Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Kungl. Maj:ts proposition nr 22 år 1971

Prop. 1971: 22

Nr 22

Kungl. Maj:ts proposition med förslag till lag om

ändring i lagen (1954: 243) om yrkesskadeförsäkring, m. m.; given

Stockholms slott den 19 februari 1971.

Kungl, Maj:t vill härmed, under åberopande av bilagda utdrag av statsrådsprotokollet över socialärenden, föreslå riksdagen att bifalla de förslag om vars avlåtande till riksdagen föredragande departementsche­fen hemställt.

GUSTAF ADOLF

SVEN[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att nya regler införs om yrkesskadeförsäk­ringens finansiering och all arbetarskyddet tillförs ökade resurser ge­nom en särskild arbetarskyddsavgift, som tas ut av arbetsgivarna i an­slulning till yrkesskadeförsäkringsavgiflen.

De nya grunderna för yrkesskadeförsäkringens finansiering innebär att den obligatoriska yrkesskadeförsäkringen - i likhet med vad som gäl­ler för ATP - skall finansieras enligt fördelningsmetod. Avgifterna för ett visst år skall alltså i princip gälla de löpande utgifterna för försäk­ringen för samma år. Den nuvarande riskgraderingen av premierna er­sätts av en för aUa arbetsgivare enhetlig procentsats. Försäkringsavgiften avses bli omprövad i regel vart femte år.

Den särskilda arbetarskyddsavgiflen skall bidra till vidgade insatser för en förbättrad arbetsmiljö. En arbetarskyddsfond tillskapas för nya insatser i fråga om forskning, utbildning och upplysning på arbetsmiljö-området. Fonden kommer atl tillföras drygt 20 milj. kr. om året. Arbe- larskyddsavgiflen innefattar dessutom ett visst bidrag till kostnaderna för den verksamhet som bedrivs av arbelarskyddsverket och arbetsmedi­cinska institutei.

Såväl det nya finansieringssystemet för yrkesskadeförsäkringen som arbetarskyddsavgiflen föreslås införda den 1 januari 1972.

1    Riksdagen 1971. 1 saml. Nr 22

Prop. 1971:22

1 Förslag tUl

Lag om ändring i lagen (1954: 243) om yrkesskadeförsäkring

Härigenom förordnas, att 3, 25, 381 och 48 §§ lagen (1954: 243) om yrkesskadeförsäkring skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3  

§

Varje arbetstagare i allmän eller enskild tjänst är, såvida ej annat föranledes av vad i 4 eller 5 § sägs, försäkrad för yrkesskada.

I den mån Konungen så förordnar skall den, som åtnjuter undeivis-ning vid anstalt för yrkesutbildning eller som eljest undergår yrkesut­bildning eller förberedande sådan utbildning eller deltager i praktisk yr­kesorientering, vid tillämpningen av denna lag anses som arbetstagare, ändå att han ej är i tjänst hos annfin.

Kostnaden för försäkringen be­strides, med bidrag av statsmedel till omkostnaderna, genom försäk­ringsavgifter, som erläggas av ar­betsgivaren. I fall som avses i and­ra styckel anses den, som driver anstalten eller genom vilkens för­sorg undervisningen eljest anord­nas, såsom arbetsgivare.

Koslnaden för försäkringen be­strides genom försäkringsavgifter, som erläggas av arbetsgivaren. I fall som avses i andra stycket an­ses den, som driver anstalten eller genom vilkens försorg undervis­ningen eljest anordnas, såsom ar­betsgivare.

25 §»

Är arbetsgivaren enligt annan lag eller särskild författning elkr på grund av egen utfästelse skyl­dig att vid yrkesskada utgiva a\'-' löning, pension eller annan ersätt­ning, som helt eller delvis utger understöd på grund av skadan, el­ler skall sådant understöd ulgå från kassa eller pensionsinrältning eller på grund av försäkring i annan försäkringsanslall än som sägs i 1 §, avdrages från ersättning en­ligt denna lag vad i anledning av skadan för motsvarande ändamål av arbetsgivaren, kassan eller pen-sionsinrällningen eller på grund av försäkringen utgives för tid, un-

Är arbetsgivaren enligt annan lag eller särskild författning eller på grund av egen utfästelse skyl­dig atl vid yrkesskada utgiva av­löning, pension eller annan ersätt­ning, som helt eller delvis utgör understöd på grund av skadan, el­ler skall sådant understöd ulgå från kassa eller pensionsinrältning, avdrages från ersättning enligt denna lag vad i anledning av ska­dan för motsvarande ändamål av arbetsgivaren, kassan eller pen­sionsinrättningen utgives för tid, under vilken ersättningen utgår. Avdrag på grund av understöd från kassa eller pensionsinrältning

 Senaste lydelse 1967: 916.

Prop. 1971:22

Föreslagen lydelse

må dock endasl ske, om kostna­den för understödet till minst en tredjedel bestritls av arbetsgivaren, och ej ske med större belopp än som skäligen kan anses svara mot dennes bidrag. För understöd vid begravning, vilket utgives av ar­betsgivaren, må avdrag göras med högst trehundra kronor. Arbetsgi­varen äger utfå vad som på grund av understöd vid sjukdom och be­gravning, vilket utgivits av arbets­givaren, avdragits från ersättning­ en enligt denna lag.

Nuvarande lydelse

der vilken ersättningen utgår. Så­dant avdrag må dock endast äga rum, om arbetsgivaren, på grund av understödet, enligt 38 § andra stycket erhållit lindring i försäk­ringsavgiften, saml, i fråga om un­derstöd från kassa eller pensions­inrättning eller på grund av för­säkring, endasl ske, om kostna­den för understödet till minst en tredjedel bestritls av arbetsgivaren, och ej ske med större belopp än som skäligen kan anses svara mot dennes bidrag. För understöd vid sjukdom och begravning, vilket ut­gives av arbetsgivaren, må, ändå att motsvarande lindring i försäk­ringsavgiften ej skett, avdrag gö­ras, i fråga om understöd vid be­gravning dock med högst trehund­ra kronor; och äger arbetsgivaren utfå vad som på grund av sålun­da utgivet understöd avdragils från ersättningen enligt denna lag.

Såsom understöd, varom sägs i första stycket, skall ej anses pension, som tillförsäkrats den skadade på grund av viss levnadsålder och an­ställningstid eller eljest av annan anledning än skadan. Pension, som ut­går vid arbetsoförmåga lill följd av skadan eller till efterlevande, må ej anses såsom sådant understöd lill högre belopp än som motsvarar tre fjärdedelar av den livränta, som, vårdbidrag till den skadade oräk­nat, tiUkommer den skadade eller efterlevande. Till sådan framtida höj­ning av pensionen, som tillförsäkrats ersällningstagaren vid ökning i lev­nadskostnaderna, skall hänsyn icke tagas vid avdrags bestämmande.

Avdrag må icke göras för folkpension och ej heller för under­stöd från sjömanshus eller annat dylikt, allenast för behövande av­sett understöd.

Innehar eller erhåller den skadade anställning med lön, beslämd i författning eller eljest fastställd av statlig myndighet ulan alt därvid an­givils, alt å lönen avdrag må göras för livränta i anledning av yrkes­skada, skall vid tillämpningen av första styckel lönen, lill den del den­samma motsvarar den skadade tillerkänd dylik livränta, anses utgöra understöd på grund av skadan; dock må livräntan ulgå om och i den mån särskilda förhållanden föranleda därtill.

Understöd i form av naturaförmåner uppskattas efter de regler, som tillämpas vid laxering lill kommunal inkomstskatt.

Prop. 1971:22

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Finnas i denna paragraf givna bestämmelser i särskilt fall icke till­lämpliga, prövar riksförsäkringsverket, huruvida och med vUket belopp avdrag å ersättningen enligt denna lag skäligen skaU äga rum.

38 

§

2

Avgift för försäkringen skall av riksförsäkringsverket beslämmas till belopp, som med hänsyn till ar­betets farlighet i allmänhet och till de särskilda förhållanden, under vilka det bedrives, efter försäli-ringstekniska grunder prövas vara erforderligt för att täcka den risk, som försäkringen avser.

Är arbetsgivare, kassa, pensions­inrättning eller försäkringsanstalt skyldig alt utgiva understöd, för vilket enligt 25 § avdrag må gö­ras, bestämmes försäkringsavgiften till del lägre belopp, som motsva­rar den minskade försäkringsris­ken. I fråga om annan arbetsgi­vare än staten må dock sådan lind­ring i försäkringsavgiften ej äga rum, med mindre arbetsgivaren be­gär det och, där så finnes erfor­derligt, för utgivande av understö­det ställer säkerhet, som riksför­säkringsverket godkänner.

Användes arbetstagare lill ar­bete av två eller flera arbetsgivare gemensamt, svara de för försäk­ringsavgiften en för alla och alla för en.

Arbetsgivare erlägger för varje år försäkringsavgift enligt vad ne­dan sägs.

Avgift utgår å summan av vad arbetsgivaren under året utgivit till arbetstagare, som omfattas av ob­ligatorisk försäkring enligt denna lag, såsom lön i penningar eller na­turaförmåner i form av kost eller bostad.

Vid beräkning av avgift skall hänsyn icke tagas till arbetstaga­res lön i vad den för år räknat överstiger sju och en halv gånger det vid årets ingång gällande bas­beloppet. Hänsyn skall ej heller ta­gas lill arbetstagare, vars lön un­der året understigit trehundra kro­nor, såvida fråga ej är om arbets­tagare som avses i 1 § första styc­ket förordningen (1958:295) om sjömansskall.

39  §3

Såsom bidrag till bestridande av omkostnaderna för försäkringsrå­dets och riksförsäkringsverkels verksamhet skall för varje försäk­ring till statsverket erläggas Ull-läggsavgift med belopp, motsva­rande fem procent av försäkrings­avgiften, beräknad utan hänsyn tdl avdrag som sägs i 25 §.

Övriga omkostnader för försäk-ringsrådels och riksförsäkringsver­kets verksainhet bestridas av stats­verket. I fråga om kostnaderna för

Försäkringsavgift skall utgå ef­ter procentsats, som fastställes av Konungen med riksdagen. Pro­centsatsen skall vara så avvägd, att avgifterna i förening med andra tiUgängUga medel förslå till bestri­dande av

1. ersättningar på grund av obli­gatorisk försäkring enligt denna lag, lagen (1916:235) om försäk­ring för olycksfall i arbete och la­gen (1929:131) om försäkring för vissa yrkessjukdomar.

» Senaste lydelse 1967:916. ' Senaste lydelse 1967: 916.

Prop. 1971:22

Nuvarande lydelse

förvaltningen av den i 41 § omför-mälda fonden gäller dock vad där­om är särskilt stadgat.

Föreslagen lydelse

2.

kostnader som föranledas av bestämmelserna i lagen (1955: 469) angående omreglering av vissa er­sättningar enligt lagen den 17 ju­ni 1916 (nr 235) om försäkring för olycksfall i arbete m. m., lagen (1962:303) om förhöjning av vis­sa ersättningar i anledning av yr­kesskada m. m. och lagen (1967: 919) om värdesäkring av yrkes­skadelivräntor m. m.,

3.

förvaltningskostnader, samt

4.

erforderlig fondering.

Med förvaltningskostnader av­ses enbart omkostnaderna för för­säkringsrådets och riksförsäkrings­verkets verksamhet beträffande obligatorisk yrkesskadeförsäkring. Konungen fastställer med riksda­gen hur stor del av försäkrings­avgifterna som skall anses svara mot förvaltningskostnader.

Beslut om den procentsals, som skall tillämpas för visst år, samt om förvaltningskostrmdsandelen för samma år skall fattas senast ett år dessförinnan. Riksförsäk­ringsverket skall vart femte år framlägga förslag lill procentsats och förvaltningskoslnadsandel för nästföljande sju år, i den mån be­slut härom icke redan fattats.

40 

§

Envar är skyldig att på begä­ran lämna försäkringsrådet eller riksförsäkringsverket uppgift, som erfordras för att bedöma huruvi­da han är pliktig att erlägga för­säkringsavgift.

Arbetsgivare skall på begäran till försäkringsrådet och riksför­säkringsverket lämna sådan upp­gift om arbetet och de förhållan­den, under vilka det bedrives, samt om arbetstagarnas antal, arbetstid och avlöningsförhållanden, som erfordras för alt bestämma försäk­ringsavgift eller ersättningsbelopp.

/ den utsträckning försäkrings-

Arbetsgivare skall på begäran tiU försäkringsrådel och riksför­säkringsverket lämna sådan upp­gift om arbetet och de förhållan­den, under vilka det bedrives, som erfordras för att bestämma ersätt­ningsbelopp.

* Senaste lydelse 1967:916.

Prop. 1971:22

Nuvarande lydelse

rådet eller riksförsäkringsverket prövar nödigt för ändamål, som avses i första eller andra stycket, åligger det uppgiftsskyldig atl på begäran för granskning tillhanda­hålla försäkringsrådel eller riks­försäkringsverket förda avlönings­listor, handelsböcker eller motsva­rande anteckningar jämte därtiU hörande handlingar. Granskningen skall såvitt möjligt ske så, att den icke medför hinder i den uppgifts­skyldiges verksamhet, saml skall, om han så begär och det lämpli­gen kan ske, verkställas hos ho­nom. Handelsböcker och andra handlingar, som överlämnats för granskning, skola återställas utan dröjsmål. Meddelande om . resul­tatet av granskningen skall läm­nas snarast.

Försäkringsrådel och riksförsäk­ringsverket äga, i den mån så fin­nes erforderligt för ändamål, som avses i andra stycket, atl hos myn­dighet, som enligt gällande för

Föreslagen lydebe

Försäkringsrådet och riksförsäk­ringsverket äga, i den mån så fin­nes erforderligt för ändamål, som avses i första styckel, all hos myn­dighet, som enligt gällande före­skrifter utövar tillsyn å arbetsgi­varens verksamhet, påfordra un­dersökning av de förhållanden, un­der vilka arbetet bedrives, eller all, där så påkallas av särskilda omständigheter, själva förelaga så­dan undersökning.

41   §5

Grunderna för beräkning av för-.säkringsavgifter och premiereserv för försäkringar i riksförsäkrings­verket bestämmas av Konungen.

Riksförsäkringsverkels beslut om försäkrings- eller tilläggsavgifts be­lopp skall, även där beloppet be­stämts provisoriskt, utan hinder cv förd klagan tills vidare lända till efterrättelse. Vinnes nedsättning i eller befrielse från avgift, återbe­talas vad för mycket blivit erlagt.

' Senaste lydelse 1961: 256.

Prop. 1971:22

Nuvarande lydebe

Föreslagen lydebe

Angående debitering och uppbörd av avgifter för försäkringar i riks­försäkringsverket samt om utbetalning lill verket av dylika avgifter be­stämmer Konungen med riksdagen.

Försäkringsavgifterna skola in­gå lill en fond, som förvallas en­ligt grunder vilka beslämmas av Konungen med riksdagen.

Försäkringsavgifterna skola in­gå lill en fond, benämnd yrkesska­deförsäkringsfonden, som förvaltas enligt grunder vilka beslämmas av Konungen med riksdagen.

48

§«

I övrigt skall vad i 3-47 saml 44 §§ är stadgat om obligatorisk försäkring i tillämpliga delar län­da iQl efterrättelse beträffande den frivilliga försäkringen; och skall därvid vad som sagts om arbets­givaren i stället avse försäkrings-lagaren.

Avgift för frivillig försäkring skall bestämmas till belopp, som efter försäkringstekniska grunder prövas erforderligt för läckande av den risk försäkringen avser samt förvaltningskostnader.

Grunderna för beräkning av för­säkringsavgifter och premiereserv för försäkringen fastställas av Ko­nungen.

Försäkringsavgifterna skola in­gå tid en fond, benämnd fonden för frivillig yrkesskadeförsäkring, som förvaltas enligt grunder vilka bestämmas av Konungen med riksdagen.

I övrigt skall vad i 3-37 saml 40, 41 och 44 §§ är stadgat om obligatorisk försäkring i tillämp­liga delar lända lill efterrättelse beträffande den frivilliga försäk­ringen; och skall därvid vad som sagts om arbetsgivaren i stället av­se försäkringstagaren.

1.

Denna lag träder i krafl den 1 januari 1972. Den äger, utom i av­seende som nämns under 2. här nedan, ej tillämpning i fråga om skada som inträffat dessföriiman.

2.

Vid prövning enligt 39 § skall beaktas alt försäkringsavgifterna skall täcka även kostnader för omreglering, förhöjning och värdesäkring av ersättningar, som är att hänföra till skada som inträffat före lagens ikraftträdande, samt förvaltningskostnader avseende sådan skada.

3.

Med Konungens medgivande äger riksförsäkringsverket i fall som avses i 38 § andra stycket i sin äldre lydelse övertaga arbetsgivares

Senaste lydelse 1967:916.

Prop. 1971:22

8

skyldighet att utge ersättning i anledning av olycksfall eller sjukdom, om arbetsgivaren begär det.

4.

Av Konungen enligt 41 § i sin äldre lydelse fastställda försäkrings­tekniska grunder skall, i den mån Konungen ej förordnar annat, allt­jämt tillämpas i förekommande fcJl.

5.

Procentsatsen för uttag av försäkringsavgift för år 1972 saml förvaltningskostnadsandelen för samma år skall, utan hinder av be­stämmelserna i 39 § tredje styckel, faststäUas år 1971. Förslag som sägs i nämnda lagrum skall framläggas första gången före utgången av år 1972.

Prop. 1971:22

2 Förslag tiU

Lag om procentsatsen för uttag av avgift under åren 1972-1974 till yrkesskadeförsäkringen m. m.

Härigenom förordnas, att den i 39 § lagen (1954: 243) om yrkesskade­försäkring nämnda procentsatsen för uttag av försäkringsavgift skall för åren 1972-1974 vara 0,30 och alt av försäkrmgsavgifterna en tjugon­dedel skall anses svara mot förvaltningskostnader.

Prop. 1971:22

10

3 Förslag tiU

Lag om arbetarskyddsavgift

Härigenom förordnas som följer.

1

§ Arbetsgivaravgift som bidrag till arbetarskydd (arbetarskyddsav­gift) erläggs enligt denna lag.

2

§ Med arbetsgivare avses i denna lag den, som enligt lagen (1954: 243) om yrkesskadeförsäkring skaU erlägga avgift till obligatorisk yr­kesskadeförsäkring, dock ej staten.

3

§ Arbetsgivare erlägger årligen arbetarskyddsavgift med belopp som n\otsvarar fem hundradels procent av vad arbetsgivaren under året utgivit som lön i pengar eller naturaförmåner i form av kost eller bo­stad.

Vid beräkningen av avgiften tages icke hänsyn till arbetstagares lön i vad den för år räknat överstiger sju och en halv gånger det vid årets ingång gällande basbeloppet enligt lagen (1962: 381) om allmän för­säkring. Hänsyn tages ej heller dll arbetstagare, vars lön under året un­derstigit trehundra kronor, såvida fråga ej är om arbetstagare som av­ses i 1 § första stycket förordningen (1958: 295) om sjömansskatt. Vidare bortses vid denna beräkning från arbetstagare, som icke är obligatoriskt försäkrad enligt lagen (1954: 243) om yrkesskadeförsäkring.

4    § Av arbetarskyddsavgiflen skall två femtedelar utgöra bidrag till

statsverkets kostnader för arbetarskyddsslyrelsens, yrkesinspektionens

och arbetsmedicinska institutets verksamhet och tre femtedelar bidrag

till kostnader i övrigt för forskning, utbildning och upplysning beträf­

fande arbetarskydd. Den sistnämnda delen skall föras till en fond, be­

nämnd arbetarskyddsfonden, som förvaltas enligt grunder som Konung­

en fastställer.

Denna lag träder i krafl den 1 januari 1972.

Prop. 1971:22

11

4 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1954: 246) om krigsförsäkring för sjömän m. fl.

Härigenom förordnas, att 6 § lagen (1954: 246) om krigsförsäkring för sjömän m. fl. skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydebe

Föreslagen lydelse

6 §1

Arbetsgivare är pliktig att till riksförsäkringsverket erlägga del tillägg till tidigare bestämd försäkringsavgift, som må föranledas av tillämp­ningen av deima lag.

Ä tillägg till försäkringsavgift, varom i första stycket sägs, skall tilläggsavgift enligt 39 § lagen om yrkesskadeförsäkring icke erläggas.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1972. Äldre bestämmelser gäller fortfarande i fråga om tillägg som avser lid före ikraftträdandet.

' Senaste lydelse 1967: 917.

Prop. 1971:22

12

5 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1955: 469) angående omreglering av rissa ersättningar enligt lagen den 17 juni 1916 (nr 235) om försäkring för olycksfall i arbete m. m.

Härigenom förordnas, alt 14 § lagen (1955: 469) angående omregle­ring av vissa ersättningar enligt lagen den 17 juni 1916 (nr 235) om för­säkring för olycksfall i arbete m. m. skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydebe

Föreslagen lydelse 14 §

Till bestridande av den kostnad för varje kalenderår, som föran­ledes av bestämmelsema i denna lag, åligger det annan arbetsgivare än staten alt erlägga proportionellt tillägg till de avgifter, som jämlikt 38 och 39 §§ lagen om yrkesska­deförsäkring skola för året beräk­nas för honom.

Angående debitering och upp­börd av tillägg, som avses i första stycket, skall tillämpas vad i så­dant hänseende gäller rörande där omförmälda avgifter.

Den kostnad för varje kalen­derår, som föranledes av bestäm­melserna i denna lag, skall bestri­das genom den försäkringsavgift, som jämlikt 38 och 39 §§ lagen om yrkesskadeförsäkring skall för året beräknas för arbetsgivaren.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1972. Äldre bestämmelser gäller fortfarande i fråga om proportionellt tillägg som avser tid före ikraftträdandet.

Prop. 1971:22

13

6 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1962: 303) om förhöjning av vissa er­sättningar i anledning av yrkesskada m. m.

Härigenom förordnas, att 6 § lagen (1962: 303) om förhöjning av vis­sa ersättningar i anledning av yrkesskada m. m. skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydebe

Föreslagen lydelse

6 §

Till bestridande av den kostnad för varje kalenderår, som föranle­des av bestämmelserna i denna lag, åligger det annan arbetsgivare än staten att erlägga proportionellt till-lägg till de avgifter, som jämlikt 38 och 39 §§ lagen om yrkesskadeför­säkring skola för året beräknas för honom.

Angående debitering och upp­börd av tillägg, som avses i första styckel, skall tillämpas vad i sådant hänseende gäller rörande där om-förmälda avgifter.

Den kostnad för varje kalender­år, som föranledes av bestämmel­serna i denna lag, skall bestridas ge­nom den försäkringsavgift, som jämlikt 38 och 39 §§ lagen om yr­kesskadeförsäkring skall för året beräknas för arbetsgivaren.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1972. Äldre bestämmelser gäller fortfarande i fråga om proportionellt tillägg som avser tid före ikraftträdandet.

Prop. 1971:22

14

7 Förslag tiU

Lag om ändring i lagen (1967: 919) om värdesäkring av yrkesskade­livräntor m. m.

Härigenom förordnas, atl 6 § lagen (1967: 919) om värdesäkring av yrkesskadelivränlor m. m. skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydebe

Föreslagen lydebe

6 §

Till bestridande av den kostnad för varje kalenderår, som föranle­des av denna lag, åligger det an­nan arbetsgivare än staten att er­lägga proportionellt tillägg UU de avgifter som för året beräknas för honom enligt 38 och 39 §§ lagen om yrkesskadeförsäkring.

Den kostnad för varje kalender­år, som föranledes av denna lag, skall bestridas genom den försäk­ringsavgift, som jämlikt 38 och 39 §§ lagen om yrkesskadeförsäk­ring skall för året beräknas för ar­betsgivaren.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1972. Äldre bestämmelser gäller fortfarande i fråga om proportionellt tillägg som avser tid före ikraftträdandet.

Prop. 1971:22

15

8 Förslag till

Lag om ändring i förordningen (1959: 552) angående uppbörd av vissa avgifter enligt lagen om allmän försäkring, m. m.

Härigenom förordnas, atl 1 och 4 §§ förordningen (1959: 552) an­gående uppbörd av vissa avgifter enligt lagen om allmän försäkring, m. m.i skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

1

Angående debitering och upp­börd av avgifter från arbetsgiva­re enligt lagen om allmän försäk­ring samt avgift för obligatorisk försäkring i riksförsäkringsverket enligt lagen om yrkesskadeförsäk­ring jämte tilläggsavgift enligt 39 § sistnämnda lag och avgiftstillägg jämlikt 14 § lagen angående om­reglering av vissa ersättningar en­ligt lagen den 17 juni 1916 (nr 235) om försäkring för olycksfall i arbete m. m. ävensom avgifter enligt förordningen angående byggnadsforskningsavgift och la­gen om lönegarantiavgifl skall gäl­la vad nedan stadgas.

Avgift jämte tilläggsavgift för frivillig försäkring i riksförsäk­ringsverket enligt lagen om yrkes­skadeförsäkring uppbäres i den ordning verket bestämmer.

Föreslagen lydebe

Angående debitering och upp­börd av avgifter från arbetsgivare enligt lagen om allmän försäkring saml avgift för obligatorisk för­säkring i riksförsäkringsverket en­ligt lagen om yrkesskadeförsäkring ävensom avgifter enligt förord­ningen angående byggnadsforsk­ningsavgift, lagen om lönegaranti­avgifl och lagen (1971: 00) om ar­betarskyddsavgift skall gälla vad nedan stadgas.

Avgift för frivillig försäkring i riksförsäkringsverket enligt lagen om yrkesskadeförsäkring uppbäres i den ordning verket bestämmer.

4 §3 

Vid bestämmande av avgiftsunderlag skall utöver vad som framgår av de i 1 § angivna författningarna samt förordningen angående redares avgifter i vissa fall enligt lagen om allmän försäkring gälla följande.

Jämväl såvitt gäller avgiftsun­derlag för avgift enligt lagen om yrkesskadeförsäkring skall, där frå­ga ej är om arbetstagare som av­ses i 1   § första stycket förord-

 Förordningen omtryckt 1962: 396. Senaste lydelse av rubriken 1962: 396. = Senaste lydelse 1970: 744. 3 Senaste lydelse 1962: 396.

Prop. 1971:22

16

Nuvarande lydebe

Föreslagen lydelse

ningen om sjömansskatt, bortses från arbetstagare, vars lön hos ar­betsgivaren under året icke upp­gått till trehundra kronor, så ock från annan naturaförmån än kost eller bostad.

Värdet av naturaförmån i foim av kost eller bostad skall uppskattas efter regler, som fastställas av 'riksförsäkringsverket. Vad angår dylika förmåner åt arbetstagare, som avses i 1 § första stycket förordningen om sjömansskatt, skall dock värdet beräknas efter de grunder, enligt vilka motsvarande naturaförmåner tUl ombordanslällt manskap som er­lagt sjömansskatt värderas vid bestämmande av pensionsgrundande in­komst.

Avdrag för kostnader, som arbetstagare haft atl av sin lön bestrida i anställningen, må göras i den mån riksförsäkringsverket så medgiver. Sådant medgivande må lämnas endast om kostnaderna beräknas uppgå till minst en tiondel av lönen samt må avse arbetstagare i viss verksam­het eUer, efter framställning av arbetsgivare, viss eller vissa arbetstagare.

Denna lag träder i kraft den i januari 1972. Äldre bestämmelser gäl­ler fortfarande beträffande avgift som avser tid före ikraftträdandet.

Vid debitering enligt 20 § första styckel av arbetsgivares preliminära avgift för åren 1972 och 1973 skall hänsyn tagas även till de genom lagen (1971: 00) om ändring i lagen (1954: 243) om yrkesskadeförsäk­ring vidtagna förändringarna i avgiftsuttaget för obligatorisk yrkesskade­försäkring samt till avgiftsuttaget enligt lagen (1971:00) om arbetar­skyddsavgift.

Prop. 1971:22

17

9 Fiirslag tiU

Lag om ändring i reglementet (1961: 265) angående förvaltningen

av riksförsäkringsverkets fonder

Härigenom förordnas i fråga om reglementet (1961:265) angående förvaltningen av riksförsäkringsverkets fonder, dels att 11 § skall upphöra atl gälla, deb att 1 och 2 §§ skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydebe

Föreslagen lydelse

1  §

Folkpensioneringsfonden, riks-

Folkpensioneringsfonden, yrkes­

försäkringsverkets yrkesskadeför-

skadeförsäkringsfonden, särskilda

säkringsfond samt den fond, som

yrkesskadefonden, fonden för fri-

avses i lagen om frivillig statlig

villig yrkesskadeförsäkring saml

pensionsförsäkring, skola på sätt

den fond, som avses i 22 kap. la-

nedan stadgas förvaltas av fond-

gen om allmän försäkring, skola

fullmäktige.

på sätt nedan stadgas förvallas av

fondfullmäklige.

2

§

Yrkesskadeförsäkringsfondens inkomster utgöras av

avgifter för försäkringar enligt

försäkringsavgifter enligt 38 och

lagen om försäkring för olycksfall

39 §§ lagen om yrkesskadeförsäk-

i   arbete,    lagen  om   krigsförsäk-

ring  samt  tillägg som  föranledas

ring för ombord å fartyg tjänst-

av    tillämpningen    av    lagen   om

görande personer, lagen om yrkes-

krigsförsäkring för sjömän m. fl.;

skadeförsäkring   samt   lagen   om

krigsförsäkring för sjömän m. fl.;

återbetalda belopp enligt 12 § andra stycket lagen om försäkring för olycksfall i arbete och 51 § andra stycket lagen om yrkesskadeförsäk­ring;

bötesmedel enligt 34 § lagen om försäkring för olycksfall i arbete;

kapitalbelopp, som inflyta vid inköp i riksförsäkringsverket av hvrän-tor enligt 10 § lagen angående ersättning för skada till följd av olycks­fall i arbete eller på grund av verkets övertagande jämlikt 35 § lagen om försäkring för olycksfall i arbete samt 54 och 55 § § lagen om yrkes­skadeförsäkring av annan åvilande skyldighet att utgiva ersättning i an­ledning av olycksfall eller sjukdom; samt

räntor och annan avkastning.

2    Riksdagen 1971. 1 saml. Nr 22

Prop. 1971:22

18

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Yrkesskadeförsäkringsfondens utgifter utgöras av

ersättningar och andra kostna­der, som i anledning av inträffade skadefall skola utbetalas av riks­försäkringsverket enligt förenämn­da lagar och enligt lagen om fcir-säkring för vissa yrkessjukdomar;

ersättningar och andra kostna­der, som i anledning av inträffade skadefall skola utbetalas av riks­försäkringsverket på gnmd av obli­gatorisk försäkring enligt lagen om försäkring för olycksfall i arbete, lagen om försäkring för vissa yr­kessjukdomar,  lagen om krigsför­säkring för ombord å fartyg tjänst­görande personer, lagen om yrkes­skadeförsäkring    och    lagen    om krigsförsäkring för sjömän m. fl., ävensom   kostnader  för  omregle­ring, förhöjning och värdesäkring av ersättningar enligt dessa lagar; ersättningar, som skola utbetalas av riksförsäkringsverket på grund av övertagande jämlikt 10 § lagen angående ersättning för skada till följd av olycksfall i arbete, 35 § lagen om försäkring för olycksfall i arbete samt 54 och 55 §§ lagen om yrkesskadeförsäkring av aiman åvUande ersättningsskyldighet;

belopp, som av riksförsäkrings­verket eller eljest återbetalas på grund av att för mycket influtit lill verket i avgifter för försäkringar enligt de i första stycket omför­mälda lagarna; samt

belopp, som utbetalas till följd av vad nedan i 3 eller 11 % stad­gas.

belopp, som av riksförsäkrings­verket eller eljest återbetalas på grund av alt för mycket influtit lill verket i försäkringsavgift eller Ull-lägg som i första stycket sägs;

belopp, som skola utbetalas för bestridande av förvaltningskostna­der enligt 39 § andra stycket la­gen om yrkesskadeförsäkring; saml

belopp, som utbetalas till följd av vad nedan i 3 § stadgas.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1972. Dock får överföring av tillgångar från yrkesskadeförsäkringsfonden till särskilda yrkesskade­fonden och fonden för frivillig yrkesskadeförsäkring ske vid senare tid­punkt som Konungen bestämmer.

Prop. 1971:22

19

Utdrag av protokollet över socialärenden, hållet inför Hans Majrt Konungen i statsrådet på Stockholnis slott den 19 februari 1971.

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN], ANDERS­SON,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], SVEN-ERIC[REDACTED_EFTERNAMN], LUND­KVIST, GEIIER,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Chefen för socialdepartementet, statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], anmäler efter ge­mensam beredning med statsrådets övriga ledamöter fråga om ändrade regler för yrkesskadeförsäkringens finansiering m. m. och anför.

Utredningen angående yrkesskadeförsäkringens finansiering m. m. har avlämnat ett betänkande kallat Yrkesskadeförsäkringens finansiering (SOU 1970: 49). I betänkandet föreslås att reglerna för finansieringen av yrkesskadeförsäkringen ändras saml alt via yrkesskadeförsäkringen medel ställs lill förfogande för ökade åtgärder i syfte all förebygga yrkesskador och annan av arbetsmiljön betingad ohälsa.

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgelts av socialstyrelsen, arbelarskyddsstyrelsen, riksförsäkringsverket, statens institut för folkhäl­san, arbetsmedicinska institutet, statskontoret, statistiska centralbyrån, försäkringsinspeklionen, riksrevisionsverket, centrala folkbokförings- och uppbördsnämnden, universitetskanslersämbetet, arbelsmiljöulredningen. Svenska kommunförbundet. Svenska landstingsförbundet. Landsorgani­sationen i Sverige (LO), Tjänstemännens centralorganisation (TCO), Sveriges akademikers centralorganisation (SACO), Stalsljänslemännens riksförbund (SR), Svenska arbetsgivareföreningen (SAF), Riksförbundet landsbygdens folk (RLF), Sveriges lantbruksförbund. Socialförsäkrings­bolagens förening, Sveriges industriförbund och Sveriges hantverks-och industriorganisation (SHIO). Därjämte har Svenska bankföreningen och Kommunemas pensionsanstalt inkommit med yttranden över be­tänkandet.

Gällande ordning

Försäkringsavgifternas bestämmande

Enligt lagen (1954: 243) om yrkesskadeförsäkring - i fortsättningen benämnd YFL - sker yrkesskadeförsäkring i riksförsäkringsverket (1 §). Kostnaderna för den obligatoriska yrkesskadeförsäkringen skall bestridas genom försäkringsavgifter, som erläggs av arbetsgivaren, och med bidrag, av statsmedel till omkostnaderna (3 §). Staten, som själv svarar för er­sättningar enligt YFL vid yrkesskada i statstjänst, betalar dock inte några avgifter för statligt anställda arbestagare [5 § och 3 § kungörelsen

Utredningsman generaldirektören Yngve[REDACTED_EFTERNAMN].

Prop. 1971:22

20

(1954: 670) med särskilda bestämmelser om tillämpning av lagen om yrkesskadeförsäkring på arbetstagare i statens tjänst].

Avgiften skall av riksförsäkringsverket bestämmas till belopp, som med hänsyn lill arbetets farlighet i allmänhet och till de särskilda för­hållanden, under vilka det bedi-ivs, efter försäkringstekniska grunder prövas vara erforderligt för atl läcka den risk som försäkringen avser (38 § första stycket).

Kravet på hänsyn till arbetets farlighet i allmänhet anses tillgodosett genom att avgiftens storlek görs beroende av vilken näringsgren ell förelag tillhör. Företagens klassificering efter näringsgren är sålunda av fundamental betydelse för avgifternas avvägning. Den nu tillämpade näringsgrensindelningen omfattar totalt 135 olika näringsgrensrubriker och utgör en på vissa punkter modifierad version av den av .Förenta Nationerna år 1948 fastställda och år 1958 reviderade internationella näringsgrensindelningen, International Standard Induslrial Classification of All Economic Activities (ISIC). Alltsedan år 1960 använder sig riks­försäkringsverket av ett schablonmässigt förfaringssätt vid indelningens praktiska tillämpning. Sålunda betraktas vid avgiftsberäkningen en ar­betsgivares hela verksamhet i regel som en enhet. Verksamheten upp­delas alltså inle på de skilda verksamhetsgrenar, som kan finnas repre­senterade, utan hänförs lill en enda näringsgren. Därvid blir den huvud­sakliga inriktningen av verksamheten bestämmande. För åtskilliga olika näringsgrenar kan, med hänsyn lill föreliggande yrkesskaderisk, premie­satsen vara densamma. Sammanlagt förekom för år 1969 41 olika pre­miesalser. Dessa varierade från 0,05 till 1,35 % av elt avgiftsunderlag, som beräknas på sätt som beskri's i det följande.

Vid avgiftens bestämmande skall hänsyn tas tiD de särskilda förhål­landen under vilka arbetet bediivs. Detta sker genom att de företag, hos vilka riskförhållandena bedöms vara annorlunda än de för närings­grenen normala, vid premiebeslämning behandlas fristående från nä­ringsgrenen i övrigt. Vid denna s. k. specialtariffering beaktas framför allt sådana avvikande riskförhållanden som kunnat konstaleras på sta­tistisk väg. Detta förutsätter, att arbetsgivarens verksamhet är så stor, att slumpartade kastningar i en specialstatistik för hans förelag kan an­ses nöjaktigt utjämnade. På senare tid - särskilt under senaste decenniet - har specialtarifferingen alltmer avtagit. För närvarande har endast ca 50 arbetsgivare en från sin näringsgren avvikande premiesats. Deras sammanlagda avgift utgör i runt tal 15 % av den totala nettoavgiften lill yrkesskadeförsäkringen.

Avgiften skall även bestämmas efter försäkringsmässiga grunder, så atl den täcker den risk som försäkringen avser. Detta innebär bl. a. att avgifterna för visst är skall tillsammans motsvara ersällningskostnadema för under just det året inträffade skador, oavsett om ersättningarna utbetalas under det året eller senare. Avgiften skall således bl. a. läcka

Prop. 1971:22

21

kapitalavsältningar som behövs för atl utge sådana framlida ersätt­ningar som kan grundas på skadan.

Grunderna för beräkning av försäkringsavgifter och premiereserv fast­ställs enligt 41 § första stycket YFL av Kungl. Maj:l. Så har skett genom kungl. brev av den 21 januari 1955. Storleken av premieutlagel beror bl. a. av hur nära de försäkringstekniska grundema för beräkning av yrkesskadelivränlornas kapitalvärden (anlaganden om dödlighet, reakli-veringssannolikhel för invalider och omgiflesfrekvens för änkor samt om kapitalförräntning) överensstämmer med faktiska förhållanden.

Enligt 38 § andra stycket YFL föreligger under vissa villkor möjlighet för en arbetsgivare all erhålla s. k. lindring i försäkringsavgiften. För närvarande finns ell mindre antal arbetsgivare, som på grund av egen utfästelse att vid yrkesskada utge understöd, motsvarande i lagen angivna ersättningar, har medgetts sådan lindring. Därvid har de helt befriats från avgiften, om utfästelsen avser all ersättning. Sådan total självrisk har ett 20-lal städer och ett mindre antal andra stora arbetsgivare. Par­tieU självrisk, avseende läkarvård m. m., som berättigar lill en viss ned­sättning av avgiften, förekommer likaså endast för ett fåtal arbetsgivare.

Arbetsgivare, som önskar avgiftslindring, skall ställa av riksförsäkrings­verket godkänd säkerhet för utgivande av det understöd varmed lind­ringen motiveras. Bestämmelsen tillämpas så, att vid total självrisk fordras deposition av värdehandlingar till ett belopp, motsvarande dels kapitalvärdet av tillerkända livräntor och dels ett års försäkringsavgifter. Kommunala enheter har dock befriats från deposilionsskyldighel, och deposition anses ej heller behövlig vid partiell självrisk. För varje ar­betsgivare, som på grund av självrisk utger livräntor, vare sig hans själv­riskförpliktelse för nytillkommande fall upphört eller ej, revideras före­kommande deposilionsbelopp vid varje årsskifte med hänsyn lill de för­ändringar (dödsfall, reaktivering, åldersförskjulningar m. m.) som under det senast förflutna året inträffat bland hans livränlelagare.

Utöver den avgift som enligt 38 § första stycket YFL skall uttas av arbetsgivare - i fortsättningen benämnd grundavgift - skall enligt 39 § såsom bidrag till bestridande av omkostnaderna för försäkringsrådets och riksförsäkringsverkels verksamhet lill statsverket erläggas en lill-läggsavgift, motsvarande 5 % av grundavgiften beräknad ulan hänsyn till avdrag föranledda av särskilda försäkringsvillkor.

För uppräkning och förstärkning av äldre yrkesskadelivränlor samt värdesäkring såväl av dessa som nyare sådana m.m. har arbetsgi­varna vidare alt erlägga särskilda s. k. avgiftstillägg på grund av lagen (1955: 469) angående omreglering av vissa ersättningar enligt lagen den 17 juni 1916 (nr 235) om försäkring för olycksfall i arbete m. m., lagen (1962: 303) om förhöjning av vissa ersättningar i anledning av yrkes­skada m. m. och lagen (1967:919) om värdesäkring av yrkesskadeliv­räntor m. m. Avgiftstilläggen påförs med en för varje år enhedigl be-

Prop. 1971:22

22

stämd procentsats av den sammanlagda grund- och tilläggsavgift, som för året skall beräknas för arbetsgivaren. För år 1969 utgjorde procent­satsen för avgiftstillägget 28.

De redovisade reglema för föriiäkringsavgiftemas bestämmande gäller enligt 48 § YFL i tillämpliga delar också beträffande den frivilliga yrkesskadeförsäkringen.

Debitering och uppbörd

Angående debitering och uppbörd av de för yrkesskadeförsäkringen utgående avgiftema och tilläggen bestämmer Kungl. Maj:t med riks­dagen (41 § tredje stycket YFL). Gällande regler finns i förordningen (1959: 552) angående uppbörd a' vissa avgifter enligt lagen om allmän försäkring m. m.

Beträffande den obligatoriska yrkesskadeförsäkringen föreskrivs i för­ordningen atl arbetsgivare, som under ett år utgett lön till någon hos honom anställd arbetstagare med minst 300 kr., är skyldig all näst­följande år före januari månads utgång eller, i fråga om redare som har att redovisa sjömansskatt, före februari månads utgång lämna uppgift (arbelsgivaruppgift) till ledning for beräkning av avgiftsunderlag varpå avgift skall beräknas för honom. Uppgiflen skall normalt lämnas lill den lokala skattemyndighet inom vars tjänstgöringsområde arbetsgivaren skall taxeras till statlig inkomstslcatt. Då arbetsgivaren är redare, som redovisar sjömansskatt, skall uppgiften avlämnas till sjömansskattekon­toret. Sedan uppgiften förberedande granskats och kontrollerats hos skaltemyndigheten, översänds den till riksförsäkringsverket för vidare bearbetning.

Grundavgiften beräknas i proportion täl under året av arbetsgivaren utgiven avlöningssumma efter evemluella avdrag för arbetstagarens kost­nader i anställningen. Lönesumman reduceras om lönen för en arbets­tagare, som arbetat hela året, skulle överstiga 7 Va gånger det vid årets ingång gällande basbeloppet. Då medräknas ej det överskjutande belop­pet. För arbetstagare, som enbart arbetat viss del av året beräknas lönen i förhållande till den arbetade tiden. Om någon arbetstagare upp­burit lägre lön under året än 300 kr., medräknas ej heller denna. Den på nu angivet sätt reducerade avlöningssumman bildar det s. k. avgifts­underlaget.

Sedan arbetsgivaren näringsgrensklassificerats och i förekommande fall åsatts en premiesats anpassad lill hans riskförhållanden (special-tarifferats), sker på datamaskinell väg uträkningen av såväl grundav­giften som tilläggsavgift och avgiftstillägg.

Avgiften till den obligatoriska yrkesskadeförsäkringen ingår som en del i den s. k. arbetsgivaravgift som arbetsgivare har alt erlägga  för

Prop. 1971:22

23

sina anställda. Arbetsgivaravgiften innefattar även tilläggspensionsav­gift, arbetsgivarbidrag till sjukförsäkringen, lönegarantiavgift och - i fö­rekommande fall - byggnadsforskningsavgift. Om arbetsgivaravgiften uppgår till högst 1 000 kr., påförs arbetsgivaren avgiften i samband med slutlig skatt. Riksförsäkringsverket lämnar under september månad året näst efter ulgiflsåret vederbörande länsdatakontor uppgift om de arbets­givaravgifter, som skall påföras, i form av datamaskinellt framställt magnetband. Verket äger för varje år från vederbörlig inkomsttitel i riksslaten tillgodoföra sig ett belopp, som motsvarar arbetsgivaravgifter­nas summa minskad med vad som enligt av Kungl. Maj:t fastställda grunder kan beräknas bli avskrivet på grund av bristande betalning. De skattedebiterade arbetsgivaravgifterna ställs till verkets förfogande unge­fär ett år efter utgiflsårets utgång.

Om arbetsgivaravgiften överstiger 1 000 kr., debiteras och utkrävs den genom riksförsäkringsverkets försorg. Arbetsgivaren tillställs sär­skild räkning på vilken de i arbetsgivaravgiften ingående avgifterna till de olika socialförsäkringarna är särskilt specificerade. Samtidigt påförs arbetsgivaren automatiskt för löpande utgiftsår en preliminär arbets­givaravgift, vilken i allmänhet grundar sig på samma avgiftsunderlag som legat till gmnd för den senaste slutliga arbetsgivaravgiften. Hänsyn tas dock tUl den allmänna löneutvecklingen och arbetsgivarens egna upp­gifter.

Fonder m. m.

Enligt 41 § fjärde stycket YFL skall grundavgifterna för yrkesskade­försäkringen ingå till en fond, som förvaltas enligt grunder som be­stäms av Kungl. Maj:t med riksdagen. Fonden benämns riksförsäkrings­verkels yrkesskadeförsäkringsfond. I detta hänseende gällande bestäm­melser finns i reglementet (1961: 265) angående förvaltningen av riks­försäkringsverkets fonder. Här anges bl. a. i vilka slag av tillgångar fondmedel får placeras. Över yrkesskadeförsäkringsfondens räkenska­per upprättas för varje kalenderår ett försäkringstekniskt bokslut. Till yrkesskadeförsäkringsfonden ingår också grundavgifterna för frivillig yrkesskadeförsäkring (48 § YFL). Dessa medel förvallas gemensamt med medlen från den obligatoriska försäkringen. Fr. o. m. år 1955 före­ligger särskild redovisning beträffande frivillig försäkring, ehuru de medel som härrör därifrån inte direkt kan identifieras. Frivillig för­säkring före år 1955 saknar även bokföringsmässig särredovisning. En­ligt balansräkning per den 31 december 1969 uppgick yrkesskadeför­säkringsfondens tillgångar till omkring 895 milj. kr.

Reglementet lämnar utrymme för att fonden tas i anspråk även för att bekosta åtgärder inom det förebyggande arbetarskyddet. Enligt 11 §

Prop. 1971:22

24

kan nämligen Kungl. Maj:t besluta alt - om fondens tillgångar vid för-säkringsleknisk utredning medger det med hänsyn täl de förpliktelser som åligger fonden - viss mindre del av denna används för atl bekosta åtgärder, ägnade att i yrkesskadeförsäkringens intresse förebygga förlust eller nedsättning av arbetsförmågan eller höja arbetsförmågan hos de försäkrade. Med stöd av detta bemyndigande har Kungl. Maj:t vid skilda tillfällen ställt medel lill förfogande för olika arbetarskyddsända­mål.

Av medlen i yrkesskadeförsältringsfonden har i enlighet med kungl. brev den 6 juni 1962 reserverats ell belopp av 5 milj. kr., vars avkast­ning skall användas för utbetalning av ersättning enligt föreskrifter som Kungl. Maj:t meddelar för varje särskilt fall. Härmed avses exceptio­nella och ömmande fall av personskada, som av någon anledning be­dömts inle kunna inrangeras under gällande ersättningsbestämmelser om yrkesskada men som ändå skäligen bör ersättas efter liknande grunder. Denna fond, kallad särskilda yrkesskadefonden, har inga från yrkes­skadeförsäkringsfonden avskilda tillgångar ulan förvallas tillsammans med denna och tillförs ränta motsvarande genomsnittsavkastningen på de gemensamma tUlgångarna. Den har därigenom vuxit och uppgick vid utgången av 1969 tiU omkring 7 milj. kr. Från fonden har hittills skett en utbetalning.

De avgiftstiUägg som arbetsjnvare har alt erlägga för uppräkning och förstärkning samt värdesäkring av livräntor inflyter till en särskUd kassa benämnd omregleringskassan. Bestämmelser härom finns i kun­görelsen (1955: 596) med vissa föreskrifter i anledning av lagen den 17 juni 1955 (nr 469) angående omreglering av vissa ersättningar enligt lagen den 17 juni 1916 (nr 235) om försäkring för olycksfaU i arbete m. m. Omregleringskassan är helt fristående från yrkesskadeförsäkrings­fonden och förvaltas av riksförsäkringsverket. Behovet av alt hålla dess medel avskilda har närmast betingats av att de ömsesidiga socialförsäk­ringsbolagen tidigare har haft rätt atl meddela yrkesskadeförsäkring.

Den femprocenliga tilläggsavgiften för bestridande av omkostnaderna för försäkringsrådets och riksföirsäkringsverkets verksamhet inlevereras av riksförsäkringsverket till statsverket och redovisas under inkomstti­teln »Bidrag tUl riksförsäkringsverket och försäkringsrådet».

Utredningen

Utredningens betänkande omfattar två av de tre huvudfrågor som in­går i utredningens uppdrag, nämligen frågan om metoderna för yrkes­skadeförsäkringens finansiering och frågan om en i samband med yr­kesskadeförsäkringsavgiften utgående särskUd arbetsgivaravgift för ar­betarskyddsändamål. Den återstående uppgiften, alt pröva hur yrkes-

Prop. 1971:22

25

skadestatistiken i framtiden bör utformas och vilken myndighet som bör svara för slatislikproduklionen avser utredningen att återkomma tiU i ett senare belänkande. Enligt utredningen kan de båda förstnämnda frå­gorna lösas för sig i en första etapp.

Finansieringen av yrkesskadeförsäkringen

Utredningen behandlar först frågan om den obligatoriska yrkesskade-försäkrmgen skall finansieras enligt kapilalläckningssystem eller enligt fördelningsmelod. Utredningen konstaterar atl den lagstiftning, som i vårt land genomförts i syfte alt skydda arbetstagarna och deras anhöriga mot de ekonomiska följderna av skador i arbetet, ända tiU utgången av år 1968 haft drag av frivUlighet. Del längst kvarstående inslaget av fri­vUlighet var arbetsgivarnas rätt att välja försäkringsinrällning, riksför­säkringsverket eUer något av de enskilda ömsesidiga socialförsäkrings­bolagen. Draget av frivillighet nödvändiggjorde ett finansieringssystem som garanterade att det vid varje tUlfäUe fanns medel avsatta tiU infrian­de av försäkringens förpliktelser. Avgifterna måste således räcka till be­hövlig fondering. I överensstämmelse härmed har försäkringen finan­sierats enligt den för frivillig försäkring traditionella kapitaltäcknings-principen.

Sedan 1967 års riksdag beslutat atl de ömsesidiga socialförsäkrings­bolagens rätt alt meddela yrkesskadeförsäkring skulle upphöra vid 1968 års utgång och att socialförsäkringsbolagens försäkringsstock skulle fö­ras över till riksförsäkringsverket senast 1973, har enligt utredningen huvudmotivet för att bibehålla kapitalläckningssyslemet bortfallit. När försäkringen koncentrerats tiU riksförsäkringsverket för hela närings­livet får nämligen det framlida ekonomiska underlaget för livräntornas utbetalning även utan särskild kapitalbUdning samma bärkraft som nä­ringslivet i dess helhet.

Utredningen pekar vidare på att yrkesskadeförsäkringen numera för­lorat sin tidigare dominerande ställning inom socialförsäkringssystemet genom utbyggnaden av de allmänna Irygghelsanordningarna med skydd för den enskilde mot de ekonomiska följderna av sjukdom eller skada. Till belysning härav nämner utredningen alt under år 1969 arbetsgivar­ nas samlade avgifter tiU yrkesskadeförsäkringen uppgick lill knappt 200 milj. kr. under det alt arbetsgivarnas avgifter till allmänna sjukförsäk­ringen och den allmänna försäkringens tiUäggspensionering utgjorde i runt tal sammanlagt 7 600 milj. kr. Omräknat i procent motsvarar av­giften lill yrkesskadeförsäkringen knappt 2,5 % av arbetsgivarnas totala avgifter tiU socialförsäkringen.

Utredningen framhåller alt en fördelningsmelod gäller i fråga om den allmänna tilläggspensioneringens finansiering. Kostnaderna för tilläggs­pensionerna för elt visst år uttas i princip från det årets arbetsgivare;

Prop. 1971:22

26

Emellertid har en riss fondbUdning ansetts önskvärd för att möta ka­tastrofsituationer och åstadkomma en viss utjämning mellan olika års­klasser av arbetsgivare. Det är m. a. o. fråga om en modifierad fördel­ningsmetod. Av samhällsekonomiska skäl har omfattningen av fondbUd-ningen getts långt större proportioner än som varit behövligt vid en jäm­förelsevis renodlad fördelningsmetod.

När del gäUer att säkerställa livräntornas värdebeständighet anser ut­redningen att det nu inom yrkesskadeförsäkringen tiUämpade kapital-täckningssystemet ej håller måttet. Prisutvecklingen har under årens lopp framtvingat upprepade lagstiftningar om tUlägg till yrkesskadelivräntorna för att upprätthåUa deras köpkraft. Här har man frångått kapitaltäck-ningsprincipen i det att de årliga kostnadema för de beslutade tilläggen uttas av varje års arbetsgivare jnligt fördelningsmetod. Detta innebär således att vi inom yrkesskadeförsäkringen inte tiUämpar elt renodlat ka­pilalläckningssystem ulan har ett syslem, där grundersättningen enligt YFL Ullas enligt kapilalläckningssystem och förhöjningen av ersätt­ningen enligt fördelningsmetod. Ett renodlat kapitaltäckningssystem kan inte heller i fortsättningen bli genomförbart med hänsyn tiU tidigare ge­nomförda engångsuppräkningar och den numera lagstadgade värdesäk­ringen av utgående förmåner.

Utredningen framhåller att premieuttagets storlek med kapilalläck­ningssystem blir beroende bl. a. sv hur nära de försäkringstekniska grun­derna för beräkning av livräntomas kapitalvärden - dvs. antaganden om dödlighet och reaktivering för invalider, omgiflesfrekvens för änkor samt kapitalförräntning - överensstämmer med faktiskt rådande för­hållanden. En revision av riksförsäkringsverkets försäkringstekniska grunder har länge varit av behovet påkaUad. Men även om nya grunder faststäUs, måste utvecklingen följas och gjorda antaganden gång efter annan prövas, om de ej skaU bli föråldrade. Sådana anlaganden beträf­fande åtskilliga faktorer i fråga om förhållanden långt fram i liden blir obehövliga vid en fördelningsmetod.

Utredningens slutsats blir atl det inte finns några mera vägande skäl att bibehåUa det nuvarande kapitalläckningssyslemet inom den obligato­riska yrkesskadeförsäkringen. Pn;miema inom försäkringen bör därför, i likhet med vad som är fallet inom den allmänna tiUäggspensioncringen, i fortsättningen uttas enligt fördelningsmetod. I detta sammanhang fram­håUer utredningen att man i Norge, där utvecklingen på ifrågavarande område varit i stort sett densamma som i Sverige, nyligen beslutat sig för atl i fråga om yrkesskadeförsäkringen överge kapitalläckningssysle­met till förmån för en på fördi;lningsmetod baserad finansieringsprin­cip.

En övergång tiU fördelningsmetod innebär enligt utredningen finan-sieUt inga svårigheter, eftersom det i princip finns täckning för de in­träffade livräntefaUen. Inte heUer bör en sådan övergång utgöra hinder

Prop. 1971:22

27

för ett inlemmande av yrkesskadeförsäkringen i den allmänna försäk­ringen, ett spörsmål som utredningen förmodar ej kan anses ha förlorat sin aktualitet.

Utredningen rill emellertid inte förorda en strikt övergång tiU en för­delningsmelod. Visserligen bortfaUer i sådant fall de praktiska proble­men beträffande grundavgift och avgiftstillägg, eftersom man då med hjälp av faktiska kostnader och eventueUa överskott från yrkesskadeför­säkringsfonden kan styra avgiftskurvan. En strikt övergång till fördel­ningsmelod skulle emellertid innebära att avgifterna i initialskedet skulle bli obetydliga och alt avgifterna därefter skulle successivt stiga tiU dess elt jämviktsläge - på en nivå över avgiftsnivån enligt kapitalläcknings­syslemet - uppnås långt fram i tiden. Utredningen anser det inle lämp­ligt alt försäkringens finansiering i sådan utsträckning skjuls på framti­den. En jämnare övergång underlättar vidare en lösning av frågan om en via yrkesskadeförsäkringen finansierad arbetarskyddsavgift. Enligt utred­ningen kan en viss sänkning av den nuvarande genomsnittliga avgifts­nivån vara motiverad, främst med hänsyn tiU del rådande ränteläget, men även med hänsyn liU verkningarna av den av utredningen för­ordade reformen i fråga om ökat arbetarskydd genom bidrag från ar­betsgivarna. Denna extra insats från den nuvarande generationens sida kan nämligen på längre sikt förväntas få en skadenedbringande effekt.

Utredningens förslag i denna del går således ut på en övergång till elt modifierat fördelningssystem. Avgiftsnivån skaU vid själva övergången ligga ett stycke under den nuvarande genomsnittliga avgiftsnivån. Där­efter eftersträvas en relativt lugn avgiftsutveckling så atl avgiftsnivån även långt fram i tiden ligger lägre än den som följer enligt kapital-läckningsprincipen. TUl den närmare utformningen av ett sådant modi­fierat syslem återkommer utredningen efter del allmänna avsnittet rö­rande frågan om en avgift för arbelarskyddsändamål.

Utredningen går härefter över tUl problemet om riskgradering eller riskuljämning vid försäkringspremiemas bestämmande. Utredningen an­för att ett avgiftssystem grundat på fördelningsmetod naturligt leder tiU ett system med ej riskgraderade premier. Det uppges dock vara i och för sig tänkbart med ett riskgraderat fördelningssystem eller elt ej riskgraderat kapitaltäckningssystem.

Utredningen konstaterar att riskgraderingen i sin nuvarande tUlämp­ning är ofuUständig. Redan klassificeringssystemet i dess gmndläggande skick uppfyller inte särskilt väl lagens krav på hur försäkringsavgiftema skall beslämmas. Den tillämpade branschindelningen vid premiesätt­ningen är nämligen inte uppbyggd direkt med tanke på riskgradering inom yrkesskadeförsäkringen, utan den torde i första hand ha varit av­sedd all tUlämpas i andra sammanhang av ekonomisk aktivitet. Della har haft tUl följd, att det inom en och samma näringsgren kan finnas

Prop. 1971:22

28

företag med vitt skUda yrkesskaderisker och vidare att näringsgrenar, som enligt indelningsgrunderna är helt avskUda, kan ha lika stor yrkes­skaderisk sinsemellan. Det finns också dels näringsgrenar som i fråga om arbetskraftens omfattning måste anses väl små för en någorlunda säker riskbedömning och dels mycket stora grupper, som med fördel skuUe kunna uppdelas på olika riskområden, HärtiU kommer att riks­försäkringsverket år 1960 i samtiand med omläggning av debiteringssyste­met för yrkesskadeförsäkringen gått över lUl elt mera sammanträngt klassificeringsschema med elt mindre antal större enheter. Detta med­förde en från riskgraderingssynpunkt många gånger ogynnsam omlag-ring av tidigare använda gruppbeleckningar. Dessutom tillämpas del nya schemat på elt mera schablonmässigt sätt genom att man övergick lUl principen att en arbetsgivares hela verksamhet vid avgiflsberäkningen skuUe betraktas som en enhet och hänföras tUl en enda näringsgren med den huvudsakliga inriktningen av företagets verksamhet såsom ut­slagsgivande. Dessa klassificeringsmeloder har i inte ringa mån försvå­rat den individuella premiesällningen. Det rådande debiteringssystemet gör det därför inte möjligt atl fördela yrkesskadekoslnaderna på elt sätt som för den enskilde arbetsgivaren eller ens i genomsnitt för en en­skild näringsgren ger elt adekvat uttryck för den risk försäkringen avser.

Enligt utredningen kan man t, ö, ifrågasätta huruvida - i del komplex av ömsesidigt beroende som föreligger inom olika grenar av näringsli­vet - det kan anses motiverat, all höga kostnader för yrkesskador inom en viss näringsgren endast angår denna näringsgren isolerad från aUa andra. Utredningen frågar sig om det inte tvärtom är rimligt all anta, att kostnadema inom en bransch på grund av de samband som råder inom olika grenar av produktionen mer eller mindre återverkar på andra branschers ekonomiska viUkor. Del bör enligt utredningen inle vara någon orimlighet att de höga skadekostnaderna delas av en större krets av avgiftsplikliga än vad som nu är fallet.

Utredningen anför alt riskgraderingsmeloden ansågs som helt själv­klar vid tUlkomsten av olycksfallsförsäkringslagen år 1916 och atl någon ändring i det hänseendet inle ifrågasattes när YFL antogs. Utvecklingen har emellertid fört med sig betydande förändringar i fråga om såväl socialförsäkringssystemet i stort som beträffande yrkesskadeförsäkring­en. Den samordning som år 1954 skedde mellan yrkesskadeförsäk­ringen och den allmänna sjukförsäkringen innebär, alt den skadade även vid yrkesskada i princip får sin sjukhjälp från sjukförsäkringen un­der de första 90 dagarna av rjukdomen. Inom sjukförsäkringen sker ingen riskgradering motsvarande den som förekommer inom yrkesskade­försäkringen, ulan arbetsgivarna får betala enhetligt bestämda procen­tuella bidrag. Samordningen medför siffermässigt sett alt den ojämför­ligt största delen av yrkesskadefallen slutreglerades inom sjukförsäk­ringens ram och aUtså enligt en metod för premiesällningen som avviker

Prop. 1971:22

29

från yrkesskadeförsäkringens. En annan förändring är alt enligt stals­maklemas beslut de ömsesidiga socialförsäkringsbolagen inle meddelar yrkesskadeförsäkring efter 1968 års utgång. Enbart den omständighe­ten att yrkesskadeförsäkringen koncentrerats tUl en statlig inrättning ut­gör naturligtvis inte något avgörande skäl för att riskgraderingen skaU slopas. Genom att det inte föreligger någon konkurrens meUan olika försäkringsinrätlningar undanröjs emellertid en av gmnderna för ett differentierat premiesystem. Som förut nämnts av utredningen har yr­kesskadeförsäkringens StäUning inom socialförsäkringssystemet under årens lopp helt förändrats och arbetsgivarnas totala utlägg för yrkesska­deförsäkringen utgör bara en mycket liten del av vad arbetsgivarna har alt betala för den allmänna sjukförsäkringen och tilläggspensioneringen tUlsammans.

Utredningen erinrar om alt del har gjorts gällande att en övergång tiU ett enhetiigt premiesystem skulle medföra betydande förenklingar i fråga om försäkringens administration. Utredningen anser att detta onek­ligen skuUe bli fallet, om man håller sig enbart tUl yrkesskadeförsäk­ringen. Vid en analys av vilka administrativa vinster som skulle kunna emås genom en övergång lUl enhetiiga premier, bör man emeUertid inle bara ta hänsyn tUl dess verkan för elt visst organ inom statsför­valtningen utan även tiU dess sammanlagda effekt på alla de delar av förvaltningen som kan beröras därav. En närmare undersökning av hithörande problem visar atl större delen av de funktioner som ifråga­kommer vid den nuvarande premiesällningen ändå av andra skäl måste bibehållas främst med tanke på yrkesskadeslalistikens betydelse för ar­betarskyddet och statistiska centralbyråns företagsregister samt även med hänsyn till Sveriges intemalionella åtaganden på della område. Ut­redningen har i det föreliggande belänkandet inle närmare gått in på yrkesskadeslalistikens framtida utformning eller vem som bör svara för slatislikproduklionen. Till dess frågan härom lösts bör enligt utred­ningen riksförsäkringsverket svara för statistikproduktionen och liksom hittills tUUiandahålla behövliga data för det centrala företagsregistret. Della innebär, all verket även i fortsättningen måste näringsgrensindela arbetsgivarna, fast della inte är nödvändigt från premiesättningssynpunkt om differentieringen slopas. Utredningen anser sig dock kunna konsta­tera att en övergång tiU enhelspremier under alla omständigheter med­för alt några av de nuvarande funktionerna kan begränsas. Härigenom uppstår viss kostnadsminskning även om den är av relativt underord­nad storlek.

Vid övervägande av de förhållanden som nu redovisats har utred­ningen kommit till den uppfattningen, atl en övergång tiU ett system med enhelspremier bör genomföras, om inle några påtagliga skäl pekar i en annan riktning.

Prop. 1971:22

30

Frågan är då vilket värde det nuvarande avgiftssystemet har som sti­mulans åt del förebyggande srbetarskyddet inom företaget. I detta hänseende ifrågasätter utredningen om verkligen möjligheten att få den lariffenliga premiesaisen för en viss näringsgren nedsatt stimulerar en arbetsgivare inom denna näringsgren atl införa kanske kostnadskrä­vande skyddsanordningar. Enligt utredningen är det snarare möjlighe­ten att för det egna förelaget få en i förhållande lUl andra förelag i samma bransch förmånlig premiesällning som har en sådan stimulans. Det skuUe med andra ord vara specialtarifferingens effekt i denna rikt­ning som i första mmmet är av betydelse. Under de senare åren har emellertid antalet arbetsgivare som speciallarifferals oavbmtet sjunkit. Utredningen anser helt aUmänt att man inte bör överskatta premiedif-ferenlieringens betydelse som stimulerande faktor för ett bra arbetar­skydd. I dagens samhäUe bidrai en rad andra faktorer tiU alt företagen

- även efter ett slopande av differentierade premier - kan förväntas

upprätthålla ett gott arbetarskydd. Samhällshänsyn och hänsyn till de

anställda samt trycket från dessa verkar i sådan riktning. Vidare torde

arbetsgivarna ha betydande intresse att begränsa de förluster som olycks­

faU i arbetet eller yrkessjukdomar kan åsamka en arbetsgivare i form

av materiella skador och driftsavbrott. Utredningen pekar också på den

rnöjlighet tUl förbättrat arbetarskydd som skapas om man realiserar

utredningens förslag om ekonomiskt bidrag från arbetsgivarnas sida liU

betydligt ökade insatser på arbetarskyddets område. Utredningen anser

därför, att en riskutjämning inle bör möta betänkligheter från arbetar­

skyddssynpunkt,

Mol en övergång lUl enhetspiemier har också invänts att den omför­delning av premieuttaget som följer av en sådan förändring leder till alt något över hälften av aUa arbetsgivare, dvs, alla de som f. n. har ett premieuttag som understiger det genomsnittiiga uttaget, skulle få opå­kallade uppjusteringar av avgiften, medan andra, dvs. de högriskiga fö­relagen, skuUe få en ej motiverad premienedsältning. Utredningen anser emeUertid på grundval av en undersökning, som utredningen verkställt, att detta argument inte bör verka avhållande. För majoriteten av de mindre förelagen skulle avgifl!;höjningen i kronor räknat bli ganska måttlig, 100 å 200 upp till 500 kr. per år.

Utredningens nyssnämnda undersökning har också tagit sikte på att genom en minskning av antalet riskklasser eller genom en samman-trängning av premiesalsskalan begränsa den effekt som en fullständig riskutjämning innebär. Enligt utredningens mening har dock en sådan lösning inga betydande fördelar framför det nuvarande systemet. Valet bör stå mellan att bibehålla detta - möjligen med någon justering därav

- eUer att övergå till ett system med enhetiiga premier. Utredningen för­

ordar det sistnämnda alternativet. En sådan lösning innebär inte någon

Prop. 1971:22

31

revolutionerande nyhet. Enhetlig premiesättning inom yrkesskadeför­säkringen tiUämpas redan på vissa håll utomlands. I Norge övergår man vid 1971 års ingång till ell sådant finansieringssystem.

Utredningen anser att nuvarande självrisksystem bör avskaffas. Ut­redningen åberopar all arrangemanget med självrisk numera inle lorde ha någon nämnvärd betydelse för arbetsgivarna. Självrisksyslemel för­enklar inte heller arbetet på försäkringssidan utan utgör snarare ett ganska besvärande bihang till den reguljära verksamheten. Och på skade­regleringssidan måste ungefärligen samma arbete utföras som om själv­risk ej fanns, ty ersättningarnas storlek bestäms av riksförsäkringsverket, även om utbetalningarna görs av arbetsgivaren.

Elt speciellt skäl för självriskens avskaffande föreligger enligt utred­ningen vid en övergång tUl fördelningsmelod vid yrkesskadeförsäk­ringens finansiering. De mol försäkringsavgiften svarande depositionerna är avsedda alt utgöra säkerhet fÖr betalningen av ersättning för skador, som inträffar under det kommande försäkringsåret. Därvid väger liv­räntor tiU följd av dessa skador tyngst. Så länge avgiften beräknas en­ligt kapitaltäckningsprincipen ger den genomsnittiigt sett täckning även för framtida livränlebetalningar. Men om denna princip överges och elt fördelningssystem införs, ger avgiften inte full kapilaltäckning. Detta innebär, att en mot avgiften svarande deposition ej är tUlräcklig som försäkringsmässig garanti för senare betalningar. Om självrisken skaU bibehållas med nu gällande depositionsregler, så skulle för depositions­ändamål strängt taget en särskild avgift behöva uträknas enligt kapital­täckningsprincipen för självriskarbetsgivama, faslän fördelningsmetoden i övrigt tUlämpas för beräkning av deras tiUäggsavgifl liksom för andra arbetsgivares avgifter. Att märka är vidare all det inle är uteslutet att bibehållandet av möjligheten tUl självrisk kunde komma att påverka premienivån inom försäkringen i höjande riktning genom att elt stort antal utpräglade lågriskföretag skuUe föredra att själva svara för lagens ersättningar.

Utredningens förslag om avskaffande av självriskinstilulel innebär i första mmmet, att inga nya medgivanden om sådana särskilda för-säkringsvUlkor lämnas och att löpande medgivanden sägs upp. Beträf­fande de livräntor, som arbetsgivaren alltjämt har att betala ut på grund av tidigare självriskåtagande, bör arbetsgivaren få möjlighet att överlåta betalningsansvaret på riksförsäkringsverket genom alt arbetsgivaren in­betalar livräntans kapitalvärde tiU verket. Den administrativt tyngande specialbehandlingen hos verket för övervakning av denna del av liv-räntebeslåndet skulle därigenom kunna minska och större enhetlighet i administrationen vinnas. Många mottagare av sådana självrisklivrän­tor åtnjuter f. n. dessutom livränletUlägg från verkets omreglerings-kassa. Om självrisklivränlorna inköptes hos verket, skulle livräntetagaren

Prop. 1971:22

32

vinna den fördelen att få både gmndbeloppet och tillägget i en enda försändelse från samma ulbetalare.

Utredningen erinrar om att nuvarande bestämmelser om en fempro-centig tiUäggsavgift såsom bidrag tUl den obligatoriska yrkesskadeför­säkringens förvaltningskostnader går tUlbaka till år 1916 då de - delvis efter utiändskt mönster - infördes i olycksfaUsförsäkringslagen. De har hela tiden gällt oförändrade. Med hänsyn tUl de förändringar som under utvecklingens gång skett beträflände försäkringens administration och omkostnader anser utredningen att liden nu är inne alt ompröva tilläggs­avgiftens storlek och konstmktion. En sådan omprövning föranleds också av utredningens förslag beträffande försäkringsförmånernas finan­siering.

Utredningen anser det inle lämpligt alt efter en övergång tUl fördel­ningsmetod för finansieringen bibehåUa det nuvarande systemet med elt procentuellt påslag på grundavgiften. En sådan anknytning skulle näm­ligen innebära att vid en höjning av grundavgiften även tilläggsavgiften skulle stiga utan att någon stegring av förvaltningskostnaderna därför behövde föreligga. En lämpligare lösning är enligt utredningen atl låta avgiften för förvaltningskostnaderna beslämmas med utgångspunkt från det avgiftsunderlag, som f. n. tillämpas när del gäUer all bestämma för­säkringsavgiften inom yrkesskacieförsäkringen, och få utgöra en pro-centueU andel därav.

Yrkesskadeförsäkringens totala förvaltningskostnader för år 1970 skuUe enligt utredningen kunna uppskattas till i mnt tal 14 milj. kr. Av detta belopp kan 75 % beräknas; avse försäkringen av arbetstagare som inle är i statens tjänst, dvs. fall där tilläggsavgift f. n. utgår. I nuläget inbringar tilläggsavgiften ca 8 mOj. kr. Della motsvarar ca 60 % av yr­kesskadeförsäkringens totala förvaltningskostnader och 75 å 80 % av de förvaltningskostnader som ej är ai.t hänföra tiU statlig verksamhet.

Utredningen anser inle att det finns något bärande skäl för alt yr­kesskadeförsäkringens förvaltningskostnader endasl tUl viss del skall täckas av arbetsgivarna utan anser att dessa kostnader bör helt avgifts-finansieras i överensstämmelse, med vad som sker inom bl, a. försäk­ringen för allmän tilläggspension, Della bör naturiigen bara gälla om­kostnaderna för försäkringen såvitt angår arbetstagare som är i annan än stadig tjänst. Det kan nämligen inte anses rimligt att de privata ar­betsgivarna skall svara för förvaltningskostnaderna beträffande slats-och mUitärskadorna, För statens arbetstagare bör kostnaderna bestridas av statsmedel utom ramen för försäkringen.

Ett genomförande av utredningens förslag skulle innebära en viss kost­nadsbesparing för staten. Om man utgår från de av utredningen gjorda kalkylerna, skulle nämligen staten i fortsättningen ha all svara för ca 3,5 mUj. kr. av de åriiga förvaltningskoslnadema under del atl nu av

Prop. 1971:22

33

totalkostnadema ca 6 mUj. kr. faller på staten.

Den tekniska lösningen av förslagel beträffande förvaltningskoslna­dema kan enligt utredningen lämpligast ordnas på liknande sätt som för allmänna pensionsfondens del. Den del av försäkringsavgiften, som skaU täcka förvaltningskostnaderna, skall således inte särskiljas utan tillföras motsvarigheten tiU yrkesskadeförsäkringsfonden. Från fonden får se­dan medel uttas för att täcka arbetsgivarnas andel i de faktiska förvalt­ningskostnaderna.

Beträffande den frivUliga yrkesskadeförsäkringen föreslår utredningen inte några genomgripande förändringar. Enligt utredningen måste fri­viUig försäkring i motsats lill obligatorisk sådan ha full kapilaltäckning för sina åtaganden. Likaså förutsätter den frivilliga försäkringen en mera individuell, i första hand tUl skaderisk anknuten premiesällning. Ut­redningen framhåller all en övergång till enhetspremie för den obliga­toriska försäkringens del medför att den nuvarande näringsgrensvis upp­lagda koslnadsslatistiken upphör, varigenom möjligheten liU sådan pre-miedifferentiering begränsas. Enligt utredningens uppfattning bör dock riksförsäkringsverket kunna lösa detta problem genom införande av ett mera begränsat antal riskklasser och genom viss minskning av spänn­vidden i premiesättningen.

Utredningen anser att också frivillig försäkring i princip bör helt slå för sina förvaltningskostnader. Fastställandet av de omkostnader som är atl hänföra lUl frivillig försäkring måste enligt utredningen delvis bli en avvägningsfråga. Utredningen anser sig dock kunna fömtsätla alt heltäckningsprincipens införande leder liU en premiehöjning av stor­leksordningen 20 procent, detta i den mån kostnaderna inte kan hän­föras tiU äldre skadefaU och där ha täckning i eventuella överskotts­medel. För alt under övergångstiden undvika en för stor premiehöjning föreslås en viss nedskrivning av förvaltningskostnaderna.

Utredningen föreslår vidare all de medel som inflyter på grund av friviUig försäkring inle längre skall förvallas gemensamt med medlen från den obligatoriska försäkringen. Utredningen är medveten om att praktiska svårigheter kommer att uppstå vid avskiljandet av den fri­villiga försäkringens tUlgångar från den nuvarande yrkesskadeförsäk­ringsfondens övriga tillgångar. Med hänsyn tUl behovet av att för fram­liden skapa ell fungerbart redovisningssystem fömtsätter emellertid ut­redningen att utbrytningsfrågan även i avsaknad av exakta beräknings­underlag kan få en snar lösning.

Arbetsgivaravgift för arbetarskyddet

Utredningen anför, efter att inledningsvis ha redogjort för bl. a. inne­börden i och avgränsningen av begreppet yrkesskada, all det vid tidi­gare diskussioner om en arbetarskyddsavgift väsentiigen varit de rena yrkesskadorna som tUldragit sig intresset. Utredningen framhåller emel-

3    Riksdagen 1971.1 saml. Nr 22

Prop. 1971:22

34

lertid att arbetarskyddels ansvar vuxit ut i takt med den tekniska utveck­lingen och rationaliseringen. Från alt urspmngligen varit inriktat på all förebygga rena yrkesskador har nu - bl. a, till följd av ökade kunskaper om yrkeshygien, arbetsmedicin m. m. - området för arbetarskyddet vid­gats tUl att omfatta en mer total syn på samband mellan olika faktorer i arbetsmUjön och deras hälsomässiga konsekvenser. Det har i bety­dande grad blivit en angelägenhet för arbetarskyddet att beakta arbets­lagarens hela hälsosituation.

Av den offentiiga debatten och vad i övrigt på senare tid framkommil rörande arbetarskydd och arbetsmUjö har utredningen kommit fram lill att del är synnerligen angeläget all arbetarskyddet - detta begrepp tagel i vidsträckt bemärkelse - får betydligt ökade resurser. Mellan yrkes­skadeförsäkringen och arbetarskyddet råder enligt utredningen ett nära samband. Det förefaller sannolUcl alt arbetsmiljön och de allmänna för­hållandena på arbetsplatsen i övrigl i varje fall indirekt kan ge upphov till eller medverka tUl uppkomsten av yrkesskador. Och även om ökade insatser på arbetarskyddets område naturiigen har sitt egentliga och största värde från rent humanitär synpunkt, bör arbetsgiyama__ha_in-tresse av all arbetstagarnas hälsa förbättras och sjukdomsfrekvensen sjun­ker med bl. a. minskade försäkringspremief och andra kostnader som följd. Givetvis är det inle möjligt all fömtse, humvida de insatta åt­gärdema verkligen kommer atl ge praktiska resultat. Utredningen räk­nar emellertid med att så skall bli fallet.

Utredningen förordar därför, att del via yrkesskadeförsäkringen skapas ökade möjligheter atl lämna ekonomiskt bidrag till kostnader för forskning, utbUdning och upplysning på arbetarskyddets område. Syftet bör härvid vara att motverka uppkomsten inle bara av yrkesska­dor utan även av annan av arbetsmiljön betingad fysisk och psykisk ohälsa samt dessutom atl få lill stånd en förbättrad arbetsmiljö genom vUken arbetstagarnas hälsa, säkerhet, arbetsanpassning och arbetstill­fredsställelse kommer alt främjas.

När det gäller att dra upp den yttre ramen kring den här avsedda verksamheten bör enligt utredningen den principiella utgångspunkten vara, att de medel som ställs tiU förfogande inle skall användas för uppgifter som ligger inom olika myndigheters och institutioners or­dinarie verksamhet. För dessa bör kostnaden läckas av deras budget. Utredningen anmärker all dess förslag, om del genomförs, givelvis inte får tas till intäkt för en beskärning av de ordinarie riksslalsanvisningarna. Utredningen är medveten om all del i praktiken kan bli svårt all avgöra vilken aktivitet som bör bekostas i den ena eller andra ordningen. Dessa svårigheter anses dock kunna begränsas genom att man strikt håller sig tUl den nyssnämnda principen och genom atl det organ som skäll ha alt besluta om medlens användning får en därför lämpad samman­sättning.

Prop. 1971:22

35

Utredningen anser sig inle böra i detalj gå in på hur tillgängliga me­

del bör användas inom de olika aktiviteteraa. Utredningen drar emeller­

tid upp följande riktlinjer.

Forskningen bör vara praktiskt inriktad och omfatta även uppföljande av forskningsresultat i industrin och andra delar av näringslivet, sär­skUt så all resultat som utarbetats i laboratorier prövas i praktisk verk­samhet och eventueUt modifieras för praktisk tillämpning. Här kan ofta försöksverksamhet på olika arbetsplatser komma i fråga. Forsk-[ ningen bör vara inriktad på uppgifter, som kräver snabba och kraftiga i insatser, saml stora och långsikliga projekt. Forskningsuppdrag som har, karaktär av gmndforsknlng bör ej få finansieras i denna ordning.

I fråga om utbildningen erinrar utredningen om all arbetsmedicinska institutet till chefen för socialdepartementet överlämnat en den 14 maj 1970 dagtecknad utredningsrapport om utbUdningen i företagshälsovård vid institutet. I denna rapport behandlas frågan om hur förelagsläkare och förelagsskölerskor, skyddsingenjörer och andra tekniker, ergonomi-personal samt arbelshygieniker bör utbildas och hur utbUdningen bör finansieras. I anslulning lill de synpunkter som rapporten innehåller ut­talar utredningen följande. De medel, som via yrkesskadeförsäjcringen kan ställas till arbetarskyddets förfogande, bör inte få utnyttjas för griindutbildning- med olika skolformer eller liknande saml ej heller för den grundläggande fortbildningen av företagsläkare och företagssköter-skoj,skyddsingenjörer och andra tekniker, ergonomipersonal och_ar-belshygieniker. Ulredningeii delar arbetsmedicinska institutets uppfatt­ning i dessa hänseenden. Utredningen är dock något tveksam om inle det samlade arbetsgivarkoUeklivel via yrkesskadeförsäkringen bör svara för kostnaden för den~gmndläggande teoretiska fortbildningen av före­lagsläkare, skyddsingenjörer, förelagsskölerskor och ergonomipersonal, en kostnad som totalt lorde uppgå lill ca 0,8 milj. kr. per år. Utred­ningens experter har inte velaljbilräda ett förslag i denna riktning. Med hänsyn härtill och då de principiella konsekvensema synes svåröverskåd­liga förordas inte alt man frångår institutets förslag. Däremot bör en­ligt utredningens uppfattning medel kunna stäUas tUl förfogande för könipletlerande.fprtutbildning av olika yrkeskategorier inom företags­hälsovården och arbetarskyddet i övrigt. Särskilt viktigt finner utred-hingen: vara, altl utbildningsfrågan avseende skyddsombuden - såväl när det gäller gmndutbUdning som beträffande kontinuerlig fortulbild-ning - ägnas stor uppmärksamhet. Här lorde finnas utrymme för be­tydande och kapitalkrävande insatser.

Vad angår upplysningen bör kostnaden för en brett upplagd infor-matipm om arbetarskydd, i den bemärkelse detta begrepp tagits här, kiinna falla iom ramen för en arbetarskyddsavgift. Informaiionen bör kunna ske med anlitande av olika former av massmedia och bör rikta sig mol stora persongrupper inom arbetslivet. Informationen bör ha en

Prop. 1971:22

36

lätlfatlUg och populär utformning. En annan aktivitet som också bör kunna tjäna som ett verksamt medel mot uppkomsten av yrkesskador och annan av arbetsmUjön betingad ohälsa kan vara periodvis återkom­mande arbetarskyddskampanjer. Erfarenheten visar att dessa, för alt få någon effekt, drar betydande kostnader. Ell annat exempel på me­delsbehov som bör kunna täckas är en ytterligare upprustning av tid­skriften »ArbetsmUjö» - utgiven av Föreningen för Arbetarskydd - så att tidskriften på ett ännu bättre sätt skall kunna tillgodose det informa­tionsbehov som finns över en bred skala från skyddsombud lill olika personalkategorier inom företagshälsovården.

Utredningen finner del svårt alt med säkerhet fastställa hur mycket pengar som årligen behövs för de avsedda aktiviteterna, eftersom många faktorer är ovissa, inte minst tiUgången på forsknings- och annan per­sonal. Av utredningen gjorda överslagsberäkningar tyder emellertid på att del önskvärda årliga medelsbehovet skuUe uppgå tUl i runt tal 20 milj. kr.

EnUgl utredningens mening är det mindre lämpligl att successivt bygga upp en fond vars avkastning skulle täcka det beräknade årliga behovet. Härför skulle krävas en kapitalanhopning av betydande mått. Delta skulle innebära att man får vänta alltför länge, innan fonden vuxit lUl sådan storlek all ränteavkastningen förmår täcka behoven. Utredningen förordar i stället en lösning som gör det möjligt att redan från början täcka det för begynnelseåret beräknade löpande behovet. Della kan ske genom att arbelsgivama samtidigt med alt de årligen er­lägger premier för själva yrkesskadeförsäkringen får betala en på visst sätt konstmerad avgift, som motsvarar arbetarskyddets beräknade är­liga medelsbehov i enlighet med vad tidigare angivits. I den mån medlen inte förbmkas under året, får de fonderas till det nästkommande året. Arbetarskyddsavgiflen föreslås bli på visst sätt sammankopplad med för­säkringsavgiften. Därigenom blir dess storlek automatiskt föremål för . omprövning med jämna mellanmm.

De medel som via yrkesskadeförsäkringen skall få användas för ar­belarskyddsändamål bör enligt utredningen sammanföras i en särskild fond. En specieUt inrättad styrelse skall ha att bestämma om medlens användning och fördelning. Styrelsen bör beslå av en ordförande och sex ledamöter. Kungl. Maj;l utser ordförande och fyra ledamöter, två efter förslag av SAF och två efter förslag av LO. De båda återstående ledamöterna bör utgöras av chefen för arbelarskyddsstyrelsen och che­fen för arbetsmedicinska institutet, vUka aUlså föreslås bli självskrivna ledamöter i styrelsen. Utredningen anser att organet bör byggas upp efter mönster av de statliga forskningsråden. Det bör alltså inle i egen regi driva någon forsknings-, utbildnings- och upplysningsverksamhet ulan endasl anvisa medel för oUka projekt. Administrationen kan härigenom ges en begränsad omfattning.

Prop. 1971:22

37

A vgiftsuttag m.m.

Enligt utredningen slår arbetarskyddsbidraget med sitt skadeförebyg­gande syfte så nära yrkesskadeförsäkringens ersältningsdel all bidraget bör i viss mån påverka framräkningen av försäkringsavgiften. Utred­ningen finner det därför motiverat alt bidraget tUlsammans med för­säkringsavgiften bildar en ny gemensam avgift, kallad yrkesskadeavgifl.

Övergången tUl fördelningsmelod för försäkringens finansiering leder enligt utredningen närmast till all yrkesskadeavgiften fastställs för längre period än ett år i laget. Utredningen har kommit fram lill att en om­prövning vart femte år bör vara en lämplig avvägning. Beslut om yr­kesskadeavgiftens storlek och uppdelning på försäkringsdel och arbelar-skyddsdel anser utredningen bör fallas av Kungl. Maj:t med riksdagen efter förslag av riksförsäkringsverket. Utredningen har övervägt en sammankoppling av omprövningsterminema för yrkesskade- och till-läggspensionsavgiflema. Utredningen har emeUertid funnit alt en sådan koordination skulle skapa vissa svårigheter utan alt medföra några vä­sentiiga fördelar.

Efter utförda kalkyler har utredningen funnit atl slartnivån för yr-kesskadeavgiflens försäkringsdel, om hänsyn inte las lill kravet på täck­ning av förvaltningskostnader och kostnader för uppräkning och värde­säkring av livräntor, bör ligga i närheten av 70 % av den genomsnitt­liga gmndavgiften vid kapitaltäckningssystem. Utredningen vill därmed i inledningsskedet lamna tillräcklig marginal för olika faktorers inverkan på avgiflsbehovel. Utredningen räknar dock inle med att denna avgifts­nivå kan hållas på längre sikt. Några direkta normer för taklen i av­giftsuppräkningen anser utredningen inle alt det är möjligt att ange.

Utredningen beräknar all avgiftsunderlaget efter självriskens upphö­rande stiger till omkring 72 000 milj. kr. under år 1971 samtidigt som kapitalvärdet av till året hänförliga skadeersättningar enligt YFL upp­går lill närmare 175 milj. kr. För alt få 70-procenlig täckning av denna kostnad behövs elt uttag på 0,17 %. Nuvarande tilläggsavgift för för­valtningskoslnadema motsvarar 0,011 % av avgiftsunderlaget och täcker därvid omkring 75 % av de förvaltningskostnader på 10,5 milj. kr. som enligt vad förut angivits bör täckas genom arbetsgivaravgifterna. Över­gången till heltäckningsprincipen fömtsätter därmed ell lUl 0,015 % av­rundat avgiftsuttag för förvaltningskoslnadsändamål. Kostnaden för uppräkning och värdesäkring av förmåner enligt YFL eller motsvarande äldre lagstiftning kan för år 1971, med utgångspunkt i att basbeloppet stiger till 6 600 kr., beräknas till cirka 51 milj. kr. För att täcka uppräk-ningskoslnaderna behövs vid starten ell avgiftsuttag på 0,07 %. Utslaget på femårsperioden 1972-1976 kan dock ullagsbehovel vid en mera nor­mal basbeloppsulveckling inle väntas överstiga 0,065 %.

Enligt utredningens uppfattning bör således uttaget för den nya yr-kesskadeavgiflens försäkringsdel för inledningsperioden 1972-1976 fast-

Prop. 1971:22

38

StäUas liU 0,25 %  (=0,17 +0,015 +0,065 %) av avgiftsunderlaget.

Fömtom försäkringsavgiften skall uttas medel för arbetarskydd. Kostnaderna för därmed avsedda ändamål har i dagens penningvärde uppskattats lUl omkring 20 milj. kr. för år, vilket motsvarar ett avgifts­uttag på 0,03 % av avgiftsunderlaget. Del sammanlagda årliga avgifts-ullagel blir då för slarlperioden 1972-1976 0,28 %. Av yrkesskadeav­giften skall för denna period :l/28 faststäUas som bidrag till arbetar­skydd, medan återstoden på 25/28 utan särskild uppdelning skall utgöra försäkringsavgift. Utredningen framhåller i anslulning härtill all den nya yrkesskadeavgiflen trots tillkomsten av arbelarskyddsdelen och utök­ningen av förvallningskostnadstäckningen understiger den för år 1970 gällande genomsnittliga brutloavgiften på 0,29-0,30 %.

Remissyttrandena

Utredningens belänkande har allmänt sett fått ell positivt bemötande under remissbehandlingen. Remissinstanserna har i huvudsak godtagit såväl förslaget om ändrade regler för yrkesskadeförsäkringens finansie­ring som förslaget om all via jakesskadeförsäkringen ställa ökade me­del till förfogande för förebyggande åtgärder på arbelsmUjöns område.

Finansieringen av yrkesskadeförsäkringen

Den föreslagna övergången från kapilaltäckningsmelod till fördel­ningsmetod när det gäller den obligatoriska yrkesskadeförsäkringens finansiering tUlstyrks eller lämnas ultryckligen ulan erinran av de remiss­organ som yttrat sig i frågan. Till dessa remissorgan hör riksförsäkrings­verket, försäkringsinspektionen, statskontoret, riksrevisionsverket, LO, TCO, SR, SAF, Industriförbundet, SHIO, Svenska kommunförbundet. Svenska landstingsförbundet och Sveriges lantbruksförbund.

Statskontoret uttalar, all utredningen anfört övertygande skäl för en övergång tiU fördelningsmetod.

Svenska kommunförbundet instämmer i utredningens uttalande att ett huvudmotiv för bibehållande av kapitalläckningssyslemet bortfallit i och med att de ömsesidiga so;ialförsäkringsbolagens rätt all meddela yrkesskadeförsäkring upphört. Förbundet framhåller vidare all det ar-t>etsgivarkoUektiv, som skall svara för avgifterna lill yrkesskadeförsäk­ringen hos riksförsäkringsverket, är så stort, all användning av fördel-ningsmeloden är motiverad. Enligt förbundet bör dessutom en över­gång tiU denna metod underlätta ett eventueUt framlida infogande av yr­kesskadeförsäkringen i den allmänna försäkringen.

LO anför alt förslaget innebär en anpassning av yrkesskadeförsäk­ringens finansiering tiU del finansieringssystem som gäller för de flesta andra socialförsäkringar. Fördelningssystemet tillämpas eller är på väg att införas för yrkesskadeförsäliringens del i ett flertal länder. En av

Prop. 1971:22

39

de väsentligaste fördelarna med fördelningsmetoden är enligt LO att man i framtiden lättare kan göra utgående förmåner värdebesländiga och att man skapar möjhgheter att anpassa utgående Uvräntor efter höjningen av den aUmänna standarden i samhäUet.

Riksrevisionsverket uttalar att en administrativ förenkling synes kunna uppnås genom tiUämpning av fördelningsmelod.

Försäkringsinspektionen konstaterar alt utredningens förslag inte kommer att medföra någon väsentlig omläggning av den förvaltnings­apparat som är knuten till yrkesskadeförsäkringen. Enligt inspektionen synes det därför inle i dagens läge finnas några starkare förvaltnings-mässiga skäl att frångå nuvarande ordning. Detta bör dock inte hindra förslagets genomförande. Genom valet av fördelningsteknik för yrkes­skadeförsäkringens finansiering får man nämligen en ökad överensstäm­melse med det finansieringssystem som gäller för den ekonomiskt sett helt dominerande allmänna försäkringen. Bl. a. får man liknande frihet att välja avgiftsnivå och att bestämma fondbildningens storlek som inom den aUmänna försäkringen.

Förslagets inriktning på en inle obetydlig modifiering av fördelnings-metoden under en övergångstid kommenteras av bl. a. Svenska kommun­förbundet, som anser det värdefullt att avgiftsuttagen håUs på en jäm­nare nivå än som skuUe ske vid Övergång lUl en strikt fördelningsmetod. Uttalanden till förmån för den föreslagna modifieringen görs också av riksförsäkringsverket, försäkringsinspeklionen och Svenska landstings­förbundet.

Sveriges lantbruksförbund hävdar att den avsedda startnivån för av­giftsuttaget är alltför hög. EnUgt förbundet bör utvecklingen gå mot att yrkesskadeförsäkringen successivt infogas i den allmänna försäkringen. Därför bör det vara möjligt att börja med en lägre avgiftsnivå än som föreslagits och alt sänka premiema undan för undan tills yrkesskade­försäkringen kan avskaffas.

Utredningens förslag om all slopa den nuvarande differentieringen av premiema för den obligatoriska yrkesskadeförsäkringen vinner utta­lat stöd hos i stort sett sanuna instanser som yttrat sig i fråga om över­gången tiU fördelningsmelod. Flera instanser pekar på atl förslaget med­för administrativa fördelar.

Statskontoret hänvisar till alt statskontoret år 1966 tUlstyrkle yrkes-skadeulredningens förslag om ell system med enhetliga premier med hänsyn tiU att arbetslättnader kunde uppnås.

LO anför att förändringama i finansieringsreglema - och då inte minst övergången till ett syslem med enhetiiga avgifter - leder liU kost­nadsbesparingar för staten, som av utredningen beräknats tUl ca 2,5 milj. kr. per år. Den rationaliseringsvinst som sålunda uppstår bör en­ligt LO om möjligt komma arbetarskyddet lUl godo.

Prop. 1971:22

40

Riksförsäkringsverket framhåller all verket i olika sammanhang gett uttryck för den uppfattningen alt arbetet med debitering och uppbörd av de olika arbetsgivaravgifter som förekommer inom socialförsäkringen bör föras över på de lokala skatlemyndighelema. För all detta skall kunna ske bör avgiftsreglerna gijras enklare och enhetligare. En väsent­Ug fömtsättning för decentraliseringen blir uppfylld om riskgraderingen av yrkesskadeavgiflerna slopas i enlighet med det föreliggande förslagel. En enhetlig yrkesskadeavgift kan också ses som ell nödvändigt led i en utveckling mot en enhetUg arbetsgivaravgift tiU den obligatoriska social­försäkringen. För alt en sådan avgift skall kunna las ut på ett för de olUca försäkringsgrenama gemensamt underlag fordras ändringar fram­för allt i finansieringen av den allmänna pensioneringen. Verket anser alt denna fråga bör las upp liU nya överväganden sedan ställning lagils tiU utredningens förslag.

Sveriges lanlbruksförbund fiimer alt införandet av en enhelspremie kan vara ett steg i rätt riktning mot ell infogande av yrkesskadeförsäk­ringen i den aUmänna socialförsäkringen. RLF uttalar sig på liknande sätt.

Svenska kommunförbundet anser alt man kan anföra rättvisesynpunk­ter mot slopandet av riskgraderingen av avgifterna. Förändringen kom­mer att medföra en kostnadsövervältring från högriskiga till lågriskiga branscher och förelag. EmeUertid är den nuvarande näringsgrensindel­ningen relativt grov och ofullständig. Vidare slutregleras flertalet yrkes­skadefall inom sjukförsäkringens ram, och avgifterna tiU sjukförsäk­ringen är inle riskgraderade. Den stimulerande effekt som en premie­differentiering kan ha på det förebyggande arbetarskyddet inom främst högriskiga företag torde enligt förbundet vara ringa. Även om kommu­nema hör till de arbetsgivare som kommer alt drabbas av avgiftshöj­ning genom övergång lill enhetiig premiesällning, vill förbundet inte motsätta sig förslagel. Avgiftshöjningen bhr för primärkommunemas del måtthg och kan uppskattas lUl i genomsnitt 12-13 kr. per arbetsta­gare och år i dagens läge. För primärkommunema totalt innebär den en kostnadsökning i storleksordningen 4 å 5 milj. kr.

I anledning av utredningens uttalande att man inte bör överskatta premiedifferentieringens betydelse som stimulerande faktor för ell bra arbetarskydd framhåller arbetarskyddsstyrelsen alt möjligheten all få kompensation genom sänkta försäkringspremier säkert i många fall bidragit lill alt kostsamma arbetarskyddsåtgärder blivit vidtagna.

En negativ inställning till borttagandet av den differentierade pre­miesällningen kommer lill synes i yttrandet från Svenska bankför­eningen. Föreningen åberopar atl differentierad premiesällning aUt­jämt har väsentlig betydelse såväl från företagsekonomiska utgångspunk­ter som med hänsyn tUl systemets stimulerande inverkan på del före­byggande arbetarskyddet. Företagsekonomiskt är det en allmänt veder-

Prop. 1971:22

41

lagen princip att en ekonomisk verksamhet skall bära de kostnader som är att hänföra tUl just denna verksamhet. Del föreslagna enhetiiga pre-miesyslemet kan inte heller med fog anses innebära några administra­tiva fördelar. Dessutom saknas varje skäl att frångå den i lagen om för­säkringsrörelse inskrivna principen alt försäkringsavgiftema skall vara skäligt avvägda bl. a. med hänsyn lill försäkringsrisken.

Utredningen föreslår att den nu existerande möjligheten för arbets­givare att stå självrisk upphör.

Svenska kommunförbundet anser atl övergången lUl fördelningsme­tod motiverar slopandet av självriskmöjlighelen.

Enligt LO är det utomordentiigt vUctigt alt självriskprincipen av­skaffas, eftersom del inle längre finns någon anledning alt arbetsgivare som f.n. har självrisk inle skaU delta i det totala arbetsgivarkollekti­vets ansvar för yrkesskadeförsäkringens finansiering.

En annan uppfattning redovisar Svenska bankföreningen, som anser alt borttagandet av självriskmöjligheten skulle innebära en avsevärd höjning av ifrågavarande arbetsgivares kostnad ulan motsvarande nytta för det aUmänna eller för någon av självriskålagande berörd person. Föreningen föreslår atl om enhetliga avgifter lUl yrkesskadeförsäkringen genomförs - vilket föreningen finner orikligt - lagen i en övergångsbe­stämmelse skall medge företag, som under en avsevärd lid stått själv­risk, att behåUa denna självrisk, liksom hittills efter prövning av riks­försäkringsverket.

En speciell fråga som las upp av Kommunernas pensionsanstalt. Svenska landstingsförbundet och Svenska kommunförbundet gäUer möj­Ugheten att överlåta betalningsansvaret för självrisklivräntor på riks­försäkringsverket. Enligt nämnda remissinstanser är det angelägel atl det finns möjhghet all överlåta ansvaret för livränteulbetalningarna inte bara, såsom utredningen föreslår, genom engångsinbetalning till verket utan också genom fortlöpande inbetalningar. SärskUt gäller detta om nuvarande gmnder för beräkning av kapitalvärdet på livräntor inte ändras, eftersom man torde kunna utgå från alt ingen arbetsgivare kom­mer alt begära alt få sina självrisklivränlor avlösta så länge dessa gmn­der gäller.

Utredningens förslag beträffande yrkesskadeförsäkringens förvalt­ningskostnader godtas av alla remissinstanser utom riksförsäkringsver­ket. Verket har ingen erinran mol all yrkesskadeförsäkringens ersätt­ning tiU staten för förvaltningskostnader höjs. Ersättningen bör emeller­tid enligt verket bestämmas som en andel av yrkesskadeavgiften och liksom hittUls inflyta på vederbörande inkomsttitel. Den lösning som ut­redningen valt - vUken överensstämmer med vad som gäller för till-läggspensioneringens del - har visat sig besvärlig och administrativt tyngande.

Prop. 1971:22

42

Utredningens förslag beträffande frivUlig yrkesskadeförsäkring har mött eriiuingar bara i vad gäUer dess inverkan i höjande riktning på försäkringspremierna. RLF och Sveriges lantbruksförbund anser att yr­kesskadeskyddet i princip bör vara tillgängligt på likvärdiga viUkor för alla kategorier förvärvsarbetande. Premierna för den frivilliga försäk­ringen borde därför inte vara högre än för den obligatoriska försäk­ringen. Enligt lanlbmksförbundet skuUe möjligen en skUlnad i kostnads­hänseende kunna accepteras för en relativt kort övergångsperiod, under vilken yrkesskadeförsäkringen successivt krymps lill sitt innehåll. Den premiehöjning som nu kan bli aktuell bör under alla omständigheter genomföras stegvis. RLF framhåller risken för att en premiehöjning av storleksordningen 20 % kan resultera i en avsevärd minskning av anslutningen tiU försäkringen.

Arbetsgivaravgift för arbetarskyddet

Ett flertal remissorgan understryker att del finns ell storl och angelä­get behov av intensifierade insatser på det förebyggande arbetarskyddets område. Utredningens förslag om all via yrkesskadeförsäkringen skapa ökade resurser för utbUdning, forskning och information på arbetar­skyddets område har också vunnit starkt slöd under remissbehandlingen. SärskUd tiUfredsställelse med föi-slaget uttalas av arbetarskyddsstyrelsen, arbetsmedicinska insUlutet, statens institut för folkhäban och LO.

LO erinrar om alt förslagel bygger på en tanke som LO förde fram i sitt yttrande över yrkesskadeutredningens betänkande.

Arbetsmiljöutredningen anför att de kostnader, som föranleds av strä­van all göra arl)etsmUjön så riskfri som det över huvud tagel är möj­ligt, är att betrakta som en form av produktionskostnader och att det därför är rimligt att det samlade arbelsgivarkoUektivet bidrar tUl kost­naderna för forskning, utbildning: och information i arbetsmUjöfrågor.

SAF framhåller att det föreslagna arbetarskyddsbidraget måste be­traktas som en kostnadsökning för arbelsgivama. Föreningen är emel­lertid väl medveten om behovet av ökade insatser på arbelsmUjöområ-det och är beredd att acceptera den kostnadsökning förslaget innebär.

Från flera håll betonas viklen av alt arbetarskyddsbidragel kommer att utgöra elt reellt resurstillskott för de ändamål som utredningen an­gett och att det inte används lill att avlösa kostnader för verksamheter som nii finansieras på annat sätt. Påpekanden av denna innebörd görs av LO, SAF, Svenska kommunförbundet och arbetsmiljöutredningen.

Arbetsmiljöutredningen finner det tveksamt om det i praktiken kom­mer att bli möjligt att på sätt som anges i belänkandet dra gränsen mellan en myndighets eller institutions ordinarie verksamhet som ej bör tUlgodoses genom bidraget och annan aktivitet som bör kunna un­derstödjas. Detta gäller t. ex. för arbetsmedicinska institutets del. Arbets-

Prop. 1971:22

43

miljöulredningen pekar på all en lösning av problemet vad angår institu­tet kanske skulle kunna nås om den programbudgetering, som försöksvis prövas för arbelarskyddsverket, utvidgas till att omfatta också arbets­medicinska institutet.

Remissinstansema har inte gått in på någon närmare diskussion av utredningens synpunkter på sambandet mellan arbetarskydd och yrkes­skadeförsäkring. Svenska kommunförbundet anför att detta samband är mycket starkt. Arbetsgivarna har ansvar för arbetsmiljön och ett intresse av att nedbringa frekvensen av yrkesskador och annan av ar­betsmUjön betingad ohälsa genom förebyggande arbelarskyddsålgärder. ökad forskning, utbUdning och upplysning på arbetarskyddsområdel kan fömtsättas på sikt få en sådan nedbringande effekt. Dessa förhål­landen gör att förbundet' kan godta utredningens förslag, trots atl för­bundet i annat sammanhang släUl sig avvisande tiU principen atl av arbetsgivarna utta en specialdestinerad avgift, som tUlförsäkrar ett visst forskningsområde en automatisk medelstiUdelning utan atl avvägning sker mellan skUda forskningsområdens anslagsbehov.

De riktiinjer utredningen dragit upp för användandet av de medel som ställs till förfogande genom arbetarskyddsbidragel godtas i allt vä­sentligt av remissorganen.

Vad gäUer medlens användning för forskning framhålls bl. a. följande.

Arbetsmedicinska institutet ullalar all del finns ett uppdämt behov av forskning inom hela det arbetsvetenskapliga området. Den nya sy­nen på sambandet meUan hälsa och arbetsmiljö som alltmer framträder innebär dessutom att det arbetsvelenskapliga forskningsområdet ständigt vidgas. Arbetsvetenskaplig forskning bedrivs inte bara inom arbetsme­dicinska institutet. Elt stort antal forskningsgmpper finns också inom andra forskningsinstitutioner och inom universiteten. I den mån som ökade resurser ställs till förfogande för arbetsvetenskaplig forskning bör det därför finnas stora möjUgheter alt snabbt få igång för arbetslivet väsentiiga projekt, Arbetsmedicinska institutet ser del som en väsentlig uppgift att påla sig rollen som initierande och samordnande instans när det gäller att utveckla de sambandslinjer som bör tillskapas meUan olika forskargmpper inför en framlid med avsevärt högre aktivitet inom detta tvärvetenskapliga forskningsfält.

Arbelsmiljöutredningen instämmer i att forskningen bör vara prak­tiskt inriktad och omfatta även uppföljande av forskningsresultat i in­dustrin. Därvid erinras om den forskningspolenlial som, fömtom hos arbetsmedicinska institutei, finns hos de tekniska högskoloma, försva­rets forskningsanstalt, statens provningsanstalt och de medicinska fakul­tetema m. fl. institutioner.

Arbetarskyddsstyrelsen fömtsätter att även sådan teknisk forskning, som är direkt inriktad på förebyggande skyddsåtgärder tUlgodoses. Som exempel nämner styrelsen styranordningar inom processindustrin och

Prop. 1971:22

44

utformning av maskiner och verktyg för all motverka buller och vibra­tioner.

Statens institut för folkhälsan understryker angelägenheten av atl en betydande del av de avsedda medlen verkUgen anvisas tiU stöd åt forsk­ningen inom det arbetsvelenskapliga området. TiUskapandel av resur­ser för arbetsmedicinsk forslaiing kan också få stor betydelse för den verksamhet folkhälsoinslilulet har att bedriva, eftersom den arbetsme­dicinska forskningen i många avseenden är närbesläktad med forsk­ningen inom folkhälsoinstilulels område. Samtidigt leder förbättrade resurser tUl att sakkunskap inom folkhälsoinslilutel i ökad omfattning kopplas in på problem av relevans för arbetsvetenskapen.

SACO anför att den arbetsmedicinska forskning som skaU finansie­ras genom arbetarskyddsbidragel; bör samordnas med övriga forsknings­resurser. För att få lUl stånd en total planering av den arbetsmedicinska forskningen bör enligt SACO ett nära samarbete etableras med de me­dicinska forskningsråden.

I fråga om bidragels användning för utbUdningsändamål finner LO det angelägel med slöd ål fort- och vidareutbildning av dem som är engagerade inom företagshälsovården. Ett område som enligt LO krä­ver särskUd uppmärksamhet och stimulans är skyddsombudens utbUd­ning såväl i vad avser grundutbildning som fortbUdning. LO anser alt det är av väsentiig betydelse att också en kvalificerad skyddsombuds-utbUdning snarast kommer lill stånd, förslagsvis i arbetsmedicinska in­stitutets regi.

Enligt SACO är det särskilt angeläget all arbetarskyddsbidragel an­vänds för att få lill stånd en intensifierad fortbildning för samtliga per­sonalkategorier inom företagshälsovården. Beträffande utbUdningen av skyddsombud kan dock enligt SACO:s mening utredningens förslag ska­pa oklarhet inom företagen. Många företag har under senare är börjat bekosta utbUdning av sina skyddsombud. Om utredningens förslag ge­nomförs, finns det risk för att dessa förelag kommer atl upphöra med sin gmndutbildning. SACO anser därför atl denna fråga bör ytterligare övervägas och diskuteras med berörda parter innan slutlig stäUning las.

Arbelarskyddsstyrelsen delar utredningens uppfattning atl gmndläg­gande teoretisk utbildning av förelagsläkare, förelagsskölerskor, skydds-ingenjörer och andra tekniker inom företagshälsovården skall finansie­ras på annat sätt än genom arbetarskyddsavgiften.

En annan åsikt redovisas av socialstyrelsen, som anser all kostna­derna för den teoretiska vidareutbUdningen av blivande förelagsläkare m. fl. bör finansieras genom arbetarskyddsavgiften, varvid enligt sty­relsens mening i begreppet kostnader skall inräknas även studiefinan­siella förmåner under de teoretiska utbildningsavsnilten.

När del gäller upplysning och information finns enligt LO ett stort fält all bearbeta. Detta kan ske genom opinionsbUdande kampanjer och

Prop. 1971:22

45

genom information i skolor, massmedia etc. Inte minst viktigt är att olUca organ som regelmässigt arbetar med information och utbildning får ekonomiska resurser via arbetarskyddsbidragel. Sådana organ är Ar-betarskyddsnämnden. Föreningen för arbetarskydd, Jordbmkets skydds­propaganda och andra liknande organ som finns inom skUda bransch­er.

SAF erinrar om alt del finns branscher som redan nu har väletable­rade arbelarskyddsinstitulioner som bedriver forsknings- och utveck­lingsarbete saml informations- och upplysningsverksamhet i syfte att minska yrkesskaderiskema och förbättra arbetsmiljön. Bl. a. finns inom byggnads- och anläggningsindustrin en särskUd organisation, nämligen Byggnadsindustrins stiftelse för arbetarskydd och företagshälsovård (Bygghälsan). Föreningen anser det naturligt all institutioner av denna typ utan mera ingående prövning kan bli tUlerkända sin »branschandel» av de medel som inflyter genom det av utredningen föreslagna bi­draget.

RLF och Sveriges lantbruksförbund förutsätter atl vid medelstilldel­ningen hänsyn las lill att upplysning och utbUdning i arbetarskydds-frågor inom jordbruk och skogsbruk drar jämförelsevis höga kostnader på grund av alt arbetsplatserna oftast är små och starkt spridda.

Enligt utredningens förslag skall avgiften för arbetsgivarna svara mot det årliga medelsbehovet för arbelarskyddsändamål. Utredningens upp­skattning av medelsbehovet tUl f. n. ca 20 milj. kr. per år lämnar fler­talet remissinstanser ulan erinran.

Statskontoret anmärker dock all del är svårt att på grundval av be­tänkandet bedöma vilka medel som behövs för all på elt ändamålsenligt sätt främja arbetarskyddet. Förnyad ställning bör därför tas lUl bidra­gels storlek när resultatet av arbetsmiljöutredningens arbete föreligger samt när praktiska erfarenheter vunnits av möjligheterna att stödja forskningen på området och en ingående analys skett av utbUdnings- och informationsbehoven. Statskontoret betonar viklen av all finansierade projekt följs upp och analyseras med hänsyn bl. a. tUl förväntad effekt.

TCO anser atl forskning och utbildning i skyddsfrågor i vart fall på längre sikt lorde bli underdimensionerade även med ett avgiftsuttag som svarar mot totalt ca 20 milj. kr. om året.

Utredningens förslag alt avgiften för arbelarskyddsändamål skall kopplas samman med försäkringsavgiften har enligt riksförsäkringsver­ket inte övertygande skäl för sig. Lämpligare är enhgt verket att ar­betarskyddsavgiflen bestäms i direkt relation tUl avgiftsunderlagen och sålunda får karaktären av en fristående avgift.

Också arbetarskyddsstyrelsen ifrågasätter den föreslagna samman­kopplingen. Styrelsen framhåller att arbetarskyddsavgiflen är avsedd att läcka ett betydligt vidare fält än del som läcks av yrkesskadeförsäk­ringslagen. Det kunde därför vara rimligt med helt skilda författningar.

Prop. 1971:22

46

Med en sådan ordning skuUe inga komplikationer behöva uppslå vid en eventueU integrering mellan yrkesskadeförsäkringen och den allmänna försäkringen.

Utredningen föreslår atl inflytande arbelarskyddsmedel skall samman­föras i en särskild fond, som i \'issa avseenden handhas av riksförsäk­ringsverket. Dessutom inrättas en särskild styrelse - ett statiigt råd - med uppgift alt bestämma om medlens användning och fördelning. Flertalet remissinstanser har inga invändningar häremot. I två remissyttranden ifrågasätts emeUertid en annan ordning.

Riksförsäkringsverket anser alt arbetarskyddsavgiflen i flera avseen­den kommer att uppvisa likheter med byggnadsforskningsavgiflen, som beräknas, debileras och uppbärs av verket och därefter ingår tiU en för ändamålet bUdad fond. Verket erinrar om alt verket inte förvaltar denna fond och inte heUer för dess räkenskaper eller verkställer utbe­talningar från denna. Enligt verk.et bör närmast arbelarskyddsstyrelsen vara huvudman för en arbelarskyddsfond.

Statskontoret anser sig inle kunna biträda förslaget om alt inrätta elt statligt råd. Altemativa organisatoriska lösningar tiU rådet borde ha presenterats. Det kan ifrågasättas; om inle en smidigare och effektivare administration skuUe kunna uppnås om det föreslagna rådels uppgifter läggs på arbelarskyddsstyrelsen. En särskild nämnd inom arbelarskydds­styrelsen skuUe kunna tUlgodose önskemålet om speciell sakkunskap i samband med bidragsgivningen.

Arbetarskyddsstyrelsen anser för sin del atl utredningens förslag är ägnat att underlätta del administrativa förfarandet.

Det föreslagna rådets sammansättning kommenteras i åtskilliga ytt­randen.

LO och SAF finner den föreslagna sammansättningen tiUfredsstäl­lande.

TCO och SACO godtar däremot inte förslagel ulan ställer var för sin del krav på representation i rådel.

Svenska landstingsförbundet och Svenska kommunförbundet anser all starka skäl talar för alt i rådel iiven ingår representant för landstings­kommuner och primärkommuner såsom företrädare för det betydande kommunala arbetsgivarområdet.

Enligt socialstyrelsen bör också socialstyrelsen vara representerad i rådel. Detta anses motiverat bl. a, av styrelsens uppgift som tillsyns­myndighet för hälso- och sjukvården samt socialvården. Som elt ytter­ligare skäl anförs att företagshiUsovården bör vara samordnad med samhäUets offentliga hälso- och sjukvårdsorganisation.

Universitetskanslersämbetet anser att stjaelseorganet med den sam­mansättning som utredningen föreslär lorde ha specieUa fömtsättningar att avgöra valet av forskningsprojekt utifrån samhällets behov. Ämbetet fömtsätter emellertid att behov kommer alt föreligga av alt i någon

Prop. 1971:22

47

form knyta ett organ med rådgivande funktion till styrelsen. Inom ett sådant rådgivande organ bör plats beredas för bl, a, företrädare för sta­tens råd för samhäUsforskning, statens medicinska forskningsråd, sty­relsen för teknisk utveclding samt närmast berörd universitetsforskning.

Departementschefen

Inledning

Yrkesskadeförsäkringen finansieras i huvudsak genom arbetsgivar­avgifter, som beräknas enligt s. k. kapilaltäckningsmetod. Beräknings­systemet innebär all de premier som inflyter för ett visst år skall täcka försäkringens utgifter för de yrkesskador som inträffat just det året. Premieintäkterna måste således förslå även till de avsättningar som be­hövs för framlida livränleutbetalningar på grund av de inträffade ska­dorna.

Genom att tillämpa kapitalläckningssyslemet fixeras medelstillgången för ett skadefaU vid vad som svarar mot de förmåner som nominellt fastställs det år fonderingen för skadefällel görs. Rällighelema på grund av försäkringen saknar således i princip värdebeständighet. För all ge värdebesländiga förmåner krävs tillskott av medel, t. ex. genom yt­terligare utdebiteringar från arbelsgivama. Beslut om tillskott fattades senast av 1967 års riksdag (prop. 1967: 147, 2LU 1967: 68). I enlighet härmed uttas av arbetsgivarna särskilda avgiftstillägg för uppräkning och förstärkning av äldre livräntor saml för värdesäkring av såväl äldre som nyare livräntor.

De förbättringar som enligt vad nyss sagls beslöts i yrkesskadeför­säkringen år 1967 tillgodosåg de mest angelägna reformbehoven. I frå­ga om melodema för yrkesskadeförsäkringens finansiering vidtogs där­emot inga väsentiiga förändringar. I den lagrådsremiss som låg lill grund för prop. 1967: 147 anförde jag att fördelar och nackdelar med olika avgiftssystem borde utredas närmare innan man tog ställning till en förändring i nämnda hänseende. En särskild utredningsman tUlkaUades för att verkställa den åsyftade utredningen. Denne fick tiU uppgift att pröva också vissa andra näriiggande spörsmål, nämligen dels frågan om att ta ul en särskUd avgift för arbelarskyddsändamål i samband med avgiften för yrkesskadeförsäkringen och dels frågan hur yrkesskadesla-listiken i framtiden bör utformas och vilken myndighet som bör svara för statistikproduktionen.

Utredningens nu föreliggande belänkande innefattar förslag rörande yrkesskadeförsäkringens finansiering och om en avgift för arbelarskydds­ändamål. Dessa frågor kan enUgt utredningen lösas för sig i en första etapp. TUl spörsmålen beträffande yrkesskadeslatisliken avser utred-

Prop. 1971:22

48

ningen att återkomma senare. Utredningen anser all nuvarande ord­ning i fråga om yrkesskadeslatisliken kan behållas tiU dess slatislikfrå-goma får sin lösning i ett senare sammanhang.

I anslutning lill vad jag här nämnt vUl jag erinra om alt jag - såsom redan framhåUits i 1971 års stalsverksproposilion (bU. 7 s. 21) - har för avsikt att begära bemyndigande att tillsätta en utredning med uppgift att se över yrkesskadeförsäkringens förmåner. Denna utredning skall dessutom lägga fram förslag om överflyttning av handläggningen av yrkesskadeärendena i första instans från riksförsäkringsverket lill de aUmänna försäkringskassorna.

Finansieringen av yrkesskadeförsäkringen

När det gäller finansieringen av den obligatoriska yrkesskadeförsäk­ringen föreslår utredningen att det traditionella kapitalläckningssyslemet skall överges liU förmån för elt fördelningssystem. Den principiella inne­börden av fördelningsmetodiken är atl kostnaderna för de försäk­ringsersättningar som utgetts under visst år skaU fördelas mellan de ar­betsgivare som är verksamma under året, oavsett om de skador som för­anlett kostnadema inträffat under samma år eller tidigare. Bortsett från den reserv, som kan behövas för all möta tUlfälliga ojämnheter i belastningen på försäkringens ekonomi, fordrar fördelningsmetoden i och för sig inte någon fondbUdning.

Att den obligatoriska yrkesskadeförsäkringen bygger på kapitalläck­ningssyslemet sammanhänger med atl det i försäkringen länge funnits vissa inslag av frivillighet. Det längst kvarstående draget av frivillighet har varit rätten för arbetsgivarna all välja meUan riksförsäkringsverket och något av de ömsesidiga socialförsäkringsbolagen såsom försäkrings­givare. Denna valmöjlighet har numera upphört. Efter utgången av år 1968 meddelar socialförsäkringsbolagen inte längre yrkesskadeförsäk­ring och senast år 1973 skall deras försäkringsstock ha förts över på riks­försäkringsverket. Därigenom har, såsom framhållits av utredningen, hu­vudmotivet för bibehållande av kapilalläckningssystemet bortfallit.

Fördelningsmeloden ligger till grund för den aUmänna tilläggspen­sioneringens finansiering. Ett väsentiigt skäl tiU att denna metod val­des var alt man därigenom kunde tillgodose kravet på värdebestän­dighet hos utgående förmåner. Eietta motiv gäller naturligtvis i lika mån när man skall avgöra i vilken ordning yrkesskadeförsäkringen skall fi­nansieras. Belysande är all kapitalläckningssyslemet inte tiUämpas ren­odlat inom yrkesskadeförsäkringen i dag. Kostnaderna för förhöjning och värdesäkring av yrkesskadelivräntor erdigt YFL eller dess föregång­are tas nämligen ul av varje års arbetsgivare enligt fördelningsmetod. Elt ytterligare betydelsefullt skäl som talar tiU förmån för fördelningssyste­met är, som påpekats i LO:s remissyttrande, alt detta system skapar möj-

Prop. 1971:22

49

ligheter all anpassa utgående livräntor efter höjningen av den aUmänna standarden i samhället. En övergång tiU fördelningsmetodik har f. ö. ock­så den fördelen atl särskilda försäkringslekniska grunder för beräkning av yrkesskadelivränlornas kapitalvärden - det gäller här anlaganden för framtiden rörande dödlighet, kapitalförräntning m. m. - i princip inte behöver fastställas.

Mol bakgrunden av del anförda är jag i likhet med remissinstanserna beredd alt godta utredningens förslag om atl finansieringen av den obliga­toriska yrkesskadeförsäkringen i fortsättningen skall ske enligt fördel­ningsmelod. övergången lill del nya systemet bör emellertid inle ske oförmedlat. Som utredningen påvisat skulle en omedelbar tillämpning av elt strikt fördelningssystem innebära alt avgifterna i initialskedet skulle bli obetydliga och all de därefter skulle stiga successivt lill dess ett jämviktsläge skulle uppnås långt fram i liden på en nivå som ligger avsevärt över avgiftsnivån enligt kapitalläckningssyslemet. Jag delar ut­redningens uppfattning atl det inte är lämpligt atl försäkringens finan­siering skjuts på framliden i sådan utsträckning.

Enligt utredningen kan i inledningsskedet en viss sänkning av den nuvarande genomsnittliga avgiftsnivån vara motiverad. För egen del är jag emellertid inle benägen atl förorda en sådan sänkning. I stället bör man enligt min mening sträva efter en från avgiflssynpunkl i det när­maste jämn övergång. Härigenom behöver inte försäkringens fonder minska i samma mån som utredningen avsett i samband med all de las i anspråk för försäkringens förpliktelser på gmnd av skadefall som in­träffat före övergången. Avgiftsuppräkningar i framliden kan därmed också begränsas. TUl de närmare detaljerna i fråga om storleken av av­giftsuttaget skall jag senare återkomma.

Premien för yrkesskadeförsäkring skall enligt uttrycklig bestämmelse i YFL avvägas efter en försäkringsleknisk prövning av den ekonomiska risk som försäkringen avser. Därvid skall beaktas arbetets farlighet i allmänhet och de särskilda förhåUanden under vilka det bedrivs. Be­stämmelsen tillämpas i första hand så, alt avgiften - på sätt närmare beskrivits i avsnillet om gällande ordning - gjorts beroende av vilken näringsgren arbetsgivarens verksamhet liUhör. Kravet på hänsyn till de särskilda förhållanden arbetet bedrivs under tillgodoses genom s. k. spe­cialtariffering, dvs. arbetsgivaren kan på gmnd av särskUda omstän­digheter få en premiesats, som avviker från vad som gäller för närings­grenen i övrigt.

Av övergången lUl fördelningssystem för försäkringens finansiering föl­jer inte nödvändigtvis att riskgraderingen vid premiesällningen skall upphöra. Utredningen har emellertid stannat för all en ordning med enhetlig premiesals bör införas. Utredningen har enligt min mening an­fört goda skäl för sin ståndpunkt. Jag skaU här beröra de viktigaste.

4   Riksdagen 1971.1 saml. Nr 22

Prop. 1971:22

50

Utredningen för fram uppfattningen atl de oUka grenarna av närings­livet är så pass beroende av varandra i skilda hänseenden all höga kost­nader för yrkesskador inom en viss näringsgren mycket väl kan delas av en större krets avgiftspliktiga än vad som är fallet för närva­rande. Invändningar mot detta synsätt har anförts av en remissinstans. Svenska bankföreningen, som i stäUet hävdar den förelagsekonomiska principen atl varje verksamhet skall bära de kostnader som är atl hän­föra lill just den verksamheten.

För egen del har jag inte något atl erinra mol den tankegång som ut­redningen gör sig till tolk för. Jag vill inskjuta all utredningen uppen­bart inte menar att man kan helt bortse från rättvisesynpunkter i före­varande sammanhang. Utrymmet för rent företagsekonomiska övervä­ganden av den art som bankföreningen tagit upp bör däremot enligt min mening vara rält begränsat. Man får komma ihåg atl avgifterna för yrkesskadeförsäkringen bara utgör en liten del av arbetsgivarnas totala avgifter tiU socialförsäkringen. Som belyses i del följande för-håUer del sig dessutom så, all nuvarande differentieringssyslem inle le­der lill alt yrkesskadekoslnaderna fördelas på ett sätt som för den en­skilde arbetsgivaren eller ens i genomsnitt för en enskild näringsgren ger ett adekvat ullryck för den risk som försäkringen avser.

En avgiflsberäkning som grundar sig på klassificering av arbetsgivarnas verksamhet enbart efter näringsgren är naturligtvis långt ifrån något finstämt medel för atl nå fram till en fördelning av yrkesskadekostna­derna efter riskförhållandena i arbetet. Hänsyn las således inte lill att yrkesskaderisken inom en näringsgren kan variera mellan olika före­lag och olika slags arbeten, ulan arbetsgivaren får erlägga avgift efter den genomsnittliga risken inom näringsgrenen. Klassificeringssys­temet har vidare efter hand förenklats genom atl antalet indelnings­grupper skurils ned starkt. Schemat tillämpas dessutom numera, efter en omläggning av debiteringssystemet inom riksförsäkringsverket, på elt i viss mån schablonmässigt sätt, i det att en arbetsgivares hela verk­samhet i regel betraktas som en enhet och hänförs lill den närings­gren som svarar mot den huvudsakliga inriktningen av verksamheten. Utredningens konstaterande, alt riskgraderingen i sitt nuvarande skick är ofullständig är uppenbarligen befogal.

Likaså med rätta har utredningen åberopat att den samordning som råder mellan yrkesskadeförsäkringen och sjukförsäkringen innebär alt den helt övervägande delen av yrkesskadefallen slutregleras inom sjuk­försäkringens ram. Kostnaderna lör dessa fall finansieras således genom sjukförsäkringsavgifterna, som inle är riskgraderade. Utredningen har också framhållit all en tidigare förefintlig gmnd för elt differentierat premiesyslem har undanröjts i och med atl det inle längre förekommer någon konkurrens mellan olika försäkringsinrätlningar för yrkesskade­försäkring.

Frop. 1971:22

51

Den nuvarande riskgraderingens värde från arbetarskyddssynpunkl är av naturliga skäl svårt alt mäta. Beslickande ler sig utredningens ut­talande atl det närmast är möjligheterna till premienedsältning på grund av specialtarifferingen - som numera utnyttjas i ringa omfattning - som kan ha en stimulerande effekt på del förebyggande arbetarskyddet. Oav­sett om della är riktigt eller inle lorde del knappast finnas skäl alt anta att slopandet av premiedifferentieringen får till följd att företagen slår av på sina ambitioner atl åstadkomma ett fullgott arbetarskydd. Under alla omständigheter är det genom andra insatser som en förstärkning av arbetarskyddet måste genomföras, och jag vill då bl. a. peka på del förslag som jag i del följande lägger fram om bidrag från arbetsgivar­nas sida tiU ökade insatser på arbelsmiljöområdet.

Framhållas bör också all enligt vad utredningen funnit den omför­delning av premieutlagel, som följer av en övergång till enhetspre­mier, inle innebär några stora avgiftshöjningar för de allra flesta mindre företag som får en uppjustering av avgiften.

Av del anförda framgår alt jag ansluter mig lill förslagel om all av­skaffa riskgraderingen. Detta innebär atl försäkringsavgiftens storlek blir beroende bara av arbetsgivarens kostnad för löner o. d. (avgiftsun­derlaget) saml den enhetliga procentsatsen för avgiftsuttaget. Härigenom skapas också möjlighet atl väsentligt förenkla arbetet med debitering och uppbörd av olika arbetsgivaravgifter lill socialförsäkringen. Jag vill i detta sammanhang nämna all avsikten är all riksförsäkringsverket skall få i uppdrag all lägga fram förslag om överflyttning av avgiflsdebite-ring m. m. från riksförsäkringsverket lill de lokala skatlemyndighelema.

F. n. kan arbetsgivare på grund av egen utfästelse atl vid yrkesskada utge ersättning som svarar mol gottgörelsen enligt YFL - s. k. självrisk - befrias helt eller delvis från skyldighet att erlägga försäkringsavgift. Enligt utredningen är det inle förenligt med en övergång lUl för­delningsmelod för försäkringens finansiering alt behålla denna ordning. Utredningen föreslår därför atl självrisksyslemel avskaffas. För egen del instämmer jag i utredningens förslag. Därvid vill jag särskilt betona viklen av all då fördelningsmeloden införs del arbetsgivarkollektiv, som skall svara för avgifterna till försäkringen, blir så stort och stabilt som möjligt.

Innebörden av förslagel i denna del är all inga nya medgivanden om sådana särskilda försäkringsvillkor som självrisken avser kommer all liimnas och all löpande medgivanden sägs upp. Som utredningen fö­reslagit bör arbetsgivare få möjlighet att på riksförsäkringsverket överlå­ta betalningsansvaret för livräntor som arbetsgivaren alltjämt har all be­tala på gmnd av tidigare självriskåtaganden. Vederlaget för verkels över­lagande av betalningsansvaret utgörs av kapitalvärdet av livräntorna, vilket arbetsgivaren således skall betala till verket.

Prop. 1971:22

52

Under remissbehandlingen har från kommunall håll anförts önske­mål om möjlighet för de kommuner, som fortfarande under en över­gångstid kommer alt vara skyldiga atl erlägga självrisklivräntor, atl komma överens med riksförsäkringsverket om att livränteutbetalningar­na skall ske genom verkets försorg. En sådan ordning anser jag prak­tiskt lämplig såväl när det gäller kommuner som beträffande andra arbetsgivare med kvarstående självriskförpliklelser. Varken nuvarande higsliflning eller den lagstiftning som utredningen föresilår lägger hin­der i vägen för överenskommelser av den art som åsyftas. Redan i dag finns en del kommuner och större förelag som har avtal med riks­försäkringsverket om utbetalning genom verkels försorg av självrisk­livränlor. Enligt vad jag inhämlal är verket villigt alt träffa överenskom­melser om alt verket skall ta på sig uppgifterna i samband med utbetalning av självrisklivräntor. Självfallet kan dessa överenskommel­ser behöva la sikte också på en reglering av sådana frågor som säker­het och ränlegoltgörelse för belopp som verket åtar sig atl betala ul.

Som bidrag till omkoslnadema för försäkringsrådets och riksför­säkringsverkets verksamhet skall enligt YFL i dess nuvarande lydelse för varje försäkring erläggas en tilläggsavgift motsvarande 5 % av grund­avgiften för försäkringen. Övriga omkostnader för de nämnda myndig­heternas verksamhet bestrids av statsverket.

Utredningen har inte ansett det lämpligl all efter övergång tiU för­delningsmetod för försäkringens finansiering behålla systemet med ett procentuellt påslag på grundavgiften. I stället har utredningen föresla­git att förvaltningskostnaderna skall inräknas bland de övriga kostna­der som skall finansieras med en enhetiig arbetsgivaravgift. Därvid förutsätts all försäkringsavgiften skall täcka samma slags förvaltnings­kostnader som nu finansieras genom tilläggsavgiften.

Nuvarande tilläggsavgifter inbringar ca 8 milj. kr. per år, vilket mot­svarar 75 a 80 % av de förvaltningskostnader, som avser yrkesskadeför­säkring av annan arbetstagare än sådan som är i statens tjänst. Enligt utredningen bör dessa förvaltningskostnader i sin helhet avgiftsfinansie­ras och således inkalkyleras vid avgiftsberäkningen. Ersättning för för­valtningskostnaderna föreslås utgå från den fond, lill vilken yrkesskade­försäkringsavgifterna flyter in.

Utredningens förslag om i princip full avgiflstäckning av de för­valtningskostnader som det här gäller har genomgående godtagits av remissinstanserna. Den metod som föreslagits för beräkning av avgifts-behovet för förvaltningskoslnadsändamål har emellertid i remissyttrandet från riksförsäkringsverket kritiserats som besvärlig och administrativt tyngande. Enligt verket bör försäkringens ersättning till staten för för­valtningskostnader beslämmas sorn en andel av yrkesskadeavgiflen och som hittiUs inflyta på vederbörande inkomsttitel.

Prop. 1971:22

53

I likhet med utredningen anser jag atl man bör undvika konstruktio­nen med en särskild tiUäggsavgift för förvaltningskoslnadsändamål. För­valtningskostnaderna bör ingå bland övriga kostnader som skall finansie­ras genom den enhetliga arbetsgivaravgiften lill försäkringen. Därvid bör principen vara all omkostnaderna för försäkringsrådets och riksför­säkringsverkets verksamhet, såvitt avser obligatorisk försäkring av annan arbetstagare än sådan som är i statens tjänst, skall täckas fullt ul. Jag har emeUertid förståelse för önskemålet från riksförsäkringsverket om administrativ förenkling, som främst lorde la sikte på de beräkningar som kan krävas för atl urskilja de kostnader hos försäkringsrådet och riksförsäkringsverket som skall täckas av försäkringen. Dessa beräk­ningar kan uppenbarligen inle göras med exakthet. En viss schabloni­sering måste tillgripas vid uppskattningen av yrkesskadeförsäkringens andel av de båda myndigheternas totala kostnader. Som framgår av del följande kommer jag alt föreslå att procentsatsen för avgiftsutta­get till försäkringen skall fastställas för i regel fem år i sänder i en sär­skild lag. I denna lag kan lämpligen också anges hur stor andel av av­giften lill försäkringen som under perioden skall anses belöpa på för­valtningskostnader. Med denna ordning behöver beräkning av kostna­derna inle göras mer än i regel vart femte år. Ersättningen för förvalt­ningskostnaderna bör via yrkesskadeförsäkringsfonden tillföras veder­börande inkomsttitel på riksstaten.

Beträffande finansieringen av den frivilliga yrkesskadeförsäkringen föreslår utredningen inga genomgripande förändringar. Den frivilliga försäkringen anses alltjämt böra bygga på kapitalläckningssyslemet. Denna försäkringsform fömtsätter också en riskgraderad premiesällning. I sistnämnda hänseende erinrar utredningen om atl möjligheterna till dif­ferentiering efter skaderisk begränsias genom atl den nuvarande närings­grensvis upplagda koslnadsslatistiken kommer alt upphöra som en följd av övergången till enhetlig premiesällning för den obligatoriska för­säkringens del. Denna svårighet kan enligt utredningen undgås genom all riksförsäkringsverket minskar antalet riskklasser och reducerar spänn­vidden i premiesällningen.

Utredningen föreslår alt den frivilliga försäkringen, som f. n. bidrar genom tilläggsavgift på samma sätt som den obligatoriska försäkringen lill försäkringsrådels och riksförsäkringsverkets kostnader, i princip helt svarar för sina förvaltningskostnader. Den premiehöjande effekten av helläckningsprincipens införande bör enligt utredningen begränsas ge­nom det föreliggande sparmomentel i försäkringen samt genom en viss nedskrivning av förvaltningskostnaderna under övergångstiden. Utred­ningen föreslår också atl den frivUliga försäkringens tillgångar avskUjs från den nuvarande yrkesskadeförsäkringsfondens övriga tillgångar och tillförs en särskild fond för frivillig yrkesskadeförsäkring.

Prop. 1971:22

54

Vad sålunda föreslagils för den frivUliga yrkesskadeförsäkringens del har i huvudsak godtagils av remissinstanserna. Jag finner den fö­reslagna ordningen följdriktig och förordar all den genomförs.

Arbetsgivaravgift för arbetarskyddet

Mellan yrkesskadeförsäkring och arbetarskydd finns ett naturligt och nära samband. Åtgärder på arbetarskyddels område kan, i vart fall om de är tiUräckligt vittgående, beräknas få en klart märkbar effekt också på yrkesskadeförsäkringens fält i form av en minskning av yrkesskador­nas antal och svårighetsgrad saml en reduktion av försäkringens kostna­der. I enlighet med denna tankegång har genom bestämmelser i regle­mentet angående förvaltningen av riksförsäkringsverkets fonder införts möjlighet för Kungl. Maj:l alt besluta all viss mindre del av yrkes­skadeförsäkringsfonden tas i anspråk för all bekosta åtgärder inom det förebyggande arbetarskyddet. Med slöd av delta bemyndigande har Kungl. Maj:l vid skilda tillfällen ställt medel till förfogande för olika arbelarskyddsändamål. Under år 1970 beviljades bidrag ur fonden med sammanlagt 782 000 kr.

Under remissbehandlingen av yrkesskadeulredningens belänkande (SOU 1966: 54) förde LO fram tanken på en omläggning och utvidg­ning av stödet till arbetarskyddet genom en särskild arbetarskyddsavgift, som skulle las ul av arbetsgivarna över socialförsäkringen. Della upp­slag bedömde jag i prop. 1967: 147 vara värt all prövas närmare i sam­band med den tillämnade utredningen om bl. a. avgiftsfrågorna av­seende yrkesskadeförsäkringen. Utredningen har nu föreslagit att del genom en arbetsgivaravgift, som las ul i anslulning lill yrkesskadeförsäk­ringsavgiflen, skall skapas ökade möjligheter alt lämna ekonomiskt bi­drag lill åtgärder ägnade all förebygga yrkesskador och annan av arbets­miljön betingad ohälsa.

I huvudsak innebär utredningens förslag atl arbetsgivarna samtidigt med all de varje är erlägger premier för själva yrkesskadeförsäkringen skall betala elt bidrag, som är avpassat efter det beräknade årliga be­hovet av medel för forskning, utbildning och information på arbels­miljöområdet. Med hänsyn till bidragels skadeförebyggande syfte före­slås atl bidraget tillsammans med avgiften lill själva yrkesskadeförsäk­ringen bildar en gemensam avgift, benämnd yrkesskadeavgifl. Bidraget avses utgöra en i särskild ordning beslämd andel av yrkesskadeavgiften och överföras till en särskild fond under förvallning av ell nyinrättat statiigt organ. Utredningen beräknar atl del medelsbehov som skall till­godoses genom arbelsgivarbidragel uppgår lill omkring 20 milj. kr. per år.

I likhet med utredningen och många remissinstanser vill jag starkt stry­ka under all del finns ett storl behov av ökade resurser för åtgärder in-

Prop. 1971:22

55

om arbetsmiljöns område. Jl. a. hänger della samman med att ell vidgat synsätt alltmer trängt igenom när del gäller arbetarskyddets ansvar för arbetstagarnas hälsosituation. Under senare år har betydande samhälle­liga satsningar gjorts i syfte atl begränsa hälsoriskerna i arbetslivet. Bl. a. har de statliga arbelarskyddsorganens resurser förstärkts och en genom­gripande översyn av arbelarskyddslagstiflningen pågår. Mycket återstår emellertid innan man har uppfyllt de anspråk som med fog kan stäUas i fråga om insatser för en god arbetsmiljö. Inle minst viktigt ar all stor uppmärksamhet ägnas åt åtgärder, som kan förebygga yrkessjukdomar och annan ohälsa som har samband med förhållandena på arbetsplatser­na. I della hänseende framstår behoven av utökad forskning och utbild­ning samt förbättrad information i arbetsmiljöfrågor som särskilt på­tagliga. Jag har den uppfattningen all kostnaderna för insatser för all förebygga ohälsa i arbetet är all betrakta som ell slags produktionskost­nader. I konsekvens därmed finner jag del också naturligt all ökade arbelarskyddsinsalser finansieras genom avgifler_från_ arbetsgivarna. Jag vill därför förorda en reform med den huvudinriktning som utredning­en föreslagit.

Som utredningen framhållit bör syftet med reformen vara all mot­verka uppkomsten av yrkesskador och annan av arbetsmiljön betingad ohälsa samt dessutom all få till stånd en förbättrad arbetsmiljö genom vilken arbetstagarnas hälsa och säkerhet kommer att främjas. För för­verkligandet av denna målsättning har de offentliga organen på området, arbelarskyddsverket och arbetsmedicinska institutet, en central betydel­se. Dessa organ är under successiv utbyggnad. Jag vill här peka på den fortsatta förstärkning av arbelarskyddsstyrelsen och yrkesinspektionen som föreslås i årets stalsverksproposilion. För arbetsmedicinska institu­tets del kommer senare denna dag all anmälas förslag om en särskild proposition angående bl. a. institutets utbildningsverksamhet för läkare, skyddsingenjörer och sjuksköterskor inom företagshälsovården. Jag kommer därvid all förorda en väsentligt utökad medelsanvisning för institutets verksamhet. Ytterligare förstärkningar av de offentliga arbe­larskyddsorganen kommer emellertid alt bli nödvändiga om dessa organ skall kunna fylla sina vUcliga funktioner. Bl. a. kan erinras om de nya krav på insatser som arbetsmiljöutredningens förslag kan konima all leda tiU. Enligt min mening bör även kostnaderna för arbetarskydds-verkets och arbetsmedicinska institutets verksamhet ses som ett slags produktionskostnader. Det finns därför skäl all också dessa kostnader i varje fall till en del finansieras genom bidrag från arbetsgivarna. Mot bakgrunden av vad jag nu anfört bör utredningens förslag om arbets­givarbidrag lill arbetarskyddet utsträckas till att innefatta även ett visst bidrag till statens kostnader för arbetarskyddsslyrelsens, yrkesinspek­tionens och arbetsmedicinska institutets verksamhet, varigenom den fortsalla utbyggnaden av.denna verksamhet underlättas.

Prop. 1971:22

56

Jag förordar därför, all del av utredningen föreslagna arbetsgivarbi-dragel för arbetarskydd utökas och ges formen av en särskild arbetar­skyddsavgift. Medel motsvarande den del, av arbetarskyddsavgiflen som utgör bidrag till kostnaderna för arbetarskyddsverkels och arbetsmedi­cinska institutets verksamhet bör tiUföras vederbörande inkomslilel på riksstalen. I övrigt bör arbetarskyddsavgiflen i enlighet med utredningens __förslag föras över till en nybildad särskild arbetarskyddsfond.

Som en principiell utgångspunkt när del gäller att bestämma vilka verksamheter inom forskning, utbildning och upplysning rörande arbets­miljöfrågorna som skaU stödjas från arbetarskyddsfonden har utred­ningen angett, all uppgifter som ligger inom olika myndigheters och in­stitutioners ordinarie verksamhet inle bör komma i fråga för medels­tilldelning. Sådan verksamhet bör enligt utredningen ha kostnadstäck­ning i vanlig ordning. Mot bakgrund av den utvidgning av arbetsgivar­avgiftens omfattning som jag förordat kan jag ansluta mig lill utred­ningens uttalande. I detta sammanhang vill jag understryka att fonden självfallet inte syftar till alt avlösa de arbelarskyddsinsalser som hittills bekostats av staten, enskilda förelag eller på annat sätt. Den skall i stäl­let utgöra grunden för en reell ökning av resurserna för en förbättrad arbetsmiljö.

Utredningen har dragit upp vissa närmare riktiinjer för hur de medel som inflyter lill arbetarskyddsfonden skaU användas inom de oli­ka aktiviteterna forskning, utbildning och upplysning. Dessa synpunk­ter, som jag har redovisat i redogörelsen för utredningens belänkande, har nästan ulan undanlag godtagits av remissinstanserna. Jag kan ock­så i allt väsentligt instämma i vad utredningen här har anfört.

När del gäller medelstilldelningen ur fonden vill jag dock la upp två uttalanden under remissbehandlingen. SAF bar anfört atl institutioner -som Byggnadsindustrins stiftelse för arbetarskydd och företagshälso­vård (Bygghälsan) utan mera ingående prövning bör kunna bU tUlerkända sin branschandel av de medel som inflyter till fonden. Jag har ingen erinran mot all organisationer av den typ som Bygghälsan representerar kommer i fråga för medelstilldelning från fonden. Däremot anser jag in­te all fördelningen av fondmedel lämpligen bör ske utifrån principen att varje bransch inom näringslivet får viss andel av del totalbelopp som skall delas ut. Det andra uttalandet som jag åsyftar kommer från SACO, som har framhållit alt utredningens åsikt atl även gmndutbild­ning av skyddsombud bör innefattas bland de verksamheter, som kan få medelstilldelning, kan skapa oklarhet med hänsyn till att många fö­relag på senare år börjat bekosta utbildning av sina skyddsombud. Risk skulle finnas för att dessa företag upphör med sin grundutbildning av skyddsombud. För egen del gör jag liksom utredningen den bedömning­en, all utbildningen av skyddsombud är en synnerligen angelägen och vittomfattande uppgift som kräver stora insatser. För att få till stånd

Prop. 1971:22

57

en så bred utbildningsbas som möjligt synes det nödvändigt atl såväl grundutbUdning som kontinuerlig vidareutbUdning för skyddsombud ini­tieras och stöds genom arbetarskyddsfonden. Intresset av att den verk­samhet för UtbUdning av skyddsombud, som redan nu förekommer bl. a. hos en del arbetsgivare och genom arbetstagarnas fackliga organisatio­ner, inle avbryts utan i stäUet stimuleras bör därför beaktas i samband med medelstUldelningen.

Storleken av den årliga arbetsgivaravgiften till arbetarskyddsfonden bör som utredningen funnit avpassas efter del beräknade årliga behovet av medel för de ändamål som fonden skall tillgodose. I likhet med re­missinstanserna ansluter jag mig tiU utredningens förslag all arbetsgi­varavgiften till arbetarskyddsfonden nu fastställs lill 0,03 % av avgifts­underlaget för yrkesskadeförsäkringen, vilket f. n. kan beräknas ge drygt 20 milj. kr. per år. Arbetsgivaravgiften lill arbetarskyddsverkels och arbetsmedicinska inslilulels verksamhet anser jag f. n. bör utgöra 0,02 % av avgiftsunderlaget. Den sammanlagda arbetarskyddsavgiften kommer således alt utgöra 0,05 % av avgiftsunderlaget.

Jag har redan uttalat mig för bUdandet av den särskUda fonden för forskning, utbUdning och upplysning på arbetsmUjöområdet. Det åter­står att beröra hur fondmedlen skall förvallas. Utredningens förslag går ut på alt en särskUd styrelse inrättas, som skaU ha till uppgift att be­stämma om fondmedlens användning och fördelning. Förvaltningsbe­styren i övrigt avses ankomma på riksförsäkringsverket. Efter all ha övervägt olika länkbara lösningar, främst möjUgheten all låta arbetar­skyddsstyrelsen handha förvaltningen, har jag stannat för den Unje som utredningen har vall. Det bör ankomma på Kungl. Maj:t alt besluta om styrelsens sammansättning. Jag vill dock redan nu framhåUa alt jag fäster stor vikt vid att arbetsmarknadens parter bUr representerade i sty­relsen. Del är också av vikt att styrelsen kan anUta särskilda experter och sakkunniga samt att den biträds av elt kansli, som leds av en kva­lificerad föreståndare.

Avgiftsuttag m. m.

Utredningen har föreslagit all avgiften för själva yrkesskadeförsäk­ringen jämte bidraget till arbetarskydd skaU sammanföras till en avgift med benämningen yrkesskadeavgift. På denna punkt har riksförsäkrings­verket och arbetarskyddsstyrelsen gjort invändningar. Dessa remissin­stanser förordar i stället alt arbetarskyddsbidraget konstrueras som en särskild avgift. Som jag redan anfört bör arbetsgivarbidraget för arbetar­skyddet enligt min mening ges formen av en särskild arbetarskyddsav­gift och tas ul på samma avgiftsunderlag som gäller för den obligatoriska yrkesskadeförsäkringen. Detta innebär att beräkning, debitering och upp­börd av arbetarskyddsavgiflen kan ske i anslutning till beräkning, de-

5    Riksdagen 1971. 1 saml. Nr 22

Prop. 1971:22

58

bitering och uppbörd av avgiften till den obligatoriska yrkesskadeförsäk­ringen. Denna anknytning anser jag betydelsefull bl. a. ur praktisk syn­vinkel. Den kan emellertid åstadkommas ulan alt försäkringsavgiften och arbetarskyddsavgiflen sammanförs lill en gemensam avgift. Inte heller i övrigt har jag kunnat finna atl en fullständig integrering enligt utredningens förslag innebär några avgörande fördelar framför ett syslem med en fristående arbetarskyddsavgift, som i vissa hänseenden är anpas­sad till konstmktionen av yrkes.skadeförsäkringsavgiften. Däremot finns en viss risk för att en sammansmältning lill en avgift kan skapa oklar­het. Den av arbelarskyddsstyrelsen framförda synpunkten alt arbetar­skyddsbidragel är avsett att läcka ett betydligt vidare fält än vad YFL gör synes mig också värd beaktande. Jag förordar således atl arbetar­skyddsavgiflen tekniskt konslmeras som en särskild arbetsgivaravgift. Reglerna om arbelarskyddsavgiften bör då inte, som utredningen före­slagit, tas in i YFL utan bör i stället föras samman i en särskild författ­ning.

I enlighet med del anförda skall bestämmas en avgift till den obliga­toriska yrkesskadeförsäkringen och en arbetarskyddsavgift. Besluten om dessa avgifters storlek och uppdelning bör fattas av Kungl. Maj:t med riksdagen. Beslut rörande försiikringsavgiften torde i regel böra av­se en period av fem år. Före resp. periods början bör i fortsättningen riksförsäkringsverket avge förslag tUl procentsats för uttag av försäk­ringsavgift saml förslag till ledning för bestämmande av försäkringsavgif­tens förvaltningskoslnadsandel. Också arbelarskyddsavgiftens storlek och uppdelning synes böra prcivas om med jämna mellanrum, såvitt nu kan bedömas lämpligen i anslulning till omprövningarna av yrkes­skadeförsäkringsavgiften.

Utredningen har anselt all a>'giflsbehovel för försäkringen, om hän­syn inte tas tiU kravet på täckning av förvaltningskostnader och kost­nader för uppräkning och värdesäkring av förmåner, bör för inlednings­perioden, varmed utredningen avser åren 1972-1976, beräknas till cir­ka 70 % av den genomsnittiiga grundavgiften vid kapitaltäckningssys­tem. Då avgiftsunderlaget för år 1971 kan beräknas lUl omkring 72 000 milj. kr. och kapitalvärdet av skadeersättningar, som är alt hänföra till samma år, torde komma all uppgå tiU närmare 175 mUj. kr., krävs en­ligt utredningen ett avgiftsuttag på 0,17 % av avgiftsunderlaget. Här­till kommer uttag för förvaltningskostnadsändamål, som med beaktande av helläckningsprincipens införande kan beräknas tiU 0,015 %, saml uttag för uppräkning och värdef;äkring, som kan beräknas till 0,065 %. Enligt utredningen bör således uttaget för själva yrkesskadeförsäkringen för inledningsperioden fastställas lill 0,25 %  av avgiftsunderlaget.

För egen del har jag i det föregående hävdat alt man inle i samband med övergången lill del nya finansieringssystemet för yrkesskadeför­säkringen  bör sänka det nuvarande genomsnittiiga  avgiftsuttaget för

Prop. 1971:22

59

försäkringen ulan i stället sträva efter en från avgiftssynpunkt i det närmaste jämn övergång. Med denna utgångspunkt och med beaktan­de av atl den för år 1970 gällande genomsnittliga brutloavgiften var omkring 0,30 %, anser jag atl det årliga avgiftsuttaget för yrkesskade­försäkringen under inledningsperioden bör bestämmas till 0,30 % av avgiftsunderlaget. Den andel av försäkringsavgiften som skall anses sva­ra mot förvaltningskostnader bör därvid fa,slställas till en Ijugondedel. Jag anser vidare all inledningsperioden bör omfatta åren 1972-1974. Härigenom skapas möjlighet lill samtidig omprövning av yrkesskade­försäkringsavgiflen och avgiften till tilläggspensioneringen.

Behovet av medel till arbetarskyddsfonden bör som jag förut nämnt beräknas svara mot elt avgiftsuttag på 0,03 %. Det arbetsgivarbidrag som skall tillföras statsverket som bidrag lill kostnaderna för arbetar­skyddsverkets och arbetsmedicinska institutets verksamhet bör utgå med 0,02 % av avgiftsunderlaget. Det sammanlagda årliga avgiflsullagel för arbetarskydd bör således i inledningsskedet vara 0,05 % av avgiftsunder­laget.

Som framgått av det sagda godtar jag utredningens förslag alt över­gången lill den nya ordningen för yrkesskadeförsäkringens finansiering liksom införandet av systemet med arbetsgivaravgift för arbetarskydds­ändamål sker den 1 januari 1972.

Upprättade författningsförslag

I enlighet med det anförda har inom socialdepartementet upprättats förslag till

1)

lag om ändring i lagen (1954: 243) om yrkesskadeförsäkring,

2)

lag om procentsatsen för uttag av avgift under åren 1972-1974 till yrkesskadeförsäkringen m. m.,

3)

lag om arbetarskyddsavgift,

4)

lag om ändring i lagen (1954: 246) om krigsförsäkring för sjömän m.fl.,

5)

lag om ändring i lagen (1955: 469) angående omreglering av vis­sa ersättningar enUgl lagen den 17 juni 1916 (nr 235) om försäkring för olycksfall i arbete m. m.,

6)

lag om ändring i lagen (1962: 303) om förhöjning av vissa ersätt­ningar i anledning av yrkesskada m. m.,

7)

lag om ändring i lagen (1967: 919) om värdesäkring av yrkesska­delivränlor m. m.,

8)

lag om ändring i förordningen (1959: 552) angående uppbörd av vissa avgifter enligt lagen om aUmän försäkring, m; m.,

9)

lag om ändring i reglementet (1961:265) angående förvaltningen av riksförsäkringsverkets fonder.

Prop. 1971:22

60

Specialmotivering

Utöver vad jag tidigare anfört bör följande nämnas angående för-fallningsförslagen.

Förslaget till lag om ändring i lagen (1954:243) om yrkesskadeför­säkring

Del nya systemet för yrkesskadeförsäkringens finansiering kräver änd­ringar bl. a. i YFL:s bestämmelser om försäkringsavgifter m. m. Uttaget av avgift liU den obligatoriska yrkesskadeförsäkringen skall beräknas ef­ter en för aUa arbetsgivare enhetiig procentsats, som fastställs genom beslut av Kungl. Maj:t och riksdagen. Procentsatsen har inle ansetts böra anges direkt i YFL. I stället har efter mönster av reglerna för avgif­ten liU den aUmänna tilläggspensioneringen valts metoden all ange pro­centsatsen för avgiftsuttaget i en särskUd författning. I denna regleras också hur stor del av försäkringsavgiften som skall avse förvaltnings­kostnader.

3 § Bestämmelsen i paragrafens iredje stycke om statsbidrag till för­valtningskostnader har slopats, eftersom försäkringen i fortsättningen skall fullt ut svara för kostnaderna för försäkringsrådets och riksför­säkringsverkets verksamhet såvitt angår yrkesskadeförsäkring av ar­betstagare i annan än statiig tjänst. Staten skall utom ramen för för­säkringen svara för försäkringens förvaltningskostnader då det gäller ar­betstagare i statens tjänst. Bestiimmelser härom avses skola ulfärdas av Kungl. Maj:t.

25 § Paragrafen reglerar frågan om sammanträffande av ersättning enligt YFL samt lön, pension eUer annan gottgörelse, som tUlförsäkrats den ersättningsberättigade såsom understöd på grund av skadan. Vid sådant sammanträffande skall under '/issa förutsättningar avdrag ske på för­säkringssidan. De ändringar som föreslagils är betingade av att lindring i försäkringsavgiften enligt 38 § lill följd av självrisk inle skall kunna förekomma i det nya finansieringssystemet.

38 §

Genom de nya bestämmelserna i denna och följande paragraf blir försäkringen finansierad enligt fördelningsmelod och med en enhetlig årlig premie. Härom hänvisas i första hand lill den allmänna motive­ringen.

Regler om det avgiftsunderlag på vilket försäkringsavgift skall be­räknas har tagils in i andra och tredje styckena av förevarande pa­ragraf. Principerna för bestämraande av avgiftsunderlaget är oförändra-

Prop. 1971:22

61

de jämfört med dem, som tUlämpats för uttag av nuvarande riskgrade­rade försäkringsavgifter. Avgiftsunderlaget kommer således alt påverkas av inkomst upp till 7,5 gånger del vid årets ingång gällande basbeloppet enligt lagen om allmän försäkring, trots att inkomst överstigande fem gånger basbeloppet i princip inle beaktas i ersältningssammanhang. Som framhållits av utredningen är det en betydande fördel från administra­tiv synpunkt med samma övre debiteringsgräns som för arbetsgivarav­gift enligt lagen om allmän försäkring. TUl följd av atl också den nedre debileringsgränsen vid 300 kronors inkomst skrivs in i lagen blir bestäm­melsen med samma innehåll i 4 § andra styckel förordningen (1959: 552) angående uppbörd av vissa avgifter enligt lagen om allmän försäkring m. m. överflödig och kan ulgå.

Med hänsyn till all lindring i försäkringsavgiften inte avses skola före­komma inom det nya finansieringssystemet har nuvarande andra stycket i paragrafen fått ulgå. Tredje stycket enligt den gäUande lydelsen före­skriver solidariskt ansvar för försäkringsavgift i faU då arbetstagare an­vänds till arbete av två eUer flera arbetsgivare gemensamt. Denna re­gel lorde gälla även ulan uttrycklig föreskrift. Någon motsvarande be­stämmelse finns inte i lagen om allmän försäkring. Bestämmelsen kan därför utgå.

39 §

Paragrafen innehåller i sin nuvarande lydelse bestämmelser om den särskilda tilläggsavgiften lill statsverket för förvaltningskostnader. Mot bakgrunden av vad som anförts i den allmänna motiveringen har des­sa bestämmelser utgått.

I paragrafen har tagils upp en föreskrift om alt försäkringsavgift skaU utgå efter en enhetlig procentsals, som fastställs av Kungl. Maj:t och riksdagen gemensamt. Som anförts tidigare skall procentsatsen fastslås i en särskUd författning. 1 paragrafens första stycke har vidare angetts vilka ersättningar och kostnader som skall läckas genom för­säkringsavgifter och således inverka vid avvägningen av procentsat­sen.

I andra stycket har angetts alt till förvaltningskostnader, som skall täckas av försäkringsavgifter, är att hänföra enbart omkostnaderna för försäkringsrådets och riksförsäkringsverkels befattning med obligato­risk yrkesskadeförsäkring. Som framhållits under 3 § skall därvid inte medräknas omkostnader hos de båda myndigheterna som beror på för­säkring av arbetstagare i statens tjänst. Vidare har föreskrivits att Kungl. Maj:t och riksdagen skaU fastställa hur stor del av försäkringsavgifter­na som skall anses svara mol förvaltningskostnader. Som närmare ut­vecklats i den allmänna motiveringen har den ordning, som härigenom uppnås, ansetts lämplig av administrativa skäl.

Beslut om procentsatsens och förvallningskostnadsandelens storlek -

Prop. 1971:22

62

vilka som regel torde böra avse en femårsperiod - bör givetvis fallas viss tid före det år då tUlämpningen skall börja. Som framhållits tidigare bör möjlighet skapas till omprövning i ell sammanhang av avgiften till yrkesskadeförsäkringen och avgiften till tUläggspensioneringen. När det gäUer tUläggspensioneringen skall avgiflsprocenlen enligt 19 kap. 5 § lagen om allmän försäkring beslutas senast under andra året före det varunder beslutet skall börja tillämpas. Enligt samma lagrum skall riksförsäkringsverket vari femte år lägga fram förslag rörande procent­satserna under nästföljande sju år i den mån ullaget inle redan beslutats. Samma ordning har föreskrivits i Iredje stycket av förevarande paragraf med avseende på procentsatsen för yrkesskadeförsäkringsavgiften och förvallningskoslnadsandelen därav. Beslut i dessa hänseenden skall dock för inledningsperioden 1972-1974 fallas i år ulan särskilt förslag av riks­försäkringsverket. Härom hänvisas lill kommentaren lill punkt 5 i över­gångsbestämmelserna.

40 §

I sin gällande lydelse föreskriver paragrafen skyldighet alt lämna försäkringsrådel och riksförsäkringsverket de uppgifter som behövs för bedömningen av frågor om försäkringsplikt, försäkringsavgift och ersättning. I 57 § finns bestämmelser om straff för underlåtenhet atl fullgöra uppgiftsskyldigheten och för orikligt meddelande i uppgift. Vid sidan härav finns i förordningen (1959: 552) angående uppbörd av vissa avgifter enligt lagen om allmän försäkring m. m. slraffsanklione-rade regler om skyldighet alt lämna uppgifter till ledning för debitering av arbetsgivaravgifterna till den obligatoriska socialförsäkringen - så­ledes även arbetsgivaravgiften till yrkesskadeförsäkringen.

I prop. 1971: 10 föreslås en reform av påföljdssyslemel i fråga om överträdelser mot skatte- och avgiflsförfallningar. Beträffande överträ­delser som inle är av allvarligare art innebär förslaget atl straff ersätts av skatte- eller avgiftstiUägg eller förseningsavgift, som beslutas i adr minislrativ ordning. Reformen, som är avsedd alt träda i kraft den 1 januari 1972, omfattar bl. a. arbetsgivaravgifterna lill socialförsäkringens finansiering. I enlighet härmed föreslås i propositionen ändringar i bl. a. avgiftsförordningen.

Ett genomförande av den ordning som föreslås i den nämnda pro­positionen bör leda till atl reglerna i 40 och 57 §§ YFL anpassas ef­ter det nya systemet. Eftersom avgiftsförordningen innehåller de behöv­liga bestämmelserna om skyldighet alt lämna uppgifter för bedöm­ning av försäkringsplikt och försäkringsavgift synes anpassningen lämp­ligen böra ske genom att motsvarande bestämmelser i 40 § YFL får ul­gå. Straffsanktionen i 57 § YIL kommer härigenom all avse enbart skyldigheten att lämna uppgifter för bestämmande av ersättningar en­ligt YFL. De ändringar, som mot bakgmnden av det anförda föreslå-

Prop. 1971:22

63

gits i förevarande paragraf, har skett under förutsättning att riksdagen godtar prop. 1971: 10.

41 § För alt beräkna försäkringspremier och premiereserv enligt kapital­täckningsprincipen krävs särskilda försäkringslekniska grunder. Då nå­got sådant behov i princip inte föreligger efter övergång lill finansiering enligt fördelningsmetod har del nuvarande första stycket i paragrafen fåll utgå. Också nuvarande andra stycket har utgått. Regler med mot­svarande innehåll som i andra stycket finns i 31 och 38 §§ förordningen (1959: 552) angående uppbörd av vissa avgifter enligt lagen om allmän försäkring m. m. Denna förordning är på gmnd av iredje stycket till-lämplig på avgifter lill yrkesskadeförsäkringen.

48 § I fråga om den friviUiga yrkesskadeförsäkringens finansiering gäller f. n. på gmnd av hänvisning i denna paragraf i tillämpliga delar vad som föreskrivs i 3 och 38-41 §§ beträffande den obligatoriska försäkringens finansiering. Eftersom den frivilliga försäkringen också i fortsättningen skaU finansieras enligt kapilaltäckningsmelod och med riskgraderade pre­mier, medan fördelningsmelod och enhelspremier införs beträffande ob­ligatorisk försäkring, kan hänvisningen inte slå kvar oförändrad. De nya reglerna i 38 och 39 §§ har därför undantagits från hänvisningen. Tre nya stycken föreslås i stället införda i paragrafen med placering före del stycke som innehåller hänvisningen. Del första av de nya styckena har utformats efter mönster av nuvarande första styckel i 38 § och fast­lägger för den frivilliga försäkringens del kapilaltäcknings- och riskgra-deringsprincipema. I överensstämmelse med vad som anförts i den all­männa motiveringen skall den frivilliga försäkringen fullt ut svara för sina förvaltningskostnader. Enligt det andra stycket skall det liksom hittills ankomma på Kungl. Maj:t all fastställa försäkringstekniska grun­der och premiereserv för denna försäkring. Förebilden lill föreskriften finns i nuvarande första stycket av 41 §. Det föreslagna tredje stycket, som har liknande lydelse som nuvarande fjärde styckel i 41 §, föreskri­ver inrättande av en särskild fond för den frivilliga försäkringens me­del. Därav följer alt den frivilliga försäkringens tillgångar måste sär­skiljas från yrkesskadeförsäkringsfondens övriga tillgångar.

Övergångsbestämmelserna

Lagändringarna föreslås ske med verkan fr. o. m. den 1 januari 1972. För de livräntor, som hänför sig lill skador som inträffat dessförin­nan, finns ekonomisk täckning såvitt angår gmndlivräntan. För omreg­lering, förhöjning och värdesäkring av dessa livräntor finns däremot inte någon kapilaltäckning. Kostnaderna för dessa ersättningar finansieras

Prop. 1971:22

64

ju f. n. genom avgiftstillägg, som är så avpassade alt de enbart läcker de under året löpande utgifterna. Som en följd härav är det nödvändigt atl den årliga försäkringsavgiften täcker även samma års kostnader för tUläggsförmåner till äldre livräntor. Sådana äldre livräntor medför ock­så vissa löpande förvaltningskostnader efter de nya beslämmelsernas ikraftträdande. Även dessa kostnader bör täckas av försäkringsavgiften. Bestämmelser i dessa hänseenden har tagits in under punkterna 1 och 2.

Slopandet av självrisken innebär att inga nya självriskmedgivanden får lämnas och alt löpande medgivanden sätts ur kraft den 1 januari 1972. Som framhåUits i den allmänna motiveringen bör möjlighet infö­ras för arbetsgivare, som har att fortlöpande utbetala livräntor pä grund av tidigare självriskåtagande, alt överlåta betalningsansvaret på riks­försäkringsverket. Bestämmelser härom har tagits upp under punkt 3.

Under 41 § har nämnts att behovet av särskilda försäkringstekniska gmnder i princip upphör vid fördelningsmetodens införande. Under en övergångsperiod blir det dock nödvändigt att i vissa sammanhang ha tUlgång tUl sådana gmnder även såvitt gäller obligatorisk försäkring. Som exempel kan nämnas atl man tUils vidare måste kunna försäkringstek­niskt faststäUa storleken av ersätlningsåtagandena i kvarvarande själv­riskfall. I anledning härav har under punkt 4 upplagils en regel om alt de nuvarande grundema i förekommande fall skall ha fortsall tiUämp­ning i den mån Kungl. Maj:t inte förordnar annorlunda.

Under punkt 5 upptas elt undanlag från föreskriften i 39 § Iredje stycket om tiden för fastställande av avgiftsprocent och förvaltnings­koslnadsandel. Härigenom möjliggörs atl beslut i dessa hänseenden så­vitt angår 1972 fattas under år 1971. I ett samtidigt med förslagel till lag om ändring i lagen om yrkesskadeförsäkring framlagt lagförslag föreslås procentsats för uttag av försäkringsavgift för perioden 1972-1974 samt förslag till förvaltningskostnadsandel för samma period. Nå­got särskUt förslag av riksförsäkringsverket i dessa hänseenden behövs därför inte för begynnelseperioden. Med avseende på den därpå följan­de perioden skall riksförsäkringsverket lägga fram förslag före utgången av år 1972. Också della har angetts under punkt 5.

Förslaget Ull lag om procentsatsen för uttag av avgift under åren 1972-1974 till yrkesskadeförsäkringen m. m.

Som mönster för della förslag har ståU lagar (1959: 292, 1963: 192 och 1968: 243) angående procentsatsen för uttag av avgift lill för­säkringen för tilläggspension. Beträffande procentsatsens och förvalt­ningskostnadsandelens storlek hänvisas till den allmänna motiveringen.

Förslaget till lag om arbetarskyddsavgift

1  § Denna lag innehåller bestämmelser om den i den  allmänna moti­veringen närmare berörda arbetsgivaravgiften för arbelarskyddsända-

Prop. 1971:22

65

mål. Den har konstmerats som en fristående avgift, som i vissa hän­seenden är anpassad tUl konstmktionen av yrkesskadeförsäkringsavgif­ten.

Paragrafen bestämmer kretsen avgiflsskyldiga på sådant sätt all över­ensstämmelse nås med vad som gäller för den obligatoriska yrkesska­deförsäkringen.

3  

§

Paragrafen reglerar avgiftsunderlaget och procentsatsen för avgifts­uttaget. Avgiftsunderlaget stämmer överens med underlaget för yrkesska­deförsäkringsavgiften. Som anförts i den aUmänna motiveringen synes den angivna procentsatsen - lUcsom f. ö. den fördelning som fram­går av 4 § - lämpligen böra prövas om i anslulning tUl omprövningarna av yrkesskadeförsäkringsavgiften.

4  

§

Arbelarskyddsavgiften skall i enlighet med vad som närmare utveck­lats i den allmänna motiveringen delas upp så att två femtedelar får ut­göra bidrag till statsverkets kostnader för arbetarskyddsstyrelsens, yr­kesinspektionens och arbetsmedicinska institutets verksamhet och tre femtedelar bidrag till kostnader i övrigt för forskning, utbildning och upplysning rörande arbetarskydd och arbetsmUjö. Detta har uttryckts i förevarande paragraf. I paragrafen har vidare angetts att den sistnämn­da andelen skall föras till en särskild fond. Också beträffande fonden och dess förvallning kan hänvisas till den allmänna motiveringen.

Förslaget till lag om ändring i lagen (1954:246) om krigsförsäkring för sjömän m. fl.

Lagen (1954: 246) om krigsförsäkring för sjömän m. fl. kompletterar YFL genom att bereda ombordanställda ekonomiskt skydd vid skada till följd av sådana utom arbetet ådragna olycksfall, som orsakats av krigs­åtgärd. För försäkringsskyddet erlägger arbetsgivaren enligt 6 § forsla stycket lill riksförsäkringsverket ett tillägg liU yrkesskadeförsäkringsav­giften. I andra stycket anges all förvallningskoslnadstillägg enligt 39 § YFL inte skall erläggas på tillägget enligt krigsförsäkringslagen. Med hänsyn liU att tillägget för förvaltningskoslnadsändamål enligt YFL fö­reslås slopat har andra stycket i 6 § fåll utgå.

Prop. 1971:22

66

Förslaget till lag om ändring i lagen (1955:469) angående omregle­ring av vissa ersättningar enligt lagen den 17 juni 1916 (nr 235) om försäkring for olycksfall i arbete m. m.

EiUigt 14 § lagen (1955: 469) uttas kostnaderna under visst år för omreglering av vissa ersättningar enligt olycksfaUsförsäkringslagen ge­nom proportioneUt tiUägg liU de premier som arbetsgivarna har att er­lägga för året jämlikt 38 och 39 §§ YFL. Som framgår av den före­slagna nya lydelsen av 39 § YFL är avsUclen att avgiftstillägg inte läng­re skall utgå och att försäkringspremierna i fortsättningen skall av­vägas så, alt de förslår till all läcka också ersättning på gmnd av om­reglering. 14 § i 1955 års lag har ändrats i enlighet härmed.

Förslagfit till lag om ändring i lageri (1962: 303) om förhöjning av vis­sa ersättningar i anledning av yrkesskada m. m.

Motsvarande gäller enligt 6 § lagen (1962: 303) beträffande kostna­derna för förhöjning som beträffande kostnaderna för omreglering. Med avseende på detta ändringsförslag hänvisas därför till vad som anförts rörande det närmast föregående lagförslaget.

Förslagel till lag om ändring i lagen (1967: 919) om värdesäkring av yrkesskadelivräntor m. m.

Motsvarande gäUer enligt 6 § lagen (1967: 919) beträffande kostna­derna för värdesäkring som beträffande kostnadema för omreglering. På gmnd härav hänvisas till vad som anförts i anslulning till förslaget tiU ändring i lagen (1955: 469).

Förslaget till lag om ändring i förordningen (1959:552) angående upp­börd av vissa avgifter enligt lagen om allmän försäkring m. m.

1 § Paragrafen har jämkats med hänsyn tUl att särskilda tilläggsavgifter för förvaltningskostnad enligt 39 § YFL och avgiflstUlägg för omregle­ring enligt 14 § lagen (1955: 469) inte skall ulgå i fortsättningen. Dess­utom har arbetarskyddsavgift förts in bland de avgifter för vilka för­ordningens bestämmelser gäller. Eftersom kretsen avgiftsplikliga och avgiftsunderlaget är desamma i fråga om arbetarskyddsavgift som i frå­ga om arbetsgivaravgift tUl yrkesskadeförsäkringen kan beräkning, debi­tering och uppbörd av dessa båda avgifter helt samordnas.

4 § Bestämmelse med samma innehåU som paragrafens nuvarande andra stycke föreslås inlagen i 38 § iredje stycket YFL. Med hänsyn härtiU har andra stycket fåll ulgå.

Prop. 1971:22

67

övergångsbestämmelserna

De nya bestämmelserna skall naturligtvis inte gäUa avgift som avser liden före ikraftträdandet den 1 januari 1972. Detta har uttryckts i en övergångsbestämmelse.

Vid uttag av preliminär arbetsgivaravgift enligt 20 § första stycket förordningen för åren 1972 och 1973 bör hänsyn tas tiU de förändringar i avgiftsuttaget till yrkesskadeförsäkringen som sker genom lagen om ändring i lagen om yrkesskadeförsäkring. Hänsyn bör också las lill av­giftsuttaget enligt lagen om arbetarskyddsavgift. En övergångsbestäm­melse har införts härom.

Förslagel lill lag om ändring i reglementet (1961:265) angående för­valtningen av riksförsäkringsverkets fonder

Enligt 11 § reglementet bemyndigas Kungl. Maj:t alt besluta att viss mindre del av yrkesskadeförsäkringsfondens tillgångar skall användas för att bekosta åtgärder som ar ägnade att i yrkesskadeförsäkringens intres­se förebygga förlusl eller nedsättning i arbetsförmågan eller höja arbets­förmågan hos de försäkrade. Möjligheten atl la fonden i anspråk för ar­betarskyddsändamål har inte ansetts böra kvarstå när den särskilda ar­belarskyddsavgiften införs. Den nämnda paragrafen föreslås därför bli. upphävd.

1 §

I paragrafen anges atl bl. a. yrkesskadeförsäkringsfonden skall för­vallas enligt reglementets bestämmelser. I den allmänna motiveringen har förordats att den friviUiga yrkesskadeförsäkringens liUgångar skaU avskiljas från yrkesskadeförsäkringsfondens övriga tillgångar och tiU­föras en särskild fond. I överensstämmelse med vad utredningen tänkt sig bör också den del av yrkesskadeförsäkringsfonden, som brukar be­nämnas särskUda yrkesskadefonden en redogörelse för denna finns i avsnittet om gäUande ordning brytas ul och förvaltas som en fri­slående fond. Paragrafens uppräkning av fonder på vilka bestämmelser­na i reglementet skall tillämpas har kompletterats med namnen på de båda nya fonderna. Jämkning har vidare skett med hänsyn tUl alt be­stämmelserna om fonden för den frivilliga pensionsförsäkringen numera finns i 22 kap. lagen om allmän försäkring.

2  

§

Paragrafen innehåller bestämmelser om yrkesskadeförsäkringsfondens inkomster och utgifter.

TiU avgiftsinkomster kommer i fortsättningen atl hänföras avgifter för obligatorisk yrkesskadeförsäkring enligt 38 och 39 §§ YFL samt

Prop. 1971:22

68

eventueUa tiUägg på gmnd av tiUämpningen av lagen (1954: 246) om krigsförsäkring för sjömän m. fl. Yrkesskadeförsäkringsfonden tiUförs således även medel av det slag som hittills tiUkommit den s. k. omregle­ringskassan saml medel avsedda att täcka den obligatoriska försäk­ringens förvaltningskostnader. Som inkomster för fonden behöver inle längre upptas avgifter för försäkringar enUgt lagen (1916: 235) om för­säkring för olycksfall i arbete eller lagen (1937: 348) om krigsförsäk­ring för ombord å fartyg tjänstgörande personer. Första stycket i para­grafen har ändrats i enUghel härmed.

En jämkning har företagits i andra stycket med hänsyn tUl alt ersätt­ning på grand av frivillig försäkriing inte längre skaU utgå ur yrkesskade­försäkringsfonden. Eftersom fonden i .fortsättningen skall bestrida också kostnadema för omreglering, föj:höjning och värdesäkring av utgående ersättningar samt förvaltningskos;lnader enUgt 39 § andra styckel YFL har dessa kostnader tillagts uppräkningen av fondens utgiftsposter, öv­riga ändringar i paragrafen är a\' formeU natur.

Övergångsbestämmelsen

Eftersom det kan bli svårt fiir riksförsäkringsverket alt genomföra den under 1 § angivna uppdelningen av den nuvarande yrkesskadeför­säkringsfondens tiUgångar till den 1 januari 1972, föreslås Kungl. Maj:l bli bemyndigad alt bestämma en senare lidpunkt för uppdelningen. En övergångsbestämmelse har lagils upp härom.

Hemställan

Jag hemsläller atl Kungl. Maj:l föreslår riksdagen atl antaga förslagen tiU

1)

lag om ändring i lagen (1954:243) om yrkesskadeförsäkring,

2)

lag om procentsatsen för uttag av avgift under åren 1972-1974 till yrkesskadeförsäkringen m. m.,

3)

lag om arbetarskyddsavgift,

4)

lag om ändring i lagen (1954:246) om krigsförsäkring för .sjö­män m. fl.,

5)

lag om ändring i lagen (1955:469) angående omreglering av vissa ersättningar enligt lagen den 17 juni 1916 (nr 235) om försäkring för olycksfall i arbete m. m.,

6)

lag om ändring i lagen (1962:303) om förhöjning av vissa ersätt­ningar i anledning av yrkesskada m. m.,

7)

lag om ändring i lagen (1967: 919) om värdesäkring av yrkesskade­livränlor in. m.,

8)

lag om ändring i förordningen (1959:552) angående uppbörd av vissa avgifter enligt lagen om allmän försäkring, m. m.,

Prop. 1971:22

69

9) lag om ändring i reglementet (1961:265) angående förvaltningen av riksförsäkringsverkets fonder.

Med bifaU till vad föredraganden sålunda med instämman­de av statsrådets övriga ledamöter hemstäUt förordnar Hans Maj:t Konungen att tUl riksdagen skaU avlåtas proposition av den lydelse bUaga tiU detta protokoll utvisar.

Ur protokoUet: Britta Gyllensten

ESSELTE TRycK. 8THUI 71      7120

»

7