Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1975/76: 88 Regeringens proposition

1975/76: 88

om åtgärder inom skärgårdsområdena;

beslutad den 4 december 1975.

Regeringen föreslår riksdagen att antaga de förslag som har upptagits i bifogade utdrag av regeringsprotokoU.

På regeringens vägnar

OLOF[REDACTED_EFTERNAMN]

SVANTE[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

1 propositionen läggs fram förslag till vissa åtgärder inom landets skärgårdsområden.

Elt särskilt finansieringsstöd tUl skärgårdsföretag föreslås. Stödet om­fattar statliga kreditgarantier för lån och statsbidrag. Vidare föreslås statsbidrag till båttrafik i skärgårdarna. I proposilionen behandlas också bl. a. frågor om regionalpolitiskt stöd till företag och behovet av plane­ringsåtgärder i skärgårdarna.

1    Riksdagen 1975/76.1 saml. Nr 88

Prop. 1975/76: 88

Utdrag

JORDBRUKSDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1975-12-04

Närvarande: statsministem[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Johans­son,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Guslafsson,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Hjelm-Wallén, Pe­terson

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om åtgärder inom skärgårdsområdena

1    Inledning

Inom regeringskansliet tUlsattes år 1974 en särskild arbetsgrupp med uppgift atl pröva vilka åtgärder som staten kunde vidta för att förbättra villkoren för den bofasta befolkningen i skärgårdarna. I gmppen har in­gått representanter för statsrådsberedningen samt kommunikations-, fi­nans-, jordbruks-, handels-, arbetsmarknads- och bostadsdepartementen.

Arbetsgruppen tillsattes bl. a. med anledning av en skrivelse tiU rege­ringen från länsstyrelsen i Stockholms län med förslag till bl. a. statliga åtgärder för atl i första hand komma lill rätta med den negativa befolk­ningsutvecklingen i Stockholms skärgård.

De frågor som tas upp i det följande har sin bakgrund i arbetsgrup­pens verksamhet.

2    Nuvarande förhållanden 2.1 Befolkning och sysselsättning

Begreppet skärgård avser vanligen elt vattenområde med en mängd slörre och mindre öar. I del följande avses med skärgård ö eller öar som har fast bosatt befolkning men saknar fast landförbindelse. Således inkluderas även friliggande öar, dock inte Gollands län.

Vid Sveriges kuster finns drygt 300 öar med fast bosatt befolkning men utan fast landförbindelse. Dessa öar har en bofast befolkning på sammanlagt omkring 24 000 personer. De största skärgårdsområdena

Prop. 1975/76: 88

3

finns inom Göteborgs och Bohus län samt Stockholms, Östergötlands, Kalmar och Blekinge län. Därutöver finns enstaka öar med bofast be­folkning främst efter norrlandskusten, i Örestmd, Mälaren, Hjälmaren, Vänern och Vättern.

Den befolkningsmässigt största skärgården finns i Göteborgs och Bo­hus län. Omkrmg 16 500 personer är bosatta på ett 90-tal öar ulan fast landförbindelse. Sedan år 1965 har antalet invånare på dessa öar ökat med totalt 1 000 personer. Ökningen är koncentrerad till vissa slörre öar. Flertalet öar har däremot haft en stark befolkningsminskning.

Stockholms skärgård är störst när det gäller geografisk utbredning och antalet öar. Ett 100-tal öar i Stockholms skärgård är bebodda med totalt ca 3 200 invånare.

Skärgården i Östergötiands och Kalmar län har omkring 1 000 invå­nare bosatta på ca 65 öar. I Blekinge län är 15 öar bebodda med drygt 700 invånare.

Den bofasta befolkningen i skärgårdarna har totalt sett successivt minskal under en lång följd av år. Flertalet öar har haft en kraftig minskning. Vissa har dock haft en förhållandevis stabil folkmängd och i några faU har t. o. m. en befolkningsökning noterats. Generellt kan sä­gas alt de mest tätbefolkade öarna har klarat sig bäst. Medelåldern bland befolkningen är hög.

Jordbruk och fiske är viktiga näringsgrenar för skärgårdsbefolk­ningen. Fisket betyder mest på västkusten och i de sydligare skärgårds­områdena. Jordbruket är mer omfattande på ostkusten. Endast på ensta­ka öar finns industrier. I Göteborgs och Bohus läns skärgård har kon­servindustrin ofla stor betydelse för sysselsättningen. Även samfärdsel och olika former av tjänster ger arbetstillfällen. Tjänsterna är i huvudsak riktade till de fritidsboende. Mångsysslande är vanligl, eflersom antalet arbetstillfällen som ger en varaktig sysselsättning under hela året är för­hållandevis litet.

Pendlingsmöjligheterna kan vara av stor betydelse för sysselsättningen i vissa delar av skärgården. En omfattande arbetspendling förekommer från de öar som ligger närmast kusten.

Generellt kan konstateras alt andelen förvärvsarbetande i skärgården är något lägre än för landet i genomsnitt, särskUt bland kvinnorna.

I Göieborgs och Bohus län är huvudnäringen sedan gammalt fiske. Fisket har under senare år minskat kraftigt men sysselsättningen i länet väntas inom denna näring under resten av 1970-talet ligga på i stort sett oförändrad nivå. Förutom fiske domineras arbetsmarknaden i skärgår­den av konservinduslrier, småbåtsvarv och tjänsteverksamhet inriktad på turism och fritidsverksamhet.

I Stockholms läns skärgård har de traditionella skärgårdsnäringarna varit jordbmk, fiske och sjöfart. Numera har andelen förvärvsarbetande inom dessa näringar minskat. I stället har tjänsteverksamhet i olika for-

Prop. 1975/76: 88

mer ökat i takt med den tUltagande fritidsaktiviteten i skärgården. Ser­vicebehovet ökar dock inte i samma takt som de traditionella skärgårds­näringarna går tUlbaka. Byggnadsverksamhet och småindustri ger också viss sysselsättning.

Fiske och jordbmk svarar för en betydande del av sysselsättningen även i Östergötlands, Kalmar och Blekinge läns skärgårdar. Även där pendlar en stor del av skärgårdsbefolkningen, till förvärvsarbete på fast­landet.

2.2 Jordbruk, fiske och skogsbruk

Jordbruket har som nämnts traditionellt utgjort ett väsentligt försörj­ningsunderlag för ostkuslskärgårdarnas befolkning. Dess omfattning har emellertid minskat väsentligt under de senaste årtiondena. Arealunderla-get i skärgården är i allmänhet litet och arronderingen ofta dåUg. Enhe­terna har därför i regel inte kunnat bli tillräckligt stora för att ge sina innehavare full sysselsättning och tiUräcklig utkomst. Därför har jord­bmket bedrivits på deltid kombinerat med annan verksamhet främst fiske och skogsbruk. Sysselsättningsmöjligheterna i anslutning tiU fritids­bebyggelse och turism har under de senasie årtiondena fått ökad bety­delse.

Vissa uppgifier om jordbruket i skärgårdarna år 1973 lämnas i föl­jande sammanslällnuig.

Län

Åker-

Antal företag

areal, ha

Åkerareal, ha

Antal djur

Kor          Övriga

2,1-

-10,0 10,1-

-20,0 >20

Totalt

Får

nötkrea-

tur

Stockholms

489

26

10

7

43

76

533

Södermanlands

72

3

4

__ 

7

7

34

276

Östergötlands

691

34

16

7

57

225

432

577

Kalmar

186

28'

Blekinge

10'

Malmöhus

599

'3

'2

'9

14

31

64

Göteborgs och

Bohus

492

86'

160

289

890

Uppsala

439

35

ii

'3

49

235

126

196

Västernorrlands

128

13

3

16

42

26

29

Västerbottens

68

13

1

14

12

203

Norrbottens

72

9'

37

28

Summa

3 236

333

825

999

2 704

' Uppgift saknas om fördelning.

I det följande redovisas det statliga investeringsstöd som nu utgår lUl jordbruket.

Enligt kungörelsen (1967: 453) om statligt slöd lUl jordbrukets ratio­nalisering (ändrad senast 1974: 419) kan stöd utgå tUl bmkningsenheler

Prop. 1975/76: 88

5

som antingen redan har eUer inom en nära framtid väntas få fömtsältr ningar för rationell drift. 1 fråga om s. k. kombinerade företag med både jordbruk och skogsbmk krävs, för att stöd skaU kuima lämnas, att jord­bruksdelen kan få sådan omfattning alt investeringar i denna del av företaget blir lönsamma. TUl s. k. stödjordbruk eUer annat deltidsjord­bruk utgår inle stöd enligt kungörelsen.

Det statiiga finansieringsstödet till jordbruket lämnas i huvudsak i form av garanti för lån. Statsbidrag utgår i princip endast till åtgärder, som är av väsentlig betydelse för strukturrationaliseringen inom jord­bruket. Lånegaranti kan lämnas för liUskoltsförvärv av jordbmksjord och skogsmark, till uppförande eUer förbättring av ekonomibyggnader och andra fasta anläggningar samt för markanläggningar av olika slag såsom torrläggning, täckdikning, bevattning, vägbyggnad m. m. Vidare lämnas lånegaranti för inköp av jordbruksinventarier, utsäde, gödsel, fo­der och liknande för igångsättning, omläggning eUer utvidgning av jordbruksdrift samt för förvärv av jordbruksfastighet.

Statsbidrag kan utgå tUl åtgärd för såväl yttre som inre rationalise­ring. Bidrag tUl yttre rationalisering utgår i första hand i form av s. k. värdeutjämningsbidrag. Bidrag lill inre rationalisering lämnas endast om åtgärden sker i samband med genomgripande och kapitalkrävande yttre rationalisering och innebär en särskilt stor och i tiden koncentrerad in­vestering, som kan antas medföra påfrestning på sökandens likviditet.

Statsbidrag till inre rationalisering som inte ingår i s.k. särskild ratio­nalisering utgår med ett belopp motsvarande högst 25 % av den god­kända kostnaden för åtgärden. Bidrag som understiger 2 500 kr. lämnas inte.

Är 1971 infördes ett utökat investeringsstöd till jordbmket i norra Sverige. Syftet med det utökade stödet är att bryta den nedåtgående trenden i produktionsutvecklingen i jordbruket i dessa landsdelar och medverka till att jordbruket beslår och intensifieras i de områden där som har för landsdelen goda förutsättningar för jordbruk. Såväl syssd­sätlningsskäl och sociala motiv som beredskapsskäl talar för att jord­bruksproduktion upprätthålls också i norra Sverige (prop. 1971: 74, JoU 1971:33, rskr 1971: 149).

Utökningen av stödet innebar bl. a. alt slöd under en 10-årsperiod skulle ulgå även tUl jordbruk med begränsade utvecklingsmöjligheter. Enligt kungörelsen (1971: 420) om rationaliseringsstöd till vissa jord­bruk utgår sådant stöd inom de fem norrlandslänen, Kopparbergs och Värmlands län samt landskapet Dalsland. Stöd utgår till begränsade åt­gärder för rationalisering av jordbruksdelen och endasi lill åtgärd som fordras för att förbättra brukarens försörjningsmöjligheter under dennes återstående yrkesverksamma tid. Som villkor för stöd gäller vidare att brukningsenheten inte inom överskådlig tid behövs för rationaliserings­ändamål. Brukarens inkomst skall huvudsakligen komma från jord- och

Prop. 1975/76: 88

skogsbruket på bmknmgsenheten. Vidare skall brukningsenheten ensam eUer tillsammans med annan bestående förtjänstmöjUghet på orten ut­göra tillfredsställande försörjningsunderlag för bmkaren och hans fa-mUj. Stödet kan lämnas i form av såväl lånegaranti som statsbidrag.

För att motverka och dämpa en fortsatt nedgång i mjölkproduktionen finns sedan år 1972 ett särskilt investeringsstöd till mjölkföretag med be­gränsade utveckUngsmöjUgheler. Enligt kungörelsen (1972: 247) om. ra­tionaliseringsstöd till vissa jordbmk med mjölkproduktion lämnas så­dant stöd i hela landet med undanlag för de delar inom vUka förut nämnda stöd lill företag med begränsade utvecklingsmöjligheter kan utgå. Stöd lämnas lill sådana begränsade åtgärder för rationalisering av företagels jordbmksdel som bedöms vara nödvändiga för en fortsatt el­ler utvidgad mjölkproduktion vid företaget och som beräknas förbättra försörjningsmöjligheterna för bmkaren under dennes återstående yrkes­verksamma tid. Som vUlkor för sådant stöd gäller bl. a. atl förelaget ef­ter investeringen beräknas kunna uppnå en årlig mjölkproduktion av minst 50 000 kg. Stöd kan ulgå i form av såväl lånegaranti som statsbi­drag. Slöd lämnas endast lUl förbättringsåtgärd som utförs av tidigare etablerade brukare och inte lill nyetablering.

Enligt kungörelsen (1968: 377) om stathgt stöd tiU trädgårdsnäringens rationalisering lämnas stöd tUl rationaliseringsåtgärder inom trädgårds­näringen och tiU förvärv av trädgårdsförelag och inventarier lill sådana företag samt lill tillskottsförvärv av mark. Beslämmelserna för stödet motsvarar till stor del reglerna i kungörelsen (1967: 453) om statligt stöd till jordbrukets rationalisering.

Fisket är den viktigaste näringen i flertalet skärgårdar. Liksom jord­bruket kännetecknas fisket av atl antalet yrkesverksamma i näringen minskat kraftigt. Antalet fiskare i skärgårdarna år 1974 var som fram­går av följande sammanställning ca 1 850, av vilka 1 400 hade fisket som huvudyrke och övriga var binäringsfiskare. Äv totala antalet fiskare i landet utgör de i skärgårdarna bosatta 25 %.

Län

Antal fiskare

Huvudyrke

Biyrke

Totalt

Stockholms

36

19

55

Södermanlands

8'

Östergötiands

82

39

121

Kalmar

52

166

218

Blekinge

88

5

93

Göteborgs och Bohus

1 103

168

1271

Uppsala

28

5

33

Västernorrlands

19'

Västerbottens

16'

Norrbottens

25

3

28

Samma

1414

405

1862

* Uppgift saknas om fördelning.

Prop. 1975/76: 88

7

Statiigt stöd tUl fisket lämnas främst genom marknadsregleringen av fisk och finansieringsstödet tiU investeringar i fisket. Dessutom utgår bi­drag bl. a. till fiskehamnar och tiU viss säkerhetsutrustning för fiskefar­tyg.

Marknadsregleringen omfattar prisreglering av fisk samt avsättnings­främjande åtgärder. Prisregleringen på väst- och sydkusten innebär att prisregleringsföreningen Svensk fisk fastställer minimipriser för vikti­gare fiskslag. Minimipriset gäller vid förstahandsförsäljning av fisk till konsumtion inom landet och för export till länder som inle har centrali­serad införsel.

Regleringsåtgärderna på ostkusten omfattar i huvudsak strömming som las emot av fiskförsäljningsföreningar anslutna till Ostkustfisk, cen­tralförening u. p. a. Föreningen Svensk fisk beslutar om del prisstöd som utgår som tillskott lUl de priser, som medlemmarna i fiskförsäljningsför-eningarna får ut för strömming som säljs till djurföda eller exporteras. Svensk fisk kan även använda regleringsmedel för åtgärder som effekti­viserar förslahandsmottagningen och avsättningen av strömming samt för kvalitelsförbältrande åtgärder i samband med marknadsförmgen.

Regleringen finansieras med avgifter. På svenskfångad saltvallensfisk, som förs i land på väst- och sydkusten tas prisregleringsavgifl ul med 3 % av inköpspriset. På ostkusten betalar medlemmama i fiskförsälj­ningsföreningar som är anslutna till Ostkustfisk särskilda slrömmingsav-gifter. För importerad saltvallensfisk utgår prisregleringsavgift med be­lopp som motsvarar avgifien på svenskfångad fisk.

Enligt kungörelsen (1971:445) om statligt stöd till fiskerinäringen (ändrad senast 1974: 228) lämnas finansieUt stöd tUl investeringar i fis­ket i form av lånegaranti, fiskerilån och fiskberedningslän.

Statlig lånegaranti lämnas i samband med investeringar i fiskeföretag för förvärv av fiskefartyg, för åtgärder som är ägnade att effektivisera verksamheten samt för vissa driftsändamål.

Fiskerilån utgår bl. a. för inköp av fiskefartyg, redskap och utrustning för yrkesmässigt fiske samt för mindre anläggning där fiskets produkter tillgodogörs eller förädlas. FiskerUån utgår med högst 200 000 kr. eller om särskilda skäl föreligger med högst 300 000 kr. Fiskerilån är ränte-och amorteringsfrilt under två år från lyftningsdagen.

Fiskberedningslän utgår för åtgärd inom fiskets berednings- och kon­servindustri, vilken väsentligt underlättar avsättningen av fisk eller för­bättrar fiskarnas möjligheter att köpa förnödenheter. Befrielse från åter­betalningsskyldighet av fiskberedningslån kan medges med högst 15 % av lånebeloppet om åtgärden är av avgörande betydelse för fortsatt fiske inom visst område och inte kan väntas bU genomförd utan sådan be­frielse.

Den produktiva skogsmarksarealen i våra skärgårdar omfattar ca 50 000 ha inräknat obebodda öar utan fast landförbindelse. Tidvis har

Prop. 1975/76: 88

8

skogsbruket haft stor betydelse för försörjningen i skärgårdama. Denna betydelse har ökat de senaste åren. För miljön i vissa skärgårdar spelar skogen en central roll. Äv miljöskäl bedrivs skogsbruket i viss utsträck­ning med delvis andra metoder än de konventionella.

2.3      Stöd till rekreationsanläggningar

Enligt beslut av 1970 års rUisdag (prop. 1970:79, JoU 1970: 33, rskr 1970: 239) utgår statliga medel tiU stöd för uppförande av idrottsanlägg­ningar m. m. från nionde huvudtitelns anslag Stöd till idrotten: Anlägg­ningsstöd m. m. Enligt de riktUnjer som statsmaktema därvid drog upp i fråga om dispositionen av anslagsmedlen är stödet i huvudsak avsett att främja tillkomsten av motions-, rekreations- och andra anläggningar för friluflsändamål. Anläggningama bör vara utformade på ett sådant sätt atl människor i alla åldrar kan utnyttja dem.

Av anslaget, som för innevarande budgetår uppgår tUl 24,6 milj. kr., disponerades budgetåret 1974/75 ca 17 milj. kr. för bidrag till uppfö­rande av anläggningar för motions-, rekreations- och fritidsändamål. Härav beräknas ca 3 mUj. kr. ha avsett bidrag tUl åtgärder i skärgår­darna. HärtUl kommer de betydande insatser för rekreationsanläggningar som görs med arbetsmarknadsmedel.

2.4      Kommunikationer

Kollekliv trafik till och från öar utan fast landförbindelse upprätthålls med färjor och båtar. Färjeförbindelserna är i princip avsedda för landsvägsfordon och kan ses som delar i vägsystemet. Trafikanter med­följer färjan som förare av eller passagerare i fordon eller som cyklister eller gånglrafikanter. Färjeförbindelsen räknas som väg och kan vara antingen allmän eller enskild.

Statens vägverk svarar för de allmänna färjelederna. Trafiken på dessa är avgiftsfri. Väglagsliflningen ger dock möjlighet att ta ut avgift. I kuslskärgårdarna finns totalt 17 allmänna färjeleder tUl och från öar utan fast landförbindelse. Vägverkets totala kosinader för:dessa färjele­der uppgår lill ca 27 milj. kr. per år. Äv färjeledema finns sju i Göte­borgs och Bohus län, med en kostnad om drygt 12 milj. kr. per år, och sex i Stockholms län, som drar en kostnad om knappt 10 milj. kr. Öv­riga färjeleder finns i Norrbollens, Västernorriands, Uppsala och Öster­götiands län.

Färjeledernas längd varierar i regel meUan 200 och 1 000 m. Den längsta färjeleden (3,1 km) går mellan LiUa Varholmen.och öckerö i Göteborgs och Bohus län. 1 de flesta fall trafikeras färjelederna med i genomsnitt ca 80 enkelturer per dygn..Vissa av de kortare lederna har tätare trafik. Säsongmässiga variationer'i turtätheten förekommer. To-

Prop. 1975/76: 88

9

talt transporteras drygt 3,5 milj. landsvägsfordon och ca 800 000 fot­gängare per år.

Huvudman för enskild färjeled är i de flesta fall en vägsamfällighet eller primärkommim. Normalt tas avgift ut av trafikanterna. Staten ger bidrag till enskild färja på samma sätt som till byggande och drift av en­skild väg med 70 % av kostnaden (dvs. underskottet vad gäUer färjetra-iik) eller då synnerliga skäl föreligger med 85 %. Totalt bidrar staten med 1,3 milj. kr. per år tUl sju enskilda färjeleder till och från öar utan fast landförbindelse i kuslskärgårdarna. Äv dessa färjeleder finns fyra i Göteborgs och Bohus län, två i Stockholms län och en i Blekinge län. Därutöver finns, i första hand i Stockholms län, ytterligare några en­skilda färjeleder, tUl vUka statsbidrag f. n. inle utgår.

De regiUjära båtlederna är i regel avsedda för både passagerare och gods. I vissa faU kan godsutrymmet vara begränsat. Huvudman är kom­mun, landstingskommun eller enskilt företag. Avgift tas i regel ut av trafikanterna.

Stockholms och Göteborgs skärgårdar har den mest omfattande båt­trafiken i landet. 1 Stockholms skärgård bedrivs båltrafik dels av Wax-holms Ängfartygs AB, dels av olika privata rederier. Waxholmsbolaget, som är helägt av landstingskommunen, har den mest omfatlande trafiken och är också det enda företag, som driver reguljär trafik året runt.

Antalet passagerare i Waxhohnsbolagets skärgårdstrafik utgjorde 759 000 år 1973, varav något mer än hälften (399 000) under den tid sommarturlistan gäUde (från mitten av jimi tUl slutet av augusti). Under­skottet i skärgårdstrafiken kan uppskattas tUl 12 mUj. kr. år 1973.

Staten lämnar enligt särskUt avtal bidrag till Waxholmsbolaget för trafik i Stockholms skärgård. Enligt avtalet som gäUer fr. o. m. den 1 oktober 1967 t. o. m. den 30 september 1984, bidrar staten med 37 % av underskottet för Waxholmsbolagets rederirörelse, beräknat enligt tra­fikplan som fogats tiU avtalet, dock med högst 520 000 kr. per år. Belop­pet är indexreglerat. Under budgetåret 1975/76 uppgår statsbidraget till 755 000 kr.

I Göieborgs södra skärgård har öarna Styrsö, Donsö m. fl. båtförbin­delser från Saltholmen och Göteborg. Huvudman för trafiken är ÄB Göteborg-Styrsö Skärgårds trafik, som ägs av Göteborgs kommun. Anta­let resenärer år 1974 beräknas lUl drygt 900 000. Kostnadema för passa-gerartrafUcen uppgick till ca 3,2 milj. kr. år 1974, medan intäkterna av trafikbolaget uppskattas till ca 600 000 kr.

1 Göteborgs norra skärgård finns utöver de statliga och kommunägda färjelederna en av Öckerö kommun bedriven båtförbindelse från Hjuvik (på fastlandet), som bl. a. trafikerar öama Öckerö, Björkö och de s. k. Norderöarna.

Något statligt bidrag utgår inte tUl båttrafiken i Göteborgs skärgår­dar.

fl    Riksdagen 1975/76.1 saml. Nr 88

Prop. 1975/76: 88

10

I landet i övrigt finns etl 20-lal reguljära bålleder med trafik i stort sett året runt. De återfinns i Västerbottens län (Holmön), Västernorr­lands län (bl. a. Ulvön), Blekinge län (bl. a. Aspö och Hanö), Malmöhus län (Ven) saml Göteborgs och Bohus län (bl. a. Marstrand, Klädeshol­men, Käringön, GuUholmen och Koster).

Statligt bidrag utgår tUl tre av dessa båtledér med f. n. totalt 146 000 kr. per år, varav slörre delen 100 000 kr. tiU Ulvötrafiken. Trafi­ken till Holmön ombesörjs av vägverket tUl en kostnad av ca 300 000 kr. per år.

Det totala antalet passagerare i den reguljära båltrafiken i kustskär­gårdarna kan uppskattas till ca 3 milj. per år. Kostnaderna för denna trafik torde uppgå tiU sammanlagt ca 24 milj. kr. per år och driftintäk-lerna till ca 7 milj. kr. Äv det årliga driftunderskottet, som sålunda upp­går till ca 17 milj. kr., svarar Waxholmsbolaget för ca 12 milj. kr. De angivna kostnads- och intäklsuppgifterna avser i vissa fall förhållandena år 1973 och i andra fall år 1974. Det finns anledning anta atl det totala driftunderskottet i den berörda trafiken under år 1975 kommer att stiga till ett högre belopp.

Utöver den reguljära skärgårdstrafiken ombesörjer ett stort antal företag och skärgårdsbor trafik av mer säsongmässig eller tUlfällig ka­raktär, i första hand under sommarmånaderna. Bidrag till denna trafik utgår i viss utsträckning från kommuner eller landsting. Vidare utnyttjas i flera fall postbåtar och skolskjutsförbindelser för allmänhetens resor. Anropsslyrd båttrafik förekommer i Gryts skärgård där man har möj­lighet alt en dag i veckan företa resa till kommuncentrum och åter.

Även i de större insjöarna finns allmänna och enskilda färjeleder till och från öar utan fast landförbindelse. Där bedrivs också båttrafik, såväl reguljär som mer säsongbelonad.

2.5 Regional utvecklingsplanering

2.5.1. Länsplanering

Den regionala ulvecklingsplaneringen, som bedrivs sedan mitten av 1960-talel, utgör grundvalen för samhäUets regionalpolitik. Den anger bl. a. hur samhällsfunktionerna bör byggas ut i olika regioner, hur servi­cen bör placeras samt hur sysselsättningstillfällena bör fördelas över ri­ket. Som instrument i planeringen har riksdagen ställt upp befolknings­ramar för länen och gjort en klassificering av kommunerna. Enligt riksdagens beslut skall vidare arbetet med den regionalpolitiska utveck­lingsplaneringen ha sin tyngdpunkt i länen. Länsstyrelsen skall dels inom länet ta ställning till oUka förddningsbeslut; dels inom ramen för läns­planeringen lämna underlag tUl den regionalpolitik som fastläggs på riksnivå.

I den senaste planeringsomgången (länsplanering 1974) har länssty-

Prop. 1975/76: 88

H

relserna under sommaren 1975 utformat ett förslag till länsprogram. Programmet bygger på bl. a. prognoser över tillgång och efterfrågan på arbetskraft, befolkningsutveckling, servicens tillgänglighet samt på de restriktioner mUjön ställer för näringslivets utveckling. Programförslagen har redovisats till arbetsmarknadsdepartementet. En utvärdering presen­teras under december 1975 i form av en departementspromemoria. Efter remissbehandling avses en proposition föreläggas riksdagen under våren 1976. Skärgårdsområdena har behandlats i de förslag lill länsprogram som länsstyrelserna har redovisat till regeringen. Speciellt länsstyrelserna i Stockholms län samt Göteborgs och Bohus län har relativt ingående tagit upp skärgårdsproblemen.

2.5.2 Regionalpolitiskt stöd

Kungörelsen (1970: 180) om statligt regionalpolitiskt slöd (omtryckt 1973: 552, ändrad senast 1975: 352) omfattar bl. a. lokaliseringsstöd, ut­bildningsslöd och sysselsältningsstöd.

Lokaliseringsstöd utgörs av lokaliseringsbidrag, avskrivningslån, loka­liseringslån, lånegaranti och ersättning vid flyttning av företag. Stödbe­rätligad verksamhet är induslriell och industriliknande verksamhet, indu striservice, viss partihandel och uppdragsverksamhet, verksamhet inom turistnäringen samt central privat förvaltning vid utflyttning från stor­stadsområde. Lokaliseringsstöd kan utgå för investeringar i byggnader, maskiner, arbetsredskap och verktyg, anskaffning ay omsättningstill­gångar och flyttning av företag. Stödet utgår i första hand inom det all­männa stödområdet, men kan till vissa delar ges även utanför detla område bl. a. om ett område med ensidigt näringsliv eller isolerat läge bör tillföras ytterligare industrieU eller industriliknande verksamhet.

Beslut om lokaliseringsstöd utanför stödområdet fattas av regeringen. Reglerna för stöd utanför stödområdet skUjer sig från dem för slöd inom stödområdet genom att endast industriell och industriliknande verksamhet är stödberätligad, att lånegaranti vid anskaffning av omsätt­ningstillgångar inte kan bevUjas samt att ersättning vid flyttning av före­lag inte kan utgå. Praxis har varit att begränsa stödet till enbart lokalise­ringslån för investeringar utanför stödområdet. I den s.k. grå zonen (gränsområdet till det aUmänna stödområdet) brukar dock även visst lo­kaliseringsbidrag beviljas.

Utbildningsslöd utgår för det antal personer som nyanställs i nystar­tad eller utvidgad verksamhet som bedöms medföra varaktig sysselsätt­ning för arbetskraften i verksamheten eller i verksamhetsorten samt få tillfredsställande lönsamhet och som utövas i ort där goda förutsätt­ningar finns för verksamheten. UtbUdningsstöd kan utgå under högsl elt år. Stödets storlek bestäms från fall tUl fall. Utbildningsslöd kan efter regeringens beslut utgå även tiU företag utanför stödområdet.

Sysselsättningsstöd utgår för varje årsarbetskraft varmed antalet års-

Prop. 1975/76: 88

12

arbetskrafter under ett kalenderår har ökat i förhåUande tUl motsvarande antal under närmast föregående kalenderår (förstaårsstöd). Om försla-årsstöd har utgått så utgår stöd under ytterligare två år för den ökning som kvarstår. Stödberätligad verksamhet är samma som för lokalise­ringsstöd med undantag för verksamhet inom turistnäringen och ut­flyttande central privat förvaltning. Sysselsätlningsstödet är begränsat lill det inre stödområdet. Under år 1975 påbörjas en försöksverksamhet med sysselsättningsstöd i samband med lokaliseringsstöd lill företag i gränsområdet tUl det inre stödområdet saml på Gotland. Regeringen beslutar om sådant sysselsältningsstöd. En moisvarande försöksverk­samhet påbörjas samtidigt med sysselsältningsstöd till turistföretag inom det inre stödområdet vilket också förulsälter särskilt beslut av regering­en.

Det allmänna stödområdet omfattar följande kustområden: hela kust­sträckan av Norrbottens, Västerbottens, Västernorrlands och Gotlands län. Nordanstigs, Hudiksvalls och Söderhamns kommuner i Gävleborgs län, Borgholms och Mörbylånga kommuner (Öland) i Kalmar län samt Munkedals, Strömstads och Tanums kommuner i Göteborgs och Bohus län. Av det inre stödområdet ligger Haparanda och Kalix kommuner i Norrbottens län vid kusten. Det allmänna stödområdet fastställs av riks­dagen. Regeringen beslutar i fråga om det inre stödområdet.

I samband med att det regionalpolitiska handlingsprogrammet lades fram hösten 1972 prövades ingående var gränsen för det allmänna stödområdet skuUe gå liksom riktlinjerna för gränsdragningen för det inre stödområdet. Vid denna prövning jämfördes förhållandena i hela kommuner, och en grundläggande princip vid gränsdragningen var att inte dela upp kommuner. Vid behandlingen av motioner om ändring av stödområdesgränser uttalade inrikesutskoltet våren 1974 all det inte är lämpligt att årligen ompröva gränserna för stödområdena. Utskottet ville därför inte föreslå någon ändring av slödområdesgränsema utan fann det naturligt all göra en samlad översyn av stödområdenas utform­ning i samband med utvärderingen av det pågående länsplaneringsarbe-let. Utskottet ville inte heller förorda gränsdragning genom kommuner. Riksdagen följde utskottets förslag (InU 1974: 7, rskr 1974: 204).

Ett särskilt stöd tUl företagareföreningar för åtgärder i glesbygder infördes fr. o. m. budgetåret 1973/74. 1 prop. 1973: 50 anförde föredra­gande departementschefen bl. a. alt stödet till företagareföreningarna borde inriktas på konkreta projekt vid företag. Företagareföreningamas behov av sådana medel prövas av regeringen från fall till fall. För bud­getåret 1975/76 har anslagits 1 milj. kr. för ändamålet.

2.6 Översiktlig fysisk planering

Markanvändningen i landels skärgårdsområden ingår som en vä­sentlig del i pågående fysisk översiktsplanering. Intresse av utökad fri-

Prop. 1975/76: 88

13

tidsbebyggelse kolhderar ofta med önskemål om bevarande av natur-och kulturmUjöer.

1 den fysiska riksplaneringen berörs skärgårdsområdena av olika rikt­linjer som fastställts av 1972 års riksdag (prop. 1972:111 bU. 2, CU 1972: 35, rskr 1972: 348). Verksamhetsanknutna riktUnjer berör områ­den av riksintresse för friluftsUvel, den vetenskapliga och kulturella na­turvården, kulturminnesvården och den miljöstörande industrin. För bl. a. kusten gäller särskilda riktlinjer, geografiska eUer områdesanknul-na riktlinjer, nämligen obmtna kuster, högexploaterade kuster och öv­riga kuster. Riktlinjerna gmndar sig på att kusten delas in i olika typer. För varje typ gäller specieUa riktlinjer.

Inom ramen för arbetet med den fysiska riksplaneringen har kommu­nema utarbetat program för det fortsatta planeringsarbetet. Efter ytt­randen av länsstyrelser och centrala verk m. fl. har regeringen i beslut län för län tagit ställning lUl programarbetet. Redovisning av program­skedet har lämnats riksdagen (prop. 1975/76: 1, CU 1975/76: 1, rskr 1975/76: 45).

Kommunerna skall senast den 1 januari 1977 redovisa sitt planerings­arbete till länsstyrelserna.

2.7 Kommersiell service

Enligl förordningen (1973: 608) om slatUgt stöd lill kommersiell ser­vice i glesbygd (ändrad 1975: 189) utgår stöd tUl kommimer, som sub­ventionerar hemsändning av dagligvaror, samt till enskUda näringsid­kare. Stödet infördes den 1 juli 1973 i syfte att motverka de negativa verkningar som den näringsgeografiska utvecklingen kunde medföra för glesbygdsbefolkningens lillgång till kommersiell service. Det angivna syftet bedömdes kunna nås genom insatser för att underlätta varutrans­porter och åtgärder för att bibehålla befintliga servicefunktioner. Så­lunda utgår statsbidrag lill glesbygdskommuner i skogslänens inre delar, som anordnar hemsändning och i samband därmed reducerar fraktkost­naderna vid hemsändning. Samma geografiska avgränsning gäller för in­vesteringsstöd och kreditgaranti lill dagligvambutiker. Om särskilda skäl finns kan stod även ges i övriga delar av landet. Ansökningar om slöd i sådana fall prövas av regeringen.

Hemsändningsbidrag utgår enbart lill kommun som genornför den planering som behövs för att hemsändningen skall ske på ett ändamåls­enligt sätt. Vidare gäller att investeringsstöd endast utgår till försälj­ningsställe som är lokaliserat i överensstämmelse med kommunal ser­viceplanering.

Prop. 1975/76: 88

14

3   Föredraganden

Skärgårdama har sedan långt tillbaka varit bosätlningsplats för eri befolkning, vars levnadsbetmgelser varit beroende av havet som närings­källa och kommunikationsled. Det efter hand utvecklade skärgårds-samhället var i hög grad beroende av naturahushållning. Fiske, jord­bruk, jakt och i viss mån skogsbruk utgjorde gmndfömtsällningarna för bärgningen. Fömtsättningarna för skärgårdssamhället all leva vidare i sin gamla form har väsentligen ändrats.

Skärgårdarna bar kommil alt utnyttjas som rekreationsområden för tätorternas befolkning. Detta gäller rekreation i form av såväl fritids­boende som rörligt friluftsliv. Fömtsättningama för rekreation är också sällsynt goda i skärgårdarna, bl. a. genom dessas omväxlande naturmil­jöer. Härtill kommer också de intressanta kultur- och bebyggelsemUjöer som växt fram. Skärgårdamas betydelse i dessa hänseenden är stor. Genom kommunikationernas utveckling och det ökade fritidsbåtsägandet har också skärgårdarnas tillgänglighet blivit slörre.

För att skärgårdamas från såväl kultur- och nalursynpunkt som fråri rekrealionssynpunkl värdefulla områden skall kunna tillgodogöras är det angeläget alt det finns en bofast skärgårdsbefolkning. Eflersom fömt­sättningarna för de traditionella näringama jordbmk, fiske och skogs­bmk har ändrats, har sysselsättningen inom dessa näringar minskat kraftigt. Samtidigt har andra verksamheter inte etablerats i skärgårdarna i någon större utsträckning. Härigenom har befolkningen minskal.

För all en bofast befolkning skall kunna finnas i skärgården fordras tre gmndläggande ting, nämligen utkortislmöjligheler, kommunikationer och service. Vad jag i det följande kommer alt anföra skall ses mot denna bakgmnd. Innan jag går in på olika delfrågor vill jag klargöra att jag med skärgård avser ö eller öar som har fast bosatt befolkning men saknar fast landförbindelse. Således inkluderas också friliggande öar, dock inte Gotlands län.

Jag vill kort sammanfatta vad jag tidigare har anfört om de nuva­rande förhållandena i skärgårdama.

Vid Sveriges kuster finns bofast befolkning på drygt 300 öar utan fast landförbindelse. Dessa öar har en bofast befolkning på sammanlagt om­kring 24 000 personer. De största skärgårdsområdena finns inom Göte­borgs och Bohus län samt inom Stockholms, Östergötlands, Kalmar och Blekinge län. Därutöver finns enstaka öar med bofast befolkning efter norrlandskusten samt i Öresund, Mälaren, Hjälmaren, Vänern och Vättern,

Den bofasta befolkningen i skärgårdama har successivt minskat under en lång följd av år. På de öar som har varit mest glesbefolkade har också minskningen varit kraftig. Men det finns också exempel på öar som haft en förhållandevis stabil befolkningsmängd. Generellt kan sägas

Prop. 1975/76: 88

15

alt de mest tätbefolkade öarna har klarat sig bäst. De befolkningspro­gnoser som finns för skärgårdsområdena visar emellertid för flertalet områden på en fortsatt minskning under resten av 1970-talet.

Av näringama betyder fisket mest på västkusten och i de sydligaste och nordligaste skärgårdsområdena. Jordbruket är mer omfattande på ostkusten. Industrin är förhållandevis dåligt företrädd i skärgården med undantag för enstaka öar. I Göteborgs och Bohus läns skärgård spelar ofta konservindustrin en stor roll för sysselsättningen. Samfärdsel och olika former av tjänster ger vissa arbetstiUfällen. Tjänsterna är ofla rik­tade tiU fritidsboendet. Skärgårdsbon ägnar.sig ofla ål flera verksam­heter, eftersom antalet arbetstillfällen som ger en varaktig; sysselsätt­ning under hela året är förhållandevis Htet. En omfattande arbetspend­ling förekommer också från öar som ligger nära orter med god tUl­gång på varaktigt arbete. Andelen förvärvsarbetande är något lägre i skärgårdsområdena än i landet i övrigt, särskUt för kvinnorna.

Minskande befolkningsunderlag kan leda tUl att den service som den bofasta skärgårdsbefolkningen betraktar som nödvändig eller önskvärd försvagas och i vissa fall blir otillräcklig. Delta kan i sin tur påskynda utflyttningen.

Hittills är det främst insalser av skärgårdskommunerna och vissa landstingskommuner som har varit direkl inriktade på skärgårdsområ­dena. Även statliga insalser t. ex. på kommunikationsområdet har kom­mit att betyda mycket. Även fortsättningsvis måsle skärgårdarnas ut­veckling vara en uppgifl för berörda kommuner och landstingskommu­ner. Enligt min mening är det emellertid rriotiverat ätt staten gör en ökad insats i skärgårdarna. Skärgårdarna är sinsemellan ganska olika till sin karaktär och i fråga om fömtsättningar för sysselsättning m. m. Flera gemensamma problem finns dock, t. ex. kommunikationerna. Principiellt bör det statliga stödet enligl min mening främst inriktas på åtgärder som kan komma alla skärgårdar tiU del.

Jag övergår nu till att behandla de olika stödformer som bör komma i fråga.

En påfallande skillnad i fråga om arbelsförhåUanden och företag­samhet mellan skärgårdarna och fastiandet är att de yrkesverksamma skärgårdsboma ofta har mer än en sysselsättning. Äv flera skäl har de specialiserade och konkurrenskraftiga företag inom industri och service­näringar samt jordbmk, skogsbruk och fiske som utvecklats på fast­landet inle vuxit fram i skärgårdama. I stället har skärgårdsboma i stor utsträckning fått ägna sig åt flera näringsgrenar för att kunna bo kvar.

Sysselsättningen i skärgårdama måste även framdeles i viss utsträck­ning baseras på mindre företag med en eller flera verksamheter. Såda­na företag kan benämnas skärgårdsföretag. Som exempel på verksamheter som kan ingå i skärgårdsföretag kan nämnas jordbmk,

Prop. 1975/76: 88

16

trädgårdsodling, skogsbruk, fiske, sluguthyrning, varvsrörelse, tillsyns-uppgifter och andra servicearbeten eller näringar. De begränsningar i möjlighetema till rationell verksamhet som i vissa fall karaktäriserar dessa företag gör att sysselsättningen i skärgårdama inte endast kan bygga på dem. Företag med en allmänt sell mera rationell och kon­kurrenskraftig produktionsstruktur måsle också finnas, om förutsätt­ningar skall skapas för en rimlig slabUitet i utbudet av arbetstillfällen. Även de sistnämnda företagen bör innefattas i begreppet skärgårdsföre­tag.

Stöd till skärgårdsföretag kan lämnas enligt kungörelsen (1960: 372) om statiigt kreditstöd till hemslöjd, hantverk och småindustri. Bestäm­melserna innebär att hantverks- och industrUån kan lämnas av före­tagareföreningar till verksamheter som hemslöjd, hantverk, småindustri och, om särskilda skäl föreligger och i den mån annat statligt slöd inte utgår, jordbmkets binäringar. Hämtöver kan i enlighet med vad som tidigare har beskrivits i vissa fall jordbruksstöd lämnas enligt särskilda bestämmelser.

Jag finner det mot bakgrund av vad jag tidigare har redovisat nöd­vändigt för skärgårdamas utveckling att tUlkomsten och utvecklingen av förelag i skärgården ges förstärkt slöd. Detta får naturUgtvis inte ske lUl priset av en näringsstruktur som inte kan erbjuda goda arbetsmil­jöer eller trygg sysselsättning. Det gäller således att stimulera utveck­lingen av företag och näringsfång som lämpar sig för skärgårdarna. Stödet bör avse en eller flera verksamhetsgrenar och inriktas på att få till stånd sådana enheter som kan ge tUlfredsställande utkomst. Ett sär­skilt finansieringsstöd till skärgårdsföretag bör därför inrättas som ett komplement till de stödformer som redan finns.

Detta särskilda slöd bör kunna lämnas till investeringar i byggnader och anläggningar samt för anskaffning av maskiner och andra inven­tarier. Stödet bör även kunna utgå till investeringar i objekt som är av­sedda all användas gemensamt av flera företag. Stödet bör inte avse förvärv av mark eller annan fast egendom. Stödet bör i enlighet med vad jag har anfört utgå till företag vars verksamhet är lokaliserad till öar som saknar fast landförbindelse. Mot bakgrund av vad jag tidigare har anfört bör slödel såvitt möjligt inriktas mot specialiserade företag med förmåga att beslå på sikt. Fömtsättningama för företag i skär­gårdama är emellertid sådana alt man ofta får räkna med alt verk­samheten bedrivs på flera olika driftgrenar.

Det är angeläget att i sådana skärgårdsförelag som består av flera driftgrenar dessa kompletterar varandra väl tidsmässigt. Det är också angeläget alt de verksamheter som planeras blir ändamålsenliga med hänsyn till resp. företags fömtsättningar. Elt viUkor för stöd bör därför vara atl en plan över företagets drift företes. Äv planen skall självfallet också framgå beräknade inkomster och utgifter i de olika verksamhels-

Prop. 1975/76: 88

17

grenarna. Stöd bör endast länmas om planen utvisar att företaget ensamt eller tiUsammans med annan bestående förtjänstmöjlighet i skärgården ger dem som verkar i företaget en tUlfredsställande utkomst.

Ett annat villkor för att komma i åtnjutande av stödet tiU skärgårds-förelag bör vara att annat statUgt stöd för samma ändamål inte utgår. I fråga om stöd till investeringar i jordbmksdelen i ett företag bör gälla att stödet inle får motverka jordbrukels rationalisering.

Stödet bör kunna utgå såväl i form av statiig kreditgaranti för lån som statsbidrag i form av avskrivningslån.

Kreditgaranti bör utgå tUl sådana investeringar i skärgårdsföretag som behövs för att de i företaget ingående verksamheterna skall kunna bedrivas ändamålsenligt. Lånegaranti bör kunna lämnas intiU elt be­lopp som motsvarar den godkända kostnaden för investeringsobjektet. Som säkerhet bör faslighels- eller företagsinteckning godtas. Vid ägar­byte bör omprövning av stödet ske. Amorteringstiden bör bestämmas med hänsyn till den ekonomiska livslängden för investeringsobjektet. För byggnader bör den liden uppgå till högst 30 år. För lån till övriga investeringar bör amorteringstiden vara högst 15 år.

Statsbidrag i form av avskrivningslån bör kunna utgå med högst 50 % av godkänd kostnad för investeringar i byggnader och anläggningar samt i sådana maskiner som utnyttjas i industriell eller moisvarande produk­tion. Bidrag bör emellertid inte kunna utgå liU investeringar i sådana objekt som lätt kan likvideras. När det gäller byggnader bör bidrag t. ex. ej utgå till uthyrningsslugor. Bidraget bör maximeras till 75 000 kr. per skärgårdsföretag. Som viUkor bör gälla att företaget åtar sig all under kommande tioårsperiod upprätthålla sin produktion på minst den nivå som ligger till grund för ansökan.

Statsbidrag bör inte beviljas om företagaren tillsammans med annan familjemedlem disponerar likvida tUlgångar eller inkomster av sådan omfattning att bidrag framstår som obehövligt.

Enligt min mening bör stödet till skärgårdsföretag administreras av lantbruksstyrelsen och lantbmksnämnderna. I ärenden som avser inves­tering i annan näring än jordbruk, skogsbmk, trädgårdsodling och fis­ke bör emellertid samråd ske med resp. företagareförening. I princi­piella och andra viktigare frågor bör samråd ske med länsstyrelsen. Re­geringen bör kunna bemyndiga lantbmksstyrelsen atl biträda ackord och eljest efterge statens rätt på grund av garantiåtagande för lån till skärgårdsföretag.

För innevarande budgetår beräknar jag att för kreditgarantier behövs en ram av 2 milj. kr. Behovet av medel för statsbidrag beräknar jag tiU samma belopp. På slatsbudgeten under nionde huvudtiteln bör för ända­målet på tilläggsbudget föras upp ett särskilt förslagsanslag av 2 milj. kr., benämnt Stöd till skärgårdsförelag.

Skogsbruket  har betydelse för sysselsättningen i skärgårdarria.

Prop. 1975/76: 88

18

Samtidigt utgör skogen en viktig del av miljön i vissa skärgårdar. Det är därför angeläget att skogsbruket där bedrivs i sådana, former att negativa miljöeffekter undviks eller mildras. Genom de: ändringar i naturvårdslagen och skögsvårdslagen som beslöts av ,1974 års riksdag;, (prop. 1974: 166, JoU 1974: 52,' rskr 1974: 405), här, möjligheterna för­bättrats till samråd mellan länsstyrelse/skogsvårdsstyrelse och markägar­na före avverkning. Genom samrådsförfärandét bör de regionaipolitiska intressena och miljöintressena oftast kunna.förenas.

Kostnader för stämpling av skog inom områden som förklarats som svårföryngrade eller som skyddsskogar bestrids helt av statsmedel. Skärgårdarna omfattas inte härav. Vidare sker sedan år .1960 rabatte­ring av skogsvårdsstyrelsernas förrätlningsavgifter i begränsad utsträck­ning särskUt i de tre nordligaste länen - med statliga medel. Som skäl för rabattering räknas sVag ekonomi hos markägaren, en på grund av de naturliga fömtsättningarna låg skogsproduktion, eller låg värde­avkastning från skogen samt besvärliga driftsförhållanden Orsakade t. ex. av bristfällig arrondering. För budgetåret 1975/76 har för detla ändamål anvisats 100 000 kr. att användas i de tre nordligaste länen.

Enligt min mening är förhåUandena för skogsbruket i skärgårdarna ofta jämförbara med dem i de nordligaste delarna av landet. Det är därför lämpligt all skogsvårdsstyrelsen biträder vid stämplingen. Avgif­terna för stämpling enligl skogsvårdsslyrelsernas taxor bör rabalteras i skärgårdarna enligl samma principer som gäUer för övrig rabattering. Kostnaderna härför beräknar jag för budgetåret 1975/76 lill 30 000 kr. Skogsstyrelsen bör medges att för budgetåret överskrida nionde hu­vudtitelns förslagsanslag Bidrag till skogsvårdsstyrelserna med motsva­rande belopp.

Fisket är den viktigaste näringen i flertalet skärgårdar. Av det sammanlagda antalet fiskare i landet är 25 % eller ca 1 800 personer bosatta i skärgårdar.

SärskUl stor roll spelar fisket i skärgårdarna i Göteborgs och Bohus län samt Blekinge län. På ostkusten har fisket betydelse som komplement till jordbruk eller andra näringar.

Ett betydande statligt stöd lämnas tiU fisket i form av marknadsregle­ring av fisk, finansiellt slöd till investeringar i fisket, bidrag lill fiske­hamnar m. m. Detta slöd kommer i hög grad skärgårdarna till godo.

Stöd till fisket i skärgårdama bör enligt min uppfattning i första hand lämnas inom ramen för del statliga stödet till fisket. Som jag har fram­hållit är förutsättningarna för fiske i regel inte sämre i skärgårdarna än inom andra områden. I vissa fall kan t. o. m: kortare avstånd till fångstplatserna innebära en fördel för skärgårdsfisket. Avståndet tUl avsättningsmarknadema kan dock i vissa fall vara längre för skär­gårdsfiskarena än för andra fiskare.

Det särskilda stöd tiU skärgårdsföretag som jag tidigare har förordat bör kunna utgå till fiskeföretag i den mån annat statligt stöd inte kan

Prop. 1975/76: 88

19

utgå   för samma åtgärd.' Söm exempel på objekt som kan stödjas vid sådana företag kan nämnas rökugnar, bryggor och sjöbodar.

Jag vUl i delta sammanhang erinra om den särskilda fiskerikommitté som jag nyligen har tillkallat med stöd av regeringens bemyndigande. Kommittén kommer att utreda fiskets kort- och långsiktiga problem. Det är naturligt alt fisket i skärgårdarna las upp i del sammanhanget. Kommittén har redan föreslagit vissa stödåtgärder för fisket. Det är min avsikl att ta upp kommitténs förslag i samband med min an­mälan till proposhionen om tilläggsbudget 

II 

till statsbudgeten för inne­varande budgetår.

Inom ramen för försöksverksamhet méd landskapsvårdan­de åtgärder inom odlingslandskapet har utgått statsbidrag tUl kom­mun eller av kommun bildad stiftelse. Bidrag har beviljats efter sär­skild prövning av områdets lämplighet och utgått med högst 50 % av kostnadema för skötseln. För särskilt angelägna projekt har bidrag dock kunnat utgå med högre procentsats. Naturvårdsverket har läm­nat förslag om fortsatt verksamhet med landskapsvårdande åtgärder. Jag avser alt återkomma i denna fråga i den kommande budgetpropo­sitionen.

Skärgårdslandskapets stora betydelse för rekrealionslivet bör understrykas. Därför bör också rekreationspolitiska synpunkter Vara vägledande för insatser i skärgårdsområdena. Kommunerna bör beakta behovet av mark för rekreationsändamål i det planeringsarbete som nu bedrivs inom ramen för den fysiska riksplaneringen. Genom aktiva ål-gärder i dessa hänseenden bör rekreationsmöjligheterna i skärgården kunna öka ulan att råka i konflikt med t. ex. den bofasta befolkningens intressen.

Elt betydande stöd lämnas f. n. av staten inom ramen för dels de medel som direkt avsatts för idrott och rekreation, dels de medel som anslagits för arbelsmarknadspolitiska åtgärder.

I proposition till 1975 års riksmöte har regeringen på min föredrag­ning lagt fram förslag till riktlinjer för planering och samordning av samhällets insatser för rekreation och turism (prop. 1975: 46). I mitt an­förande till regeringsprotokoUet angav jag vissa områden, som är sär­skilt lämpade för rekreation och turism. Bland dessa är Östergötlands och norra Kalmar läns skärgårdar, norra Bohusläns skärgård, Söder­manlands skärgård och Norrbottens skärgård. I fråga om Stockholms skärgård underströk jag (prop. s. 30) vikten av att åtgärder vidtas för dess utnyttjande som rekreationsområde. Skärgårdslandskapet måste säkras för framliden och göras tUlgängligt för allt fler. Genom fortsatta insatser av den art som. redan vidtas bör skärgårdens betydelse som re-. kreationskälla kunna öka. Jag underströk också vikten av att varje möjlighet utnyttjas att i samband med rekreationsåtgärderna skapa så­dana sysselsättningstiUfällen som kan komma den i skärgården åretnmt-boende befolkningen till del.

Prop. 1975/76:88

20

Riksdagen har behandlat propositionen under innevarande riksmöte och därvid i huvudsak godkänt vad som har föreslagits i denna (CU 1975/76: 2, rskr 1975/76:46).

Jag vill i detta sammanhang betona vikten av att rekrealionspoliliska åtgärder vidtas i skärgårdama inom ramen för av statsmakterna beslu­tade stödformer. Jag avser här såväl anläggningsstödel till idrotten som arbetsmarknadsmedel. Härigenom kan utkomstmöjlighetema för skär­gårdsbefolkningen också förbättras.

Det bör ankomma på den i nämnda proposition föreslagna bered­ningen att på sätt som har angetts i propositionen verka för en sam­ordning av de StatUga rekrealionsinsalsema i skärgårdarna. Behovet av sådana insalser i skärgårdsområdena bör också belysas i samband med den pågående fysiska planeringen i kommunema.

Jag återkommer i det följande till behovet av allmänna regionalpoli­tiska insalser och till planläggningen av mark för bl. a. rekreationsbe­hov.

Jag övergår nu till att behandla trafiksektorn och redovisa mina förslag vad gäller statligt stöd atl upprätthålla en rimlig kollektiv­trafik med båtar i skärgårdama. De förslag jag här redovisar har utarbe­tats i samråd med chefen för kommunikationsdepartementet.

Jag vill inledningsvis erinra om att staten sedan många år genom bro­byggen och genom inrättande av färjeleder satsat på atl bryta den isole­ring som karaktäriserar skärgårdarna. Som exempel på öar som genom sådana brobyggen under senare årtionden fått fast landförbindelse vill jag nämna Alnön vid Sundsvall, Djurö och Vindö i Stockholms skär­gård, Öland, Tjörn, Orust och Skaflölandel. Vidare har Muskö i Stock­holms södra skärgård fått tunnelförbindelse med fastlandet. Bro över Lagnöströmmen i S:t Annas skärgård har öppnats för trafik under hösten 1975.

Statens vägverk bedriver färjetrafik på sammanlagt 17 aUmänna fär­jeleder till och från öar utan fasl landförbindelse i kuslskärgårdarna. Vägverkets färjetrafik utgör elt verkningsfullt bidrag i strävandena alt vidmakthålla en rimlig kommunikationsservice i skärgårdarna. Mol bakgrund av att en färjeförbindelse räknas som väg kan en ö med all­män färjeled vad gäller kommunikationerna i vissa avseenden vara jäm­ställd med ö som har fast landförbindelse.

Vägverkets kostnader för driften av de 17 färjelederna uppgår till ca 27 milj. kr. per år. Därmed representerar denna trafik en av de större statliga insatserna i skärgårdarna.

Vägverket anpassar fortlöpande trafikinsatsen på de allmänna färjele­derna lill efterfrågan. Jag vUl i anslutning till det föregående erinra om att färjeleder även fortsättningsvis ersätts av broar. Exempel på delta är del planerade brobygget lUl Seskarö i Haparanda kommun.

Förslag har framförts att ge taxibilar förtur på färjor. Jag har noterat

Prop. 1975/76: 88

21

atl ett sådant förfaringssätt på försök tillämpas på vissa färjeleder och jag har inget att erinra mot att dessa försök fortsätter och vidgas. Re­gelmässigt har buss i linjetrafik förtur på de aUmänna färjeledema liksom läkarbilar och sjuktransporter. I flera fall har också postbilar förtur.

Trafiken på de enskUda färjeledema i skärgårdarna är inte av samma omfattning som på de allmänna. Statens slöd tiU den enskilda färjetrafi­ken med 7085 % av underskottet bidrar till att ge berörda öar en till­fredsställande transportförsörjning.

1 samband med ansöknuigar om sådana bidrag gör vägverket omfat­tande utredningar vad gäller trafikens ändamålsenlighet, kostnader och intäkter i trafikrörelsen m. m. Vid dessa bedömningar bör aU rimlig hänsyn las tUl de speciella förhållanden som karaktäriserar skärgår­darna och kommunikationerna där. Jag anser det vidare nödvändigt att länsstyrelserna i samband med att de behandlar frågor om stöd tUl en­skilda färjor i förekommande faU beaktar den nödvändiga sam­ordningen mellan färje- och båttrafik. Angelägenheten härav ökar i takt med elt ökat siatUgt ekonomiskt engagemang i båttrafiken. Jag vill i sammanhanget understryka vikten av alt trafiken är rationellt ordnad, ett grundläggande krav för att bidrag skall kunna utgå.

Inom trafiksektorn övergår jag nu till alt behandla bållederna i skär­gårdarna. Bållederna, som tUl skUlnad från färjelederna inte befordrar landsvägsfordon, upprätthåller en trafik, som betyder mycket för skär­gårdarnas serviceförsörjning.

Den mest omfattande trafiken finns i Stockholms och Göteborgs skär­gårdar. I Stockhohns skärgård bedrivs reguljär trafik året runt av det landstingsägda Waxholms Ängfartygs AB. Antalet passagerare per år uppgår till mer än 700 000. I Göteborgs skärgårdar bedrivs trafik dels av det av Göteborgs kommun ägda ÄB Göteborg-Styrsö Skärgårdstra­fik lUl öarna Styrsö, Donsö m. fl., dels av Öckerö kommun tiU Öckerö, Björkö saml de s. k. Norderöarna. Styrsöbolaget befordrar drygt 900 000 passagerare per år.

I landet i övrigt finns etl 20-tal reguljära båtleder. De flesta av dessa ålerfinns i Göieborgs och Bohus län, men även i Västerbottens, Väster­norriands, Blekinge och Malmöhus län finns sådana leder. Del totala antalet passagerare i den reguljära båttrafiken i kustskärgårdama (inkl. trafiken i Stockholms och Göieborgs skärgårdar) kan uppskattas lill ca 3 milj. per år.

I de flesta faU är primär- eller landstingskommun huvudman för de reguljära bållederna. I några fall ombesörjs trafiken av enskilda företag med bidrag från primär- eller landstingskommun. Båtleden tUl Holmön i Västerbottens län intar i detla avseende en särställning i och med att vägverket ombesörjer trafiken inom ramen för ordinarie väganslag.

1 mångafall tillämpas en relativt låg taxa i trafiken på båtlederna. In-

Prop. 1975/76: 88

22

takterna i trafiken uppgår tUl ca 7 milj. kr. per år, medan koslnaderna kan beräknas till ca 24 milj. kr. per år. Äv det årliga underskottet, som sålunda uppgår till ca 17 milj. kr., faller ca 12 milj. kr. på Waxholms­bolaget. Den senare uppgiften avser 1973 års trafik.

Del finns anledning anta att det totala driftunderskottet i den berörda trafiken kommer alt stiga lill ett högre belopp under år 1975.

Staten lämnar vissa bidrag till båttrafiken i skärgårdama. Till Wax­holmsbolaget utgår sålunda bidrag enligt särskilt avtal. Under budget­året 1975/76 uppgår bidraget tUl 755 000 kr. TiU tre andra båtieder ut­går statligt bidrag med f. n. totalt 146 000 kr. per år, varav slörre delen 100 000 kr. tiU trafiken till Ulvön i Västernorrlands län. I sam­manhanget bör nämnas att trafiken till Holmön belastar vägverkets or­dinarie väganslag med ca 300 000 kr. per år.

Riksdagen har under senare år gjort vissa uttalanden om båttrafiken i skärgårdarna. 1973 års riksdag (TU 1973: 15, rskr 1973: 282) fann det angeläget, att den principiellt vikliga frågan om upprätthållande av tra­fikförbindelserna mellan öar eller öområden och fastlandet samt kost­nadsläckningen härför får en snar och tillfredsställande lösning. Riksda­gen uppehöll sig i utlåtandet särskilt vid båtförbindelsen Landskrona Ven.

1974 års riksdag konstaterade att det statiiga stödet till busstrafiken inte omfattar de speciella förhåUanden som råder i skärgårdarna genom atl båttrafiken faUer utanför bidragssystemet. Härigenom kommer skär­gårdskommunerna i ell sämre läge än övriga konmiuner. Statligt slöd borde enligt riksdagen även utgå till båttrafik. Det borde därför kunna övervägas alt införa stöd till båttrafiken enligt principer liknande dem som gäller för busstrafiken. Riksdagen begärde hos Kungl. Maj:t ut­redning och förslag i dessa frågor (TU 1974: 9, rskr 1974: 111).

För egen del vill jag inledningsvis konstatera att båltrafiken i skärgår­darna är att beteckna som lokal trafik, vilken i första hand är en kommunal angelägenhet. Samtliga berörda primär- och landstingskom­muner har också engagerat sig i den reguljära trafiken.

I likhet med vad som gäller övrig kollektivtrafik bör den grundläg­gande principen vara att båttrafik primärt skall erbjudas i den omfatt­ning som är möjlig från förelagsmässiga utgångspunkter. Om det inte är möjligt atl upprätthålla en rimlig trafikförsörjning med tillgodoseende av kravet på kostnadsläckning bör bidrag kunna ulgå av allmänna medel. I första hand ankommer det då på primär- och landstingskom­muner att lämna sådana bidrag.

Det kan emellertid finnas skäl som talar för att staten lämnar eko­nomiskt stöd till båltrafiken i skärgårdama i större utsträckning än vad som hittills varit faUet. Som utgångspunkt för utformningen av ett så­dant vidgat stöd kan tjäna del år 1974 genomförda nya bidragssystemet avseende lokal landsbygdstrafik. Jag skall i del följande redovisa mina överväganden i fråga om ett sådant vidgat bidragssystem.

Prop. 1975/76: 88

23

Ett grundkrav vad gäller elt nytt slöd till båttrafiken i skärgårdarna bör liksom vad gäller den lokala landsbygdstrafiken vara att trafi­ken grundas på en genomtänkt planering och därvid ingår i en av kom­munen antagen lokal trafikförsörjningsplan. Med hänsyn till atl den lo­kala trafikplanen i samband med bidragsgivningen till lokal landsbygds-trafik är knuten tUl elt bidragsår, som omfattar liden den 1 augusti den 31 juli, bör ett statsbidrag till båttrafik omfatta samma tidsperiod.

Med båttrafik bör i detla sammanhang förslås reguljär trafik med båt inrättad för transport av passagerare eller av passagerare och gods. Bi­drag till båltrafik skall sålunda inte utgå lill färjetrafik, dvs. trafik med färja i första hand inrättad för transport av landsvägsfordon. För sådan trafik görs som nämnts särskilda statliga insalser dels genom den all­männa färjetrafiken i vägverkets regi, dels genom bidragsgivningen till enskild färjetrafik på samma sätt som till byggande och drift av enskUd väg.

Stödet bör ulgå till kommun som är huvudman för eller lämnar eko­nomiskt bidrag till drifl av ifrågavarande trafik.

Som krav för att statligt bidrag skall utgå bör gälla att trafiken till sin liuvudsakliga inriktning tillgodoser den bofasta öbefolkningens trafikbe­hov. Mot denna bakgrund bör bidrag kunna utgå lill sådana båtleder (linjer), på vilka trafik bedrivs regelbundet under hela året (hela segla-lionsperioden) och på vilka Irafikuppläggningen anpassats till öbefolk­ningens trafikbehov. Linjedragningen får härvidlag ses som ett uttryck för i första hand den bofasta öbefolkningens krav på liUfredsslällande Iransportförsörjning. På linjer som trafikeras under hela året kan alltså även turer som t. ex. endast framförs under sommaren vara bidragsbe­rättigade i den ulslräckning de tillgodoser öbefolkningens trafikbehov och i förekommande fall med den begränsning vad gäller antalet turer som jag strax kommer alt närmare behandla.

Vid beräkningen av kostnaderna kan i speciella fall dessa få justeras, om tonnaget i första hand är dimensionerat med hänsyn till faktorer som inte sammanhänger med den bofasta öbefolkningens trafikbehov.

Statligt bidrag bör endast ulgå för trafik lill och från öar som har bo­fast befolkning men som saknar fasl landförbindelse eller allmän färje­led. Vidare bör vid bidragsberäkningen hänsyn las till om berörd ö även trafikeras av enskild färjeled med statsbidrag.

I den lokala busstrafiken utgår stödet endast till landsbygdslinjer, var­med avses linjer som lill minst hälften av sin längd är belägna utanför område med stadsplan och på vilka transportarbetet, räknat i persorikUo-meler, till större delen avser resor som påbörjas eller avslutas utanför sådant område. Det lokala stödet är vidare begränsat till vad som svarar mot två dagliga dubbellurer. Jag har med utgångspunkt i riksdagens uttalande atl stödet lill båttrafiken borde utformas enligt principer lik­nande dem som gäller för busstrafiken undersökt hur dessa kriterier

Prop. 1975/76: 88

24

skulle kunna tillämpas på båttrafiken. Jag konstaterar därvid alt del för­hållandet att bidrag skall kunna utgå lill bålleder (linjer) med regelbun­den åretmnt-lrafik anpassad lill öbefolkningens trafikbehov i sig innebär en naturlig avgränsning av statens insats. På de flesta båtleder uppgår antalet dubbelturer per dag vinlertid lill mellan en och fyra. Så gott som samtliga dessa leder kan sägas ha en trafikkaraklär som svarar mot be­greppet landsbygdstrafik. De kan också i jämförelse med landsbygds­trafiken sägas ha särskild betydelse med hänsyn lill att befolkningen på öama inte har samma möjlighet till individuell trafik som de som har tiUgång lill personbil. I de fall antalet dubbelturer överstiger fyra i ge­nomsnitt per dag kan man som regel säga att mer tätbefolkade samhäl­len berörs och alt trafiken inle på samma sätt kan betecknas som lands­bygdstrafik. Med hänsyn till den speciella karaktären av skärgårdstra­fiken, bl. a. de svårigheter som föreligger atl nå lika rationell trafikupp­läggning som på fastiandet, bör statiigt bidrag emellertid kunna utgå även tUl sådan trafik som inle kan betecknas som utpräglad landsbygds­trafik. Statens ekonomiska insats bör emellertid i sådana fall begränsas till vad som svarar mol fyra dagliga dubbelturer.

Jag finner det angeläget att bidragssystemet görs så enkelt som möj­ligt från administrativ synpunkt och förordar därför att statens bidrag utgår med viss andel av de enligl vad jag här har anfört beräknade årskostnaderna i trafiken.

En av fördelarna med att i detta sammanhang lägga kostnaderna tiU grund för beräkning av det statliga bidraget jämfört med att relatera bi­draget tiU underskottet i trafiken är att den taxa som i de enskilda fallen tillämpas i trafiken därmed kommer att spela en relativt underordnad roll. Ällmänt gäller alt koslnadstäckningsgraden är låg. I Waxholmsbo­lagets trafik uppgår den till ca 25 % i genomsnitt under året. I landet i övrigt varierar kostnadstäckningen men kan i genomsnitt beräknas ut­göra 35 %.

Vid mina överväganden har jag funnit att statens bidrag bör utgå med 35 % av årskostnaderna, beräknade på det sätt jag här angett. Detta in­nebär i princip alt kostnaderna för vad som kan betecknas som en rim­lig trafikinsats för den bofasta öbefolkningen i de flesta fall kommer att delas lika mellan trafikanterna, staten och primärkommun/landstings­kommun. Därmed kan man säga att bidraget i stort har byggts upp på liknande sätt som bidraget tiU lokal landsbygdstrafik, där enligt huvud­regeln efter avdrag av vad som täcks genom trafikinläkter åter­stående underskott med lika delar faUer på stat och kommun.

Bidraget får inte överstiga bidragsårets totala underskott. Med un­derskott avses här skillnaden meUan de verkliga kostnaderna och driftin-täklerna. Därvid bör hela bidragsårels trafik beaktas. I förekommande fall bör vidare resullatutjämning ske mellan olika båtleder under samma huvudman i en kommun. Om synnerliga skäl finns, bör högre statsbi­drag kunna utgå.

Prop. 1975/76: 88

25

Det nya bidragssystemet går relativt lätt att tUlämpa på de olika båt­lederna i landet. Ett undantag får dock göras för Waxholmsbolagets tra­fik i Stockholms skärgård. Med hänsyn till trafikens specieUa inriktning och stmktur utgår som jag tidigare nämnt statsbidrag enligt sär­skilt avtal som löper t. o. m. år 1984. Med hänsyn till dels det löpande avtalet, dels den speciella arten av ifrågavarande trafik bör den lämnas utanför det bidragssystem för båttrafik som jag beskrivit och som svårli­gen kan tillämpas på Waxholmsbolagets trafik. Jag anser dock alt det kan finnas anledning att med utgångspunkt i det nya bidragssystemet göra de justeringar i avtalet som bidragssystemet direkt kan sägas mo­tivera.

Enligt senast tUlgängUga uppgifter, som alltså avser förhåUandena år 1973 eller 1974, uppgår underskottet i den reguljära skärgårdstrafiken (exkl. Waxholmsbolagets trafik) tUl ca 5 milj. kr. per år. Jag beräknar bidragsbehovet till 2,5 milj. kr. per år för den berörda trafiken. Vad gäller Waxholmsbolagets trafik förutsätter jag vidare en juslering i avtalet av innebörd att ca 3,5 milj. kr. per år ställs till förfogande för ifrågavarande trafik. Vid beräkningen av angivna belopp har jag räknat med en kostnadsstegring fram lill dess bidraget kan träda i funktion.

Jag har vidare studerat hur trafik bör kunna ordnas lill och från öar utan reguljär båttrafik. Motsvarigheten finns även här på landsvägssidan, där statsbidrag numera kan utgå till s. k. komplelleringstrafik. Därmed avses sådan trafik med personbil eller buss inom visst i trafikplan an­givet område som anordnats på gmnd av avtal med kommun i syfte att i särskilt glesbebyggda delar av kommunen komplettera eller ersätta linjelrafik.

Jag har i detta sammanhang noterat alt viss försöksverksamhet sedan något år pågår inom Valdemarsviks kommun. Befolkningen på sex mindre öar i Gryts skärgård, som saknar reguljär trafik, har därigenom möjlighet lill båtlransport en dag i veckan fram och åter till fastlandet i anslutning till bussförbindelser med centralorten i kommunen. Beställ­ning måste ske senast kvällen före trafikdagen direkt hos trafikutövåren. Resenären betalar 3 kr. per resa. Trafikutövaren får enligt avtal med kommunen ersättning för de kostnader som inte täcks av intäkterna. Kommunen beräknar koslnaderna för helårstrafik till ca 24 000 kr. En­ligt vad jag har inhämtat från kommunen är erfarenheterna av försöks­verksamheten goda och man har för avsikt att inlemma trafiken i kom­munens trafikförsörjningsplan.

Del statliga stödet till båttrafik bör enligl min mening utvidgas att även omfatta sådan kompletterande trafik, som efter förhandsbeställning utförs till och från öar'som saknar reguljär båltrafik. Samma regler bör gälla som för den reguljära båttrafiken, vilket innebär bl.ä. atl bidrag utgår med 35 % av kostnaderna, att bidrag endasi bör komma sådan trafik lill del som i första hand betjänar den bofasta öbefolkningen och

Prop. 1975/76: 88

26

alt högre statsbidrag bör kunna utgå om synnerliga skäl föreligger. Kostnaderna för en sådan utbyggnad av del statliga stödet lill båltrafik kan överslagsmässigt beräknas tUl 500 000 kr. per år. Jag har därvid räknat med möjlighet till en förbindelse i veckan.

Statens kostnad för det nya bidragssystemet för båttrafik kan därmed beräknas till (2,5-f 0,5) 3 riiilj. kr. per år. HärtiU kommer stödet lill Waxholmsbolagets trafik för vilken har förutsatts ett avtalstillägg av in­nebörd att ca 3,5 milj. kr. per år ställs till förfogande.

Statsbidrag bör även kunna ulgå tUl förekommande båttrafik i de större insjöama.

Till lokal och regional busstrafik inom det inre stödområdet utgår förstärkt slöd. Reguljär båttrafik av nämnvärd omfattning förekommer inte inom inre stödområdet. Anledning saknas därför att införa ett lik­nande förstärkt slöd för båttrafiken. Om sådan kompletterande trafik som jag beskrivit skuUe komma att anordnas inom det inre stödområ­det, bör enligt min mening från faU till fall etl högre statsbidrag kunna övervägas.

Vid planeringen av skärgårdstrafiken bör möjligheterna till sam­ordning med skolskjutsar och posttrafik tillvaratas i all möjlig utsträck­ning. Vidare bör kraven på goda anknytningar med annan kollektivtra­fik i kommunen tUlgodoses. Även de krav varuförsörjningen och gods­transporterna ställer bör beaktas.

Kommun som önskar erhålla statsbidrag lill båttrafik får göra an­sökan härom lill länsstyrelsen i samband med atl bidrag söks för lokal busstrafik. I ansökan skall anges vilka kostnader och intäkter som be­räknas i trafiken under bidragsåret, planerade tidtabeller, i vUken ut­sträckning kommunalt bidrag avses utgå och hur stort statsbidrag som påräknas. Med hänsyn till önskemålen om etl administrativt enkelt bi­dragssystem bör några krav på en mer specificerad beräkning av kostna­der och intäkter inte stäUas på detta stadium. Det fortsatta förfarandet i ärenden om statsbidrag till båttrafik torde i allt väsentligt kunna över­ensstämma med motsvarande förfarande vid behandling av ärenden om lokal landsbygdstrafik. Detta innebär bl. a. att kommunen inger slutUg ansökan om statsbidrag tUl länsstyrelsen efter bidragsårets utgång. Bi­draget tillhandahålls kommunerna sedan den slutliga ansökan ingetts och behandlats.

Liksom vad gäller busstrafiken kan från tid till annan resanderäk­ningar aktualiseras för att få underlag för bedömning av trafikunderla­gets omfattning och inriktning etc.

Det nya bidraget bör administreras av bussbidragsnämnden. Det får ankomma på nämnden att utfärda anvisningar för ansökningsförfaran­det med beaktande av vad jag anfört om önskemålen om ett administra­tivt enkelt system.

Prop. 1975/76: 88

27

De nya bestämmelserna bör gälla fr. o. m. bidragsåret 19761977. Bussbidragsnämnden bör ges i uppdrag att meddela de övergångsbe­stämmelser som behövs för all kommunerna skall kunna söka bidrag under våren 1976.

I prop. 1975: 1 (bil. 8 s. 191) anförde föredraganden atl det däri före­slagna bidragssystemet för regional busstrafik fått en provisorisk karak­tär med hänsyn till vissa utredningar. Mot bakgrund av det samband som dessa har med all kollektivtrafik inom de olUca regionerna, alltså även med förekommande båttrafik, kan motsvarande sägas om det nya bidragssystemet för skärgårdstrafiken.

Genom det föreslagna statsbidraget till båttrafik kan betingelserna för den koUektiva transportförsörjningen i skärgårdarna rent allmänt för­bättras. Förslaget ligger därmed i linje med de allmänna regionalpoli­tiska strävandena. Statsbidraget kommer i första hand alt trygga nuva­rande transportförsörjning. Det kommer därjämte all medverka till att en utökning av antalet turer kan övervägas i olika fall. I sammanhanget vill jag understryka viklen av att tidtabellsbunden trafik upprätthålls un­der hela året, vUket är en gmndläggande förutsättning för varuförsörj­ningen. Statsbidraget tUl båttrafiken får i detta avseende stor betydelse för godstransporterna.

Jag viU vidare understryka atl man med hjälp av bidraget genom en lämplig anpassning mellan person- och godstaxorna på båtlederna även bör kunna bidra till en acceptabel lösning på den fråga som väckts om ell särskUl stöd tUl godstrafiken, i första hand med hänsyn lill de krav småindustrier och affärer ställer. En sådan laxeanpassning måste själv­fallet gälla också jordbmkets transporter, bl. a. i fråga om mjölktrans­porter. Jag vUl i detla sammanhang peka på att något statiigt bidrag inle utgår lill lokal godstrafik på landsväg. 1 skärgårdstrafiken är primär-kommun/landstjngskommun huvudman för eller intressent i trafiken på ett helt annat sätt än vad som är fallet på landsvägssidan. Delta bör rim­ligen innebära att möjligheterna för kommunen att påverka taxan så­väl person- som godstaxan är större än i landsvägstrafiken. Med hän­syn till alt persontaxan i skärgårdstrafiken redan är relativt låg borde ett ökat statligt stöd tUl skärgårdstrafiken i linje med vad jag föreslagit till en del kunna utnyttjas till att reducera godstaxan.

1 fråga om medelsanvisningen avser chefen för kommunikationsde­partementet alt återkomma lill regeringen med förslag.

När det gäller frågan om regionalpolitiskt stöd m.m. till företag inom skärgårdsområdena vill jag i samråd med chefen för arbetsmarknadsdepartementet anföra följande.

Lokaliseringsstöd vid investeringar lämnas i första hand inom det aU­männa stödområdet. 1 vissa fall kan stöd ges även i övriga delar av lan­det, t. ex. när särskUda skäl talar för att område med ensidigt näringsliv

Prop. 1975/76: 88

28

eUer isolerat läge bör tillföras ytterligare industri. Som allmänna fömt­sättningar för lokaliseringsstöd gäller bl. a. att verksamheien skaU bedö­mas medföra varaktig sysselsättning för arbetskraften, få tUlfredsstäl­lande lönsamhet och utövas i ort där goda fömtsättningar finns för verksamheten. Lokaliseringsstöd kan inom det aUmänna stödområdet ges tUl industri, industriliknande verksamhet, induslriservice, förelags-inriktad partihandel och uppdragsverksamhet med mer än lokal bety­delse samt till turistnäringen. Utanför stödområdet kan stöd lämnas tiU företag med industriell eller industriliknande verksamhet.

Enligt min uppfattning finns det goda möjligheter att med gällande bestämmelser för stödgivningen tiUgodose önskemålen om regionalpoli­tiskt stöd vid investeringar inom skärgårdsområdena. I det allmänna stödområdet ingår hela kuststtäckan från Söderhamns kommun och norrut samt Öland, Gotiand och tre kustkommuner i norra Bohuslän. När del gäller övriga skärgårdsområden är i regel förhållandena sådana att förutsättningarna för lokaUseringsstöd utanför stödområdet kan an­ses uppfyllda. Det ankommer på regeringen all efler prövning i varje särskilt fall bedöma behov och omfattning av stöd i form av lokalise­ringsbidrag och/eUer lokaliseringslån för att åsyftat resultat skall upp­nås. Detta gäller också regionalpolitiskt motiverat utbildningsslöd, vilket enligt gällande regler kan lämnas till företag utanför stödområdet efler prövning av regeringen i varje enskilt faU.

Sysselsältningsstöd lämnas endast tUl företag inom det, inre slödom-rådet som bedriver industriell eller industriliknande verksamhet, in­dustriservice samt företagsinriktad partihandel och uppdragsverksam­het. Stödet avser ökning av antalet anställda och lämnas under begrän­sad tid, tre år. Under år 1975 har påbörjats en försöksverksamhet med sysselsältningsstöd i vissa fall till företag utanför det inre stödområdet. Sålunda kan förelag i gränsområdet tUl del inre stödområdet samt på Golland efter beslut av regeringen i varje särskilt fall få sysselsättnings­stöd i samband med lokaliseringsstöd. Av kustområdet ingår Kalix och Haparanda kommuner i det inre stödområdet.

Enligt min mening bör efter beslut av regeringen i varje särskilt fall sysselsättningsstöd kunna utgå utanför det inre stödområdet i skärgårds­områden som inte ingår i det inre stödområdet under förutsättning att också lokaliseringsstöd utgår. Frågan om stödområdenas omfattning, be­handlas f. n. inom ramen för länsplanering 1974. Riksdagen har vid behandling av motioner om ändrade gränser för stödområdena uttalat (InU 1975:7, rskr 1975: 119) att, det mte är lämpligt att åriigen .om­pröva dessa gränser, utan att det i samband med utvärderingen av det pågående länsplaneringsarbelet kan vara naturligt att göra en samlad prövning av stödområdenas utformning. Även jag anser alt frågan om' gränsdragning för stödområdena bör behandlas i ett sammanhang när

Prop. 1975/76: 88

29

resultaten av länsplaneringsarbetet föreligger. De möjligheter som finns ätt med oförändrade slödområdesgränser ge regionalpolitiskt slöd inom skärgårdarna är enligt min mening tillräckliga.

Från elfte huvudtitelns anslag Särskilda stödåtgärder i glesbygder täcks kostnaderna för genomförande av speciella projekt som främjar företagsamhet i glesbygder.

Småförelagen i glesbygden har i många fall särskUda behov av rådgiv­ning och service från företagareföreningarna. Är 1973 infördes därför en möjlighet för företagareföreningarna att få särskUda statsbidrag för åtgärder i glesbygderna (prop. 1973: 50, InU 1973: 7, rskr 1973: 248). Stödet är inriktat på konkreta projekt och föreningarnas framställningar om medel för sådant ändamål prövas av regeringen från faU till faU. HittUls har stödet varit förbehållet föreningarna i de sju s. k. skogslänen för insalser i glesbygdsområdena i de inre delarna av landet. Enligt min mening är det befogat att motsvarande möjlighet bereds företagen i skärgårdama. Det är angeläget att företagareföreningarna aktivt stimu­lerar företagen till att förbättra sin administration, redovisning, mark­nadsföring och produktutveckling genom utbUdning, kontaktverksamhet och konsulthjälp. Vidare bör föreningarna satsa på utredningar och ut­vecklingsprojekt som rör företag i skärgårdarna. Härutöver behövs in­satser i samband med prövningen av frågor om slöd lill skärgårdsföre­tag.

För innevarande budgetår förordar jag att ytterligare 1,5 milj. kr. anslås för stöd till företagareföreningarna. Medlen bör anvisas på till­läggsbudget.

1 fråga om kommersiell service vill jag i samråd med chefen för handelsdepartementet anföra följande.

Del stöd till kommersiell service i glesbygd som f. n. utgår infördes i syfle alt motverka de negativa verkningar som den näringsgeografiska utvecklingen kunde medföra för glesbygdsbefolkningens tillgång till så­dan service. Stödet är i huvudsak avsett för glesbygdskommuner i skogs­länens inre delar. Om särskilda skäl föreligger, kan också andra delar av landet komma i fråga för sådant stöd efter beslut av regeringen i varje särskilt fall. Hemsändningsbidrag för reduktion av fraktkostnader utgår endast lill kommun som planerat en ändamålsenlig hemsändnings-service. För investeringsstöd till försäljnmgsställe gäller att del senare skall vara lokaliserat i enlighet med kommunal serviceplanering. Sam­hällets ansvar för kommersiell service i glesbygder åvilar således i första hand kommunerna. Samma synsätt gäller självfaUet för skärgårdsom­rådena. Skärgårdskommunerna bör upprätta översiktliga planer för ser­viceförsörjningen. En sådan inventering och planering torde vara nöd­vändig för att kunna bedöma behovet av samhäUeligt stöd till verksam­heten. Frågan om statligt stöd tiU denna verksamhet utanför inre stöd­området prövas av regeringen i varje särskilt fall.

Prop. 1975/76: 88

30

I samråd med chefen för bostadsdepartementet vill jag anföra föl­jande om boende-, plan- och markfrågor i skärgårdama.

1 skrivelse från länsstyrelsen i Stockholms län har anförts att kredit­instituten när det gäUer bostadskrediter f. n. är försiktiga vid värderingen av fastigheter inom glesbygden och då särskilt inom skärgårdsområdet. Detta anses i hög grad försvåra skärgårdsbornas möjligheter att på goda villkor finansiera om- eller nybyggnad av fastigheter för permanent bruk. Denna försiktighet torde enligt länsstyrelsen bottna i alt kreditrisk anses föreligga, eflersom framtida möjligheter till permanentboende i skärgår­den enligt senare års utveckling bedöms som ovissa. Hithörande frågor har behandlats i den bostadspolitiska propositionen (prop. 1974: 150).

I enlighet med proposilionen har riksdagen i syfle atl förbättra kredit­försörjningen till främst bostadsbyggandet på landsbygd och i glesbygd öppnat möjligheter för stadshypoteksföreningarna att bevilja lån lill förelag utanför s. k. hälsovårdstälort. Vidare har riksdagen fattat beslut om särskUda gynnsamma fördjupningsregler för områden där underlig­gande kredit inte kan erhållas upp tUl statslånets nedre gräns.

Det ankommer på bostadsslyrelsen alt bestämma vilka områden som skall beröras av särskilda fördjupningsregler. Landets skärgårdsområden har inte f. n. bedömts vara aktueUa i detta sammanhang.

Jag vill också framhåUa att kreditriskerna i samband med bostads­byggandet i skärgårdsområdena i praktiken torde vara små. Jag anser alt ansvariga länsorgan bör kunna ta upp hithörande frågor i förhand­lingar med berörda kreditinslitul i likhet med vad som har skett i Stock­holms län. Skulle problem med kreditförsörjning uppkomma i det en­skilda fallet finns redan i dag möjligheter till individuell prövning.

I arbetet med plan- och byggnadsärenden som berör skärgårdsområ­dena bör eftersträvas alt den nybebyggelse för permanent bosättning och sysselsättning som kommer tUl slånd blir av god standard. Dispensgiv-ning och förenklade detaljplaner för åretombosättning bör vara medel som kan utnyttjas i detta syfte. Därvid måste göras en avvägning med hänsyn till behovet av att hushålla med tillgångar på oexploaterad mark och rimliga krav på sanitär standard och god miljö. Mycket beror därvid på tillämpningen i de enskilda fallen av de principer och stan­dardkrav som planmyndigheterna bör beakta i sin verksamhet.

Man bör också eftersträva att begränsa den markanvändning för fri­tidsbebyggelse av traditionellt slag som dels hotar alt ta i anspråk vid­sträckta skärgårdsområden som bör bevaras orörda, dels medverkar tUl oskälig markvärdestegring vilket bl. a. bidrar tUl svårighelema att etablera arbetsställen i skärgården. Det finns därför anledning att främja försök att skapa sammanhängande områden för friluftsliv och rekrea­tion samt för bevarandet av växt- och djurliv. Även skärgårdsjordbru­kets markintressen måste beaktas. 1 detta sammanhang måste också beaktas de rikllinjer för hushållning med mark och vatten som riksda-

Prop. 1975/76: 88

31

gen har beslutat (prop. 1972: 111 bU. 2, CU 1972: 35, rskr 1972: 348).

I regeringens beslut våren 1975 med anledning av kommunemas pro­gram för genomförandet av den fysiska riksplaneringen understryks be­hovet av särskilda planeringsinsatser i de områden för vilka geografiska rikllinjer gäller. Regeringen har i samband med slällningslagande tUl programmen uttalat sig för att berörda kommuner inom de obmtna och högexploaterade kustområdena bör ulföra en översiktlig planering och redovisa sina ställningstaganden på ett sätt som ger en översiktlig bild av avsedd markanvändning. I dessa kustområden bör slor hänsyn tas bl. a. lill del rörliga friluftslivets och naturvårdens intressen och stor återhåll­samhet iakttas med att tillåta ny fritidsbebyggelse. Programskedet har redovisats för riksdagen (prop. 1975/76: 1, CU 1975/76: 1, rskr 1975/ 76: 45).

Även för övriga kustområden i landet bör enligl regeringens beslut en översiktlig kommunal planering genomföras bl. a. som underlag för fortsatta bedömningar i fråga om behovel av särskilda markanvänd­ningsreglerande åtgärder i kustzonerna för att bl. a. skydda kustområden sorn är värdefulla för friluflsliv och naturvård. I de riktlinjer som ges för planeringen av kusterna inbegrips samtiiga skärgårdsområden.

Ett genomgående drag för landels olika skärgårdsområden är atl de skär över kommungränser. Därför behövs vidgade kontakter mellan kommuner och ökat interkommunalt samarbete saml samarbete över länsgränser i planeringsfrågor. Angelägenheten av sådant samarbete har i flera fall betonats i regeringens beslut med anledning av kommunernas programarbete.

Skärgårdsområdena är också särskilt känsliga delar av landets kust­områden. Flera verksamheter konkurrerar om en knapp marklillgång. En utveckling där aktiva åtgärder vidtas för atl möjliggöra fortsatt per­manentboende behöver inte stå i konflikt med de riktlinjer som har an­getts i den fysiska riksplaneringen. Del blir dock av särskild vikt att beakta hur en sammanhållen fysisk och ekonomisk planering skall kunna genomföras i den regionala och kommunala planeringen. Sambandet mellan kust och övärld, balanseringen mellan utvecklingsintressen och andra intressen samt samordningen mellan flera kommuner får slor betydelse.

Härvid är det angeläget att berörda kommuner och landstingskommu­ner samverkar och samordnar sina åtgärder för skärgårdarna på elt så­dant sätt all de tillsammans med de statliga insatserna kan genomföras planmässigt och härigenom få maximal effekt. Det bör vara en angelä­gen uppgifl för berörda länsstyrelser alt stödja en sådan samordning och biträda skärgårdskommunerna i den planering som behövs. På detta sätt bör förutsättningar kunna skapas för en samordnad aktiv poli­tik till stöd för skärgårdarna.

Jag förordar alt medel ställs lill förfogande redan innevarande bud-

Prop. 1975/76: 88

32

getår för denna planeringsverksamhet. I samråd med chefen för kom-mundeparlemenlet förordar jag att medlen får ulgå från fjortonde huvudtitelns förslagsanslag Länsstyrelserna. Medelsbehovet för inne­varande budgetår beräknar jag till 0,5 milj. kr. Anslaget bör få över­skridas med detta belopp.

4   Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att rege­ringen föreslår riksdagen att

1.

godkänna de grunder för stöd till skärgårdsföretag som jag har förordat,

2.

godkänna de grunder för stöd tUl båttrafik i skärgårdarna som jag har förordat,

3.

godkänna de grunder för sysselsältningsstöd till företag i skär­gårdarna som jag har förordat,

4.

medge atl för budgetåret 1975/76 stalUg kreditgaranti för lån tUl skärgårdsföretag beviljas med sammanlagt högst 2 000 000 kr.,

5.

medge att för budgetåret 1975/76 statsbidrag till skärgårds­företag beviljas med sammanlagt högst 2 000 000 kr.,

6.

medge att regeringen eUer efter regeringens bemyndigande lantbruksstyrelsen får biträda ackord och eljest efterge statens rätt på grund av garantiåtagande för lån till skärgårdsföre­tag,

7.

lill Stöd till skärgårdsföretag på tilläggsbudget 

II 

lill statsbud­geten för budgetåret 1975/76 under nionde huvudtiteln anvisa ett förslagsanslag av 2 000 000 kr.,

8.

tiU Särskilda stödåtgärder i glesbygder på tUläggsbudget 

II

lill statsbudgeten för budgetåret 1975/76 under elfte huvudtiteln anvisa ett reservationsanslag av 1 500 000 kr.

5|Beslut

Regeringen ansluter sig lill föredragandens överväganden och be­slutar att genom proposition föreslå riksdagen att antaga de förslag som föredraganden har lagt fram.

NORSTEDTS TRYCKERI   STOCKHOLM 1975  7S0567