Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Kungl. Majrts proposition nr 100 år 1972

Prop. 1972:100

Nr 100

Kungl. Maj:ts proposition med förslag till lag om rätt till ledighet ocb lön vid deltagande i svenskundervisning för invandrare; given Sofiero den 21 juli 1972.

Kungl. Maj:t viU härmed, tmder åberopande av bUagda utdrag av statsrådsprotokollet över inrikesärenden, föreslå riksdagen att bifalla det förslag om vars avlålande tUl riksdagen föredragande departements­chefen hemställt.

Under Hans Maj:ts

Min allernådigste Konungs och Herres frånvaro,

enligt Dess nådiga beslut:

CARL GUSTAF

ERIC[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en lag varigenom arbetsgivare åläggs att eko­nomiskt bidra tiU anställda invandrares undervisning i svenska språket med samhäUsorientering. Den föreslagna lagen iimebär skyldighet för arbetsgivaren att bereda anstäUda ledighet i 240 timmar för att delta i sådan undervisning och alt betala dem lön för deltagande i 240 timmars undervisning, oavsett om denna bedrivs under arbetstid eUer ej. Lagen föreslås gäUa arbetstagare, som börjat sin första anstäUning här i landet efter utgången av år 1972.

1   Riksdagen 1972.1 saml Nr 100

Prop. 1972:100

Förslag till

Lag om rätt till ledighet och lön vid deltagande i svenskundervisning för invandrare

Härigenom förordnas som följer.

1 § Deima lag gäUer här i landet bosatt utiändsk arbetstagare, som har

arbetstUlstånd. Föreligger icke skyldighet för arbetstagaren att ha ar-

betstiUstånd eUer är han befriad från sådan skyldighet, gäller lagen om

han är kyrkobokförd här i landet.

Lagen gäUer icke arbetstagare

1.

som har svenska, danska eUer norska språket tUl modersmål,

2.

som genomgått imdervisning som avses i denna lag eller som har sådana kunskaper i svenska, danska eller norska språket att sådan un­dervisning icke kan anses erforderlig,

3.

som sysselsattes i feriearbete eUer eljest i arbete av tiUfällig natur, eller

4.

som är anställd i arbetsgivarens hushåll.

2 § Arbetstagaren har rätt tUl ledighet 240 arbetstimmar under ordi­

narie arbetstid för att deltaga i sådan undervisning i svenska språket med

samhäUsorientering, för vilken statsbidrag utgår. För deltidsanställd ar­

betstagare skaU rätten tiU ledighet utgöra den del som svarar mot

arbetstagarens arbetstid i förhållande tUl heltid.

Genom koUektivavtal mellan arbetsgivaren eUer förening av arbets­givare och fackförening eUer annan Uknande förening av arbetstagare får rätten tUl ledighet enligt första stycket begränsas. Finnes ej fackför­ening eller annan liknande förening av arbetstagare, får avtal om sådan begränsning träffas mellan arbetsgivaren och arbetstagaren. Avtal som avses i detta stycke får träffas utan hinder av i 3 § andra stycket stats­tjänstemannalagen (1965: 274) eller 2 § andra stycket kommunaltjänste­mannalagen (1965: 275).

Tid vamnder arbetstagaren åtnjuter ledighet enligt första stycket jäm-stäUes med arbetad tid.

3 §   Arbetstagare som deltager i undervisning som avses i 2 § har rätt

tiU lön från arbetsgivaren tmder 240 lektionstimmar. Vid beräkning av ,

lönen skall en lektionstimme räknas som en arbetstunme.

Lönen för varje lektionstimme får ej understiga den lön som skulle ha utgått, om arbetstagaren tmder motsvarande tid utfört arbete för arbetsgivarens räkning under ordinarie arbetstid. För deltidsanställd arbetstagare får lönen ej understiga den del som svarar mot arbetstaga­rens arbetstid i förhåUande tiU heltid.

Tid för vilken arbetstagaren erhåller lön enligt första stycket jämställes med arbetad tid även om undervisningen äger rum utanför ordinarie arbetstid. Vad som nu sagts gäUer dock icke vid beräkning av arbetad tid erdigt alhnänna arbetstidslagen (1970: 114).

4 § Arbetsgivaren skaU så snart det kan ske upplysa nyanställd ar­

betstagare om hans rättigheter enligt denna lag. Arbetsgivaren skaU

inom 60 dagar från anstäUningens början bereda arbetstagaren möjlig­

het tiU ledighet för att påbörja undervisningen.

Prop. 1972:100

3

Har arbetstagaren påbörjat men icke avslutat undervisningen under anställning hos tidigare arbetsgivare, har arbetstagaren i hy anställning rätt till ledighet och lön enligt denna lag för att fortsätta undervisningen. Härvid äger första stycket motsvarande tillämpning.

Har arbetsgivaren fullgjort sina skyldigheter enligt första stycket, upp­hör hans övriga skyldigheter enligt denna lag gentemot arbetslagaren, om denne ej påbörjat undervisningen inom två år från det han till­trädde sin första anställning här i landel.

5

§ Arbetstagares rätt till lön enligt 3 § får ej inskränkas genom av­tal. Sker del, är avtalet ogiltigt i den delen. Avtal får dock i den ord­ning som sägs i 2 § andra stycket träffas i fråga om hur lönen skall be­räknas och när den skall utbetalas.

6

§ Arbetsgivare, som är bunden av kollektivavtal enligl 2 § andra slyckel eller 5 §, får tillämpa avtalet även på sådan utiändsk arbetstagare som ej är medlem av den avtalsslutande organisationen på arbetslagar-sidan.

7

§ Arbetsgivare, som ej iakttager vad som föreskrives i denna lag, skall ersätta arbetstagaren uppkommen skada.

Vid bedömande om och i vad mån skada uppstått skaU hänsyn tagas även till omständigheter av annan än rent ekonomisk betydelse.

Om det med hänsyn till skadans storlek eller andra omständigheter är skäligt, får skadeståndets belopp nedsättas. Fullständig befrielse från skadeståndsskyldighel kan också äga mm.

8 § Arbetstagare, som vill fordra skadestånd enligt denna lag, skall

underrätta arbetsgivaren om sitt anspråk inom fyra månader efter det

atl skadan inträffade samt anhängiggöra sin talan senast två år efter

skadans uppkomst.

Iakttager arbetstagare ej vad som föreskrives i första stycket är talan förlorad.

9 § Mål om tillämpning av denna lag prövas, om ej annat följer av

tredje stycket, av arbetsdomstolen, om anställningsavtalet regleras av

kollektivavtal, och i annat fall av aUmän domstol. Sådant mål får dock

genom avtal hänskjutas till avgörande av skiljemän.

I fråga om talans väckande och utförande hos arbetsdomstolen gäl­ler 13 § lagen (1928: 254) om arbetsdomstol även om målet ej är så­dant som avses i den lagen.

Fråga som avses i 1 § andra stycket 1 och 2 prövas i den ordning Konungen beslämmer.

1.

Denna lag träder i kraft den 1 juU 1973 och tillämpas på arbetsta­gare som börjat sin första anställning här i landet efter utgången av år 1972. Har arbetstagare börjat sin anställning innan lagen trält i kraft, räknas arbetsgivarens skyldigheter enligt 4 § från ikraftträdandet.

2.

Har arbetsgivare innan lagen trält i kraft gett arbetstagare ledig­het för att deltaga i svenskundervisning eller betalat lön i enlighet med denna lag för arbetstagarens deltagande i sådan undervisning, får det antal timmar som ledigheten eller löneutbetalningen avsett avräknas från vad som åligger arbetsgivaren enligt 2 eller 3 §.

It   Riksdagen 1972. 1 saml Nr 100

Prop. 1972:100

Utdrag av protokollet över inrikesärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen i statsrådet på Sofiero den 21 juli 1972.

Närvarande:  Statsråden [REDACTED_EFTERNAMN], [REDACTED_EFTERNAMN], [REDACTED_EFTERNAMN],  LÖF­BERG,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Chefen för mrikesdeparlemenlet, statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], anmäler efter gemensam beredning med statsrådets övriga ledamöter fråga om lag om rätt till ledighet och lön vid deltagande i svenskundervisning för in­vandrare och anför.

Inledning

Med stöd av Kungl. Maj:ts bemyndigande den 28 maj 1968 tillkalla­de dåvarande chefen för inrikesdepartementet samma dag sju sakkun­niga med uppdrag att utreda invandrares anpassningsproblem m. m. De sakkunniga antog benämningen invandrarulredningen. Utredningen har bl. a. i uppdrag atl kartlägga de sociala, kulturella och andra pro­blem som möter invandrare och överväga vilka ålgärder som bör vid­tas för att underlätta deras anpassning i det svenska samhällel.

Utredningen har avgivit elt delbetänkande (SOU 1971: 51) Invand­rarnas UtbUdningssiluation. I betänkandet föreslås inrättande av en grundutbUdning för vuxna invandrare omfattande 240 timmars under­visning i svenska med samhäUsorientering samt vissa ålgärder för en s. k. fördjupad utbUdning. I samband därmed tar utredningen upp dels frågan hur nu existerande former för undervisning av vuxna invandrare skall samordnas med den föreslagna grundutbildningen, dels frågan om UtbUdning av analfabeter bland invandrarna. Ulredningen lägger vidare fram förslag tUl lag om utländsk arbetstagares rätt till lön vid deltagande i grundutbildningen för vuxna invandrare.

' Riksdagsledamoten Yngve[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, riksdagsledamöterna Hugo[REDACTED_EFTERNAMN], Bengt[REDACTED_EFTERNAMN], Lennart[REDACTED_EFTERNAMN] och Rolf Wirlén, dåvarande riks­dagsledamöterna Ingrid[REDACTED_EFTERNAMN] och Nils Kellgren (t. o. m. den 8 juli 1969) samt byråchefen Ove[REDACTED_EFTERNAMN] (fr. o. m. den 9 juli 1969).

Prop. 1972:100

5

Ulredningen har dessutom redovisat nuvarande ulbildning för in­vandrarbarn och invandrarungdom och gjort vissa överväganden i an­slutning härtill.

Remissyttranden över betänkandet har avgivits av socialstyrelsen, ar­betarskyddsslyrelsen, statskontoret, statistiska centralbyrån (SCB), riks­skatteverket (RSV), universitetskanslersämbetet (UKÄ), skolöverstyrel­sen (SÖ), arbetsdomstolens ordförande, arbetsmarknadsstyrelsen (AMS), statens invandrarverk (SIV), länsstyrelserna i Stockholms, Söderman­lands, Kronobergs, Malmöhus, Göteborgs och Bohus, Älvsborgs och Västmanlands län, offentiighets- och sekretesslagstiftningskommittén (OSK), socialutredningen, 1968 års barnstugeutredning, hemvistsakkun­niga, kommitién för försöksverksamhet med vuxenutbildning (FÖVUX), utlänningsutredningen, Sveriges Radio AB, Svenska kommunförbundet. Svenska landstingsförbundet. Svenska arbetsgivareföreningen (SAF), Landsorganisationen i Sverige (LO), Sveriges akademikers centralorga­nisation (SACO), Tjänstemännens centralorganisation (TCO), Lärar­föreningen svenska för invandrare (SVI), FolkbUdningsförbundet, Riks­förbundet finska föreningar i Sverige, Esternas representation i Sverige saml Riksförbundet hem och skola.

UKÄ har bifogat yttranden av vissa universitet. SÖ har överlämnat yttranden av några länsskolnämnder. Länsstyrelserna har inhämtat ytt­randen från sammanlagt ett tjugotal kommuner m. fl. LO har överläm­nat yttranden från vissa fackförbund och Folkbildningsförbundel från vissa studieförbund.

Inrättandet av en gmndulbildning för vuxna invandrare enligt in­vandrarutredningens förslag och därlUl anknutna frågor har sådana kostnadskonsekvenser atl förslaget bör prövas i ett vidare budgelsam-manhang. SärskUda skäl talar däremot för alt frågan om arbetsgivares skyldighel alt ekonomiskt bidra till de anställdas deltagande i svenskun­dervisningen tas upp redan nu, framför allt önskvärdheten att arbets­marknadens parter snarast möjligt får besked om vilka skyldigheter som i detta avseende kan komma att åläggas arbetsgivaren. Parterna får där­igenom tUlfälle all i god tid träffa de överenskommelser som de kan finna erforderliga.

Allmän bakgrund

Invandringen

Sverige har haft en arbetsmarknadsbetingad invandring sedan slutet av 1940-talet, då vissa företag började rekrytera arbetskraft i andra län­der. Denna invandring fick en med hänsyn till de totala arbetskraftsre­surserna väsentiig omfattning under 1960-talet.

Prop. 1972:100

6

Bmtloinvandringen av utiändska medborgare under åren 19671971 framgår av följande tabell:

Totalt

Nordbor

Icke-nordbor

1967

27100

14100

13 000

1968

32 700

21700

11000

1969

59 600

44 000

15 600

1970

73 600

48 000

25 600

1971

39 000

21000

18 000

Vid utgången av år 1971 var antalet utiändska medborgare bosatta i Sverige 416 600. Av dessa var nära 65 "/o medborgare i något nordiskt land. Finländama utgjorde närmare hälften av alla utiänningar. De tio största utlänningsgrupperna, vilka redovisas i följande tabell, utgjorde nära 90 »/o av samtiiga.

Medborgarskaps-     Män

Kvinnor        Summa       Andel (%) av samt-

land

liga utlänningar

Finland

103 900

102 400

206 300

49,5

Jugoslavien

21900

18 700

40 600

9,7

Danmark

17 500

12 900

30 400

7,3

Norge

13 500

13 900

27 400

6,6

Tyskland

11100

9 000

20 100

4,8

Grekland

9 100

7 200

16 300

3,9

Italien

4 800

2 700

7 500

1,8

USA

3 600

2 800

6 400

1,5

Storbritannien

3 300

2 600

5 900

1,5

Polen

2 200

2 700

4 900

1,3

I januari 1971 noterades det största antalet arbelsanmälda utlänningar någonsin i vårt land, nämligen 229 000. Vid ingången av år 1972 hade antalet sjunkit till 219 000 och uppgick i april i år till 218 000. Flertalet invandrare är sysselsatta i tUlverkningsarbeten och en tämUgen stor grupp återfinns i serviceyrken. TUl följd av bl. a. en från den svenska befolkningen avvikande åldersfördelning har invandrarna en högre, kvinnorna t. o. m. väsentligt högre, förvärvsintensitet än de svenska med­borgarna.

Den 1 april 1972 fördelade sig de arbelsanmälda utiänningarna efter yrkesgrupp på följande säll:

Män

Kvinnor

Summa

Tekn., naturv., hum. arb. m. m.

9 970

10 303

20 273

Adm. arbete

399

44

443

Kameralt och kontorstekn. arb.

1 625

4 536

6 161

KommersieUt arb.

1569

1933

3 502

Lantbmks-, skogs- och fiskeriarb.

7153

355

7 508

Gruv-och stenbrytningsarb. m. m.

1146

126

1272

Transport- o. kommunikaiionsarb.

8 039

1 502

9 541

Tillverkningsarb., maskinskötsel

m m

96 816

35 903

132 719

Servicearbete

13 267

21089

34 356

Övrigt arbete

1776

498

2 274

Summa

141760

76 289

218 049

Prop. 1972: 100

7

Någon prognos beträffande den framtida invandringen lill Sverige finns inte och underlag för en sådan torde i stort sett saknas. SCB:s befolkningsprojektioner med anlaganden om en fortsalt nettoinvand­ring av 10 000 eller 20 000 personer per år fram tiU sekelskiftet är inte avsedda att vara en förutsägelse om invandringens verkliga omfattning. Konjunktumtvecklingen och politiska beslut i både Sverige och utvand­ringsländerna kommer att vara bestämmande för invandringens storlek.

Nuvarande utbildningsanordningar för invandrare

Invandrare återfinns i alla förekommande utbUdningsformer för vux­na. Några exakta uppgifter om deras andel i vuxenutbUdningen fmns dock inte. Invandrarnas andel i arbelsmarknadsutbUdningen är relativt stor (av det totala antalet påbörjade utbildningar tmder 1970/71 svarade invandrarna för 9,7 */o) medan andelen invandrare i den kommunala vuxenutbUdningen uppgår tUl omkring 8 "/o.

För att tillgodose invandrarnas behov av undervisning i svenska har efler hand skapats vissa utbildningsanordningar som är antingen in­tegrerade i den gängse vuxenutbildningen eller fristående från denna.

MöjUghetema för invandrare att få undervisning i svenska var fram till mitten av 1960-talet begränsade och undervisningen var i regel av­giftsbelagd. Mot bakgrund av den stora invandringen åren 1964 och 1965 ställde statsmakterna fr. o. m. budgetåret 1965/66 medel lill för­fogande för avgiftsfri undervisning i svenska för invandrare. SÖ fick därigenom möjlighet att i samarbete med studieförbunden anordna så­dan undervisning som försöksverksamhet. Omfattningen av studieför­bundens invandramndei-visning har ökat snabbt och kommit alt ut­göra en allt större andel av förbundens lolala verksamhel.

Under de år försöksverksamheten har pågått har antalet studiecirklar i svenska för invandrare ökat kraftigt: från 4 200 budgetåret 1965/66 till 30 200 budgetåret 1970/71.

Bestämmelserna för denna verksamhel innebär i korthet följande. SÖ får i samråd med AMS och SIV genom studieförbunden anordna av­giftsfri undervisning i svenska språket samt särskUd samhällsundervis-ning för ulländska medborgare som har uppehåUstillslånd eller, om sådant tillstånd inte erfordras för att de skall få vistas här, är kyrko­bokförda här i landet. Undervisningen får anordnas i form av antingen s. k. glesundervisning eller s. k. intensivundervisning och skall bedrivas i huvudsak enligt SÖ:s läroplan i svenska för vuxna invandrare. I gles­undervisning skall varje studiecirkels verksamhetsperiod omfatta minst 20 studietimmar fördelade på 13 studietimmar per sammankomst. Intensivundervisningen skall per studiecirkel omfatta minsl 20 och högst 240 studietimmar med minst fyra studietimmar per dag. Under varje studiecirkels verksamhetsperiod får högst en sjättedel av antalet studie-

Prop. 1972:100

8

timmar användas för samhäUsorientering. För denna del av undervis­ningen får expert eller fackman saml vid behov tolk anlitas.

Undervisningen är kostnadsfri för invandraren. Statsbidrag utgår till studieförbunden med 100 %, dock högsl 75 kr. per studietimme för undervisning i svenska och högst 80 kr. per studietimme för särskild samhäUsundervisning. Dessutom får förbunden statsbidrag till kostnader för tolk och expert, tiU sociala kostnader för lärarna saml visst bidrag tUl central administration. Som jämförelse kan nämnas att till studieför­bundens ordinarie cirkel verksamhet utgår statsbidrag med 75 % av kostnaderna för ledararvode och studiematerial, dock högst 30, i vissa fall 45 kr. per studietimme. Statsbidragsbestämmelsema är således avse­värt generösare när det gäller svenskundervisning för invandrare än beträffande övrig cirkelverksamhet. A andra sidan utgår kommunala bidrag i avsevärt mindre omfattning för invandrarcirklarna än för annan cirkelverksamhet.

Ulöver den omfattande försöksverksamhet inom studieförbunden som nu har redovisats bedrivs genom studieförbund och folkhögskolor an­nan försöksverksamhet av mindre omfattning.

Svenskundervisningen för invandrare bedrivs således huvudsakligen inom den fria folkbildningsverksamheten. Etl i samråd med studieför­bunden inom SÖ bedrivet läroplansarbete har under år 1971 avsatt en läroplan i svenska för invandrare. Enligt denna skall undervisningen, utom alt bibringa språkkunskaper, göra invandrarna bekanta med svenskt samhälle, levnadsförhållanden och vardagsliv. Huvudprincipen för all undervisning i svenska för invandrare måsle vara alt ge eleven sådana språkliga färdigheter och sådan information att han kan leva och fungera i del svenska samhällel. Därför är det viktigt alt samhälls-orienleringen integreras i och intimt sammanvävs med språkutbild­ningen.

Annan av staten finansierad undervisning i svenska för invandrare meddelas i samband med arbetsmarknadsutbildning, numera i huvudsak förlagd tiU AMS:s och SÖ:s utbildningscentra. Sådana svenskkurser kan antingen bedrivas under en sammanhängande period av högst två månader eller varvas med yrkesutbildning. Under utbildningen utgår utbUdningsbidrag enligt arbetsmarknadskungörelsen (1966: 368). Invandrare som har god yrkesutbildning och rält att vistas och arbeta i landet men som inte kan få en lämplig arbelsplacering på grund av bristande kunskaper i svenska kan beredas utbUdning i svenska med utbildningsbidrag utan att denna utbildning sker i samband med yrkesutbildning.

Under budgetåret 1970/71 påbörjade närmare 4 700 personer ut­bUdning i svenska inom ramen för arbetsmarknadsutbildningen. Språk­undervisning meddelas också i AMS:s mottagningsförläggningar för kollektivt överförda flyktingar.

Prop. 1972:100

9

Arbetsmarknadens parter har i skilda sammanhang understrukU vik­ten av att invandrarna får lära sig svenska så snart som möjligt i syfte att underiätta anpassningen till arbetsmiljön. Överenskommelser om in­troduktion av utiändsk arbetskraft har slutits mellan oUka arbelsgivar-och arbetstagarorganisationer. I samband härmed har vissa större före­lag med en slor andel invandrare anställda anordnat svenskundervis­ning i samarbete med studieförbund. Oftast är det fråga om undervis­ning på fritid med stimulansbidrag eller premier av olika slag. Endast sällan sker undervisning på betald arbetstid. Det förekommer även branschsamverkan på arbetsgivarsidan när det gäller svenskundervis­ning. Även fackliga organisationer har i samarbete med studieförbund anordnat undervisning i anslutning till arbetet.

Utredningen

Som bakgrund till utredningens förslag om rätl för arbetstagare till ledighet och lön vid deltagande i svenskundervisning bör anföras att utredningen föreslår all en särskild grundläggande utbildning i svens­ka med samhällsinformation inrättas. Utbildningen bör erbjudas samtli­ga invandrare som har behov därav. Den bör benämnas grundutbUd­ning för invandrare och inordnas i det allmänna skolväsendet. Med hänvisning till Europarådets resolution om språkundervisning för in­vandrande arbetare (prop. 1969: 27) och med stöd av bedömningar av pedagogisk sakkunskap förordar utredningen att grundutbildningen får ett omfång om 240 timmar. Utredningen anser att det gemensamma målet bör fixeras i lid och inte i kunskapsnivå för olika målgrupper. Som allmän kvalifikalionsgrund för tillträde tiU utbildningen föreslås gälla att invandraren är kyrkobokförd i landet. Härigenom utesluts tillfälliga besökande, turister m. fl. från utbildningen.

Bland invandrarna finns, framhåller ulredningen, personer vUkas kunskaper i svenska motsvarar eller är högre än målet för grundutbildningen. Grundutbildning bör inte erbjudas dessa personer. Deras eventuella vidareutbildning i svenska bör ske inom ramen för den ordinarie vuxenutbildningen. Utbildningen bör inte omfatta finska invandrare med svenska till modersmål eller dansk- eller norsktalande invandraie. De bör dock fä delta i undervisningen, om de önskar och plats finns.

Utredningen anser alt SÖ bör svara för planering och samordning, lärarutbildning, läroplaner, utvecklingsarbete och information. Enligt utredningens uppfattning bör samordnings- och planeringsfunkiionerna för UtbUdningen av invandrare i skUda åldersgrupper förstärkas inom ramen för SÖ:s organisation så att en integrerad behandling av de ak­tuella frågorna kan underlättas. Ett reguljärt samråd bör etableras mellan

Prop. 1972:100

10

SÖ och andra berörda myndigheter och organisationer, däribland ar­betsmarknadens parter. Likaså bör samråd ske med invandrar- och minoritetsorganisationer. SIV bör liksom f. n. endast ha begränsade uppgifter i frågor om utbildning för invandrare, såsom att aktualisera behov av kompletterande åtgärder hos fackmyndigheter och organisa­tioner samt att medverka i informationen om gmndulbildning m. m.

Lagstiftning om rätt tiU ledighet och lön vid deltagande i grundutbild­ning

Enligt ulredningen råder det inget tvivel om att förelag som för sin produktion är beroende av invandrare skuUe vinna betydligt på atl des­sas kunskaper i svenska förbättras. Redan nu finns det ett antal före­tag som inriktat sina ansträngningar på att förbättra introduktionen på arbetsplatsen genom bl. a. svenskundervisning. Skälet härtill torde vara önskemål om minskad omsättning av arbetskraften och stabUisering av arbetsprocessen. Även de fackliga organisationerna har pekat på den utbyggda introduktionen som ett medel alt förbättra arbetsmiljön och öka både trivsel och säkerhet.

Mol denna bakgrund anser ulredningen all samhällets engagemang för att ge invandrare den särskUda service som behövs under deras första lid i landet generellt bör motsvaras av ökad omsorg om invand­rama även från företagens sida. Starka skäl talar därför för att före­tagen bör bidra ekonomiskt lUl den grundutbildning som utredningen föreslår. Även andra skäl talar enligt ulredningen för en sådan fördelning av kostnadsansvaret mellan samhälle och företag. EU sådant skäl är alt arbetsgivarnas direkta och indirekta kostnader för att anställa arbetare från ullandet allmänt sett är mindre än för alt an­ställa vissa andra grupper exempelvis äldre eller handikappade personer. Ulredningen finner principen om arbetsgivarens kostnadsansvar knäsatt i den preliminära SAF-LO-överenskommelse om 60 limmar av arbets­givaren betald svenskundervisning för invandrare, som träffades i no­vember 1970.

Enligt utredningens uppfattning bör emellertid arbetsgivarna ha elt betydligt större kostnadsansvar för de studiesociala anordningarna. 1 fråga om formen för arbetsgivarnas kostnadsansvar avvisar utredningen tanken på en särskild arbetsgivaravgift som bidrag lUl kostnaderna för gmndutbildningen. En bättre lösning synes utredningen vara att lagstift­ningsvägen garantera en anställd invandrare skydd mot påtaglig löne­minskning under den lid han deltar i grundutbUdning. Utländska arbets­tagare bör därför enligt ulredningen genom lagstiftning till­försäkras ett minimiskydd mot lönebortfall un­der grundutbUdningen. Sådan lagstiftning bör ges tvingande karaktär. Lagen bör således inte få sältas ur spel genom avtal.

Utredningen diskuterar olika alternativ för att beslämma vilka löne-

Prop. 1972:100

11

förmåner som arbetstagaren skall ha rält till när han deltar i grund­utbildningen och nämner semesleriön, standardersättning t. ex. i form av fast timpenning, gemensam för alla deltagare, permitteringslön och genomsnittslön inom branschen eller företaget. Äv olika skäl förkastar utredningen emellertid samtiiga dessa alternativ och förordar i stället att arbetstagarens individuella inkomsi las lill ulgångspunkl. I vissa faU kan det vara svårt alt räkna ut den individuella lönen för den som genast eller tämligen omgående efler anställningen påbörjat grundut­bildning, t. ex. vid ackordsarbete. I sådana fall bör arbetstagaren enligt ulredningen garanteras en lön som i princip motsvarar genomsnittslö­nen för den yrkesgrupp vederbörande tillhör på företaget eller arbets­platsen. I flertalet fall torde arbetsgivarna och de fackliga organisatio­nerna genom lokala förhandlingar kunna Iräffa överenskommelse i den­na fråga.

I laglekniskt hänseende bör man enligl utredningens uppfattning lämpligen skilja mellan arbetstagarens rätt att få ledighet för alt della i grundutbildningen och hans skydd mot inkomstbortfall under utbild­ningstiden. Arbetstagaren skall sålunda ha rätt att under arbetstid delta i utbildningen. Denna rätt bör emellertid inte få las i anspråk för läng­re tid än 240 lektionstimmar (40-minuterslektioner). Härigenom maxi­meras arbetsgivarens skyldighet att ge ledighet. Skyldigheten bör emel­lertid omfatta även lid för nödvändiga raster. Vidare förutsätter ut­redningen atl arbetstagaren får erforderiig ledighet för att kunna för­flytta sig till och från utbildningsplatsen.

Lagen bör enligl utredningens mening garantera skydd för löneborl-fall under hela utbildningstiden. Löneskyddet bör anknyta till visst antal arbetstimmar. Lönen bör inle få understiga den lön som skulle ha ut­gått om arbetslagaren under motsvarande tid hade ulfört arbete för ar-belgivarens räkning. En sådan garanti överensstämmer mycket nära med omfatiningen av arbetsgivarens skyldighel alt ge arbetslagaren ledigt. Lön bör utgå också för sudan tid som inte är lektionstid utan är t. ex. rast mellan två lektionstimmar. Maximall bör arbetstagaren kunna få lön motsvarande 240 arbetstimmar.

Utredningen förutsätter att arbetstagaren inte av del skälet alt han önskar genomgå grundutbildning placeras på etl arbele som ger lägre löneförmåner än han annars skulle ha haft. A andra sidan bör regle­ringen av löneskyddet inte ge upphov till anspråk på övertidsersättning eller dylikt. Lagen bör endasl garantera en lön motsvarande den som skulle ha utgått för arbele under ordinarie arbetstid. Även i denna fråga lorde arbetsgivaren och de fackliga organisationema genom lokala för­handlingar kunna träffa överenskommelse.

Enligt utredningen bör utbildningen för anställda äga rum på ordi­narie arbetstid. Speciella förhållanden i vissa branscher eller på vissa företag  kan  dock  föranleda  modifikationer.  Arbetstagaren  bör

2t    Riksdagen 1972. 1 saml Nr 100

Prop. 1972:100

12

emellertid ha rätt till lön även om utbUdningen är förlagd lill annan tid än arbetstid. Della bör laglekniskt uttryckas så att den tid arbets­tagaren deltar i utbUdning även i detta fall räknas som arbetstid.

För mycket små företag kan enligt ulredningens mening utgiften för lön under utbUdningstiden komma all innebära atl möjligheten lill an­ställning för nyinvandrade arbetstagare kan minska eller helt försvinna. Möjligheterna alt kontrollera lagens efterlevnad torde också vara be­gränsade i sådana företag. Lagen bör därför inte omfatta arbetsgivare som inte regelbundet sysselsätter minst fem arbetstagare. Småföretagen bör dock rekommenderas alt belala lön lill anslällda som följer utbildningen.

Lagen bör inte heUer vara tillämplig i fråga om arbetstagare som sysselsätts i säsong- eller feriearbete eller eljesi i arbete av tillfällig natur. För utredningen framstår det som rimligt att en arbetsgivare inte bör åläggas att belala lön under grundutbildningen för arbetstagare, vilkas anställning uppenbarligen är av tUlfällig eller kortvarig natur.

Utredningen har diskuterat möjligheten atl i lagen undanta anställda med endast ett begränsat anlal arbetstimmar och där grundutbildning­ens 240 timmar skulle stå i disproportion tiU antalet arbetstimmar. San­nolikt skulle en sådan konstmktion, enligt ulredningens mening, med­föra svåra gränsdragningsproblem, varför något generellt undantag för deltidsanställda inte föreslås.

Tidpunkten för lagens ikraftträdande bör enligt utredningen sättas så att utrymme ges för nödvändiga förberedelser från såväl myndigheter­nas som arbetsgivarnas sida. Ulredningen föreslår därför att lagen trä­der i kraft den 1 januari 1973. Lagen bör inte gälla arbetsta­gare vars anställning börjat före ikraftträdan­det. Utredningen skulle emellertid anse det som mycket otillfreds­ställande, om inte dessförinnan anställda invandrare avtalsvägen tillför­säkras samma förmåner som i framtiden anställda. Därför förordar ulredningen en snar och frivillig påbyggnad av SAF-LO-överenskom-melsen om svenskundervisning för invandrare, så att den i fråga om redan anslällda kommer all omfatta de mål för grundutbildningen och arbetsgivarens medverkan som utredningen har föreslagit. Enligt utred­ningens beräkning lorde del röra sig om 30 00040 000 personer.

Reservation och särskilt yttrande

TUl utredningens betänkande har fogats en reservation av ledamoten[REDACTED_EFTERNAMN] som avvisar utredningens förslag till lag om utländsk arbets­tagares rätt tUl lön vid del lagande i grundutbUdning för invandrare och förordar att parterna på arbetsmarknaden får träffa överenskommelse i denna fråga.

Vidare har tiU betänkandet fogats ett särskUt yttrande av experten

Prop. 1972:100

13
[REDACTED_EFTERNAMN]. Denne anser alt utredningens lagförslag inte tillräckligt preci­serar arbetsgivarens skyldighet alt släUa arbetstid lill förfogande för deltagande i grundutbUdningen. Han framhåller att undervisningen i svenska bör utgöra en del av arbetet och endast undanlagsvis få för­läggas till annan tid än ordinarie arbetstid. Vidare bör lagen utsträckas att gälla alla arbetsgivare oavsett antalet anställda. En sådan generell regel kunde eventuellt kompletteras med vissa möjligheter till dispens.[REDACTED_EFTERNAMN] förordar vidare alt en undersökning omedelbart inleds i syfte alt före den 1 januari 1973 klarlägga hur utbildningen för tidigare anställda skall kunna ordnas och om lagstiftning är möjlig och lämplig för de­ras del.

Remissyttrandena

Grundutbildning för vuxna invandrare

SamtUga remissinstanser släller sig positiva tiU utredningens prin­cipförslag om inrättande av en grundutbildning i svenska för invandrare. I de avseenden som har intresse i förevarande sammanhang anför remissinstanserna i huvudsak följande.

Förslaget alt grundutbildningen skall omfatta 2 4 0 limmar till­styrks av flertalet instanser. Några menar dock att 240 limmar repre­senterar elt minimum. AMS framhåller att invandrarna måste ges möjligheter till fortsatt utbildning i svenska språket, eftersom erfarenhe­tema visar att det i individuella fall finns behov av längre utbUdning för att eleven skall kunna tillgodogöra sig reguljär arbelsmarknadsulbildning.

SÖ anser, i likhet med utredningen, att utbUdningens mål i första hand bör fixeras med hänsyn till tiden, men menar att man bör pröva frågan om ej uppnådda minimikunskaper vore lämpligare mått på un­dervisningens omfattning än ett fixerat timtal. Eftersom invandrarnas fömtsättningar och utbildningsbakgmnd varierar kraftigt, kommer en­dast en del av dem att på det angivna antalet timmar uppnå det i styrelsens läroplan angivna målet. Därför vUl styrelsen, sedan målet 240 timmars undervisning generellt uppnåtts, för den fortsatta utveck­lingen uppsätta ett mål, som möjliggör en förlängd språkundervisning grundad på individuell kunskapsprövning. Även Folkbildningsförbundet anser det principiellt olämpligt att mäta gmndutbildningen i timmar. Budgeltekniska svårigheter får inte hindra att gmndutbildningen defi­nieras i termer av väl specificerade utbildningsmål. Förbundet föreslår därför alt utbildningen inte låses tUl 240 timmar utan att möjlighet ges till utöknmg av timantalet. Liknande synpunkter anförs av SACO och Lärarföreningen svenska för invandrare.

SIV påpekar att utredningen i sina beräkningar utgår från 240 40-mi­nuterslektioner. Verket anser det önskvärt att lektionstiden fastställs

Prop. 1972:100

14

alt vara 45 minuter, vilket skulle överensstämma med SÖ:s anvisningar tUl studieförbunden angående språkundervisningen för invandrare. LO anser för sin del atl undervisningen bör avse 240 klocklimmar.

Remissinsianserna accepterar så gott som genomgående kyrko­bokföring som kvalifikationskrav för tillträde till grundutbildning­en. RSV och hemvistsakkunniga menar alt kravet indirekt kan komma att bidra tUl en riktigare folkbokföring.

Ulredningens förslag att SÖ skall svara för planering och samordning av gmndutbildningen möter inga invändningar. SÖ uppger att i de be­dömningar som gjorts vid arbetet med överstyrelsens omorganisation har hänsyn tagits till invandramndervisningens ökande omfattning. Styrelsen föreslår alt en speciell invandrarsektion med samordnande uppgifter in­rättas. SIV tillslyrker all SÖ blir ansvarig för planering, samordning och pedagogiskt utvecklingsarbete.

Lagstiftning om rätt UU ledighet och lön vid deltagande i grundutbild­ning

Det stora flertalet remissinstanser delar ulredningens uppfattning att arbetsgivaren bör bidra ekonomiskt till grundut­bildningen för de anställda. De flesta tiUstyrker också eller läninar utan erinran att detta sker i den formen att utiändska arbetstagare genom lagstiftning tillförsäkras ett minimi­skydd mot lönebortfall under grundutbUdningen. TiU de re­missinstanser som lillstyrker en lagstiftning av denna innebörd hör so­cialstyrelsen, arbetarskyddsstyrelsen, SÖ, AMS, SIV, FÖVUX, länssty­relserna i Södermanlands, Kronobergs samt Göteborgs och Bohus län, LO, TCO, Folkbildningsförbundet och Riksförbundet finska föreningar i Sverige. Även SAF tillstyrker i princip lagstiftning, dock under förut­sättning bl. a. att finansieringen sker på annat sätt än det av utredningen föreslagna.

Socialutredningen släller sig däremol tveksam tUl tanken på lagstift­ning och menar att behovet av en lagfäst rätt till deltagande i svensk­undervisning på betald lid kan ifrågasättas. Den föreslagna rätten till lön under utbUdningstid framslår i alll väsentiigt som etl lönevillkor jämställt med övriga ansläUningsviUkor. Det kan därför och i belys­ning av det mellan LO och SAF träffade avtalet starkt ifrågasättas om sådana förhållanden, som allmänt omfattas av arbetsmarknadsparter­nas fria förhandlingsrätt, skall regleras genom en tvingande lagstift­ning. Socialutredningen framhåller vikten av alt den lagstiftning som kan finnas påkallad inle får leda till att invandraren ej längre kan kon­kurrera på lika villkor på arbetsmarknaden på grund av att hans arbets­kraft blivit för dyr. Liknande synpunkler anförs av bl. a. länsstyrelsen i Stockholms län samt reservanter i SÖ, FÖVUX och Svenska kommun­förbundet.

Prop. 1972:100

15

Enligt arbetsdomstolens ordförande är utredningsförslagets grund­tanke om skydd mol löneminskning riktig. Om frågan härom anses böra lösas genoni elt ingripande från samhällets sida, kan det dock ifråga­sättas om della lämpligen bör ske genom en lagstiftning som utgör etl direkt och relativt betydelsefullt ingrepp i det civilrättsliga förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare. Det bör i stället ytteriigare prö­vas, om det inte är möjUgt alt finna en lösning, innefattande exempelvis avgiftsfinansierade studiebidrag, där det individuella anställningsförhål­landet inte blir av så stor betydelse som enligt förslaget. Länsstyrelsen i Älvsborgs län anser alt förhandlingar mellan staten, kommuner och landsting samt arbetsmarknadens parter bör föregå lagstiftningen.

Länsstyrelsen i Västmanlands län accepterar principen att förvärvs­arbetande invandrare skall ges undervisning på arbetstid och erhålla kompensation för inkomstbortfall, men framför, med hänvisning till koncentrationen av invandrare lill vissa orter och arbetsplatser, förslag till en alternativ lösning i fråga om arbetsgivarnas skyldigheter. En så­dan skulle kunna innebära att man lagstiftningsvägen ålägger samtliga arbetsgivare att medge ledighet från ordinarie arbele för deltagande i gmndutbildningen för invandrare. Del inkomstbortfall som invandrarna därvid förorsakas bör i princip bäras av statsverket, t. ex. genom atl företagen bär det primära kostnadsansvaret gentemot sina anställda, så att dessa erhåller full lönekompensation, men alt ett schablonberäknat statsbidrag samtidigt utgår till företagen. Om särskilda åtgärder be­höver vidtas för att finansiera dessa kostnader för statsverkel bör det lämpligen ske genom uttagande av en generell arbetsgivaravgift. Den av länsstyrelsen skisserade lösningen av ersättningsfrågan ger också ökade möjligheter att låta lagen om gmndulbildning gälla alla anställda in­vandrare, även dem som redan vistas i landet.

Enligt SAF tyder vissa antydningar i betänkandet på alt finansie­ringssystemet bl. a. haft till bisyfte alt minska företagens benägenhet alt rekrytera arbetskraft utomlands och därigenom underlätta anställ­ning av gifta kvinnor, äldre och andra svårplacerade. Utredningens på­stående att det skulle vara billigare att anställa utländsk arbetskraft är dock illa underbyggt. Utöver språkundervisning krävs ofta speciella ålgärder särskild introduktion, tolkar, informationsmaterial m. ni. som saknar motsvarighet vid anställning av svensk arbetskraft. Det fö­reslagna finansieringssystemet skulle knappast väsentligt påverka om­fattningen av rekryteringen av utiändsk arbetskraft eftersom denna hu­vudsakligen genomförs av stora exportindustrier, som är beroende av rekryteringen och därför tvingas bära kostnaderna trots att dessa påtag­ligt kan försvaga företagens irilemationella konkurrenskraft. Den en­skilde arbetsgivaren skulle enligt förslaget belastas med en direkt löne­kostnad om ca 4 000 kr. per invandrare utan säkerhet för alt den an­ställde stannar kvar vid förelaget efter utbildningen. Detta kan få svär-

Prop. 1972:100

16

artade konsekvenser, inte minst för invandrarna själva. För många fö­relag skulle kostnaderna te sig alltför höga. Invandrarnas arbetsmark­nad och därmed deras valmöjlighet kan antas bli väsentligt beskuren. Detta gäller bl. a. invandrare som söker deltidsarbete. Utredningsför­slaget skulle kunna komma i konflikt med principen om invandrarnas med svenskar likvärda ställning på den svenska arbetsmarknaden. För­eningens eget finansieringsförslag anknyter tUl SAF-LO-överenskom-melsen som innebär ett åläggande för den enskilde arbetsgivaren alt ge anstäUda invandrare ersättning motsvarande permitteringslön under de första 60 timmarna av svenskundervisningen. Föreningen vidhåller detta och uttalar att det är nödvändigt att över statsbudgeten finansiera återstående utbildningstid. Ersättning bör utgå i form av en för alla in­vandrare lika stor timersättning.

När det gäller frågan vUka löneförmåner som skall utgå under utbildningstiden har utredningens förslag att arbetstagarens individuella inkomst skall ligga till gmnd för löneberäkningen godtagits eller lämnats utan erinran av så gott som samtliga remissorgan. Enligt SAF:s nyss återgivna finansieringsförslag skall dock permitteringslön utgå för 60 timmar och därefter av allmänna medel en för alla arbetstagare lika hög timersättning.

Arbetsdomstolens ordförande anser att regeln om att arbetstagaren under utbildningstiden skall erhålla just den lön som han skulle ha uppburit, om han i stället utfört arbele åt arbetsgivaren, kan komma att ge upphov tiU tvister. Bedrivs utbUdningen endast under del av arbets­dagen synes väl svårigheter att bestämma lönen under utbildningstiden inte behöva uppstå, eftersom man då kan begagna förtjänsten på ömse sidor om lektionstiden som norm. Sätts undervisningen däremot in i en intensivare form redan vid anställningens början, torde emellertid, såsom utredningen påpekat, tvekan kunna uppkomma om vilken norm som skall tUlämpas vid lönesättningen. Sådana tvister torde kunna bU mycket svårbedömda och föranleda vidlyftig utredning. Det har vis­serligen förutsatts, att arbetsgivarna och de fackliga organisationerna i flertalet fall skall kunna nå överenskommelse om lönesättningen. Härvid framkommer emellertid en svaghet i förslaget. A ena sidan får arbets­tagarens förmåner enligt lagen inte inskränkas genom avtal. Ä andra sidan är löneskyddet emellertid angivet på sådant sätt, att man måste förutsätta att avtal om lönesättningen i vissa situationer skall träffas, eftersom lagen inle ger en för alla situationer användbar norm. Den enskilde arbetstagaren synes alltid kunna göra gällande, alt etl sådant avtal strider mot lagen. En dylik ordning synes inte böra godtas. En­ligt arbetsdomstolens ordförande är det med hänsyn dels till ogiltig­hetsregeln i 3 §, dels ock till arbetsgivarens intresse av atl utan före­gående förhandlingar kunna fastställa arbetstagarens lön under ut­bildningstiden  önskvärt,  att  lagen  uppställer  en  för alla  situationer

Prop. 1972:100

17

tillämplig, objektiv norm för lönens bestämmande. Något av de av utredningen avvisade alternativen borde härvidlag eventuellt efter viss modifikation kunna anses godtagbart. Normen bör vara så en­kel som möjUgt och inte för sin tillämpning förutsätta någon ingå­ende utredning om faktiska omständigheter. Det förefaller bättre att godtaga vissa smärre "orättvisor" i förhållandet mellan olika ar­betstagare eller viss ökning eller minskning av inkomsten under ut­bUdningstiden än all uppställa regler, som är ägnade atl medföra osäkerhet och risk för onödiga tvister.

Även LO, som därvidlag ansluter sig tUl yttrande från Svenska me-tallindustriarbetareförbuiidet, tar upp frågan om förhandlingar mellan arbetsmarknadens parter belräffande lön under utbildningstiden. Enligl LO och melallinduslriarbetareförbundet är det angeläget alt det anges i lagen att överenskommelser i lönefrågan skall träffas mellan par­terna.

Landstingsförbundet påpekar alt förslaget för exempelvis hälso- och sjukvården med dess skiftande arbetslidsförläggning innebär alt invand­rare kan tänkas få förhöjning av sin löneinkomst under utbildnings­tiden. Förbundet förutsätter att ersättningen under utbildningstiden inte blir högre än inkomsten under arbetad lid. Förbundet framhåller vi­dare att problem kan uppslå belräffande invandrare som har anställ­ning hos mer än en arbetsgivare. EnUgt förbundet bör det också klar­läggas vad som skall gälla i fråga om resor till och från utbildningen. Även TCO har berört frågan om restiden. Enligt lagförslaget skall ar­betsgivaren endast betala lön för lektionstid och raster. Det förutsätts alltså, säger TCO, att dellagarna i gmndutbildningen får vidkännas lö-neförlusl under restid till och från utbildningen. Det är därför av största vikt att studierna kan bedrivas så nära arbetsplatsen som möjligt, dvs. inom den kommun där arbetsplatsen är belägen. Elt nära samarbete mellan angränsande kommuner som berörs av dessa frågor krävs där­för vid organiserandet av utbildningen för att nedbringa restiderna och resekostnaderna så mycket som möjligt för deltagarna. Lärarföreningen svenska för invandrare viU alt lagen förtydligas så att lönen under grund­utbUdningen inte får understiga vad som skulle utgått, om arbetstagaren i stället utfört arbete under ordinarie arbetstid och med ordinarie ar­betsuppgifter.

Utredningens uppfattning all undervisningen för anslällda i princip bör bedrivas på arbetstid vinner kraftigt stöd hos bl. a. socialstyrel­sen, SÖ, SIV, AMS, FÖVUX, länsstyrelserna i Kronobergs och Älvsborgs län, LO, TCO, ABF och Lärarföreningen svenska för invandrare. En­ligt SIV bör grundutbildningen betraktas som en del av arbetet. Endast därigenom kan det 100-procenliga deltagandet garanteras. Svenskunder­visningen är en grundläggande trygghetsfråga av sådant slag att alla behövande bör bli delaktiga av en reform på området. Hela arbetslivet

Prop. 1972:100

18

präglas för övrigt av obligatorier som på ett långt mera kännbart sätt griper in i den enskilde arbetstagarens situation. Även Lärarföreningen svenska för invandrare anser att utbildningen bör utgöra en del av ar­betet. Därav följer enligt föreningen att den inte kan förläggas till annan tid än arbetstid.

LO delar experten Öbergs uppfattning all utbildningen är alt anse som en del av arbetet och därför endast undantagsvis bör förläggas till fri­tid. Enligt LO skall invandraren vid anstäUning informeras o.ii atl likaväl som han är skyldig att vara på arbetsplatsen och arbeta skall han känna samma skyldighet alt delta i den språkundervisning som sker på ar­betstid. Enligt SAF måsle exempelvis förelag med skiftarbete, företag med speciella arbetstider och företag med starkt varierande arbetstider ha möjlighet att förlägga undervisningen även utanför ordinarie ar­betstid. För att undvika praktiska lUlämpningsprobleni och svårlösta juridiska tolkningstvister förordar föreningen att uttryckligt krav på att utbildningen skall genomföras på arbetstid inle skall ingå i lagen.

Förslaget alt lagstiftningen endast skall omfatta arbetsgivare med minst fem arbetstagare kritiseras av ett stort antal remissin­stanser. Sålunda anser SIV, som säger sig främst ha att bevaka den invandrade individens intresse, det självklart atl huvudprincipen bör vara att invandrade arbetstagare som har behov av undervisning i svenska skall kunna della i denna oavsett hur många anställda som finns. I den överenskommelse som Iräffals mellan SAF och LO angå­ende svenskundervisning för utländsk arbetskraft existerar ingen mol­svarande uppdelning med hänsyn till anlalel anställda vid företagen. Den av ulredningen påtalade konlrolifrågan torde inle bli mindre svår­bemästrad om arbetsplatser med färre än fem anställda undantas från lagens tillämpningsområde. Åtskilliga arbetsgivare har 510 anställ­da, t. ex. företag inom hotell- och restaurangbranschen, städföretag och mindre verkstäder. Det blir inte alltid lält alt fastställa vilka arbets­tagare som är atl betrakta som regelbundet anställda. Verket anför vi­dare att för bärkraftiga företag bör oavsett deras sloriek mer­kostnaden, när invandrad arbetskraft måste anställas, inte vara något större problem.

Inle heller LO accepterar förslagel atl lagen inte skaU omfatta ar­betstagare som är anställd hos arbetsgivare som inte regelbundet syssel­sätter minst fem arbetstagare. LO menar att en rekommendation till småförelagen inte kommer att ge någon större effekt. Rätt till utbild­ning på betald arbetstid måsle gälla alla invandrare oavsett inom vil­ket företag de är anslällda.

Utredningens förslag att lagstiftningen inte skall gälla arbetstagare som sysselsätts i säsong- eller feriearbete eller eljest i arbete av tillfällig natur godtas av så gott som samtliga remissinstanser. LO motsätter sig dock att undanlag görs för s. k. sä-

Prop. 1972:100

19

songanslällda, vilkel efter nuvarande förhållanden kan innebära alt en arbetstagare kan vistas i Sverige nästan obegränsad tid och ändå inle bli delaktig av språkundervisningen. Enligt arbetarskyddsstyrelsen bör innebörden av uttrycket arbele av tillfällig natur närmare belysas. Även SAF påpekar att uttrycket kan ge upphov lill tolkningssvärigheter. Ul­redningen har enligt föreningen inte klargjort om det är arbetet som så­dant eller den enskildes anställning som avses.

I frägan huruvida lagen bör gälla även deltidsanställda ac­cepteras ulredningens förslag atl så skall vara fallet av näslan alla re­missinstanser. Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län ifrågasätter dock om inle deltidsanstäUda som arbetar t. ex. elt par dagar i veckan eller endasl under veckosluten borde undantas. Det måste enligt länsstyrel­sens mening vara diskutabelt om arbetsgivaren skulle bli skyldig all be­lala lön lill en arbetstagares studier, som denne ulför på tid då han nor­malt inle arbetar för arbetsgivaren. Landstingsförbundet framhåller i an­nal sammanhang att problem kan uppslå belräffande invandrare som har anställning hos mer än en arbetsgivare.

Förslaget att lagen inte skall gälla arbetstagare som an­ställts före ikraftträdandet utsätts för kritik från många håll. Sålunda anser SIV del helt otillfredsställande om inte invandrade arbetstagare som redan finns här eller kommer hit före lagens ikraftträ­dande får möjlighet att della i undervisningen på samma villkor som dem lagförslaget omfattar. Erfarenhetema hittills tyder på att frågan inte kan lösas på elt tillfredsställande sätt genom avial mellan arbets­marknadens parter. De praktiska möjligheterna all ordna ulbildning för dessa arbetstagare och kostnaderna härför bör snabbutredas för alt möjliggöra etl ställningstagande till frågan om utbildning också för denna kategori bör lagfästas från den 1 januari 1973. Under inga omstän­digheter anser verkel att denna kategori av kostnadsskäl fär ställas utan­för utbildningen. Om det inte anses lämpligt eUer möjligl att pålägga ar­betsgivarna hela det studiesociala ansvarel, bör statligt stöd övervägas. Denna kategori invandrare har redan i dagens läge möjlighet alt delta i studieförbundens undervisning. En övergång till det system utredning­en föreslår skulle innebära en direkt försämring om avtalsreglering uteblir.

SÖ, Svenska kommunförbundet och TCO ansluter sig till den av ex­perten[REDACTED_EFTERNAMN] i särskUt yttrande framförda åsikten, alt en snabbunder­sökning bör göras för att klarlägga möjlighelerna alt låta redan anlända invandrare omfattas av lagen. Socialstyrelsen understryker vikten av alt även personer som invandrat före den 1 januari 1973 skall komma i åt­njutande av betald undervisning. Även AMS anser det angeläget att åt­gärder vidtas för alt tillgodose utbUdningsbehovet även för de stora grupper invandrare som redan finns i Sverige och som saknar tillfreds­ställande kunskaper i svenska.

Prop. 1972:100

20

Enligt FÖVUX (majoriteten) bör lagen gäUa alla arbetstagare, oavsett om de anstäUts före eller efter den 1 januari 1973. Liknande synpunkter anförs av länsstyrelserna i Södermanlands, Göteborgs och Bohus saml Västmanlands län. LO anser atl lagen vid ikraftträdandet bör omfatta alla anslällda invandrare som är i behov av språkundervisning. En så­dan lagbestämmelse skulle sedan den blivit känd skapa behov av att på elt tidigare stadium klara språkundervisningen för invandrare, anslällda före lagens ikraftträdande. Beträffande studietidens förläggning för re­dan anställda kan det lämpligen överlåtas till berörd arbetsgivare och den fackliga organisation, som är avtalsslulande part vid resp. företag, att göra upp om detta.

Arbetsdomstolens ordförande har tagit upp frågan om sanktio­ner för arbetsgivaren om denne inte fullgör sina skyldigheter enligt den föreslagna lagen. Ulredningen har inle, framhåller han, funnit del nödvändigt att i lagen ta upp bestämmelser om arbetstagares rätl till skadestånd för den händelse arbetsgivaren skulle åsidosätta sina förplik­telser enligl lagen. Förslagel torde härigenom komma all innebära, alt arbetstagaren kan bli berättigad till ersättning endast för del fall han genom arbetsgivarens försummelse åsamkas ekonomisk skada. Det kan emeUertid knappast göras gällande, alt en arbetstagare som vägras le­dighet för att delta i grundutbUdning härigenom lider ekonomisk för­lust. Den skada han i sådant fall åsamkas torde vara av ideell natur och dylik skada lärer inte vara ersällningsgiU utan positivt lagsladgande därom. Det synes föga tillfredsställande, att skadestånd enligt lagen inle skall kunna utdömas i den angivna situationen. Härtill kommer, alt i avsaknad av skadeståndsregler i lagen en omotiverad skillnad i fråga om sanktioner uppkommer för det fall kollektivavtal sluts rörande de i lagen behandlade ämnena. Av ulredningens lagförslag framgår, alt sådant kollektivavtal kan slutas med bindande verkan under förutsätt­ning att det inle inskränker arbetstagarens förmåner enligt lagen. Om kollektivavtal slutits, blir emellertid vid brott mot delta kollektivav­talslagens sanktionssystem alt tUlämpa och därvid kan även ersätt­ning för ideell skada komma i fråga. Arbetsdomstolens ordförande för­ordar därför att i den föreslagna lagen införs beslämmelser om arbets­tagares rätt tiU skadestånd vid arbetsgivarens underlåtenhet alt upp­fylla sina förpliktelser enligt lagen.

Enligt SIV måsle möjUghet till sanktion mot arbetsgivaren införas även i sådana fall då arbetsgivaren inte är medlem i arbetsgivarorgani­sation och arbetstagaren inle önskar föra talan.

Departementschefen

Fr. o. m. budgetåret 1965/66 meddelas avgiftsfri undervisning i svenska med samhäUsorientering för invandrare. Undervisningen be­drivs i form av försöksverksamhet. Den anordnas av studieförbunden

Prop. 1972:100

21

och står under tillsyn av skolöverstyrelsen. I huvudsak bedrivs undervis­ningen numera efler en läroplan som skolöverstyrelsen efter samråd med studieförbunden utarbetade år 1971. Verksamheten har expande­rat mycket snabbi. Antalet studiecirklar i svenska för invandrare har sålunda ökat från 4 200 budgetåret 1965/66 till 30 200 budgetåret 1970/71. Kostnaderna för statsverket har samtidigt stigit från 6,3 till 59,3 milj. kr.

Undervisning i svenska för invandrare förekommer också i arbets­marknadsstyrelsens mottagningsläger för kollektivt överförda flyk­tingar och i samband med reguljär arbetsmarknadsutbildning. Under budgetåret 1970/71 påbörjade närmare 4 700 invandrare utbildning i svenska inom ramen för arbetsmarknadsutbildningen. Vidare sker svenskundervisning vid universiteten för ulländska studerande där och i särskild ordning för viss specialutbildad personal, t. ex. läkare. Även inom folkhögskolans ram meddelas numera viss undervisning i svenska för invandrare.

Invandrarulredningen lägger i sitt betänkande (SOU 1971: 51) In­vandramas utbildningssituation fram förslag till en grundutbildning som skall vara öppen för alla invandrare över 16 år och inordnas i det allmänna skolväsendel. Vidare föreslår utredningen lagstiftning om skyldighet för arbetsgivare med minst fem anställda att ge utländsk ar­betstagare som anställs efter lagens ikraftträdande ledighet för att delta i gmndutbildningen och betala honom lön under utbildningstiden. När det gäller icke anstäUda invandrare föreslår utredningen att social ser­vice anordnas i anslutning till grundutbUdningen och att en premie ut­går tiU dem som fuUföljer utbildningen.

Förslaget i fråga om grundutbildningen för vuxna invandrare cch därtUl anslutande frågor har som framgår av vad jag inledningsvis har anfört sådana kostnadseffekter för det allmänna alt de bör be­handlas i ett vidare budgetsammanhang. Jag tar alltså i detla sam­manhang upp endast frågan om skyldighet för arbetsgivare att ge le­dighet för deltagande i svenskundervisning och alt belala lön för sådant deltagande.

Remissinstansema ställer sig i huvudsak positiva till förslaget om skyldighet för arbetsgivama alt ge ledighet och betala lön för de an­ställdas deltagande i utbildningen. Från vissa håll görs dock gällan­de att frågan om arbetsgivarnas skyldighet i detta avseende är en för­handlingsfråga som inte lämpligen bör lösas lagstiftningsvägen. Både LO och TCO liksom samtiiga berörda centrala myndigheter tillslyrker emeUertid förslaget. Inte heUer SAF har någon erinran i princip mot den föreslagna lagstiftningen men anser att arbetsgivarnas skyldighet bör inskränkas betydligt i förhållande tiU förslaget. TUl sistnämnda fråga återkommer jag i det följande.

Samhället investerar årligen  avsevärda belopp för den  avgiftsfria

Prop. 1972:100

22

undervisningen i svenska med samhäUsorientering för invandrare. I lik­het med utredningen och det slora flertalet av remissinstanserna finner jag atl även arbetsgivarna bör bidra ekonomiskt till alt anstäUda invandrare får de kunskaper i svenska som är en förut­sättning för att de skall finna sig till rätta på arbetsplatsen. Flera arbets­givare har också insett värdet härav. De har i ökad omfattning börjat att ekonomiskt eller på annat sätt underlätta för invandrarna alt delta i undervisningen. Jag anser alt liden nu är mogen att vidga dessa åt­gärder på ett sådant sätt att de omfattar hela arbetsmarknaden och blir enhelliga. Jag föreslår därför att arbetsgivarna genom lagstiftning åläggs atl sörja för alt utiändska arbetstagare fär möjlighet att delta i under­visning i svenska med samhäUsorientering. Lagstiftningen bör, som ut­redningen har anfört, ha den innebörden att arbetsgivaren skall vara skyldig alt ge arbetstagarna ledigt för att della i undervisningen och att betala dem lön under utbildningstiden.

I fråga om lagens tillämpningsområde föreslår utredningen att lagen skall gälla endast arbetsgivare med minst fem anställ­da. I likhet med elt stort antal remissinstanser, däribland SIV och LO, anser jag att den enskilde arbetstagarens möjligheter till betald svensk­undervisning inte bör vara beroende av slorieken av det företag i vilket han är sysselsatt. Samma synsätt bör härvid göra sig gällande som vid genomförandet förra våren av lagen (1971: 199) om anställningsskydd för vissa arbetstagare, vilken innebar förlängda uppsägningstider för arbets­tagare som fyllt 45 år. Jag föreslår därför att den nu föreslagna lagen skaU omfatta alla arbetsgivare, oavsett antalet anstäUda.

Utredningsförslaget innebär alt lagen inte skall gälla arbetstagare som är sysselsatta i säsong- eller feriearbete eller eljest i arbele av tillfällig natur. Enligt utredningen framstår det som rimligt all en arbetsgivare inle bör åläggas att belala lön under ut­bildningstiden för arbetstagare vilkas arbelsanställning uppenbarligen är av tillfällig eller kortvarig natur. Det hell övei-vägande antalet remissin­stanser godtar utredningens ståndpunkt i denna del. LO motsätter sig dock atl undanlag görs för säsonganslällda. Ett sådant undantag kan enligl LO innebära alt en arbetstagare kan vistas i Sverige i nästan obe­gränsad tid och ändå inte komma i åtnjutande av förmånerna enligt lagen. Också på denna punkt vUl jag hänvisa till de ställningstaganden som gjordes i samband med antagandet av lagen (1971: 199) om anställ­ningsskydd för vissa arbetstagare (se prop. 1971: 107 s. 119). Jag före­slår således atl något undantag inte görs för säsongarbete.

Beträffande feriearbete eller annat arbete av tillfällig natur är jag ense med utredningen om att sådanl arbete bör undantas från tillämp­ningsområdet. Med anledning av elt påpekande från SAF vill jag fram­hålla atl det är anställningens art dvs. de med anställningen förenade arbetsuppgifterna som skall vara av tillfällig natur för ifrågavarande

Prop. 1972:100

23

arbetsplats, exempelvis montagearbete, och inle den omständigheten att arbetslagaren är tillfälligt anställd. Avsikten är således atl inle utesluta näringsgrenar, t. ex. restaurangnäringen, från tillämpningsområdet av del skälet alt arbetsstyrkan där är relativt rörlig. Däremot finner jag av praktiska skäl att från lagens tillämpningsområde bör undantas an­ställning  i   enskilt  hushåll.

Ulredningen har inle föreslagit något undantag för deltidsan­ställda från lagens tUlämpningsområdc. Denna ståndpunkt accepte­ras genomgående under remissbehandlingen och jag ansluter mig till förslaget i denna del. Härigenom kommer arbetstagarna att ges möj­lighet alt delta i undervisning av samma omfattning oberoende av om anställningen avser heltid eller dellid. I fråga om beräkningen av le­dighet och lön för deltidsanställda återkommer jag senare.

För rätt till ledighet och lön enligt lagen uppstäUer utredningen krav på kyrkobokföring i Sverige. Därigenom utesluts tillfälliga be­sökare och turister. Regeln sammanhänger med utredningens förslag i fråga om tillträde till grundutbUdningen. Utredningens förslag tillstyrks över lag av remissinstanserna.

För att arbetsgivaren skall åläggas att ge ledighet och belala lön för dellagande i undervisningen bör man ställa krav på att invandraren har så fast anknytning till Sverige alt han kan väntas stanna här i vart fall någon tid. Ett kriterium som direkt hänför sig lill arbetsmarknaden är att invandraren har arbetstillstånd. Detta bÖr enligt min uppfatt­ning vara huvudkravet. För cn stor kategori utiändska arbetstagare, hu­vudsakligen medborgare i de övriga nordiska länderna, krävs emellertid inte arbetstillstånd. För de gmpper som är befriade från krav på arbets­tillstånd finner jag utredningens förslag om kyrkobokföring vara en lämplig anknytning.

I anslutning tiU sitt förslag om grundutbUdningen i dess helhet för­ordar utredningen, att möjligheten tUl ledighet och lön för deltagan­de i utbildningen inte skall slå till buds för arbetstagare som har till­räckliga kunskaper i svenska språket. Hit räknar ut­redningen den som har svenska (en del av invandrarna från Finland), danska eller norska språket tiU modersmål eller som eljest uppenbar­ligen behärskar något av dessa språk. Även i dessa delar kan jag i likhet med remissinsianserna i princip ansluta mig till förslagel. SAF har påpekat all man inle bör undanta endast den som uppenbarUgen be­härskar svenska, norska eller danska språket utan även den som redan har genomgått den avsedda undervisningen eller som har motsvarande språkkunskaper. Enligt SÄF:s mening kan denna undervisning inte anlas ge sådana insikter i svenska språket alt det kan anses att man efler ut­bildningen behärskar svenska språket. Jag delar SAF:s synpunkter i denna fråga. Då inte heller utredningen har gjort gällande att den grund­läggande undervisningen ger mer än en elementär introduktion i svenska

Prop. 1972:100

24

språket, föreslår jag att det ifrågavarande undantaget bestäms så att lagen inte omfattar arbetstagare som redan har genomgått den i lagen avsedda undervisningen eUer som har sådana kunskaper i svenska, danska eUer norska att utbildningen inte kan anses erforderUg.

Den första begränsningen ställer vissa krav på registrering av genom­gången undervisning. TUl denna fråga återkommer jag senare. Beträf­fande invandrare som utan att ha genomgått den i lagen avsedda un­dervisningen har sådana kunskaper i svenska språket att han inte bör vara berättigad att mot lön delta i undervisningen uppstår inga problem när del gäller danskar och norrmän och inle heller i fråga om finländare med svenska som modersmål. Däremot kan det givetvis vara vanskligt atl bedöma språkkunskaperna hos övriga invandrare. Jag viU redan nu fömlskicka att det är min avsikt att i enlighet med utredningen fö­reslå att mål om lagens tillämpning skall avgöras av arbetsdomstolen, om anställningsavtalet regleras av kollektivavtal, och eljest av allmän domslol. Arbetsdomstolens ordförande framhåller med anledning av utredningens förslag i denna del att frågan om en arbetstagares språk­kunskaper inte är lämpad för avgörande av domstol och ifrågasätter om inte denna prövning bör ske i administrativ ordning.

Det torde enligt min uppfattning inte komma att bli någon vanlig företeelse att en arbetstagare som klarar sig hjälpligt på svenska väljer att trots detta della i den föreslagna språkundervisningen. Det är emellertid angeläget atl det finns ett lämpligt forum för avgörande av arbetstagarens språkkunskaper. Jag delar den uppfattning som har fram­förts av arbetsdomstolens ordförande, att det inte bör vara en uppgift för domstolen att bedöma en arbetstagares språkkunskaper. I samråd med chefen för utbildningsdepartementet förordar jag att skolöversty­relsen får i uppdrag att komma in med förslag tUl hur man skaU kunna avgöra denna fråga. Vägledning bör kunna hämtas från existerande verksamhet.

Ulredningen föreslår att utbildningens omfattning be­stäms till 240 timmar. Avgörande för utredningens ställningstagande har varit Europarådets resolution den 26 juni 1968 (se prop. 1969: 27) om språkundervisning för invandrande arbetare, där det sägs att minst 200 timmars undervisning krävs för att man skall kunna föra ett samtal på ett nytt språk. Med ledning härav och med stöd av pedagogisk sak­kunskap har utredningen stannat för att 240 timmars undervisning bör kunna ge ett nödvändigt minimum av svenskkunskaper och sam­häUsorientering. Beroende på individuella förutsättningar och utbild­ningsbakgmnd kommer olika invandrare att nå olika långt inom gmndutbildningen. Utredningen anser emellertid att både principiella och praktiska skäl talar för att det gemensamma målet fixeras med avseende på tiden och inte i fråga om mål för utbildningen av olika

Prop. 1972:100

25

grupper. Arbetsgivarnas skyldighet all ge ledighet och betala lön bör enligt utredningen likaledes avse 240 timmar.

Så gott som samtiiga remissinstanser godtar all utbildningens längd bestäms lill 240 timmar och även att arbetsgivarnas skyldigheter med avseende på de anställda får motsvarande omfattning. Däremot råder skilda uppfattningar bland remissinstansema om hur lång en lektions­timme bör vara. Vidare förordar SÖ alt, sedan målet om 240 timmars undervisning generellt har uppnåtts, för den fortsatta utbUdningen upp­satts ett mål som möjliggör en förlängd språkundervisning gmndad på individuell kunskapsprövning.

Inte heller SAF har haft någon erinran mol att grundutbildningen får en omfattning av 240 timmar. SÄF bestrider emellertid alt ar­betsgivarna skall vara skyldiga alt ge ledigt och betala lön för hela denna lid. Enligt SAF bör arbetsgivarens skyldigheter i dessa avseen­den omfatta endast 60 timmar i enlighet med del avtal som år 1970 slöts mellan LO och SAF,

Inom den nuvarande svenskundervisningen finns inga bestämmelser om undervisningstidens liingd i annan mån än att studiecirklama vid in­tensivundervisning får omfatta högst 240 studielimmar. I förhållande till den enskilde deltagaren är omfattningen av undervisningen inte be­gränsad. För den föreslagna lagstiftningen måste emellertid ett mått fastställas i detta avseende och jag gmndar mina bedömningar därvidlag på vad utredningen har anfört i fråga om den allmänna utbildningens omfattning. Jag har med beaktande av utredningens överväganden stan­nat för att föreslå alt arbetsgivaren skall vara skyldig alt ge ledighet och betala lön för 240 timmars undervisning. Därvid räknar jag med 45 mi­nuters lektioner. I överensstämmelse med vad utredningen har föresla­git bör en lektionstimme emellertid räknas som en hel arbetstimme i fråga om arbetsgivarens skyldighet alt ge ledighet och betala lön.

Utredningen utgår i sitt lagförslag från att arbetslagaren skall få möj­lighet att deha i undervisningen på a r b e t s t i d. En lektionstimme räk­nas därvid som en arbetstimme, vUket medger utrymme för erforderliga raster. Dämtöver har utredningen uttalat att den förutsätter att arbets­tagaren får erforderiig ledighet även för atl kunna förflytta sig tiU och från utbildningsplatsen.

Det stora flertalet remissinstanser understryker betydelsen av att undervisningen äger mm under arbetstid. Man har bl. a. pekat på att arbetet i sig självt tillsammans med de omställningssvårigheter det inne­bär att flytta tiU ett främmande land är så tröttande, alt det inle rim­Ugen bör kunna krävas att arbetstagaren därutöver deltar i svenskunder­visning som är förlagd till fritid. Flera remissinstanser, däribland SIV och LO, anser att gmndutbildningen bör betraktas som en del av ar­betet. Enligt SIV präglas hela arbetsUvet av obligatorier som på ett långt

Prop. 1972:100

26

mera kännbart sätt ingriper i den enskilde arbetstagarens situation. LO anser alt invandraren bör informeras om alt han, likaväl som han är skyldig atl vara på arbetsplatsen och arbeta, skall känna skyldighet att della i undervisning som sker på arbetstid. SAF däremot gör gällande atl det inte bör stipuleras något absolut krav på atl utbildningen skall ske på arbetstid. Man hänvisar lill de svårigheter som möter företag med skiftarbete eller företag som har speciella eller starkt varierande arbets­tider. Några remissinstanser, bl. a. TCO, tar upp frågan om restiden. Enligt TCO:s mening är det med hänsyn till atl deltagarna enligt för­slaget själva får vidkännas löneförlust för restid av största vikt att studierna bedrivs så nära arbetsplatsen som möjligl.

I likhel med ulredningen och det övervägande anlalel remissinstan­ser anser jag det vara av stor betydelse för undervisningsresultatel alt arbetstagaren bereds möjlighet att delta i undervisningen på arbetstid. Detla bör vara huvudregeln i lagen. Jag finner det dock rimligt att ar­betsmarknadens parter får möjlighet att i kollektivavtal komma överens om begränsning i rätlen tUl ledighet, innebärande att undervisningen förläggs till annan tid. Avsikten är alt lagen skall tillämpas på hela ar­betsmarknaden, alltså även på den offentUga sektorn. I de fall då det inle finns någon arbetstagarorganisation som kan tillvarata arbetslagar-gruppens intresse bör enskUt avtal få träffas mellan arbetsgivaren och arbetstagaren. Jag vill erinra om att lagen enligl vad jag tidigare har föreslagit skall gälla ulan inskränloiing till antalet anslällda.

Utredningen har förutsatt atl undervisningen skall kunna ske under annan tid än arbetstid och har därför föreslagit att även tid under vUken arbetstagaren på fritid deltar i undervisningen skall räknas som tid un­der vilken han har utfört arbete för arbetsgivarens räkning. Arbetsta­garen är således erUigt utredrungen berättigad till lön för denna lid enligt samma grunder som för undervisning som sker under arbetstid. Enligt vad utredningen anför har man genom denna konstmktion laglekniskt velat skilja mellan arbetsgivarens skyldighet atl bereda ledighet för del­tagande i undervisningen och hans skyldighet att betala lön för 240 ar-betslimmar.

Jag delar utredningens uppfattning att man bör skilja mellan skyldighet att bereda ledighet och skyldighet att betala lön för deltagande i svenskundervisning. Båda dessa skyl­digheter skall syfta till att göra det möjUgt för arbetstagaren alt delta i 240 lektionstimmar om 45 minuter, motsvarande raster inräknade 240 arbetstimmar. Arbetsgivaren skall alltså, som jag nyss har anfört, enligt huvudregeln bereda arbetstagaren ledighet under 240 arbetstim­mar. För de lektionstimmar arbetslagaren deltar i under denna tid skall han vara berättigad till lön från arbetsgivaren. I den mån arbets­tagaren inte hinner genomgå hela utbildningen under den lediga tiden, fär han genomgå resterande undervisningstimmar utanför arbetstiden.

Prop. 1972:100

27

Han har då rält till lön för dessa återstående timmar enligt huvudregeln om arbetsgivarens skyldighet atl belala lön under utbildningstid. Mot­svarande gäller i den utsträckning parterna har avtalat alt undervis­ningen skall förläggas till frilid. Denna lösning överensstämmer med vad uttedningen har föreslagit.

Som tidigare nämnts avses förevarande lagstiftning på sätt utredning­en föreslagit gälla även för deltidsanställda. Dessa skall allt­så vara berättigade till såväl ledighet som lön för att delta i undervis­ningen. På en punkt anser jag emeUertid en i förhåUande till ulred­ningens förslag inskränkande beslämmelse vara påkallad. Med anled­ning av vad som har anförts av etl par av remissinstansema, däribland Svenska landstingsförbundet, är det nämligen enligt min mening be­fogat med en regel av innebörd att lönen för en deltidsarbetande, som genomgår språkundervisning, inte får understiga den del av lönen som svarar mot arbetstagarens arbetstid i förhållande till heltid. Vad nu har sagts bör gälla även rätten till ledighet. Det anförda kan lämpligen belysas med ett exempel. Är arbetstagaren halvtidsanställd och utgår lön med 14 kr. per timme, skall ledigheten för denne omfatta 120 ar-betslimmar men lön utgå för 240 undervisningstimmar. För varje lek­tionstimme utgår emeUertid lön med endast sju kr., om annat inte av­talats. Anledningen tUl detta ståndpunklslagande är alt den deltidsarbe­tande har slörre möjligheter än den heltidsanställde att genomgå under­visning på icke arbetstid. Vidare har jag ansett det vara av värde att de tekniska svårigheter undanröjs som kan uppstå om arbetstagaren har del-lidsanställning hos flera arbetsgivare.

Kvar står den fråga som har berörts av några av remissinstanserna, nämligen om deltagande i undervisningen skall betraktas som utfö­rande av arbete för arbetsgivarens räkning. En­ligt min uppfattning bör deltagande i undervisningen inle vara elt led i arbetet i den meningen att del skulle utgöra ett obUgatorium för arbets­tagaren. Har emellertid arbetstagaren förklarat att han vill delta i un­dervisningen, bör ersättning utgå endast i den mån han verkligen har närvarit. Besked härom bör arbetsgivaren kunna få av den som anordnar undervisningen. I övrigt återkommer jag i specialmoliveringen till frågan huruvida deltagande i undervisningen är att betrakta som utförande av arbele för arbetsgivarens räkning.

I likhet med utredningen finner jag det önskvärt att arbetstagaren snarast möjligt efler anställningen bereds tillfälle att delta i svenskunder­visningen. Det bör vara en skyldighet för arbetsgivaren att tillse att så sker. Jag föreslår därför att arbetsgivaren så snart det kan ske skall underrätta nyanställd arbetstagare om hans rättigheter enligt lagen och inom sextio dagar från anställningens början bereda arbetstaga­ren möjlighet till ledighet för att påbörja undervisningen.

Arbetsgivarens skyldighet alt ge ledighet och lön bör inte kunna

Prop. 1972:100

28

kvarstå under obegränsad tid. Om en arbetstagare sedan två år har för­flutit från det han tUllrädde sin första anställning här i landet fortfa­rande inte har utnyttjat lagens förmåner och påbörjat undervisningen, bör arbetsgivarens skyldighet att ge ledighet och lön upphöra. En för­utsättning härför måste dock vara att arbetslagaren dessförinnan har fått föreskriven information och möjlighet tiU ledighet för att delta i undervisningen. En begränsning av arbetsgivarens skyldigheter enligl vad jag nu har anfört bör också kunna bidra till alt förmå arbetslagar­na atl ulan dröjsmål utnyttja sina rälligheler enligt lagen.

Om arbetstagaren byter anställning under den tid utbild­ningen pågår, bör han ha rätt att i den nya anstäUningen få ledighet och lön för att fortsätta utbildningen. Även för della ändamål får den registrering jag strax återkommer tiU väsentlig betydelse. Den nye ar­betsgivaren får därigenom möjlighet att la reda på hur långt den nyan-stäUdes undervisning har fortskridit.

När det gäller löneberäkningen för studietiden föreslår ut­redningen att lönen inte får understiga den lön som skulle ha utgått om arbetstagaren under motsvarande tid hade utfört arbele för arbetsgiva­rens räkning under ordinarie arbetstid. I huvudsak lämnar remissinstan­serna förslaget i denna del ulan erinran. Arbetsdomstolens ordförande har dock pekat pä att arbetstagarens förmåner enligt ulredningens förslag inte får inskränkas genom avtal samtidigt som enligl vad ulredningen förutsätter avtal om lönesättningen i vissa situationer skall kunna träf­fas. Enligt hans mening är det önskvärt att lagen uppställer en för alla situationer tiUämplig, objektiv norm för lönens bestämmande. Normen bör vara så enkel som möjligt och inle för sin tiUämpning förutsätta nå­gon ingående utredning om faktiska omständigheter. LO har å sin sida under åberopande av yttrande från Svenska metallindustriarbetareför-bundet hävdat att frågan om löneberäkningen bör bli föremål för av­tal mellan parterna och att detta bör klargöras i lagen.

Jag delar ulredningens uppfattning att rätten till lön under utbild­ningstiden inte får inskränkas genom avtal. Däremot anser jag i likhet med LO att arbetsmarknadens parter bör kunna träffa kollektivavtal om hur lönen skall beräknas. Enskilt avtal i denna fråga bör i likhet med vad jag har förordat i fråga om utbildningens förläggning till annan lid än arbetstid kunna träffas meUan arbetsgivare och arbetstagare, om det inle finns någon arbetstagarorganisation som kan tUlvarata arbetsta­garens intressen. En beslämmelse av denna innebörd bör enligt min me­ning las in i lagen. I fråga om löneberäkningen viU jag slutligen under­stryka vad utredningen har anfört om att undervisning på frilid inte bör grunda rätt till övertidsersättning, medan å andra sidan arbetstagaren inte av det skälet att han önskar åtnjuta svenskundervisning får place­ras i arbete som ger lägre löneförmåner än han eljest skulle ha haft.

Prop. 1972:100

29

Utredningens förslag innehåller inga sanktioner gentemot ar­betsgivare som underlåter alt iaktta sina här föreslagna skyldigheter. Detta förhållande har påtalals av ett par remissinstanser, bl. a. arbets­domstolens ordförande. Denne framhåller att utan lagfästa sanktio­ner arbetstagare kan bli berättigad till ersättning endasl för det fall han genom arbetsgivarens försummelse åsamkas ekonomisk skada. Det kan emellertid knappast göras gällande, alt en arbetstagare som vägras ledighet för att della i grundutbildning härigenom lider ekonomisk för­lust. Den skada han i sådant fall åsamkas lorde vara av ideell natur och dylik skada lär inte vara ersättningsgill utan positivt lagstadgande därom. Det synes föga tiUfredsstäUande, alt skadestånd inte skall kunna utdömas i den angivna situationen. Härtill kommer att, i avsaknad av skadestånds­regler i lagen, en omotiverad skillnad i fråga om sanktioner uppkommer för det fall kollektivavtal sluts rörande de i lagen behandlade ämnena. Av utredningens lagförslag framgår, atl sådant kollektivavtal kan slutas med bindande verkan under fömtsättning att det inte inskränker arbets­tagarens förmåner enligt lagen. Därest koUektivavtal slutils, blir emeller­tid vid brott mot delta kollektivavtalslagens sanktionssystem all tiUämpa och därvid kan även ersättning för ideell skada ifrågakomma. Arbets­domstolens ordförande förordar därför att beslämmelser införs om ar­betslagarens rätt lill skadestånd vid arbetsgivarens underlåtenhet atl upp­fylla sina förpliktelser enligt lagen.

Jag delar de synpunkler som har anförts av arbetsdomstolens ord­förande och föreslår därför att en bestämmelse införs om skadestånds­skyldighet. Bestämmelsen bör lämpligen ha samma innehåll som mot­svarande beslämmelse i lagen (1971: 199) om anställningsskydd för vissa arbetstagare. I enlighet med vad som förordas av arbetsdomstolens ord­förande bör också samma preskriptionsregler införas i fråga om rätten att föra talan om skadestånd, som gäller enligt nyssnämnda lag.

Utredningen föreslår att dagen för lagens ikraftträdande bestäms tiU den 1 januari 1973. Som jag inledningsvis har anfört är det önskvärt att arbetsmarknadens parter får tUlfälle att i god tid förbereda sig för lagens ikraftträdande och träffa de överenskommelser som de finner nödvändiga. Vidare bör studieförbund, arbetsgivare och fackför­eningar få tid att planera så att undervisningen resp. arbetsförhållan­dena kan anpassas till den nya lagen. Jag föreslår att lagen skall träda i kraft den 1 juli 1973 men omfatta utiändska arbetstagare som anställs fr. o. m. den 1 januari 1973.

I fråga om dessförinnan anställda invandrare in­nebär utredningens förslag att de ställs vid sidan av rättigheterna enligt lagen. Denna ståndpunkt har kritiserats från många håll, bl. a. av LO och SIV. Man menar att lagen bör omfatta aUa utiändska arbetarsta-gare som är i behov av språkundervisning. Jag ansluter mig helt tUl

Prop. 1972:100

30

uppfattningen alt det är angelägel att även tidigare anstäUda invandrare som inte fått svenskundervisning eller lärt sig tala svenska på annat sätt får motsvarande stöd som senare anställda till sådan undervisning. Som framhålls i ett särskUt yttrande av en expert i invandramtredning­en reser emellertid denna fråga problem som inte kan lösas utan sär­skild utredning. En sådan utredning har satts igång inom inrikesdepar­tementet. Enligt vad jag har erfarit avser vidare de fackliga organisatio­nerna att inom kort börja en undersökning rörande omfattningen av UtbUdningsbehovet bland redan anställda invandrare och alt utarbeta planer för tillgodoseendet av föreliggande utbildningsbehov. Jag räknar med alt resultatet av dessa utredningar skall utgöra ett tillräckligt un­derlag för alt lägga fram förslag lill frågans lösning för nästa års riks­dag.

I anslutning till den lagstiftning som jag har förordat i det föregående viU jag erinra om att lagstiftningen gmndar sig på den svenskundervis­ning som bedrivs f. n. och anordnas av studieförbunden. I viss utsträck­ning har studieförbunden planerat och genomfört den hittills bedrivna undervisningen i samarbete med de fackliga organisationerna, framför allt i de fall då undervisningen har gmndats på överenskommelser med arbetsgivare om vissa förmåner för utländsk arbetstagare som deltar i undervisningen. Efter genomförandet av den här föreslagna lagstift­ningen framstår det som än angelägnare än hittills alt studieförbunden samverkar med berörda fackliga organisationer i frågor om anordnan­det av UtbUdningen.

Som jag tidigare har antytt aktualiserar lagstiftningen frågan om  r e-gistrering av arbetstagarnas deltagande i undervisningen. Arbetsgi­vare och fackföreningar kommer efter lagens ikraftträdande alt ha ett behov av att kunna kontrollera om en arbetstagare tidigare fått del av de förmåner som tillkommer honom enligt lagen. Även arbetstagaren kommer all ha elt behov av alt kunna visa i vilken utsträckning han erhållit förmånerna resp. att han har rätt tUl dem. F. n. sker ingen sådan registrering centralt. Endast de lokala studieorganisationerna kan lämna uppgifter om vilka personer som deltagit i svenskundervisningen. Denna information är alltför svårtillgänglig för atl kunna vara till nytta i detta sammanhang. Enligt min mening kan behovet av upplysning för arbetsgivare, fackliga organisationer och arbetstagare tillgodoses endast genom central registrering. Det bör ankomma på det studieförbund som anordnar undervisning att tiU ett sådant centralt register anmäla när en arbetstagare påbörjar undervisningen, när han avbryter den varvid bör anges det antal timmar han närvarit samt när han av­slutat 240 limmars utbildning. Frågan om vUken myndighet som bör ha hand om en sådan central registrering kommer att anmälas i ett senare sammanhang. Utöver nu behandlade informationsbehov kommer arbetsgivare och

Prop. 1972:100

31

berörda fackföreningar att kontinuerligt behöva kunskap om under hur många undervisnuigstimmar arbetstagaren är närvarande. Detla bör kunna tiUgodoses genom överenskommelse mellan arbetsgivaren, berörd fackförening och vederbörande studieförbund. Om en arbetstagare by­ter anställning innan han genomgått 240 timmars undervisnmg, skall han - i enlighet med vad jag tidigare har föreslagit få tillfälle att fullfölja utbildningen under anställningen hos den nye arbetsgivaren. Den nye arbetsgivaren och fackföreningen har då behov av att veta inte endast hur många undervisningstimmar som arbetstagaren deltagit i utan också hur många timmars ledighet han fått för atl della i under­visningen. Detta informationsbehov bör enklast kunna tUlgodoses genom ett intyg från den tidigare arbetsgivaren. Jag anser att särskilda bestäm­melser härom inte är nödvändiga.

Upprättat lagförslag

1   enlighet med vad jag har anfört i del föregående har inom inrikesde­

partementet upprättats förslag till lag om rätt till ledighet och lön vid

deltagande i svenskundervisning för invandrare.

Rörande de enskUda bestämmelsema i lagförslaget viU jag ytterli­gare anföra följande.

Specialmotivering

2   och 3 §§ Första stycket i 2 § iimehåUer bestämmelserna om rätt tUl

ledighet under 240 arbetstimmar på ordinarie arbetstid. Med ordinarie

arbetstid avses tid då arbetslagaren normalt ulför arbete för arbetsgi­

varens räkning. Bedrivs undervisningen på ordinarie arbetstid bör de

arbetstimmar som avser deltagande i undervisning gälla som arbetad

tid. Att så sker är som framgår av vad arbetsdomstolens ordförande

har anfört nödvändigt bl. a. för att tiden skall vara semeslergmndande

enligt semesterlagen (1963: 114). Den bör likaledes betraktas som ar­

betad tid i den mening som avses i allmänna arbetstidslagen (1970: 103).

Av skäl som jag har redovisat i den allmänna motiveringen (s. 26) har i andra stycket upplagils bestämmelser som gör del möjligt för parterna att träffa överenskommelse om förläggning av undervis­ningen till fritid. För att möjliggöra att sådana överenskommelser träffas i fråga om offentligt anslällda har i andra stycket i 2 § uttryckligen un­dantag gjorts från bestämmelserna i 3 § andra stycket statstjänstemanna­lagen (1965: 274) och 2 § andra stycket kommunaltjänstemannalagen (1965: 275).

Av 2 §:s konstruktion följer, att huvudregeln i första slyckel gäller tills eventuell överenskommelse träffas enligt andra stycket. Vidare framgår av 4 §, att arbetsgivaren är skyldig att inom 60 dagar från anställningens början bereda arbetstagaren möjlighet tiU ledighet för att

Prop. 1972:100

32

delta i undervisningen. Blir förhandlingar om begränsning enligt 2 § andra slyckel långvariga, får arbetstagaren alltså under tiden rätt till ledighet enUgt huvudregeln, dvs. på ordinarie arbetstid, för att delta i undervisningen.

Undervisning som bedrivs på fritid bör till skillnad från undervis­ning på ordinarie arbetstid enligt min mening inte betraktas som ar­betad tid enligt allmänna arbetstidslagen (1970: 103). Arbetarskydds­slyrelsen har i sitt remissyttrande påpekat att paragrafen bör få en formulering som gör att den inte kan uppfattas som en tolkningshän­visning till nämnda lag.

I fråga om sociala förmåner bör emellertid undervisningstid betrak­tas som arbetad tid oberoende av om den är förlagd tUl fritid eUer ej. Detta gäUer främst förmåner enligt semesterlagen (1963: 114) och lagen (1954: 243) om yrkesskadeförsäkring. Lönen bUr vidare ÄTP-gmndan-de oavsett om den utgår för undervisning på arbetstid eller på fritid.

De överväganden som jag nu har redovisat har kommit tiU ullryck i beslämmelser i 2 § Iredje stycket resp. 3 § tredje stycket.

4

§ I paragrafen har intagits bestämmelser som reglerar dels förhål­landel när arbetstagaren byter anställning under den tid han deltar i undervisningen, dels upphörandet av arbetsgivarens skyldigheter om arbetslagaren inte börjar undervisningen inom viss tid. Dessa frågor har behandlats i den allmänna motiveringen (s. 28).

5

§ I denna paragraf uttalas atl arbetstagarens rätt till lön enligt la­gen inle får inskränkas genoni avtal. Enligt ulredningens förslag skulle inte heller förmånen att erhålla ledighet på ordinarie arbetstid få inskränkas men såsom framgått av den allmänna motiveringen (s. 26) har möjlighet härtill öppnats genom bestämmelsema i 2 § andra stycket.

Även när det gäller lönen har emellertid i enlighet med önskemål från LO getts möjlighet tUl förhandlingar mellan parterna. Denna förhandlingsmöjlighet rör dock endast beräkningen av lönen och vi­dare frågan om när den skall utbetalas. Frågan om utbetalningen hänger samman med frågan om när lönen är förfallen lill betalning. I detta avseende torde skUlnaden mellan undervisning på arbetstid och undervisning på fritid bli avgörande. Sker undervisningen på ordinarie arbetstid bör tiden anses som arbetad tid, vilket i sin tur innebär att lönen, om inle annat avtalas, förfaller tUl betalning samtidigt som lönen i övrigi. Även när det gäller undervisning på fritid torde det lämpli­gaste vara, att betalningen sker i samma terminer som arbetstagarens lön i övrigt. Ett skäl härtUl är att en arbetstagare, som åtnjuter under­visning dels på arbetstid och dels på fritid, kan komma att få vid­kännas visst lönebortfall för restid. Om inte annat avtalas bör således lönen utbetalas samtidigt som lönen i övrigt för motsvarande tids­period.

Prop. 1972:100

33

6

§ I fall då avtal har träffats i vederbörlig ordning får detla tilläm­pas även på oorganiserade arbetstagare, som deltar i svenskundervis­ning. En uttrycklig regel med denna mnebörd har tagits in i denna paragraf.

7

§ Skadeståndsreglerna i denna paragraf är desamma som i 8 § lagen (1971: 199) om anställningsskydd för vissa arbetstagare. De är också i huvudsak likalydande med 8 § kollektivavtalslagen (1928: 253). Därmed uppnås alt samma skadeståndsregler kommer att gälla an­tingen part åsidosätter sina förpliktelser enligt den föreslagna lagen eller enligl kollektivavtal som har ingåtts med slöd av lagen.

8

§ Paragrafen innehåller de preskriptionsbestämmelser som jag om­nämnt i den allmänna motiveringen (s. 29).

9

§ Utredningen föreslår som jag tidigare har nämnt all mål om tillämpning av lagen skall prövas av arbetsdomstolen, om anställnings­avtalet regleras av kollektivavtal, och i annat fall av allmän domslol. Detta förslag, som allmänt har godtagits vid remissbehandlingen, över­ensstämmer i huvudsak med motsvarande regler i lagen (1971: 199) om anställningsskydd för vissa arbetstagare. Där ges emellertid möjlighet för partema att komma överens om alt föra tvisten lill skiljemän i stället för till domstol. Jag biträder ulredningens förslag men föreslår det tilläg­get att parterna även i nu förevarande fall skall kunna komma överens om alt föra tvisten till skiljemän.

Övergångsbestämmelser

Det förekommer redan nu vid en del företag alt arbetsgivaren enligt avtal ger förmåner till utiändsk arbetstagare som deltar i svenskunder­visning. Det synes skäligt att en arbetsgivare som ger sådan förmån skall få möjlighet att räkna av ledighet eller lön som han i sådant syfte har medgelt resp. betalt före ikraftträdandet om dessa förmåner upp­fyller lagens föreskrifter. En sådan avräknmg blir aktuell endast för den av mig nyss berörda gruppen arbetstagare som påbörjar anslällnuigen första halvåret 1973. Jag föreslår således en särskUd övergångsbestäm­melse med angivet innehåll.

Arbetsgivarens skyldighet att inom 60 dagar upplysa arbetstagare om rätten till ledighet och lön bör i fråga om den som påbörjat anställ­ningen under första halvåret 1973 räknas från ikraftträdandet i stäUel för som eljest från anställningens början.

Hemställan

Jag hemställer att Kungl. Maj:t föreslår riksdagen alt antaga inom inrikesdepartementet upprättat förslag till lag om rätt till ledighet och lön för deltagande i svenskundervisning för invand-

Prop. 1972:100

34

Med bifall till vad föredraganden sålunda med instämmande av statsrådets övriga ledamöter hemställt förordnar Hans Maj:t Konungen atl till riksdagen skaU avlåtas proposition av den lydelse bilaga till detta protokoll utvisar.

Ur protokollet: Britta Gyllensten

MAdCUS BOKTR. STHLM 1 

»

72     710157