkten av andra stycket är obehövlig. Då den kan föranleda missförstånd beträffande innebörden av andra villkor sora föreskrivs i saraband raed byggnadstillstånd, förordar lagrådet att den får utgå.

I fjärde stycket stadgas att, ora överenskoraraelse ej kan träffas ora de närraare villkoren för tillhandahållandet av andelskraft eller ora kost­nadsbidrag, vattendomstolen bestämmer därom efter anraälan av kraft­anläggningens ägare eller andelskraftens raottagare. Det skall alltså i första hand ankomraa på parterna själva att fastställa villkoren. Av mo­tiven kan utläsas, att det är avsett alt avtalsfriheten skall orafatta även så grundläggande frågor sora andelskraflens och vederlagets storlek. Bakom den föreslagna bestämmelsen synes ligga tanken att andelskraf­ten skall kunna bestämmas så, att den till fullo motsvarar raottagarens andel i den vattenkraft sora skall tillgodogöras vid anläggningen. Nå­gon ersättning i pengar skall ra. a. o. inte utgå därutöver för den vatten-

Prop. 1974:83

301

kraft sora avstås. Med tanke på sådana fall anser lagrådet, att det raed hänsyn bl. a. iHl den raottagande fastighetens borgenärer ej är tillråd­ligt att raedge så vidsträckt avtalsfrihet sora förslaget tycks innebära. Det väsentliga innehållet i rätten till andelskraft bör bestämmas av vattendomstolen och fastslås i dess beslut rörande andelskraften. Vis­serligen torde 11 kap. 60 §, i den lydelse paragrafen skall ha enligt för­slaget, medföra att domstolen i fall, då andelskraften ej motsvarar fulla värdet av den vattenkraft sora avslås, skall beslärama ersättning i pengar enligt bestäraraelserna i 9 kap., i den raån 11 kap. 60 § föran­leder därtUl. Det synes eraellertid läraphgt att förevarande bestämmelse får sådan utforraning att borgenärernas rätt bhr beaktad redan när innehållet av rätten tiU andelskraft bestäms. Om parterna är överens, kan domstolen granda sitt avgörande på överenskomraelsen, men dom­stolen bör därvid ha att pröva om överenskommelsen är lämplig. Hinder skall givetvis ej föreligga mot att vattendomstolen överlämnar reglering­en av detaljfrågor tUl parterna med möjlighet för dem att vid eventuell tvisl vända sig till domstolen. Särskild bestäraraelse härom är ej be­hövlig. Lagrådet förordar i anslutning tUl det anförda att fjärde stycket ges den lydelsen, alt vattendomstolen i samband raed beslut om till­handahållande av andelskraft skall meddela erforderliga beslämmelser om vUlkoren för tUlhandahållandet och om kostnadsbidrag.

Enligt det föreslagna femte stycket kan oraprövning av rättsförhål­landet raellan kraftanläggningens ägare och andelskraftens raottagare ske, när ändrade förhållanden inträder. Sådan oraprövning kan gå ut på att rätten lUl andelskraft avlöses raot ersättning i pengar. I sådant fall skall enligt sista punkten i stycket bestäramelserna i 9 kap. äga raotsvarande tillärapning. Eftersora den ersättning som kommer i fråga får anses ha natur av löseskiUing eller intrångsersätlning, blir även de skyddsregler till förmån för panträttshavare som föreslås ill kap. 60 § femtesjunde styckena tUlämpliga (jfr 11 kap. 81 § i förslagel). Även om parterna skulle komraa överens om att rätten till andelskraft skall upphöra utan att någon ersättning skall utgå, torde nyssnämnda skydds­regler bli tUlämpliga.

2 kap. 19 §

Enligt vad som uttalas i motiven utgör det föreslagna tUlägget till första stycket enda motsvarigheten i förslagel till 9 kap. 56 § andra punkten VL som nu föreslås skola upphävas. Det må framhållas att den i sistnämnda lagram intagna regeln ora befogenhet för vattendom­stol att raeddela föreskrifter rörande användningen av ersätlningsraedel främst syftar till att skydda inlecknmgshavares rätt. Det nu föreslagna tillägget åter avser att i den ersältningsskyldiges eget intresse säkerställa alt arbetet för vilket ersättning utgår verkligen blir utfört (jfr SOU 1972r 14 s. 165 f). Den avsedda innebörden skulle komraa till klarare

Prop. 1974: 83

302

uttryck ora tillägget får lydar "Därvid får även raeddelas bestäraraelser angående ersättnmgen som säkerställer att arbetet blir fullgjort."

7 kap. 54 §

Det föreslagna fjärde stycket om bestäraraande av ersättning till del­ägare i invallningsföretag som påfordrar all hans mark löses har utan ändring i sak förts över från nuvarande 9 kap. 49 § andra stycket. Ehuru inte utsagt torde det vara förutsatt att ersättningen, i den mån ej annat följer av förevarande stycke, skall bestämmas raed tiUärapning av de nya reglerna i 9 kap.

Vad som sägs i sista punkten av fjärde stycket torde följa av 9 kap. 3 §, varför punkten kan utgå.

9 kap.

Detta kapitel sora är helt omarbetat innehåller de nya ersättningsbe­stäraraelserna. I kapitiet har intagils vissa bestämmelser sora strängt taget inte är ersättningsregler och vilkas placering i ersättningskapitiet kan diskuteras från sysleraatisk synpunkt. Här åsyftas bestäraraelsema ora skadeförebyggande åtgärder (1 § andra stycket) och ora Ivångsinlö-sen av fastighet eller fastighetsdel (3 §). Ora dessa besläramelser skaU ha sin plats i kapitlet, bör rubriken till det avsnitt där bestämmelserna är intagna ändras till "Om ersättningsskyldighet ra. ra.".

9 kap. 1 §

För det fall att företag eller åtgärd medför att särskUd rätt till fastig­het går förlorad eller rabbas finns i förslaget en regel i 9 § med hänvis­ningar till vissa av de föregående bestämmelserna i kapitlet. Placering­en av regeln är mindre lyckad. Lagrådet förordar att en bestäraraelse i äranet tas upp redan i 1 §. Den kan inskjutas såsora ett nytt andra styc­ke i paragrafen och få det innehåUet att, i fall då förelag eller åtgärd vartill tillstånd lämnats enligt VL medför att särskild rätt till fastighet går förlorad eller mbbas, vad som föreskrivs om ersättning då fastighet tas i anspråk eller skadas skall äga motsvarande tillämpning. Bestäm­melsen får anses innebära att även vad som föreskrivs i 3 § om inlösen bhr tUlämpligt.

I anslutning till den föreslagna regeln om skadeförebyggande åtgär­der uttalar föredragande statsrådet, att del inle är möjligt för vatten­domstolen eller syneraännen alt instifta servitut i fråga ora exerapelvis vattenleverans, raedan det däremot får anses möjligt för dem all ålägga ersättningsgivaren att hos inskrivningsmyndigheten ansöka om inskriv­ning av servitut. Uttalandet lorde ha föranletts av påpekanden vid re­missbehandlingen om att åläggande att vidtaga skadeförebyggande åt­gärd inte får sakrältslig dignitet till skillnad från den vattenleverans som åläggs enligt 9 kap. 46 § VL. Om sökande till grundvatlentäkl åläggs alt

Prop. 1974: 83

303

fullgöra vattenleverans som skadeförebyggande åtgärd, blir emellertid detta att anse som ett med tillståndet förenat villkor, sora gäller obe­roende av växlingar i äganderätten tiU den fastighet till vilken vatten­täkten hör (jfr lagrådels yttrande vid 2 kap. 6 §). Särskilda åtgärder för att den som är berättigad till leveransen skall vara skyddad mot rätts­förlust tUl följd av att nämnda fastighet byter ägare synes därför ej er­forderliga.

9 kap. 2 och 3 §§

Beträffande 2 § vill lagrådet förorda en uppdelning i två stycken, varvid första punkten får bilda ett första stycke och återstående tre punkter ett andra stycke. Vad lagrådet förordat vid 1 § föranleder en redaktionell jämkning i 3 § tredje stycket. Vidare ifrågasätter lagrådet om inte en bättre disposition vinnes, om 2 och 3 §§ får byta plats.

9 kap. 4 §

Vid beaktande av vad lagrådet förordat vid 1 § skall en redaktionell jämkning göras i andra slyckel av denna paragraf.

Dispositionen av kapitlet skulle vinna i överskådlighet, om tredje och fjärde styckena i paragrafen bryts ul tiU en särskild paragraf sora pla­ceras efter 8 §.

9 kap. 8 och 9 §§

Om i enlighet med vad lagrådet förordat vid 1 § där tas upp en regel om ersättning för det fall att särskUd rätt till fastighet går förlorad eller rubbas, skall 9 § första punkten utgå. Andra punkten i 9 § bör då med erforderlig redaktionell jämkning föras till 8 § och där tas upp som ett andra stycke. Det lediga paragrafutrymraet kan användas för den pa­ragraf som enligt lagrådets förslag vid 4 § skall bUdas av tredje och fjärde styckena i 4 §. Den nya paragrafen med dessa båda stycken får alltså beteckningen 9 §.

9 kap. 10 §

Formuleringen av första punkten är något oegentlig. Lagrådet vill förorda att punkten får innehålla att, om företag eller åtgärd vartill till­stånd lämnats enligt VL raedför att fastighet tUlhörig den som fått till­ståndet skadas, ersättning för skadan skall bestämmas.

9 kap 11 §

Vad som föreskrivs i Iredje stycket kan utgå om i 1 §, på sätt lag­rådet förordat vid nämnda paragraf, tas upp en regel om ersättning i fall då särskild rätt till fastighet går förlorad eller rubbas.

Prop. 1974: 83

304

9 kap. 18 och 19 §§

Första stycket första punkten i 18 §, sora handlar om fullbordande av inlösen, bör lämpligen få bilda en särsldld paragraf med beteck­ningen 18 §. De övriga bestämmelserna i paragrafen, vUka avser tUl­träde av inlöst fastighet och vidtagande av åtgärd på fastighet, kan raed erforderlig redaktionell järakning föras över till 19 §. De kan där få utgöra första och andra styckena, medan förslagets 19 § får bUda ett tredje stycke.

9 kap. 21 och 22 §§

Bestäraraelserna i dessa paragrafer reglerar frågor rörande betalnings-och anmälningsskyldighet i fall då ersättning fastställs efter det att fastig­het tagits i anspråk eller utsatts för skada. Ett vanligt sådant fall är att sökanden får verkställighelstillstånd enligt 11 kap. 67 § första stycket VL och ersättningstagare för talan i högre rätt ora höjning av den er­sättning sora utdömts i samband raed tillståndsbeslulet. Ett annat ofta förekommande fall är att ersättning bestäras efter uppskov enligt 11 kap. 66 § 2 raora. Ytterligare exempel på ersättning sora bestäras i efterhand är ersättning för oföratsedd skada enligt 2 kap. 24 § VL. Det händer även, att sökanden på grand av avtal tillträder egendoraen i förtid, och slutligen kan frågan aktualiseras i saraband raed laglighetsprövning av befintlig ariläggning. Vad beträffar det sistnäranda fallet bör anraär­kas, att det kan förekomma att i samband med laglighetsprövning er­sättning döms ut för skada till följd av olaga byggande (jfr 11 kap. 83 § VL). Som föredragande statsrådet frarahållit i annat sammanhang gäller ej 9 kap. VL i fråga om sådan ersättning.

Regleringen har i förslaget blivit något svåröverskådlig. Det är bl. a. inte så lätt att förstå innebörden av 22 §. För att bestäramelserna skall bli tydligare bör vad som föreskrivs i 22 § inarbetas i 21 §. Därvid skulle 21 § kunna få förslagsvis denna lydelser

"Har på grund av förordnande enligt 11 kap. 67 § första stycket till­stånd till företag eller åtgärd tagits i anspråk innan tillståndsbeslulet vunnit laga kraft och höjer högre rätt ersättning som fastställts i sam­band med tiUslåndsbeslutet, skall det överskjutande beloppet betalas och anmälan enligt 14 § göras inom en månad från det ersättningen slutligen bestämts.

Överstiger ersättning som bestämts efter uppskov enligt 11 kap. 66 § 2 mom. provisorisk ersättning, skall det överskjutande beloppet betalas inora en månad från det ersättningen slutiigen bestämts eller, om för­ordnande meddelats enligl 11 kap. 67 § andra stycket, från ersättnings­beslutets dag. Anmälan enligt 14 § skall göras inora samma tid.

Bestämmes i fall som avses i första eUer andra stycket ersättningen ej till högre belopp och skulle eljest nedsättnings- eUer anmälnings-

Prop. 1974: 83

305

skyldighet ha förelegat, skall den ersättningsskyldige göra anmälan hos länsstyrelsen om ersättningsbeslutet sedan detta vunnit.laga kraft.

Har i annat fall än som avses i första eller andra stycket ersättning till följd av företag eller åtgärd, vartill tillstånd lämnats enligt denna lag, fastställts först efter det företaget eller åtgärden utförts, skall ersätt­ningen betalas och anmälan enligt 14 § göras inom en raånad från det ersättningen slutligen beslärades. Detsamraa gäller ersättning sora be­stärats i saraband raed prövning enligt denna lag av fråga ora godkän­nande av företag eller åtgärd som redan utförts."

Sora 22 § bör med erforderlig redaktionell järakning tas upp de be­stämmelser som i förslaget ingår i 21 § tredje och fjärde styckena.

9 kap. 23 §

Vad sora föreskrivs i denna paragraf är självklart och torde ej be­höva särskUt utsägas. Paragrafen kan sålunda utgå.

9 kap. 27 §

Tvist om kostnadsersättning sora avses i denna paragraf skall vid vanlig expropriation prövas av den dorastol sora handlägger själva er­sättningsfrågan eller alltså fastighetsdorastolen. I konsekvens härraed borde prövningen i del fall sora här avses ske av vattendorastolen. Att allmän domstol får pröva frågan kan dock godtagas raed hänsyn till vad sora föreskrivs i 11 kap. 25 § VL. Lagrådet vill därför inle påkalla någon ändring av förslagel i denna del.

10      kap. 60 §

Förslaget innebär beträffande denna paragraf alt andra stycket skall utgå som följd av att det nya 9 kap. saknar särskilda regler ora grun­derna för värdering av vattenkraft. Lagrådet vill påpeka, att resultatet av ändringen som slår igenom även i 11 kap., där 69 § hänvisar till bl. a. 10 kap. 60 § blir alt VL ej kommer att innehålla någon prin­cipregel om grunderna för båtnadsuppskaltningen vid vattenreglering för kraftändamål.

Övergångsbestämmelserna

I anslutning tiU bestämmelsen i punkten 2, att äldre lag skall tilläm­pas i mål som anhängiggjorts före ikraftträdandet, förtjänar framhållas att många ansöknings- och stäraningsraål är följdraål till tidigare ansök­ningsmål, som lett till att tillstånd meddelats till utförande av kraftan­läggning eller annat företag. I vissa fall föreligger så nära samband att det kan finnas anledning att betrakta det nya raålet som fortsättning på det gamla målet. Detta kan få betydelse vid tillämpningen av denna punkt i övergångsbestämraelserna. Några bestämda gmnder för tillämp­ningen torde ej kunna anges, utan frågan får avgöras från fall till fall.

Prop. 1974: 83

306

Som exempel kan anföras att talan enligt 9 kap. 73 § VL, som nu blir upphävd, bör kunna väckas efter ikraftträdandet, om tUlståndsmålet anhängiggjorts dessförinnan (jfr även SvJT 1959 s. 691 f).

Vad angår övergångsreglema i punkten 4 angående bygdekraft sak­nas uttrycklig föreskrift om att redan raeddelat beslut enligt 4 kap. 4 § om rätt att komraa i åtnjutande av bygdekraft skall vara gällande även efter ikraftträdandet. Det kan vidare anraärkas, att reglerna i punkten, med den innebörd de har enhgt motiven, i vissa fall skulle kunna leda till egenartade resultat. Med hänsyn till bygdekraftsbeslämmelsernas raycket ringa praktiska betydelse anser lagrådet dock att förslaget kan godtagas i föreliggande skick.

Övriga lagförslag

Förslagen läranas utan erinran.

Ur protokoUetr Ingrid[REDACTED_EFTERNAMN]

Prop. 1974: 83

307

Utdrag av protokollet över justitieärenden hållet inför Hans Majrt Konungen i statsrådet den 22 mars 1974.

Närvarande: Slatsrainistern[REDACTED_EFTERNAMN], rainislern för utrikes ärendena[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], HJELM-WALLÉN.

Statsrådet Lidbora anmäler efter geraensara beredning raed stats­rådets övriga ledaraöter lagrådels yttrande över förslag till

1.

lag ora ändring i vattenlagen (1918r 523),

2.

lag om ändring i lagen (1919r 426) om flottning i allmän flott­led,

3.

lag om ändring i lagen (1962r 627) om vissa åtgärder för utnytt­jande av vattenkraft vid krig m. m.

Föredraganden redogör för lagrådels yttrande och anför.

Som jag uttalade i remissprotokollet utgör principen om skadeföre­byggande åtgärder som alternativ tUl ersättning en så viktig del i VLrs skaderegleringssystem alt en beslämraelse ora raöjlighet för vattendora-stol och syneraän att föreskriva skadeförebyggande åtgärder bör tas in i VLrs ersältningskapitel. Lagrådet vUl inte raotsälta sig att förslaget i denna del genomförs raen förutsätter att utformningen av bestämmel­serna övervägs på nytt i samband med arbetet på en ny VL. Jag utta­lade redan i remissprotokollet att frågan om hur samordningen i en ny VL skall ske raed en eventuell adrainistrativ tillståndsgivning får lösas när frågan blir aktuell. Principen med skadeförebyggande åtgärder koraraer alltså som lagrådet förutsätter att övervägas på nytt.

Lagrådet ifrågasätter i detta sammanhang behovet av ytterligare be­stämmelser med tanke på de faU då den skadeförebyggande åtgärden får formen av en perdurerande förpliktelse för sökanden i valtenmålet. Jag koramer i det följande alt behandla innebörden av en föreskrift ora vattenleverans, sora utgör ett exempel på en perdurerande förpliktelse. Ett annat exempel är att sökanden för all framtid åläggs att underhålla en brygga sora utförts sora skadeförebyggande åtgärd. Jag anser inte att det finns något behov av lagreglering speciellt för perdurerande för­pliktelser. Uppkommande frågor torde raed fördel kunna lösas i den praktiska tillämpningen.

Lagrådet, som raed vissa egna koraraentarer lämnar en utförlig re­dogörelse för marknadsvärdeprincipen, har inte något att erinra mot att den läggs till grund för VLrs ersättningsregler. Lagrådets kommen­tarer innefattar i sak inte något nytt i förhållande till vad sora före-

Prop. 1974: 83

308

kora under förarbetena tiU 1971 och 1972 års lagstiftningsärenden. För min del vill jag i detta sammanhang endast erinra ora att denna prin­cip redan i 1971 års lagstiftningsärende gjordes tiUämplig på alla expro-priationsgrunder, som t. ex. expropriation för att bevara oraråde sora nationalpark, naturreservat eUer naturrainne (1 § första stycket 11 1917 års expropriationslag). Den är sålunda utforraad för att användas ock­så vid expropriation i glesbygdsförhållanden. Jag vill här påminna om mina tidigare, av lagrådet återgivna yttranden, att ora innehavet av en fastighet medför fördelar för ägaren som inle påverkar marknadsvär­det, annan ersättning får bestäraraas för ekonomisk skada som drabbar ägaren utöver fastighetsskadan.

Enligt lagrådets mening hade frågan ora presurationsregelns betydelse inom VLrs område bort undersökas närraare. Lagrådet, sora anser att förslaget att nu göra presurationsregeln tiUäraplig även på VLrs oraråde väcker betänkligheter, raotsätter sig dock inte förslagel. Jag vill i detta saramanhang understryka att presumtionsregelns syfte all dämpa mark­värdestegringen med styrka talar för att den införs också i VL och att i vissa andra sammanhang t. ex. enligt naturvårdslagen när ett område förklaras för naturreservat ersättning ges efter en mer restrik­tiv princip, näraligen endast för intrång i pågående raarkanvändning. Givetvis bör presumtionsregeln ges samma innebörd i VL som i annan fastighetsrättslig lagstiftning. Det av lagrådet anförda exemplet alt stats­makterna häver ett tidigare principbeslut ora undantagande av visst vattensystera från utbyggnad har sin raolsvarighet i andra situationer, t. ex. om ett enligt generalplan gällande byggnadsförbud upphävs.

Vad lagrådet i anledning av gällande bestämmelser om oförutsedd skada anför om vikten av att domstolen klart anger vilka skador som ingår i helhetsbedömningen av skadeverkningarna på en fastighet anser jag vara viktigt och värt att särskilt understrykas.

Jag ansluter mig också till vad lagrådet anför om bevisbördan vid prövningen av ersättningsfrågor i vattenmål.

Vidare ansluter jag mig till lagrådets förslag till ändrad utformning av bestämmelserna i 2 kap. 5 § andra stycket VL ora utbyggnadsvits­ord vid vattenöverledning. Förslaget innebär inte någon saklig ändring i förhållande till det remitterade förslaget och utredningens genoragång av den föreslagna bestämmelsens tUlärapning vid oUka aktuella projekt av överledningskaraktär kan alltså fortfarande tjäna till ledning (se ut­redningens betänkande s. 147149).

Jag ansluter raig också till lagrådets förslag till ändrad utforraning av 2 kap. 6 § VL och vad lagrådet uttalar ora innebörden av denna para­graf. I vad avser fjärde stycket innebär lagrådets förslag en saklig ändring av innebörd att vattendomstolen skall inle bara pröva förut­sättningama för andelskraft utan även bestämma det väsentliga inne­hållet i rätten till andelskraft.

Prop. 1974: 83

309

Lagrådet förordar att redan i 9 kap. 1 § VL skall tas in en bestäm­melse om särskild rätt till fastighet. Jag ansluter mig till detta förslag. Bestämmelsen motsvaras i det remitterade förslagel av första punk­ten i 9 kap. 9 § samt 9 kap. 11 § tredje stycket. Som lagrådet anför får ändringen anses medföra att också vad som föreskrivs i 3 § om in­lösen får motsvarande tiUärapning i fråga ora särskUd rätt till fastighet.

Jag insläraraer i lagrådets uttalande ora att elt åläggande för sökande i mål om grundvattentäkt att fullgöra vattenleverans som skadeföre­byggande åtgärd blir att anse som elt med tillståndet förenat villkor, som gäller oberoende av växlingarna i äganderätten till vattentäkts-fastigheten. Jag vidhåller aUtså inte vad jag i remissprotokollet uttalade i fråga om ansökan om inskrivning av servitut.

Jag kan också biträda de förslag liU ändrad utformning av 2 kap. 19 §, 7 kap. 54 §, rubriken före 9 kap. 1 §, 9 kap. 24,811, 18, 19 och 2123 §§, allt VL, särat har mte heller någol alt erinra mol vad lagrådet i övrigt anför i anslutning tiU dessa paragrafer och beträffande punkten 2 av övergångsbestämmelserna till VL.

Utöver vad jag anfört i det föregående bör vissa redaktionella jämk­ningar vidtas i de reraitterade förslagen.

Jag herastäUer, att Kungl. Majrt föreslår riksdagen att antaga de av lagrådet granskade förslagen tiU

1.

lag ora ändring i vattenlagen (1918r 523),

2.

lag ora ändring i lagen (1919r 426) ora flottning i allmän flott-led,

3.

lag om ändring i lagen (1962r 627) ora vissa åtgärder för utnytt­jande av vattenkraft vid krig m. m.

med vidtagna ändringar.

Med bifall tUl vad föredraganden sålunda med instämmande av statsrådets övriga ledamöter hemställt förordnar Hans Majrt Konungen att till riksdagen skall avlåtas proposition av den lydelse bilaga tUl detta protokoll utvisar.

Ur protokollelr BrUta Gyllensten

Prop. 1974: 83

310

Innehåll

Propositionen....................................................... 

1

Propositionens huvudsakliga innehåll  ....................... 

.... 

1

Lagförslag

1.

Förslag tiU lag om ändruig i vattenlagen (1918r 523) 

.... 

2

2.

Förslag till lag om ändring i lagen (1919r 426) om flottning i all­raän flottied 

42

3.

Förslag till lag ora ändring i lagen (1962 r 627) ora vissa åtgär­der för utnyttjande av vattenkraft vid krig ra. ra.................................................................. 

43

Utdrag av statsrådsprotokollet över justitieärenden den 7 febmari

1974.............................................................. 

44

1.

Inledning......................................................... 

.. 

44

2.

Allmänna synpunkter.......................................... 

.. 

45

2.1

Utredningen................................................. 

.. 

45

2.2

Reraissytlrandena  ....................................... 

- 47

3. Ersättning enligt 9 kap. VL.................................. 

47

3.1 Gällande ordning........................................... 

47

3.1.1

Allraänt   ............................................. 

.. 

47

3.1.2

Ersättningsskyldighet i allraänhet   ........... 

48

3.1.3

Ersättning genom kraftöverföring  ............. 

50

3.1.4

Ersättning genom tUlhandahåUande av vallen     

51

3.1.5

Ersättning i pengar  ............................... 

.. 

52

3.1.6

Betalning och tillträde ra. ra..................... 

.. 

53

3.2 Utredningen................................................. 

.. 

54

3.2.1

Allmänt   ............................................. 

.. 

54

3.2.2

Förutsättningarna för samordning  ............ 

.. 

54

3.2.3

Ersättning genom kraftöverföring............... 

.. 

57

3.2.4

Ersättning genora tUlhandahåUande av vatten    

59

3.2.5

Ersättning i realvärden av annat slag......... 

61

3.2.6

Ersättning i pengar  ............................... 

62

3.2.7

Betalning och tUlträde m. ra..................... 

66

3.3 Remissyttrandena......................................... 

.. 

68

3.3.1

Allmänt   ............................................. 

68

3.3.2

Förutsättningarna for samordning  ............ 

69

3.3.3

Ersättning genom kraftöverföring   ............ 

72

3.3.4

Ersättning genora lillhandahåUande av vatten     

73

3.3.5

Ersättning i realvärden av annat slag......... 

75

3.3.6

Ersättning i pengar  ............................... 

.. 

76

3.3.7

Betalning och tUlträde ra. ra.................... 

86

4. Särskilda vattenkraftsfrågor  .............................. 

.. 

87

4.1 GäUande ordning.......................................... 

.. 

87

4.1.1

Utbyggnadsvitsord................................. 

.. 

87

4.1.2

Ersättning för förlorad vattenkraft............. 

.. 

89

4.1.3

Bygdekraft ........................................... 

.. 

89

4.2 Utredningen................................................. 

.. 

90

4.2.1

Utbyggnadsvitsord................................. 

90

4.2.2

Andelskraft  ......................................... 

94

4.2.3

Ersättning för förlorad vattenkraft............. 

.. 

97

4.2.4

Bygdekraft ........................................... 

101

Prop. 1974: 83

311

4.3 Reraissytlrandena  ...................................... 

. 

102

4.3.1

Utbyggnadsvitsord................................. 

102

4.3.2

Andelskraft  ......................................... 

. 

102

4.3.3

Ersättning för förlorad vattenkraft............. 

105

4.3.4

Bygdekraft............................................ 

106

5. Avgifter    ...................................................... 

. 

106

5.1 Gällande ordning........................................... 

. 

106

5.1.1

Allraänt   ............................................. 

. 

106

5.1.2

Regleringsavgift..................................... 

107

5.1.3

Fiskeavgifter   ...................................... 

109

5.1.4

Domstolsavgift   ................................... 

111

5.1.5

Administration  ra. ra.............................. 

. 

111

5.2 Utredningen................................................. 

112

5.2.1

Allraänt   ............................................. 

112

5.2.2

Bygdeavgift    ...................................... 

113

5.2.3

Fiskeavgifter   ...................................... 

120

5.2.4

Dorastolsavgift   ................................... 

125

5.3 Reraissytlrandena......................................... 

126

5.3.1

AUmänt   ............................................. 

126

5.3.2

Bygdeavgift    ...................................... 

127

5.3.3

Fiskeavgifter   ...................................... 

135

5.3.4

Dorastolsavgift   ................................... 

139

6. Föredraganden    ............................................. 

140

6.1

AUraänna synpunkter ................................... 

140

6.2

Ersättning enligt 9 kap. VL ............................ 

142

6.2.1

Allmänl   .............................................. 

142

6.2.2

Förutsättningarna för samordning  ............ 

142

6.2.3

Ersättning genora kraftöverföring  ............ 

146

6.2.4

Skadeförebyggande   åtgärder   ............... 

149

6.2.5

Ersättning  i  realvärden   ....................... 

154

6.2.6

Ersättning i pengar  ............................... 

155

6.2.7

Betalning och tUlträde ra. ra.................... 

164

6.3                                                                 Särskilda vatlenkraftsfrågor      

167

6.3.1

UtbyggnadsvUsord     ............................ 

167

6.3.2

Andelskraft    ....................................... 

170

6.3.3

Ersättning  för  förlorad vattenkraft   ........ 

173

6.3.4

Bygdekraft ........................................... 

177

6.4                                                                  Avgifter            

179

7. Upprättade lagförslag......................................... 

184

8. Specialmotivering    .......................................... 

184

8.1

Förslaget tUl lag om ändring i vattenlagen......... 

184

8.2

Förslaget tUl lag om ändring i flottningslagen  ... 

214

8.3

Förslaget till lag om ändring i lagen om vissa åtgärder för utnyttjande av vattenkraft vid krig m. m 

................................................................ 

214

9. HemstäUan   ................................................... 

215

Bilagor

1.

Utredningens förslag till lag om ändring i vattenlagen

' (1918r 523)  

216

2.

De remitterade förslagen................................. 

251

1.

Förslag tUl lag ora ändring i vattenlagen (1918r 523)      

251

2.

Förslag tUl lag ora ändring i lagen (1919r 426) ora flott­ning i allraän flottied           

291

Prop. 1974: 83

312

3. Förslag till lag om ändring i lagen (1962r 627) ora vissa

åtgärder för utnyttjande av vattenkraft vid krig m. ra. ..

292

Utdrag av lagrådets protokoll den 21 mars 1974 ..............

294

Utdrag av statsrådsprotokollet över justitieärenden den 22 mars

1974................................................................. 

307

MARCUS BOKTR. STOCKHOLM 1?74     730681