Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Kungl. Maj:ts proposition nr 86 år 1971

Prop. 1971: 86

Nr 86

Kungl. Maj:ts proposition till riksdagen med förslag till lag om hemförsäljning m. m.; given Stockholms slott den 19 mars 1971.

Kungl. Maj:t vill härmed, under åberopande av bilagda utdrag av stalsrådsprotokollel över justitieärenden och lagrådets protokoll, före­slå riksdagen alt bifalla del förslag om vars avlålande lill riksdagen föredraganden hemslälll.

Under Hans Maj:ts

Min allernådigsle Konungs och Herres frånvaro,

enligt Dess nådiga beslut:

BERTIL

CARL[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

Propositionen innehåller förslag lill lag om hemförsäljning m. m. La­gen ger konsument möjlighet all frånträda vissa köp- eller s. k. abonne-mangsavtal som har ingåtts i hans bostad eller under andra likartade för­hållanden genom all inom en vecka "ångerveckan" skriftligen meddela säljaren atl han frånträder avtalet.

Den föreslagna lagen gäller vid yrkesmässig försäljning av lös egen­dom för enskilt bruk, under förutsättning all köparen avger eller antar anbud vid sammanträffande med säljaren eller dennes ombud i köparens bostad eller i övrigt på annan plats än säljarens eller ombudets fasta för­säljningsställe. Lagen gäller under motsvarande förutsättningar också i fråga om vissa avtal varigenom en näringsidkare åtar sig att fortlöpan­de tillhandagå en konsument med tjänster. Om ell köpeavtal ingås och fullgörs på ömse sidor vid sammanträffandet, är lagen inle tillämplig.

För alt köparen skall få kännedom om sin rält all frånträda avtalet, skall säljaren vid sammanträffandet lämna honom underrättelse om hans rättigheter enligt den nya lagen. Underrättelsen skall lämnas och kvitte­ras på fastställt formulär. Iakttas inte dessa bestämmelser blir konsu­menten över huvud taget inte bunden av sin bestäUning.

Har köparen fränträll avtalet skall i princip vardera parlen lämna

1    Riksdagen 1971.1 saml. Nr 86

Prop. 1971: 86

2

tillbaka vad han har mottagit. Har säljaren inle hämtat godset inom tre månader, tUlfaller det köparen ulan kostnad.

Lagen innehåller också en bestämmelse som slår fast, att om köparen har lämnat anbud lill ombud för säljaren, han normall skall ha rätt alt ulgå från all elt anlagande svar från säljaren avser det av ombudet mot­tagna anbudet. Del betyder bl. a. all även om del vid sidan av en skrift­lig beställning har förekommit muntliga utfästelser från ombudets sida, säljaren blir bunden av dessa, om han inle i sill svar uttryckligen anger alt della inle omfattar utfästelserna eller det uppenbart framgår av om­ständigheterna all svaret inle överensstämmer med köparens anbud. Den rätt ombudet sålunda har atl mottaga även muntiiga anbud från köpa­ren kan inte begränsas av säljaren genom klausul i ordersedel eller på annat sätt.

Den nya lagen föreslås träda i kraft den 1 juli 1971.

Prop. 1971: 86

Förslag tiU

Lag om hemförsäljning m. m.

Härigenom förordnas som följer.

1 § Denna lag äger tillämpning vid yrkesmässig försäljning av lös

egendom, som är avsedd huvudsakligen för enskUt bmk, i fall då köpa­

ren avger anbud eller svar på anbud vid sammanträffande med sälja­

ren eller ombud för denne i köparens bostad eller eljest pä annan plats

än säljarens eller ombudels fasta försäljningsställe.

Lagen gäller under motsvarande förutsättningar även i fråga om nä­ringsidkares åtagande att mol vederlag fortlöpande tillhandagå någon med underhåll eller tUlsyn av egendom, undervisning eller andra liknan­de tjänster.

I fråga om avlal, som slutes och på ömse sidor fullgöres vid samman­träffandet, gäller lagen endasl om köparen betalar köpeskUlingen eller del därav med användande av kredilbevis eller med belopp som han er­håller som lån av säljaren eller genom dennes förmedling.

2 § Köparens anbud eller svar är gällande mol honom endasl om han

av säljaren eller dennes ombud vid sammanträffandet mottager en sär­

skild handling, varigenom han erinras om sina rättigheter enligt denna

lag, och bekräftar mottagandet genom sin underskrift på ell exemplar

av handlingen. Del exemplar som överlämnas lill köparen skall vara åt­

följt av blankett för meddelande enligt 4 §.

Konungen eller myndighet som Konungen bestämmer fastställer for­mulär till handling och blankett som avses i första styckel.

3 § Har köparen avgivit anbud lill ombud för säljaren och meddelar

säljaren, alt han antager anbudet, skall han anses ha godtagit anbudet

sådant del framförts till ombudet, om ej annat ultryckligen anges eller

uppenbart framgår av omständigheterna.

Säljaren kan ej med verkan mol köparen inskränka den räll för om­budet att mottaga anbud som följer av första stycket.

4

§ Köparen kan frånträda sill anbud eller svar genom atl överlämna eller med post eller telegraf avsända skriftligt meddelande härom till säljaren inom en vecka, räknat från dagen för sammanträffandet. Har köparen i fall som avses i 1 § första stycket mottagit godset eller del därav, är hans räll all frånträda anbudet eller svaret beroende av att han håller godset tillgängligt för säljaren i väsentligen oförändrat och oförminskat skick. Han slår dock icke faran för alt godset av våda för­slöres, försämras eller minskas eller undergår förändring endasl genom sin egen beskaffenhet eller till följd av åtgärd som varit nödvändig för undersökning av godset.

5

§ Frånträder köparen sill anbud eller svar enligt 4 §, åligger del säl­jaren all inom lid som skäligen åtgår för godsets avhämlande återställa

Prop. 1971: 86

4

vad han kan ha mottagit av vederlaget. Köparen har räll att hälla god­set inne till dess säljaren har fullgjort sin betalningsskyldighet. Avhäm-las ej godset inom tre månader efler sammanträffandet, tillfaller godset köparen utan vederlag.

Återgår avlal om tiUhandahållande av tjänst, skall den omständighe­ten atl säljaren redan utfört viss del av sitt åtagande icke befria honom frän skyldigheten all betala åter vad han uppburit.

6 § ViUkor, varigenom köparens rättigheter enligt denna lag inskrän­kes, är ogiltigt.

Denna lag träder i kraft den 1 juU 1971.

Prop. 1971: 86

Utdrag av protokollet över justitieärenden, hållet inför Hans Maj:t Ko­nungen i statsrådet på Stockholms slott den 5 februari 1971.

Närvarande: Slalsminislern[REDACTED_EFTERNAMN], ministern för utrikes ärendena[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], ASP­LING, SVEN-ERIC[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], ODH­NOFF,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], LÖF­BERG,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] anmäler efler gemensam beredning med statsrådets övriga ledamöter fråga om lagstiftning angående hemförsäljning m. m. och anför.

1. Inledning

Konsumlionskreditulredningen lade i betänkandet Konsumlionskredi-ter i Sverige (SOU 1966: 42) fram bl. a. förslag liU lag om räll all frän-träda avlal i vissa fall. Vid remissbehandlingen hävdades frän flera håll all frägan krävde ytterligare utredning. Utredningsförslaget i denna del har hittills inte heller föranlett några lagstiftningsåtgärder.

I rekommendation 1967: 15 hemställde Nordiska rådel till de nordiska ländernas regeringar att undersöka behovet av och överväga innehållet i en skyddsregel särskilt för sådana fall dä avlal träffas eller beställning sker vid den ena parlens besök ulan anmodan i den andra parlens bo­stad eller på därmed jämförlig plats.

Med slöd av Kungl. Maj:ls bemyndigande i februari 1968 tillkallades i Sverige särskilda sakkunniga för all följa ett i Danmark och Norge på­gående lagstiftningsarbete avseende den lagstiftningsfråga som berörs i rekommendationen och atl överväga om anledning förelåg alt föreslå ändringar i den svenska lagstiftningen. I Finland hade utsetts en sakkun­nig med motsvarande uppdrag. De svenska sakkunniga har efler samar­bete med de sakkunniga i Danmark, Finland och Norge den 18 juni 1970 avgetl betänkandet Hemförsäljning (SOU 1970: 35) med förslag till lag om hemförsäljning m.m. Lagförslaget torde få fogas till stals­rådsprotokollel i della ärende som bilaga 1.

Över belänkandet har remissyttranden avgelts av hovrätten för Västra

' Rättschefen Ulf K. Nordenson och hovrättsassessorn Allan Ekström; direktiv se riksdagsberättelsen 1969 Ju: 55.

Prop. 1971: 86

6

Sverige, försäkringsinspeklionen, kommerskollegium, statens institut för konsumentfrågor (konsumentinstitutet), statens konsumentråd, statens pris- och karteilnämnd, konsumentutredningen. Föreningen Sveriges hä­radshövdingar och stadsdomare (domareföreningen), Sveriges advokat­samfund, Föreningen Sveriges rällshjälpsjurisler, Sveriges industriför­bund, Sveriges grossislförbund, Sveriges köpmannaförbund, Svenska fö­retagares riksförbund, Direktförsäljningsförelagens förening. Svenska bankföreningen. Svenska sparbanksföreningen, Svenska försäkringsbo­lags riksförbund. Svenska lidningsutgivareföreningen, Sveriges handels­agenters förbund. Föreningen Sveriges handelsresande. Kooperativa för­bundet (KF), Landsorganisationen i Sverige (LO), Tjänstemännens cen­tralorganisation (TCO), Sveriges akademikers centralorganisation (SACO), Husmodersförbundel Hem och Samhälle samt Motorbran­schens riksförbund.

Kommerskollegium har bifogat gemensamt yttrande av handelskam­rarna i Göteborg, Borås och Karlstad samt yttranden av Stockholms handelskammare, Östergötlands och Södermanlands handelskammare, Gotlands handelskammare, Skånes handelskammare, handelskammaren för Örebro och Västmanlands län samt Norrbollens och Västerbottens läns handelskammare. Sveriges marknadsförbund har med instämmande hänvisat till det yttrande som Direktförsäljningsförelagens förening av­gett.

Också i Danmark och Norge har lagts fram betänkanden med förslag till lagstiftning angående hemförsäljning. Ett finländskt förslag kan vän­tas under våren 1971.

Vid ärendets behandling i justitiedepartementet har överläggningar ägt rum med företrädare för de danska, finländska och norska juslilie-ministerierna.

2. Gällande ordning

Vår allmänna näringslagstiftning bygger pä principen om en oinskränkt räll för svensk medborgare alt driva näring. Sedan 1864 års förordning om utvidgad näringsfrihet upphävts genom lag (1968: 552) saknas uttryckliga författningsbestämmelser om denna all­männa näringsfrihet. Däremot finns för vissa näringsgrenar särskilda fö­reskrifter om inskränkningar i näringsfriheten, mestadels i den formen att rätlen alt idka viss näring är underkastad tillståndsprövning. Enligt 302 § lagen (1948: 433) om försäkringsrörelse åligger del sålunda för­säkringsbolags styrelse och verkställande direktör atl övervaka all an­skaffning av ansökningar om försäkring hos bolaget sker på ell sätt som stämmer överens med god affärssed. Kungl. Maj:t kan enligt sam­ma lagrum meddela närmare föreskrifter angående anskaffningsverk-

Prop. 1971: 86

7

samhelen. Med slöd av denna bestämmelse finns möjlighet att frän det allmännas sida utöva kontroll av bl. a. sådan anskaffningsverksamhet som sker genom all ombud för försäkringsbolagen uppsöker presumtiva försäkringstagare i deras hem eller på annan jämförlig plats och därvid tar upp anbud om ingående av försäkringsavtal.

Förordningen (1968: 564) om tillfällig handel innehåller bl. a. före­skrift om atl sådan handel får drivas endasl efler särskilt lillslånd. Med tillfällig handel förslås enligt förordningen alt någon yrkesmässigt salu-bjuder medförda varor på etl av honom tillfälligt begagnat försäljnings­ställe eller under kringföring (1 § första styckel). Enligt 1 § andra styc­ket anses dock inle som tillfällig handel bl. a. torghandel, handel pä marknad, mässa eller utställning, handel vid vissa offentliga tillställning­ar eller kringförings- eller utomhushandel, vilken utgör ell led i en eljest på stadigvarande driftställe bedriven rörelse och avser sådana varor som regelmässigt saluförs eller framställs där. Eftersom praktiskt taget all hemförsäljning i egentlig mening ingår som ett led i sådan rörelse råder i praktiken nära nog fuUständig näringsfrihet för svenska medborgare i fråga om sådan försäljning. Tillslåndslvångel kan däremot vara av bety­delse för vissa med hemförsäljning jämförliga försäljningsmeloder, som här är av intresse.

Några särbestämmelser på del civilrätlsliga området finns inte rörande hemförsäljningsavtal eller andra avlal som ingås un­der liknande omständigheter. Avlal av detla slag är underkastade all­männa avtalsrältsliga regler och de övriga förmögenhetsrältsliga regler som gäller för de olika avtalstyper som här kan vara aktuella. Ell stort antal delvis omfattande förmögenhetsrältsliga lagar kommer härvid i frå­ga. Av praktisk betydelse är främst lagen (1915: 218) om avtal och and­ra rättshandlingar på förmögenhetsrättens område (avtalslagen), lagen (1905: 38 s. 1) om köp och byle av lös egendom (köplagen), lagen (1915: 219) om avbelalningsköp (avbelalningsköplagen) samt vissa bestämmel­ser i lagen (1914: 45) om kommission, handelsagentur och handelsresan­de (kommissionslagen).

Den följande framställningen avser bara atl ge en summarisk översikt av bl. a. de gmndläggande avtals- och köprällsliga regler som är av sär­skUd betydelse i detla sammanhang. Vad som sägs i del följande om hemförsäljningsavtal har motsvarande tUlämpning också i fråga om and­ra avtal som ingås under liknande förhållanden.

Grundläggande bestämmelser om slutande av avtal finns i 1 kap. (1 9 §§) avtalslagen. De innebär i huvudsak följande. För all ell avtal skall komma till stånd krävs i princip atl den ena parlen avger etl anbud och alt den andra parten antar anbudet. Anlagande svar på anbud bmkar kallas accept. Avlal uppkommer sålunda i princip genom ell utbyte av sammanstämmande viljeförklaringar. I regel är såväl anbud som accept bindande för den som har företagit en sådan rättshandling. Bakom den-

Prop. 1971: 86

8

na reglering ligger tanken alt den som har mottagit etl anbud skall kun­na förlita sig på anbudet och kunna underkasta del en allvarlig pröv­ning ulan all riskera all motparten plötsligt återkallar anbudet och all tillit skall kunna fästas också vid en accept. Ell anbud är oåterkalleligt under den tid som går åt för anbudstagarens prövning av anbudet, ac­ceptfristen. Frislens längd växlar från fall till fall. I fråga om muntligt anbud gäller emellerlid enligt uttrycklig föreskrift att det måste antagas .genast för alt binda anbudsgivaren.

I 9 § avtalslagen föreskrivs all om någon i meddelande, som annars skulle vara alt anse som anbud, har använt orden "ulan förbindelse", "ulan obligo" eller liknande uttryck, meddelandet anses endasl som en uppfordran all avge anbud av del innehåll meddelandet ger vid handen. Inkommer elt sådant anbud inom rimlig tid därefter från någon som på detta sätt har blivit uppfordrad atl avge anbud och måste mottagaren inse all anbudet har framkallats genom hans uppfordran, åligger del ho­nom om han inle vill anta anbudet all ulan oskäligt uppehåll underrätta anbudsgivaren därom. Underlåter han all göra det skall han anses ha antagit anbudet. Genom alt på angivet sätt knyta en reservation lUl sill erbjudande kan en part sålunda flytta över själva anbudsgivandel lill motparten. I gengäld blir han bunden av motpartens svarsanbud även om han inle uttryckligen antar detta. Hans passivitet tiUäggs samma rätts­verkan som en uttrycklig accept.

Normalt förfaller etl anbud, om del avslås eller om motparten förser sitt svar med tillägg, inskränkning eller förbehåll (5 § och 6 § första styc­ket). Om en accept utformas så atl den inte stämmer överens med an­budet, brukar den kallas "oren". En oren accept är enligt 6 § första stycket i princip atl anse som elt nytt anbud som del ankommer pä mot­tagaren dvs. den ursprungliga anbudsgivaren atl pä vanligt sätt pröva i egenskap av anbudstagare. Vill han inle anta den orena acceplen förfaller det hela avtalsslutet strandar på grund av s. k. dissens. Under vissa omständigheter kan emeUertid avlal komma till stånd trots att ac­ceplen är oren och att den inte antas i sill orena skick av den ursprung­liga anbudsgivaren. Så blir enligt 6 § andra stycket fallet, om den som avgav svaret anser det överensstämma med anbudet och mottagaren måste inse detta. Den orena acceplen blir då bestämmande för avtalet, såvida inle motparten (den urspmngUga anbudsgivaren) reagerar genom att ulan oskäligt uppehåll meddela all han inle vill godla svaret. Om den urspmngliga anbudsgivaren förhåller sig passiv kan han sålunda bli bun­den av något som han varken menat eller förklarat.

Vid hemförsäljning är situationen hormalt den all säljaren försätter sig i en anbudslagares ställning, trots atl det är han som har tagit initia­tivet lill avtalsslutet. Del sker i allmänhet genom all säljaren i de tryck­ta ordersedlar och liknande som används vid hemförsäljning förbehåller sig rätt alt pröva mottagarens svar på det anbud som ordersedeln for-

Prop. 1971: 86

9

melll innehåller. Ett sådant förbehåll inverkar inle på köparens bunden­het. Genom att skriva på ordersedeln har han rättsligt sett avgelt anbud och av della anbud är han bunden pä vanligt sätt.

Del är vanligt alt en part vid avtalsförhandlingar och vid slutande av avlal låter sig företrädas av befullmäktigat ombud. Grundläggande reg­ler om fullmakt finns i 2 kap. (1027 §§) avtalslagen. Av dessa är här framför allt reglerna i 10 § av intresse. I paragrafens första stycke före­skrivs, atl den som har gett annan en fullmakt all sluta avtal eller i öv­rigl företa rättshandlingar blir omedelbart berättigad och förpliktad i för­hållande lill Iredje man genom rättshandling som fullmäktigen inom fullmaktens gränser företar i fullmaklsgivarens namn. Anbud eller ac­cept som fullmäktigen avger binder sålunda huvudmannen under förut­sättning all fullmäktigen handlat inom ramen för sin behörighet. Enligt andra stycket i samma paragraf gäller, att om någon såsom anställd i annans tjänst eller annars till följd av avtal med annan intar en ställning, varmed enligt lag eller sedvänja följer viss behörighet att handla på den­nes vägnar, han anses ha fuUmakl all företa rättshandlingar som faller inom gränserna för denna behörighet (s. k. stäUningsfullmakl). Som typ­exempel på personer som innehar stäUningsfullmakl kan nämnas vanUga affärsbiträden.

Har fullmäktigen vid företagande av rättshandling handlat i strid mot särskilda inskränkande föreskrifter av fullmaklsgivaren, är rättshand­lingen enligt 11 § första stycket inte gällande mol denne, om Iredje man insåg eller bort inse, all fuUmäkligen sålunda överskred sin befogenhet. Bestämmelsen bygger på grundsatsen, all om fullmaklsgivaren har in­struerat fullmäktigen hur denne skall handla för fullmaklsgivarens räk­ning men instruktionerna inle har kommit liU ullryck i fullmakten el­ler inle är förenliga med fullmäktigens ställning när fråga är om stäU­ningsfullmakl fullmaktsgivaren är bunden av fullmaktens innehåll, även om fullmäktigen underlåter atl följa hans särskUda instruktioner. Men av regeln följer också, att om fullmaktsgivaren på etl tillräckligt tydligt sätt bringat instruktionerna lill Iredje mans kännedom, fullmakls­givaren inte blir bunden av den mol hans vilja företagna rättshandlingen.

12 kap. avtalslagen regleras också ålerkaUelse aV fullmakt. Här skall endasl nämnas alt enligt 15 § ställningsfullmakt återkallas genom atl fullmäktigen avlägsnas från tjänst eller annan ställning som medför full­makten.

Vid hemförsäljning företräds säljaren vanligtvis av ombud. Dessa har ibland ställning som handelsresande eller platsförsäljare. I fråga om dessa kategoriers rättsliga ställning finns särskUda bestämmelser, som i nu aktuella delar huvudsakligen bygger pä vad som gäller för handelsagenter. I 77 § kommissionslagen föreskrivs, att handelsagent inle, även om han varaktigt företräder sin huvudman, får ulan huvud­mannens bemyndigande sluta för denne bindande försäljningsavtal. Det-

Prop. 1971: 86

10

samma gäller enligt 88 § för handelsresande, såvida inte handelsresan­den försetts med särskilda s. k. slulsedelsblankeller. Vid hemförsäljning används dock normall inte sådana blanketter. Inberättar handelsagent försäljningsavlal som han slutit för huvudmannens räkning, åligger del enligt 78 § huvudmannen, om agenten har handlat utan bemyndigande eUer överskridit givet bemyndigande och huvudmannen inle vill godkän­na avtalet, all utan oskäligt uppehåll efler det underrättelsen kom ho­nom till hända själv eller genom agenten meddela köparen därom. I an­nat fall skall avtalet anses godkänt av huvudmannen. Enligt 79 § åligger det huvudmannen, om han inle vill anta köpeanbud, som insänts ge­nom hans handelsagent, att utan oskäligt uppehåU efler del alt anbudet kom honom till banda själv eller genom agenten ge meddelande därom lill anbudsgivaren. Annars skall anbudet anses antaget av huvudmannen. 78 och 79 §§ har enligt 89 § motsvarande tUlämpning, när handelsre­sande inberättar till sin huvudman alt han slutit försäljningsavlal eller insänder köpeanbud lill honom. Huvudmannens meddelande skall dock riktas omedelbart lill köparen eller anbudsgivaren. Samma reklamations-skyldighet gäller när huvudmannen från köparen eller anbudsgivaren fär underrättelse, atl den resande för hans räkning slutit avlal eller mot­tagit anbud. Vad som i nu angivna hänseenden gäller om handelsresan­de, har enligt 93 § motsvarande tUlämpning i fråga om platsförsäljare.

Vissa regler om rättshandlingars ogiltighet återfinns i 3 kap. avtalsla­gen. En rättshandling kan vara ogiltig om den tillkommit genom tvång (28 och 29 §§), svek (30 §) eller ocker (31 §). Har någon avgett en vilje­förklaring som till följd av felskrivning eller annat misslag har fått an­nat innehåll än som åsyftats är den som företog rättshandlingen inte bunden av denna, om den person till vilken förklaringen riktats insett eller bort inse misstagel (32 § första styckel). Enligt 33 § fär rättshand­ling inte göras gäUande om omständigheterna vid dess tillkomst var sä­dana att det skulle strida mot tro och heder atl med vetskap om omstän­digheterna åberopa rättshandlingen och den gentemot vilken rättshand­lingen förelogs måste antas ha haft sådan vetskap. En bestämmelse av något större räckvidd är intagen i 8 § lagen (1936: 81) om skuldebrev (skuldebrevslagen). Villkor som upplagils i skuldebrev kan jämkas eller lämnas ulan avseende om tillämpning av villkoret uppenbarligen skulle strida mol gott affärsskick eller eljest vara otillbörlig. Paragrafen anses vara analogiskl tillämplig utanför skuldebrevsrätlens område och kan sägas ge ullryck ål en inom förmögenhetsrätten gällande allmän rätts­grundsats.

Flertalet hemförsäljningsavtal avser lös egendom och utgör således köpeavtal. Förutom avtalsrältsliga regler är de därför också underkasta­de köplagens bestämmelser. Dessa är undantagslöst dispositiva de kan alltså frångås genom avlalsklausuler. Dispositionsfrihelen utnyttjas ock­så mycket ofta vid hemförsäljning. I stor utsträckning används i sådana

Prop. 1971:86

11

sammanhang standardiserade avtalsformulär. Det finns inle skäl all här gå närmare in på köplagens regelsystem. Det kan dock nämnas all köp­lagen upptar vissa bestämmelser om rätt för ena parten alt häva köp el­ler avvisa gods vid bristande fullgörelse av köpeavtalet från motpartens sida. I anslulning härtill innehåller lagen föreskrifter som reglerar parter­nas inbördes rättigheter och skyldigheter i fall då köpeavtal skall bringas all återgå. Dessa bestämmelser kan ha betydelse för frågan om räll för köpare vid hemförsäljningsavtal atl frånträda avtalet och framtvinga kö­pets återgång. De återges därför i korthet.

Har godset kommit i köparens besittning och vill köparen avvisa god­set enligt de regler därom som köplagen innehåller, är köparen enligt 55 § skyldig alt la värd om godset för säljarens räkning men har då räll alt av säljaren få ersältning för värden. Om köparen inte ulan väsentlig kostnad eller olägenhet kan fortsätta att vårda godset eller om säljaren inle förfogar över godset inom skälig tid efler det han blivit tillsagd därom, får köparen låta sälja godset för säljarens räkning på offentlig auktion eller undantagsvis bortskaffa godset. Han är skyldig atl låta sälja godset för säljarens räkning, om del är utsatt för förskämning eller snar förstörelse eller fordrar alllför kostsam värd (jfr 34 och 35 §§).

I 56 § köplagen finns vissa föreskrifter om skyldighet för köpare som vill avvisa gods som har försänls lill honom alt la godset i besittning för säljarens räkning, om det kan ske ulan erläggande av köpeskillingen och ulan väsentiig kostnad eller olägenhet.

Om ett köp blir hävt enligt de bestämmelser om hävningsräll som köplagen innehåller har säljaren enligt 57 § första stycket rätt atl återfå godset bara om han betalar tillbaka vad han kan ha uppburit av köpe­skillingen. Han är å andra sidan inle skyldig all återbetala köpeskilling­en, såvida han inle återfår godset väsentligen oförändrat och oförmins­kat. Om köparen i fall då köp hävs eller gods annars avvisas har rätt till ersättning av säljaren får han enligt 57 § andra styckel hälla godset inne lill dess ersättningen betalas eller betryggande säkerhet ställs.

Vad som föreskrivs i 57 § köplagen om rätt för säljaren atl få tillbaka godset utgör enligt 58 § inte hinder för köparen atl häva köpet, för den händelse godset av våda har blivit förstört, försämrat eller minskal eUer när del har undergått förändring endasl genom sin egen beskaffenhet eller tUl följd av åtgärd som har varit nödvändig för undersökning av godset eller åtgärd som köparen i övrigl har vidtagit innan han märkt eller bort märka fel eller brist som han vill åberopa för all häva köpet.

Slutligen bör här också återges de särskilda reglerna i köplagen om s. k. öppet köp. Härmed avses etl köpeavtal enligt vilket köparen fär godset i sin besittning men under viss lid kan hålla öppet om han skall fullfölja köpeavtalet eller återlämna godset och låta köpet gå äter. I 60 § föreskrivs för sådant fall all köparen inle är berättigad all dra sig undan från köpet såvida han inte inom beslämd lid eller, när bestämmelse om

Prop. 1971: 86

12

tiden inte har träffats, utan oskäligt uppehåll ger tillkänna för säljaren alt han inte vill behålla godset. Till dess godset återlämnas slår köparen faran för godsets förstörelse, försämring eller minskning.

Hemförsäljning sker vanligtvis i form av avbetalningsköp. Härmed förslås enligt avbelalningsköplagen ell avlal varigenom lösöre säljs mol betalning i särskilda poster, av vUka en eller flera skall erläggas efler del all godset utgivits till köparen, och under villkor alt säljaren skall ha rätt all återta godset om köparen åsidosätter vad som åligger honom, eller all äganderätten till godset skall förbli hos säljaren till dess betal­ningen eller viss del av denna har blivit erlagd. Avbelalningsköplagen in­nehåller ett antal skyddsregler till köparens förmån, vilka är tvingande och aUlså inle kan åsidosättas genom avlal mellan parterna.

3. Rättsläget i vissa främmande länder

I den näringsrätlsliga lagstiftningen i övriga nordiska länder finns sär­skilda bestämmelser om hemförsäljning i Danmark. Enligt vissa bestäm­melser i 1966 års Naeringslov är hemförsäljning i princip förbjuden. Un­danlag från della förbud gäller i fråga om försäljning av böcker, vissa livsmedel, tidningar och tidskrifter saml hantverksmässiga tjänster som endast kan utföras på platsen. Förbudsbeslämmelserna gäller inle heller beträffande s. k. abonnemangsavtal. Någon motsvarande näringsrätlslig reglering av hemförsäljning finns inte i Finland eUer Norge.

Den avtals- och köprällsliga regleringen är i Danmark och Norge i stort sett densamma som i Sverige. I Finland saknas motsvarighet lill köplagarna i de övriga länderna, men den sedvanerättsliga regleringen lorde i de hänseenden som nu är av betydelse i aUt väsentligt stämma överens med vad som gäller där. Någon förmögenhetsrättslig speciallag­stiftning om hemförsäljnings- eller abonnemangsavlal finns inle f. n. i något nordiskt land.

Frågan om atl införa särskilda regler lill köparnas skydd vid hemför­säljning har varit och är f. n. föremål för överväganden i många främ­mande länder. Diskussionen har företrädesvis avsett direklförsäljning i köparens hem ("door-to-door sales"). I utredningens belänkande finns vissa upplysningar om innehållet i utiändsk rält av vilka jag anser mig böra återge följande.

I England finns regler om hemförsäljning i 1965 års Hire-Purchase Act. Bestämmelserna avser avbelalningsköp och liknande transaktioner. Skyddsreglerna är tillämpliga endast i fall då köparen undertecknat kö­pekontraktet på annan plats än i säljarens butik eller annat fast försälj­ningsställe. Under dessa förutsättningar har köparen rält all skriftligen frånträda avtalet under en tid av fyra dagar, räknat från den dag han mottog en orderbekräftelse av säljaren. För att lagen skall tillämpas

Prop. 1971: 86

13

krävs i vissa faU alt värdet av godset överstiger 30 pund. Om värdet överstiger 2 000 pund, är lagen inle tUlämplig. Säljaren är skyldig all upplysa köparen om dennes räll genom anmärkning på kontraktet i rött tryck med röd inramning. Om köparen frånträder avtalet är han skyldig atl håUa godset lill säljarens disposition. Han är vårdnadsplik-lig under 21 dagar. Låter sig säljaren företrädas av en representant (ombud). Svarar säljaren för de uppgifter ombudet lämnat om godset, oavsett om de lämnats muntligen eller skriftligen.

I USA har förekommit en omfattande diskussion rörande behovet av lagstiftning angående hemförsäljning. I en färsk modellag, "Uniform Consumer Credit Code" av november 1968 (UCCC), finns bestämmel­ser om sådan kredilförsäljning lill konsumenter vid vUken säljaren oom­bedd uppsöker köparen i dennes hem och avlal ingås där. Avtalet kan även gälla tjänster. Undanlag görs bl. a. för köp beträffande vilka par­terna tidigare har fört förhandlingar i säljarens affär. Likaså undantas avlal som komniil till slånd lill följd av all köparen har trängande be­hov av all genast få säljarens prestation utförd (reparation av skadad vattenledning eller värmepanna o. d.). Köparen har enligt lagen räll all häva avtalet inom tre dagar, räknai från del köparen skriver under kö­pekontraktet eller lämnar sill anbud. Hävningen måste ske skriftligen. Säljaren måste skriftiigen och på ett tydligt sätt upplysa köparen om hans rätt för alt den nämnda "ångerfrislen" skaU börja. Sedan köparen hävt avtalet, skall säljaren återbetala vad han har mottagit. Köparen är skyldig alt hälla säljaren godset tUlhanda. Hämtar inle säljaren godset inom 40 dagar, tillfaller godset köparen ulan kostnad. Köparen har värdnadsplikl beträffande godset intill utgången av denna period. Säl­jaren synes däremot stå faran för vådahändelser. UCCC innehåller också en rad särskilda bestämmelser lUl skydd för kredilköpare. Lagar som i allt väsentligt bygger på de återgivna hemförsäljningsreglerna i UCCC har antagits i sju delstater i USA.

Lagar med liknande itmehåll som UCCC har även genomförts i Au­stralien och i sex provinser i Canada.

4. Tidigare reformförslag

Frågan om alt tillerkänna köpare vid hemförsäljning en generell räll att frånträda avlal har redan tidigare varit föremål för uppmärksamhet hos oss. Frägan har därvid kopplats samman med de problem som rör finansieringen av konsumlionsvaruköp.

Konsumtionskredilutredningen avgav år 1966 belänkandet Konsum­tionskrediter i Sverige (SOU 1966: 42). I betänkandet framhöll utred­ningen, alt bedömningen av konsumtionskredilerna tidigare hade skett närmast från sociala synpunkter. Den skuldsättning som denna finansie­ringsform innebar för den enskilde köparen hade ansetts ställa honom

Prop. 1971: 86

14

i etl inle önskvärt ekonomiskt beroendeförhållande lill kreditgivaren. På grund härav hade den enskilde ansetts vara i behov av skydd på olika sätt. Utredningen konstaterade, att de sociala skälen mot konsumtions­krediter numera skjulils i bakgranden eller åtminstone ändrat karaktär. Krediterna gällde nämligen numera till övervägande del varaktiga kon­sumtionsvaror, såsom bUar, kylskåp m. m. Samhället hade enligt utred­ningen inle anledning all längre reagera mot denna företeelse, lagen i storl. Emellertid ansågs konsumenterna vara i behov av vissa åtgärder från samhällets sida. Mot bakgrund härav ansåg utredningen bl. a., att konsumenterna borde i största möjliga utsträckning erhålla skydd mot sådan otillbörlig påtryckning som visat sig förekomma framförallt vid agenlförsäljning i hemmen. Detla skydd borde bestå i en räll för kö­pare alt under viss kortare tid få frånträda avlal om avbelalningsköp som ingåtts i hemmen (betänkandet s. 174).

I enlighet med dessa synpunkter lade utredningen fram etl förslag lill lag om rält atl frånträda avtal i vissa fall.

Den föreslagna lagen avsågs gälla lill förmän för konsument som in­gått avlal om köp av gods eller om tillhandahållande av tjänst, under föratsättning att avtalet tUlkommit på grund av anbud som gjorts vid "tillhandahällarens eller någon dennes företrädares" personliga besök i konsumentens bostad eller därmed jämförlig vistelseort och atl avtalet inle helt fullgjorts vid besöket. Önskade konsumenten frånträda avtalet, skulle han enligt förslagel meddela motparten della senast inom en vecka från det han insett eller bort inse all avlal kommit till stånd.

Vid remissbehandlingen under hösten 1966 av konsumtionskreditut-redningens belänkande uttalade remissinstanserna i denna del sin anslut­ning till tanken atl man borde försöka komma lill rätta med avarterna av direktförsäljning i hemmen. En invändning av principiell natur, som med eftertryck fördes fram frän vissa häll, gick ut på all de föreslagna reglerna med hänsyn lill sui utformning kunde avlmbba respekten för grundsatsen atl avtal skall hållas och därigenom kunde få negativa och farliga verkningar inom andra rättsområden. Det invändes också atl reg­lerna innebar en helt oförtjänt diskriminering av hemförsäljningen som sådan, en försäljningsform som ofta var praktisk för konsumenten. Vi­dare framhölls all det inle var rimligt alt köparen skulle få rygga etl av­lal även i fall då säljaren inle alls hade betett sig klandervärt. Också rättsliga betänkligheter i andra avseenden framfördes. Förslagel tillstyrk­tes å andra sidan av flera remissorgan under hänvisning till behovet av särskilda skyddsregler vid hemförsäljning.

Lagförslaget har hittills inte föranlett några lagstiftningsåtgärder.

Vid Nordiska rådets 15:e session år 1967 behandlades etl medlems­förslag om införande av en regel om betänketid i avtalslagen (Sak A 113/j). Som motivering för förslaget åberopades de missförhållanden som ansågs råda vid direklförsäljning i hemmen. Förslagsställama fram-

Prop. 1971: 86

15

höll all den skicklige försäljaren ofta utnyttjade sitt övertag gentemot den oerfarne konsumenten. I många fall kom köparen genom avtalets formulering att intaga ställning av anbudsgivare, medan säljaren blev anbudstagare. Della medförde enligt medlemsförslaget atl köparen blev bunden genast under det att bundenhet för säljaren uppkom först då denne accepterade köparens anbud. Säljaren fick därigenom en frist, som inte tiUkom köparen.

Remissyttrandena över medlemsförslagel speglade i stort sett samma synpunkter som dem vUka kom till ullryck vid remissbehandlingen av konsumlionskredilulredningens betänkande.

Medlemsförslagel föranledde en rekommendation (1967: 15) från Nor­diska rådet lill regeringarna i de nordiska länderna, varigenom rådel hemställde lill regeringarna all undersöka behovet av och innehållet i en skyddsregel särskilt för sådana fall då avtal ingås eller beställning sker vid den ena partens besök ulan anmodan i den andra partens bostad eller på därmed jämförlig plats.

5. De sakkunniga

5.1 Allmänna synpunkter

Beträffande behovet och lämpligheten av en lag­stiftning framhåller de sakkunniga till en början alt åtskilliga fak­torer göi; alt konsumenternas behov av skydd är särskUt framträdande i det moderna samhället. Dagens marknad karakteriseras av elt mycket omfattande utbud av varor och tjänster. Stigande levnadsstandard med­för växande köpkraft hos konsumenterna. Hårdnande konkurrens har skapat behov för förelagen all finna ständigt nya vägar atl påverka kon­sumenternas handlande.

Elt viktigt led i samhällets konsumentpolitik är enligt de sakkunniga atl rikta konsumenternas uppmärksamhet på de faktorer som i första hand bör påverka konsumtionsvalel och öka deras motståndskraft mol irrationeUa säljargumenl. Vid sidan av konsumentupplysning och annan verksamhet som syftar till all tillhandahålla etl objektivt underlag för konsumenternas handlande krävs emellertid enligt de sakkunniga också rättsregler, som direkt skyddar konsumenterna mot sådana marknads­förings- eller försäljningsmetoder som framstår som skadliga eller olämp­liga eller som utsätter konsumenterna för en stark psykologisk påver­kan. Hittills gällande näringsrätlslig och civUrättslig lagstiftning har vi­sat sig vara otiUräcklig för att tillgodose konsumenternas skyddsbehov i etl modernt marknadssamhälle. Frän statsmakternas sida har visserligen enligt de sakkunniga under senare är vidtagits betydelsefulla lagstift­ningsåtgärder för att förslärka konsumenternas rättsskydd. De är dock av mera generell natur och måste kompletteras med punktvisa insatser

Prop. 1971: 86

16

av lagstiftaren på avgränsade områden av näringslivet där särskilda skyddsbehov finns all tillgodose.

I detta sammanhang bör enligt de sakkunniga särskild uppmärksam­het ägnas hemförsäljningen, dvs. sådan försäljning lill enskilda konsu­menter av konsumtions- eller kapitalvaror som sker genom alt en nä­ringsidkare eller representant för denne söker upp den enskilde i hans bostad eller under andra liknande förhållanden och försöker förmå ho­nom atl ingå avlal om förvärv av vara eller tjänst. Denna försäljnings-' metod är långt ifrån ovanlig. Försäljningen av t. ex. hushållsmaskiner och vissa bokverk sker i stor omfallning genom hemförsäljning.

Från konsumentskyddssynpunkt erbjuder enligt de sakkunniga hem­försäljningen speciella problem. Vid försäljning i butik eller varahus el­ler från annat fast inrättat försäljningsställe förutsätts en viss aktivitet från köparens sida: han måste själv la elt initiativ genom all söka upp säljaren och kan därför normalt antas ha en viss beredskap atl möta den psykologiska påverkan som säljaren kan utsätta honom för. En person som besöker en butik eller elt varuhus fär förutsättas vara inställd pä all omedelbart eller senare köpa en vara som han anser sig ha behov av. Han har pä förhand gjort vissa behovsbedömningar och ekonomiska be­räkningar. Han har sålunda byggt upp etl psykologiskt skydd mol all överrumplas av säljfrämjande argument. F. ö. har han alltid möjlighet att avlägsna sig från butiken och därigenom dra sig ur del hela.

I dessa hänseenden är situationen en annan vid hemförsäljning. Sär­skUt i de vanliga fall då säljaren eller en representant för honom oom­bedd söker upp en presumtiv kund i dennes bostad befinner sig konsu­menten i etl psykologiskt underläge. Han blir lätt offer för försäljarens övertalningsförmåga och känner sig "utlämnad" lill försäljaren. I della läge blir hans förmåga alt kritiskt bedöma försäljarens uppgifter och ar­gument lätt nedsatt. Ofta är han ensam med försäljaren och kan inle rådgöra med personer i sin omgivning. De personer som anlitas för hem­försäljning är ofta väl utbildade i modern försäljningsleknik. Karakteris­tiskt för hemförsäljningssilualionen är också all konsumenten av prak­tiska skäl har svårt atl dra sig ur det hela. Har han en gång släppt in försäljaren i sill hem måste han "köra ul" denne om han inle vill köpa den erbjudna varan. En faktor av betydelse är slutligen alt hemförsälj­ning så gott som undantagslöst sker på kredit i- form av avbelalningsköp. Konsumenten kan sålunda förvärva den erbjudna varan ulan atl ome­delbart göra någon kännbar ekonomisk uppoffring.

De sakkunniga påpekar all de speciella förhållanden som sålunda ka­rakteriserar hemförsäljningsverksamheten har föranlett speciallagstifl-rung i flera länder för atl skydda konsumenterna. Enligt de sakkunniga talar starka skäl för atl del också i vårt land skapas rättsregler som ger konsumenterna bättre skydd mot all de i elt praktiskt och psykologiskt underläge förmås tUl rättshandlingar som strider mot deras egentiiga in-

Prop. 1971: 86

17

tressen. Del kan med fog antas atl de fall då en köpare i efterhand ångrar sig är betydUgt vanligare vid hemförsäljning än vid annan för­säljning. Under senare år har del också förts fram krav på en särskUd lagstiftning i ämnet både frän konsumenlhåll och i politiska instanser.

Elt ingripande från lagstiftarens sida till konsumenternas skydd på del­la område ligger enligt de sakkunniga också i linje med den alltmer ak­tiva konsumentpolitik som slalsmaklema bedriver. Del kunde visserli­gen te sig naturligt all se hemförsäljningsproblemen i etl vidare perspek­tiv och som endast en del av del större problemkomplex som gäller kon­sumenlköp över huvud laget. Reformbehovet är emellertid enligt de sak­kunniga särskilt stort när del gäller hemförsäljning. Del erbjuder enligt deras mening inle heller några svårigheter och inger inle några princi­piella betänkligheter atl bi7la ut frågan om hemförsäljning tUl en särbe­handling. En lagstiftning i ämnet kan avgränsas pä sådant sätt att man inle föregriper resultatet av del arbete som pågår på del allmänna köp­rällsliga och avtalsrältsliga området med stkle på all stärka konsumen­ternas rättsskydd i allmänhet.

De sakkunniga framhåller all frågan om elt starkare skydd för konsu­menten vid hemförsäljning i princip kan lösas på två olika sätt. Man kan antingen införa en näringsrältslig lagstiftning, som helt eller delvis för­bjuder hemförsäljning eller i varje fall uppställer sädana villkor för nä­ringsidkarnas räll all idka hemförsäljningsverksamhet alt del skapas ga­rantier för atl konsumenternas intressen tillvaratas. Den vägen har man gått på sina häll i utiandet, bl. a. i Danmark. Men man kan också välja en rent civilrällslig lagstiftning, som med viss avvikelse från allmänna obligationsrättsliga regler gör inträdet av de avtalsrätlsliga verkningarna av hemförsäljningsavtal beroende av särskilda vUlkor uppställda i kon­sumentens intresse. Den metoden har valts i flertalet av de främmande länder där hemförsäljningsverksamheten över huvud laget har uppmärk­sammals i lagstiftningen.

Enligt de sakkunniga kan man genom en näringsrältslig lag­stiftning åstadkomma ell myckel effektivt skydd för konsumenter­na, t. ex. genom all införa ell totalt eller partiellt förbud mot hemför­säljning. Vissa resultat skulle man sannolikt också kunna nå genom all uppställa krav på auktorisalion av företagsn eller deras agenter och för­säljare. De sakkunniga finner dock alt en näringsrältslig reglering inger både principiella och näringspolitiska betänkligheter och även har andra nackdelar som väger betydligt tyngre än de fördelar som kan vinnas. Ell förbud mol hemförsäljning skulle innebära ett markant avsleg från grundsatserna i vår traditionellt liberala näringsfrihelslagstlflning och bör därför tillgripas bara om lagstiftaren inle kan söka sig fram på and­ra vägar. En förbudslagsliftning skulle dessutom kunna få myckel ogynn­samma verkningar för konsumenterna, då hemförsäljningsverksamheten som marknadsförings- och distribulionsmelod i och för sig fyller en vik-

2    Riksdagen 1971.1 saml. Nr 86

Prop. 1971: 86

18

tig funktion. Etl förbud skulle dessutom inle kunna träffa den vikliga sektor som avser hemförsäljning av böcker, eftersom en sådan lagstift­ning skulle komma i strid med tryckfrihetsförordningens bestämmelser om rätten att fritt sprida tryckt skrift.

Samma näringsrätlsliga och Iryckfrihelsrällsliga synpunkter kan enligt de sakkunniga åberopas också mol ell auklorisalionslvång för hemför­säljningsverksamheten. Ell sådani syslem skulle också ha andra nackde­lar. Bl. a. är det inle troligt atl man verkligen därigenom skulle komma till rätta med de ölägenheter som från konsumenlskyddssynpunkl är förenade med hemförsäljning. Behovet av etl konsumentskydd är be­tingat främst av försäljningsmeloden som sådan och kan inle tillgodoses genom en auklorisation av säljarföretagen eller deras representanter.

På de anförda skälen kommer de sakkunniga lill slutsatsen atl en lös­ning av hemförsäljningsproblemet inle kan ske på näringsrätlslig väg utan bör sökas genom en civilrällslig reglering. Lagstift­ningen bör syfta liU all inskränka köparens bundenhet av de rättshand­lingar han företar genom all ge honom en betänketid under vilken han kan överväga om han vill fullfölja rättshandlingen. Enligt de sakkunni­gas mening bör med andra ord sådan balans skapas mellan parterna som typiskt sett inle föreligger vid hemförsäljning på grund av konsumentens psykologiska underläge. De sakkunniga har, bl. a. av utländska förebil­der, funnit alt det är möjligt att utforma etl civUrättsligt regelsystem på sådani sätt all man tillgodoser del angivna önskemålet ulan atl behöva göra långtgående avvikelser från avtalsrätlsliga principer och utan atl besvärande störningar i del kommersiella livet behöver uppkomma för konsumenterna själva eller de berörda näringsidkarna.

5.2 Huvudgrunderna för lagstiftningen

5.2.1  Tillämpningsområdet

De sakkunniga diskuterar frågan om den nya lagstiftningens tiUämp­ningsområde i tre hänseenden.

Enligt de sakkunniga måste för del första en avgränsning ske såvitt gäller avtalstypen i mera vidsträckt mening (köpeavtal, upp­dragsavtal, försäkringsavtal etc.) och i fråga om karaktären av de presta­tioner som skall tillkomma konsumenten enligt avtalet (leverans av lös egendom, tillhandahållande av tjänster osv.).

I detta hänseende pekar de sakkunniga på alt den allmänna diskussio­nen praktiskt laget bara gällt behovet av en lagstiftning i fråga om köp av lös egendom, främst kapitalvaror avsedda för den dagliga hushåll­ningen eller i övrigt för privat bruk. Enligt de sakkunniga bör också en lagstiftning i första hand la sikte på sädana varor. De sakkunniga disku­terar möjligheten atl undanta naturaprodukler, främst livsmedel, men

Prop. 1971: 86

19

anser att några olägenheter inte behöver befaras av atl lagen formellt gäller även sådana varor.

Emellerlid förekommer del också atl förelag, som tillhandahåller tjänster av olika slag, bedriver sin ackvisitionsverksamhel i form av ell slags hemförsäljning. Della gäller bl. a. försäkringsbolagen. Men hit hör också andra förelag som liUhandagår allmänheten med tillsyn eller ser­vice av olika slag. I denna verksamhet ingår ell slags abonnemangsavlal varigenom företagen åtar sig att under viss tidsperiod eller tills vidare vid återkommande tUlfällen ulföra sina tjänster. Samma synpunkter som motiverar en särskild lagstiftning beträffande hemförsäljningsavtal i egentiig mening gör sig enligt de sakkunniga gällande i fråga om sådana abonnemangsavlal. De bör därför också omfattas av den nya lagstift­ningen. Enligt de sakkunniga intar däremot försäkringsavtal en särställ­ning. Det gäller inle bara med avseende på den speciella karaktären av försäkringsåtagandel. Försäkringsbolagens verksamhet är redan nu kringgärdad av detaljerade föreskrifter i lagen om försäkringsrörelse, och försäkringsavtalslagen (1927: 77) innehåller också etl flertal bestämmel­ser ägnade alt skydda försäkringstagarna. Här erinras särskilt om de tidigare återgivna bestämmelserna i 302 § lagen om försäkringsrörelse. Hittillsvarande erfarenheter av den ackvisitionsverksamhel som försäk­ringsbolagen bedriver genom sina försäkringsombud ger enligt de sak­kunniga inte heller vid handen alt del från de synpunkter som här är aktuella skulle föreligga något behov av ytterligare regler lUl konsu­menternas skydd. De sakkunniga föreslår därför alt den nya lagstiftning­en inle skall gäUa försäkringsavtal.

En annan avgränsningsfråga har avseende på parternas ställ­ning. Enligt de sakkunniga bör den nya lagstiftningen i princip träffa bara sådan försäljning som sker yrkesmässigt. Men i de fall då köparen själv är näringsidkare och avtalet ingås för hans näringsverksamhet finns del knappast någon rätlspolilisk motivering för ell särskilt skydd. De sakkunniga anser därför all den nya lagstiftningen i princip bör gäUa bara när de varor som köpeavtalet avser resp. de tjänster som enligt abonnemangsavlalel skall tillhandahållas är avsedda huvudsakligen för privat bruk.

En tredje avgränsning av tillämpningsområdet avser de förhål­landen under vilka konsumenten företar rätts­handlingen. Enligt de sakkunniga är del framför allt vid hemför­säljning i trängre mening, dvs. då rättshandlingen företas i konsumen­tens egen bostad, som behovet av etl särskilt skydd framträder. Del kan dock anföras skäl för att låta skyddet gälla också i vissa fall dä rätts­ handlingen företas under likartade förhållanden. Enligt de sakkunniga förekommer i viss omfattning uppsökande försäljningsverksamhel också på andra stäUen än i hemmen, t. ex. på arbetsplatser eller i sjukhus, sko- lor, universitet, militärförläggningar o. d. De ändamålssynpunkler som

Prop. 1971: 86

20

skall tillgodoses genom en särskUd lagstiftning kan synas tala för alt man inbegriper också sådana fall eller över huvud laget alla fall dä för­säljning sker annorstädes än från etl av säljaren inrättat fast försäljnings­ställe. De sakkunniga har tagit som principiell utgångspunkt all en spe­ciallagstiftning som avviker frän annars gällande avtalsrältsliga principer inte bör ges vidsträcktare tillämpningsområde än som är oundgängligen påkallat. De anser det därför vara tveksamt om man bör gå utanför området för hemförsäljning i mera inskränkt mening. Två faktorer bör härvid enligt deras mening särskilt beaktas.

För det första synes hittillsvarande erfarenheter inte ge belägg för all försäljning pä arbetsplatser o. d. har gett upphov lill ölägenheter för konsumenterna i lUlnärmelsevis samma utsträckning som den egentliga hemförsäljningen. Skyddsbehovel är därför inte lika framträdande som i della senare fall. För del andra är del ovisst om en särskild lagstiftning är behövlig för atl tillgodose del skyddsbehov som trots allt kan finnas. Arbetsgivare och andra huvudmän för sådana anläggningar som avses har uppenbarligen etl starkt intresse av all försäljningsverksamhel inom anläggningen inte sker pä ell sätt som innebär all konsumentskyddsin-Iressel åsidosätts. De sakkunniga räknar därför med atl arbetsgivare och andra huvudmän i den egna verksamhetens intresse kommer alt in­gripa med totala eller partiella förbud mot sådan försäljningsverksam­het.

De anförda omständigheterna utgör enligt de sakkunniga tillräckliga skäl för att tills vidare begränsa den nya lagstiftningens tUlämpnings­område tUl de egentliga hemförsäljningarna. Men också laglekniska hänsyn talar mot all man utan tvingande skäl går längre. Om man vill fånga in sådan försäljning som sker pä arbetsplatser eller liknande torde tillämpningsområdet bara kunna avgränsas genom atl lagstiftningen om­fattar all försäljning som inte sker från ell av säljaren inrättat fast för­säljningsställe. Innebörden av detla uttryck skulle dock bli oklar och man måste räkna med elt stort antal svårbedömda gränsfall.

De sakkunniga förklarar dock all deras ställningstagande i denna frå­ga sakligt sett bygger på osäkra premisser och på antaganden som i en framtid kan visa sig vara orikliga. Del kan därför enligt deras mening bli anledning all ompröva ständpunktstagandet om utvecklingen efler en lagstiftning med mera begränsat tillämpningsområde skulle leda lill alt försäljningsverksamhelen på arbetsplatser och liknande utvecklas så all konsumentskyddsintressena blir åsidosatta på etl sätt som man hittills inle erfarit.

I ell hänseende anser de sakkunniga del dock vara befogal all gå ulan-för den försäljning som sker i köparens egen bostad, nämligen i fråga om en försäljningsmetod som pä senare år utbildats utomlands och som i korthet kan beskrivas på följande sätt. En företagare träffar överens­kommelse med en person atl denne skall åtaga sig försäljning för före-

Prop. 1971: 86

21

lagets räkning under speciella förhållanden. "Representanten" åtar sig sålunda atl vid ell eller flera tillfällen på förelagets bekostnad inbjuda vänner och bekanta lill något slags tillställning i sitt hem, t. ex. elt cock­tailparty, och alt i anslutning därtill förevisa förelagets varor, propage­ra för dessa och om möjligt finna avsättning för varorna genom atl mot sedvanlig provision la upp order från eller ingå försäljningsav­tal med gästerna. Metoden lorde enligt de sakkunniga i ålskilUga fall ha visat sig vara myckel framgångsrik. Den har hittills inte vunnit nämn­värd tillämpning hos oss men en utveckling i annan riktning kan enligt de sakkunniga inle uteslutas. Del är enligt deras mening uppenbart alt de synpunkter som över huvud tagel motiverar en lagstiftning vid hem-fÖrsäljning också gör sig starkt gällande vid den nu beskrivna försälj­ningsmetoden. Den nya lagstiftningen bör därför vara tUlämplig pä alla de fall då konsumenten har företagit en rättshandling som för honom leder till bindande avtal i egen eller annans bostad.

Försäljning per telefon kommer med den avgränsning som de sakkun­niga sålunda föreslår all falla utanför lillämpningsomrädel för den nya lagstiftningen. Enligt de sakkunniga föreligger vid telefonförsäljning inte de speciella psykologiska förhållanden som utgör del grundläggan­de motivet för en särskUd skyddslagstiftning.

5.2.2 Den rättstekniska metoden

De sakkunniga diskuterar olika rällslekniska metoder atl möjliggöra en "ångerfrisl" lill förmån för konsumenten vid hemförsäljning.

En melod innebär all man under viss tid "suspenderar" konsumenten­köparens bundenhet av den rättshandling som han företagit och låter bundenhet pä hans sida inträda bara under fömlsällning att han själv un­der respittiden tillträder avtalet genom en ytterligare viljeförklaring av i princip samma innehåll som den första. Avtalet blir enligt detla alterna­tiv suspensivl villkorat med en lidsbegränsning till konsumentens för­män. Enligt en annan metod är avtalet resolulivl vUlkorat med en till säljarens förmän verkande lidsbegränsning. Konsumenten-köparen blir då bunden av sin rättshandling enligt vanliga avtalsrätlsliga regler men ges en möjlighet all under en begränsad lid frånträda sin bundenhet ge­nom en viljeförklaring rakt motsatt den som innefattas i den tidigare rättshandlingen. En tredje möjlighet är all kombinera dessa alternativ genom etl suspensivt villkorat avtal, som säljaren genom all efler hembe­söket vidta viss åtgärd gentemot köparen, t. ex. tillställa honom en or­derbekräftelse eUer ell kontrakt, kan förvandla liU ell resolulivl villko­rat avtal. Detta kan köparen sedan frigöra sig frän genom att inom viss frist förklara alt han önskar frånträda sin bundenhet.

För enkelhetens skull betecknar de sakkunniga de tre beskrivna me­toderna som den "suspensiva", den "resoluliva" resp. den "kombinera­de" metoden.

Prop. 1971: 86

22

EtUigt de sakkunniga skulle den suspensiva metoden ge konsumenten det mest effektiva skyddet. Om denne skriver pä en or­dersedel eUer undertecknar ell kontrakt leder detla enligt den metoden inte lill någon bundenhet aUs för honom, om han inle inom viss tid be­kräftar atl han vUl fullfölja avtalet. Allvarliga principiella invändningar kan dock enligt de sakkunniga resas mot ett sådant system. Del innebär i sak alt köparens rättshandling, dvs. avgivandel av anbud eller accept, som under andra förhållanden tilläggs vittgående rättsliga och därmed ekonomiska verkningar för den som företar handlingen, görs till en nul­litet. En sådan ordning står i skarp kontrast lill grundläggande principer för vår avtalsrätt, som utgår från all anbud och antagande svar på an­bud är bindande och i princip inte kan återkallas. Denna grundsats hai fast förankring i del allmänna rättsmedvetandet. Atl sä radikalt avvika frän hävdvunna och erkända grundsatser som del skulle innebära alt väl­ja den nu diskuterade lösningen kan enligt de sakkunnigas mening inte komma i fråga. Det finns enligt de sakkunniga så myckel mindre anled­ning alt la ett sådani steg, som det i allmänhet är större sannolikhet för alt den som skriver under en handling verkligen har klart för sig alt åt­gärden har rättslig betydelse än all han själv betraktar den som en rätts­lig nuUilel. Ell så djupgående ingrepp i del bestående regelsystemet sy­nes därför inte heller vara nödvändigt för atl man skall uppnå det efter­strävade syftet all bereda konsumenterna ett tillfredsställande rättsskydd. Ett renodlat suspensivt syslem skulle enligt de sakkunniga också kunna få ogynnsamma återverkningar för konsumenterna. Systemet skulle bl. a. skapa stor otrygghet för säljarparten och minska säljarföretagens benä­genhet atl bedriva hemförsäljning, en effekt som inte är önskvärd. Un­der alla förhåUanden måste man enligt de sakkunniga räkna med all hemförsäljningsomsättningen skulle gå ned betydligt, vilket måste leda till prisstegringar.

Den kombinerade metoden ger enligt de sakkunniga for­mellt konsumenten etl bättre skydd än den renodlat resoluliva. Ett kom­binerat syslem inger inle heller lika starka principiella betänkligheter som del renodlat suspensiva. Del kombinerade systemet innebär all av­lal kan komma till slånd bara om säljaren efter hembesöket reagerar pä köparens anbud eller accept genom att tillställa köparen en orderbe­kräftelse eller en köpehandling. Denna tilläggs i sin tur inte annan ver­kan än ett anbud från säljarens sida vilket köparen anses ha antagit om han inte inom ångerfrislen uttryckligen förklarar atl han inte vill full­följa avtalet. Köparen blir liksom i de fall som avses i 9 § avtalslagen bunden vid passivitet. Mol del kombinerade systemet kan dock enligt de sakkunniga göras invändningar, främst av praktisk natur. Själva av­talsproceduren skulle avsevärt kompliceras och tidsmässigt förlängas i de fall då parterna från början är helt inriktade pä atl slå fast vid avta­let. Delta skulle sannolikt minska konsumenlemas möjligheter all få

Prop. 1971: 86

23

snabb leverans. Det är också troligt alt systemet skulle drabba konsu­menterna i form av prishöjningar. Slutiigen skulle systemet ge upphov lill besvärande tillämpningsproblem, bl. a. i fråga om tidpunkten för ångerfrislens början.

En lösning enligt den resoluliva metoden har enUgl de sakkunniga flera fördelar. Den kan genomföras utan all man i väsentlig mån avviker från vedertagna avtalsrältsliga grundsatser. Den principiella utgångspunkten förblir all den som avgetl ell anbud eUer en accept är bunden av sin viljeförklaring. Köparen måste vara aktiv för alt komma ifrån avtalet. På del praktiska planet medför del resoluliva systemet inga nämnvärda komplikationer.

Enligt de sakkunniga ligger dock en svaghet i den resolutiva metoden i det förhållandel all utlösningen av skyddsmekanismen förutsätter ell självständigt initiativ frän konsumentens sida. Del kan ifrågasättas om metoden bereder ett tiUräckligt skydd för konsumenterna. De personer som främst är i behov av skydd saknar i allmänhet kännedom om gäl­lande rättsregler och föreställer sig knappast all de kan dra sig undan verkningarna av all de satt sitt namn på en ordersedel eller ell kontrakt. De sakkunniga anser inle atl denna olägenhet kan förbigås men finner all man kan öka systemels effektivitet genom alt köparen i varje särskilt fall får kännedom om sina rättigheter enligt den nya lagen. Man kan efler utländsk förebild, bl. a. i UCCC, i lag föreskriva atl säljaren, i sam­band med atl köparen avger anbud eller accept, skall pä visst sätt un­derrätta köparen om den räll denne enligt lagen har all frigöra sig från sin bundenhet. Man kan också låta denna underrättelseskyldighet utgöra förutsättning för all köparen skall bli bunden. Systemet ger dä konsu­menterna ell fullgott skydd.

Del kan enligt de sakkunniga synas säreget och från principiell syn­punkt i viss mån betänkligt att genom lag ålägga ena parten i elt avtals­förhållande skyldighet all lämna motparten underrättelse om vad han har alt iakttaga för all komma från sin bundenhet av en i och för sig fullt giltig rättshandling. I de avtalssituationer som här föreligger är emellertid omständigheterna särpräglade, i del all köparen typiskt sett är i ell underläge. Den skisserade ordningen är etl sätt all återställa ba­lansen mellan parterna. Enligt de sakkunniga kan från praktiska syn­punkter några invändningar knappast resas mol den ifrågasatta under­rättelseskyldigheten. Det innebär inte någon särskild belastning för en säljare all han samtidigt med alt han avkräver köparen en bekräftelse på dennes anbud eller accept i form av en namnunderskrift pä en order­sedel eller ell kontrakt har all överlämna en skriftlig underrättelse av antytt slag.

De sakkunniga förordar i enlighet med sina överväganden en lag­stiftning som i princip bygger på den resolutiva metoden och som sam­tidigt innebär alt köparen vid hemförsäljnings- eller abonnemangsavlal

Prop. 1971: 86

24

blir bunden av sitt anbud eller sin accept endast under förutsättning att säljaren eller dennes representant vid sammanträffandet med köparen överlämnar en skriftlig underrättelse om dennes räll att frigöra sig från sin bundenhet.

När del gäller ångerfrislens längd finner de sakkunniga atl vid en avvägning mellan å ena sidan köparens intresse av skäligt råd­rum och å andra sidan inlresset av trygghet i den allmänna omsättning­en frislen rimligen bör beslämmas till en vecka.

Vad angår formerna för frånträdandel menar de sak­kunniga all del skulle vara en fördel om konsumenten genom en form­lös underrättelse till säljaren kunde frigöra sig från sin bundenhet. En sådan ordning skulle dock kunna medföra nära nog oöverstigliga bevissvårigheter om tvist skulle uppstå huruvida köparen verkligen av­gelt någon förklaring i rätt tid. De sakkunniga föreslär därför atl köpa­ren skall tillställa säljaren en skriftlig förklaring atl han inle vill stå fast vid avtalet. Köparen kan beredas viss lättnad genom all säljaren åläggs atl överlämna etl formulär liU sådan förklaring tillsammans med den tidigare nämnda underrättelsen.

5.2.3 Undantag för kontantköp m. m.

De sakkunniga framhåller all de konsumenter som ingått hemförsälj­ningsavtal självfallet inle alllid ångrar sig. Man lorde tvärtom kunna ul­gå från all köparen i flertalet fall vill fullfölja avtalet. Framför allt kan detla antas i de fall då köparen redan i samband med att han avger sill anbud eller sin accept gör en kännbar ekonomisk uppoffring. I samman­hanget bör också beaktas atl köparen kan ha intresse av atl fä omedel­bar leverans men all man å andra sidan får räkna med en viss obenägen­het hos säljarföretagen all medge leverans medan ångerfrislen löper. Det finns således elt konsumentintresse som talar för att lagstiftningen inle ges etl alllför vidsträckt tillämpningsområde och som bör vägas mot konsumentens intresse av atl under vissa omständigheter kunna från­träda hemförsäljningsavtal. Ju större den uppoffring är som köparen gör genom atl redan i samband med all han avger anbud eller accept betala hela eller en del av köpeskillingen, desto bättre grund har man för anla­gandel all han är fullt medveten om avtalels innebörd och fast besluten all fullfölja det.

HärlUl kommer enligt de sakkunniga all i de fall dä säljarens repre­sentant uppsöker konsumenten på dennes egen begäran förhållandena normalt inle är så ogynnsamma för köparen alt han behöver en betänke­tid. Sakligt sett kan det därför finnas skäl alt begränsa lagstiftningen lill de fall dä försäljaren kommer oombedd. Frågan om försäljaren verkli­gen kommit oombedd eller på köparens begäran kan dock ge upphov till Ivisligheter och bevissvårigheter, varför en sådan avgränsning som den nyss nämnda enligt de sakkunnigas mening måste avvisas. Önskemålet

Prop. 1971: 86

25

att praktiskt sett utesluta fall då sammanträffandet mellan parterna skett på köparens begäran kan dock i viss män tillgodoses om man lämnar utanför lagens tillämpningsområde sådana köp där köparen omedelbart betalar hela köpeskillingen eller en inte alltför obetydlig handpenning. Man kan enligt de sakkunniga förutsätta, atl en person som själv kal­lar en försäljare till sig och bestämmer sig för ett köp i allmänhet också är angelägen all slutiigt avtal skall komma till stånd snarast och sålunda regelmässigt är beredd att omedelbart betala minst den handpenning som är föreskriven för all lagen inte skall bli tillämplig.

De sakkunniga föreslår därför alt rena kontantköp och vissa kreditköp undantas frän lagens tillämpning. I fråga om kreditköpen förordar de sakkunniga en avgränsning med hänsyn till såväl den absoluta som den relativa storleken av den del av köpeskillingen som köparen erlägger kontant. De sakkunniga har i del hänseendet funnit minimigränserna böra sättas till 100 kr. resp. 25 «/o av den totala köpeskiUingen.

De sakkunniga behandlar vidare de fall då köparen erlägger en del av köpeskillingen genom atl lämna s. k. inbylesgods, dvs. på säljaren över­låter sin gamla symaskin, tvättmaskin, bil etc. till etl värde som parter­na kommer överens om och som avräknas på köpeskillingen för nyför­värvet. Ofta torde köparen av praktiska skäl lämna ifrån sig inbytesgod-sel redan i samband med alt han vid försäljarens besök beställer den nya varan, i varje fall om denna levereras samtidigt eller del är underför­stått atl leverans skall ske inom den närmaste liden efler besöket. Det kunde enligt de sakkunniga ifrågasättas all vid tillämpning av de nu ak­tuella undantagsreglerna likställa tillhandahållande av inbylesgods med kontant betalning och således inräkna värdet av inbylesgodset i beloppet på lägst 100 kr. resp. 25 "/o av köpeskUUngen. De sakkunniga har emel­lerlid stannat för alt hänsyn inle bör las lill inbylesgodsels värde. Un­dantagsreglerna är motiverade av all del inle föreligger något egentligt skyddsbehov när köparen har manifesterat allvaret i sin avsikt alt slå fast vid köpet genom all redan vid besöket göra en kännbar ekonomisk uppoffring. All avslå från t. ex. en gammal symaskin eller tvättmaskin i utbyte mot en ny vara av samma slag torde dock i allmänhet inle kän­nas som någon nämnvärd uppoffring, i varje fall inle jämförlig med alt köparen avslår från ell motsvarande värde i reda pengar. Härtill kom­mer, alt en regel av ifrågasatt innebörd skulle kunna utnyttjas av hem-försäljningsföretagen till all kringgå lagstiftningen. Genom alt formellt höja köpeskUlingen för den försålda varan och i motsvarande mån vär­dera upp inbylesgodset skulle säljaren kunna beröva en köpare frånlrä-danderätien också i fall då avståendet av inbylesgodset i realiteten inte representerar någon beaktansvärd ekonomisk uppoffring.

Prop. 1971: 86

26

5.2.4 Utfästelse av säljarens ombud m. m.

De sakkunniga framhåller all det vid hemförsäljning inle sällan före­kommer alt säljarens representant muntligen lämnar köparen utfästelser om särskUda förmåner vid sidan av de villkor säljarens erbjudande om­fattar och som normalt upptas i ordersedel e. d. Sådana utfästelser bru­kar betecknas sidolöpare. Några speciella problem uppstår inte i de fall då försäljaren har stäUningsfullmakl eller i övrigl har behörighet att göra utfästelser av detla slag på sin huvudmans vägnar. De sakkun­niga anför, alt utfästelsen då ingår i det anbud som köparen har att la ställning tUl eller i sådant meddelande som enligt 9 § avtalslagen är alt anse som uppfordran tiU den presumtive köparen atl avge an­bud. Genom all acceptera anbudet med del utvidgade innehåll som det har fått genom utfästelsen eller genom all lill försäljaren avge ett an­bud innefattande sidolöparen åstadkommer köparen, i förra fallet alt avtal omedelbart kommer lill slånd i överensstämmelse med säljarens genom mellanmannen framförda anbud och i det senare fallet att säljaren anses ha antagit köparens anbud, vilket innefattar sidolöparen, om han inte ulan oskäligt uppehåll meddelar köparen att han inle vill anta anbudet.

Situationen blir däremot mera problematisk i de fall då försäljaren saknar sådan behörighet. Det vanliga är också alt de försäljare som hemförsäljningsförelagen använder inte har behörighet att göra sär­skilda utfästelser.

De sakkunniga anför alt del är oklart vilken verkan en sidolöpare får enligt gällande rält och redogör för de olika alternativ som kan komma i fråga. Om sidolöparen inte anses omfattad av köparens anbud eller svar uppkommer ett för båda parter bindande avtal på de villkor som innefattas i säljarens ursprungliga erbjudande dvs. normalt i den av köparen underskrivna ordersedeln i och med att köparens accept eller anbud når huvudmannen resp. antages av denne. Om däremot si­dolöparen anses inbegripen i köparens anbud eller svar föreligger dis­sens, såvida inte säljaren uttryckligen antar köparens anbud innefattande sidolöparen.

Enligt de sakkunnigas mening talar goda sakliga skäl för att enligt gällande rätt en sidolöpare skall anses utgöra en del av köparens an­bud eller svar. De framhåller atl genom ell sådant ståndpunktslagande köparen bereds visst skydd mot att bli bunden av ett avtal som inte in­nefattar de förmåner som representanten utlovat. Som regel medför nämligen dissens mellan anbud och accept all något avtal inle kommer liU stånd. Köparen skulle sålunda under hänvisning lUl sidolöparen och under åberopande av dissensen kunna göra gällande alt något avtal inte har ingåtts.

De sakkunniga framhåller dock atl situationen möjligen är att be-

Prop. 1971: 86

27

döma på annat sätt och all avtal skall anses komma lill slånd på villkor som innefattar sidolöparen. Till slöd för ell sådant slåndpunklslagande kan enligt de sakkunniga anföras följande. I representantens behörighet ingår all la emot anbud och inberätla detla till säljaren. Den omstän­digheten att representanten inte för sin huvudman lalar om existensen av en sidolöpare kan därför inte läggas motparten lill last ulan måste tillräknas huvudmannen. Godtas denna uppfattning kommer som regel avlal lill stånd på vUlkor som innefattar sidolöparen. Situationen är nämligen den all huvudmannen missuppfattar köparens anbud och accepterar del ulan all del av acceplen framgår all den inte överens­stämmer med anbudet. Av 32 § första stycket avtalslagen följer enligt de sakkunniga molsättningsvis all elt sådani förklaringsmisstag inte kan åberopas mol godtroende medkontrahenl. Eftersom köparen normalt inle har anledning anta annat än atl sidolöparen omfattas av acceplen betyder della all avlal kommer till slånd innefattande sidolöparen.

De sakkunniga understryker all osäkerheten rörande rättsläget i fråga om sidolöpare är ägnad all ge upphov lill Ivisligheter och leda lUl rätts­förluster. Situationen måste därför betecknas som i hög grad otillfreds­ställande. Del vore i och för sig önskvärt med en lösning av problemet för hela det avtalsrätlsliga området. En lösning av generell räckvidd bör dock komma till stånd inom ramen för en översyn av den aUmänna avtals- och fullmaklsrältsliga lagstiftningen. Men missförhållandena är särskilt påtagliga när del gäller hemförsäljning. Ell stort antal av de tvister som hemförsäljningen gett upphov lill har rört just sidolöpare. De sakkunniga anser därför all sidolöparproblemel inte kan förbigås när hemförsäljningsavtalel i övrigl blir föremål för reglering.

De sakkunniga anser del vara en naturlig utgångspunkt för lagstift­ningen att en sidolöpare alltid skall anses ingå i del anbud eller svar som köparen avger till säljaren genom dennes representant. En lagbestäm­melse med delta innehåll bör därför införas för hemförsäljningsavtalens del.

En sådan bestämmelse innebär dock enligt de sakkunniga inte någon fuUständig lösning av sidolöparproblemel, eftersom frägan kvarstår om avtalet strandar på grund av dissens, såvida inte säljaren uttryckligen godtar sidolöparen, eller om avtal kommer till stånd innefattande sido­löparen, såvida inte säljaren uttryckligen förkastar köparens anbud.

Vid en lagstiftning i frågan bör man enligt de sakkunniga i första hand sträva efler en ordning som tillgodoser de konsumentintressen som skall skyddas genom den nya lagstiftningen. Samtidigt får grundläggan­de förmögenhetsrältsliga principer inle åsidosättas. Mol bakgrund härav finner de sakkunniga en lösning enligt "dissens-allernalivel" mindre lämplig. Det skuUe nämligen inle stämma överens med den allmänna uppfattningen all blotta existensen av en sidolöpare föranleder atl något avtal över huvud taget inle kommer till slånd. Avtalsparterna lorde i

Prop. 1971: 86

28

allmänhet uppfatta situationen sä, atl de visserligen har träffat ell av­tal men atl tvist råder om sidolöparen ingår i avtalet. Del är därför enligt de sakkunnigas mening naturligt, atl en bestämmelse i ämnet di­rekt reglerar frägan i vad män en säljare är skyldig all infria de utfäs­telser som hans representanter gör.

Ur konsumenlskyddssynpunkl ligger det enligt de sakkunniga när­mast till hands all låta säljaren utan vidare bli bunden av sidolöparen. Detta skulle dock innebära ell alllför radikalt avsleg från de regler som gäller i fråga om handelsagenters och handelsresandes behörighet. Elt praktiskt sett nära nog likvärdigt resultat anser de sakkunniga kan upp­nås om man i och för sig beaktar mellanmannens bristande behörighet och såtillvida tar hänsyn till den dissens som föreligger, alt säljaren ges möjlighet alt inom den tid som utgör normal acceptfrisl la ställning tiU köparens anbud (eller orena accept). Om säljaren inom denna lid klart ger till känna all han inle vill anta köparens anbud med sidolöparen bör della medföra all något avtal inle anses ha kommit tUl stånd. Della resul­tat följer redan av aUmänna avtalsrältsliga regler. Om äter säljaren för­håller sig passiv lorde hans passivitet enligt de sakkunnigas mening böra tilläggas den verkan atl han blir bunden av köparens anbud, dvs. atl avlal kommer tiU slånd i överensstämmelse med anbudet. Detta bör en­ligt de sakkunniga gälla oavsett om säljarens ombud inberällal köparens anbud i dess helhet till sin huvudman eller inle. Ty även om ombudet saknar behörighet att ingå för säljaren bindande avlal, är han dock undantagslöst behörig all mottaga anbud. Har en presumtiv köpare av­gett sitt svar eller anbud till försäljaren, bör della därmed anses ha nätt säljaren, och försummelse av ombudet att inberätla anbudet eller del av anbudet till sin huvudman bör tillräknas denne och inte gå ut över motparten.

Del sagda bör enUgt de sakkunniga i princip gälla också när säljaren i meddelande lill köparen bekräftar avtalet under hänvisning till del an­bud eller svar som köparen har avgett till ombudet men det av bekräf­telsen inte klart framgår om säljaren godtar sidolöparen eller inte. Har ombudet inberättat sidolöparen är det fullt rimligt att säljaren är skyldig all ge köparen ell klart besked om alt han inle vUl ingå avlal som inne­fattar sidolöparen och att han i annat fall blir bunden i överensstäm­melse med köparens anbud. Om återigen ombudet har underlåtit atl in­berätla anbudet eller om han har vidarebefordrat det tUl huvudmannen i förvanskat skick, dvs. med förbigående av sidolöparen, och huvudman­nen följaktligen utgår från felaktiga förutsättningar i fråga om innehållet i köparens anbud, när han meddelar köparen all han antar delta, ligger del närmast till hands att låta ombudels försummelse gå ul över huvud­mannen och inle över dennes motpart.

De sakkunniga kommer lill slutsatsen all säljaren i princip bör åläg­gas atl ulan oskäligt uppehåll efler del köparen avgelt anbud eller svar

Prop. 1971: 86

29

som på grund av dissens är atl anse som avslag i förening med nytt an­bud lämna köparen meddelande om all han inle vill anta anbudet. I annat fall bör avtal anses ha slutits i överensstämmelse med köparens anbud. En förutsättning för atl köparen skall åtnjuta en sådan förmåns­ställning i jämförelse med anbudsgivare i allmänhet bör dock enligt de sakkunniga vara att han är i god tro i fråga om säljarens inställning lill anbudet. Undanlagsvis kan omständigheterna vara sådana all köparen insett eller bort inse alt säljaren inle avsett all antaga hans anbud med del avvikande innehåll som del fått genom sidolöparen. Om köparen mottar en orderbekräflelse eller motsvarande handling från säljaren och pä grund av omständigheterna måste inse atl säljaren anser meddelan­det stämma överens med köparens anbud, leder enligt de sakkunniga redan en tillämpning av 6 § andra styckel avtalslagen lill all avtal kom­mer lill stånd i enlighet med säljarens svar, om inte köparen utan oskä­ligt uppehåll meddelar säljaren all han inle vill godtaga svaret. I fall dä köparen visserligen inle måste antas ha full insikt om säljarens insläU­ning men dock bort inse atl säljarens svar i själva verket inte stämmer överens med köparens anbud, kan säljaren, ulan någon begränsning i liden, under åberopande av dissens göra gällande alt något avtal över huvud taget inle har kommit lill slånd.

Den föreslagna ordningen är enligt de sakkunnigas mening förbunden med åtskUliga fördelar. För den enskUde konsumenten innebär reglerna en garanti mol risken all bli bunden av avlal på andra vUlkor än dem som han har träffat överenskommelse om med säljarens representant. Han skyddas också mol att efter kanske lång tid utsättas för överrask­ningen atl säljaren inte vill fullfölja avtalet på villkor som innefattar sidolöparen, eftersom etl sådant meddelande enligt de sakkunnigas för­slag måste lämnas ulan oskäligt uppehåU.

Reglerna kan också enligt de sakkunniga fä en inte obetydlig sane-ringseffekl. Eftersom hemförsäljningsförelagen föreslås bli bundna av avlal som innefattar sidolöpare även i fall då representanten inle har inberällal sidolöparen, skapar de nya reglerna ell starkt incitament för företagen att noggrant inslraera sina försäljare och övervaka all dessa följer instruktionerna.

J.2.J Verkan av frånträdande

Förslaget om rätt för köpare vid hemförsäljningsavtal att under vissa förulsätlningar frånträda sill anbud eller sin accept innebär i de fall då etl fullbordat avlal kommit lill stånd atl avtalet skall bringas all gå äter. Enligt de sakkunnigas mening bör lagen innehålla regler om vad som skall gälla för sådan återgång, särskilt som anledningen till återgången inle är ett kontraktsbrott från den andra parlens sida. Del synes natur­ligt alt härvid knyta an till köplagens regelsystem, vilket i sin tur är elt uttryck för allmänna rättsgrundsatser.

Prop. 1971: 86

30

För del fall all köparen frånlräll avtalet innan någondera parten presterat något enligt avtalet krävs enligt de sakkunniga inle några sär­skilda regler.

Annorlunda ställer del sig om endera parlen helt eller delvis fuUgjort sin prestation. De sakkunniga finner del vara naturligt att för hemför­säljningsavtalens del anknyta till den reglering som gäller för öppet köp. En förutsättning för atl köparen skall kunna frånträda avtalet bör så­ledes i princip vara all han tillhandahåller säljaren godset i väsentligen oförändrat och oförminskat skick. Köparen bör slå risken för godset medan detta är i hans besittning och sålunda undandraget säljarens tUl­syn. Till skiUnad från vad som är faUet vid öppet köp bör del emeller­lid ankomma pä säljaren alt avhämta godset hos köparen. Köparens an­ svar för godset bör enligt de sakkunniga begränsas lill skälig lid, efter vars utgång faran för godset övergår på säljaren. Detla innebär i prin­cip, all köparen efler det atl skälig tid har förflutit är bevarad vid sin rätt all frånträda köpet och kräva deltas återgång, även om han då inte kan tillhandahålla godset i oförändrat eller oförminskat skick. I gen­gäld bör köparen inle ha räll till ersättning för godsets vård.

Om köparen när han frånträder avtalet redan har erlagt viss del av köpeskillingen, bör han enligt de sakkunniga vara berättigad atl återfå vad han har betalat, och han bör i de fall då han har mottagit godset eller del därav vara skyldig all lämna ut godset lill säljaren bara under förutsättning all denne fullgör sin återbetalningsskyldighel.

De sakkunniga har övervägt frägan om säljaren bör vara berättigad lill gottgörelse av köparen för de kostnader som kan uppslå lill följd av atl han måste återta levererat gods när köparen har frånlräll avtalet. Ersättningsbeloppen måste i så fall maximeras, eftersom fränlrädande-rätlen annars skulle bli helt Ulusorisk. Saken har emellertid enligt de sakkunnigas mening så ringa betydelse all den inle behöver särskilt reg­leras. När del gäller varor av mera måttligt värde torde köparna sällan utnyttja frånträdanderälten. I fråga om dyrare eller mera skrymmande varor torde säljarna inte leverera godset utan atl sä stor del av köpe­skillingen erlagls att avtalet faller utanför lagstiftningen. Har säljaren tagit risken alt leverera under ångerfrislen bör han få bära kostnaden för godsels återtagande.

Frägan om verkningarna av att köparen frånträder ell abonnemangs­avlal får enligt de sakkunniga inte stor praktisk betydelse. I princip bör dock samma regler gäUa som vid hemförsäljningsavtal. Om köparen erlagt någon del av vederlaget för de avtalade tjänsterna bör han få tillbaka vad han betalat. Köparen har däremot i allmänhet rent prak­tiskt inte möjlighet att återbära en tjänst som säljaren utfört under ångerfrislen. En ålerbäringsskyldighet skulle därför få ges den innebör­den atl köparen ålades utge den del av vederlaget som belöper på den utförda tjänsten. Detla skulle emeUertid innebära all lagstiftningen del-

Prop. 1971: 86

31

vis förfelade sitt syfte. Bl. a. av delta skäl anser de sakkunniga att den ordningen kan godtas alt köparen i de nu diskuterade fallen helt be­frias frän skyldighet all utge vederlag eller vidkännas avdrag på redan erlagd betalning.

De sakkunniga diskuterar också möjligheten atl i de nyss åsyftade fallen med tiUämpning av grundsatserna om obehörig vinst ålägga kö­paren att till säljaren utge ersättning motsvarande nyttan av den utfärda prestationen. Tillräckliga skäl för en sådan ersättningsbestämmelse an­ses dock inte föreligga.

5.2.6 Tvingande eller dispositiv reglering

Av hänsyn till den nya lagstiftningens speciella karaktär av skydds­lagstiftning förordar de sakkunniga, atl lagens samtliga regler görs tvingande lill köparens förmån. Det skulle enligt de sakkunniga möj­ligen kunna ifrågasättas all inom vissa gränser tillåla avvikelser genom avlal från de mot säljaren ganska stränga reglerna om verkningarna av all köparen utnyttjar sin fränlrädanderäll, t. ex. i fråga om skyldighet för köparen all betala kostnader för godsels återtagande. Del säljarinlres-se som härmed skulle tillgodoses anses emellertid inle tillräckligt fram­trädande för all motivera avsteg från den i och för sig självklara prin­cipen atl en lagstiftning av detla slag bör vara tvingande. Del under­stryks alt lagen inle utgör hinder mot alt köparen genom avtal tilläggs mer långtgående förmåner än lagen föreskriver, t. ex. genom all ånger­frislen förlängs.

6. Remissyttrandena

6.1 Allmänna synpunkter

1 fråga om värdet av hemförsäljning för konsumenterna har under remissbehandlingen anförts både positiva och negativa syn­punkter. Industriförbundet understryker, att hemförsäljning i och för sig är en för både konsumenter och näringsidkare värdefull marknads­föring- och distributionsform. Förbundet framhåller bl. a. att de flesta fackhandelskanaler-dislributionsföretag i dag genomgår en koncentra­lionsprocess som förändrar konkurrenslägel i butiksledet och förhål­landena lill fabrikanterna. Med större och färre kanalföretag finns det risk för att nytillkommande förelag, som de etablerade kanalerna av en eller annan anledning inle vill stödja, inle får någon som helst tUl­gång lill marknaden. Detta medför atl konsumenten i vissa lägen berövas möjligheten att välja viktiga och från hans synpunkt goda alternativ. Denna fråga har också vikliga konkurrensmässiga aspekter. För all upp­rätthålla en effektiv konkurrens fordras tillgång lill marknaden och därvid kan hemförsäljningen komma all fä en konkurrensfrämjande funktion i framliden. De nyetablerade förelagen kan behöva använda

Prop. 1971: 86

32

hemförsäljning som distributionskanal för atl komma in på marknaden. Industriförbundet anför vidare, alt industrin har observerat det ökande behovet av systemlösningar för konsumenten. Del räcker inte längre med att lillhandahäUa enstaka maskiner utan företagen får analysera och rikta in sig på att tillfredsställa hela "funktionsbehovel" i fram­liden, t. ex. lösa hela tvältfunktionen hos en familj. Med en sådan in­riktning kommer det i framliden all vara naturligt all en betydande del av försäljnings- och kontaklprocessen mellan tillverkare och kon­sument sker i den senares hem, eftersom del är där som en generell systemlösning bäst kan anpassas till den enskilde konsumentens situa­tion. Industriförbundet framhåller också, atl etl stort problem är hur information från konsumenterna skall kunna nå tillverkare (s. k. feed-back). Genom att vid hemförsäljning en direkt kontakt mellan konsu­menten och tillverkaren kan skapas, kan man vinna elt större konsu-menlinflytande över produktutvecklingen. Ell empiriskt studium av hur sådana seriösa hemförsäljningsföretag som Electrolux och Husqvarna går tillväga skulle visa all de systematiskt utnyttjar nämnda ålerkopp-lingsmöjlighet och all de därigenom också vet förhållandevis myckel mer om sina produkters användning än andra företag ulan direklför­säljning. Industriförbundet anser, atl hemförsäljningen i del stora fler­talet fall sker i former mol vilka inga anmärkningar kan riktas. De seriösa hemförsäljningsföretagen bedriver en långsiktig verksamhet och har inget intresse av alt driva sin försäljning i former som försvårar eller t. o. m. omöjliggör framlida kontakter. Dessa förelag känner en­ligt förbundet sitt ansvar och har i praktisk handUng visat att de är beredda all anpassa sin verksamhet lill rimliga konsumentkrav. Industri­förbundet konstaterar dock, alt ell inle obetydligt antal smärre förelag arbetar inom denna sektor av näringslivet och härvid tillämpar affärs­metoder som utifrån allmänna affärseliska grundprinciper måste anses vara förkastliga.

Även grossislförbundet anför, alt det uppenbart skulle vara till nack­del för betydande grupper konsumenter om hemförsäljningen skulle för­bjudas och all i del stora flertalet fall hemförsäljningen sker i forraer, mol vUka inga befogade anmärkningar lorde kunna riktas. I likhet med industriförbundet påpekar dock grossislförbundet atl undantag finns.

Gollands handelskammare anför, all utvecklingen mol en koncentra­tion av detaljhandeln lill tätorterna av människorna i glesbygden upp­levs som en försämring av servicen och av möjligheterna att göra ra­tioneUa inköp. Atl den seriösa hemförsäljningen under sädana för­hållanden har ett stort berättigande finner handelskammaren vara ställt utom allt tvivel. Ingripanden som kan äventyra en sådan verksamhet av allvarligt syftande karaktär bör därför enligt handelskammarens mening ske med varsam hand och några opåkallade hinder bör inle uppställas för denna näringsgren. Även Norrbottens och Västerbottens läns han-

Prop. 1971: 86

33

delskammare understryker hemförsäljningens betydelse för glesbygdsom­rådena.

Däremot dömer statens konsumentråd ul hemförsäljningen, frånsett försäljning av dagligvaror. Rådel konstaterar, all hemförsäljning är en försäljningsform som försätter köparen i etl psykologiskt underläge gentemot säljaren och som dessutom är aggressiv. Den allvarligaste in­vändningen mol hemförsäljningen i de former den f. n. har ligger emel­lertid enligt konsumentrådet på annat plan. Den ekonomiska utveck­lingen har gjort det möjligt för allt fler människor all skaffa sig dyr­barare hushållsapparater. Hemförsäljningen av varor har anpassat sig efler denna utveckling och i ökande grad koncentrerat sig lill just des­sa varugrupper. För det övervägande antalet konsumenter betyder ell felaktigt köp av sådana varor en allvarlig ekonomisk förlust. Del ökande bilinnehavet gör del möjligt för allt fler personer alt uppsöka ordinära försäljningsställen. De varor det främst gäller är hushållsmaskiner och böcker. För dessa varor finns det hos köparen normall inget hastigt upp­kommet och akut behov, utan köparen kan vänla med inköpet tills han får möjlighet atl uppsöka ell reguljärt försäljningsställe. Vid dessa köp gäller i särskilt hög grad all köparen bör noga analysera sina behov och undersöka marknaden vad gäller såväl produkternas prestationer och kvalitet som priserna. Vid ordinär försäljning har köparen möjlig­heter atl hitta rätt på marknaden exempelvis genom att söka råd från andra personer, i många fall är försäljarna rådgivare. För alt delta skall kunna fungera lillfredsslällande måste förutsättas all säljaren har olika fabrikat all erbjuda och atl köparen också har möjlighet all jäm­föra priserna på olika försäljningsställen. Vid hemförsäljning föreligger enligt konsumenlrådet inga förutsättningar för jämförelser av pris, kva­litet och service mellan konkurrerande produkter. Denna försäljnings­form ger sämsta möjliga förutsättningar för medveten behovsanalys och produktjämförelser. De erfarenheter som finns såväl av vad som fram­går av arbetet i allmänna reklamalionsnämnden och de lokala konsu-mentkommilléerna som av artiklar i pressen visar alt konsumenterna i betydande utsträckning gör dåliga affärer i fråga om både pris och kvalitet vid dörrförsäljning. Konsumenlrådet anser, all hemförsälj­ningen således framstår som en ur konsumentsynpunkt mycket otill­fredsställande försäljningsform.

LO anför, atl försäljning i hemmen ofta sker lill ett prisläge, som avsevärt överstiger del pä marknaden gängse. Etl stort antal ärenden som inlämnats lill de lokala konsumenlkommilleérna av klagande kon­sumenter är just av den arten att konsumenterna vid hemförsäljning fått betala ell kraftigt överpris i jämförelse med gängse marknadspris. Della höga pris motsvaras ofta inle av en service som ur konsument­synpunkt har ell värde lika stort som prisskillnaden.

3    Riksdagen 1971. 1 saml. Nr 86

Prop. 1971: 86

34

Husmodersförbundet Hem och Samliälle anför, att man enligt en av pris- och karlellnämnden utförd undersökning kan utläsa en tendens hos de större företagen all förlägga sin försäljning lill tätorter. Förbun­det finner hemförsäljningen mindre angelägen i sådana fall, eftersom den dock är en försäljningsform som försvårar möjligheterna lill pris-och kvaliletsjämförelser.

Köpmannaförbundet uttalar, atl hemförsäljning är en försäljnings­form som placerar köparen i etl underläge gentemot säljaren och att vid vissa försäljningslillfällen metoderna är utomordentligt hårda. Förbundet anser det därför vara rimligt alt ge köparen tillfälle all i lugn och ro saml i eventuellt samråd med familjemedlemmar kunna överväga köpet. Hovrätten för Västra Sverige framhåller, atl lagsökningspraxis ger belägg för den höga frekvensen av avbetalningskonlrakt som säljarna måste genomdriva med del samhälleliga Ivångsmaskineriets hjälp. Ell betydande antal av dessa fall torde i själva verket vara sädana, där belalarens tredska bottnar i att han vid närmare eftertanke alls inle vill ha del köpta och ej ens har råd alt fullfölja avtalet. En del fall har gått tUl rättegång och fullföljts ända till högsla instans, varvid det bl. a. rört sig om dyra bokverk som "prackats på" konsumenten med hjälp av s. k. aktiva försäljningsmetoder, som inte förtjänar rättsordningens slöd. Liknande synpunkter anförs av domareföreningen och Föreningen Sve­riges rättshjälpsjurister.

Svenska företagares riksförbund delar de sakkunnigas uppfattning, alt systemet med hemförsäljning i vissa fall kan innebära atl konsumenten kommer i elt psykologiskt underläge gentemot säljaren, men vill dock samtidigt varna för atl underskatta konsumenternas omdöme och för­måga atl falla ur den enskilde konsumentens egen synpunkt riktiga köpbeslut.

KF anför, all inom den konsumenlkooperaliva rörelsen tillämpas praktiskt taget ingen hemförsäljning i den mening som lagförslaget väsentligen lar sikte på. Däremot förekommer inom kooperationen di­reklförsäljning lill köpare för privat bruk i form av varuhussar och bryggarbilar. Såsom KF uppfattat lagförslaget ryms visserligen dessa distributionsformer i många fall inom ramen för definitionen av "hem­försäljning" men materiellt faller de huvudsakligen utanför lagförsla­gels tillämpningsområde bl. a. därför att köp och försäljning i dessa former sker kontant.

Motorbranschens riksförbund konstaterar för motorbranschens och speciellt bilhandelns del alt sådan hemförsäljning som avses i lag­förslaget inte är allmänt förekommande. En hel del affärsavslut inom bilhandeln äger emeUertid rum i köparens bostad. Oftast har dock här­vid initiativet liU affärskontakten inle tagits från säljarförelagets sida. En viktig anledning till alt avslut i vissa fall sker i köparens bostad står alt finna i landets geografiska storlek och befolkningsfördelningen. På

Prop. 1971: 86

35

köparens hemställan äger ofta provkörningar och demonstrationer rum långt frän den ort där företaget är beläget.

Behovet av lagstiftning i någon form om skydd för kon­sumenterna vid hemförsäljning vitsordas i stor utsträckning i remissva­ren. TiU dem som delar de sakkunnigas uppfattning all en sådan lag­stiftning är motiverad hör hovrätten för Västra Sverige, kommerskolle­gium, handelskamrarna i Göteborg, Borås och Karlstad, konsumentin­stitutet, statens konsumenlråd, konsuinentutredningen, domareförening­en, advokatsamfundet. Föreningen Sveriges rällshjälpsjurisler, industri­förbundet, grossislförbundet, köpmannaförbundet, KF, LO, SACO och Husmodersförbundel Hem och Samhälle.

Stockholms handelskammare anför, alt del vore rimligt med en regle­ring som tar sikte på de klart osunda metoderna vid hemförsäljning samtidigt som man inle onödigtvis hindrar de seriösa förelagen i deras verksamhet. Alt rällslekniskl utforma en sådan reglering anser dock handelskammaren vara omöjligt. Alternativet är dä en lagstiftning som gäller för all hemförsäljning men där de seriösa företagen indirekt kom­mer att gynnas, främst ur konkurrenssynpunkt. Del torde nämligen enligt handelskammaren vara de företag som tillämpar mera osunda metoder som har de lägsta kostnaderna för sin verksamhet, vilket i sin lur ger upphov lill en snedvriden konkurrens.

Skånes handelskammare anser däremot, atl rådande missförhållanden är i huvudsak begränsade till bokbranschen och alt det under sädana förhållanden inle är lillfredsslällande all införa en generell rätt atl från­träda avlal som ingåtts vid hemförsäljning.

Bankföreningen hänvisar lill lagen om otillbörlig marknadsföring, del inom justitiedepartementet framlagda förslagel till lag om förbud mol otillbörliga avtalsviUkor (Stencil Ju 1970: 3) och utredningen angående generalklausulerna i den förmögenhetsrältsliga lagstiftningen. Bankför­eningen förulsätler, atl alla slags avarter av hemförsäljning skall kunna angripas enligt lagen om otillbörlig marknadsföring. Erfarenheterna av denna lag borde därför avvaktas innan slutlig ställning las lill behovet av en punktinsats beträffande just hemförsäljning. Detla gäller enligt bankföreningen så mycket mer som en särskild lag om frånträdande av avtal vid hemförsäljning eventuellt skulle kunna motverka en sanering som pä etl eller flera områden kan befinnas önskvärd på bred front. En alllför aktiv försäljningsleknik kanske aldrig kommer lill konsumentom­budsmannens kännedom därför alt en del av de utsatta kunderna nöjer sig med all utnyttja sin rätt all frånträda köpeavtalen medan andra fullföljer avtalen under intryck av den hävdvunna uppfattningen all man skall stå vid sill ord. Någon anmälan lill konsumentombudsman­nen kommer i så fall inle alt ske, och ell generellt och publikt fördö­mande av försäljningsmeloden kommer inle till slånd. Bankföreningen framhåller vidare, atl i den mån försäljningsmeloder är all anse som

Prop. 1971: 86

36

otillbörliga pä grund av köpeavtalens innehåll, del avsedda civilrältsliga reformarbetet i fråga om generalklausulerna inom förmögenhetsrätten kan bli ell kompletterande skydd för den enskilde köparen vid sidan av den näringsrätlsliga lagstiftningen om otillbörliga avtalsvillkor och om otillbörlig marknadsföring. Även nu angivna förhållanden försvårar en­ligt bankföreningens mening möjligheten atl för närvarande bedöma angelägenheten av särskUda bestämmelser om hemförsäljning.

Beträffande valet mellan näringsrätlslig och civilrälls­lig lagstiftning erinrar statens konsumentråd om alt de sakkun­niga hävdar att elt totalt eller partiellt förbud mol hemförsäljning skuUe innebära elt markant avsleg frän de grundsatser som vår traditioneUl liberala näringslagstiftning bygger pä. Rådel känner sig emellertid inte övertygat om all sädana skäl väger särskilt tungt vid avgöranden av häi ifrågavarande arl. Rådet erinrar om att man i Danmark har infört en näringsrältslig lagstiftning som förbjuder hemförsäljning. Obestridligt är enligt konsumenlrådet alt man genom en näringsrättslig lagstiftning kan åstadkomma etl mycket effektivt skydd för konsumenterna. Hemför­säljningen är en otillfredssläUande försäljningsform. Denna borde för­svinna och del effektivaste medlet härvidlag är all införa förbud mol sådan försäljning. Konsumenlrådet delar inle de principiella och nä­ringspolitiska betänkligheter de sakkunniga har och yrkar därför all frågan om konsekvenserna av etl förbud mol hemförsäljning utreds. Med den inställningen atl man pä längre sikt försöker finna former för ell förbud mol hemförsäljning kan rådet tillstyrka alt man på kort sikt vidtar andra åtgärder.

LO anser all frågan om lämpligheten av en näringsrältslig eller civil­rällslig lagstiftning inte har belysts tillräckligt av de sakkunniga, som stannar för en civilrällslig lagstiftning med hänvisning till den fria kon­kurrensen som huvudmotiv. LO framhåller, alt en effektiviletshöjande konkurrens är ell grundläggande konsumentintresse men att konkurren­sen inte är ett självändamål. En civilrättslig lagstiftning torde inte kunna ge samma skydd som en näringsrätlslig lagstiftning. För att civil­rätlsliga lagregler skall kunna fungera krävs av konsumenten ett inle betydelselöst mätt av kunskaper, energi och planeringsförmåga. De konsumenter som mest behöver skydd lorde därför dåligt skyddas av en civilrällslig lagstiftning. All genom en näringsrätlslig lagstiftning lägga ansvaret pä säljaren, såsom skett i lagen om otUlbörlig marknads­föring, torde rent principiellt vara all föredraga.

Tanken all lösa frågan genom en näringsrältslig lagstiftning avvisas däremot uttryckligen av Stockholms handelskammare, domareförening­en, advokatsamfundet, industriförbundet, grossistförbundet och lidnings­utgivareföreningen.

Stockholms handelskammare anser, atl ell näringsrätlsligt förbud mol hemförsäljning är helt olänkbart med hänsyn till den stora betydelse

Prop. 1971: 86

37

denna typ av försäljning har i fråga om vissa varor. I och för sig skulle något slags auktorisalionssyslem kunna vara en länkbar lösning på den aktuella problemati::en. Etl näringsrättsligt auklorisalionslvång skulle emellerlid enligt handelskam.maren innebära en opåkallad byräkratise-ring och förmodligen inte heller kunna ge de effektiva garantier för kon­sumentens skydd som man avser att skapa med en reglering på området. Övervägande skäl talar därför enligt handelskammarens mening för atl man i valel mellan näringsrättslig och civilrättslig lagstiftning väljer den sistnämnda vägen, även om också denna är långt ifrån invändningsfri. Industriförbundet anför, atl inskränkningar i näringsfriheten bör ske endast i den män del är oundgängligen nödvändigt för alt tillgodose viktiga allmänna samhällsintressen, som inte kan värnas genom andra mindre ingripande åtgärder. Tidningsuigivareföreningen hälsar med till­fredsställelse all de sakkunniga insett atl en näringsrältslig reglering av hemförsäljningsverksamheten i form av förbudslagsliftning eller något slags auktorisationslväng skulle komma i strid m.ed den i tryckfrihets­förordningen grundlagsfästa rälten atl fritt sprida tryckt skrift.

En civilrällslig lagstiftning i ämnet av i huvudsak den typ som de sakkunniga förslagit tillstyrks eller godtas av bl. a. hovrätten för Västra Sverige, kommerskollegium, handelskamrarna i Göteborg, Borås och Karlstad, Norrbottens och Västerbottens läns handelskammare, konsu­mentinslilutet, pris- och kartellnämnden, konsumentutredningen, För­eningen Sveriges rättshjälpsjurister, industriförbundet, grossisförbundet, köpmannaförbundet. Svenska företagares riksförbund, Direktförsälj­ningsförelagens förening, sparbanksföreningen, Sveriges handelsagenters förbund. Föreningen Sveriges handelsresande, KF, SACO och Husmo­dersförbundet Hem och Samhälle.

Hovrätten för Västra Sverige anser all de sakkunniga har lyckats all med smidiga och ändamålsenliga rättstekniska metoder inarbeta en skyddslagstiftning utan alt komma i konflikt med grundläggande princi­per om avtals ingående och bindande kraft. Hovrätten förutsätter därvid all man godtar de sakkunnigas uppfattning i detalj om avtals ingående. Kommerskollegium uttalar, atl den av utredningen föreslagna särlagstift-ningen är väl avvägd och att den lorde kunna införas utan atl besvä­rande störningar i del kommersiella livet behöver uppkomma vare sig för konsumenterna eller för berörda näringsidkare. KF hävdar, atl en särlagsliflning pä della område bör genomföras snabbt, i vart fall som etl provisorium i avvaktan på en konsumentköplag.

Statens konsumenlråd finner utredningsförslaget vara ett steg i rätt riktning men anser dock att förslagel i flera avseenden är mindre till­fredsställande. Förslagel ger inle konsumenterna det skydd som erford­ras. Konsumenlrådet utgår från atl ell köp i princip skall innebära atl båda parter är nöjda med del. Kommer den ena parlen mycket snart underfund med atl han är missbelåten bör i princip avtalet göras ogU-

Prop. 1971: 86

38

tigt och köpet gä tillbaka i de flesta fall föreligger här ell grund­läggande fel redan vid avtalels ingående som den missbelåtna parlen då inte var medveten om. Inom mycket stora delar av varumarknaden har också ell sådant synsätt kommit till ullryck. De stora varuhuskedjorna tillämpar ell förfarande som ger köparen räll alt inom viss lid åter­lämna en vara av vilket skäl som helst och få köpeskillingen till­baka. Rådel pekar också på all hela frägan om konsumenlköp är under övervägande i köplagsutredningen och atl man bör undvika alt beträf­fande ett delproblem välja en lösning som bygger på ett annat betrak­telsesätt än vad som kommer atl prägla huvudfrågans lösning. Bestäm­melserna om hemförsäljning bör därför göras temporära i avvaktan på all hela den rättsliga regleringen av köpproblemaliken får sin lösning genom en revision av köplagen.

LO, som tillstyrker atl förslagel med vissa ändringar snarast genom­förs, anför atl det kan ge anledning lill eftertanke att, när väsentliga delar av avtalsrätten är under utredning, lägga fram sä principieUl vitt­gående förslag på etl begränsat område som här görs. Lagen skall en­ligt utredningen blott läcka områden där elt kvalitativt och kvantitativt väl dokumenterat behov föreligger. LO anser, all utredningen inte har tillfredsställande redovisat de bedömningsgrunder och den dokumenta­tion som ligger bakom avgränsningen i förslagel, och uttrycker en viss förvåning över alt utredningen föreslår en lagstiftning som enligt ut­redningen är så avvikande all man av principiella skäl måste dra upp snäva gränser när del gäller lagens omfallning och tillämpningsområde. Resultatet kan enligt LO bli en skenlösning. Frågan om offensiv för­säljning kan synas löst men genom sin snäva omfallning kan lagen kom­ma all bli mindre verkningsfull. LO anser det önskvärt och nyttigt med lagregler, som skyddar och stöder konsumenten när han blivit utsatt för påträngande försäljning. LO betonar viklen av alt lagreglerna utformas så alt de kommer att innebära elt effektivt skydd oavsett vilken lag­stiftningsmetod som används.

Även andra remissinstanser ger från olika utgångspunkter uttryck för större eller mindre tvekan inför förslagel med hänsyn lill f ö r h ä 11 a n-det lill den civilrältsliga lagstiftningen i övrigt.

Dessa överväganden avser i första hand frågan, i vilket sammanhang en civUrättslig reglering av hemförsäljningen bör införas. Domareför­eningen anför, alt del ur systematisk synpunkt förefaller naturligt att angripa problemet inom avtalslagens ram, med begagnande av dess regler om rättshandlingars ogiltighet. Närmast skulle då ett ingånget av­lal angripas med slöd av 33 § avtalslagen. Föreningen är emellertid medveten om atl i rättspraxis hemförsäljningsavtal endasl i undantagsfall kunnat ogilligförklaras, i första hand på grund av de stora bevissvårig-helerna i sådana fall. Med hänsyn lill det begränsade lUlämpningsom-rädet för avtalslagens ogiltighelsregler är det knappast lämpligl och

Prop. 1971: 86

39

skulle i vart fall stöta på stora svårigheter att ansluta de erforderliga reglerna till avtalslagen. Del torde därför vara nödvändigt all, såsom de sakkunniga gjorl, la upp hemförsäljningsavtalen liU en särreglering, i vart fall som elt provisorium i avvaktan pä resultatet av det arbete på en reformering av de allmänna avtalsrättsliga reglerna som nu pågår.

Stockholms handelskammare anser det i och för sig olyckligt atl utan myckel starka skäl tillgripa förfarandet med särskilda och fri­stående insatser av lagstiftaren, när åtskUliga frågor om lagstiftning på konsumenlskyddsområdel ändå är under utredning. Handelskam­maren är tveksam, om de sakkunniga varit tillräckligt försiktiga när man på detla sätt avviker frän grundläggande avtalsrätlsliga princi­per men anser sig dock kunna i princip tillstyrka den föreslagna lag­stiftningen. Östergötlands och Södermanlands handelskammare finner det olyckligt, att vissa förhållanden rörande köp av lös egendom görs lill föremål för reglering i särskild lag, och anser del vara synnerligen angelägel atl vid en forlsall översyn av köplagen bestämmelser om hemförsäljning inarbetas i denna lag. Under hänvisning till pågående reformarbeten på köprällens och avtalsrättens områden ifrågasätter Gotlands handelskammare, om inte frågor om hemförsäljning borde tas upp i dessa sammanhang, så all en samlad lösning av vissa cen­trala förmögenhetsrältsliga problem kunde uppnås.

Advokatsamfundet ifrågasätter om problemet med hemförsäljningar är av den storleksordning och aktualitet alt en särreglering är ome­delbart påkallad. Samfundet anser all frågan snarare framstår som en i och för sig viktig del av del större problemkomplex som bör angripas i samband med en reform av köprällen och avtalsrätten be­tingad bl. a. just av behovet av en anpassning till nutida konsument­förhållanden. Det kan väntas all reglerna om konsumentskydd vid hemförsäljning får en naturlig plats i en reformerad köplag. Konsu­menterna har för övrigl pä sistone beretts ell avsevärt förstärkt rätts­skydd genom de lagstiftningsåtgärder av generell natur som nyligen genomförts eller är under genomförande. Häri ligger enligt samfundet ytterligare etl skäl för all inle nu genomföra en särreglering. Samfun­det ifrågasätter också under hänvisning till den snabba utveckling som kännetecknar våra dagars marknadsföring om inte en speciallag av den nu föreslagna typen lätt kan bli verkningslös genom all nya försälj­ningsmetoder tillämpas som inle är åtkomliga med lagens bestäm­melser. Myckel lalar sålunda enligt samfundet för atl regleringen av hithörande frågor bör ske inom ramen för en lagstiftning med allmän­nare räckvidd än den av utredningen föreslagna.

Några remissinstanser befarar atl lagförslaget kan få ogynnsamma konsekvenser för avlalslroheten över huvud tagel och för den allmän­na omsättningen. Av dessa är det dock endast handelskammaren för Örebro och Västmanlands län som direkt avstyrker lagförslaget. Han-

Prop. 1971: 86

40

delskammaren anser, alt del saknas anledning alt även om ölägen­heter av agenlförsäljning i hemmen i undanlagsfall kunnat konstateras uppmjuka regeln all ingångna avlal skall respekteras, särskilt som lagförslaget fält en sä generell avfattning, atl även de mest legitima hemaffärerna kan frånträdas med slöd av bestämmelserna. Handelskam­maren anser också att det, om förslagel upphöjs till lag, föreligger risk för alt annan säljare av samma vara kan stimulera köparen att frånträda ell redan ingånget avtal för all själv komma i åtnjutande av en order, skriven på "neutral mark". Även om man genom de föreslagna reglerna velat ge konsumenten ökad valfrihet, har avsikten enligt handelskam­maren säkerligen inle varit atl låta lagen tjäna som ell instrument för alt stunulera ej önskvärda affärsmetoder.

Liknande farhågor uttrycks av Skånes handelskammare, som finner det nödvändigt alt begränsa annulleringsrälten sä all den endasl gäller vid avarter av hemförsäljning. Ulan alt la bestämd ståndpunkt lill på vilket sätt detla bör ske pekar handelskammaren på möjligheten alt ut­forma ifrågavarande lagstiftning som en fullraaktslag med rätt för Kungl. Maj:I all förordna om dess tillämpning beträffande sådana varuslag för vilka raissförhållanden av här avsedd arl i större orafallning kunnat kon­stateras. En annan länkbar lösning är enligt handelskararaaren all i lagen begränsa möjligheten alt åberopa annulleringsrälten lill de otillbörliga situationerna, exempelvis genom föreskrift att avtalet skall ha tiUkom­mit under sådana omständigheter all ell utnyttjande av köparens god­trogenhet måste anses föreligga.

Farhågor för all den föreslagna lagstiftningen skall påverka respek­ten för ingångna avtal anförs också av domareföreningen. Enligt för­eningen har inte rainst den senaste liden visat flera exempel på upp­fattningen att avtal inte nödvändigt behöver håUas. Gotlands handels­kammare befarar, alt allmänheten kan bibringas den felaktiga uppfatt­ningen alt den föreslagna "ångerveckan" skulle vara tillämplig även vid avtal som ingåtts på annan plats än i köparens eller annans bostad. Bankföreningen anför, all lagförslaget raedger köparen all frånträda etl avlal, även om ingen befogad kritik kan riktas mol säljarens upp­trädande vid avtalsslutet, och att en regel, som så markant avviker från en grundläggande princip i avtalsrätten, bör kunna godtas en­dasl om tillräckligt starka sociala skäl därför kan åberopas. Föreningen tUlägger, att här avsedda köpekontrakt del är i regel fråga om av­betalningskonlrakt för bankernas del kan komraa i fråga sora pant för kredit. En rätt för köparen all inora en vecka frånträda avtalet kan påverka pantens värde och därmed i princip också kontraktens belåningsvärde. Bankföreningen anser dock inle, atl frånträdanderälten behöver få någon avgörande negaliv betydelse för kontraktens belå­ningsvärde. Banken har aUtid möjlighet alt avvakta "ångerfristens" utgång. Är del fråga om belåning av elt mycket storl antal kontrakt

Prop. 1971: 86

41

kan alternativt del totala beläningsvärdel av kontrakten beräknas med hänsyn lagen till risken alt köparna i några fall vill frånträda avtalen.

Sådana farhågor för all lagstiftningen kan komma all otillbörligen ulnylljas av konkurrenter som anförts av handelskammaren för Öre­bro och Västmanlands län fraraförs också av Motorbranschens riksför­bund. Del är enligt riksförbundet ingalunda självklart atl del avlal som träder i stället för del sora fränträlts i realiteten är lill fördel för kunden. Del försäljningslekniska och psykologiska överläge sora ut­redningen konstaterar all försäljningspersonalen ofta befinner sig i kan i rainst lika hög grad korama all utnyttjas i syfte atl övertyga kunden om all denne tidigare gjorl en "dålig affär", även ora detla raed hän­syn lill saratliga omständigheter t. ex. garanlivUlkor eller prestanda objektivt sett inte är riktigt. Enligt riksförbundet bör del finnas möjligheter all inom ramen för den näringsrätlsliga lagstiftningen in­skrida mot åtminstone systematiskt raissbruk av denna typ.

Några remissinstanser uttrycker önskemål beträffande den fort­satta rättsutvecklingen på området. Pris- och karlellnämn­den anför, atl del alllid är vanskligt all förutse hur effektiv en ny lagstiftning kan bli och vilka verkningar den på del hela taget kommer att få. Särskilt är delta fallet när man ger sig in på ell område som inle förut varit föremål för någon speciell reglering. Nämnden anser del därför av vikt all man efler del atl den föreslagna lagstiftning­en har genomförts noga följer utvecklingen pä området och under­söker i vilken män de nya reglerna kringgås och om allvarliga miss­förhållanden alltjämt kvarstår. Del är möjligt all man efler någon lid finner all lagstiftningen bör i något avseende revideras och even­tuellt skärpas för atl man skall uppnå de syften man avsett. Som etl exempel pä företeelser, som vid en efterhandsgranskning kan behöva särskUl uppraärksararaas, anför nämnden telefonförsäljningarna.

Konsumenlutredningen anser, att skillnaden mellan konsumentens situation vid hemförsäljning och vid övriga former av försäljning inte bör överbelonas. Vissa företag och distributionsformer har redan med­gett en väsentlig förstärkning av konsuraentens position. Kooperatio­nen har sedan åtskilliga år praktiserat ett syslera raed generellt öppna köp. Flera stora kedjeförelag gör detsararaa, och inom stora delar av köpmannaförbundets medieraskär tiUärapas ell generöst betraktelse­sätt när del gäller konsumentens möjligheter atl säga upp avtal. Till konsumentulredningen har inle rapporterats att della tillvägagångssäll skuUe ha inneburit några allvarligare problem för säljaren. Snarare tycks vissa affärsekonomiska fördelar ha kunnat uppnås. Med utgångspunkt härifrån anser utredningen atl det bör uppdras ål köplagssakkunniga all överväga förutsättningarna för etl lagfästande av systemet med ge­nerellt öppna köp. Vidare anser konsuraentutredningen all det bör prö­vas om inle hemförsäljningen skulle kunna saneras ytterligare genom

Prop. 1971: 86

42

införande av etl generellt tillslåndstvång. För all fä utöva hemförsäljning skulle alltså erfordras ett tillstånd som endasl meddelades idenlifierbara firmor med permanenta lokaler. Tillståndshavare skulle kunna utrustas med en särskild legitimation, som också anger den permanenta adressen. Ell sådant systera skulle kunna förenas raed ett garanlisyslera, analogt med vad som nu är fallet i resegarantilagen. Genom denna komplettering skulle konsumenten även vid hemförsäljning ha möjlighet alt fä köpeskil­lingen tillbaka. Slutligen anser konsumentulredningen att man i det kom­mande utredningsarbetet bör överväga all införa ell system där vissa av­tal blir giltiga endasl efter det att konsumenten har skriftligen bekräftat sitt köp. Detta syslem tillämpas förelag emellan för flera typer av transaktioner. Systemet synes enligt utredningen fungera utan olägen-hel och ulan att respekten för avtal av annan karaktär har minskat.

Även LO föreslår, all förutsältningarna för en lagstiftning om ge­nerellt öppet köp utreds och anför beträffande hittillsvarande erfaren­heter av sådana köp liknande synpunkter som konsumentutredningen.

6.2 Huvudgrunderna för förslaget

6.2.1  Tillämpningsområdet

I frågan, vilka avtalstyper lagstiftningen bör omfatta, har be­träffande köp av lös egendom endasl anförts önskeraål om all vissa typer av varor skall undantas. Sålunda anser statens konsumentråd atl försäljningen av dagligvaror, främst livsmedel, bör falla utanför lagen. Konsumentrådet anför, att produkterna här vanligtvis är av etl för konsumenterna känt slag och ofta av relativt enhetliga typer med begränsade variationer i kvalitet och utförande mellan olika fabri­kat. Behovet av lid för marknadsöversikt och eftertanke är för dessa varor mindre angelägel. Samtidigt kan denna försäljning för många konsumenter utgöra ell värdefullt korapleraent lill försäljningen i fasta försäljningsställen.

Motorbranschens riksförbund anser, atl heraförsäljning av bilar inte är alt hänföra lill den typsiluation av försäljningsleknisk och psyko­logisk natur som motiverat utredningen av frågan och alt därför den aktuella lagstiftningen inle bör avse bilförsäljning. I det sammanhanget pekar förbundet bl. a. pä att riskerna för all lagstiftningen skall ul­nylljas OtUlbörligl av konkurtenter lill säljaren är särskilt stora inora bilhandeln på grund av de konkurrensförhållanden sora råder där. Riksförbundet anför vidare att köparna inle får leverans före ånger­veckans utgång och atl leveransen kan ytterligare fördröjas om kun­den önskar extrautruslning av speciellt slag. Genom atl en inbytesbU vanligen lämnas som dellikvid och inte kan levereras lill en annan spe­kulant innan ångerveckan har utlöpt uppslår en kostnadsökning som

Prop. 1971: 86

43

medför nackdelar ur konsumentsynpunkt. Riksförbundet framhåller vidare, all ell motorfordon inte får betecknas som fabriksnylt om del har varit registrerat på annan än auktoriserad återförsäljare för märket i fråga. Om etl fordon sålunda har registrerats på en köpare och denne utövar sin räll alt frånträda avtalet uppstår en förlust för bilhandlaren och della kan medföra höjda priser pä bilar.

Tidningsuigivareföreningen anser, all av motiven till lagförslaget inte klart framgår huruvida avtal om abonnemang pä tidningar och tid­skrifter skall falla under någon av de i lagtexten angivna avtalsty­perna. Föreningen har emellerlid intrycket atl tidningarnas abonne­mangsavtal inle berörs av lagförslaget. Föreningen kan inle heller fin­na att det vid tidningsabonnemang för konsumenternas del föreligger behov av de föreslagna lagreglerna.

Behovet av konsumentskydd då del gäller abonnemangsavlal anser domareföreningen inte vara lika stort som vid hemförsäljning i övrigt. Domareföreningen anför, atl sådana avlal inle har samma karaktär av impulsköp som köp av lös egendom. Den presumtive konsuraenlen är som regel mera medveten om all ett abonnemangsavlal raedför konse­kvenser för en mer eller raindre lång framlid och är därför raera benä­gen alt besinna sig. Såvitt föreningen har sig bekant förekommer proces­ser, där konsuraenlen försöker koraraa ifrån ingånget abonneraangs-avlal, relativt sällan. Della lyder på att orafatlningen av abonnemangs­avlal ingångna mol konsumentens verkliga vilja är liten. Föreningen motsätter sig eraeUertid inle alt lagstiftningen omfattar även sådana avlal. Östergötlands och Södermanlands handelskammare förklarar sig godla, all vissa periodiska tjänster inbegrips under lagstiftningen.

De sakkunnigas förslag alt den nya lagstiftningen inle skall gälla försäkringsavtal biträds uttryckligen av försäkringsinspeklionen och Svenska försäkringsbolags riksförbund. Förbundet erinrar om att försäk­ringsbolagen träffat frivUliga överenskomraelser rörande marknadsfö­ringen som är grundade på bestämmelserna i 302 § lagen om försäkrings­rörelse. Förbundet anför all dessa överenskommelser innehåller detal­jerade föreskrifter om hur försäljning av försäkring skall bedrivas samt påföljdsbestämmelser för överträdelser av dessa regler.

Däremot anser statens konsumentråd och TCO all lagstiftningen bör omfatta även försäkringsavtal. Konsumentrådet anför, alt köparen visserligen i många fall är betjänt av att i sitt hem i lugn och ro reso­nera med ell försäkringsorabud raen all del ändå är fördelaktigt för honora atl få raöjlighet all länka igenom saken sedan ombudet har avlägsnat sig. TCO anser, alt de sakkunniga inle har anfört något bä­rande skäl för undanlaget och atl den psykologiska situation sora de sakkunniga anser föreligga vid heraförsäljning av varor är densamma vid försäljning av försäkring.

Förslaget all lagstiftningen skall gälla bara när försäljningen sker yr-

Prop. 1971: 86

44

kesmässigl och de varor som köpeavtalet avser resp. de tjänster sora enligt abonnemangsavlalel skall tUlhandahåUas är avsedda för privat bruk har inle föranlett kritik. Östergötlands och Södermanlands han­delskammare och grossistförbundet biträder uttryckligen förslaget.

Avgränsningen av lagförslagets tillämpningsområde i fråga om d e förhållanden under vilka konsumenten företar rättshandlingen är föreraål för delade meningar. Alt del skall vara fråga om rättshandling som företagits i egen eller annans bostad tillstyrks eller lämnas uttryckligen ulan erinran av två ledamöter av hov­rätten för Västra Sverige, Östergötlands och Södermanlands handels­kammare, domareföreningen och grossistförbundet.

Domareföreningen ullalar, atl en speciallagstiftning av della slag, som innebär avvikelser frän eljest gällande avtalsrältsliga principer, inle bör ges ett vidsträcktare tiUämpningsområde än som är nödvändigt. Man bör därför inle raed försäljning i konsumentens bostad likställa försäljning pä arbetsplatser o. d. Vad beträffar försäljning i annans bostad lorde den försäljningsmetod som åsyftas i betänkandet "cocktailpartymeto­den" enligt doraareföreningens uppfattning inte tUlämpas i någon nämnvärd utsträckning för närvarande, och konsuraenlen är vid besök i annans bostad regelmässigt inte i samma psykologiska underläge som då han uppsöks i sin egen bostad. För atl inte öppna möjUghet att kringgå regleringen vill föreningen dock inle motsätta sig alt lagen tUlämpas även vid försäljning i annans bostad.

All lagen skall gälla även "försäljningsparlies" som anordnas i hera­raen gillas uttryckligen av konsumentinslilutet, statens konsumentråd, konsumentutredningen och Husmodersförbundel Hem och Samhälle. Konsumentinstitutet anför, atl enligt dess uppfattning de konsumenter sora inbjuds lill och besöker dessa parties raånga gånger känner sig tvingade av hänsyn till värdinnan atl göra relativt stora inköp.

Industriförbundet och Gotlands handelskammare förordar alt lag­stiftningen i enlighet med Nordiska rådels rekommendation 1967: 15 begränsas lill de fall då säljarens besök hos köparen sker utan anmodan från denne. Industriförbundet anför, att man fär räkna raed en viss obenägenhet hos förelagen atl medge leverans så länge ångerfristen lö­per. Elt alltför vidsträckt tillämpningsområde för lagstiftningen i delta avseende, varigenom en snabb leverans försvåras, strider sålunda mol elt konsumentintresse. Om bevisbördan läggs på säljaren, kan industri­förbundet inte dela de sakkunnigas bedömning att bevissvårigheterna skuUe bli så stora atl de motiverar en utvidgning av lagens tillämpnings­område utöver vad Nordiska rådet har rekommenderat. Även Motor­branschens riksförbund anser att hemförsäljning då konsumenten tagit initiativet bör undantas.

Däremot förordar konsumentutredningen, LO och TCO alt lagstift­ningens tiUämpningsområde utvidgas att omfatta all försäljning som inte

Prop. 1971: 86

45

sker från ett av säljaren inrättat fast försäljningsställe. LO anför, alt också utom köparens hem föreligger svårigheter för konsumenterna all värja sig mol påträngande försäljning. Vid s. k. lillfällighetsförsäljning, raässförsäljningar, överraskningsulflykter etc. betonas ofta kraftigt i reklamen all det gäller visning och atl ingen försäljning förekommer. Ibland är konsumenten helt omedveten om att del gäller försäljning. Sä är t. ex. fallet raed vissa pensionärsulflykler, där pensionären tror all del rör sig om en vanlig utflykt. Under lunchpausen eller kaffepausen före­koramer sä en raycket övertalande och påträngande försäljning. Pen­sionären upplever etl underläge i och raed alt han blivit bjuden på ut­flykt och lunch. Della psykologiska underläge gör alt konsumenten har svårt att värja sig. Reklam för lillfällighetsförsäljningar sker stundom i form av inbjudan lill "stor pangföreställning gratis". Man blir bjuden på kaffe och gåvor utdelas lill deltagarna. Specielll för konsumenter i en sådan social situation alt de starkt upplever behovet av kontakter raed andra människor är det lockande alt deltaga i en sådan tiUsläUning. Enligt raånga rapporter lill de lokala konsumenlkommilleérna ingår i dessa föreställningar en raycket påträngande försäljning raed inslag av masspsykos. Försäljning i skolor och på arbetsplatser är också etl pro­blera. Vid försäljning i skolor ger försäljaren etl sken av att t. ex. bok­inköp är nödvändigt för studierna. Erfarenheterna visar all tillräckliga åtgärder från lärare och skolledning ofta inle vidtas för att rätta lill detta intryck. LO erinrar om atl frågan om försäljningsmetoders otill-börlighet koraraer atl bedömas av konsumentombudsmannen och raark­nadsrådet. Rådet koraraer eraeUertid inle all behandla del problera som drabbat den konsument som redan blivit utsatt för oliUbörliga försälj­ningsmeloder och därigenom stimulerats lill elt för honom ofördelaktigt köp. En utsträckning av den föreslagna lagens tillämpningsområde är enligt LO:s mening nödvändig för all konsuraenlen skall fä sin räll i de fall då otillbörliga marknadsföringsraetoder har tillärapats och på­verkat konsumenten. De tolknings- och lillämpningssvärigheter sora kan uppkomma synes enligt LO inle vara av den arl eller omfattning atl de är tillräckliga för att hindra genomförandet av en i och för sig önskvärd lagstiftning.

Liknande synpunkter anförs av TCO. Konsumentutredningen framhål­ler, all konsumenten vid avlal som ingås utanför säljarens permanenta lokaler alllid löper risk alt få en felaktig uppfattning om huvudmanna­skapet och erbjudandenas karaktär.

Även två ledamöter av hovrätten för Västra Sverige anser, alt raan bör överväga att ge den föreslagna lagstiftningen en vidsträcktare till-lämpning och all en förebild kan vara motsvarande engelska lagstift­ning, som är tilläraplig så snart köparen undertecknat köpekontraktet på annan plats än i säljarens butik eller annat fast försäljningsställe. Dessa ledaraöler anför, atl del t. o. ra. kan förhålla sig så, all den sora blir upp-

Prop. 1971: 86

46

sökl på sitt arbete eller på badstranden i dessa situationer har ännu mindre psykisk motståndskraft än den som uppsöks i sitt hem. De frå­gar, var gränsen går för begreppet bostad och om exempelvis försäljning som sker i ett för längre lid förhyrt hotellrum skall falla under lagstift­ningen.

Några remissinstanser viU utvidga lagstiftningens tillämpningsoraråde lill atl omfatta vissa särskilda situationer. Statens konsumentråd anser, atl lagstiftningen bör omfatta också försäljning i samband med arrange­rade utflykter eller andra tillställningar som t. ex. biografföreställ­ningar. Liknande synpunkter anförs av konsumentinstitutet. KF före­slår, all lagens lillärapningsoraråde utsträcks lill all gälla arbetsplatser­na. Förbundet anser all de skäl som utredningen i denna del anfört inle är tillräckligt tungt vägande i förhållande till del behov av skydd för konsumenterna som enligt förbundets mening finns mot försäljning på arbetsplatserna. Husmodersförbundet Hem och Samhälle anser atl kon­suraenlen vid telefonförsäljning är i ell med övrig hemförsäljning jäm­förbart psykologiskt underläge. Mänga konsumenter har enligt förbun­det svårt atl motstå en försäljares locktoner i telefon och säger hellre ja tUl anbudet än avbryter samtalet. Förbundet finner det tveksamt om den uppringde alltid är medveten om all telefonköp i princip fär anses vara bindande. Då bokköp ofta förmedlas på delta sätt, anser förbundet del väsentligt att även telefonförsäljning omfattas av den nya lagen.

Pris- och kartellnämnden, sora understryker vikten av att raan, sedan den föreslagna lagstiftningen genoraförts, noga följer utvecklingen på området och undersöker i vilken mån de nya reglerna kringgås, anför telefonförsäljningen som etl exempel på företeelser, som vid en efter­handsgranskning kan behöva särskilt uppraärksararaas. Nämnden är medveten om de problem bl. a. av praktisk natur, som del skulle raedföra atl föra in sådan försäljning under den föreslagna lagstiftningen, och föreslår därför inle nu någon ändring av utredningens förslag.

Farhågor för atl den av de sakkunniga föreslagna avgränsningen kan raedföra all lagstiftningen kringgås anförs av statens konsumentråd, sora framhåller atl enligt erfarenheter från ullandel säljare, i raånga fall sedan förhandlingarna med köparna i stort sett avslutats, söker finna på någon anledning alt omedelbart få köparna atl uppsöka säljarens för­säljningsställe. Säljaren förebär exerapelvis all man bör granska varan eller något liknande. Trots all köparens situation inle nämnvärt för­bättrats i och med resan till försäljningslokalen skulle lagen i della fall inle längre bli tillämplig och hela det skydd raan försöker bygga upp med lagstiftningen falla bort. Konsumentrådet anser, att man har anledning alt följa utvecklingen i delta avseende och, om raissbrak före­koraraer, överväga ora delta skall förebyggas genora ändring av hera-försäljningslagen eller genom generell köplagsliflning.

Prop. 1971: 86

47

6.2.2 Den rällslekniska metoden

Den av de sakkunniga föreslagna s. k. resolutiva metoden, dvs. all köparen är bunden av den rättshandling han företagit men har möjlighet all under viss lid frånträda rättshandlingen, har i allmänhet godtagits av remissinstanserna. Stockholms handelskammare, Östergöt­lands och Södermanlands handelskammare, Gotlands handelskammare, industriförbundet, grossislförbundet, Direktförsäljningsförelagens för­ening och en ledamot av konsumenlrådet ansluter sig uttryckligen lill förslagel i denna del.

Domareföreningen anför, all del kan befaras all de sakkunnigas för­slag, varigenom avtalet konstrueras som ell resolulivl villkorat avlal med en lill säljarens förmån verkande tidsbegränsning, medför ell uppluck­rande av det allmänna rältsraedvelandel på della oraråde. Inle heller de i betänkandet angivna övriga regelkonstruktionerna går enligt föreningen fria från kritik ulan slår i motsats lill grundläggande principer inom av­talsrätten. I valel raellan de i belänkandet angivna raeloderna är för­eningen därför närmast benägen all godtaga den resoluliva metoden.

Däremot förordar statens konsumenlråd (majoriteten) den s. k. s u s-pensiva raetoden, dvs. att något avtal inte kommer lill stånd om inte köparen tillträder avtalet inom viss lid efler besöket. Konsu­raentrådet anför, all de sakkunniga lägger bördan på konsuraenlen sora är den svagare parlen i avtalsförhållandet. En passivitet frän hans sida gör atl han blir bunden av avtalet. Detla är inle bra. Allraänt sett är det mycket mer tillfredsställande om en passivitet från köparens sida raedför atl han inle drabbas av några påföljder av säljarens besök. Är köparen sedan intresserad, efler del all han har hafl raöjlighet all i lugn och ro överväga ell köp och kunnat göra raarknadsjäraförelse, kan han själv kontakta säljaren. Konsuraentrådet kan svårligen föreställa sig all del för del allmänna rältsraedvelandel, dvs. för geraene raan, kan fraraslå som en praktisk skillnad om etl av­lal redan från början är en nuUilel eller ora man kan bringa del alt upphöra genora en aktiv åtgärd. Resultatet blir i båda fallen i praktiken all ell ingånget åtagande inle fullföljs. I fråga om förelagens benä­genhet alt över huvud laget bedriva hemförsäljningsverksamhet kan konsumenlrådet inle se all det skulle bli någon skillnad i delta av­seende vUken raelod raan än använder under förutsättning atl raan utgår ifrån all båda raeloderna skänker köparen lika gott slöd. För öv­rigl anser rådet all det vore en lycklig effekt av lagstiftningen ora den kunde minska omfattningen av hemförsäljning. Beträffande de sakkun­nigas invändning raot den suspensiva raeloden, alt den skulle leda till atl heraförsäljningsorasältningen under alla förhållanden skulle gå ned betydligt och atl della oundvikligen måste leda lUl prisstegringar, erinrar konsuraentrådet, all delta även måste gälla den resoluliva me-

Prop. 1971: 86

48

loden ora den skail ge sarama skydd varför detla inle kan tjäna sora något kriteriura vid val av raelod. Rent psykologiskt har köparen vid den suspensiva metoden mycket lättare att komma ur en för honom ofördelaktig situation än om man väljer den s. k. resolutiva raeloden. Han behöver inle vidta några särskilda åtgärder en ren passivitet är tillräcklig. Konstruktionen gör det raycket klarare för honom atl han inle beter sig på något sätt "otillbörligt" om han vill avstå frän all fullfölja köpet. Vidare komraer del raed denna konstruktion all klarare fraraslå för honom, att han bör se lill att eventuella s. k. sidolöpare in­går i avtalet. För att inte en regel om att köparen måste bekräfta köpet skall bli illusorisk krävs enUgt konsuraentrådet en viss minimitid under vilken bekräftelse inle får ske. Säljaren skulle annars kunna försöka få bekräftelsen omedelbart eller föreskriva all den görs myckel snart. En vecka för denna betänkelid kan enligt konsumenlrådet synas lagom. Huravida del behövs någon maxiraitid, inom vilken köparen skall be­kräfta överenskommelsen, finner rådet tveksamt. Med den konstmktion hemförsäljningen normalt har, där säljaren företräds av en agent eller Uknande, är han ju i regel inle bunden av agentens erbjudande. Givel­vis kan del slå öppet för säljaren alt stipulera viss maximitid för köpa­rens bekräftelse. Vid köp där hela eller del av köpeskillingen erlagts blir situationen dock en annan. Konsumenlrådet föreslår, alt om köpa­ren inle har bekräftat köpet inom viss tid, exempelvis tjugo dagar, det skall anses som om han inle avser alt fullfölja köpet och del av honom erlagda beloppet skall återbetalas av säljaren.

LO, som ifrågasätter om en lösning enligt den resolutiva metoden ger konsumenten ett tillräckligt skydd, anför beträffande verkningarna av den resoluliva resp. den suspensiva raetoden liknande synpunkter sora statens konsumentråd. LO:s yttrande på denna punkt mynnar ul i det förslag om utredning av förutsättningarna för en lagstiftning ora gene­rellt öppet köp som tidigare har redovisats.

Den s. k. kombinerade metoden enligt vUken köparens ångerfrisl börjar löpa först sedan säljaren har bekräftat avtalet för­ordas av Husmodersförbundet Hem och Samhälle.

Direktförsäljningsförelagens förening anför starkt kritiska synpunkter på den suspensiva metoden. Dessa riktar sig delvis också mot den kombinerade metoden. Enligt föreningen skulle en tillämpning av den suspensiva raetoden helt klart kunna leda lill en allraän uppluckring av respekten för det avtalsrätlsliga regelsysterael i övrigl och fä betydande konsekvenser av ej önskvärd natur för såväl köpare som säljare och på olika områden. En tillämpning av den suspensiva raeloden kunde enligt föreningen också få allvarliga näringspolitiska följder. Systemet skulle i praktiken kunna anses innebära ell förbud mot hemförsäljning, vilket skulle betyda all förutsättningarna för en fortsalt tillverkning inom landet av vissa varor allvarligt försärarades, eflersora underlaget

Prop. 1971: 86

49

härför i förra av en tryggad avsättning på heraraamarknaden skulle för­svinna. Della i sin lur kunde raedföra överväganden ora lokalisering till ullandel av såväl produktionsenheter sora administrativa och kanske också andra funktioner inora företagen. Det är uppenbart atl delta in­rymmer allvarliga aspekter raed tanke på både sysselsättning (försäljare, produktionspersonal ra. fl.) och den export av berörda varor som nu förekommer. Direktförsäljningsförelagens förening ifrågasätter också om inte den suspensiva metoden raed hänsyn lill nämnda konsekvenser skulle koraraa i strid raed den i tryckfrihetsförordningen grundlagsfästa rätten all fritt sprida tryckt skrift. Vidare skulle enligt föreningen den suspensiva och för övrigt även den korabinerade metoden inne­bära avsevärt ökade kostnader i hela distributionsprocessen och där­med högre varupriser. Mot den angivna bakgrunden anser föreningen all den föreslagna resolutiva raeloden representerar den enda tänkbara konstmktionen av lagen. Reglerna om skyldighet för säljare atl infor­mera konsumenten om dennes rättigheter enligt lagen innebär enligt för­eningens mening alt konsumenten åtnjuter ell helt lillfredsslällande skydd. Liknande synpunkter anförs av Stockhohns handelskammare och industriförbundet. Även grossistförbundet anser atl den suspensiva me­toden är helt utesluten.

När del gäller ångerfristens längd anser Husmodersförbun­det Hem och Samhälle de sakkunnigas förslag, en vecka, vara helt god­tagbart. En kortare tid skulle enUgt förbundet vara oläraplig, eftersom många konsumenter visar en viss tröghet när det gäller atl fylla i och avsända handlingar. Föreningen Sveriges rällshjälpsjurisler anser alt en vecka är alllför kort lid och all ångerfrislens längd bör utsträckas till fjorton dagar.

Vad angår formerna för frånträdandel understryker Di­rektförsäljningsföretagens förening vikten av all avbeställning sker skrift­ligen.

6.2.3 Fråga om undantag för kontantköp m. m.

De sakkunnigas förslag all kontantköp och vissa kreditköp skall vara undantagna från regleringen har fält ell blandat mottagande. Förslaget tillstyrks av domareföreningen och sparbanksföreningen. Industriförbun­det understryker sambandet mellan dessa undantag och önskemålet alt konsumenternas intresse av snabba leveranser i vissa fall kan tillgodoses. För atl detta raål skall kunna uppnås och undantagsregeln få någon praktisk betydelse bör kreditbeloppets övre gräns ej sättas för högt. Förslagel ora en gräns vid 25 "/o av köpeskillingen finner industriförbun­det med hänsyn till detla intresse och lill alt beloppet bör utgöra en "verklig ekonomisk uppoffring" väl avvägd.

Enligt KF kan det diskuteras om den föreslagna procentsatsen är till-

4    Riksdagen 1971.1 saml. Nr 86

Prop. 1971: 86

50

räckligl hög. Ifall säljaren vid avbelalningsköp alllid måste underrätta köparen ora dennes räll enligt lagen anser förbundet dock atl den före­slagna procentsatsen kan godtas.

Däreraot kritiseras undantagen för kontantköp och vissa kreditköp av statens konsumentråd, konsumenlutredningen, LO, TCO och Husmo­dersförbundet Hem och Samhälle. Av dessa förklarar sig LO inte kun­na acceptera den föreslagna begränsningen. TCO och Husmodersförbun­det Hem och Samhälle anser atl lagstiftningen bör orafatta alla slag av köp vid hemförsäljning. Konsumentutredningen anser, atl lagen bör gälla alla köp över 50 kr. Statens konsumenlråd förordar, all endast försäljning av böcker lill elt belopp understigande 50 kr. och försäljning av dagligvaror undantas.

Husmodersförbundet Hem och Samhälle anför, att en del större affärsförelag redan före förslagels tillkomst har tillämpat "ångertid" utan några inskränkningar och säger sig inte ha haft någon olägenhet av detla. Man vet all del klientel som lagen väl främst avser atl hjälpa., garala och "fäkunniga", dels inte gärna köper på avbetalning, en form av köp som man förknippar med dålig ekonomi och finner genant, dels i högre grad än andra kategorier människor har förhållandevis stora pen-ningsuramor förvarade i sin bostad och alltså lätt tillgängliga. Del lig­ger därför nära lill hands alt förraoda, all dessa konsuraenter har en önskan all betala hela beloppet raed ens. Ell avbelalningsköp fördyrar alllid varan och eflersora de i heraraet förvarade pengarna inle är ränte­bärande blir avbelalningspriset en onödig utgift. Förbundet hävdar där­för, alt även kontantköp skall berättiga lill ångervecka. Att en sådan ord­ning skulle rainska hemförsäljningen finner förbundet knappast troligt.

Konsumentutredningen anför, all de föreslagna undantagen pä ell avgörande satt begränsar lagens värde från konsumentsynpunkt. Konsu­menten får i praktiken räll atl frånträda etl avtal endasl i en relativt säll­synt förhandlingssituation, nämligen i de fall dä konsumenten skriver pä ett avlal som en utväg för alt bli kvitt en påträngande försäljare ellei då konsumenten redan när avtalet sluts tvivlar på dess värde. En van­ligare situation är enligt konsumentulredningen all konsumenten i avtals-ögonblicket är nöjd med avtalet och då är beredd atl göra en kontantin­sats men uppfattar anbudet annorlunda när fler omständigheter hunnit beaktas och när fler raedleraraar av hushållet har fält säga sin uppfatt­ning. Denna situation har lett till en rad köp av uppslagsverk och andra varor raed, som del senare visat sig, obetydligt bruksvärde i förhällande till totalpriset. Ell genoraförande av förslagel skulle enligt konsuraent­utredningen innebära all de firmor sora nu systematiskt bygger sin för­säljning på all stimulera lill oraedelbara beslut i heraraet ora köp av va­ror eller abonneraang helt enkelt justerar sina kontrakt sä all lagens bok­stav iakttas. Därraed har konsumenten i dessa fall i realiteten fält sin situation försämrad, eftersom firraor av detla slag i och med den nya

Prop. 1971: 86

51

lagen lorde bli mindre benägna lill informella uppgörelser i enskUda fall. Konsuraentutredningen erinrar ora all de sakkunniga med de föreslagna inskränkningarna försöker indirekt skydda den säljare som kallats lill köparens bostad. Eftersom konsuraentens utnyttjande av fränträdesrät-ten blir mera sällsynt ju bättre avtalet är förberett är det emellertid sannolikt, alt fränträdesfrekvensen just i sådana fall blir ringa. All priserna skulle öka om frånträdesrätten gällde raera generellt kan enligt konsuraentutredningen inle styrkas genom något tillgängligt material. Del är rimligt all anta atl en hårdare sanering av hemförsäljningen åstadkommer att en del hemförsäljningserbjudanden, som varit dyra i förhållande till vad som kan köpas genora konkurrerande distribulions-forraer, försvinner. Kvar slår då seriös heraförsäljning sora normall inle ger konsumenterna anledning atl ångra sig. Genomsnittspriset i förhål­lande lUl nyttovärdet av vad konsumenterna erhållit genom hemförsälj­ning har då gått ned, inle upp. Konsumentulredningen har förståelse för de sakkunnigas försök all finna någon lämplig undre gräns för lagens tillämpning så atl inle en omfattande adrainistration binds vid ären­den sora har mindre betydelse för konsumenten. Utredningen raenar eraeUertid all bindningen liU konlantforraen är olämplig. Utredningen föreslår i stället en beloppsgräns oavsett ora köpet gjorts kontant eller med utnyttjande av kredit. Denna gräns får inle sällas så högt all konsu­menten hindras frånträda ell avtal som imiebär en mycket kännbar eko­noraisk förlusl. Utredningen anser all särare släUda konsuraenlgrapper lider en sådan kännbar förlusl vid belopp över 50 kr.

Liknande synpunkter anförs av statens konsumenlråd och LO. Kon­sumentrådet påpekar, atl man raed den av rådel förordade ordningen får en lösning av de problera som uppkommer om köparen läranar en begagnad vara i utbyte raot den nya och värdet av den avräknas som handpenning. LO bemöter bl. a. de sakkunnigas synpunkt alt köparen genom undantaget för kontantköp och vissa kreditköp kan tillförsäkra sig omedelbar leverans. Enligt LO:s mening har konsuraenlen samma möjlighet all i kontraktet bestämma leveransdatum och därigenom försäkra sig ora snabb leverans oavsett om kontantköp undantas eller inle. Dessutora orafattar den försäljning det här gäller i stor utsträckning sådana varor där elt dröjsraål på en vecka, ora leveranslid ej har avta­lats, inle kan vara lill olägenhet för köparen. Erfarenheten av dörr­försäljning ger enligt LO vid handen, atl del verkliga problemet snarare är all raycket långa leveranstider tillämpas.

Köpmannaförbundet ifrågasätter, om den föreslagna utformningen av lagstiftningen i förevarande hänseende ger etl ur konsumentens syn­vinkel tillfredsställande skydd. Motorbranschens riksförbund anför, atl riskerna för olärapliga forraer av hemförsäljning är rainst lika påtagliga vid konlanlförsäljning. Ensaraboende och ensligt boende personer lorde ofta kunna drabbas av försäljningsforraer sora är direkt otillbörliga och

Prop. 1971: 86

52

som kan få formen av mer eller mindre förtäckt hot eller åtminstone otillbörliga påtryckningar.

Del förekommer emellertid i vissa remissvar också yrkanden ora vidsträcktare undantag frän lagens lillärapningsoraråde än de sakkunniga har föreslagit. Direktförsäljningsföretagens förening, som i princip an­sluter sig lill de sakkunnigas förslag, förordar raot bakgrund av höjning­en av raervärdeskatten all den procentuella gränsen för kontantbelop­pet vid kreditköp bestäms liU 15 i stället för 25 "/o. Konsumentinstitutet anser, alt beloppet 100 kr. i dagens penningvärde förefaller ganska lågt.

Flera reraissinstanser uppehåller sig vid de sakkunnigas förslag att vid beräkningen av kontantbeloppet hänsyn inte skall las lill värdet av s. k. inbylesgods som köparen lämnar i samband raed avtalet. Direktförsälj­ningsföretagens förening, Stockholms handelskammare och Skånes han­delskammare anser, atl tillhandahållande av inbylesgods bör likstäUas raed kontant betalning.

Direktförsäljningsföretagens förening anför, atl konsuraenterna ofta vid förvärv av ny vara i utbyte läranar varor raed relativt högt raark-nadsvärde, vilka därefter försäljs. Köparen är regelraässigl angelägen alt få leverans av den nya varan utan dröjsraål. För alt lillraötesgä köparen härvidlag utför säljaren leveransen, han kanske installerar t. ex. en tvätt­maskin och han ombesörjer borlforsling av inbylesgodset. Dessa åt­gärder är för säljaren ofta förknippade med stora kostnader. Inbyles­godset skulle inle kunna försäljas förrän tidigast efter utgången ånger­frisl, dvs. en vecka, och på grund av olika adrainistraliva rutiner inora företaget kunde ytterligare avsevärt dröjsraål förekoraraa. Detta skulle för säljarens vidkoramande innebära en begränsning av den ekonomiska rörelsefriheten, eftersom han under hela denna lid tvingas binda likvida medel. I vissa fall har försäljaren (ombudet) sora enda uppdrag från huvudraannen atl försälja nya produkter, under det alt inbylesgodset hanleras helt i försäljarens egen regi. Sålunda inköper denne inbytes­varan för egen räkning och betalar sin kund kontant härför. Del belopp det därvid blir fråga ora återgår därefter till försäljaren som del av köpeskUlingen för den nya varan. En transaktion av delta slag skulle kunna uppfattas som ell sätt att kringgå den föreslagna lagen, eftersom köparen i verkligheten erlägger kontant dellikvid trots all använda medel egentligen raotsvarar inbytesgodset. Föreningen framhåller atl förfarandet representerar ell i dag vanligt förekoraraande sätt all genom­föra en affär. Med hänsyn lill den utomordentiigt hårda konkurrens sora råder i alla berörda branscher finner föreningen risken för atl säl­jaren forraelll kunde höja köpeskillingen och i raotsvarande raän värdera upp inbytesgodset vara praktiskt tagel obefintlig. Föreningen erinrar om all enligt mervärdeskatteförordningen (1968: 430) som likvid skall med­räknas eventuellt inbytesgods.

Prop. 1971: 86

53

Liknande synpunkter anförs av Stockholms handelskammare. Skånes handelskammare påpekar, atl om säljaren höjer köpeskillingen och vär­derar upp inbylesgcdset i raotsvarande män, kunden drabbas av en högre mervärdeskatt. Handelskammaren erinrar vidare om alt i för­ordningen (1959: 575) med föreskrifter om vissa betalningsvillkor vid yrkesmässig försäljning av bilar, vilken kan anses i viss män ha elt motsvarande syfte som den nu föreslagna lagstiftningen, uttryckligen anges att värdet av inbytesfordon får inräknas i kontantinsatsen.

För bilhandelns del anför Motorbranschens riksförbund, atl en över­låtelse av en personbU sora delUkvid vid köp av nytt fordon erfarenhets­mässigt lorde uppfattas sora en ekonomisk uppoffring av lika påtaglig karaktär sora etl kontantbelopp. Önskeraålel atl praktiskt sett utesluta de fall, där säljaren har uppsökt köparen på dennes egen begäran, till­godoses enligt riksförbundets raening inle genom de sakkunnigas förslag. Detla skulle emellerlid kunna ske om man från lagens tillämpningsom­råde undantar de fall då minst 25 Vo av köpeskiUingen blivit kontant betald eller bytesbU har lämnats vars värde uppgår liU etl högre procent­tal av den nya bilens pris. Riksförbundet föreslår här en nedre gräns av 40 o/o. Riksförbundet erinrar om alt bilhandelns kreditgivning sedan raånga är har blivit föremål för offentUg reglering dels genom en särskUd avbetalningsöverenskommelse och dels genom en kompletterande straff-rättslig lagstiftning som dock inte gäller sädana företag som är anslutna lill överenskommelsen. En omfattande kontroll äger rum angående efter­levnaden av reglerna sora f. n. innefattar krav på en kontantinsats om minst 40 "/o, inräknat värdet av bytesfordon. Härvid har kontrollverk­samheten specielll inriktats på frägan om bytesfordonel i realiteten har haft elt sä högt raarknadsvärde vid inbylestillfällel all avbetalningsreg­lernas krav blivit respekterade. Dessa omständigheter jämte de sakkun­nigas allmänna bedömningar angående begränsningen i rätten atl från­träda avtalet, då en viss del av priset har erlagts vid avtalets ingående, talar enligt förbundets mening för all kompletterande regler införs för de fall då en bytesvara ingår som representerar en betydande del av den totala köpeskillingen. Det lorde enligt riksförbundet knappast vara realistiskt att övervärderingar av den storleksordning varom det här måste bli fråga skulle bli marknadsmässigt accepterade, åtminstone inte i syfte atl kringgå den föreslagna lagstiftningen.

Sparbanksföreningen ifrågasätter möjligheterna all övervaka alt lik­vid för inbytesgods inle används sora kontantinsats. Den föreslagna regle­ringen lorde enligt sparbanksföreningen med lätthet kunna kringgås genom att två köpeavtal upprättas ulan samband med varandra, elt för inbylesgodset och etl för den aktuella varan. Sparbanksföreningen frarahåller också, atl betydande ekonomisk skada kan uppkoraraa vid frånträdande av avtal där inbytesgods läranats som dellikvid. De sak­kunnigas förslag innehåller inte någon regel atl, när avtal frånträds.

Prop. 1971: 86

54

inbytesgodset skall lämnas tillbaka. I de flesta fall torde emellertid bruks­värdet av inbylesgodset vara större än den likvid raan erhållit för del. Sparbanksförenmgen föreslår, all vid köp där inbylesgods las som del­likvid, koppling till köpeavtalet skall införas.

6.2.4 Utfästelse av säljarens ombud m. m.

En positiv ståndpunkt till de sakkunnigas förslag om s. k. sidolöpare, dvs. särskilda utfästelser av säljarens ombud, och en därraed förenad passivitetsregel intar hovrätten för Västra Sverige, sora anser all den föreslagna lösningen av probleraen kring sidolöpare är väl avvägd. Hovrätten påpekar dock all förslagels passivilelsregel går längre än till alt reglera näranda probleraatik. Säljaren åläggs reklaraalionsplikt även för de fall då köparens tillägg, inskränkningar eller förbehåll utforraats oberoende av säljarorabudels eventuella utfästelser ora särskilda för­raåner. Hovrätten anför, att passivitetsregeln kanske borde begränsas till all omfatta endast sådana lUlägg, inskränkningar eller förbehåll som har sin grund i säljarorabudels utfästelser.

Direktförsäljningsföretagens förening, som till utgångspunkt för sitt yttrande förklarar sig ha tagit praktiska förhållanden, har med hänsyn härtill avstått från atl närraare koraraenlera probleraet raed sidolöpare och anser alt de föreslagna reglerna kan godtas, även om de enligt före­ningen otvivelaktigt kan ha konsekvenser som frän juridisk-leknisk syn­punkt kunde betraktas sora diskutabla.

De sakkunnigas förslag i denna del har emellertid rönt kritik från åtskiUiga håll. Några remissinstanser anser all frägan inle bör las upp i förevarande sammanhang ulan alt man bör sträva efter en generell reglering inom ramen för den pågående översynen av den allmänna förmögenhetsrältsliga lagstiftningen. Sådana synpunkter anförs av Stock­holms handelskammare, Östergötlands och Södermanlands handelskam­mare, Gotlands handelskammare, industriförbundet och grossistförbun­det.

Industriförbundet anför, alt förbundet i och för sig delar de sak­kunnigas uppfattning all den rådande osäkerheten beträffande rättsläget är ägnad all skapa otrygghet, ge upphov till Ivisligheter och leda till rättsförluster. Del är också enligt förbundels mening önskvärt atl man genom lagstiftning försöker åstadkomma en lösning av probleraen. En reglering av centrala avtalsrältsliga principer i en särlagsliflning av före­slagen arl inger dock starka betänkligheter. Risk för inte önskvärda analogier raed svårförutsebara konsekvenser föreligger därvid alltid. Ett generellt rättsligt problera raåste lösas saratidigt för hela del avtalsrälts­liga orarådet. Beträffande de föreslagna bestäraraelserna anför förbundet, all dessa helt allraänl kan beskrivas som mycket invecklade. De inne­håller dissens- och passivilelsregler och bygger vidare på de raesl svår­tillämpade  och  omdiskuterade  bestämmelserna i   1   kap.  avtalslagen.

Prop. 1971:86

55

Förslaget är enligt förbundet, ehuru skickligt uppbyggt och raotiveral, av en sådan svårighetsgrad och på en sådan abstraktionsnivå all dess läraplighel i en lagstiftning sora avser all tillgodose konsumentskyddet kan Ifrågasättas. Förbundet anser vidare, all regleringen med största san­nolikhet kommer alt få begränsad betydelse på grund av bevissvårigheter för köparen. Även när bevisning kan förebringas, är del ell intrikat rättsligt spörsmål atl dra gränsen mellan sådana uttalanden av ena parlen vid förhandlingar i saraband raed avtalsslut sora är rättsligen oförbindande och sådana uppgifter som är så preciserade, slutgiltiga och av sådan betydelse för motparten atl de är rättsligen bindande. In­dustriförbundet finner del vara elt konsumentintresse av betydenhet all, när konsument skall ges skydd genom tvingande lagbestämmelser, dessa inle får en svårbegriplig utformning och att de, i den mån de kan förstås, ger konsumenten etl reellt skydd sora han kan lita på och inte innehåller abstrakta regler som man redan vid lagens tillkorasl kan förutse vara opraktiska på grund av bl. a. bevissvårigheter. Skulle man stanna för all reglera sidolöparprobleraatiken i della sararaanhang är det enligt förbun­dets raening väsentligt att denna lösning ses som elt provisorium som endast avses atl gälla inom förevarande lags begränsade tillämpningsom­råde. Industriförbundet ifrågasätter om man inte under del fortsatta lagsliflningsarbelel bör pröva helt andra vägar för all förebygga nack­delen av alt köpare fär utfästelser ora förraåner sora kanske inverkat bestäraraande på avtalsslutet raen som ändå inte är bindande. Härvid borde särskilt övervägas en lösning som medför en skriftlig formalisering av avbelalningsköp vid hemförsäljning. I avbidan pä en generell lösning kunde ell steg tas i den riktningen genom alt man i den särskilda hand­ling sora enligt den föreslagna lagstiftningen skall överläranas lill köparen också erinrar köparen om risken för all särskilda utfästelser av sälj ar-ombudet inle är bindande. Härtill kunde man i blanketten erinra om betydelsen av skriftlig uppgörelse, och särskilda rubriker kunde göras för de vanligaste typerna av sidolöpare, nämligen rabatter, gratis lUlbe­hör, utfästelser om särskilda egenskaper hos godset saml ora leveranstid och betalningsvillkor. Genora atl framtvinga eller underlätta atl utfästelser avges i skriftlig förra kan man enligt industriförbundet också nå den effekten, all de erhåller den exakthet som kan vara nödvändig för att de över huvud taget skall vara rättsligen bindande.

Några reraissinstanser anser alt förslagel raedför oskäliga konsekvenser för säljaren. Sveriges handelsagenters förbund, sora avstyrker förslaget, anför bl. a. alt skälet för en "ångerfrist" alt konsumenten vid heraför­säljning befinner sig i elt psykologiskt underläge mot försäljaren inte kan vara bärande för reglerna ora sidolöpare och passiviletsverkan, efler­sora sidolöpare snarast är etl tecken pä alt köparen har varit förhand-lingsraässigt starkare än säljaren. Förbundet hävdar all raan bör ägna större uppmärksarahet ål frågans allmänt avtalsrätlsliga sida. För för-

Prop. 1971: 86

56

bundet förefaller det vara en viktig princip atl de centrala avtalsrättsliga reglema gäller generellt i största möjUga utsträckning och att undantag görs endasl när så av synnerligen starka skäl anses påkallat. Vad de sakkunniga anför om påtagliga missförhållanden just inora hemförsälj­ningen förefaller enligt förbundet inle sä väl underbyggt all avtalsrätls­liga särregler är påkallade, och vad som anförs ora all säljaren ofta inle får besked ora sidolöpare talar eraot del föreslagna undanlaget från de centrala avtalsrältsliga reglerna. Ora del är sä alt huvudmännen ofta inle fär vetskap om sidolöpare, finner förbundet det närmast obilligl mol dera alt göra dera bundna av aUa sidolöpare. Enligt förslagel går en försummelse av försäljaren ul över huvudmannen på så sätt all han blir bunden av ett för honora okänt avtalsvillkor. Med nuvarande ord­ning går försuramelsen från försäljarens sida ul över köparen endast på det sättet all avlal inle kommer till stånd. Även om resultatet för köpa­ren skulle vara all avtalet gäller men inte sidolöparen, förefaller detla enligt förbundet knappast obilligl mol köparen, eftersom denne har haft en faktisk möjlighet atl införliva sidolöparen med avtalet. Förbundet påpekar vidare, atl förslagel om verkan av säljarens passivitet gör ett undanlag för fall när köparen är i ond tro. Regeln härom synes enligt förbundet böra medföra, all säljaren inle blir bunden om han, exerapelvis genom text på ordersedeln, har förklarat all han inle god­känner några sidolöpare. Förbundet frågar sig emellertid om en sådan reservation från säljarens sida slår i strid raed regeln atl lagens be­släramelser är tvingande. Om den gör det och därför blir ogiltig, lorde enligt förbundet resultatet bli att reservationen inte heller medför ond tro hos köparen. Detta förefaller dock orimligt, eftersom man då bortser från något sora man vet vara för handen. Om reservationen däremot är gUlig har förbundet svårt atl se något praktiskt resultat av de före­slagna reglerna om passiviletsverkan och sidolöpare.

Bankföreningen anser alt, om den föreslagna lagstiftningen skall ge­noraföras, regeln om sidolöpare borde få en annan utformning. Genom den föreslagna regeln ora utfästelse av säljarens orabud skapas enligt bankföreningen elt fullgott skydd för köparen. För säljaren kan regeln emellertid i del särskUda fallet leda lill betydande ekonomiska förluster. Den föreslagna lagbestämmelsen uppställer ingen som helst begränsning beträffande sidolöparens innehåll. Delta innebär alt säljaren kan bli bunden även av myckel långtgående förpliktelser i sidolöparens form. Särskilt om säljarens representant har avtalat sådana sidolöpare i elt betydande antal fall kan förlusten för säljaren bli orafaltande. Bank­föreningen anser atl en annan regel sora bättre tillgodoser bägge parters intressen bör övervägas, förslagsvis en bestäraraelse atl köparen skall få frånträda hela köpeavtalet ora säljaren inle godkänner en sidolöpare sora uppenbarligen är av inle oväsentlig betydelse för köparen.

Även Motorbranschens riksförbund anser, all förslaget framstår som

Prop. 1971: 86

57

klart obUUgt mol säljaren. Den olägenhet sora f. n. kan drabba köparen begränsar sig till atl han inte kan tilllvinga sig leverans på viUkor sora en raåhända bedräglig representant, säljarföretagel ovetande, utfäst. Den aktuella lagstiftningen syftar till atl ge en konsuraenl möjlighet att under vissa omständigheter frånträda ett ingånget avtal. Förbundet fin­ner del ytterst tveksamt om härutöver ett ytterligare avsteg frän avtals­rättens grunder är konsumentpolitiskl motiverat. Detta bör enligt för­bundets mening i så fall ske inom ramen för en generell översyn av köp-och avtalsrätten.

Från konsumenlskyddssynpunkl kritiseras de sakkunnigas förslag be­träffande sidolöpare av statens konsumentråd. Rådel anför, alt i raånga fall sädana sidolöpare sora avses med förslagel är av helt avgörande be­tydelse för köparen, antingen på det sätt alt de gör ifrågavarande köp särskilt attraktivt i förhållande till andra köp eller också på sä sätt atl sidoerbjudandel är en uttrycklig förutsättning för att varan skall kunna användas på förutsatt sätt. Rådel hälsar därför med lillfredssläUelse atl de sakkunniga anser del vara en naturlig utgångspunkt för sill resone­mang alt en sidolöpare alltid skall anses ingå i köparens anbud eller svar och atl de sakkunniga förordar all en bestämmelse med delta inne­håll blir lagfäst för hemförsäljningsavtalens del. Konsumentrådet delar de sakkunnigas uppfattning, atl om raan ser saken uteslulande från konsuraentskyddssynpunkl, del ligger närmast lill hands alt låta säljaren utan vidare bli bunden av sidolöparen. Konsumenlrådet framhåller vi­dare, atl de sakkunniga fäster uppmärksamheten pä atl vad konsumen­ten gör vid hemköp inte alltid är vad han tror, näraUgen alt acceptera ett erbjudande från en säljare, utan alt i raånga fall konsumentens ställningstagande i släUel är atl falla som etl anbud till säljaren av visst, normalt av säljaren själv föreslaget, innehåll. Det betyder reellt sett att köparen inte alltid är den part som fullbordar avtalet ulan alt han i stället riktar etl förslag till säljaren att denne skall gä med pä en affär av visst angivet slag. I del senare fallet blir köparen bunden av det han har föreslagit, raedan säljaren inte är bunden förrän han har accepterat budet från köparen. Della finner konsumenlrådet vara en onaturlig och otillfredsställande situation för köparen. Rådel rnedger atl del naturligt­vis i och för sig kan hävdas att det normall inte spelar sä stor roll ora köparen förslår skUlnaden raellan de olika betraktelsesätten. Resultatet blir ändå i praktiken i de flesta fall detsamraa. Det är emellertid enligt konsuraentrådet rent principiellt otillfredsställande att avtalet fär en så­dan konstruktion atl konsuraenlen inte inser vilken ställning han de facto har i avlalssararaanhanget. Frågan om sidolöparens rättsverkan är vidare beroende härav. Konsumenlrådet anser frågan inle ha fäll en för konsumenten tillfredsställande lösning raed de sakkunnigas förslag. Enligt detla ankommer del pä konsumenten att bevisa atl sidolöpare verkligen förekommer. Det är normall inle sä lätt atl mol ombudets be-

Prop. 1971: 86

58

stridande bevisa alt något extra har avtalals, något sora alltså skall an­ses ingå i konsumentens anbudsgivning ofta opreciseral och outtalat eflersora del är ell raunlligl löfte frän säljarens representant. Syste­met inbjuder av den anledningen lill en mängd missförstånd och ibland till ohederligt beteende från säljarens sida. Konsuraentrådet som i frå­ga om den föreslagna "ångerfrislen" förordar en lösning enligt den sus­pensiva metoden pekar på alt man får en myckel klarare situation för konsumenten ora man väljer en avtalskonstruktion där köparen har klart för sig alt vad som avhandlades vid besöket inle har något rätts­ligt värde ulan atl det hela är beroende av vad han meddelar i sin, på eget initiativ tagna, kontakt med säljaren.

6.2.5 Verkan av frånträdande

De sakkunnigas förslag om verkan av frånträdande från köparens sida har berörts bara i etl fåtal yttranden.

Förslaget all, om köparen har godset i sin besittning, han skall stå risken för det under skälig lid, efter vars utgång faran för godset övergår på säljaren, kritiseras av hovrätten för Västra Sverige. Hovrätten anser atl del frän dogmatisk synpunkt kanske inle är så myckel atl säga om förslagel men atl del kan ifrågasättas, om ansvaret för atl godset under­går förändring enbart genora sin beskaffenhet bör åvila den sora står faran för godset. Hovrätten ifrågasätter ora inle den enklaste och mest praktiska regleringen av hithörande frågor vore atl låta faran för godset bli kvar hos säljaren lill dess köpet blir definitivt och alltså övergå på köparen bara för den händelse ångerveckan har gäll till ända utan alt köparen i föreskriven ordning påkallat köpets återgång (jfr den ameri­kanska UCCC). En förutsättning för sådan begäran om återgång skulle vara alt godset har blivit av köparen vederbörligen vårdal. Om köparen i föreskriven ordning har påkallat köpets återgång, skulle han vara skyldig att värda godset lill dess all det avhämlas eller säljaren kommer i dröjsmål raed alt avhärata del (jfr de engelska och araerikanska la­garna). Del skulle nog enligt hovrätten många gånger verka stötande ora köparen under ångerveckan eller raedan han väntar på atl godset skall avhämtas skulle ha ansvaret för alt godset förstörs av t. ex. brand. För säljaren är det också relativt enkelt atl ha försäkring som läcker även de fall då godset befinner sig hos köparen men pä säljarens risk.

Beträffande frågan, vera sora skall svara för kostnaderna, när sälja­ren måste återta det levererade godset, anknyter Stockholms handels­kammare lill elt uttalande av de sakkunniga, atl säljaren regelraässigl inte levererar godset, om inte köparen betalat en så stor del av köpeskil­lingen all avtalet faller utanför lagstiftningen. Enligt vad handelskam­raaren har erfarit från företag i denna bransch är praxis eraeUertid den, alt leverans av godset vanligen sker oraedelbart, delta på kundens ut­tryckliga begäran. Med hänsyn till atl omedelbar leverans således vä-

Prop. 1971: 86

59

sentligen sker för att tillgodose kundernas önskemål och dessa genom sin begäran har gett ullryck för all de verkligen är beredda all full­följa avtalet, finner handelskamraaren del riraligt all de också fär slå för de kostnader som kan uppkomma i och med leveransen. Del lorde i allmänhet vara fråga om små belopp, varför ersättningen kan maxiraeras för all inte köparens fränlrädanderäll på oravägar skaU bli verknings­lös. Liknande synpunkter anförs av Direktförsäljningsföretagens för­ening, som förordar all köparen åläggs alt betala de kostnader som uppkommer (godset har använts, bruten förpackning, ålerfrakl) med etl belopp som motsvarar handpenningens storlek eller högst 15 »/o av köpe­skillingen.

Svenska företagares riksförbund anser, alt eftersom köparen är den som har räll alt frånträda etl redan ingånget avtal, denne måste vara skyldig atl se lill alt godset blir återställt till säljaren i oskadat skick i de fall då godset är levererat före ängerveckans utgång. För delta lalar enligt förbundet även rent praktiska skäl, exerapelvis att köparen efter frånträdandel av avtalet kan vara oanlräffbar för säljaren och denne sålunda inle ges raöjlighet alt återta godset. Köparen bör enligt förbun­det också svara för fraktkostnaderna för återställandet, om inte köpare och säljare träffar annan överenskoraraelse.

Statens konsumentråd anser däreraot atl, om godset har överlämnats lill köparen, han bara skall vara skyldig alt tillhandahålla godset för säljaren tUl avhämtning. En bestämraelse alt köparen skall avsända god­set på säljarens bekostnad skulle enligt konsuraentrådet i vissa fall förta lagen en del av dess verkan, eflersora erfarenheten har visat atl det i inle så få flagranta fall gäller försäljning av skryramande och svårlrans-porlerbara varor såsom frysboxar.

6.2.6 Tvingande eller dispositiv reglering

Här förtjänar erinras ora vad Sveriges handelsagenters förbund an­fört angående förslaget ora sidolöpare och verkan av underlätenhet från säljarens sida atl, när han inte vUl anta köparens anbud, ge denne med­delande därom utan oskäligt dröjsmål. Förbundet anser del orimligt all göra regler av denna typ tvingande.

I övrigt har någon erinran inte framförts mot de sakkunnigas förslag atl lagen skall vara tvingande till konsumentens förmån.

7. Föredraganden

7.1 Allmänna synpunkter

Vår förmögenhetsrätt vilar i stor utsträckning på lagar som kom till under 1900-talels första decennier. De är präglade av sin lids liberalis-tiska grundsyn på del ekonomiska livet. Lagarna utgår sålunda från

Prop. 1971: 86

60

bUden av avtalskontrahenlerna som två socialt och ekonomiskt likvär­diga parter. I konsekvens härmed gäller på förmögenhetsrättens om­råde grundsatsen om avtalsfrihet. Denna har visserligen raed tiden un­derkastats vissa inskränkningar, dels genora generellt verkande beslära­melser s. k. generalklausuler dels genom olika tvingande special­bestämmelser av begränsad räckvidd. Alltjämt gäller dock som huvud­regel på förraögenhelsrättens område, atl lagstiftaren har överlämnat ål avtalskontrahenlerna att tillvarata sina egna intressen så långt de förmår.

Vid sidan av denna civilrätlsliga avtalsfrihet gäUer i vårt land en numera oskriven princip om oinskränkt rätt för svensk medborgare atl driva näring, även om denna allmänna näringsfrihet inom vissa näringsgrenar är begränsad genom särskilda föreskrifter, mestadels i den formen all rätten atl idka viss näring är underkastad tillståndspröv­ning.

För alt,ett system med vidsträckt avtalsfrihet och näringsfrihet skall fungera tUlfredsstäUande krävs all företagarna inte utnyttjar sin hand­lingsfrihet på ett sätt som är lill skada för konsumenterna. En i och ' för sig önskvärd konkurrensfrihet blir inte tiU nytta för konsumenterna om den inle inriktas pä sådant som är av positivt värde för dem eller om de konkurrensmetoder som används försvårar etl rationellt konsum-lionsval.

Frän samhällets sida har under senare tid vidtagits olika åtgärder för atl skydda konsumenterna mot ogynnsamma verkningar av del förut beskrivna rättsläget. Här bör särskUt nämnas lagen (1970: 412) om otillbörlig marknadsföring. Denna innehåller vid sidan av vissa be­stäraraelser om straff för speciella marknadsföringsmetoder en general­klausul, som ger vidsträckta möjligheter atl vid vite förbjuda otillbör­liga förfaranden genom reklam och annan marknadsföring.

Också behovet av särskUda skyddsregler för konsumenterna som av-lalskonlrahenter har uppmärksammats av statsmakterna såväl pä det näringsrätlsliga som på der civilrältsliga planet.

Pä det näringsrätlsliga området bör här näranas del tidigare i dag anmälda förslagel lill lag om förbud mot otillbörliga avtalsvillkor, som frärast tar sikte på formulärrätten (prop. 1971: 15). Den föreslagna lagen bygger pä en generalklausul. Denna ger möjlighet att förbjuda företagare att vid försäljning tUl konsument använda kontraktsvUlkor som är otillbörligt mot konsumenten. Tillämpningen av lagstiftningen skall ankomma på konsumentombudsmannen och marknadsrådet.

I propositionerna om otillbörUg marknadsföring och om förbud mot OtiUbörliga avtalsvUlkor understryks bl. a. betydelsen av att sarahälls­organen pålar sig elt ansvar för att näringsverksamheten bedrivs i for­raer som inle strider mot konsumenternas intressen.

Vad angår det civUrällsliga skyddet för konsumenterna som avtals-

Prop. 1971: 86

61

_konlrahenter bör nämnas, atl köplagssakkunniga genom tilläggsdirektiv år 19?7 har fått i uppdrag bl. a. att överväga behovet av särskilda köp-rättsliga regler lill konsuraenlernas skydd. Sakkunniguppdraget avser inte bara frågan om inskränkning av den köprättsliga avtalsfriheten lill skydd för konsumenter utan de sakkunniga har atl göra en allmän över­syn av köplagen.

Vidare har år 1970 efter berayndigande av Kungl. Maj:l tillkallats en sakkunnig med uppdrag atl verkställa utredning angående general­klausulerna i den förmögenhetsrättsUga lagstiftningen. Syftet med utred­ningen är bl. a. att den civUrällsliga lagstiftningen skall briiigas"i när­raare överensslämraelse raed den näringsrätlsliga regleringen i förslagel till lag om förbud mot otillbörliga avtalsviUkor och alt generalklausu­lerna skall kunna utnyttjas som etl kompletterande instrument i strä­vandena mot etl förstärkt skydd för konsumenterna.

De generellt verkande åtgärder mot den fria konkurrensens avigsidor sora sålunda har vidtagits eller förbereds får dock inte hindra punktvisa insatser frän lagstiftarens sida pä det ena eller andra området, där det har visat sig atl konsumenterna behöver skydd och där de generella åt­gärderna inte kan antas vara tUlräckliga.

, Ett område som i della hänseende har korarait i blickpunklen på senare lid är den s. k. hemförsäljningen, dvs. försäljning i köparens hem eller under andra liknande omständigheter. De problem sora hemför­säljning kan ge upphov till för konsumenterna uppraärksararaades av konsurationskreditutredningen, sora i sill år 1966 avgivna belänkande Konsuralionskrediter i Sverige lade frara förslag lill lag ora rätt atl frånträda avtal i vissa fall. Enligt förslagel skulle konsument, sora in­gått avtal om köp av vara eUer om förvärv av tjänst eller annan nyttig­het, ha möjlighet att frånträda avtalet när delta kommit till på grund av anbud vid säljarens eller hans ombuds personliga besök i konsumen­tens bostad eller därmed jämförlig vistelseort. Lagen skulle dock inte gälla för den händelse avtalet helt hade fullgjorts vid besöket. Önskade konsumenten frånträda avtalet, skulle han enligt förslagel meddela delta lill säljaren senast inom en vecka från del han insett eller bort inse alt avlal kommit lill stånd.

Vid remissbehandlingen av förslagel hävdades från flera häll, all frå­gan krävde ytterligare utredning. Förslaget har hittills inle lett liU någon lagstiftning.

Sederraera har. Nordiska rådet i rekoramendalion (1967: 15) hem­slälll lill de nordiska ländernas regeringar all undersöka behovet av och överväga innehållet i en sEyddsregel särskilt för sådana fall där avlal träffas eller beställning sker vid ena parlens besök ulan anraodan i den andra partens bostad eller på därraed jämförlig plats. Sedan korarait­téer tillsatts i Danmark och Norge för all utreda denna fråga, tillkal­lades i Sverige sakkunniga för aft följa dessa koramittéers arbete och

I

Prop. 1971: 86

62

överväga ora anledning förelåg all föreslå ändringar i den svenska lag­stiftningen.

Efler sararäd raed de danska och norska komraitléerna och en fin­ländsk observatör har de sakkunniga nu lagt fram förslag lill lag ora heraförsäljning ra. m. Förslaget gäUer i fråga om yrkesmässig försälj­ning av varor till konsument, när denne har avgett anbud eUer anta­gande svar på anbud i sin egen eller annans bostad. Lagen avses få raotsvarande tillämpning på vissa avlal ora fortlöpande tjänster. Kon­suraenlen skall enligt förslagel kunna frånträda sin rättshandling inora en vecka. De sakkunniga föreslår all rena kontantköp och vissa kredit­köp undantas från lagens lillärapningsområde. Förslaget innehåller ock­så vissa bestäraraelser ora utfästelser som orabud för säljaren gjorl vid sidan av köpekontrakt, ordersedel eller liknande handling, s. k. sido­löpare.

Under reraissbehandlingen har tanken pä lagstiftning lill skydd för konsuraenlen vid heraförsäljning sä gott sora genoragående godtagUs eller lämnats utan erinran. Från något håll hävdas dock atl lagstift­ningen om OtUlbörlig marknadsföring och om förbud mot otiUbörliga avtalsvUlkor erbjuder etl tUlräckligt skydd. Ä andra sidan har i vissa yttranden framförts tanken atl man i vart fall pä sikt bör överväga näringsrätlsliga åtgärder i syfte all i princip förbjuda hemförsäljning.

I fråga ora behovet av lagstiftning lill skydd för konsu­raenlen vUl jag frarahålla att redan försäljningsformen som sådan ökar svårigheterna för konsuraenterna all fatta räll avvägda köpbeslut och kan föra med sig avtal sora är direkt oförmånliga för konsumenterna. Hemförsäljning avser ofta relativt dyrbara kapitalvaror, t. ex. hushålls­maskiner av olika slag. För konsuraenlen är det här ofta särskilt vik­tigt atl överväga vad han behöver och har råd med och omsorgsfullt välja mellan de olika fabrikat sora finns i raarknaden. Ofta växlar ock­så varornas priser kraftigt mellan olika inköpsslällen. Vid hemförsälj­ning saknar konsumenten möjlighet att jämföra pris, kvalitet och ser­vice i fråga om konkurrerande produkter på det salt som han kan göra vid besök i varuhus eller i flera raed varandra konkurrerande butiker.

Vidare är köparen vid hemförsäljning regelraässigl från början i un­derläge pä det sättet atl han inle har planerat något köp och därför inle har tillräckligt underlag för diskussionen med säljaren, som där­emot har sina argument för en affär i beredskap.

Vid hemförsäljning förekomraer enligt vad erfarenheten visar inte bara ell moment av överrurapling ulan ibland används också hårdför övertalning för all förraå konsuraenlen lill köp. Del förekoramer alt försäljaren skaffar sig tillträde lill bostaden under falska förespeglingar, t. ex. genom att påstå sig syssla med en marknadsundersökning. Köpa­ren kan till slut känna sig raer eller raindre tvungen all skriva på ell kontrakt för all bli av med säljaren. Omständigheter som bidrar till alt

Prop. 1971: 86

63

rainska del normala köpmotståndet kan vara all den omedelbara ekono­miska insatsen är liten hemförsäljning sker lill största delen på av­betalning och alt köparen inle har någon atl rådföra sig raed. Det inträffar alt köparen efler besöket, när han får överväga saken i lugn och ro eller diskuterar den med andra, koraraer till insikt om atl han inle behöver varan eller ens har råd atl köpa den.

Möjligheterna att med stöd av lagen om otillbörlig marknadsföring ingripa mot alllför aktiva eller på annat sätt otillbörliga marknadsfö­ringsmeloder är i och för sig värdefulla även vid hemförsäljning. Också den föreslagna lagstiftningen om förbud mot otillbörliga avtalsvillkor kan här få betydelse. Med hänsyn till de speciella förhållanden sora enligt vad jag nyss har angett föreligger vid hemförsäljning kan erael-lertid de näranda lagarna inte anses ge ell tillräckUgt skydd. Det bör särskilt frarahållas all det just vid hemförsäljning synes föreligga behov av ell skydd sora sträcker sig längre än vad sora kan åstadkommas med en lagstiftning sora tar sikte enbart på otillbörliga förfaranden från säl­jarens sida, eflersora försäljningsforraen som sådan minskar konsumen­ternas möjligheter atl göra rationeUa köp.

Det föreligger sålunda enligt min mening behov av särskild lagstift­ning tUl skydd för konsumenterna vid hemförsäljning.

Ingripande raot heraförsäljning skulle i och för sig kunna länkas ske genom näringsrätlsliga åtgärder, dvs. genora alt förbjuda hem-försäljning helt eller delvis eller uppställa villkor för näringsidkarnas räll atl använda denna försäljningsmetod. En förbudslagsliftning är gi­velvis del mest effektiva medlet mot de ölägenheter som visat sig vara förenade med heraförsäljning. Man raåste eraeUertid räkna raed alt hemförsäljning kan utgöra elt värdefullt korapleraent lill bulikshandeln för vissa konsuraenter både i tätorterna och på landsbygden. I en under­sökning sora pris- och karlellnäranden har gjorl pä de sakkunnigas be­gäran redovisas en omsättning av 300 milj. kr. under år 1968 för sådan koniraktsbunden hemförsäljning som ingick i undersökningen. Härtill komraer alt ell förbud mot heraförsäljning av böcker inle kan genora­föras ulan ändringar i tryckfrihetsförordningens bestäraraelser ora räl­ten att sprida tryckt skrift. Att utesluta böcker från elt förbud raot hera­försäljning ulan alt saratidigt införa någon form av civUrättslig regle­ring skulle ä andra sidan innebära, atl fältet lämnas fritt för raissbruk på etl område där avarter i särskilt hög grad har gett sig tUlkänna.

Elt syslem med tillslåndstvång och därraed viss kontroll från det all­männas sida finns redan i förordningen ora tiUfällig handel, sora dock i praktiken inle är tiUäraplig på heraförsäljning i egentiig raening. Ett allraänt lillsländslvång för heraförsäljning och liknande försäljningsfor­raer skulle knappast kunna råda bot pä de ölägenheter som typiskt sett är förenade med dem, nämligen svårigheterna för konsuraenterna atl jämföra pris, kvalitet och service pä konkurrerande varor och tjänster.

Prop. 1971: 86

64

Man raåste också räkna raed alt ett syslera med tiUslåndslvång skulle medföra etl betydande administrativt merarbete. Slutligen kan i fråga ora heraförsäljning av tryckt skrift anföras betänkligheter från Iryckfri-helsrällslig synpunkt.

Enligt min raening bör därför näringsrätlsliga åtgärder raot hemför­säljning och liknande försäljningsformer undvikas, ora man med en civilrällslig lagstiftning kan komraa till rätta med före­kommande ölägenheter. Della beror i sin tur på hur en sådan lagstift­ning utformas. De sakkunnigas förslag bygger, sora tidigare har nämnts, pä tanken alt raan skall begränsa köparens bundenhet av de rättshand­lingar han har företagit i saraband raed heraförsäljning. Han skall få en betänketid en ångerfrisl under vilken han kan överväga om han vill fullfölja avtalet. Enligt min mening är del möjligt alt genora ett sådant system bereda konsumenterna etl så effektivt skydd, atl man nu skall kunna avslå från näringsrättsliga åtgärder mot heraförsäljning. Del är dock nödvändigt atl utvecklingen på detla område noga följs även sedan en särskild civilrällslig skyddslagstiftning genomförts, och jag an­ser det inle uteslutet atl elt näringsrätlsligt ingripande kan bli aktuellt om den civilrätlsliga regleringen visar sig otillräcklig.

Under reraissbehandlingen har yppats något olika meningar i frägan när en civUrättslig lagstiftning beträffande hemförsäljning bör genom­föras. De sakkunniga anser, all del inte erbjuder några svårigheter atl la upp frågan till omedelbar behandling. Denna ståndpunkt har i all­mänhet godtagits av reraissinslanserna. Från några häll har dock ifråga­satts om del inle vore bättre alt avvakta resultatet av del reformarbete sora pågår på den allraänna köprällens och avtalsrättens oraråden i syfte att stärka konsumenternas rättsskydd i allmänhet. Andra anser atl den föreslagna lösningen bara bör bli temporär i avvaktan på en omarbetning av köplagen. Önskemål har också framförls i fråga om in­riktningen av det fortsatta utredningsarbetet pä köprällens område, t.ex. all förutsättningarna för ett system med generellt öppet köp skall ut­redas.

För egen del anser jag att del föreligger elt så påtagligt behov av skydd för konsumenterna vid hemförsäljning, att en lagstiftning på detta oraråde bör genomföras snarast raöjligl. Jag kan i likhet raed de sak­kunniga inle finna annat än all det går atl avgränsa en sådan lagstift­ning så alt raan inte föregriper en saralad lösning av de centrala för­mögenhetsrättsliga problem som är under utredning. De erfarenheter sora en speciallagstiftning ora hemförsäljning ger kan las liU vara vid del fortsatta arbetet på konsumenlköprättens område i stort. Leder detla arbete lUl en särskild konsumentköplag, framstår del sora natur­ligt att specialreglerna om hemförsäljning förs in i en sådan lag, om inte de regler sora kan koraraa all gälla för konsuraenlköp i allmänhet

Prop. 1971: 86

65

är tillräckliga för all skydda konsumenterna även raot de ölägenheter sora sådan försäljning för raed sig.

Med anledning av de önskeraål sora förts fram ora del fortsatta ar­betet på konsuraenlköprällens område vill jag erinra ora vad jag tidi­gare har sagl ora alt köplagssakkunniga har i uppdrag all förutsättnings­löst pröva behovet av särskilda regler lill skydd för konsumenterna. Man kan utgå från att de sakkunniga därvid koramer atl pröva också sädana tankegångar rörande innehållet av den fraratida konsuraenlköprälten som fraraförts under reraissbehandlingen av förevarande förslag.

Frän några håll har anförts farhågor för all en reglering efler de grundlinjer sora de sakkunnigas förslag bygger på raed en begräns­ning av köparens bundenhet skulle rainska respekten för avlal i all­raänhel. För rain del finner jag dessa farhågor överdrivna. Förslagels syfte är atl elirainera verkningarna av alt köparen just vid heraförsälj­ning typiskt sett befinner sig i ell underläge. Del får förutsättas all in­forraation i massmedia och annan konsumentupplysning kommer atl göra lagstiftningens tillämpningsområde klart för konsumenterna. Det finns därför inle anledning tro alt en lagstiftning på delta särskilda om­råde skulle påverka uppfattningen ora avtals bindande verkan pä andra oraråden.

I likhet raed den alldeles övervägande delen av reraissinslanserna an­ser jag därför all de sakkunnigas förslag kan läggas lill grund för en lagstiftning i äranel.

Sora har fraragålt har utredningsarbetet bedrivits i nordiskt lagsaraar-bete. Sålunda föreligger i Norge ett kommillébelänkande med förslag till lagstiftning om rätt all frånträda avtal sora har ingåtts vid hemförsälj­ning. Förslagel har remissbehandlats och raan synes kunna räkna raed all del koraraer atl leda lill lagstiftning. I Finland är arbetet allljäral pä ul-redningsstadiel, men även där föreligger elt intresse för lagstiftning av det slag sora de svenska sakkunniga har föreslagit. I Danmark, där frä­gan har behandlats i ett koraraillébelänkande, är del raera ovisst ora nå­gon civilrällslig lagstiftning koraraer lill stånd, eflersora man där redan har näringsräitsUgl förbud raot heraförsäljning med vissa undanlag.

7.2 Huvudgrunderna för lagstiftningen

7.2.1  Tillämpningsområdet

Vad angår de avtalstyper på vilka lagstiftningen skall tUlära­pas föreslår de sakkunniga all den skall orafalta dels köp av lös egen­dom, dels s. k. abonnemangsavtal, dvs. avlal varigenom någon åtar sig all under en tidsperiod eller tillsvidare vid återkoraraande tillfällen till­handagå annan med underhäll eller liUsyn av egendora, undervisning och andra liknande tjänster. Under reraissbehandlingen har förslaget i

5    Riksdagen 1971. 1 saml. Nr 86

Prop. 1971: 86

66

denna del i allraänhel lämnats utan erinran. Frän några håll har emel­lertid framförls önskemål om undanlag för vissa vamgmpper, nämligen s. k. dagligvaror, tidningar och lidskrifter saral bilar.

Förslaget atl dagligvaror, sora ungefär lorde raotsvara varusortimen­tet i den vanliga livsraedelshandeln, skall undantas frän lagstiftningen motiveras främst med alt hemförsäljning av sädana varor utgör elt värdefullt korapleraent lill försäljningen från fasta försäljningsställen. Jag delar i och för sig denna uppfattning. Hemförsäljning av livsraedel sker emellertid vanligen mol kontant betalning. Jag komraer i del föl­jande alt föreslå, all avlal som fullgjorts på ömse sidor vid köparens sararaanlräffande raed säljaren eller dennes ombud inte skall omfattas av lagstiftningen. Det föreligger raed en sådan avgränsning enligt rain raening inle något praktiskt behov av atl särskilt undanta dagligvaror från den föreslagna lagstiftningen. Sä lorde inle heller vara fallet i fråga om tidningar och tidskrifter.

Vad angår bUförsäljning kan jag inle finna alt den i något väsentligt hänseende skiljer sig från försäljning av andra mera dyrbara kapital­varor. Jag anser därför atl försäljning av bilar bör omfattas av lagen. Inte heller i övrigt finns enligt min mening skäl all göra något undanlag såvitt gäller försäljning av lös egendora.

I huvudsak samma behov av konsumentskydd sora föreligger vid heraförsäljning av lös egendom lorde göra sig gällande också i fråga om avtal sora under raotsvarande förhållanden ingås mellan en före­tagare och en konsument om tiUhandahållande av fortiöpande tjänster, t. ex. tillsyn eller service av en anläggning. Jag biträder därför de sak­kunnigas förslag även i denna del och vUl i sammanhanget erinra om att etl avlal kan avse både försäljning av lös egendom och vissa tjänster som säljaren skall utföra i anslutning därtill, t. ex. avlal om en korres­pondenskurs som omfattar både undervisningsmateriel och handledning. Däremot bör uppenbarligen inte ansläUningsavtal kunna frånträdas av arbetsgivaren under åberopande av förevarande lagstiftning.

De sakkunniga har föreslagit, att försäkringsavtal inle skall omfatta» av lagen. Denna ståndpunkt biträds eller lämnas ulan erinran av del stora flertalet remissinstanser, bl. a. försäkringsinspektionen. Däreraot föreslär statens konsuraentråd och TCO atl även ackvisition av försäk­ringar i hemmen bör faUa under lagen.

För egen del viU jag i likhet med de sakkunniga erinra om atl det enligt 302 § lagen ora försäkringsrörelse åligger försäkringsbolags sty­relse och verkställande direktör all övervaka all anskaffning av ansök­ningar om försäkring hos bolaget sker pä sätt sora överensstäraraer raed god försäkringssed. Kungl. Maj:t kan enligt sararaa lagrura raeddela närraare föreskrifter angående anskaffningsverksamhelen och kan där­vid också förordna all frågor om denna verksamhet skall handläggas av en av Kungl. Maj:l utsedd nämnd. Försäkringsbolagen har träffat

Prop. 1971: 86

67

frivilliga överenskommelser om anskaffningsverksamhelen, och något behov av föreskrifter enligt 302 § lagen om försäkringsrörelse har hit­tUls inte visat sig föreligga. Skulle missförhållanden ge sig tillkänna i samband med anskaffning av försäkringar i hemmen och på liknande platser ger dock nämnda bestäraraelse tillräckliga möjligheter lill ingri­panden. Med hänsyn härtill biträder jag förslaget all försäkringsavtal inte skall orafallas av den nu aktuella lagstiftningen.

I fråga om avtalsparternas ställning innebär de sak­kunnigas förslag atl lagen skall gälla vid yrkesmässig försäljning. Vidare krävs atl vad sora förvärvas är avsett huvudsakligen för privat bruk. Des­sa förslag har genoragående godtagils vid reraissbehandlingen och vid de nordiska deparleraentsöverläggningarna, och jag har inle någon in­vändning mol dera. Jag ålerkoraraer i specialraotiveringen lill den när­mare innebörden av den nu angivna avgränsningen av lagstiftningen.

Vad angår de förhållanden under vilka konsumen­ten företar rättshandlingen förordar de sakkunniga, atl endast fall då köparen har avgetl anbud eller anlagande svar på anbud i egen eller annans bostad skall inbegripas under lagstiftningen. De sakkunniga är visserligen medvetna om all del kan föreligga ett behov av skydd för konsumenterna också vid annan uppsökande försäljning än sådan som sker i hemmen. De anser emellertid all en speciallagstift­ning av detta slag, vilken innebär avvikelser från de avtalsrältsliga prin­ciper som annars gäller, inte bör ges vidsträcktare tillämpningsområde än som är oundgängligen nödvändigt och att man därför f. n. inte bör gä utanför området för hemförsäljning i raera inskränkt mening. För­säljning i säljarens eller Iredje mans bostad orafallas dock av de sak­kunnigas förslag.

Under remissbehandlingen har framkommit önskemål både om etl snävare och om elt vidare tillämpningsområde för lagstiftningen. Några remissinstanser, bland dem industriförbundet, anser all lagen i enlighet med Nordiska rådets rekommendation bör orafalta endast de fall då säljarens besök hos köparen sker ulan anraodan från denne. Industri­förbundet hänvisar till all köparen i regel inle lorde få leverans så länge han inte är definitivt bunden av sin rättshandling och atl del därför är ett konsumentintresse atl tillärapningsorarådet inte görs för vidsträckt. Däreraot förordas frän företrädare för konsuraenlintressena att lagstiftningen vidgas att omfatta all försäljning som inte sker från ell av säljaren inrättat fast försäljningsställe. Denna ståndpunkt intar bl. a. LO, som anser all konsumenten också utanför bostaden har svårt all värja sig mol påträngande försäljning, t. ex. lillfäUighelsförsäljningar, mässförsäljningar och försäljningar i saraband raed pensionärsulflykler, på arbetsplatser och i skolor. I elt annat yttrande pekas särskilt på så­dana tillställningar sora säljare anordnar på t. ex. biografer. Från något håll hävdas att även försäljning per telefon bör inbegripas under lagen.

Prop. 1971: 86

68

Behov av särskilt skydd för köparen föreligger otvivelaktigt främst i de fall då säljaren oombedd uppsöker köparen i dennes bostad. Köparen saknar då i regel raöjligheter att göra erforderliga järaförelser i fråga om pris och kvalitet på det slags vara del gäUer. Norraalt befinner han sig dä också i elt psykologiskt underläge genteraot säljaren. Dessa skäl gör sig givetvis inle gällande med samraa styrka när initiativet lUl säl­jarens besök har tagits av köparen själv. Sora de sakkunniga har fram­hållit skulle del emellerlid kunna medföra betydande bevissvårigheter, om man undantog sådana fall från lagstiftningen. Mol en sådan ord­ning lalar också risken för att försäljare skulle söka kringgå lagen ge­nom alt skaffa sig en anraodan från köparen alt besöka denne, t. ex. vid etl överrumplande telefonsamtal strax före besöket. Jag delar därför de sakkunnigas uppfattning att lagen generellt bör gälla när försälj­ningen sker i köparens bostad.

Utöver hemförsäljning i nyss angivna bemärkelse förordar de sak­kunniga, sora förut har närants, alt lagstiftningen skall orafalta också rättshandlingar som sker vid köparens sammanträffande med säljaren i annans bostad. De har härvid särskilt tänkt på tillställningar där någon efter överenskommelse raed ett företag bjuder in vänner och bekanta lill sitt hera för alt sälja företagets varor. Förslagel i den delen har i all­raänhel lämnats ulan erinran under remissbehandlingen. Enligt min uppfattning befinner sig konsuraenlen i nu åsyftade fall norraall i en situation liknande den som föreligger när säljaren uppsöker konsumen­ten i dennes egen bostad. Jag är därför ense med de sakkunniga om atl lagstiftningen bör omfatta all försäljning som sker i köparens eller annans bostad.

Som skäl för alt begränsa lagstiftningen tUl försäljning i köparens eller annans bostad åberopar de sakkunniga främst atl hittillsvarande erfarenheter inle ger belägg för all försäljning under andra förhållanden har gett upphov till raera betydande olägenheter frän konsumentskydds-synpunkt. Vidare framhålls att, i den mån skyddsbehov föreligger, man kan förvänta atl arbetsgivare eller annan huvudman för den lokal sora del är fråga om ingriper med förbud mot försäljning.

För egen del biträder jag den under remissbehandlingen framförda uppfattningen all skyddsbehovet vid försäljning pä köparens arbetsplats saml på sjukhus, skolor och liknande lokaler norraalt är i huvudsak delsarama sora i köparens eller annans bostad. Enligt rain mening föreligger det en påtaglig risk för alt sädana försäljningsformer fär ökad utberedning ora de lämnas utanför lagstiftningens tillämpnings­område. All lita lill ingripande från lokalinnehavarens sida för atl för­hindra alltför aggressiva försäljningsmeloder synes mig knappast till­räckligt.

Del finns ytterligare en mera oenhetlig grupp av försäljningsmeloder där det skyddsbehov som kan åberopas gör sig gällande i växlande ut-

Prop. 1971: 86

69

sträckning. Jag tänker här på sådana lillfällighetsförsäljningar av olika slag som redovisas i remissytirandena frän konsumenlhåll. Del kan gälla försäljning i samband med utflykter eller biografföreställningar som säl­jaren arrangerar, försäljning i tillfälligt förhyrda lokaler till vilka hus­hållen inbjuds genom annonser eller gruppförsändelser, försäljning i an­slulning till utställningar, mässor, offentiiga lUlslällningar, basarer osv. Beträffande sådana försäljningar gäUer ofta nog all köparen i större eller raindre grad saknar möjligheter alt jämföra pris, kvalitet och ser­vice på konkurrenternas varor. Ibland har han lUl och raed otillräck­liga möjligheter all granska vad som bjuds ul. De psykologiska fakto­rerna är däremot i hög grad varierande. Man kan peka på atl den som läranar sin bostad för atl besöka en raässa eller biografförsäljning är på etl annat sätt beredd all möta försäljningserbjudanden än den sora uppsöks av en försäljare i sill hem och all han normalt har möjlighet atl ulan vidare lärana lokalen. Sä är emellerlid inle alllid fallet. Enligt vad LO har upplyst i sitt remissyttrande förekoramer det en typ av pensio­närsulflykler, där dellagarna tror all del rör sig om en vanlig utflykt men där del under lunch- eller kaffepausen förekomraer en mycket påträng­ande försäljningsverksamhet. Under sådana omständigheter föreligger tydligen både överraskningsmoraenl och svårigheter all koraraa ifrån försäljaren. I detla och liknande fall kan konsumenten också komma i elt psykologiskt underläge i och raed att han har blivit bjuden pä del ena eller det andra. Andra personer i den grupp sora konsuraenlen ingår i kan i sådana fall också snarare påverka honom atl köpa genom all de själva gör inköp än vara ell slöd mot försäljarens övertalnings­försök. TillfäUighelsförsäljningar medför över huvud tagel större fres­telser lill impulsköp än vanlig butiksförsäljning. Jag anser därför atl del också med avseende pä den grupp av försäljningsmeloder sora jag nu har behandlat finns ell konsumentskyddsbehov av samma slag som vid hemförsäljning i egentlig mening.

I enlighet med nu anförda synpunkter delar jag den under remissbe­handlingen från konsumenthåll framförda uppfattningen all lagstift­ningens tillämpningsområde bör vidgas i förhällande till de sakkunnigas förslag. All åstadkomma en för alla länkbara fall helt lillfredsslällande gränsdragning stöter uppenbarligen pä stora svårigheter. Enligt rain raening uppnår raan en frän saklig synpunkt genomsnittligt sett lärap­lig och samtidigt tUlräckligt klar avgränsning genom all låta lagen bli tillämplig i fråga om all försäljning som sker på annan plats än sälja­rens eller hans ombuds fasta försäljningsställe. Beträffande den närraare innebörden av uttrycket fast försäljningsställe ålerkoraraer jag i special­raotiveringen.

En särskild fråga är huruvida lagstiftningen, pä sätt som har ifråga­satts under remissbehandlingen, bör omfatta också försäljning sora sker per telefon. Jag är medveten om all elt behov av skydd för konsuraen-

Prop. 1971: 86

70

terna kan föreligga även här. Av naturliga skäl lorde eraeUertid denna försäljningsform inte ha någon större utbredning. Skyddsbehovet lär också vara raindre än vid de försäljningsforraer sora jag tidigare har behandlat, eflersora den konsument som inle är intresserad för köp lätt kan avbryta samtalet. Bortsett härifrån skulle det stöta på stora prak­tiska svårigheter all föra in telefonförsäljning under den nu aktueUa lagstiftningen. Jag återkommer till frågan om hur skyddet rättstekniskt skall utformas men vUl förulskicka atl jag har funnit den ordning som de sakkunniga har föreslagit vara den från olika synpunkter mest lämp­liga. De sakkunnigas förslag innebär som jag förut har nämnt, alt kö­paren skall ha rält all frånträda sin rättshandling inom viss tid från försäljningstillfället och atl en förutsättning för all han över huvud la­get skall bli bunden av sin rättshandling är all han i samband därraed skriftligen underrättas om sina rättigheter enligt lagstiftningen. Denna raelod bygger på all köparen sammanträffar raed säljaren eller dennes orabud vid försäljningen. Metoden är sålunda inle praktiskt användbar vid telefonförsäljning. Sakkunnigförslaget innebär vidare, alt konsu­menten under en "ångerfrist" av en vecka skall kunna frånträda avta­let. Utgångspunkten för frislens beräkning skall vara sararaanträffan-det med säljaren eller dennes ombud. Vid telefonförsäljning skulle det bli utomordentligt svårt all bestämma utgångspunkten för frislen pä elt sätt som undanröjer bevissvårigheterna. Jag är mol bakgrand av det sagda inle beredd alt förorda all lagstiftningen utvidgas att orafatta också sådan försäljning. Det är emellertid angeläget att utvecklingen på detla område noga följs. De erfarenheter som raan härigenora vinner kan tUlvaratas vid del fortsatta arbetet på konsumenlköprättens område. Sammanfattningsvis föreslår jag alltså all den nu aktuella lagstift­ningen skall gälla när köparen har företagit den rättshandling som en­ligt vanliga regler är bindande för honora vid sammanträffande med säljaren eller ombud för denne pä annan plats än säljarens eller ombu­dets fasta försäljningsställe.

7.2.2 Den rättstekniska metoden

En lagstiftning raed syfte all begränsa köparens bundenhet av rätts­handling sora han företar vid hemförsäljning och likartade försäljnings­former kan utformas på olika sätt. De sakkunniga har diskuterat tre skilda lösningar. En möjlighet är vad de sakkunniga kallar den suspen­siva metoden. Denna innebär att köparen blir bunden av sin rättshand­ling bara under förutsättning atl han inom viss tid uttryckligen bekräf­tar den. En annan melod är alt låta köparens rättshandling bli defini­tivt bindande för honom, om han inle inom viss tid meddelar säljaren alt han frånträder rättshandlingen, den s. k. resoluliva raeloden. Slut­ligen talar de sakkunniga ora den kombinerade metoden, där ånger­fristen för köparen inle börjar löpa förrän säljaren efler samraanlräf-

Prop. 1971: 86

71

fandet raed köparen lUlstäUer denne kopia av ordersedel eller annan liknande bekräftelse av köparens rättshandling. Med denna melod in­träder över huvud tagel inle någon bundenhet för köparen innan säl­jaren har bekräftat avtalet, och därefter har köparen möjlighet atl under viss lidryrad frånträda avtalet. De sakkunniga har för sin del förordai en lagstiftning enligt den resoluliva raeloden.

Förslaget har i allraänhel raottagits positivt vid remissbehandlingen. Konsumentrådet anser emeUertid atl den suspensiva metoden ger kon­sumenten ell bättre skydd och därför är alt föredra. Även LO ifråga­sätter lämpligheten av de sakkunnigas förslag. Från något häll uttalas övervägande syrapali för den kombinerade metoden.

För egen del vUl jag först framhåUa, all mellan den suspensiva rae­loden, ä ena, och den resoluliva resp. den korabinerade raetoden, å andra sidan, den skillnaden föreUgger att med den suspensiva metoden även den köpare som är passiv och oföretagsam kan koraraa ifrån av­talet medan de båda andra förutsätter atl köparen uttryckligen frän­träder sin rättshandling.

Den suspensiva metoden framstår otvivelaktigt sora den rae­lod sora ger konsumenten del effektivaste skyddet men den har å andra sidan ölägenheter som är betydande inte minst för konsumenterna. Sora de sakkunniga frarahåller är det principiellt betänkligt atl låta en rätts­handling, som normalt är bindande, bli helt utan verkan. Eftersom det kan antas atl konsumenten själv i flertalet faU både verkligen viU bli och också anser sig vara bunden av sin rättshandling, går del nämnda systemet längre än vad som kan anses påkallat från konsumentsyn­punkt. Den kanske allvarligaste invändningen mot den suspensiva me­toden är emellerlid all den kan motverka konsuraentens intressen. Me­toden skapar näraligen sådan otrygghet för säljarsidan all det finns risk för atl hemförsäljning praktiskt taget kommer atl upphöra eller i varje idil begränsas i alllför hög grad. De betänkligheter som enligt vad jag tidigare har sagl kan anföras mol ell förbud raot heraförsäljning kan enligt min mening i det väsentliga anföras också mol en generell lill-lampning av den suspensiva metoden.

Med den korabinerade raeloden blir köparen efter att ha raollagil en orderbekräftelse eUer liknande handling från säljaren tvungen atl reklamera ora han vill koraraa ifrån sin rättshandling. Han försätts därraed i den situation där han befann sig från början, ora den resoluliva metoden tUlärapas. Det praktiska resultatet blir sålunda all avtalsslutet korapliceras utan raotsvarande nytta för köparen. Dess­utom uppstår med den kombinerade metoden svårigheter alt fastställa den tidpunkt 1. ex. då köparen har mottagit säljarens bekräftelse sora bör bilda utgångspunkt för ångerfristen.

Sora de sakkunniga frarahåller har en lösning enligt den resoluti­va   raeloden   flera fördelar. Den anknyter nära lill köplagens reg-

Prop. 1971: 86

72

ler om öppet köp och inger därför inle några principiella betänklighe­ter. Praktiskt sett medför den inga nämnvärda förändringar i alla de faU då köparen är inställd på alt fuUfölja avtalet. För den seriösa hem­försäljningens del finns därför inte anledning all räkna med några nämnvärda, för konsumenten menliga effekter i form av t, ex, prissteg­ringar. Om köparen ångrar sig har han alllid rätt all frånträda avtalet. Härför kravs emellertid en aktivitet frän hans sida, Mol bakgrund härav har under reraissbehandlingen ifrågasatts ora raeloden ger konsuraen­len etl tUlräckligt skydd. Del är givet atl köparens räll alt frånträda avtalet blir illusorisk, ora han inte frän början görs uppraärksam på sin rält i nämnda hänseende. Denna brist kan emellerlid eUraineras ge­nora all säljaren, som de sakkunniga föreslår, åläggs skyldighet all vid sararaanlräffande raed köparen överlärana en skriftiig handling, varige­nora köparen underrättas om sina rättigheter enligt den nya lagen. Un­derlåter säljaren delta, blir köparen enligt förslagel över huvud laget inle bunden av sin rättshandling. En sådan ordning tiUgodoser enligt rain raening rimliga krav pä skydd för konsumenten,

I enlighet raed nu anförda synpunkter vill jag, i likhet raed de sak­kunniga och del stora flertalet remissinstanser, förorda den resolutiva metoden. Denna metod har f. ö, förordats också av de övriga nordiska ländernas delegerade vid deparleraentsöverläggningarna.

Det är givetvis angeläget alt skapa garantier för alt säljarens raedde­lande till köparen om rälten all frånträda avtalet utformas i klara och entydiga ordalag. Det är också lämpligl alt meddelandet utforraas pä sarama sätt i alla fall. Mot bakgrand härav synes det mest ändaraålsen­ligl all raeddelandets lydelse fastställs av Kungl, Maj:l. För all förebyg­ga bevissvårigheter bör som en ytterligare förutsättning för köpa­rens bundenhet krävas, atl köparen bekräftar atl han mottagit hand­lingen pä etl exeraplar av denna, I syfte atl underlätta förfarandet för den köpare sora vill frånträda sin rättshandling, bör till handlingen fogas blankett lill avbeställningssedel. För de seriösa hemförsäljnings­förelagen lär det inle raedföra några näranvärda svårigheter all anpassa sig till dessa rutiner.

En väsentiig fråga i sammanhanget är givetvis ångerfrislens längd, dvs, den tid inom vilken konsuraenlen raåste frånträda sin rältshandUng för att inle bli definitivt bunden av den. De sakkunniga föreslär en vecka räknat från dagen för köparens sammanträffande med säljaren eller orabud för denne. Förslaget har sä gott som genomgåen­de godtagits vid reraissbehandlingen. I etl yttrande hävdas eraeUertid alt tidsfristen bör utsträckas lill 14 dagar.

För egen del vill jag först framhålla all den tidpunkt, då en köpare får klart för sig all han gjorl etl enligt hans mening oförmånligt köp och därför vill frånträda avtalet, givelvis i hög grad kan variera frän fall till fall. Den ene köparen ängrar sig kort efter försäljarens besök,

Prop. 1971: 86

73

en annan kanske först långt senare, t. ex. i samband med krav från säl­jaren på obetald del av köpeskillingen. Uppenbarligen är del av prak­tiska skäl nödvändigt all fastställa en enhetlig utgångspunkt för ånger­frislen. Av hänsyn både lill säljarna och lill köparnas intresse av alt kunna få snar leverans i de fall då de vill stå fast vid sin rättshand­ling, synes del mest ändamålsenligt all tidsfristen, som de sakkunniga förordar, räknas från säljarens eller hans orabuds sammanträffande med köparen. En sådan ordning lorde också koraraa alt bidra till att ge köparen anledning atl i anslutning lill sammanträffandel ta definitiv ställning och sålunda inte skjuta saken på framliden.

Tidsfristens längd är en bedömningsfråga om vilken delade meningar givelvis kan råda. Köparen raåste självklart ha skäligt rädrura för atl kunna besluta om han skall stå fast vid sin rättshandling eller inle. In­tresset av trygghet i den allmänna varuomsättningen kräver å andra si­dan alt tidsfristen görs relativt kort. Också köparen har normall ell starkt intresse härav, eftersom han i allmänhet inte lorde kunna påräkna leverans förrän efler frislens utgång. De sakkunnigas förslag ora en ångerfrisl på en vecka synes mig utgöra en riralig avvägning raellan de skilda intressen som här gör sig gällande. Det lorde också vara lättare för allmänheten att anpassa sig efter en veckofrist än efter en frist på t. ex. tio dagar. Tvä veckor lorde emellerlid vara en alllför lång lidrymd i förevarande hänseende. Jag biträder således de sakkunnigas förslag, som vunnit anslulning också vid de nordiska deparleraentsöverläggning­arna.

Det är givelvis angeläget alt frånträdandel i förekoraraande fall sker i sådan form alt bevissvårigheter och Ivisligheter inte uppkoraraer. De sakkunniga förordar alt köparen, ora han inle vill fullfölja avtalet, skall vara skyldig alt skriftligen underrätta säljaren härora. Förslagel har genomgående godtagits av remissinstanserna. Som tidigare har nämnts skall säljaren enligt mitt förslag vara skyldig all alllid lill köpa­ren överlämna blankett till avbeställningssedel. Kravet på skriftlig förra kan raed hänsyn härtill inle anses innebära någon olägenhet för köpa­ren. Jag biträder därför sakkunnigförslaget i denna del.

7.2.3 Fråga om undanlag för kontantköp m. m.

Det kan inle förutsättas att flertalet hemförsäljningsavtal ingås utan tillräckligt övervägande från konsumentens sida. När köparen har bestärat sig för all ingå ell avlal och vet vad han ger sig in på, önskar han givelvis som regel få varan levererad så snart som möjligt. Som tidigare har framhållits fär man dock räkna med atl säl­jarna blir obenägna atl fullgöra leverans innan ångerfrislen har gått ul. Vidare vill jag erinra ora all de fall av hemförsäljning som har särskilt uppmärksammats och bl. a. föranlett Nordiska rådels tidigare nämnda rekommendation är sådana där säljaren eller dennes ombud oombedd

Prop. 1971: 86

74

söker upp köparen. Som jag förut har anfört anser jag i likhet med de sakkunniga all etl krav på att säljaren tagit initiativet skulle medföra tiUärapningssvärigheter och därför bör undvikas. Mol bakgrund av nu angivna omständigheter kan del emellertid finnas skäl att på annat sätt begränsa lagstiftningens lillärapningsoraråde.

De sakkunniga har sökt att pä en indirekt väg i praktiken utesluta såväl de fall då köparen är fast besluten alt fullfölja avtalet och önskar snabb leverans sora de fall då del är köparen sora har tagit initiativet lill sammanträffandet med säljaren eller dennes orabud. De anknyter därvid till graden av den ekonoraiska uppoffring sora köparen gör i saraband raed besöket. Ora denna är kännbar, anser de atl man har grund för anlagande all köparen är klart medveten om vad han har gett sig in på. De utgår också från att en person, sora själv kallar en försäljare lill sig och besläramer sig för köp, i allmänhet är angelägen att slutligt avlal och därmed leverans skall komma till stånd snarast och sålunda regelmässigt är beredd att göra den ekonoraiska uppoffring som kan krävas för all lagen inle skall bli tilläraplig. Mot bakgrund av dessa synpunkter föreslår de sakkunniga atl rätten att frånträda avtalet inte skall gälla vid hemförsäljning men väl vid abonnemangsavlal om köparen i saraband raed sin rättshandling erlägger antingen hela köpe­skillingen kontant eller, när denna överstiger 100 kr., en handpenning raotsvarande rainst 25 »/o av köpeskillingen och ej mindre än 100 kr.

Förslaget har i denna del kritiserats av flera remissinstanser sora före­träder konsuraentintressen. Enligt denna kritik finns del anledning tro atl försäljningsvillkoren i raånga fall skulle korama atl anpassas efler den föreslagna undanlagsregeln på så sätt att lagstiftningen kom att gälla bara ell litet antal köp. Vidare anförs atl konsumenten, när han företar sin rättshandling, i de flesta fall torde uppfatta denna som väl genomtänkt och vara nöjd med köpet. Del är först när han har fått överlägga med andra raedleraraar av hushållet och järaföra det pris han har åtagit sig atl betala raed priserna på raotsvarande varor i buliks­handeln som han kanske upptäcker alt han har gjort en dålig affär. Vidare hävdas all äldre personer, som i särskild grad är i behov av lagens skydd, inle gärna köper på avbetalning och dessutom i större utsträckning än andra har förhållandevis stora penningsuraraor förva­rade i bostaden. Det ligger därför nära lUl hands all förraoda att dessa konsumenter har en önskan alt betala hela köpeskillingen genast, ulan alt del kan tas som tecken på atl affären från deras sida är väl genom­tänkt.

Jag hyser förståelse för remisskritiken mot förslaget att vissa kredit­köp skall undantas frän lagens tillämpningsoraråde. Den avgränsning som de sakkunniga här förordar synes raedföra alt konsuraenterna får ell otillräckligt skydd. Varje avgränsning med hänsyn lill kontantinsat­sens storlek måste f. ö. framstå sora i viss raån godtycklig. Härtill kora-

Prop. 1971: 86

75

raer risken för all säljarna anpassar betalningsvillkoren så all flertalet köp faller utanför lagen. De skäl sora de sakkunniga har anfört för sin ståndpunkt är enligt min raening inle helt övertygande. Köparens behov av snabb leverans lorde i flertalet fall inle vara så starkt att nå­gon olägenhet av betydelse uppstår, ora han får vänta en dryg vecka på den vara han har beställt. När köparen undanlagsvis har elt påtag­ligt intresse av omedelbar leverans, lorde han ofta kunna raolivera sitt önskemål på sådani sätt all det för säljaren framstår som riskfritt atl leverera varan innan ångerfrislen har gått ul. Vad angår önskemålet all utesluta fall när köparen har tagit initiativ till säljarens besök bör della få vika, ora det krävs för att skyddet i övriga faU skall bli effektivt.

Ä andra sidan synes del raig inte lärapligt atl föra in alla avlal som ingås vid hemförsäljning och försäljning i likartade forraer under lagens lillärapningsområde. Någon avgränsning är nödvändig sä all lagstift­ningen inte komraer all orafatta exerapelvis konlanlförsäljning av livs­raedel frän varuhussar och liknande. Ora köparen får varan levererad genast och således redan frän början vet exakt vad han fär särat dess­utom är beredd att omedelbart erlägga hela vederlaget för del köpta, sy­nes behovet av särskilt skydd vara avsevärt raindre än i de typiska hera-försäljningsfallen, där varan levereras i efterhand och köparen i en eller annan förra får kredit. Del är f. ö. från principiell synpunkt mindre tilltalande atl ge köparen räll all riva upp en affär som för båda parter enligt vanliga regler fraraslår sora avslutad. Sådana situationer som jag nu har beskrivit bör därför enligt min mening undantas. På denna punkt har del också rätt principiell enighet vid de nordiska de­parleraentsöverläggningarna. Man synes uppnå en lämplig avgränsning av undantaget om della får omfatta de fall dä avtalet har fullgjorts på ömse sidor redan vid köparens sammanträffande med säljaren eller der nes ombud.

Jag vill understryka all den avgränsning som jag sålunda förordat medför atl etl ganska litet område undantas från lagstiftningen. Som jag nyss nämnde är det vid heraförsäljning och likartade försäljnings­forraer regel både all varan levereras i efterhand och alt köparen fär kredit. Vid köp av dyrbarare kapitalvaror torde man bara i undanlags­fall ha anledning atl räkna med alt köparen helt fullgör sin del av av­talet vid försäljningstillfällel. De raesl skyddsvärda fallen lorde sålunda i praktiken koraraa all orafallas av lagstiftningen.

Med den avgränsning av tillärapningsorarådet som jag nu har före­slagit finns del enligt min raening inle något praktiskt behov av all som har föreslagits i några reraissytlranden från lagen särskilt un­danta köp sora avser endast obetydliga värden. Till frågan vad som i olika situationer bör krävas för att avtalet skall anses vara fullgjort åter­kommer jag i specialraotiveringen.

Prop. 1971: 86

76

7.2.4 Utfästelse av säljarens ombud m. m.

När försäljare för de företag sora bedriver heraförsäljning eller an­nan likartad försäljning lar upp bestäUningar på de varor de bjuder ut förekoramer inle sällan, alt de lämnar köparen utfästelser om köpevill­kor sora är gynnsamraare för denne än de som är upptagna i de tryck­ta ordersedlar eller kontraklsformulär sora vanligen används vid della slag av försäljning. Sådana utfästelser, som i den juridiska litteraturen och av de sakkunniga har kallals "sidolöpare", kan avse t, ex. rabatter, gratis tillbehör, särskilda egenskaper hos den beställda varan, leverans­lid eller betalningsvUlkor. Ibland kan sädana utfästelser vara av vä­sentlig betydelse för köparen, när han tar ställning lill säljarens erbju­dande. Ell tillbehör som enligt försäljarens utfästelse skall ingå i köpet kan t. ex. vara nödvändigt för all varan skall kunna användas på del sätt som köparen avser.

Del kan givetvis mänga gånger bereda köparen stora svårigheter atl mol säljarens bestridande föra bevisning om atl en utfästelse av detta slag verkligen har lämnats eUer atl styrka sitt påstående ora en sådan utfästelses innehåU. Misslyckas han i del hänseendet lär han fä finna sig i all fullgöra sin del av avtalet utan atl han kan genomdriva all ut­fästelsen infrias. Men även om han lyckas bevisa all en viss utfästelse har gjorts, är det inte säkert all därraed alla problera är lösta. Rätts­läget när det gäller verkningarna av sidolöpare är nämligen oklart. Om försäljaren har behörighet all för säljarens räkning göra utfästelser av det aktuella slaget, uppkommer inle några problem. Säljaren blir dä bunden av utfästelsen på samma sätt som om han gjort den själv. Vad detla praktiskt sett innebär i olika situationer har närmare utvecklats av de sakkunniga, och jag hänvisar i den delen lill rain föregäende redogörelse för betänkandet. Annorlunda förhåller det sig om försälja­ren såsom vanligen lorde vara fallet saknar behörighet atl göra muntiiga utfästelser vid sidan av de vUlkor som upptagits i den tryckta ordersedeln eller kontraklshandlingen. Sora de sakkunniga har frara­hållit är det ovisst vilka rättsverkningar sora enligt gällande räll är knutna lUl sidolöparen i dessa situationer.

Ulan alt gä in pä någon detaljerad diskussion ora de komplicerade avtalsrättsliga problem sora här anraäler sig kan jag insläraraa i de sakkunnigas uttalande all den rådande osäkerheten beträffande rätts­läget är ägnad all skapa otrygghet, ge upphov till Ivisligheter och leda till rättsförluster för konsuraenterna. Situationen är i hög grad otill­fredsställande. Sora de sakkunniga har uttalat lorde sidolöparproble­mel ha stor aktualitet vid sådan försäljningsverksamhel som skall om­fattas av den nya lagstiftningen. Faslän motsvarande problem kan upp­komma också i andra fall och del från den synpunkten kunde vara önskvärt all i etl samraanhang åstadkomma en lösning av dessa frågor

Prop. 1971: 86

77

för hela del avtalsrätlsliga området, anser jag därför, i likhet raed de sakkunniga raen i motsats lill vissa remissinstanser, atl sidolöparproble­mel nu bör lösas på della speciella område.

De sakkunniga har sökl all utan ingrepp i centrala förmögenhets­rältsliga besläramelser åstadkomma en reglering sora skall praktiskt sett tillgodose köparens intresse av atl säljaren antingen infriar de ut­fästelser sora försäljaren har gjorl eller också ger klart till känna all han inle vill ingå avtal pä vUlkor sora innefattar sidolöparen och atl i så fall något avtal inle komraer lill slånd. Med utgångspunkt i antagan­det all försäljaren alllid har eller skall anses ha fullmakt alt för sälja­rens räkning mottaga anbud från de presurativa köparna föreslår de sakkunniga dels en bestäraraelse av innebörd all en utfästelse av för­säljaren alltid skaU anses ingå i det anbud eller svar som köparen läm­nar försäljaren, dels en regel sora ålägger säljaren alt i de fall, då kö­parens anbud eller svar innefattar en sidolöpare och säljaren inte vill ingå avlal på villkor som innefattar sidolöparen, utan oskäligt uppe­håll ge köparen raeddelande därora vid påföljd all säljaren annars an­ses ha antagit köparens anbud. Enligt förslaget inträder dock inle denna påföljd, om köparen insett eller bort inse alt säljaren inte avsett all an­taga köparens anbud. I sådant fall komraer något avtal över huvud taget inte till stånd.

Förslaget har i sina huvuddrag godtagits av flertalet reraissinstanser. Men del har också rönt kritik frän skUda utgångspunkter. I en del ytt­randen hävdas, alt förslagel skulle medföra sakligt sett alllför oförmån­liga konsekvenser för säljarföretagen. A andra sidan framhåller några remissinstanser alt förslagel inle undanröjer svårigheterna för en kö­pare all bevisa existensen av en sidolöpare. Som etl länkbart alterna­tiv till den föreslagna lösningen har framkastats tanken att uppställa krav pä skriftlig form för de avtal del här gäller.

Särskilt i de typiska heraförsäljningsfallen, där försäljarna i mänga avseenden uppträder självständigt och ofta använder en mycket aktiv försäljningsleknik, ter det sig för konsumenten naturligt alt lita på att de uttalanden försäljaren gör eller de utfästelser han lämnar görs pä säljarens vägnar och är bindande för denne. Den ordersedel som före­läggs konsuraenlen för underskrift innehåller visserligen ofta en klau­sul om all muntliga utfästelser av försäljaren inle är bindande för säljaren, men man kan ulgå från alt köparen ofta inte studerar order­sedeln sä noga atl han uppraärksararaar en sådan klausul. Och även om han gör del ligger del nära lill hands för honora alt utgå från atl försäljaren har raöjlighet att göra åtrainstone vissa undantag.

Den reella innebörden av de sakkunnigas förslag synes lill en början vara all ombuden utrustas med en legal slällningsfullmakl alt raot­taga anbud från de presumtiva köparnas sida. En sådan fullmakt inne­bär all köparens anbud anses ha nätt säljaren i och med atl del raot-

Prop. 1971: 86

78

tagits av ombudet. Förslagel innebär vidare all utfästelse om särskild förmån som ombudet lämnar köparen alllid anses ingå i köparens an­bud.

En reglering i huvudsaklig överensslämraelse med sakkunnigförslaget i nu berörda hänseende synes medföra all sidolöparproblemel fär en från konsumenternas synpunkt praktisk och pä del hela taget tUlfreds­stäUande lösning. Det väsentiiga synes näraligen vara alt konsuraenlen bereds skydd raot den risk han nu löper alt bli bunden av elt avtal vars innehåll inle överensstäraraer raed det anbud sora han har läranal på grundval av sina diskussioner med försäljaren och som inte sällan i ett eller flera hänseenden avviker från säljarens ursprungliga anbud sådant det koraraer till uttryck i ordersedel eller liknande handling. Den risken elimineras om försäljaren utrustas raed fullraakl att raol­laga anbud. I så fall koraraer nämligen alla de önskemål konsuraenlen uttrycker vid sararaanträffandel raed försäljaren inbegripet sådana utfästelser sora försäljaren gör och sora konsumenten uttryckligen eller underförstått tar fasta på all ingå i del anbud han lämnar för­säljaren, och della anbud skall i krafl av fullmakten anses ha nätt säl­jaren i och raed all det avgelts till försäljaren. Därmed uppkommer för säljaren den situationen alt han endast kan välja mellan atl antaga köparens anbud oförändrat eller avslå anbudet. Däreraot kan han inte påtvinga köparen ell avlal raed annat innehåll än denne önskar. Läm­nar säljaren antagande svar ulan atl göra klart huruvida hans accept omfattar eventuella sidolöpare eller inle, lär köparen regelmässigt ha rält att ulgå från all del förra är fallet. Avlal kommer då till stånd i enlighet raed köparens anbud. Tänkbart är visserligen atl säljarens svar faktiskt avviker från köparens anbud men har en sådan utformning att köparen måste inse all säljaren uppfattar svaret sora överensstämmande med anbudet, och i sådant fall kan köparen enligt 6 § andra styckel avtalslagen eller allmänna rättsgrundsatser bli bunden av avtal i enlig­het med svaret, om han inle reklamerar hos säljaren. Men del lorde vara så ytterst sällsynt all underlåtenhet all reklamera kan åberopas mol köpare i de situationer sora det här är fråga om atl raan från praktiska synpunkter kan helt bortse från dera.

De sakkunniga synes ha utgått från atl säljarorabuden redan nu ge­noragående har eUer raåste anses ha fullmakt atl mottaga anbud från de presumtiva köparna och har inte föreslagit någon uttrycklig be­stämmelse i ämnet, vUket inle heller varit behövligt med hänsyn lill den passivilelsregel sora sakkunnigförslaget innehåller och sora i sig förul­sätler existensen av en fullmakt för säljarorabuden atl raollaga anbud. Sora jag strax skall utveckla anser jag eraeUertid all någon passivUels-regel av delta slag inte bör tas upp i den nya lagen och därraed för­ändras situationen. Härtill koramer all del i och för sig kan ifrågasät­tas om de sakkunnigas utgångspunkt när det gäller försäljarnas behö-

Prop. 1971: 86

79

righel att mottaga anbud är riklig. Och under alla förhåUanden kan denna behörighet i avsaknad av uttryckliga lagregler inskränkas genom särskilda föreskrifter, som kan bringas lill kundernas kännedora t. ex. genora att de tydligt återges i ordersedlar e. d.

Del synes under dessa förhållanden ligga nära lill hands alt i lagen la in en uttrycklig och tvingande föreskrift ora atl i fall då säljaren före­träds av orabud vid sararaanträffandel raed köparen orabudel skall an­ses ha fullraakl alt därvid mottaga anbud från köparen. Jag kan inte heller finna atl en sådan regel skulle leda lill några obilliga konsekvenser för säljarföretagen. Regeln betager givelvis inle företagen möjligheten att genom instruktioner lill ombuden på olika sätt inskränka deras be­fogenhet, t. ex. i fråga ora rätten all ta eraot anbud vilkas innehåll av­viker frän säljarens erbjudande. Sådana inskränkande föreskrifter får full rättslig verkan såvitt gäller del inbördes förhållandet raellan före­taget och försäljaren. All föreskrifterna inle kan åberopas raot köparna får ingen sora helst praktisk betydelse sä länge försäljarna lojalt följer sina instruktioner. Den ifrågasatta regleringen raedför ölägenheter för säljarföretagen endasl i de fall då orabuden handlar i strid raot instruk­tionerna eller underlåter alt inberätla raoltagna anbud eller vid inberäl-tandel ger anbuden ell orikligt innehåll. Men del synes mig utomordent­ligt svårt att finna sakligt bärande argument för en ordning som inne­bär atl de ekonomiska konsekvenserna av sädana förfaranden skall ens lill någon del bäras av konsumenterna och inle av säljarföretagen. Del är vid hemförsäljning typiskt sett säljaren sora har tagit initiativet till köpeavtalet och det är han sora själv valt sina orabud och gett dera instruktioner. Under sädana förhållanden bör säljaren svara för om ora­budel i något hänseende visar försumlighet vid fullgörandet av sitt upp­drag.

En reglering enligt nu angivna riktlinjer skulle möjligen kunna inge betänkligheter i sädana fall dä köparen faktiskt känt lill all ombudet av­sett att inle inberätla anbudet till säljaren eller alt inberätla del med oriktigt innehåll. Säljaren torde emellerlid i dessa fall med stöd av av­talslagens ogiltighelsregler eller allraänna rättsgrundsatser kunna värja sig raot alt bli bunden i enlighet raed köparens anbud.

I enlighet med nu anförda synpunkter förordar jag att en fullmakts-regel av nyss angivet innehåll las upp i den nya lagen.

En sådan bestäraraelse synes i gengäld göra det onödigt all i lagen uttryckligen föreskriva, all utfästelse sora orabudet lämnar skall anses ingå i köparens anbud. Del säger sig nämligen självt atl aUa de önskemål i fråga ora avlalsinnehållet sora köparen framför lill orabudel koramer att ingå i hans anbud, och della alldeles oavsett om det går tillbaka på utfästelser som orabudet raer eller raindre spontant har läranal. Någon bestämmelse motsvarande 5 § andra styckel sakkunnigförslaget anser jag därför inte böra tas upp i lagen.

Prop. 1971: 86

80

Även med den nu förordade regleringen kvarstår givelvis de svårighe­ter sora kan uppkoraraa för en köpare atl föra bevisning om all elt för­säljningsombud gjort rauntliga utfästelser i del ena eller andra hänseen­det eller över huvud tagel all hans anbud har elt innehåll som avviker frän säljarens ursprungliga erbjudande. Det lär eraeUertid inle stå nå­gon annan raöjlighet lUl buds atl åstadkoraraa en fullgod lösning av delta problera än all på sätt sora har föreslagils under reraissbehand­lingen införa krav pä skriftlig förra för hemförsäljningsavtal. En sådan ordning skulle dock knappast slå i överenssläraraelse raed den allraänna uppfattningen ora vad sora bör gälla i fråga ora avlal av detla slag och skulle i själva verket kunna få verkningar sora är lill konsuraenlernas nackdel. All införa ell formkrav pä della speciella område skulle inle heller riraraa väl raed utvecklingen under senare tid inom avtalsrätten i övrigt.

En sådan ordning sora jag nu föreslär kan väntas leda lUl en välbe­hövlig sanering av heraförsäljningsverksaraheten. Det blir mera ange­läget än tidigare för förelagen all välja sina försäljningsorabud med ora­sorg, all utarbeta detaljerade instruktioner för dem och atl noga över­vaka all instruktionerna följs. I den raän lagstiftningen pä sä sätt får en gynnsara effekt på försäljningsverksamhelens etiska och affärsraässiga standard är detta självfallet i både företagens och konsuraenlernas in­tresse.

Jag vill understryka all den fuUmaklsregel jag här har föreslagit för hemförsäljningsavtalens del inle bör ses som någon slutgUtig lösning av sidolöparproblemel, sora enligt vad jag tidigare har frarahåUit uppträder också i andra sararaanhang och således har en raera allraän räckvidd. Den nu föreslagna regleringen bör uppfattas sora ell provisoriura, till-komrael för atl ulan alllför långtgående ingripanden i gällande regel­systera undanröja mer påtagliga missförhållanden på etl begränsat om­råde, där olägenheter av nuvarande ordning är särskilt kännbara för konsumenterna. Det får ankomma på köplagssakkunniga alt förulsält-ningslösl pröva hur en slutlig och allmängiltig lösning av hithörande problem bör se ul.

Bakgrunden till den passivilelsregel som de sakkunniga har föreslagit torde vara atl säljarföretagen raed nuvarande disposiliva avtalsrätlsliga regler är oförhindrade atl förbehålla sig rält all pröva huruvida de vill godkänna anbud eller antagande svar på egna anbud sora inberältas av deras försäljare. Genora all utan lidsbegränsning på detta sätt förbe­hålla sig en acceptfrisl kan en säljare åstadkoraraa all köparen förblir bunden av sitt anbud under avsevärd lid saratidigt sora säljaren slår fri att när som helst genom ett avböjande svar dra sig ur den tiHämnade af­fären. Del är uppenbart alt en sådan ensidig bundenhet kan innebära avsevärda ölägenheter för köparen. Situationen är särskUl otillfreds­ställande i de typiska heraförsäljningsfallen där köparen ofta nog genom

Prop. 1971: 86

81

övertalning har förraälls alt göra sin beställning och därför i verklig­heten har elt ganska svall intresse för affären raen å andra sidan regel­raässigl har sraå möjligheter atl framtvinga etl besked av säljaren. Kö­paren koraraer alltså all under kanske läng lid sväva i ovisshet om huru­vida han skall tvingas fullfölja etl för honom raer eller raindre likgUtigt avlal.

Ölägenheterna av den ensidiga bundenheten undanröjs visserligen ge­nora den passivitetsregel som de sakkunniga har föreslagit, eftersom passiviteten leder tUl att även säljaren blir bunden och köparen således alllid inom riralig tid får klart för sig vad han har alt rätta sig efler. Men del kan ifrågasättas ora del i allraänhel verkligen är förenligt raed köpa­rens intresse alt liUägga säljarens passivitet den verkan alt ell för båda parter bindande avlal komraer lill slånd. Om köparen efler del han har gjorl sin beställning inle hör något frän säljaren ler del sig nog regel­mässigt raera naturligt för honora alt utgå från all hela affären har för­fallit. Della gäller naturligtvis särskilt i fall då han själv inle ursprung­ligen har tagit initiativet till köpet och därför sannolikt inte är påfallan­de angelägen ora atl det fullföljs, en situation sora ofta föreligger just i heraförsäljningsfallen. Och atl köparen inle utnyttjat den rätt alt från­träda köpet sora den nya lagen ger honora lär inle ulan vidare kunna las lill intäkt för att han har en positiv önskan all fullfölja köpet även lång lid efter beställningen. I varje fall skulle del sällan innebära någon ekonomisk förlusl för honora ora följden av säljarens passivitet i stället blev alt beställningen anses ha förfallit.

Flera skäl lalar sålunda raot passivilelsregeln i sakkunnigförslaget. Avgörande för frågan ora en sådan regel bör gälla eller inle synes emellerlid vara i vad mån raan på annat sätt kan komma lill rätta raed del förhållandel all säljarföretagen genora att förbehålla sig accepl-frisler håller köparna ensidigt bundna under praktiskt tagel obegränsad lid. I del avseendet bör det tidigare idag anraälda förslagel lill lag ora förbud mol otillbörliga avtalsvillkor uppmärksararaas (prop. 1971: 15). Som uttalades i del ärendet (s. 72) måste bl. a. just förbehåll av del slag sora jag här har beskrivit räknas lill den kategori av avtalsvillkor som undantagslöst bör stämplas såsora otillbörliga raot konsumenterna. Om detta lagförslag antages av riksdagen och i enlighet med vad sora föreslagils träder i kraft den 1 juli 1971 öppnar sig aUtså i en raycket nära fraralid en raöjlighet alt ingripa raot villkor av del här slaget i bl. a. heraförsäljningsavlal. Jag räknar raed all i så fall konsuraenlora­budsraannen koraraer all snabbi vidtaga lärapliga åtgärder i syfte all få sädana villkor utmönstrade ur här aktueUa avtalsformulär eller i varje fall raodifierade pä sådant sätt all de inte leder lill några raenliga verk­ningar för konsumenterna. Koraraer en sådan sanering till stånd bortfal­ler tydligen behovet alt bereda konsumenterna skydd genom en sådan

6    Riksdagen 1971.1 saml. Nr 86

Prop. 1971: 86

82

passivitetsregel som här har diskuterats eller andra tvingande civilrälts­liga regler.

Under dessa förhållanden viU jag förorda all någon passivilelsregel f. n. inle las upp i den nu förevarande lagen. Skulle den fraratida ut­vecklingen bli en annan än jag här har räknat med kan det bli aktuellt all ompröva ställningstagandet. Jag förutsätter atl köplagssakkunniga uppraärksararaar spörsraälel under sitt pågående arbete.

7.2.5 Verkan av frånträdande m. m.

Ora anbud frän någondera avlalskonlrahenlen har lett lill avlal ora heraförsäljning och köparen därefter i föreskriven ordning frånträder avtalet innebär del all avtalet skall bringas atl gå åter. För del faU all köparen har frånlräll avtalet innan någondera parten till någon del har fullgjort sin avlalspreslalion krävs inle några särskilda regler. Köpa­rens rätt all frånträda avtalet bör i dessa fall vara ovUlkorlig och inle raedföra några ekonoraiska konsekvenser för honom. Om säljaren har levererat den försålda varan eller del därav eller ora köparen helt eller delvis har betalat köpeskillingen, uppkoraraer däreraot vissa frågor sora kräver närraare reglering. De sakkunnigas förslag innebär här följande.

Har köparen raollagil varan eUer del därav skall han hålla den till­gänglig för säljaren i väsentligen oförändrat och oförrainskal skick. Säljaren är i sä fall skyldig atl hämta godset hos köparen inora skälig lid och därvid betala tillbaka vad han har mottagit av köpeskillingen. Köparen har räll alt behålla varan tills säljaren fullgör sin belalnings­skyldighel. Köparen slår risken för all varan förstörs, försäraras eller rainskas så länge den är i hans besittning. Underlåter säljaren all inom skälig lid hämta varan övergår emellertid risken pä säljaren. Vid åter­gång av abonneraangsavtal är säljaren skyldig all betala tillbaka vad han uppburit även ora säljaren har ulfört viss del av sitt åtagande en­ligt avtalet.

Vid remissbehandlingen har de sakkunnigas förslag rönt kritik pä några punkter. I etl yttrande hävdas sålunda all del bör ankomma på köparen all återställa varan lill säljaren. Sora skäl härför åberopas bl. a. alt köparen kan vara oanlräffbar för säljaren och alt denne där­för saknar möjlighet alt själv härata varan. Från etl par häll hävdas vidare all säljaren bör ha räll lill i varje fall viss begränsad ersättning för sina kostnader i saraband raed all han återtar varan. Slutiigen har hovrätten för Västra Sverige ifrågasatt ora inte säljaren alllid bör stå risken för varan innan avtalet är definitivt. Hovrätten hänvisar till raöj­ligheten för säljaren alt hälla varan försäkrad.

Även om det torde komraa all höra lill undantagen att köparen över huvud taget fär varan levererad innan ångerfrislen har löpt ul, är det tydligt atl frågan ora parternas rättigheter och skyldigheter i

Prop. 1971: 86

83

samband raed atl avtalet skall bringas atl återgå efler del all leverans har skett raåste regleras. Utgångspunkten bör härvid givelvis vara all vardera parten i princip skall återbära vad han har raollagil enligt avtalet. Säljaren skall sålunda ha räll all få tillbaka levererat gods och köparen skall återfå vad han har presterat av vederlaget, vare sig della består av likvida raedel, fordringsbevis e. d. eller av inbylesgods. När del gäller all bestämma hur dessa transaktioner skall genomföras in­ställer sig emellertid ell flertal frågor av praktisk och rättslig natur.

Ansvaret för återtransporten av godset lill säljaren skall enligt sak­kunnigförslaget åvila säljaren, sora också har alt stå för kostnaderna för transporten. I den delen skiljer sig förslagel frän vad sora anses gälla enligt köplagen vid öppet köp och som innebär all det är köpa­rens sak att återlämna godset och slå för härmed förbundna kostnader. Goda skäl talar emellertid enligt min raening för de sakkunnigas stånd­punkt. Till skillnad frän vad sora i aUraänhet gäller vid öppet köp är del i normalfallet säljaren som vid heraförsäljning har tagit inhialivel lill avtalet. Flertalet av de fall då köparen fär leverans före "ånger­veckans" utgång lorde vara sådana där försäljaren hafl varan med sig vid besöket hos köparen och det närmast varit i säljarens intresse atl godset omedelbart överlämnas lill köparen i släUel för all försändas lill honora i efterhand. I raånga fall lorde vidare situationen vara den all säljaren är bosalt på långt avstånd från köparens hera och all en återtransport av godset därför blir besvärlig. Vid heraförsäljning är del regelraässigl säljaren sora har stått för transporten vid leveransen, och han har dä också norraalt bättre raöjligheter än köparen all transporte­ra tillbaka godset. Skulle skyldigheten all sörja för återtransporten åvila köparen, skulle detta i själva verket i raånga fall avsevärt förringa värdet av rätlen att frånträda avtalet. Vad beträffar det av en remiss­instans framförda argumentet för all köparen bör vara skyldig alt åter­lämna godset till säljaren, näraligen all köparen kan vara oanträffbar och att säljaren därför saknar möjlighet all hämta godset, vill jag er­inra om atl del även enligt mitt förslag skall vara en förutsättning för själva rätten att frånträda avtalet, all köparen håller godset tillgängligt för säljaren. Den förulsällningen är emellerlid inle uppfylld ora köpa­ren är oanlräffbar för säljaren eller om denne på grund av annan om­ständighet som beror av köparen är satt ur stånd all hämta godset.

Av nu anförda skäl biträder jag de sakkunnigas förslag all det skall ankoraraa på säljaren all avhärata godset hos köparen. Dessa skäl bör enligt min raening föranleda också atl säljaren åläggs all bära kostna­derna för återtransporten. Tänkbart vore visserligen all köparen fick bidraga till dessa kostnader genora atl erlägga en raindre del av dessa, t. ex. i form av någon maximerad avgift. En sådan ordning skulle emellertid innebära all regelsystemet korapliceras för de relativt få­taliga fall som del här är fråga ora ulan all man vinner några raer

Prop. 1971: 86

84

påtagliga fördelar för någondera parten. Del bör särskilt hållas i rainnet alt säljaren lill skiUnad från köparen har raöjligheter all kalky­lera in utgifterna för ett antal återtransporler bland sina allraänna ora­kostnader. Den prisförhöjning som kan bli följden härav lorde bli myckel ringa.

Säljaren bör givetvis ha en rimlig tid till sitt förfogande inora vilken han kan avhärata godset. Under denna tid bör köparen, sora också de sakkunniga förutsatt, vara skyldig all vårda godset och således stå faran för alt della förstörs, rainskas eller skadas lUl följd av händelse sora är alt tillräkna köparen sora försuraraelse i värden av godset.

En raera tveksara fråga är vera av säljaren och köparen sora skall bära risken för atl godset under denna tid förstörs, rainskas eller ska­das genom olyckshändelse. De sakkunniga har efler mönster av köp­lagens regler ora öppet köp föreslagit att della s. k. casus-ansvar skall åvila köparen. En järaförelse raed öppet köp är emellerlid inle träf­fande, eflersora det vid öppet köp åligger köparen all återlärana godset men i heraförsäljningsfallen enligt både de sakkunnigas och raitt för­slag skall ankorama på säljaren all avhärata godset. Del är i dessa fall således säljaren sora i princip besläraraer den lidryrad under vilken godset skall förbli i köparens besittning. Under dessa förhållanden sy­nes del naturligt alt säljaren också får slå faran för godset liU dess han återtar della. Det nu sagda gäller i varje fall såvitt angår tiden efler del köparen frånlräll köpet. Dessförinnan föreligger ell för köpa­ren bindande avlal, och i och raed alt godset levereras övergår ägande­rätten på köparen. Från den synpunkten kunde del le sig sora en na­turlig ordning all köparen fick slå faran för godset intill dess han från­träder köpet. Det rör sig eraeUertid här ora en raycket begränsad lid­rymd högst en vecka och betänkligheterna mol alt låta säljaren stå faran för gods sora tillhör köparen och befinner sig i dennes be­sittning synes böra vika för önskemålet att undvika de komplikationer i form av Ivisligheter och bevissvårigheter som alllid är förbundna raed regler om farans övergång. Om säljaren får stå faran för godset redan frän början, leder della visserligen lill all en köpare i vissa situationer kan utnyttja frånträdandel på elt sätt sora egentligen inle är åsyftat. Om godset skadas eller förstörs genom olyckshändelse, innan ångerveckan gått ut, kan sålunda köparen, även om han i och för sig varit fullt nöjd med köpet, omedelbart frånträda avtalet och därigenom över­vältra bördan av den ekonomiska förlusten på säljaren. Del rör sig emellertid här om rena undantagssilualioner utan större praktisk be­tydelse. Några ekonoraiska konsekvenser av betydelse för parterna in­träder f. ö. i praktiken inte i de enskUda fallen, eftersom det hela i realiteten inskränker sig till en försäkringsfråga, näraligen frägan huru­vida de aktuella riskerna skall täckas av säljarens affärs- eller förelags­försäkring eller av köparens heraförsäkring. Det får förutsättas atl för-

Prop. 1971: 86

85

säkringsvillkoren i aktuella försäkringar i raån av behov anpassas tUl den nya lagstiftningens reglering av farespörsmälet.

I enlighet med vad jag nu har anfört förordar jag en regel av inne­börd all säljaren slår faran för all godset förstörs, rainskas eller ska­das genora olyckshändelse. Övervägande skäl lalar för all regeln fär gälla också i fråga ora risken för alt godset undergår förstörelse eller försäraring genora sin egen beskaffenhet eller lill följd av åtgärd sora varit nödvändig för undersökning av godset.

Norraall har givetvis säljaren själv ell intresse av all avhärata godset snarast raöjligl efter del all köparen frånlräll avtalet. Om han gör del och samtidigt betalar tUlbaka vad han kan ha fäll av köpeskillingen, uppkoraraer inte några ytterligare problera. Men del kan inle uteslutas atl säljaren i något enstaka faU helt underlåter alt hämta godset kan­ske helt enkelt därför all han är insolvent för del köpeskillingsbelopp han skall betala tUlbaka lill köparen. Den frägan inställer sig vad sora bör gälla i elt sådant fall.

Enligt de sakkunnigas förslag skall faran för godset helt övergå pä säljaren, ora denne inle häralal godset inora skälig lid. Vid utgången av den liden sora enligt de sakkunniga kan variera alltefter omstän­digheterna från några få dagar lill ungefär en månad upphör enligt förslagel köparens värdnadsplikl, och praktiskt sett synes della innebära all godset övergår i köparens ägo.

I och för sig kunde del ligga nära lill hands all i stället anknyta till köplagens regler för del fall atl köparen vill avvisa gods som han fåll i sin besUlning. Dessa innebär i korthet all köparen är skyldig alt värda godset men under vissa orasländigheier har rält all sälja godset på of­fentlig auktion eller, i vissa fall, bortskaffa det. Del är eraeUertid tyd­ligt alt fränträdanderällens värde för köparen skulle väsentligt urholkas ora han i hithörande fall skulle vara tvungen all sälja godset för sälja­rens räkning. Eflersora raan lorde kunna ulgå från all säljarens under­låtenhet atl härala godset i allraänhel är etl ullryck för alt han inle har något ekonomiskt intresse av atl få tillbaka delta, möter del å andra sidan knappast betänkligheter all pä sätt sora de sakkunniga föreslagit låta köparen efter viss tids förlopp förvärva äganderätt till godset.

Jag biträder sålunda i princip sakkunnigförslaget i denna del. Såväl säljaren sora köparen har eraeUertid ell starkt intresse av atl vela exakt vid vilken tidpunkt säljaren förlorar sin rält lill godset och köparen för­värvar äganderätt lill delta. I sakkunnigförslaget talas ora "skälig tid". Det innebär visserligen all frågan ora tidpunkten för äganderällsöver-gängen kan avgöras under hänsynslagande lill orasländigheterna i de enskUda faUen, raen å andra sidan tillgodoser inle denna melod all be­stäraraa tidpunkten parternas intresse av atl alllid vela vilken rält de har liU godset. Enligt min raening bör därför i stället fixeras en viss lid­ryrad i lagen, vid vars utgång äganderätten lill godset övergår på köpa-

Prop. 1971: 86

86

ren. När raan besläraraer lidens längd bör hänsyn las lill risken av alt i enstaka fall köparens raeddelande ora att han frånträder köpet inle när säljaren. Saratidigt måste beaktas all köparen inle bör betungas raed en vårdnadsplikt under oskäligt läng lid. Jag vill för rain del förorda alt tiden bestäms till tre månader. Tiden synes av praktiska skäl böra räknas från dagen för sammanträffandet mellan köparen och säljaren eller den­nes ombud. Del skulle givelvis vara logiskt rikligare all räkna liden från den dag köparen frånlrädde köpet, men denna tidpunkt kan någon gång vara svär all fastställa, och den skillnad pä högst en vecka sora det här är fråga ora kan inle lillraätas praktisk betydelse. Ora fristen sätts lill tre raånader dvs. sararaa tid sora enligt 4 § hitlegodslagen (1938: 121) skall förflyta, innan upphiltare förvärvar äganderätt lill gods vars ägare är okänd lär del i praktiken inte inträffa all godset tillfaller köparen utan att säljaren faktiskt fått vetskap om alt köparen frånträtl köpet och således hafl möjlighet alt bevara sin räll lill godset genom all hämta det.

De sakkunnigas förslag innebär, all ora köparen håller godset tUlgäng­ligt för säljaren, denne blir skyldig alt återbetala vad han uppburit av köpeskiUingen inora den lid som skäligen åtgår för godsels avhämlande och således oberoende av om han faktiskt avhäratar godset eller inle. Också pä den punklen biträder jag förslagel, sora undanröjer varje möj­lighet för säljaren atl på elt otillbörligt sätt spekulera på köparens be­kostnad i fall då det vederlag som säljaren har uppburit överstiger god­sets värde minskat med kostnaderna för återtagandet. Sora de sakkun­niga har föreslagit bör ä andra sidan köparen inle i något fall vara skyl­dig atl lämna ut godset lill säljaren ulan all få tillbaka den del av ve­derlaget som han har erlagt.

7.2.6 Tvingande eller dispositiv reglering

Det är i och för sig självklart all en skyddslagstiftning av den arl sora det här gäller i princip bör vara tvingande lill förmån för den sora skall skyddas, dvs. i förevarande fall köparen. De sakkunniga har föreslagit atl denna princip undantagslöst skaU gälla i fråga ora den nu aktuella lagen. Jag ansluter raig till denna ståndpunkt och föreslår alltså atl av­talsvillkor, varigenom köparens räll enligt lagen inskränks, skall vara ogihigl.

8. Upprättat lagförslag

I enlighet med det anförda har inora justitiedeparteraentel upprättats förslag till lag ora heraförsäljning ra. ra.

Förslaget torde få fogas till statsrådsprotokollet i della ärende sora bi­laga 2.

Rörande de enskilda bestämmelserna i lagförslaget vill jag ytterligare anföra följande.

Prop. 1971: 86

87

9. Specialmotivering

9.1 Förslaget till lag om hemförsäljning ni. m.

De sakkunniga har sora rubrik på den nya lagen föreslagit "lag ora heraförsäljning m. ra." Enligt de sakkunniga ger denna rubrik raöjligen sken av all lagstiftningen innefattar en uttöraraande reglering av hera-försäljnings- och abonnemangsavlal. De har också övervägt atl ge lagen en beteckning som på etl mer adekvat sätt förmedlar en föreställning ora dess innehåll och begränsade räckvidd. All de trots aUt har stannat för den föreslagna rubriken är främst betingat av en önskan all i över­ensslämraelse raed raodern lagsliflningsleknik undvika länga och svår­lästa lagrubriker. Härtill koraraer alt del under alla förhållanden blir naturligt all i dagligt tal kalla lagen för "heraförsäljningslagen".

När jag som framgår av den allmänna raotiveringen föreslär atl lag­stiftningens tillämpningsoraråde skall utvidgas till all orafatta i princip all yrkesraässig försäljning till konsuraenter på annan plats än säljarens fasta försäljningsställe, kan del förefalla raindre träffande all använda rubriken "lag om heraförsäljning m. ra." Behovet av och inlresset för en lagstiftning på del aktuella orarådet gäller emellertid i främsta rum-rael heraförsäljning i egentlig raening, och det är naturligt all också i lagens rubrik anknyta lill denna försäljningsform. Av skäl som de sak­kunniga har anfört är del önskvärt atl undvika rubriken "lag ora räll all frånträda avlal i vissa fall, ra. ra." eller något liknande. Jag förordar därför alt den föreslagna lagen får rubriken "lag om hemförsäljning ra. ra.".

1 §

Denna paragraf innehåller bestämmelser om lagens tillämpningsom­råde. Den raotsvarar 1 och 4 §§ sakkunnigförslaget.

Första och andra styckena

Som jag har anfört i den allraänna raotiveringen skall den nya lagen frärast orafatta yrkesraässig försäljning av lös egendora till konsumen­ter. I syfte atl knyta an till köplagens lerrainologi anser jag i likhet med de sakkunniga all ordet "gods" bör användas för atl beteckna lös egen­dom. En tillräcklig begränsning i fråga om småköp och köp för den dagliga hushållningen fär man sora tidigare har frarahållits genom all undanta avlal som fullgjorts på ömse sidor vid sararaanträffandel mellan köparen och säljaren eller dennes ombud. Jag ålerkoraraer lill della un­danlag i raotiven lill Iredje stycket av förevarande paragraf.

Den föreslagna lagens syfte är all skydda konsumenter vid inköp sora de gör för enskilt bruk. Avgörande bör i princip vara ändaraålet i det enskilda fallet, inte en bedöraning av hur egendora av ifrågavarande slag

Prop. 1971: 86

88

typiskt sett ulnylljas. Del torde f. ö. inle vara raöjligl atl göra en klassi­ficering av olika varuslag raed utgångspunkt i en bedömning ora de ty­piskt sett förvärvas för enskilt eller annat ändamål. Inle sällan förekora­raer näraligen alt en person utnyttjar viss egendora delvis för privat bruk delvis i sin yrkesverksamhet. Som exempel kan nämnas skrivmaskiner, verktyg och vissa bokverk. Del huvudsakliga ändaraålet bör därför vara bestäraraande. Detla bör i lagtexten uttryckas sä atl godset skall vara avsett huvudsakligen för enskilt bruk.

Den nya lagen skall reglera köparens rätt atl frånträda den rättshand­ling sora enligt vanliga regler blir bindande för honora. Enligt avtals­rätlsliga grundsatser koraraer avlal liU stånd genom atl ena parten avger etl anbud, sora den andra parten accepterar, dvs. lämnar anlagande svar på. Om svaret på grund av tillägg, inskränkning eller förbehåll inte stäraraer överens med det ursprungliga anbudet, gäller svaret sora av­slag i förening raed nytt anbud. Trots atl del vid heraförsäljning regel­raässigl är säljaren som lar initiativ lill avtalet är situationen i praktiken vanligen den, all säljaren förbehåller sig en prövningsrätt sora närraast ger köparens rättshandling karaktär av anbud. Situationen kan emeller­lid i stället vara den all säljaren direkt avger etl anbud som köparen har all la ställning lill. Om köparens rättshandling i anslulning till avtalsla­gens terminologi betecknas "anbud eller svar på anbud" torde della läcka de olika situationer sora kan koraraa i fråga. I lagtexten kan man då fortsättningsvis tala ora "anbud eller svar" eller, när regeln i fråga skall orafalta endasl fall där köparen rättsligt sett är anbudsgivare, ora enbart "anbud".

Enligt de sakkunnigas förslag skall lagen tiUärapas, ora köparen har avgett anbud eller anlagande svar på anbud i sin egen eller annans bo­stad, där han har uppsökts av eller annars saramanlräffat raed säljaren eller dennes orabud. All rättshandlingen skall ha förelagils i saraband med sararaanträffandel följer av den utformning som de sakkunniga har gett sill förslag i fråga ora ångerfrislen, nämligen all köparen vid sara­raanträffandel skall få underrättelse ora sina rättigheter enligt lagen och kunna frånträda rättshandlingen inom en vecka därefter. Som fraragår av den aUraänna raotiveringen anser också jag alt denna metodik bör an­vändas i lagstiftningen. Under remissbehandlingen har hovrätten för Västra Sverige framhållit alt av de sakkunnigas lagförslag inte tillräckligt tydligt framgår att köparens rättshandling skall ha skell i samband raed sammanträffandet. Elt förtydligande kan enligt rain raening lärapligen ske genora atl i lagtexten ultryckligen anges, all köparen skall ha avgetl anbud eller svar på anbud "vid sammanträffande" med säljaren eller dennes ombud.

I den allraänna raotiveringen har jag förordai en väsentlig utvidgning av lagens tillämpningsområde i fråga om platsen för försäljningen. La­gen skall sålunda omfatta utom försäljning i köparens eller annans

Prop. 1971: 86

89

bostad försäljning på arbetsplatser, skolor, sjukhus och liknande lo­kaler. Sora jag tidigare har anfört lorde den åsyftade avgränsningen komma bäst till uttryck i lagen, om där föreskrivs atl den skall tilläm­pas när köparen företar sin rättshandling vid sammanträffande raed säl­jaren eller orabud för denne "pä annan plats än säljarens eller orabudets fasta försäljningsstäUe".

Enligt vad jag har anfört i den aUmänna motiveringen bör lagen om­fatta också abonnemangsavlal, dvs. vad de sakkunniga har beskrivit så­sora avtal varigenora ena parten ålar sig all raot vederlag fortlöpande tillhandagå andra parten med underhåll, tUlsyn, undervisning eller andra liknande tjänster. Sora jag har anfört i den allraänna motiveringen bör anställningsavtal undantas från lagens tUlämpningsområde. Della synes bäst koraraa lill ullryck genora all i lagtexten anges, all lagen är tilläraplig bara pä åtagande av näringsidkare. Eflersora lerraen hera­försäljning raed den utvidgning av lagens lUlärapningsområde som jag tidigare har förordat inle bör användas i själva lagen, bör inte heller den särskilda beteckningen abonnemangsavtal las med i lagtexten.

I enlighet med vad jag nu har anfört föreskrivs i första stycket av förevarande paragraf, all lagen äger tillämpning vid yrkesmässig för­säljning av gods, som är avsett huvudsakligen för enskilt bruk, i fall då köparen avgetl anbud eller svar på anbud vid sararaanlräffande raed säljaren eUer orabud för denne på annan plats än säljarens eller orabu­dets fasta försäljningsställe. Enligt andra stycket gäller lagen under raot­svarande förutsättningar även i fråga ora näringsidkares åtagande all raot vederlag fortlöpande tillhandagå någon med underhåll eller tillsyn av egendoraen, undervisning eller andra liknande tjänster.

I fråga ora besläraraelsernas tillämpning vill jag anföra följande.

Termen yrkesmässig har här samma betydelse som på andra håll i den förmögenhetsrältsliga lagstiftningen. Försäljningen skall sålunda ingå som ell led i en av säljaren självständigt bedriven ekonomisk verksam­het. Praktiskt sett innebär della atl säljaren skall vara näringsidkare och all försäljningen skall ske i hans näringsverksamhet.

Av vad jag förut har anfört framgår all termen gods har samraa innebörd sora i köplagen. Den orafattar även annan lös egendom än lös­öre, t. ex. aktier, obligationer och lottsedlar.

Lagen är inte tilläraplig på varje försäljning lill konsuraenter. Del sora förvärvas skall vara avsett huvudsakligen för enskilt bruk. I princip är sora närant köparens syfte raed förvärvet i del enskilda fallet avgörande. Det måste emellertid krävas att avsikten med förvärvet på något sätt framgår av omständigheterna vid köpet. Av allmänna bevisbörderegler torde följa all del i händelse av tvist ankomraer på köparen all styrka atl nu angivna förutsättningar för lagens lillärapning är för handen. En sådan ordning riraraar också bäst med lagens karaktär av speciallag-

Prop. 1971: 86

90

sliflning, varigenom ena kontrahenten i avtalsförhållandet bereds en sär­skild förraån.

Atl godset är avsett all användas av någon annan i köparens farailj hindrar självfaUet inle all del anses avsett för enskilt bruk. Detsararaa gäller ora köparen har förvärvat godset för alt ge del sora present lill en vän eller bekant. Ora däremot köparen redan från början avser all sälja godset vidare i syfte att göra en vinstgivande affär kan lagen inle anses tillämplig, även om den slullige förvärvaren komraer alt använda godset för enskilt bruk.

Köparen skall ha avgetl anbud eller svar på anbud vid sararaanlräf­fande raed säljaren eller orabud för denne pä annan plats än säljarens eller orabudets fasta försäljningsställe. Vad sora är all anse som anbud eller svar får bedöraas enligt allraänna avtalsrältsliga regler. Lagen blir inle tilläraplig ora försäljningen sker pä annat sätt än vid personligt sararaanlräffande. S. k. telefonförsäljning faller sora framgår av den all­raänna raotiveringen utanför lagen. Självfallet gäller lagen inle heller försäljning sora sker per korrespondens, t. ex. genora atl säljaren raed poslen tillställer köparen en beställningssedel, sora denne kan underteck­na och återsända till säljaren.

Med säljarens fasta försäljningsställe avses i första hand säljarens butik raen också andra liknande platser, t. ex. säljarens kontor. Etl för­säljningsställe sora säljaren utnyttjar i fasta utställningslokaler antingen under längre lid, kanske en raånad eller mera, eller varje år vid en regel­bundet återkoraraande utställning t. ex. S:l Eriksmässan i Stockholra måste också räknas som fast försäljningsstäUe. Försäljning sora sker från mera tillfälliga stånd, kiosker o. d. i anslulning lill utställningar, raässor, offentiiga tillställningar, basarer, utflykter, biografförestäUning-ar osv. omfattas däremot av lagstiftningen. Detsararaa gäller försäljning sora anordnas i andra tillfälligt förhyrda lokaler. Etl typiskt exerapel härpå är en konstförsäljning i en förhyrd skollokal under några dagar. Självfallet orafattas också försäljning sora sker i säljarens eller orabudets bostad.

Med säljarens fasta försäljningsställe likställs fast försäljningsställe sora tillhör säljarens orabud. Sådan försäljning av varor för köparens privata bruk sora äger rura i en köparen tillhörig butik faller in under lagstiftningen.

Auktioner omfattas inle av lagstiftningen i den män de äger rum på säljarens eUer hans ombuds fasta försäljningsställe, t. ex. i ett auktions­verks försäljningslokaler. En auktion som ordnas t. ex. av ett dödsbo i eget naran faller inle under lagstiftningen av den anledningen all det inle är fråga om yrkesmässig försäljning. Däremot lorde den som pä frivUlig auktion säljer lös egendora för annans räkning enligt rådande rättsupp­fattning handla i egenskap av kommissionär för ägaren och sålunda själv vara alt anse sora säljare. I den raån han driver yrkesraässig auktions-

Prop. 1971: 86

91

verksarahet faller därför hans försäljning i princip under lagen. Sora regel torde dock auktionsförsäljning ske mot kontant belalning och med omedelbar leverans och undantas dä enligt Iredje styckel i förevarande paragraf frän lagens tiUärapningsoraråde.

Vid remissbehandlingen har med anledning av erfarenheter utomlands fraraförls farhågor för all lagen skall kringgås genora att försäljaren, sedan förhandlingar har ägt rura i t. ex. köparens bostad och i stort sett avslutats, finner någon förevändning alt förmå köparen att uppsöka säl­jarens butik för all där underskriva ordersedeln. Ora köparen faktiskt har avgett sill anbud eller svar i bostaden, kan dock enbart den omstän­digheten atl han forraelll bekräftar sin rättshandling först vid etl senare besök i säljarens butik inle föranleda atl lagen inle anses tilläraplig. Men orasländigheterna kan vara sådana atl köparen bör anses ha företa­git sin slutgiltiga rättshandling först vid det senare liUfället, och i så fall gäller inte den nya lagen. Sä fär situationen bedöraas ora det efler sammanträffandet i köparens bostad förekorarail reella förhandlingar raellan parterna ora avtalsvillkoren. Har lång lid förflutit raellan sara­raanträffandel i bostaden och köparens besök på säljarens fasta försälj­ningsställe är delta ofta nog ell indicium pä all köparen inle avgetl nå­got definitivt anbud eller svar vid del första liUfället.

Några mer detaljerade anvisningar hur avgränsningen av liUärapnings-orarädel skall ske i nu berörda hänseenden kan knappast ges. I gränsfall får avgörandet av frägan, huruvida lagen är tilläraplig eller inte, träffas av doraslolama under hänsynslagande till de ändamålssynpunkler sora lagen bygger pä.

I bestäraraelsen om abonneraangsavtal i andra stycket innebär hänvis­ningen lill de föratsättningar sora anges i första stycket all konsuraenlen (beställaren, "köparen") skall ha avgett sill anbud eller sin accept vid sammanträffande med säljaren eller dennes ombud på annan plats än säljarens eller ombudels fasta försäljningsställe och all de tjänster sora det tilltänkta eller ingångna avtalet avser skall tUlhandahåUas honom huvudsakligen i hans egenskap av privatperson.

Termen näringsidkare har här samma innebörd som i lagen ora otill­börlig raarknadsföring och den föreslagna lagen ora förbud raot otill­börliga avtalsvillkor. Med näringsidkare avses sålunda fysisk eller juri­disk person sora yrkesraässigt driver verksarahet av ekonoraisk natur. Genora atl den nya lagen är tilläraplig bara i fråga ora åtaganden av näringsidkare, undantas bl. a. tjänsteavtal från tillärapningsorarådet. Del innebär t. ex., all lagen inle blir tilläraplig ora en städerska vid visst tiU­fälle utför arbete hos en familj och därvid åtar sig all i fortsättningen städa regelbundet hos familjen. Näringsidkaren betecknas i fortsättning­en av lagen "säljaren", oavsett ora del är fråga ora försäljning av lös egendora eller ora abonnemangsavtal. Medkonlrahenlen betecknas på raotsvarande sätt genomgående "köparen".

Prop. 1971: 86

92

Karaktäristiskt för sädana abonnemangsavlal sora här avses är, atl del skall vara fråga om ett åtagande all ulföra tjänster av visst slag vid pe­riodiskt återkoraraande tillfällen. Ell avtal varigenom t. ex. ell byggnads­förelag åtar sig alt sora ell engångsuppdrag ulföra underhålls- eller repa­rationsarbete på en villa e. d. omfattas således inte av bestämmelsen. Som typexempel på sådana abonneraangsavtal som faller under lagen kan näranas åtagande av ell serviceförelag alt en eller flera gånger per år utöva tillsyn av värmeanläggningen i en fastighet, en fönsterpuls-ningsfirraas åtagande all vid återkoraraande tillfällen tvätta fönster osv.

I lagtexten har särskilt närants avlal sora avser all näringsidkaren skall tillhandagå med undervisning. Bestämmelsen tar i denna del främst sikte pä korrespondenskurser av olika slag, sora tillhandahålls av under-visningsinslilul eller liknande förelag. Del rör sig då ofta ora en korabi­nation av köpeavtal och uppdragsavtal. Korrespondensinstiluten tillhan­dahåller näraligen regelraässigl litteratur och annan undervisningsmate­riel, som förutsätts bli beställarens egendora, saratidigt sora instituten åtar sig att genom sina lärare tillhandagå med tjänster i form av rätt­ning av skriftliga prov o. d. Också vid andra forraer av abonnemangsav­tal kan ingå raoraent av köp av viss egendora, t. ex. reservdelar som skall användas i samband med periodisk tillsyn av en anläggning eller en raa­skin. Lagen blir då enligt första och andra styckena av förevarande para­graf lUläraplig på avtalet i dess helhet.

Sora jag har frarahållit i den allraänna motiveringen skall lagen inte vara tilläraplig på försäkringsavtal. Abonnemangsavlal har i förevarande bestäraraelse beskrivits på sådant sätt atl denna begränsning av tillärap-ningsområdet torde stå fullt klar. Försäkringsinspektionen har anfört, att försäkringsavtal som gäller vUlor osv. kan vara kombinerade raed ga­rantiavtal mol skadeinsekter e. d. på vUka enligt inspektionens raening den föreslagna lagens regler i princip torde bli tillämpliga. Om försäk­ringsgivaren enbart har åtagit sig atl för den händelse skadeinsekter upp­träder i den försäkrade fastighelen se till alt sanering koraraer till slånd och svara för kostnaderna därför, kan dock enligt rain raening de före­slagna bestäramelserna om abonneraangsavtal inle bli tillämpliga, efler­sora del inle är fråga ora fortlöpande tillsyn eller underhäll. Skulle däre­raot åtagandel vara utformat på så sätt att fortlöpande besiktning av fastigheten skall ske till skydd mol t. ex. skadeinsekter, kan avtalet i den delen vara all anse sora abonneraangsavtal i här angiven betydelse.

Tredje stycket

I den allraänna motiveringen har jag anfört, all avlal som har full­gjorts på ömse sidor vid köparens sammanträffande med säljaren eller dennes ombud inle bör orafallas av lagstiftningen. Eftersom abonne­raangsavtal avser elt åtagande all fortlöpande tillhandagå raed vissa tjänster, kan del enligt sakens natur inle ha fullgjorts vid sararaanträf-

Prop. 1971: 86

93

fandet och undanlaget bör sålunda begränsas till att avse avtal om för­säljning av gods.

I de sakkunnigas lagförslag, där undantag har gjorts för del fall all köparen erlägger hela köpeskillingen eller viss rainsla del därav kontant, anges atl i kontantinsats inle inräknas belopp sora köparen kan ha erhål­lit som lån av säljaren eller genom dennes förmedling. Vidare innehåUer förslagel en bestäraraelse alt sora kontant belalning räknas även över­läranande av check. I del senare hänseendet har belänkandet kritiserats frän såväl sakliga sora rällslekniska synpunkter. Konsuraentinslilulet finner del tveksarat ora belalning raed check bör raedföra alt lagen inle blir tillämplig. Stockholms handelskararaare och sparbanksföreningen å sin sida ifrågasätter ora checkens ställning sora betalningsraedel bör reg­leras i en lagstiftning av förevarande art.

Även om den undanlagsregel jag föreslår fär betydligt mindre räck­vidd än motsvarande bestämmelse i sakkunnigförslaget, synes del ange­läget all dess närmare innebörd så långt möjligt preciseras.

En köpare, som har överlämnat hela vederlaget lill säljaren, bör anses ha fullgjort sin del av avtalet, även om fullgörandet delvis eller i sällsynta undanlagsfall helt har skett genora alt han har läranal in­bylesgods. Någon uttrycklig bestäraraelse på denna punkt behövs erael-lerlid enligt rain raening inle.

Vid avbelalningsköp är det inle ovanligt alt köparen i samband med all han ingår avtalet utfärdar en växel på köpeskillingen. Växeln kan sedan diskonteras av säljaren i bank eller annat kreditinstitut sora finan­sierar affären äl säljaren. I andra fall sker affären på så sätt atl köparen genora säljarens förraedling lånar köpeskillingen hos en kreditgivare, ex­erapelvis en bank, och därefter betalar den kontant till säljaren (s. k. låneköp). I verkligheten ingår köparen här två transaktioner, etl kon­tantköp och elt förslräckningsavlal. All raärka är all köparen vanligtvis aldrig får de lånade pengarna i sin hand. I själva verket lorde del vara vanligt all köparen över huvud laget inle är raedvelen om att han an­vänder denna form ulan själv utgår frän all fråga är ora elt vanligt av­belalningsköp.

Alt avtalet inle skall anses fullgjort från köparens sida ora han har läranal en växel i stället för kontant belalning lorde framstå sora så själv­klart atl del inle behöver utsägas i lagtexten. Däreraot skulle kanske tve­kan kunna uppstå hur del förhäller sig när köparen har lånat pengar lill köpeskillingen av säljaren eller genom dennes förmedling. Del kan knappast bestridas, alt själva köpeavtalet därraed är fullgjort från köpa­rens sida, på sararaa sätt sora ora han lånat pengarna i en bank ulan di­rekt saraband med avtalet, och all kvar står endast etl separat för­slräckningsavlal. Del är emellertid uppenbart, all den nya lagen skulle förfela sitt syfte om köparen anses ha fullgjort sin del av avtalet med raedel sora han har fått av säljaren eUer genora dennes förraedling. Del

Prop.1971: 86

94

bör därför ultryckligen föreskrivas, alt lagen är tillämplig i fall av denna arl. En liknande bestäraraelse i förordningen (1959: 575) med föreskrift om vissa betalningsvillkor vid yrkesraässig försäljning av bilar kan här lärapligen tjäna sora förebild.

Ell nuraera vanligt sätt för konsuraenterna all finansiera sina inköp av konsumtionsvaror är atl använda sig av kontokredit i olika forraer. Kontot kan föras hos en viss affär eller hos ell särskilt kreditinstitut. I del senare fallet får konsuraenlen utnyttja kredit hos inslilulel i regel dock endasl intill ell visst belopp för inköp hos olika företag sora är anslutna till systerael. Norraall får konsuraenlen ell särskilt kon-lokort sora raåste uppvisas vid köp. Säljaren kan sedan få likvid för kre-dilförsäljningen från inslilulel i fråga. Affären raellan säljaren och kon­suraenlen är i princip avslutad redan i och med alt kontokortet har uppvisats för säljaren, och konsumenten har därefter endast en skuld till kreditinstitulet på grund av köpet. Från rättslig synpunkt kan alltså köpeavtalet sägas vara fullgjort, trots all köparen faktiskt inle har er­lagt någon del av köpeskiUingen. Det skyddsbehov som lagstiftningen skall tUlgodose är emellerlid i det närmaste lika starkt i denna situation som när det är säljaren som själv ger köparen kredit. Visserligen tar kö­paren en del av sin konlokredil i anspråk och kan inle utnyttja den de­len för andra ändamål, men i allmänhet torde della inle verka raera avhållande på köparen än ora han skulle köpa godset på vanlig avbe-lalningskredil. Från psykologisk synpunkt ligger saken väsentiigt annor­lunda lill, om köparen exerapelvis skulle på egen hand vända sig lill en bank och la upp ell lån för atl betala köpeskillingen. Jag anser därför att även köp raot uppvisande av kreditkort av olika slag bör orafallas av lagstiftningen. Situationen synes lämpligen kunna beskrivas så att köpa­ren betalar köpeskillingen raed användande av kreditbevis.

De betänkligheter som konsumentinstitutet har anfört raot de sakkun­nigas förslag all järaslälla överlämnande av check med kontant belal­ning anser jag inte befogade. Checklöneväsendets utbredning och de ändringar i belalningsvanorna som detla lett till har medfört, att man inle gärna i förevarande samraanhang kan behandla checken annat än sora ell betalningsmedel. För den ordentlige konsuraenlen fraraslår den otvivelaktigt också så med hänsyn lill atl del i princip är förenat med straffansvar all ställa ut check ulan täckning. Den nu aktuella undantags­bestämmelsen kan utforraas så, att rättsläget på denna punkt framgår fullt tydligt ulan all del sker något uttryckligt oranäranande av betal­ning raed check.

I enlighet raed vad jag sålunda har anfört föreskrivs i iredje stycket av förevarande paragraf, att ora avlal ora försäljnirig av gods har kora­rait lUl slånd och fullgjorts på örase sidor vid sararaanträffandel raellan parterna, lagen gäller endasl ora köparen har betalat köpeskillingen eUer

Prop. 1971: 86

95

del därav raed användande av kredilbevis eller raed belopp sora han erhållit sora lån av säljaren eller genora dennes förraedling.

Del krävs enligt denna bestäraraelse all inle bara köparen ulan också säljaren har fullgjort sin del av avtalet. Skall godset levereras i efter­hand, blir lagen alltid tilläraplig, ora de i första stycket angivna förut­sättningarna föreligger. Har godset levererats raen säljaren eller hans orabud gjorl utfästelser ora särskilda förraåner, sora skall uppfyllas i efterhand, blir lagen också tilläraplig. All säljaren utställt en garanli eller gjorl annan utfästelse sora norraall inle behöver las i anspråk av köparen hindrar däreraot inte all avtalet anses vara fullgjort av säljaren.

För all lagen inte skall vara tilläraplig krävs atl avtalet har blivit full­gjort vid sararaanträffandel mellan köparen och säljaren eller dennes ombud. Även om leverans sker före ångerveckans utgång men efler sammanträffandet, skall lagen tillämpas. Också köparen skall fullgöra sin del av avtalet vid sararaanträffandel för all undanlagsregeln skall gälla. Ingår inbylesgods i vederlaget, skall della alltså avläranas sarati­digt. En senare gjord betalning raedför inte att köparen förlorar rätten all frånträda avtalet, och della gäller även ora betalningen sker raycket kort tid senare, kanske redan samraa dag. Ibland kan dock betalning i efterhand länkas ske under sådana förhållanden t. ex. i saraband raed all köparen besöker säljaren på dennes kontor och därvid diskuterar också andra villkor för köpet all parterna får anses ha ingått ell nytt avlal sora köparen inle kan frånträda.

Bestäramelsen om lån sora köparen har erhållit av säljaren eller genora dennes förraedling avser all hindra kringgående av lagstiftningen. Givel­vis träffar bestäramelsen endasl de fall dä förslräckningen lämnas eller förmedlas i saraband raed avtalet och just i syfte all sälta köparen i stånd att fullgöra detla.

Som nyss har närants likställs överlämnande av check med kontant betalning. Att så är fallet framgår molsättningsvis genom all i lagtexten inle har gjorts undanlag för belalning med check. Ora köparen vid sammanträffandet fullgör betalningen raed check och det senare visar sig all checken saknar täckning, anses köparen likväl ha fullgjort av­talet vid sararaanträffandel.

2 §

Förevarande paragraf innehåller föreskrift alt säljaren skall under­rätta köparen om dennes rättigheter enligt lagen, för alt köparen skall bli bunden av sin rättshandling. Den motsvarar 2 § sakkunnigförslaget.

Första stycket

Som har framgått av den allraänna raotiveringen anser jag i likhet raed de sakkunniga, all köparen bör bli bunden av sill anbud eller svar

Prop. 1971: 86

96

bara ora han vid sararaanträffandel raed säljaren eller dennes orabud får skriftiig underrättelse ora sina rättigheter enligt den nya lagen.

De sakkunniga har föreslagit all underrättelsen las upp i särskild hand­ling. Några reraissinstanser förordar atl underrättelsen i stället trycks på ordersedeln eller raotsvarande handling. Del frarahålls atl en separat handling lätt kan döljas av raindre seriösa säljare bland reklaralryck eller andra handlingar. I ell reraissyttrande ifrågasätts ora inle köparens god­kännande av köpeavtalet bör formuleras så alt del också innefattar etl erkännande av att köparen har mottagit underrättelse om rätten tUl ångerfrisl. En annan remissinstans förordar all lagregeln om säljarens underrättelseskyldighet återges i köpekontraktet.

Från flera håll understryks angelägenheten av alt blankett tUl avbe­ställningssedel överläranas till köparen saratidigt raed underrättelsen. Hovrätten för Västra Sverige förordar all föreskrift härora las in i la­gen. I ell par yttranden hävdas å andra sidan all del knappast är riraligt atl begära, all den ena parlen i ell avlal pä angivet sätt skall vara skyl­dig all mer eller raindre uppmana motparten alt frånträda avtalet.

Del är givetvis angelägel all köparen verkligen får del av underrättelsen ora sina rättigheter enligt lagen. Med anledning av reraisskritiken raot de sakkunnigas förslag atl underrättelsen skall läranas i separat handling vill jag frarahålla, atl raan knappast får bättre garanli härför genom att underrättelsen las in i själva ordersedeln, sora kanske orafattar ell flertal sidor text. Enligt rain raenmg framstår del som mest ändaraålsenligl alt kombinera kravet på underrättelse i särskild handling med föreskrift om all köparen skall ha bekräftat mottagandet på en kopia av handlingen för all han skall bli bunden av sill anbud eller svar.

Flertalet människor är ovana vid atl själva avfalla skrivelser i rätts­liga angelägenheter. Som jag har anfört i den aUmänna motiveringen bör säljaren vara skyldig all till köparen överlärana blankett lill avbeställ­ningssedel. Särskild föreskrift härora bör las in i lagen, för all del klart skall fraragå all även denna åtgärd är en förutsättning för köparens bundenhet.

I enlighet med det anförda föreskrivs i första styckel första punkten av förevarande paragraf, alt köparen blir bunden av sill anbud eller svar endasl ora han av säljaren eller dennes orabud vid sararaanträffandel raoltager en särskild handling, varigenora han erinras ora sina rättighe­ter enligt lagen, och bekräftar raollagandel genora sin underskrift pä elt exeraplar av handlingen. Enligt andra punkten skall del exeraplar som överläranas lill köparen vara åtföljt av blankett för raeddelande enligt 4§.

Det är aU raärka all den skriftiiga underrättelsen raåste tiUslällas kö­paren vid del sararaanlräffande raed försäljaren, vid vilket köparen av-

Prop. 1971: 86

97

ger sitt anbud eller sin accept. Ora försäljaren dä har glöral alt över­lärana handlingen, kan han alltså inle reparera brislen genora all över­lärana den senare, t. ex. vid ell nytt besök någon eller några dagar där­efter, eller sända den per post. Han måste i stället på nytt avkräva köpa­ren etl anbud eller en accept. Om del sker under sådana förhållanden all lagen enligt 1 § är tUlämplig måste han då saratidigt också överlärana en underrättelse. I och för sig skulle visserligen en underrättelse sora når köparen först efler del första sararaanträffandel kunna fylla sin funktion lika väl sora en underrättelse avläranad redan vid della. Del är eraeUertid angelägel atl i möjligaste raån undvika en reglering sora kan ge upphov till Ivisligheter och bevissvårigheter. Av stor betydelse är också alt den föreslagna regleringen ger en entydigt bestärad ut­gångspunkt för beräkning av ångerfrislen. Denna kommer enligt mitt förslag undantagslöst atl löpa från dagen för det sammanträffande vid vilket köparen avgav anbud eller accept.

Genom handlingen skall köparen underrättas ora alla sina rättigheter enligt lagen. I första hand skall underrättelsen givelvis avse den räll all frånträda avtalet sora tillkommer honora enUgt 4 §. Köparen bör eraeUertid också få sin uppraärksarahet särskilt riktad pä reglerna i 5 § ora rätten all vid återgång av avtalet få tillbaka erlagd del av köpeskil­lingen och vad därmed samraanhänger. Jag ålerkoraraer i det följande till vissa frågor rörande underrättelsens närmare innehåll och utform­ning.

Kravet på atl köparen skall bekräfta mottagandet av den särskilda handlingen raed sin naranunderskrifl på elt exeraplar av handlingen in­nebär all, ora så inte har skell, köparen blir obunden av sin rättshand­ling även ora säljaren bevisar alt köparen faktiskt har fått den särskilda handlingen. I det formulär till underrättelse som Kungl. Maj:t enligt andra stycket i förevarande paragraf skall fastställa bör särskilt ut­rymme anvisas för köparens underskrift. Ora del av köparen underteck­nade exemplaret av underrättelsen har förkorarail, kan säljaren på annat sätt, t. ex. raed vittne, bevisa alt handlingen i föreskriven ordning har överlämnats till och "kvitterats" av köparen. Om denne har be­kräftat mottagandet av den särskilda handlingen ulan alt han dock för egen räkning har fåll ell exemplar av densarama, har säljaren självfallet inte fullgjort sin underrättelseskyldighet.

Beslämraelsen i förevarande lagrum reglerar endasl frägan huruvida köparen är bunden av sin rättshandling. I vad raån säljaren blir bunden av anbud eller accept, sora lämnas av honom själv eller hans orabud, blir helt alt bedöma enligt allraänna avtalsrätlsliga regler. Försuraraar säljaren eller dennes orabud den här föreskrivna underrättelseskyldighe­ten, utgör della således i och för sig inle något hinder för köparen alt på­kalla avtalets fullgörande frän säljarens sida. All sålunda endast ena par­ten i elt rättsförhållande kan åberopa en rättshandlings ogiltighel är en

7    Riksdagen 1971.1 saml. Nr 86

Prop. 1971: 86

98

inle ovanlig företeelse inora avtalsrätten. Verkningarna av den ensidiga bundenheten får bedöraas enligt allraänna rättsgrundsatser.

Andra stycket

Sora jag har sagt i del föregående bör del ankomraa på Kungl. Maj:t alt fastställa forraulär till den handling, varigenora köparen skall un­derrättas om sina rättigheter enligt den nya lagen, och till avbeställ­ningssedel. Lagen bör dock ge Kungl. Maj:l raöjlighet att delegera be­slutanderätten lill underordnad myndighet. Andra stycket av förevaran­de paragraf har utformats i överensstämmelse härraed.

Även ora sålunda underrättelsens närraare utforraning inle besläras genora föreskrifter i själva lagen vill jag raed hänsyn lill den rättsliga och praktiska betydelsen av underrättelsen beröra vissa frågor rörande den­nas innehåll.

De sakkunnigas förslag till forraulär har lagils in som bilaga 2 till belänkandet, vartill jag här fär hänvisa. Della forraulär innehåller en kortfattad, i olika punkter uppställd redogörelse för vad köparen har att iakttaga ora han vill frånträda avtalet. Vidare anges de kontant- och kre­ditköp som enligt de sakkunnigas förslag inle omfattas av lagen. Lag­texten avses i sin helhet skola återges i formuläret.

Vid remissbehandlingen har från ell par håll förordats alt lagtexten fär ulgå ur formuläret. I några yttranden har hävdats atl de sakkunnigas utkast bör korapletteras med vissa uppgifter rörande dels s. k. sidolö­pare, dels köparens rättigheter och skyldigheter enligt allmänna köp- och avtalsrätlsliga regler.

Som har påpekats i flera remissyttranden är del givelvis nödvändigt atl underrättelsen lUl köparen utformas enkelt och samtidigt tydligt. De sakkunnigas förslag synes mig väl fyUa dessa krav. Jag har ingen erinran raot atl lagtexten i dess helhet las in i underrättelsen. Den köpare, som är intresserad därav, kan påiså sätt lätt la del av lagens närmare innehåll. För all själva underrättelsen inte skall bli oöverskådlig, lorde lagtexten lärapligen böra införas för sig på baksidan av formuläret.

För alt säljaren i händelse av tvist skall kunna styrka, lill vilken be­ställning en av köparen "kvitterad" underrättelse hänför sig, lorde i un­derrättelsen böra lämnas lilrymrae för angivande av gods eller tjänst sora beställningen avser.

Tillräckliga skäl synes raig inle föreligga all i underrättelsen särskilt beröra frågan ora s. k. sidolöpare. Del är f. ö. här inle i egentlig raening fråga ora rättigheter sora lUlkoraraer köparen enligt lagen. Av lagtex­ten torde raed önskvärd tydlighet fraragå vilken behörighet säljarens ombud har. Jag räknar raed atl den reglering av nämnda fråga som jag föreslär skall leda lill all säljarna ulformar sina ordersedlar och instrue­rar sina ombud sä, all någon ovisshet normall inle uppslår angående vad ombudet har avhandlat raed köparen.

Prop. 1971: 86

99

Det vid remissbehandlingen fraraförda önskeraålel ora alt köparen skall underrättas också ora sina rättigheter och skyldigheter enligt allraän köp- och avtalsrällslig lagstiftning låter sig enligt rain raening knappast förena raed kravet pä enkelhet i underrättelsens utforraning. En mera allmän erinran ora att den nu aktuella lagen inle ullöraraande reglerar rättsförhållandet raellan parterna är givelvis i och för sig länkbar, men en sådan erinran lorde å andra sidan inle lärana genomsnittskonsumen-ten någon saklig information av värde.

Med den utformning av lagstiftningens tiUämpningsområde som jag tidigare har föreslagit, behövs inte någon motsvarighet till den av de sakkunniga förordade upplysningen ora i vilka fall köparen saknar rätt all frånträda avtalet.

TUl belysning av de synpunkter jag här har anfört torde etl inora jusli­liedeparteraenlet upprättat utkast till formulär få fogas till statsråds­protokollet i detta ärende som bilaga 3.

3 §

Denna paragraf innehåller de i den allmänna motiveringen behandlade reglerna ora stäUningsfuUraakt för säljarens orabud. Den saknar direkt raotsvarighet i de sakkunnigas förslag, där hithörande frågor indirekt har reglerats i 5 §.

Sora jag har anfört i den allraänna motiveringen bör orabud som före­träder säljaren vid sammanträffandet med köparen ha en legal ställnings­fullmakt atl raollaga anbud från köparen och bör en sådan fullraakl inle kunna inskränkas av säljaren genora särskilda instruktioner lill orabudet.

FuUraakten bör självfallet gälla bara i fråga om anbud ora förvärv av varor eller tjänster av del slag som ombudet har sin huvudmans uppdrag all erbjuda de presurativa köparna vid sådana samraanträffanden som lagen tar sikte på. Della bör koraraa till ullryck i lagtexten.

I enlighet med del anförda föreskrivs i första punkten av förevarande paragraf, alt om säljaren vid sammanträffandet företräds av ombud, orabudet skall anses ha fullraakl all därvid raollaga anbud frän köparen 1 fråga ora förvärv av gods eller tjänst av del slag som avses med hans uppdrag. Föreskrift som inskränker ombudels befogenhet alt raottaga anbud är enligt andra punkten utan verkan raot köparen.

I själva termen ombud ligger all den sora raoltager ett anbud för en säljares räkning raåste ha dennes uppdrag alt träda i förbindelse raed presumtiva köpare av vissa varor eller tjänster och därvid lämna köpar­na erbjudanden att frän säljaren förvärva sådana varor eller tjänster. Den som sanningslöst uppger sig företräda en säljare, kan inte betraktas

7t   Riksdagen 1971.1 saml. Nr 86

Prop. 1971: 86

100

som ombud för denne. Della kan länkas få betydelse främst i fall då en försäljare fortsätter sin verksamhet även efler det atl huvudraannen har återkallat hans uppdrag.

Med orabud åsyftas endast person sora handlar i säljarens naran. En försäljningskomraissionär, sora handlar i eget namn, måste vid lagens tUlämpning själv betraktas som säljare. Huruvida ombudet är anstäUd i huvudraannens tjänst eller inle saknar betydelse.

Ett orabud i nu angiven beraärkelse har enligt förevarande beslära­melse fuUraakt alt raottaga,anbud från köparen endast såvitt avser gods eller tjänst av det slag som avses med hans uppdrag. Så t. ex. får den som har lUl uppgift atl sälja symaskiner inle genom bestäramelsen någon behörighet alt ta upp anbud i fråga ora försäljning av böcker.

Den föreslagna behörighetsregeln är enligt bestäraraelsen i andra punkten tvingande till förraån för köparen. Även ora säljaren inskränker ombudels befogenhet atl mottaga anbud och raeddelar köparen della, t. ex. genora alt tydligt ange inskränkningen i ordersedel e. d., förblir ora­budel behörig all ta eraot anbud. En tillärapning av allmänna fullmakts­regler skulle i elt sådant fäll leda till att köparen inte kunde åberopa fullmakten mot säljaren. FuUraaktsbesläraraelsen i förevarande paragraf är eraeUertid tvingande i denna raening endast såvitt angår förhållandet mellan säljaren och köparen. Föreskrifter sora säljaren raeddelar beträf­fande orafatlningen av orabudets uppdrag, dvs. i fråga om dennes be­fogenhet all ta eraot anbud, får enligt allraänna regler fuU rättslig ver­kan i del inbördes förhållandet raellan säljaren och orabudet. Överskri­der orabudel sådana föreskrifter, kan han sålunda bli skyldig all ersätta säljaren den skada som säljaren lider lill följd av han blir bunden gent­eraot köparen i vidare orafallning än han avsett.

I den allraänna raotiveringen har jag frarahållit all del inle behövs någon sådan besläramelse om alt utfästelser av orabudet skall ingå i kö­parens anbud sora de sakkunnigas lagförslag innehåller. I sak råder emellertid inte någon skillnad i delta hänseende raellan sakkunnigförsla­get och departeraentsförslagel. Erbjuder orabudel köparen en förmån som denne inle önskar, ingår erbjudandel givelvis inte i köparens anbud. Men om köparen lar fasta på erbjudandel och saratidigt läranar ell an­bud, kan anbudet uppenbarligen inte tolkas pä annat sätt än alt del inne­fattar också den av ombudet erbjudna förmånen, och delta lär gälla oavsett ora någon lagregel därora raeddelas. När det slår klart för både köparen och orabudel, atl en sidolöpare på della sätt ingår i köparens anbud, saknar det i och för sig betydelse ora sidolöparen koraraer raed i den skriftliga köpehandUrigen eller inle. Det sagda gäller oavsett vad slags viUkor sidolöparen avser. Rabatt kan anges som etl exerapel, raen det kan också vara fråga om gratis tillhandahällande av tillbehör eller om en utfästelse att godset har viss egenskap e. d.

Prop. 1971:86

lOi

Det förhållandel, alt orabudet vet ora all en sidolöpare ingår i köpa­rens anbud, kan länkas leda lill alt säljaren enligt grunderna för 32 § första stycket avtalslagen blir bunden av avlal sora innefattar sidolöpa­ren, trots all han själv inle känner lill denna. En sådan situation kan inträffa om ombudet underlåter alt inberätla sidolöparen. Den angivna rällsföljden inträder i ett sådani fall, ora säljaren i raeddelande lUl köpa­ren reservationslöst förklarar all han antar dennes anbud. Köparen tor­de nämligen norraalt ha rätt all ulgå från all orabudel inberättar sido­löparen till säljaren och är sålunda regelraässigl i god tro i del hänseen­det. All säljaren raisslagit sig i fråga ora anbudels innehåll går därför ul över honom själv och inle över köparen, sora har räll atl la fasta pä del objektiva innehållet i säljarens antagande svar.

Ora eraeUertid säljaren i den angivna situationen svarar raed alt upp­repa det erbjudande som han genom orabudel har läranal köparen och som har återgetts i ordersedel eller liknande handling, kan som jag har framhållit i den allraänna raotiveringen köparen undanlagsvis bli bun­den av avlal i enlighet med svaret, ora han inle reklamerar (jfr 6 § andra stycket avtalslagen). Detla förutsätter emellertid dels att säljaren fak­tiskt anser all hans svar överensstäraraer raed köparens anbud dvs. utgår från alt hans erbjudande inte i strid med ordersedelns innehåU har kompletterats med någon sidolöpare dels all köparen raåste inse della. Del förhållandet all säljaren har elt orabud raed legal stäU­ningsfuUraakt alt la emot anbud torde dock i allraänhel ge köparen anledning ulgå frän all säljaren när han lämnar sitt svar känner tUl sidolöparen. Detla gäller i varje fall när fråga är endasl om raindre be­tydelsefulla tillägg lill säljarens erbjudande. Köparen raåste dä antagas vara i god tro beträffande säljarens subjektiva uppfattning om förhållan­det mellan anbud och svar, och han blir följaktligen inte reklamations-skyldig. Den bristande överensslämraelse dissens som föreligger raellan anbud och svar medför emellerlid all avtalet förfaller.

Skulle köparen ha korarait överens raed orabudel ora några mera vä­senlliga avsleg från säljarens erbjudande, är det däreraot raera troligt atl han i den angivna situationen utgår från alt säljaren inle känner lill sidolöparen. Åtrainstone torde della vara fallet, ora köparen även av andra skäl har anledning antaga atl ombudet inle har inberällal sidolö­paren till huvudmannen. Om säljaren i en sådan situation faktiskt äi ovetande om sidolöparen och alltså anser sitt svar överensstämma med köparens anbud raen köparen inte reklamerar, lorde denne enligt 6 § andra stycket avtalslagen eller granderna för detla lagrum bli bunden av avtal i överensstämmelse med säljarens svar.

Ora slutiigen säljaren raed anledning av elt anbud från köparen, vilket innefattar sidolöpare, svarar alt han antar elt anbud i enlighet raed sill ursprungliga erbjudande men alt han, ora sidolöpare förekoramer, inte vill vara bunden av denna, lorde svaret fä uppfattas som en oren accept,

Prop. 1971: 86

IO2

vUket i sin lur leder tUl alt något avlal inle komraer lUl slånd, såvida ingendera parten företar sig något ytterligare. Någon reklaraationsskyl­dighet kan köparen sålunda inte anses ha i denna situation.

Ombudets legala stäUningsfuUraakt orafattar endast rält all raollaga anbud. Om säljaren har gett ombudet fuUraakt atl lärana för huvud­mannen bindande anbud raen orabudet gör en utfästelse som går utöver hans befogenhet och köparen inser eller bör inse della, kan köparen e.i-Ugt allmänna avtalsrältsUga regler inte genora accept binda säljaren vid sidolöparen.

4 §

Paragrafen innehåller regler ora vad köparen har att iaktta, om han vUl begagna sin rätt alt frånträda avtalet. Den raotsvarar 3 § och 6 § första stycket sakkunnigförslaget.

Som har framgått av den allmänna motiveringen biträder jag de sak­kunnigas förslag att köparen skall ha rält all frånträda sitt anbud eller svar inom en vecka räknat frän sammanträffandet med säljaren eller dennes ombud samt att fränträdande skall ske genom skriftligt medde­lande därom till säljaren.

Sakkunnigförslaget innebär, att köparen skall anses ha fuUgjort vad på honom ankoramer ifaU meddelandet före veckofrislens utgång av ho­nom inlämnas tiU befordran med post eller telegraf eller avsänds på an­nat ändamålsenligt sätt. Detta har laglekniskt uttryckts genom hänvis­ning i 7 § tUl 40 § första styckel avtalslagen i fråga ora sådant raedde­lande som det här gäller.

Vid reraissbehandlingen har i etl yttrande hävdals all köparen bör stå risken för atl raeddelandet ora frånträdande inle når säljaren.

Enligt min mening skulle köparens skydd enligt lagen avsevärt försäm­

ras om i ångerveckan inräknas också tiden för postbefordran lill säljaren

av meddelande om atl köparen frånträder avtalet. Därtill koraraer all

det kan vara svårt för köparen atl säkert vela vilken lid en norraal post­

befordran tar i anspråk. Jag anser i likhet raed de sakkunniga alt det

bör vara tillräckligt all köparen, om han inte överlämnar meddelandet

direkt liU säljaren, före veckofrislens utgång avsänder del raed post eller

telegraf, som är de befordringsmedel vilka i praktiken torde koraraa i

fråga. Detta bör koraraa lill ullryck i lagtexten. En hänvisning lill 40 §

första stycket avtalslagen är; eraeUertid inte tillräcklig i della hänseende,

eftersom detta stadgande endast reglerar frågan vera sora står faran för

försändelsen. Det bör därför i lagtexten klart utsägas alt själva frånträ­

dandel sker genora atl köparen avläranar raeddelandet för befordran

med post eller telegraf. Frägan vem som står faran för försändelsen blir

då över huvud laget inle aktuell och någon bestäraraelse därom är alltså

inte behövUg.

[

Prop. 1971: 86

103

Köparen blir bevisskyldig för all meddelandet om frånträdande inom rätt lid har överlämnats till säljaren eller avlämnats för befordran lill denne. Med hänsyn härlUl är det lämpligl all köparen sänder raedde­landet i rekoraraenderat brev. En erinran härora bör las in i del forrau­lär till underrättelse om köparens rättigheter enligt lagen som Kungl. Maj:t skall faststäUa. Till skillnad raot vad som har förordals i vissa remissyttranden anser jag däremot inle all köparen i lagen bör åläggas skyldighet alt använda rekoraraenderad försändelse.

Har godset eller del därav levererats lill köparen, bör i enlighet raed de sakkunnigas förslag som förutsättning för köparens frånträdanderäll gälla alt han häller godset tillgängligt för säljaren i väsentligen oföränd­rat och oförrainskal skick. Av skäl sora jag har redovisat i den allraänna motiveringen bör dock köparen inle slå faran för att godset förstörs, för­säraras eller rainskas genora olyckshändelse eller undergår förändring bara till följd av sin egen beskaffenhet eller till följd av åtgärd som varit nödvändig för undersökning av godset.

I enlighet med del anförda föreskrivs i första punkten av förevarande paragraf, atl köparen kan frånträda sill anbud eller svar genom all över­lärana eller raed post eller telegraf avsända skriftligt raeddelande härom till säljaren inom en vecka, räknai från dagen för sararaanträffandel med säljaren eller dennes orabud. Har köparen mottagit godset eller del därav, är enligt andra punkten hans räll alt frånträda anbudet eller sva­ret beroende av alt han håller godset tillgängligt för säljaren i väsent­ligen oförändrat och oförminskat skick. Slutligen föreskrivs i tredje punkten all köparen dock inte slår faran för alt godset av våda förstörs, försäraras eller minskas eller undergår förändring bara genora sin egen beskaffenhet eller lill följd av åtgärd sora varit nödvändig för under­sökning av godset.

Någon särskild form för det skriftiiga raeddelande som köparen skall avge har inte föreskrivits. Sora tidigare har framgått skall emellertid säljaren eller dennes orabud till köparen överlämna blankett för sådant meddelande. Härav följer dock inle någon skyldighet för köparen alt an­vända blankellen, ulan han kan lika väl skicka elt vanligt brev. Del av­görande är alt meddelandet lämnas skriftligen och alt därav klart fram­går all köparen inte vill stå fast vid avtalet.

Ångerfrislen ora en vecka löper från dagen för del sararaanlräffande sora avses i 1 § och vid vilket köparen avgetl sill anbud eller sin accept. Frislen beräknas enligt lagen (1930: 173) ora beräkning av lagstadgad lid och lagen (1938: 107) ora den 1 raajs likstäUande i vissa hänseenden med allraän helgdag. Det innebär, all förklaringen skall ha avgetts före utgången av den dag som genom sitt naran raotsvarar dagen för sara-manlräffandel eller, ora den sålunda bestämda slutdagen infaller på sön-

Prop. 1971: 86

104

dag, annan allmän helgdag, lördag, den 1 raaj, raidsoramaraflon eller julafton, före utgången av närmast följande vardag.

Någon särskUd bestämraelse ora den adress, under vilken raeddelandet skall sändas, synes inle vara behövlig. I det forraulär lill underrättelse enligt 2 § som Kungl. Maj:t skall fastställa bör särskilt utrymme an­visas för angivande av säljarens adress. I praktiken får emellerlid köpa­ren regelraässigl kunskap ora säljarens adress genora att denna norraall är angiven på den ordersedel eUer det kontrakt som köparen underteck­nar och sora han undantagslöst lär få en kopia av. Meddelandet ora atl köparen frånträder avtalet kan i och för sig tillställas inle bara säljaren personligen ulan även befullmäktigat ombud för säljaren. Den fullmakt som anges i 3 § raedför eraeUertid inte i och för sig behörighet all ta emot köparens meddelande ora frånträdande.

Av bestäraraelsen i paragrafens andra punkt följer att en köpare som har mottagit godset och inte häller del tillgängligt för säljaren i väsent­ligen oförändrat och oförminskat skick i princip är skyldig all fullgöra sin del av avtalet, även om han har lämnat säljaren meddelande enligt första punklen. Atl köparen häller godset tUlgängligt för säljaren inne­bär, atl han skaU göra del möjligt för säljaren alt avhärata godset. Han är däremot inte skyldig alt isjälv återlämna del.

Kravet atl godset skall vara i väsentligen oförändrat och oförrainskal skick har här sararaa innebörd som i 57 § köplagen, som handlar ora köparens rält att häva köpet. TUl förändring eller minskning av godset bör inle hänföras det förhållandet att köparen har brutit emballaget lill en hushållsraaskin eller liknande. Kostnaden för ny förpackning raåste anses ingå i de kostnader för godsets återtagande som säljaren har alt svara för. Ordet "väsentligen" innebär att återbäring kan ske, om godsets skick har ändrats endasl i obetydlig grad.

Av bestäraraelsen all köparen inte slår faran för att godset undergår förändring till följd av åtgärd sora varit nödvändig för undersökning av det följer, all köparen inle behöver ersätta säljaren för den värdeminsk­ning som en sådan förändring lUl äventyrs kan medföra. Självfallet krävs atl undersökningen utförts med tillbörlig omsorg.

All köparen inte slår faran för alt godset förstörs, försäraras eller minskas av våda eller undergår förändring endast genom sin egen be­skaffenhet eller lUl följd av åtgärd som varit nödvändig för undersökning av godset överensstämraer med vad som enligt 58 § köplagen gäller för fall då en köpare häver köp.

I förevarande bestämmelse har däremot inte tagits med någon mot­svarighet till regeln i 58 § köplagen, alt när köparen vill häva köpet på grund av fel eller brist i godset, han inte är hindrad alt göra det om godset har undergått förändring endasl lill följd av åtgärd som köpa­ren i övrigt har vidtagit innan felet eller bristen märkts eller bort mär­kas. Om köparen vUl frånträda avtalet enligt den nya lagen, kan han i

Prop. 1971:86

105

princip inle anses berättigad all använda godset i vidare män än sora behövs för atl han skaU kunna undersöka del. Efter det att han har läm­nat säljaren meddelande ora all han frånträder sill anbud eller svar, bör han över huvud laget inle ha rält all använda godset. Använder köpa­ren godset i större utsträckning än jag nu har angell, raåste han anses åsidosätta sin värdnadsplikl. Om användandet raedför väsentlig ändrmg eller rainskning av godset, fär han inle frånträda avtalet. Del sagda gäl­ler även om godset förstörs genom olyckshändelse, under förutsättning atl det inträffade framstår som en följd av del obehöriga brukandel.

5 §

Paragrafen innehåller regler ora verkan av frånträdande. Den raotsva­rar 6 § andra stycket sakkunnigförslaget.

Första stycket

Om köparen i enlighet raed vad sora föreskrivs i 4 § fränträder sitt anbud eller svar, är säljaren givelvis skyldig alt återställa vad han mot­tagit av vederlaget. Eftersom han i princip samtidigt skall återfå godset, ora del levererats lill köparen, raen han av praktiska skäl kan vara för­hindrad alt oraedelbart härata del, bör han få skäligt rädrura alt hämta godset och i anslutning därtill fullgöra sin belalningsskyldighel. I enlig­het härraed föreskrivs i första styckel första punkten av förevarande pa­ragraf, atl ora köparen frånträder sitt anbud eller svar enligt 4 §, del åligger säljaren att inora lid sora skäligen åtgår för godsels avhäralande återställa vad han kan ha raollagil av vederlaget.

Med "vederlaget" avses i och för sig även inbylesgods sora köparen kan ha lämnat i stäUet för kontant betalning. Är situationen den alt säljarens orabud för egen räkning har köpt inbytesgodset från köparen, föreligger emellertid i själva verket två avtal, ell mellan säljaren och köparen saral ell mellan orabudel och köparen. Om köparen har fåll kontant belalning av orabudet för inbylesgodset och i sin tur betalat säl­jaren, har köparen självfallet rätt att av säljaren få tillbaka vad han har betalat. Däremot har han inte någon på förevarande lag grundad rält all återkräva inbylesgodset frän orabudet. Har köparen endasl fått en ford­ran på orabudel sora överlagils av säljaren, kan förhållandena bli något raer koraplicerade. Skulle säljaren kräva all köparen återtar fordringen, får köparen finna sig i det och vända sig raot orabudel för all fä betal­ning för inbylesgodset. Man torde dock i allraänhel kunna räkna raed all säljarföretagel föredrar att själv behålla fordringen mot sin försäljare och betala köparen motsvarande del av köpeskillingen.

Lika litet som enligt de sakkunnigas förslag har köparen enligt de­parteraentsförslagel någon räll till ränta på erlagd del av köpeskillingen eller liU ersältning för vård av levererat gods.

I enlighet med vad som har föreslagits i den allraänna motiveringen

Prop. 1971: 86

106

föreskrivs i första stycket andra punklen alt köparen har räll atl hålla godset inne, tUl dess säljaren har fuUgjort sin betalningsskyldighet, samt i tredje punkten att godset tUlfaller köparen utan vederlag, om godset inle avhäratas inora tre raånader efter sararaanträffandel mellan köparen och säljaren eller dennes ombud.

Dessa regler avser endast avlal ora köp av lös egendora. En special­regel i fråga ora abonneraangsavtal finns i paragrafens andra stycke.

Bestämmelsen atl godset tillfaller köparen utan vederlag, om säljaren underlåter atl hämta det i inora tre raånader efter sammanträffandet, torde koraraa atl fä ringa praktisk betydelse och i huvudsak bli tillämp­lig endast när godset saknar egentligt ekonoraiskt värde för säljaren. Under hela treraånadersfristen kvarstår köparens skyldighet atl varda godset så länge han har det i sin besittning. Åsidosätter köparen sin värdnadsplikl och kan han till följd därav inte hålla godset tillgängligt för säljaren i väsentligen oförändrat och oförminskat skick, är köparen skyldig alt fullgöra sin del av avtalet. Har säljaren förlorat äganderät­ten lill godset på grund av förevarande bestämmelse, är han å andra sidan likväl skyldig atl betala tillbaka vad han kan ha uppburit av köpe­skiUingen.

Om säljaren har en raolfordran på köparen blir frågan om hans rätt alt avräkna denna pä sin skuld lill köparen enligt första styckel av före­varande paragraf alt bedöma enligt allmänna kviltningsregler.

Andra stycket

För del fall alt abonnemangsavtal återgår har de sakkunniga föresla­git, all den omständigheten atl säljaren har hunnit ulföra viss del av sitt åtagande inle skall befria honom frän skyldigheten alt betala tUlbaka vad han har uppburit. Förslaget har inte rönt erinran under remissbe­handlingen.

När del gäller abonnemangsavlal får uppenbarligen frågan om verk­ningarna av alt "köparen" utnyttjar sin rält atl frånträda avtalet ringa praktisk betydelse, eftersom de fall då säljaren utför en eller flera tjäns­ter redan under ångerfristen torde bli uloraordentligt få. I princip bör visserligen samma regler gälla som i fråga om frånträdande av avlal om köp av lös egendora. Köparen saknar dock rent praktiskt möjlighet alt "återbära" en tjänst, som säljaren redan har ulfört. En ålerbäringsskyl­dighet skuUe därför här fä ges den innebörden all köparen ålades all fullfölja avtalet i viss del, dvs. all lill säljaren utge den del av veder­laget som belöper på den tjänst som säljaren bar hunnit ulföra. En sådan reglering skulle emellerlid innebära, att lagstiftningen delvis förfelar sitt syfte. Vidare skulle del ofta bli svårt all bestäraraa storleken av den del av vederlaget sora köparen,skall betala. Med hänsyn härtill och lUl frå­gans ringa praktiska betydelse anser jag i likhet raed de sakkunniga, att köparen bör ha räll alt fä tiUbaka vad han kan ha betalat, även ora säl-

Prop. 1971: 86

107

jaren redan har utfört någon del av sitt åtagande. Andra stycket i före­varande paragraf har utforraats i enlighet härmed.

6 §

Sora jag har anfört i den allraänna raotiveringen bör villkor, varige­nora köparens rätt enligt den nya lagen inskränks, vara ogiltigt. Bestäm­raelse härora har lagils upp i förevarande paragraf, vilken raotsvarar

7 § första stycket sakkunnigförslaget.

9.2      Ikraftträdande m. m.

De sakkunniga har föreslagit all lagen skall träda i kraft den 1 januari 1971.

Under reraissbehandlingen har i ett par yttranden förordats atl lag­stiftningen får träda i kraft ell kvartal eller elt halvår efler det all lagen har proraulgerals. Sora skäl anförs all förelagen behöver lid för all anpassa sina försäljningsruliner liU den nya lagen. Förelagen måste bl. a. utarbeta och trycka nya ordersedlar och forraulär lill underrät­telser etc.

Enligt rain raening är del av vikt atl lagstiftningen träder i krafl snarast raöjligt. Del bör vara raöjligl för förelagen atl raed järaförelsevis kort varsel genoraföra de åtgärder som krävs för en anpassning av deras försäljningsverksarahel lill den nya lagstiftningen. Jag förutsätter att om riksdagen antar lagförslaget ett beslut därom kommer att föreligga i så­dan lid atl den nya lagen kan promulgeras före raånadsskiftel maj juni 1971. Jag föreslär, all den nya lagstiftningen träder i kraft den 1 juli 1971. Några övergångsbeslämraelser lorde inte vara behövliga. Den nya lagen blir enUgt allmänna grundsatser tiUämplig endast ora sara­raanträffandel raellan köparen och säljaren eller dennes orabud då köparen företar den rättshandling sora han enligt lagen har räll all frånträda äger rura efler ikraftträdandet.

9.3      Förhållandet tiU annnn lagstiftning

Den nya lagen har karaktären av en avtalsrättslig speciallagstiftning. Den innefattar inle någon ullöraraande reglering av de avtal pä vilka den är tiUäraplig utan reglerar endasl vissa särskilda frågor rörande av­talsparternas inbördes rättigheter och skyldigheter. Dessa bestämmelser avviker från vad som följer av de avtalsrätlsliga regler som annars skulle vara tillärapliga. Enligt allraänna rättsgrundsatser lar de nya bestära­melserna över generella avtals- eUer köprätlsUga regler i de frågor som lagen behandlar. I övrigl gäller allraänna regler pä vanligt sätt. Del lorde inle vara behövligt alt i någon av de förraögenhelsrältsliga lagar sora som här kan bli aktuella ta in någon hänvisning lill den nya lagen.

Prop. 1971: 86

108

Inle heller i övrigl synes denna böra föranleda några följdändringar i gällande lagstiftning.

10. Hemställan

Jag heraställer all lagrådels yttrande över förslagel lill lag om hem­försäljning m. m. inhämtas genom utdrag av protokollet.

Vad föredraganden sålunda med insläraraande av statsrådets övriga ledaraöler herastäUl bifaller Hans Maj:l Konungen.

Ur protokollet: Britta Gyllensten

Prop. 1971: 86

109

Bilaga 1 De sakkunnigas förslag

Förslag till

Lag om hemförsäljning m. m.

1 § Denna lag äger tillämpning pä yrkesraässig försäljning av gods,

under förutsättning att köparen avgivit anbud eller anlagande svar på

anbud i sin egen eller annans bostad, där han uppsökts av eller eljest

sararaanlräffal raed säljaren eller dennes ombud, och att godset är av­

sett huvudsakligen för privat bruk (heraförsäljning).

Lagen gäller under raotsvarande förutsättningar även när anbud eller svar på anbud avser avlal varigenora ena parlen åtager sig atl raot ve­derlag fortlöpande tUlhandagå andra parten raed underhåll, tillsyn, un­dervisning eller andra liknande tjänster (abonneraangsavtal).

2 § Köparen blir bunden av sitt anbud eller svar endasl ora säljaren

eller dennes orabud vid sararaanträffandel raed köparen överläranar en

särskild handling, varigenora köparen erinras om sina rättigheter enligt

denna lag.

Konungen fastställer formulär till handling som avses i första stycket.

3

§ Köparen äger frånträda sill anbud eller svar genora all lämna säl­jaren skriftligt raeddelande härora inora en vecka, räknat från dagen för sararaanträffandel raed säljaren eller dennes orabud.

4

§ Vad i 2 och 3 §§ sägs gäUer icke vid heraförsäljning, om köparen i saraband med atl han avgav sill anbud eller svar kontant erlade hela köpeskillingen eller, i fall då denna överstiger etthundra kronor, ell be­lopp raotsvarande rainst tjugofem procent av köpeskillingen och ej un­derstigande etthundra kronor. I kontantinsats inräknas icke belopp sora köparen kan ha erhållit såsora lån av säljaren eller genora dennes för­medling. Som kontant belalning räknas även överläranande av check.

5

§ Är säljarens erbjudande liU köparen alt anse endast sora uppford­ran all avge anbud eller är köparens svar på säljarens anbud på grund av tillägg, inskränkning eller förbehåll att anse som avslag i förening med nytt anbud, åligger del säljaren, ora han icke vill antaga köparens anbud, atl ge köparen raeddelande därora ulan oskäligt uppehåll efter det anbudet avgavs. Underlåter säljaren del, anses avlal ha koramit till stånd i enlighet raed köparens anbud, såvida Icke köparen insett eller bort inse atl säljaren ej avsett att antaga anbudet.

Har ombud för säljaren vid sararaanträffandel raed köparen läranat utfästelse ora särskild förraån ulan alt vara behörig därtill, skall utfäs­telsen anses ingå i köparens anbud eller svar.

6 § Har köparen raollagil godset eller del därav, är hans rätt all från­

träda sitt anbud eller svar beroende av all han kan hålla säljaren godset

tillhanda och att detta därvid är i väsentiigen oförändrat och oförmins­

kat skick.

8    Riksdagen 1971.1 saml. Nr 86

Prop. 1971:86

110

Iakttager köparen vad hu sagts åligger del säljaren alt inom skälig tid avhärata godset hos köparen och därvid återbetala vad han kan ha uppburit av köpeskUlingeri. Köparen har rätt att hålla godset inne tiU dess säljaren fuUgjort sin betalningsskyldighet. Underlåter säljaren atl inom skälig tid avhärata; godset, slår säljaren därefter faran för alt godset förslöres, försämras eller minskas.

Återgår abonneraangsavtal, skall den omständigheten atl säljaren hun­nit utföra viss del av sitt åtagande icke befria honora från skyldigheten att betala åter vad han uppburit.

7 §   Villkor, varigenom köparens rättigheter enligt denna lag inskrän­kes, är ogUtigt.

I fråga om meddelanden som avses i 3 § och 5 § första styckel till-lämpas 40 § första stycket lagen (1915: 218) om avtal och andra rätts­handlingar pä förmögenhetsrättens oraråde.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1971.

Prop. 1971: 86

111

Bilaga 2 Till lagrådet rerailterat förslag

Förslag till

Lag om hemförsäljning m. m.

1 § Denna lag äger tillärapning vid yrkesraässig försäljning av gods,

sora är avsett huvudsakligen för enskilt bruk, i fall då köparen avgivit

anbud eller svar på anbud vid sararaanlräffande raed säljaren eller

orabud för denne på annan plats än säljarens eller orabudets fasta för­

säljningsställe.

Lagen gäller under raotsvarande förutsättningar även i fråga ora nä­ringsidkares åtagande all raot vederlag fortlöpande tillhandagå någon raed underhåU eller tUlsyn av egendora, undervisning eller andra liknan­de tjänster.

Har avlal ora försäljning av gods korarait till stånd och fullgjorts på örase sidor vid sararaanträffandel, gäller lagen endasl ora köparen be­talat köpeskillingen eller del därav med användande av kreditbevis eller raed belopp sora han erhållit sora lån av säljaren eller genora den­nes förraedling.

2 § Köparen blir bunden av sill anbud eller svar endasl ora han av

säljaren eller dennes orabud vid sararaanträffandel raoltager en särskUd

handling, varigenora han erinras ora sina rättigheter enligt denna lag,

och bekräftar mottagandet genora sin underskrift på ett exeraplar av

handlingen. Del exeraplar sora överläranas lill köparen skall vara åtföljt

av blankett för meddelande enligt 4 §.

Konungen eller rayndighel sora Konungen besläraraer fastställer for­mulär tiU handling och blankett sora avses i första styckel.

3

§ Företrädes säljaren vid sammanträffandet av ombud, skall ombu­det anses ha fullraakl alt därvid raollaga anbud frän köparen i fråga ora förvärv av gods eller tjänst av del slag sora avses raed hans uppdrag. Föreskrift sora inskränker orabudets befogenhet all raollaga anbud är utan verkan raot köparen.

4

§ Köparen kan frånträda sill anbud eller svar genora all överlärana eUer med post eller telegraf avsända skriftligt meddelande härom tUl säljaren inom en vecka, räknai från dagen för sararaanträffandel. Har han raollagil godset eller del därav, är hans räll all frånträda anbudet eller svaret beroende av atl han håller godset tillgängligt för säljaren i väsentligen oförändrat och oförminskat skick. Han slår dock icke faran för all godset av våda förslöres, försämras eller minskas eller undergår förändring endast genora sin egen beskaffenhet eller lill följd av åtgärd sora varit nödvändig för undersökning av godset.

5

§ Frånträder köparen sitt anbud eller svar enligt 4 §, åligger det säljaren atl inom tid som skäligen åtgår för godsets avhämtande åter­ställa vad han kan ha mottagit av vederlaget. Köparen har rält atl hålla

Prop. 1971: 86

112

godset inne till dess säljaren har fullgjort sin betalningsskyldighet. Av­hämtas ej godset inom tre månader efter sammanträffandet, tiUfaller godset köparen utan vederlag.

Återgår avtal om tillhandahåUande av tjänst, skall den oraständighelen alt säljaren redan utfört viss del av sitt åtagande icke befria honora frän skyldigheten alt betala åter vad han uppburit.

6 § VUlkor, varigenom köparens rättigheter enligt denna lag inskrän­kes, är OgUtigt.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1971.

Prop. 1971:86

113

Bilaga 3

Utkast till

Formulär till underrättelse enligt 2 § förslaget till lag om hemförsälj­ning m. m.

Underrättelse enligt 2 § lagen om hemförsäljning m. m. raed an­

ledning av beställning av..................................... 

................... (beteckning på gods eller tjänst sora beställts)

OM DU ÅNGRAR DIN BESTÄLLNING

har Du laglig raöjlighet all inom en vecka återtaga beställningen.

GÖR I SÅ FALL SÅ HÄR:

1)

SKRIV till säljaren och raeddela alt Du inle vill slå fast vid beställningen. Använd gärna den avbeställningssedel som är fogad vid della raeddelande.

2)

Posta Dill brev eller lärana personligen in del på säljarens kon­tor senast inom en vecka från den dag dä Du skrev pä ordersedeln eller kontraktet. Om Du t. ex. gjorde beställningen en måndag, skall brevet postas senast nästa måndag. Går liden ul en lördag, söndag eller helgdag, fär Du vänla lill nästa vardag.

Du bör rekommendera brevet för all senare kunna bevisa all Du verkligen har avbeslälll. Begär kvitto på brevet, om Du lämnar del personUgen.

3) Ora Du har fått leverans av del Du har köpt skaU Du noggrant

vårda godset och se till alt säljaren kan härala det. Ora det för­

störs, rainskas, skadas eller förkoramer på grand av alt Du inte

tar värd om det förlorar Du rätten att avbeställa. Du är inte skyl­

dig atl lämna ul godset utan all fä tUlbaka vad Du eventuellt re­

dan har betalat av köpeskillingen. Ora säljaren inle har avhäralat

godset inora tre raånader efler det Du gjorde Din beställning, till­

faller det Dig utan kostnad.

Heraförsäljningslagen är i sin helhet återgiven på baksidan av della meddelande.!

Elt exemplar av denna handling har jag mottagit vid beställningen.

........................  den ..........  197....

(Köparens namnteckning)

Säljarens namn.................................................. 

Säljarens adress................................................ 

' Lagtexten har uteslutils här.

Prop. 1971: 86

114

AVBESTÄLLNINGSSEDEL

enUgt 4 § lagen om hemförsäljning m. m.

TUl......................................................................... 

(Säljarens namn) (Säljarens adress)

Härmed får jag meddela, alt jag raed slöd av 4 § lagen om hemförsäljning

m. m. frånträder den bestäUning jag gjort den....... 197....

eldigt kontrakt, order- (bestäUnings-) sedel nr     

................................     den..... 197__ 

(Namnteckning)

Adress........................................................ 

Tel:

Prop. 1971: 86

115

Utdrag av protokoll, hållet i lagrådet den 18 mars 1971.

Närvarande: justitierådet BRUNNBERG, regeringsrådet HJERN, justi­tierådet[REDACTED_EFTERNAMN], justitierådet GYLLENSVÄRD.

Enligt lagrådet den 12 raars 1971 tiUhandakoraraet utdrag av proto­koll över justitieärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen i statsrå­det den 5 februari 1971, hade Kungl. Maj:t förordnal, atl lagrådels ytt­rande skulle inhäralas över upprättat förslag lill lag om hemförsäljning

Förslaget, sora finns bUagl delta protokoll, hade inför lagrådet före­dragits av kanslirådet Staffan Vängby.

Förslagel föranledde följande yttranden.

Regeringsrådet Hjern:

Den föreslagna lagstiftningen har raotiverals raed att vid s. k. hera­försäljning köparen befinner sig i etl psykologiskt underläge och atl han därför har svårt atl värja sig mol talföra och påträngande försäljares försök att förmå honom alt köpa föremål som han egentligen inte be­höver. Delta raoliv äger naturligtvis inle en så generell gUtighet sora raan i remissprotokollel låter påskina, eflersora det väl i aUraänhet får anses, atl den sora befinner sig pä heramaplan vanligen har elt övertag över den objudne besökaren. Del skall dock inte förnekas, alt del finns personer, framför allt garala, sjukliga och ensamboende, som lätt fal­ler offer för dera sora säljer vid dörren. Mot den bakgrunden synes en lagstiftning av del slag del här gäller kunna försvaras. Vad sora däreraot är ägnat alt i viss raån förvåna är atl raan först nu och raed så kort respit vill genomföra och sätta lagstiftningen i kraft. Behovet av en lagstiftning måste rimligen ha varit långt större redan för raånga är sedan, under det alt behovet nuraera knappast fraralräder så starkt, särskilt med tanke på den intensiva omvårdnad sora dagens konsuraenl i olika hänseenden är ägnad. Delta förhållande i förening raed männi­skornas rent aUmänl ökade insikter på skUda områden lorde ha med­fört, alt raan nu i betydligt större utsträckning än förr är på sin vakt mot denna form av utbjudande av varor. Någon anledning att direkt raolsälla sig lagstiftningen finns dock knappast. Så brådskande kan dess genoraförande emellerlid inle vara, att man ej synes kunna vänla något

Prop. 1971:86

116

med ikraftträdandet för all förelagen därigenom skall få raöjlighet alt anpassa sina försäljningsruliner till den nya lagen. Del torde knappast innebära någon större olägenhet ora raed ikraftträdandet fick anslå lill förslagsvis den 1 oktober 1971.

Vad beträffar lagförslagets närmare innehåll knyter sig intresset sär­skilt till de s. k. sidolöparna. Genom beslämraelsen i 3 § har raan i kö­parens intresse velat åstadkomma alt säljaren blir bunden av sådana muntliga utfästelser sora försäljaren (orabudet) gör i saraband raed för­säljningen av en viss vara. För egen del tror jag inte alt denna bestäm­melse är sä mycket värd. En karakteristisk situation är, all säljaren ef­ler sararaanlräffandet raellan köparen och säljarorabudet efter kortare lid blankt bekräftar den skriftiiga order (d. v. s. det anbud) orabudet mottagit och att denna bekräftelse vanligen inle utiöser någon reaktion från köparens sida. Först då leverans sker och köparen upptäcker all leveransen inle stämmer överens med vad ombudet muntligen utlovat, lorde han ge sig lill känna. Säljaren komraer väl då alt förklara, att han inle känner till någon annan utfästelse än den som skriftligen framgår av ordersedeln (anbudet) och orabudet lär å sin sida med fram­gång kunna neka lill all han lämnat några sidoutfäslelser.

Det bästa sättet atl skydda köparen vid sidolöpare hade enligt rain raening varit, atl man uppställt krav på skriftlig form för hemförsälj­ning. Det är beklagligt, alt man ej ansett sig kunna följa denna väg. Möjligen skuUe man tiU köparens skydd kunna förfara på så sätt alt man på baksidan av den underrättelse enligt 2 §, sora skall överlämnas lUl köparen, i stället för återgivande av lagtexten som köparen ändå inle komraer alt begripa på samraa faraUjära språk sora texten på framsidan inför en rekommendation till köparen alt han ser till alt de extra utfästelser sora orabudet eventuellt kan göra fästes i skrift på or­dersedeln.

Lagrådet:

1 §

I första stycket lorde efter ordet "denne" böra inskjutas "i köparens bostad eller eljest". Härigenora raarkeras alt lagen i frärasta ruraraet såsora också fraragår av rubriken avser heraförsäljning.

2 

§

Det måste anses oegentiigt alt säga all köparen blir "bunden" av sitt anbud, ehuru han enligt 4 § har raöjlighet all frånträda del. Orden "Kö­paren blir bunden av sill anbud eller svar" torde därför böra utbytas raot "Köparens anbud eUer svar är gällande mot honom".

Prop. 1971:86

117

3 §

Med denna bestämraelse har avselts atl inom tillämpningsområdet för förevarande lag lösa frågan om säljarens bundenhet av muntiiga utfäs­telser från orabudets sida, s. k. sidolöpare, i fall då orabudet ej har be­hörighet atl sluta avtal för säljarens räkning. Enligt bestämmelsen skall orabudel anses ha stäUningsfuUraakt att mottaga anbud frän köparen och föreskrift som inskränker ombudets befogenhet härutinnan vara ulan verkan mol köparen.

Den föreslagna beslämraelsen, sora utgår från atl det är köparen sora avger anbud, lar sikte pä den raycket vanliga typ av heraförsäljning som innebär alt säljaren förbehåller sig all pröva köparens svar pä del an­bud sora ordersedeln forraelll innehåller; della svar blir därvid etl an­bud som säljaren antager eller avslår. Att ombudet förses med släll­ningsfullmakl alt raollaga köparens anbud och all inskränkande före­skrifter i delta avseende frän säljarens sida frånkännes verkan raot kö­paren ger i och för sig ej anledning till erinran. Frågan är eraeUertid ora den föreslagna beslämraelsen verkligen är ägnad att stärka köpa­rens ställning när det gäUer sidolöpare. I motiven sägs fullmaklsregeln medföra all köparens anbud skall anses ha nätt säljaren i och raed att det avgelts lill orabudel. Verkan av regeln i delta hänseende är erael-lertid endasl all del objektivi blir fastslaget vad köparens anbud går ut pä men däremot ej atl säljaren verkligen skall anses ha fält känne­dom om anbudet och dess innebörd redan i och raed all orabudet bli­vit underrättat därora. Ora orabudet inte på ell riktigt sätt inberättar köparens anbud till säljaren, blir vanliga avtalsrältsliga regler alt lill-lärapa beträffande frägan huruvida detla skall ligga säljaren lill last eller ej i förhållande lUl köparen. Här finns uppenbarligen risk för raissförstånd. Fullraaklsregeln, som skall finnas återgiven på den hand­ling som orabudel överläranar vid sararaanträffandel, kan inge köparen den felaktiga föreställningen alt alla de villkor han uppställer för sitt anbud är all anse som framförda lill säljaren. Det kan därför vara na­turligt för honora all, dä han raoltager elt antagande svar från sälja­ren, ulan närraare granskning ulgå från atl acceplen helt motsvarar hans anbud. Del kan krävas betydande uppmärksamhet från hans sida för atl han genom jämförelse raellan ordersedeln och säljarens svar skall upptäcka att säljaren genora något förbehåll garderat sig raot all bli bunden av sidolöpare. Och även om köparen skulle uppraärksararaa skillnaden raellan anbud och accept, är del raöjligt all han med sin uppfattning all sidolöparen framförls lill säljaren förbiser, alt säljaren kan vara ovetande om denna och oriktigt antaga alt acceplen överens­stäraraer med anbudet. I så fall kanske köparen räknar med alt vara fri från anbudet, eflersora säljaren tydligen ej velat antaga della oför­ändrat. Ora eraeUertid säljarens raisstag är sä uppenbart, alt köparen

Prop. 1971: 86

118

vid en närmare granskning och raed någon eftertanke raåste ha insett

det, kan köparen genora underlåtenhet all reklaraera bli bunden av av­

lal i enlighet raed svarels innehåll, d. v. s. ulan sidolöparen. Bedömning­

en av dessa frågor torde bl. a. bli beroende av hur rättspraxis kommer

alt uppfatta fullmaktsregelns psykologiska inverkan för den ena eller

andra parten. Del är svårt alt nu bilda sig en beslämd uppfattning

härom.

1

Det sagda ger vid handen att innebörden av den föreslagna regeln

inte är lätt alt inse och atl dess verkan måste betecknas som oviss. Det

är tydligt alt del föreligger stora svårigheter alt bereda köparen elt

effektivt skydd, ora raan inle viU i väsentlig grad sälla vanliga avtals­

rätlsliga principer ur spel. I Ifrågasättas kan om inte paragrafen borde

utgå ur förslagel och problemet rörande sidolöpare göras lUl föremål

för vidare utredning i elt större samraanhang. Med hänsyn lill de ris­

ker för rättsförluster sora i rådande rättsläge otvivelaktigt föreligger för

konsuraenterna är del emellertid inte tillfredsställande all nu lämna

frågan helt åsido. Lagrådet vill därför inle motsätta sig atl en bestäm­

melse upplages i lagen, men den bör dä i klarhetens intresse utforraas

med direkt sikte pä säljarens svar på det anbud, eventuell sidolöpare

inbegripen, sora köparen framfört till ombudet. Det bör fastslås, att

köparen normalt skall ha räll alt utgå från all antagande svar från säl­

jaren avser det av ombudet mottagna anbudet. Detta kan lämpligen

ske genora en bestäraraelse, att raeddelande från säljaren atl han anta­

ger köparens anbud skall medföra alt säljaren anses ha godtagit an­

budet sådant det fraraförts tUl ombudet, om ej annat uttryckligen anges

eller uppenbart framgår av omständigheterna. Härmed utsäges, all ell

antagande svar från säljaren, som ej är försett raed särskilda reserva­

tioner, regelraässigl binder säljaren i enlighet raed det anbud sora frara­

förts till orabudel, raen del inskärpes å andra sidan för köparen, att

han raåste uppraärksararaa huravida något förbehåll, ultryckligen eller

på grand av de föreliggande orasländigheterna, finns inbegripet i sva­

ret. Del är självfallet underförstått, atl orabudel på grund av sin ställ­

ning har fullraakl alt raottaga anbud frän köparen. Uttrycklig bestäm­

melse härom är därför onödig, vilket innebär atl första punkten i för­

slagets bestämmelse kan utgå. Däremot bör andra punkten bibehållas

lill förebyggande av att ombudet lill följd av instruktioner från sälja­

rens sida skall anses förhindrad att mottaga anbud som inbegriper si­

dolöpare.

1

Ur protokollet: Ingrid HeUslröm

Prop. 1971:86

119

Utdrag av protokollet Över justitieärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen i statsrådet på Stockholms slott den 19 mars 1971.

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], rainistern för utrikes ärendena[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], ASP­LING, SVEN-ERIC[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], LÖF­BERG,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Statsrådet Lidbora anraäler efler geraensara beredning raed statsrå­dets övriga ledamöter lagrådels yttrande över förslaget lill lag om hem­försäljning rn. m.

Föredraganden redogör för lagrådets yttrande och anför.

Enligt 3 § första punklen i del remitterade förslagel skall, om sälja­ren företräds av orabud vid sararaanlräffandet raed köparen, ombudet anses ha fullraakl all därvid mottaga anbud frän köparen i fråga om förvärv av gods eller tjänst av det slag som avses raed hans uppdrag. Lagrådet förordar i stället en bestäraraelse av innehåll, all ora säljaren raeddelar köparen alt han antager dennes anbud, han skall anses ha godtagit anbudet sådant det fraraförls till orabudet, ora inle annat ul­tryckligen anges eller uppenbart fraragår av orasländigheterna. Enligt lagrådels raening kan därraed första punkten i del reraitlerade försla­get ulgå såsora överflödig.

En ändring av förevarande paragraf i enlighet raed vad lagrådet för­ordat lorde inle innebära någon saklig ändring av näranvärd praktisk betydelse. Del är dock inle uteslutet alt bestäraraelsen raed den av lag­rådet föreslagna utforraningen i vissa fall kan länkas ge köparen elt längre gående skydd. Det är sålunda tänkbart alt enligt della förslag av­tal i enlighet raed köparens anbud koraraer lill slånd i vissa situationer, där del reraitlerade förslaget skulle leda tUl alt avtalet strandar på grund av bristande överenssläramelse raellan anbud och svar, s. k. dissens. I den raån så är fallet är den av lagrådet förordade bestärarael­sen ägnad att bättre tUlgodose konsuraenlskyddsinlresset. Härtill kora­mer all den av lagrådet föreslagna bestäraraelsen beskriver rättsläget pä ell raera konkret och lättillgängligt sätt. Under dessa förhållanden anser jag raig böra biträda lagrådets förslag.

Lagrådels förslag till järakningar i lydelsen av 1 och 2 §§ bör godtas.

Prop. 1971: 86

120

Också i övrigt bör vissa redaktionella järakningar vidtas i del reraitlera­de förslagel.

Jag hemställer, all Kungl. Maj:l genora proposilion föreslär riksda­gen alt antaga del av lagrådet granskade förslagel raed vidtagna änd­ringar.

Med bifall lill vad föredraganden sålunda med instäm­mande av statsrådets övriga ledamöter hemställt förordnar Hans Maj:t Konungen att till riksdagen skall avlålas propo­silion av den lydelse bUaga till delta protokoll ulvisar.

Ur protokollet: Britta Gyllensten

Prop. 1971: 86

121

Innehållsförteckning

Sid.

propositionen..................................................................... 

1

propositionens huvudsakliga innehåll................................ 

..... 

1

Lagförslag.......................................................................... 

..... 

3

Utdrag av statsrådsprotokollet den 5 februari 1971......... 

..... 

5

1.

Inledning................................................................... 

..... 

5

2.

Gällande ordning....................................................... 

6

3.

Rättsläget i vissa fräraraande länder........................ 

12

4.

Tidigare reformförslag............................................... 

... 

13

5.

De sakkunniga........................................................... 

15

5.1

Allraänna synpunkter........................................... 

... 

15

5.2

Huvudgrunderna för lagstiftningen...................... 

... 

18

5.2.1

Tillärapningsområdel..................................... 

18

5.2.2

Den rällslekniska metoden............................ 

21

5.2.3

Undantag för kontantköp ra. ra.................... 

24

5.2.4

Utfästelse av säljarens orabud ra. ra........... 

... 

26

5.2.5

Verkan av frånträdande................................ 

29

5.2.6

Tvingande eller disposiliv reglering............... 

... 

31

6. Remissyttrandena...................................................... 

... 

31

6.1

Allmänna synpunkter............................................ 

31

6.2

Huvudgrunderna för förslaget ...:......................... 

... 

42

6.2.1

Tillämpningsområdet..................................... 

... 

42

6.2.2

Den rättstekniska metoden.......................... 

... 

47

6.2.3

Fråga om undantag för kontantköp ra. m..... 

... 

49

6.2.4

Utfästelse av säljarens orabud ra. m............ 

... 

54

6.2.5

Verkan av frånträdande................................ 

58

6.2.6

Tvingande eller dispositiv reglering.............. 

... 

59

7. Föredraganden.......................................................... 

... 

59

7.1

Allmänna synpunkter............................................ 

... 

59

7.2

Huvudgrunderna för lagstiftningen...................... 

... 

65

7.2.1

Tillämpningsområdet.................................... 

... 

65

7.2.2

Den rällslekniska metoden........................... 

... 

70

7.2.3

Fråga om undanlag för kontantköp ra. ra..... 

... 

73

7.2.4

Utfästelse av säljarens ombud ra. m............ 

... 

76

7.2.5

Verkan av frånträdande ra. ra...................... 

... 

82

7.2.6

Tvingande eller disposiliv reglering............... 

86

8.

Upprättat lagförslag................................................... 

86

9.

Specialraotivering...................................................... 

... 

87

9.1

Förslagel till lag om hemförsäljning ra. ra............. 

... 

87

9.2

Ikraftträdande ra. m............................................. 

107

9.3

Förhållandet lill annan lagstiftning........................ 

107

10. Hemställan................................................................ 

108

Bilaga 1: De sakkunnigas lagförslag............................... 

109

Bilaga 2: Del till lagrådet remitterade lagförslaget......... 

111

Bilaga 3: Utkast till forraulär till underrättelse enligt 2 § förslaget

till lag ora heraförsäljning m. m................................... 

113

Utdrag av lagrådets protokoll den 18 raars 1971.............. 

115

Utdrag av statsrådsprotokollet den 19 raars 1971 .......... 

119