Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Kungl. Majrts proposition nr 97 år 1974

Prop. 1974: 97

Nr 97

Kungl. Majrts proposition med förslag till lag om ersättning vid fri­hetsinskränkning; given den 29 mars 1974.

Kungl. Majrt vill härraed, under åberopande av bilagda utdrag av statsrådsprotokollet över justitieärenden och lagrådets protokoU, föreslå riksdagen att bifalla det förslag om vars avlåtande till riksdagen före­draganden hemställt.

CARL GUSTAF

CARL[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

Propositionen innehåller förslag till ny lag om ersättning av staten vid frihetsinskränkningar. Den nya lagen avses ersätta 1945 års lag om ersättning i vissa fall åt oskyldigt häktade eller dömda ra. fl.

Den nya lagen orafattar såväl judicieUa sora administrativa frihetsin­skränkningar, dvs. både frihetsinskränkningar som har beslutals av all­män domstol och sådana som har beslutats av förvaltningsdomstol eller förvaltningsmyndighet. Förutsättningama för ersättning är dock inte desamraa vid de bägge typerna av frihetsinskränkningar.

I fråga ora rätten till ersättning för judiciella frihetsinskränkningar följer den nya lagen principerna i 1945 års lag. Ersättning utgår aUtså dels tUl den sora har varit häktad eller utsatt för liknande straffproces-suell åtgärd, dels till den sora har undergått fängelsestraff e. d. Förut­sättning för ersättningsrält i häklningsfallet är bl. a. att den häktade har blivit frikänd för brottet eller att åtalet har avvisats eller avskrivits. Sora en nyhet i förhållande till gällande rätt föreslås alt ersättning skall utgå även i fall då beslutet om häktning etc. har upphävts eller ersatts av be­slut ora mindre ingripande åtgärd efter överklagande. Den sora har un­dergått fängelsestraff e. d. har liksom enligt gällande lag rätt till ersätt­ning, om påföljden efter resning eller besvär över doravUIa upphävs eller ersätts av raindre ingripande påföljd. Ersättning föreslås dessutora utgå i fall då påföljden har upphävts eller ändrats efter överklagande.

1    Riksdagen 1974.d saml Nr 97

Prop. 1974: 97

2

När det gäller det adrainistrativa området utgår ersättning enligt den föreslagna lagen endast vid sådana frihetsinskränkningar som har haft karaktär av egentliga frihetsberövanden, t. ex. intagning på vårdanstalt. Fömtsättning för ersättningsrätt är alt det befinns uppenbart att frihets­berövandet var utan gmnd. Bedöraningen av åtgärden skall alltså ske med utgångspunkt från vad man efteråt känner till.

Den föreslagna lagen upptar i likhet raed 1945 års lag vissa undantag från rätten till ersättning. Har t. ex. den sora varit utsatt för frUietsin-skränkning själv uppsåtligen föranlett beslutet utgår inte ersättning. I den nya lagen sägs också att ersättningsrält inle föreligger, om del raed hänsyn till orasländigheterna är oskäligt alt ersättning utgår. Ersättning får dock inte längre vägras på den gmnden att raisstanke om brott kvar­står.

Ersättning kan enligl förslaget utgå för utgifter, förlorad arbetsför­tjänst, intrång i näringsverksamhet och lidande. Lagen innehåUer inte några bestämraelser ora hur ersättningen skall beräknas. Allraänna ska­deståndsprinciper blir alltså tillärapliga. Ersättningen kan järakas ora tiden för frihetsinskränkningen har beaktats vid fastställande eUer verk­ställighet av brottspåföljd.

Ersättningsfrågorna enligt den nya lagen skall i princip prövas av doraslol. Avsikten är eraellertid att JK, på sararaa sätt sora när det gäl­ler anspråk enligt skadeståndslagen, skall få raöjlighet att träffa upp­görelse om ersättningen.

Den nya lagen föreslås träda i kraft den 1 juli 1974.

Prop. 1974: 97

3

Förslag till

Iag om ersättning vid frihetsinskränkning

1 §

Den sora har varit häktad på grund av raisstanke om brott eller som lUl följd av sådan raisstanke under raer än 24 tiraraar i sträck har varit anhållen, underkastad reseförbud, intagen på rättspsykiatrisk klinik, la­gen i förvarsarrest eller tagen i förvar genora beslut av befälhavare på fartyg eller luftfartyg eller av beskickning eller konsulat har rätt till ersättning av staten, om

1.

frikännande dom meddelas för gärningen,

2.

åtalet avvisas eller avskrives,

3.

förundersökning avslutas ulan att åtal väckes eller, såvitt gäller förvarsarrest, beslutet härom upphäves utan att målet hänskjutes till rättegång eller disciplinstraff ålägges, eller

4.

beslutet ora frihetsinskränkning genora avslag på häktningsfrara-slällning eller efter överprövning, fullföljd av talan eller anlitande av särskilt rättsmedel upphäves eller ersattes av beslut ora raindre ingri­pande åtgärd eller undanröjes utan förordnande ora ny handläggning.

Den sora har varit häktad eller under raer än 24 tiraraar i sträck har varit anhållen sora misstänkt för brott som avses i 24 kap. 1 § första stycket rättegångsbalken har järaväl rätt tUl ersättning, ora gämingen i doraen hänföres under sådant lagrura att häktning icke kunnat ske annat än enligt 1 § andra stycket eller 2 § sararaa kapitel och det icke har förelegat sådana fömtsättnuigar för häktning sora anges där. För rätt tUl ersättning på grund av anhållande fordras dessutom att det ej heller har förelegat oraständighet sora anges i 24 kap. 5 § andra stycket rättegångsbalken.

2 

§

Den sora har undergått fängelse, förvandlingsstraff för böter eller fritidsstraff eUer varit intagen i anstalt för undergående av behandling enligt 28 kap. 3 § brottsbalken, ungdorasfängelse eller internering har rätt till ersättning av staten, ora efter fullföljd av talan eller anlitande av särskilt rättsraedel frikännande dora raeddelas eller raindre ingripande påföljd ådöraes eller dora eller beslut sora legat till gmnd för verkstäl-hgheten undanröjes utan förordnande ora ny handläggning. Detsararaa gäller den sora efter förordnande av domstol enligt 31 kap. 3 § brotts­balken har undergått sluten psykiatrisk vård eller vård i specialsjukhus för psykiskt utvecklingsstörda.

3 

§

Den som i annat fall än sora anges i 1 eller 2 § tiU följd av beslut vid rayndighetsutövning varit berövad friheten har rätt tUl ersättning av staten, ora det finnes uppenbart att frihetsberövandet var utan grund.

4 

§

Rätt till ersättning föreligger ej, ora den sora har varit utsatt för fri­hetsinskränkningen själv uppsåthgen har föranlett denna. Har han sökt undanröja bevis eller på annat sätt försvåra sakens utredning eller, i fall

Prop. 1974: 97

4

som avses i 1 §, sökt undandra sig förundersökning eller lagföring, utgår ersättning endast ora det finns synnerliga skäl.-

Rätt till ersättning föreligger ej heller, om det i annat fall med hänsyn till omständigheterna är oskäligt att ersättning utgår. Ersättning får dock ej vägras på den grund alt misstanke om brott kvarstår utan alt skuldfrågan är klarlagd.

5 §

Ersättning utgår för utgifter, förlorad arbetsförtjänst, intrång i närings­verksarahet och lidande.

Ersättningen får nedsättas efter vad sora finnes skäligt, ora tiden för frihetsinskränkningen har avräknats eller eljest beaktats vid fast­ställande eller verkställighet av brottspåföljd.

6 §

Anspråk på ersättning får ej överlåtas tUl annan innan ersättningen blivit slutligt bestämd.

7 

§

Utgår ersättning enligt denna lag och har den ersättningsberättigade rätt till skadestånd av annan, inträder staten i motsvarande mån i hans rätt.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1974, då lagen (1945r 118) om ersättning i vissa fall åt oskyldigt häktade eller dörada ra. fl. skall upp­höra att gälla.

Den nya lagen gäller även i fråga om frihetsinskränkning som har skett före ikraftträdandet och som icke har upphört dessförinnan. I övrigt tUlärapas äldre besläramelser beträffande frihetsinskränkning som har ägl rum före ikraftträdandet.

Prop. 1974: 97

Utdrag av protokollet över justitieärenden, hållet inför Hans Majrt Konungen statsrådet den 28 februari 1974.

Närvarande: Ministem för ulrikes ärendena[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], HJELM-WALLÉN.

Statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] anraäler efter geraensara beredning med statsrå­dets övriga ledamöter fråga ora lagstiftning angående ersättning vid frihetsinskränkning och anför.

1    Inledning

Med stöd av Kungl. Majrts berayndigande den 30 deceraber 1969 tillkallades en sakkunnig raed uppdrag att utreda frågan om ersättning raed anledning av oriktiga frihetsberövanden m. m. Den sakkuimigei avgav i septeraber 1972 betänkandet (SOU 1972r 73) Ersättning för vissa obefogade frihetsinskränkningar. Det i betänkandet upptagna lag­förslaget lorde få fogas till statsrådsprotokollet i delta ärende som bUaga 1.

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts av justitiekans­lern (JK), riksåklagaren (RA), hovrätten över Skåne och Blekinge, kamraarrätten i Göteborg, rikspolisstyrelsen, krirainalvårdsstyrelsen, kri-rainalvårdsnäranden, ungdorasfängelsenäranden, interneringsnämnden, överbehälhavaren (ÖB), socialstyrelsen, psykiatriska näranden, sjöfarts­verket, luftfartsverket, statskontoret, statens invandrarverk, länsstyrel­serna i Stockholras, Malraöhus, Göteborgs och Bohus särat Värmlands län, skadeständskoraraittén, utlänningsutredningen. Svenska koraraun­förbundet. Svenska landstingsförbundet, Sveriges advokatsarafund. Landsorganisationen i Sverige (LO), Tjänstemännens centralorganisa­tion (TCO), Statstjänstemannens riksförbund (SR), Sveriges akaderai­kers centralorganisation (SACO), Svenska arbetsgivareföreningen (SAF), Sveriges redareförening, Sveriges tandläkarförbund och Svenska kri-rainalistföreningen.

Vissa reraissinstanser har bifogat yttranden av underlydande rayn­digheter o. d.

En inora justitiedeparteraentet upprättad samraanställnmg av reraiss­ytlrandena torde få fogas till statsrådsprotokollet sora bilaga 2.

' F. d. justitierådet Gösta[REDACTED_EFTERNAMN].

Prop. 1974: 97

6

2    Gällande rätt

2.1 Skadeståndslagen m. m.

En ny skadeståndslag (SFS 1972r 207) har trätt i kraft den 1 juli 1972. Lagen innehåller bl. a. allraänna bestäraraelser ora skadestånds­ansvar på grund av eget vållande. Vidare fuins beslämmelser om skyl­dighet för arbetsgivare att ersätta skada som hans arbetstagare vållar i tjänsten (s. k. principalansvar).

Av särskilt intresse i förevarande samraanhang är alt skadestånds­lagen upptar bestäraraelser ora skadestånd i offentlig verksamhet, vilka saknar motsvarighet i tidigare gällande rätt. Enligt 3 kap. 2 § skall staten eller komraun ersätta person- eUer sakskada eUer direkt tillfogad allmän förraögenhelsskada s. k. ren förmögenhetsskada sora vållas genora fel eller försummelse vid utövning av offentlig rayndighet. Er­sättning skall dock utgå endast om de krav har åsidosatts som raed hänsyn till verksamhetens art och ändamål skäligen kan ställas på dess utövnhig (3 kap, 3 §). Enligt 3 kap. 4 § är den skadelidande inte heller berättigad till ersättning för skada som hade kunnat undvikas genom överklagande av felaktigt beslut. Ersättning för ren förmögenhetsskada genom intrång i näringsverksamhet utgår endast i den mån det är skä­ligt raed hänsyn tUl intrångets art och varaktighet, felels eUer försum­melsens beskaffenhet och övriga omständigheter (3 kap. 5 §).

Ersättningstalan kan enligt 3 kap, 7 § skadeståndslagen inle föras med anledning av beslut av Kungl. Majrt, riksdagen, högsta domstolen, regeringsrätten eller försäkringsdoraslolen, om inte beslutet undantags­vis har upphävts eller ändrats. Statens eller kommuns skadestånds­ansvar kan jämkas enligt särskUda regler i 3 kap. 6 §. Bl. a. kan järak­ning vid sakskada ske, ora det är skäligt raed hänsyn tUl föreliggande försäkringar eller försäkringsraöjligheter.

Skadeståndslagen innehåller också en helt ny bestäraraelse (4 kap. 1 §) sora begränsar arbetstagares skadeståndsansvar. En arbetstagare är sålunda skyldig att ersätta skada som han vållar genom fel eller för­summelse i tjänsten endast i den mån det raed hänsyn till orasfändig-heterna föreligger synnerhga skäl.

Skadeståndslagen innehåller inle någon beslämmelse om jämkning av skadestånd med hänsyn tUl förändringar i penningvärdet. Enligt lagen (1973r 213) om ändring av skadeståndslivränlor, som trätt i kraft den 1 januari 1974, skyddas eraellertid skadestånd i förra av livränta raot förändringar i penningvärdet genora alt livräntebeloppet ändras i takt med basbeloppets förändringar. Ändringen är begränsad till högst 5 % per år.

Skadeståndsanspråk enligt skadeståndslagen prövas av allmän dora­stol. I princip skall talan väckas vid allraän underrätt. Della gäUer bl. a.

Prop. 1974: 97

7

vid skadeståndskrav raed anledning av beslut av adrainistrativ myndighet eller sådana judiciella avgöranden av förvaltningsdomstol eller special­domstol sora inte överprövas av allraän doraslol. Beträffande andra ju­diciella avgöranden finns en särskUd fomraregel i 3 kap. 10 §. Regeln innebär att skadeståndstalan raot staten raed anledning av dom eller beslut av hovrätt, allraän underrätt eller krigsrätt skall väckas vid den domstol som enligt 2 kap. 2 § eller 3 kap. 3 § rättegångsbalken (RB) är behörig att ta upp raål ora ansvar eller enskUt anspråk på grund av ärabetsbrott av domare vid den dorastol som meddelat doraen eller beslu­tet. Talan raed anledning av beslut eller åtgärd av tjänsteman som anges i näranda lagmm i RB skall på motsvarande sätt väckas vid den dom­stol sora är behörig all ta upp raål om ansvar eller enskilt anspråk på grund av ärabetsbrott av sådan tjänsteraan. Skadeståndstalan raed an­ledning av beslut av Konungen i statsrådet, riksdagen, högsta dorastolen eller regeringsrätten väcks i högsta domstolen.

I propositionen raed förslag till skadeståndslag (prop. 1972r 5 s. 382) framhålls det angelägna i all fräraja frivillig skadereglering när det gäller skadeståndsanspråk mot det allraänna. Bestäraraelser härom finns i kungörelsen (1972r 416) om statsmyndigheternas skadereglering i vissa fall. I 2 § kungörelsen föreskrivs att ersättningsanspråk skall frara­ställas hos JK, ora anspråket gmndas på påstående om felaktigt beslut eller underlåtenhet att meddela beslut. Anspråk på annan gmnd fram-släUs hos den centrala förvaltningsrayndighet inora vars verksamhets- område skadan inträffat eller, om för viss verksarahet sådan myndighet inte finns, hos JK. Den myndighet hos vilken ersättningsanspråk frara-slälls förhandlar för statens räkning raed den sora kräver skadestånd och för statens talan i saken inför domstol (3 §). Uppkommer i ärende som handläggs av annan myndighet än JK fråga om åtagande för staten att utge skadestånd raed belopp överstigande 10 000 kronor, hänskjuts ärendet till JK. Ärende sora handläggs av JK hänskjuts tUl Kungl. Majrt, om fråga uppkoraraer om åtagande med belopp över­stigande 100 000 kronor (4 §). JK kan enligt 6 § uppdra åt annan myn­dighet att fullgöra vad som enligt kungörelsen ankommer på honom och även överta handläggning av ärende från annan myndighet. I 8 § föreskrivs all talan inte får föras raot beslut i ärende sora handläggs enligt kungörelsen.

RBrs fommregler är tillärapliga då lalan anhängiggörs raot staten. Enligt 10 kap. 2 § RB skall staten i tvisteraål i aUmänhet sökas där den rayndighet sora har alt bevaka talan i raålet har sitt säte. När det gäller s. k. beslulsskador skall JK bevaka statens talan och behörig dorastol är Stockholras thigsrält.

Prop. 1974: 97

8

2.2 Lagen om ersättning i vissa fall åt oskyldigt häktade eller dömda m. fl.

Enligt lagen (1945r 118) ora ersättning i vissa faU åt oskyldigt häk­tade eller dörada m. fl. (1945 års lag) utgår ersättning av allraänna raedel vid vissa fall av frihetsmskränkningar. De frihetsinskränkningar sora enligt lagen kan medföra rätt till ersättning kan indelas i två hu-vudgmpper, beroende på ora frihetsinskränkningen har föranletls av dora eller beslut sora har vunnit laga kraft eller av annat beslut. Lagen följer denna indelning på så sätt att i 1 § behandlas frågan ora ersätt­ning åt den som drabbats av straffprocessuellt tvångsraedel varraed enligt 3 § järaställs vissa frihetsberövanden sora föranleds av dora eller beslut sora inte vunnit laga kraft raedan 2 §, kompletterad raed vissa bestäraraelser i 3 §, avser frihetsberövanden sora föranletls av dora el­ler beslut sora har vunnit laga kraft.

2.2.1 Frihetsinskränkning till följd av straffprocessuellt tvångsmedel e.d.

De straffprocessuella tvångsraedel sora kan föranleda ersättningsrätt enligt 1 § är

1

häktning

2

anhållande sora följs av häktning

3

anhållande i annat fall under längre tid än elt dygn, särat

4

reseförbud under längre tid än ett dygn.

Åtgärdema skall vara föranledda av misstanke om brott. Med de angivna åtgärderna järaställs enligt 3 §

5

intagning i anstalt för undergående av behandling enhgt 28 kap. 3 § BrB (anstaltsbehandhng sora ingår i skyddstUlsyn),

6

intagning i anstalt för undergående av ungdomsfängelse, särat

7

arrest,

allt under förutsättning alt åtgärderna föranletts av dora eller beslut sora inle har vunnit laga kraft.

I de angivna fallen av frihetsberövande avser rätten till ersättning hela den tid vederbörande har varit berövad friheten. Reseförbud sora inte sträcker sig över ell dygn medför aldrig ersättningsrält, även om det omedelbart efterföljs av anhållande eller häktning.

Lagens syfte är att ersättning skall ges ål den sora har varit oskyl­digt berövad friheten. Sora vUlkor för ersättning har inle uppställts att rayndighelen skall ha förfarit culpöst vid beslutet ora frihetsberövande. Inte heller lorde det vara av betydelse ora beslutet kan sägas ha varit oriktigt. För att nå syftet alt den sora oskyldigt varit berövad friheten skall få ersättning för frihetsförlusten har raan i lagen i stället angett vissa oraständigheter som utlöser ersältningsr"ält. Dessa utgörs av myn­dighetsavgöranden, ingående i eller knutna tUl del judiciella förfarande

Prop. 1974: 97

9

som är avsett att leda frara tUl fastställande av ora brott blivit be­gånget och vilken påföljden då skall vara för detta. Avgörandena karak­teriseras av att myndighet (domstol, åklagare) lar annan ställning till skuldfrågan än den sora föranledde beslut ora frihetsinskränkning. I 1 § första stycket anges dessa rayndighetsavgöranden. Som vUlkor för ersätlningsrätt uppställs sålunda där (1) alt den misstänkte frikänns från brottet eller (2) att raot honora väckt talan läggs ner eller (3) att för­undersökning avslutas utan alt åtal väcks.

Att straffraätningen blir raildare än sora förutsatts vid beslutet ora frihetsinskränkning inverkar inte. Skulle sålunda domen komma att lyda på böter och inte på frihetsstraff medför delta ej någon rätt tUl ersättning. Inle heller det förhållandet att brottet i doraen hänförs un­der mildare slraffbud än sora åberopades vid häktningen torde i princip raedföra att ersättningsskyldighet inträder, förutsatt att det är fråga om sararaa gärning.

I lagen har inte uppställts någol krav på alt den skadelidandes oskuld skall vara till fullo bevisad för att rätt till ersättning skall föreligga. Däreraot har i 1 § andra stycket upptagits vissa bestämraelser om undantag från ersättningsrätten, vilka hänger samraan med omständig­heterna i det särskUda fallet. Laghiraraet innehåller dels vissa speciella undantagsregler, dels en undantagsregel av raera generell natur.

De speciella undantagsreglema avser alla alt den misstänkte på nå­got sätt varit anledning till att beslutet ora frihetsinskränkning kora­mil till stånd, antingen genora alt undandra sig all raedverka till sa­kens utredning eller tvärtora genora att rikta misstanke på sig själv.

Till den första gruppen av omständigheter sora kan sägas raol­svara vissa häktningsskäl upptagna i 24 kap. 1 § första stycket RB ' hör att den raisstänkle (1) sökt avvika eller (2) sökt annorledes undan­dra sig förundersökning eller lagföring särat vidare att den misstänkte (3) sökt undanröja bevis eller (4) sökt på annat sätt försvåra sakens utredning.

Till den andra gruppen hör att den raisstänkle föranlett frihetsin­skränkningen (5) genora sanningslös bekännelse vid eller utom rätten, (6) genora alt falskeligen ange sig själv eller (7) eljest uppsåtiigen.

Alla de speciella undantagsreglerna förutsätter att det föreligger eller kan presuraeras ett samraanhang raellan å ena sidan det förhållande som anges och å andra sidan beslutet om frihetsinskränkningen. Det åberopade förhållandet måste därför ligga i liden före beslutet.

Den generella undanlagsregeln har i lagen angivits så, att ersättning inte utgår ora det i annat fall än sora förul sagts raed hänsyn till orasländigheterna inte frarastår sora skäligt. Bestäraraelsen föregicks av åtskilliga över\'äganden under förarbetena tUl lagen. Processlagbered­ningen föreslog (SOU 1944r 9 s. 124) en lagtext där det sora vUlkor för ersättningsrätt föreskrevs att anledning tiU misstanke att vederbö-

Prop. 1974: 97

10

rande förövat brottet eller varit delaktig däri uppenbart inte kvarstod. I saraband raed att förslag till lag rerailterades till lagrådet uttalade departementschefen (prop. 1945 r 10 s. 11) att det uppstäUda villkoret måste anses medföra en aUtför snäv begränsning och förordade i stället den regeln, att ersättning åt häktad inte fick utgå ora grundad raiss­tanke alltjärat kvarstod raot honora. Del syntes departementschefen dock erforderligt alt en sådan föreskrift kompletterades med en be­stäraraelse som gav möjlighet att även i andra fall vägra ersältiiing, då det skulle vara stötande att sådan utgick. Med anlednmg av vad som anförts av lagrådet ändrades sedermera orden "grundad misstanke" till "anledning tUl misstanke". Vid rUisdagsbehandlingen ansåg första lagutskottet (ILU 1945r 19 s. 26) att det var olärapligt att i ett ersätt­ningsärende göra uttalanden ora kvarstående misstanke. Man viUe eraellertid inle ta bort möjligheten alt avslå begäran ora ersättnmg på grund av sådan raisstanke. Med anledning därav fick bestämmelsen sin sluthga utformning.

2.2.2 Frihetsberövande till följd av lagakraftvunnel avgörande

Om ett frihetsberövande har föranletls av lagakraftvunnen dom eller beslut, kan ersättning utgå enligt 2 §. Fömtsättning härför är först och främst att det är fråga ora någol av följande frihetsberövanden, nära­ligen

1

fängelse,

2

förvandlingsstraff för böter.

Med dessa båda institut jämstäUs enligt 3 §

3

intagning i anstalt för undergående av behandhng enligl 28 kap. 3 § BrB (anstallsbehandling som ingår i skyddstUlsyn),

4

intagning i anstalt för undergående av ungdomsfängelse,

5

arrest,

6

intagning i anstalt för undergående av internering.

Som allmänt vUlkor för rätt tUl ersättning gäller enligt paragrafens första ledr

1

Den dömde skall ha undergått straffet helt eller delvis. För förlust som orsakas av t. ex. förlorat anseende redan på grund av en fällande dom utgår således ingen ersättning.

2

Efter resning eller besvär över domvUla skall dora ha raeddelats sora innebär antingen frikännande eller ringare straff än den dörade redan utstått.

Enligl senare ledet i 2 § gäller vissa undantag från ersättningsrält, vilka kan hänföras till konkreta åtgärder av den dörade själv. Ersättning utgår sålunda inte ora han föranlett att han blivit dörad till straffet (1) genom sanningslös bekännelse vid eller utom rätten, (2) genom falsk angivelse av sig själv eller (3) eljest uppsåtligen.

Prop. 1974:97

11

Den generella undantagsregeln i 1 § andra stycket saknar raolsva­righet i 2 §. Någon raöjlighet att ta hänsyn lUl eventuellt kvarstående raisstanke finns sålunda inte i detta sammanhang.

2.2.3  Ersättningsrättens omfattning

I 4 § första stycket lämnas regler ora ersältningsrättens omfattning. Härav framgår att ersättning kan lämnas för

1

mistad arbetsförtjänst,

2

annat intrång i näring,

3

nödiga kostnader, särat

4

det lidande sora intrånget i friheten medfört, dock endast om det föreligger synnerliga skäl.

I enlighet med vad som anförts i prop. 1945 r 10 (s. 15) avser de tre första punkterna bl. a. avlöning till extra arbetskraft, utgifter för resa från häkte eller straffanstalt tillbaka till heraorten särat kostnader i saraband raed ersättningsanspråkets framställande. Däremot är det inte avsett att ersättning skall utgå för det raen i vederbörandes näring som indirekt vållats av att han varit åtalad eller dömd för brott. Ej hel­ler avses att ersättning skall utgå för rättegångskostnader i brottmålet.

I fråga om punkten 4 anförs i propositionen (1945 r 10 s. 15) att synnerliga skäl att utge ersättning torde föreligga ora t. ex. en fömt oförvitlig person häktas och det sederraera utreds att han är helt oskyl­dig. Av bestäraraelsens avfattning fraragår att endast lidande som or­sakas av intrånget i friheten skaU beaktas. Däreraot avser bestäraraelsen inte att ge ersättning för att åtal blivit väckt.

I 4 § andra stycket behandlas anspråk på ersättning som ännu inte blivit bestämd. Enligt första punkten får ett sådant anspråk inte över­låtas. Andra punkten, som avser anspråk på ersättning för ekonomisk skada, innehåller en regel om att efter den ersättningsberättigades död hans dödsbo får föra talan om ersättning för förlust eller kostnad som tillskyndats honom.

Överlåtelseförbudet i första punkten har inte bara betydelse för tale­rätten utan också en annan verkan. Av förbudet följer även att ansprå­ket inte får tas i mät och att det inte i händelse av konkurs räknas till konkursboet. Att detta är fallet framgår numera av uttryckliga bestäm­raelser i 66 § 1 mora. utsökningslagen och 27 § första stycket konkurs­lagen.

2.2.4  Handläggningen av ersättningsanspråk m. m.

Anspråk på ersättning skall i princip fraraställas hos den doraslol som är behörig att pröva talan om ansvar för brottet. Då anspråk på er­sättning enligt 1 § framställs, kan detta göras antingen i det raål där ansvarsfrågan handläggs eller senare genom särskild ansökan. Det sist­nämnda blir aktuellt när åtal inte ägt rum eller när anspråket inte fram-

Prop.1974: 97

12

ställts i samma mål sora ansvarsfrågan. Ansökan görs då hos den rätt sora skulle ägt upptaga åtal för brottet eller sora sist handlagt ansvars­frågan (5 § första stycket). I fråga ora anspråk på ersättning enligt 2 § kan vederbörande välja mellan att framställa anspråket i det raål, vari frågan ora frikännande eller nedsättning av straffet handläggs, eller senare genom särskild ansökan hos den rätt sora sist handlagt näranda fråga (5 § andra stycket).

I fråga om den särskilda ansökningens form föreskrivs att den skall vara skriftlig. Vidare gäller att ansökan skall göras inom viss tid, nära­ligen

1

då åtal ej ägt rumr tre månader från den dag då sökanden fick veta att åklagaren beslutat att inte åtala,

2

då åtal lagts nedr tre månader från den dag då slutligt beslut i raålet vann laga kraft,

3

då sökanden frikänts eller fått slraffnedsättningr tre raånader från den dag då doraen härom vann laga kraft.

Ordningen med särskild ansökan har, enligt vad departementschefen anmärkt i prop. 1945r 10 (s. 16), tiUskapals bl. a. för det fall att svå­righeter raöter alt redan i broltraålel förebringa utredning om den lidna skadans storlek. I propositionen framhålls emellertid det önskvärda i att frågan humvida förutsättningar för ersättning föreligger kan prövas i samband med huvudsaken även i sådant fall. Dessa tankegångar ligger bakom bestäraraelserna i 5 § tredje stycket. Enligt dessa kan sökanden inskränka sin ersättningstalan till alt avse faststäUelse huruvida ersätt­ningsrält föreligger. Vidare har öppnats möjlighet för domstolen att hänskjuta frågan om beloppets bestämmande tUl prövning efter sär­skild ansökan. Sådan ansökan skall inom fömt angiven tid av tre må­nader göras hos den rätt vilken såsom första dorastol handlagt åtalet raot sökanden.

I 5 § fjärde stycket har slutligen upptagits bestäraraelser om åklaga­res talerätt. Åklagaren skall sålunda erhålla tUlfälle att yttra sig över begäran om ersättning. Han har också rätt att föra talan på det all­männas vägnar.

I 6 § har upptagits vissa bestäraraelser ora rättens sammansättning vid handläggning av särskild ansökan om ersättning. Som huvudregel gäller att rätten vid ansökningens prövning och avgörande är domför i den sammansättning sora gällt för raålet om ansvarsfrågan. Har rätlen inte tidigare handlagt ansvarsmålet, skall närand deltaga vid avgörandet av saken. Rätlens avgörande sker genom beslut.

I 7 § första stycket föreskrivs att utdömd ersättning skall utbetalas av statsverket sedan beslutet därom vunnit laga kraft. I 7 § andra styc­ket slutligen lämnas vissa beslämmelser om statens regressrätt. Skulle sökanden haft rätt att kräva ut beloppet av annan som skadestånd, inträ­der staten i rätten mot denne.

Prop. 1974: 97

13

Angående tillämpningen av 1945 års lag hänvisas till utrednuigens belänkande (s. 196210).

2,3 Rättshjälpslagen

Rättshjälpslagen (1972r 429) trädde i kraft den 1 juh 1973. Rätts­hjälp utgår sora allraän rättshjälp, rättshjälp åt raisstänkt i brollraål, rättshjälp genora offentligt biträde och rådgivning.

Allmän rättshjälp kan i princip lämnas var och en i alla rättsliga ange­lägenheter där behov av bistånd föreligger, oberoende av om den rätts­liga angelägenheten behandlas vid allmän domstol, förvallningsdorastol, förvaltningsrayndighet eller av skiljemän. Vissa begränsningar gäller emellertid. För angelägenhet som har saraband raed sökandens närings­verksarahet kan allraän rättshjälp inte läranas näringsidkare ora inte särskilda skäl föreligger för rättshjälp raed hänsyn tUl hans ekonomiska förhållanden eller sakens beskaffenhet. Som allraän förutsättning för att aUraän rättshjälp skall läranas gäller att den rällssökande har elt befogat intresse av att få sin sak behandlad. Vid allraän rättshjälp be­talar staten kostnaderna i den rättsliga angelägenhet sora rättshjälpen avser. Sora kostnad för rättshjälpen anses i första hand den rällssökan­des kostnad för bevisning vid allraän domstol samt nödvändig utredning i angelägenhet sora kan komraa under sådan dorastols prövning eller som skall prövas av skiljemän. I angelägenhet sora inte handläggs vid allraän domstol beslutar biträde om utredning. Har biträde inte för­ordnats, kan rältshjälpsnämnden besluta ora utredning. Bland övriga kostnader sora orafattas av rättshjälpen är kostnader för resa och uppe­hälle i saraband med inställelse inför dorastol eller annan rayndighet, om personlig inställelse har ålagts.

Vid allmän rättshjälp skall den rällssökande efler förmåga bidra till kostnaderna för rättshjälpen. Kostnadsbidraget har i princip konstruerats som ett systera raed raaxiraibelopp. Överstiger rättshjälpskoslnaderna maxiraibeloppet, skall det allraänna bära de överskjutande kostnaderna. Är å andra sidan kostnaderna för allmän rättshjälp lägre än maximi­beloppet, skall koslnadsbidraget motsvara kostnaderna. Kostnadsbidra­get utgår i första hand efter årsinkomst och underhållsskyldighet enligt vissa schabloner.

När det gäller rättshjälp ål raisstänkt i brollraål skall liksora hittills, oberoende av den misstänktes ekonomiska förhållanden, offentlig för­svarare förordnas vid behov. I övrigt kan rättshjälp åt raisstänkt i brollraål utgå när den tilltalades årsinkorast inte överstiger tre gånger basbeloppet. Något kostnadsbidrag skall inte utgå. Gränsen vid tre gånger basbeloppet kan jämkas uppåt på gmnd av försörjningsbörda. Förmånerna vid denna form av rättshjälp består i alt den tilltalades kostnad för inställelse och för bevisning vid dorastolen ersätts av all­männa medel.

Prop. 1974:97

14

Frikänns den tilltalade, skall ersättningen tUl offentlig försvarare, kostnaden för annan rättshjälp liksom annan kostnad sora har utgått av allraänna raedel stanna på statsverket. Reglerna i 31 kap. 1 § RB om den tUltalades skyldighet att, ora han döras för brottet, återbetala sädan kostnad till statsverket har rajukats upp för att underlätta den dörades återanpassning. Äterbetalningsskyldighet får bl. a. inte åläggas med högre belopp än som raotsvarar vad den dörade högst skulle betala i kostnadsbidrag vid allraän rättshjälp.

Rättshjälp kan i vissa raål och ärenden sora angår den personliga rörelsefriheten eller den kroppsliga integriteten utgå som offentligt bi­träde. Detta gäller huvudsakligen inom mentalsjukvården, nykterhels-vården, barnavården och kriminalvården särat på utlänningslagstift­ningens oraråde. Ora behov föreligger, skall offentligt biträde förordnas i ärende ora bl. a. intagning i eller utskrivning från sjukhus för sluten psykiatrisk vård. Detsararaa gäller i ärende om vård i vårdhem eller specialsjukhus för psykiskt utvecklingsstörda samt när fråga är ora pla-cermg av särskoleelev i annat hem än det egna. Offentligt biträde kan också förordnas i ärende angående intagning eller återintagning i allmän vårdanstalt för alkoholraissbmkare, i ärende angående orahändertagan-de av barn för samhällsvård eller sarahällsvårds slutliga upphörande särat i ärende om förverkande av villkorligt raedgiven frihet från fäng­else eller återintagning i anstalt av den sora dörats tUl ungdorasfängelse eller internering. På utlänningslagstiftningens oraråde kan offentligt biträde vid behov förordnas i ärende angående utlännings avlägsnande ur landet. Den sora erhållit hjälp av offentligt biträde är inle återbetal­ningsskyldig för ersättningen.

2.4 Lagstiftning om frihetsinskränkning

Svensk lagstiftning innehåller bestäraraelser ora frihetsinskränkningar inom olika områden. De författnuigar som kommer i fråga rör främst sarahällets brottsförebyggande verksarahet. Dessutora finns bestärarael­ser ora frihetsinskränkningar på bl. a. sociallagstiftningens oraråde.

Utredningen har i sitt betänkande (s. 6597) läranat en orafattande redogörelse för vad gällande svensk räll innehåller om frihetsberövande och andra frihetsinskränkningar. Jag får hänvisa till denna redogörelse. Näranas bör eraellertid all en del bestäraraelser har tUlkorarait eller ändrats efter det att utredningens betänkande lades frara. Sålunda har vissa bestämraelser i polisinstruktionen ersatts av lagen (1973 r 558) ora tillfälligt omhändertagande. Reglerna ora övervakningsnämnds raöjlig­het att raeddela föreskrifter för villkorligt frigiven särat ora prövotid vid skyddstUlsyn ra. ra. har ändrats genora lagen (1973r 918) ora änd­ring i brottsbalken, sora trätt i kraft den 1 januari 1974.

Efter vissa lagändringar som trädde i kraft den 1 juli 1973 (SFS 1973 r 1719) utgörs disciplinstraff för krigsraän nuraera av fritids-

Prop. 1974: 97

15

straff och disciplhibol. I prop. 1974 r 20 har föreslagits att lagen ora behandling i fångvårdsanstalt den 1 juli 1974 skall ersättas av en ny lag ora kriminalvård i anstalt. Slutligen gäller sedan den 1 juli 1973 en ny sjömanslag (SFS 1973r 282).

2.5 Utländsk rätt

I utländsk rätt finns flera exerapel på regler ora ersättning för oberät­tigade frihetsinskränkningar. Även på denna punkt får jag hänvisa till utredningens betänkande (s. 5364).

3    Vissa internationella överenskommelser m. m.

Den enskildes rätt till frihet och personlig säkerhet har upprepade gånger fastslagits i olika internationella sararaanhang. Ar 1948 antog Förenta nationerna en allraän förklaring om de mänskliga rättighetema, i vars tredje artikel fastslås att envar har rätt till liv, frihet och personlig säkerhet. Avsikten var att förklaringen sedermera skulle efterföljas av en konvention. Innan denna hunnit komraa till stånd antogs år 1950 inora Europarådet den s. k. europeiska konventionen angående skydd för de raänskliga rättigheterna och de grundläggande frihetema. Kon­ventionen ratificerades av Sverige den 11 januari 1952 (prop. 1951r 165).

Av intresse i förevarande saramanhang är frärast artikel 5. Enligt denna artikel har envar rätt tUl frihet och personlig säkerhet, och det föreskrivs att ingen får berövas sin frihet annat än i vissa uppräknade fall och i den ordning sora lag föreskriver. De fall av frihetsberövande som uppräknas ärr

1

Frihetsberövande efter fällande dom av vederbörlig doraslol (raora. la).

2

Arrestering eller frihetsberövande

2.1

på grund av underlåtenhet att uppfylla dorastols lagligen givna föreläggande (raora. 1 b),

2.2

i ändamål att uppnå fullgörande av någon i lag föreskriven skyl­dighet (mom. 1 b),

2.3

för att ställa vederbörande inför vederbörlig rättslig myndighet såsom skäligen raisstänkt för alt ha förövat brott (raora. 1 c), eller

2.4

när det skäligen anses nödvändigt för att förhindra vederbörande att

2.4.1

begå elt brott, eller

2.4.2

undkorama efter alt ha begått ett brott (mom. 1 c).

3 Frihetsberövande mot en underårig för att vederbörande skall

3.1

undergå skyddsuppfostran (mora. 1 d), eller

3.2

inställas inför vederbörlig rättslig rayndighet (raora. 1 d).

Prop. 1974: 97

16

4

Frihetsberövande till förhindrande av spridning av sraittosara sjuk­dom (mom. 1 e).

5

Frihetsberövande emedan vederbörande är

5.1

sinnessjuk (mora. 1 e),

5.2

alkoholist (raom. 1 e),

5.3

hemfallen åt missbruk av droger (mom. 1 e), eller

5.4

lösdrivare (mora. 1 e).

6 Arrestering eller frihetsberövande

6.1

till förhindrande av att vederbörande obehörigen inkommer i landet (raora. 1 f), eller

6.2

sora ell led i förfarande för vederbörandes utvisning eller utlära-nande (raora. 1 f).

I saratiiga fall anges att arrest eller frihetsberövande skall ha skett lagligen eller i laga ordning.

Artikeln innehåller vidare i mora. 24 åtskUliga besläramelser i fråga om förfarandet vid frihetsberövande, vilka bl. a. föreskriver följande. Den sora arresteras skall snarast raöjligt och på ett språk sora han förstår underrättas om skälen för åtgärden och om varje anklagelse mot honom (raora. 2). Envar sora är arresterad eller berövad sin frihet enligt punk­terna 2.3 och 2.4 skall ofördröjligen ställas inför doraare eller annan ärabetsraan, sora enligt lag beklätls raed dorasraakt, och skall vara berättigad till rättegång inora skälig tid eller till frigivning i avvaktan på rättegång. Envar sora berövas sin frihet genom arrestering eller el­jest skall ha rätt att inför dorastol påfordra att lagligheten av frihetsbe­rövandet snabbt prövas särat all hans frigivning beslutas ora åtgärden inte är laglig (mom. 4).

Till sist innehåller artikel 5 en slutbestämraelse (raora. 5) ora ersätt­ning. Det föreskrivs där att, om någon har blivit utsatt för arrestering eller frihetsberövande i strid mot artikelns besläramelser, han skall ha rätt till skadestånd.

De ersättningsanspråk sora avses i artikel 5 raom. 5 torde böra riktas mot den ansvariga myndighetspersonen. Artikeln raedför alltså inte någon plikt för staten att svara för full ersättning.

Ratifikationen av europarådskonventionen medför inte att svensk dorastol eller annan rayndighet har att direkt tillärapa konventionens bestämmelser utan härför fordras en särskUd lagstiflningsakt (jfr prop. 1968r 132 s. 17 ff, 127 ff och 133 f samt ILU 1970r 18 s. 2 ff). Där­eraot är det självklart alt den är folkrättsligt bindande.

TUl den nämnda konventionen ansluter sig ett tilläggsprotokoll nr 4 av år 1963, vilket biträtts av Sverige (prop. 1964r 87). Enligt artikel 2, som enligt uttalande i protokollet skall anses sora tilläggsartikel till kon­ventionen, gäller att den sora lagligen befinner sig på en stals oraråde har rätt att där fritt röra sig och att fritt välja bostad särat att envar har rätt att lärana vilket som helst land, inbegripet sitt eget. Dessa rättig-

Prop. 1974: 97

17

heter får enligt artikeln inte underkastas andra inskränkningar än så dana som är antingen nödvändiga raed hänsyn till statens säkerhet och den allmänna säkerheten, för upprätthållande av den allraänna ord­ningen och förhindrande av brott, för hälsovården samt för skyddande av sedligheten eller av annans fri- och rättigheter eller också med avseende på bestämda områden berättigade av hänsyn tUl det allmän­nas intresse. Inskränkningarna skall vara angivna i lag.

Ar 1966 antogs inom FN en konvention om medborgerliga och poli­tiska rättigheter. Sverige har tiUträtt konventionen (prop. 1971 r 125). Av intresse i detta sammanhang är närraast artikel 9, sora innehåller följander

1

Envar har rätt till frihet och personlig säkerhet. Ingen raå utsättas för godtycklig arrestering eUer annat godtyckligt frihetsberövande. Ingen raå berövas sin frihet utora på sådana grunder och i sådan ordning sora föreskrivs i lag.

2

Den sora arresterats skall vid arresteringen underrättas ora skälen för åtgärden och skall ofördröjhgen underrättas ora varje anklagelse raot honora.

3

Den sora är arresterad eller eljest berövad sin frihet på grund av anklagelse för brottslig gärning skall ofördröjligen ställas inför do­mare eller annan ämbetsraan, som enligt lag beklätts med dorasraakt, och skall vara berättigad tUl rättegång inora skälig tid eller tUl fri­givning. Det skall ej vara allmän regel att personer sora avvaktar rättegång hålls i förvar, raen för frigivning raå krävas garantier för att vederbörande inställer sig dels till rättegången, dels vid varje annat tillfälle under det rättsliga förfarandet dels, i förekoramande fall, för verkställighet av domen.

4

Den som berövats sin frihet genom arrestering eller eljest skall ha rätt att inför domstol påfordra, att lagligheten av frihetsberövandet prövas utan dröjsmål och att hans frigivning beslutas, om åtgärden ej är laglig.

5

Den sora utsatts för olaglig arrestering eller annat olagligt frihetsbe­rövande skall ha rätt till skadestånd.

Vidare raärks artikel 12 sora raotsvarar artikel 2 i det nyss näranda tilläggsprotokollet till den europeiska konventionen. Bestäraraelserna är av väsentligen likartat innehåll.

4    Utredningen

4.1 Allmänna synpunkter

Utredningen konstaterar tiU en början att det föreligger behov av och utrymme för ett förstärkt ersättnmgsskydd och all det vid utform­ningen av ny lagstiftning på området är raöjligt att åstadkomraa viss förenkling och standardisering.

2    Riksdagen 1974.1 saml Nr 97

Prop. 1974: 97

18

Utredningen frarahåller också att man vid utforraningen av ny lag­stiftning inte torde vara direkt bunden av intemationella förpliktelser. Däreraot bör enligt utredningen den principiella uppläggningen av för­slaget i hög grad bestämmas av dess förhållande till den nya skade­ståndslagen. Det erinras ora att enhgt 3 kap. 2 § skadeståndslagen sta­ten eller koramun i princip skall ersätta skada sora vållas genora fel eller försuraraelse vid myndighetsutövning och att della lagmm har giltighet också beträffande sådana frihetsinskränkningar som avses i 1945 års lag.

Utredningen frarahåller att uppraärksarahet givetvis måste ägnas åt hur det fraratida förhållandet raellan skadeståndslagen och de nya lag­reglerna koraraer att le sig. Meningen med förslagel är att åstadkom­ma en förbättring av den skadelidandes rättsliga situation vid vissa speciella fall av oriktiga myndighelsbeslut. Dess regler ora ersättnings-beräkning och om förfarandet kan då visserligen göras annorlunda än vad sora i motsvarande hänseende gäller enligt skadeståndslagen men man bör söka undvika sådan motsättning att tillämpningssvårigheler uppkommer. Det måste också anses lämpligt att söka utforma reglerna så alt skadeståndslagen inte behöver ändras. Det är vidare att raärka att, ora en viss typ av myndighetsbeslut lämnas utanför den nya regle­ringen, så finns skadeståndslagen att tillgripa, och uleläranandel har alltså inte den avgörande betydelse sora det kan förefalla.

När det gäller den formella utforraningen av de nya lagreglerna är det i och för sig tänkbart att arbeta in dera i skadeståndslagen. Utred­ningen har eraellertid valt att låta reglerna bilda en särskild lag.

4.2 Lagstiftningens tillämpningsområde

Frihetsinskränkningar som skett i samband raed rättegång i brollraål benäraner utredningen judiciella frUietsinskränkningar. Övriga frihets­inskränkningar saramanförs under beteckningen administrativa frihets­inskränkningar. Utredningen diskuterar till en början ora de nya lag-, bestäraraelserna bör orafatta även adrainistrativa frihetsinskränkningar. Utredningen finner det härvid påkallat alt göra en järaförelse huruvida adrainistrativa frihetsinskränkningar principiellt eller eljest raera väsent­ligt skiljer sig från de judiciella. En skillnad är att adrainistrativa fri­hetsinskränkningar ofta avser vård av den omhändertagne. Så kan eraellertid också, ehuru i raindre orafattning, vara fallet med judiciella frihetsinskränkningar. Utvecklingen har enligl utredningen lett till att det härvidlag mera blivit fråga ora en gradskillnad än ora en artskUl-nad. Liknande gäller det förhållandet att ell frihetsberövande som utgör brottspåföljd kan vara diffamerande. En sådan verkan kan även en administrativ frihetsinskränkning raedföra, ehuru i raindre grad. Att utryraraet för diskretionär prövning är större vid beslut ora adrainistra-

Prop. 1974: 97

19

liva frihetsinskränkningar kan enligt utredningen inte vara något prin­cipiellt skäl för att låta dera falla utanför lagstiftningen. Utredningen finner tvärtom att behovet av generösare ersättningsregler kan vara särskilt framträdande när prövningen varit bestämd av lämplighets-överväganden.

Utredningens överväganden utmynnar i förslag ora att även de ad­rainistrativa frihetsinskränkningarna skall omfattas av den nya lagstift­ningen. En annan sak är att fömtsättningama för ersättningsskyldighet för adrainistrativa frihetsinskränknmgar inte kan göras i allo hka dera sora gäller för de judiciella. I detta samraanhang erinras ånyo ora att möjlighet att få ersättning enligt skadeståndslagen kvarstår även i fall då den speciella lagen inte blir tillämplig.

4.3 Uppläggningen av ersättningsreglerna

Utredningen diskuterar två principlösnmgar för en ny lagstiftning som vill tillföra de skadelidande mera fördelaktiga rättsliga ersätt-ningsraöjligheter än regeln i 3 kap. 2 § skadeståndslagen erbjuder. Den ena är att efterbilda eller lägga till grund den lösning sora korarailtén angående det allraännas skadeståndsansvar kora frara lUl i sitt förslag till lag om skadestånd i offentlig verksarahet (SOU 1958r 43). Den andra utvägen är att bygga ut regelsysleraet i 1945 års lag och låta delta i något förändrad förra gälla för hela eller större delen av det oraråde som nu är ifrågasatt för lagstiftning. I intetdera fallet utgör då förefintligheten av culpa (fel eller försuraraelse) fömtsättning för er­sätlningsrätt.

Utredningen konstaterar att en ersättningsregel hknande den som upptagits i 1958 års förslag skulle innebära att oriktighet hos beslutet om ingripande skulle medföra ersättningsskyldighet. Eventuellt skulle fordras en så att säga kvalificerad oriktighet ("uppenbart att ingripan­det var ulan gmnd"). Principen skulle alltså eventuellt med modi­fierande begränsningsregler vara att ett framställt ersättningsan­språk skulle föranleda en efterhandsprövning av myndighetsbeslutets riktighet. Och denna prövning skulle inte ske i den ordning sora är föreskriven för att den sora är raissnöjd raed beslutet skall kunna vinna rättelse, utan i stället företas av den ersättningsbeviljande rayndighelen. Själva beslutet skulle då kvarstå orubbat, ehum det skulle ge upphov till ersätlningsrätt. Enligt ett system, konstruerat i överensstämmelse med gmndsatserna för 1945 års lag, skulle däremot någon sådan fri­stående efterhandsprövning inte vara tillåten (utora möjligen i undan­tagsfall). I stället skulle anknytas till förefintiiga prövningsmöjligheter och ersättningsskyldigheten göras beroende av om beslutet blivit i stadgad ordning rättat på ett eller annat sätt.

Utredningen går först in på en närmare granskning av 1958 års för-

Prop. 1974: 97

20

slag. Detta förslag sora för stats eller koramuns ersättningsskyldig­het upptog en culparegel (1 §), ungefär raotsvarande den sora seder­raera införts i 3 kap. 2 § skadeståndslagen innehöll i 9 § första stycket en bestäraraelse att den som enligt myndighets beslut varit be­rövad friheten skulle ha rätt till ersättning, om det därefter fanns up­penbart att ingripandet var utan grund, oavsett ora åtgärden berodde av ursäktiigt raisstag eller annan därraed jämförlig oraständighet. Vi­dare fanns i 9 § andra stycket en föreskrift av innebörd att 1945 års lag skulle gälla beträffande ersättning ål oskyldigt häktade eller dörada m. fl. i stället för första stycket.

Efter att närraare ha gått genom de skäl som kommittén angående det allmännas skadeståndsansvar har anfört tUl stöd för sitt förslag tar utredningen upp det systera sora representeras av 1945 års lag och jämför detta med skadeståndslagen. Utredningen finner all det erbjuder den skadelidande en påtaglig fördel. Han har näraligen då ingen skyl­dighet att bevisa att fel eller försuraraelse har förekorarait. I stället kan han inskränka sig tUl att åberopa att beslutet ora frihetsinskränk­ning blivit på visst sätt ersatt raed ett annat. Han behöver alltså endast hänföra sig till den prövning sora skett i stadgad ordning och sora gällt frågan huruvida ett beslut ora frihetsinskränkning skall slå fast eller ej. Vid en sådan prövning har, aUraänt sett, den sora drabbats av frihels-inskränkning inte någon egentlig bevisskyldighet för att frihetsinskränk­ningen var obefogad utan bevisbördan åvilar där i princip det allraän­na. A andra sidan är den enskilde raed det här skisserade systemet betagen möjligheten att tUl stöd för sitt ersättningsanspråk åberopa och bevisa att fel eller försummelse har förelegat. Emellertid får del enligt utredningen riraligen antas att, ora han anser att fel eller försuraraelse förekommit, han då också skulle ha sett sig föranledd att söka ändring i beslutet om frihetsinskränkning.

Utredningen påpekar att det vid skadeståndslagens tillkomst frara-slod sora ett svårlöst problera hur man skulle komma till rätta med motsättningen mellan å ena sidan efterhandsprövning av besluts orik­tighet och å andra sidan den prövning som företas i därför stadgad ordning och sora avser ora beslut skall rättas eller ej. För alt koraraa till rätta raed detta problera togs i skadeståndslagen (3 kap. 4 §) in en bestäraraelse om förlust av ersättningsrält när vederbörande ulan giltig anledning underlåtit att föra talan öra rättelse. Bestäraraelsen hade en något annorlunda forraulerad raolsvarighet i 1958 års förslag, 16 §. Vidare föreskrevs i 3 kap. 7 § skadeståndslagen alt talan ora ersättning inte får föras med anledning av vissa beslut, ora beslutet inte upphävts eller ändrats. Även denna föreskrift har viss raolsvarighet i 1958 års förslag.

Utredningen frarahåller all, ora raan väljer en lösning enligt förebild av 1945 års lag, så försvinner probleraet ora raotsättningen till rätts-

Frop. 1974:97

21

kraftsinstitutet och den ordinarie instansordningen. Man undgår där­igenom den både principiella och praktiska olägenhet sora ligger i alt rikligheten av ett beslut blir föremål för två prövningar i olika rättslig ordning.

Utöver de skäl sora hittills anförts för att välja en lösning efter före­bild av 1945 års lag koramer enligt utredningen även följande i be­traktande. Att i hkhet raed 1945 års lag anknyta till den prövning av beslutet sora sker i stadgad ordning innebär utan tvivel vissa process-ekonoraiska fördelar. I järaförelse raed den andra principlösningen blir dorastolarnas och myndigheternas arbetsbörda raindre och kost­naderna lägre.

Enligt utredningen lär det också förhålla sig så att raan knappast kan överge de grundsatser sora 1945 års lag vilar på när det gäller oskyl­digt häktade eller dörada. Det skulle vara en avsevärd försämring av dessa skadelidandes rättsställning, om en frikännande dom i rättegång mot häktad eller efter resning inte såsora nu skulle autoraatiskt utlösa ersätlningsrätt för häktningen resp. det verkställda straffet ulan ersätt­ningsrätten bli beroende av en ytterligare prövning av häktningsbeslu­tets eller straffdomens riktighet. Utredningen påpekar att det också i 1958 års förslag har befunnits nödvändigt att bibehålla giltigheten av 1945 års lag inom dess oraråde.

Utredningen tUlägger att det mellan judicieUa och administrativa frihetsinskränkningar finns en betydelsefull skillnad sora hittills inte berörts. Medan det typiska för de judiciella frihetsinskränkningarna är att de vidtas med anledning av en isolerad gärning i det förflutna sker däremot administrativa frihetsinskränkningar mot bakgmnd av vederbörandes totala situation för dagen. Om raan efter förebUd av 1945 års lag vill göra ersättningsrätten beroende av alt beslutet ora frihetsinskränkning efterföljs av elt nytt beslut av annan innebörd, är tydligen raöjlighelen att det nya beslutet föranletts av nytillkorana omständigheter med all sannolikhet åtskUligt större vid administrativa frUietsinslaänkningar än vid judiciella. Detta förhållande torde emel­lertid enligt utredningen inte utgöra något hinder mot att vid den principiella uppläggningen av förslaget följa systeraet i 1945 års lag.

I enlighet med det sagda bygger utredningens lagförslag på princi­perna i 1945 års lag. Ersättningsskyldigheten har sålunda gjorts be­roende av att beslutet ora frihetsinskränkning blivit ersatt av ett nytt beslut av annat innehåll.

Någon bevisning ora att det första beslutet varit oriktigt eller att fel eller försuraraelse förekommit vid myndighetsutövning skall ej behöva föras. I stället gäller frågan endast om beslutet om frihetsinskränkning sederraera efterföljts och på elt eller annat sätt ersatts av nytt beslut sora raedför annat resultat. Det är endast delta som behöver bevisas och någon motbevisning om att det första beslutet var riktigt skall enligl förslaget inte vara tUlåten.

Prop. 1974: 97

22

4.4 Vilken nyprövnmg bör kunna utlösa ersättningsskyldighet?

4.4.1 Ändring av beslut om slutlig frihetsinskränkning

Ersättningsskyldighet enligt 1945 års lag föreligger bl. a. när en dora som vunnit laga kraft upphävs eller ändras efter ansökan om resning eller besvär över domvUla. Den nya domen skall lyda på antingen full­ständigt frikäiraande eller också på ringare straff än det sora avtjänats på gmnd av den tidigare doraen. Enligt utredningen framstår ersätt­ningsskyldighet såsom särskilt motiverad i fall av denna art. Det är där­för närraast självklart alt raotsvarande bör gälla i den speciallagstiftning sora nu avses koraraa till stånd. Ersättning bör således utgå för frihels-inskränkning, ora ett lagakraftägande beslut härora blir upphävt eller ändrat efter användande av extraordinärt rättsmedel. Det skall liksom nu inte nödvändigtvis fordras att det nya beslutet innebär frikännande utan vara tillräckligt att ändringen medför en lindrigare påföljd än som utstålts.

Utredningen frarahåller att det i fråga om administrativa frihets­inskränkningar inte finns tillgång till extraordinära rättsmedel i sararaa ulslräckning som när det gäller judicieUa frihetsinskränkningar.

Utredningen diskuterar humvida ersättningsrätt bör förehgga även när det nya beslutet utgör upphävande eller ändring i ordinär väg av beslutet ora frihetsinskränkning. I 1945 års lag finns i 3 § bestäraraelse att 1 § skall äga tillärapning om någon, ulan att domen vunnit laga kraft, varit intagen i anstalt för undergående av behandling varom stadgas i 28 kap. 3 § BrB eller ungdorasfängelse eller har avtjänat arrest. Så långt har lagstiftaren godtagit principen att ett nytt beslut som innebär upphävande eller ändring i ordinär väg bör kunna utlösa ersättningsrält. Utöver vad sora följer av denna beslämraelse har erael­lertid principen inte genoraförts i 1945 års lag. I fråga ora frihetsbe­rövanden på gmnd av brott koraraer därigenora åtskilligt att falla utan­för ersättningsreglerna. Förutora i den situationen att en dora upphävs på talan av den dörades motpart, är så fallet när ett beslut ora häkt­ning överklagas och blir upphävt. Att beslut av övervakningsnärand upphävs raedför inte heller någon ersättningsskyldighet för staten en­ligt 1945 års lag.

En ordning, enligt vUken beslut i ordinär väg ora ändring av ett frihetsinskränkande ingrepp kan utlösa ersättningsskyldighet, lorde fylla en uppgift. Utredningen föreslår därför att även beslut av detta slag får medföra att den skadehdande försätts i den mera gynnsararaa er­sättningssituation som den nya lagstiftningen avser att tillskapa.

I detta sammanhang framhåller utredningen alt admmistrativa fri­hetsinskränkningar f. n. endast tämligen sällan torde överklagas. Alt ut­vägen att överklaga beslut om administrativ frUietsinskränkning inte anlitas i någon större utsträcknmg utgör emellertid enligt utredningen

Prop. 1974: 97

23

inte någol avgörande skäl mot att genomföra den rättsliga konstmktion som antytts i det föregående. Om en intagen överklagar beslutet härom och om han vinner rättelse, förefaller det utredningen föga rimligt att ersättningsskyldighet skulle utebli därför att det är fråga om ingripande som sällan överklagas och än mera sällan blir ändrat.

Utredningen framhåller ytterligare en synpunkt sora är av raera all­mänl slag. När det gäller att ta ställning till vilka fall det är som skaU ersättas kan man mötas av invändningen att en viss typsituation regel­raässigt innebär ett så järaförelsevis obetydligt ingrepp all ersättning inte bör komma i fråga. En sådan invändning kan stundom ha fog för sig. Genora den föreslagna lagstiftningens konstruktion undviker raan erael­lertid den besvärliga och känsliga avvägningen av frihetsingreppets be­tydelse. I det övervägande antalet fall som avses raed förslaget frara-koraraer det senare beslutet genora en oraprövning, verkställd av över­ordnad rayndighet. Frågan humvida ingreppet har varit av betydelse kan anses besvarad genora all raöjlighet lUl överklagande raedgivits och ge­nora alt överklagandet lett till ändring.

Vad angår det senare beslutets innehåU bör det såsora i 2 § 1945 års lag vara tUlräckligt att beslutet går ut på en lindrigare påföljd än sora vederbörande fått vidkännas. Utredningen raedger att järaförelsen raellan vad sora skall anses svårare eller lindrigare ibland kan erbjuda svårigheter.

Ersättningsrält enhgl den nya lagen förehgger inte i fall då en rayn­dighet självmant rättar sitt tidigare beslut.

4.4.2 Ändring av beslut om förberedande frihetsinskränkning

Enligt 1945 års lag föreligger rätt till ersättning när en person som varit misstänkt för brott blir frikänd eller åtalet mot honom läggs ner eller fömndersökning avslutas utan alt åtal väcks. Ersättning skall då utgå för användande av straffprocessuella tvångsraedel sora antingen varit av frihetsberövande natur häktning eller anhållande eller utgjorts av reseförbud. Det nya beslutet innefattar här följaktligen inte överprövning av det tidigare beslutet att använda sådana tvångsraedel. Den bedöraning sora sker i det nya beslutet avser i stället att fastställa slutresultatet av det rättsliga förfarande, vartill användandet av tvångs­raedel varit anknutet som ett förberedande led. Det tidigare beslutet blir inte ersatt-raed ett annat beslut utan kvarstår med de verkningar sora det raöjligen kan äga.

Enligl utredningens mening är det inte tänkbart att från förslaget utesluta ersättningsrätt i de nu angivna fallen. Däreraot finner utred­ningen det tveksarat om ersättningsrält bör föreligga i raotsvarande skuationer vid andra frihetsinskränkningar. Adrainistrativa frihetsin­skränkningar är givetvis av växlande natur. Ofta förekoraraer frihets­inskränkningar sora är tänkta att vara förberedande eller provisoriska

Prop. 1974: 97

24

och som är avsedda att gälla i avvaktan på slutligt ställningslagande till frågan humvida ett raera varaktigt orahändertagande skall ske.

Förberedande adrainistrativa frihetsinskränkningar skiljer sig från de judiciella på ett sätt sora är av betydelse i detta sararaanhang. Vid adrainistrativa förberedande frihetsinskränkningar är frågestäUningen en annan än skyldig eller ej skyldig. Här torde i stället behovet av vård stå i blickpunkten, och beslutet utgör elt ställningstagande tills vidare till frågan härora. Vårdsituationen kan eraeUertid ofta bli förändrad under mellantiden. Även frånsett sådana förändringar ligger del i sakens natur att fortsatt utredning lätt kan leda lUl annat resultat än sora frarakora vid den raera suraraariska prövningen i det förberedande beslutet. Det förefaller därför utredningen antagligt att raan genora att låta raotsva­rande ersättningsrält som vid häktning o. d. gälla även administrativa förberedande frihetsinskränkningar skulle kunna få ell antal ersätt­ningsfall, där ersättning frarastår sora oraotiverad för den allraänna uppfattningen.

En annan svårighet vid de förberedande adrainistrativa frihelsin-skränkningama är att finna en lämplig motsvarighet till det krav på fri­kännande dom etc. som skall vara uppfyllt för att ersättning för förbe­redande judiciell frihetsinskränkning skall utgå. Av naturliga skäl kan man inle gäma nöja sig med elt obestämt krav alt slutresultatet av det administrativa förfarandet inneburit enbart en mildare bedömning än sora fömtsattes vid den förberedande åtgärden.

Det bör enligt utredningen inte heller läranas ulan beaktande att en förberedande administrativ frihetsinskränkning kan föranleda ersättning enligt skadeståndslagen och om beslutet ersatts av nytt beslut även enligt de tidigare behandlade reglerna om ersättning efter över­klagande osv. Den skadelidande är alltså i vUket fall som helst inte ställd utan ersättningsrält.

Vid övervägande av frågan stannar utredningen för att inte generellt utsträcka ersättningsrätten vid förberedande judiciella frihetsberövanden till att gälla även förberedande administrativa frihetsinskränkningar.

Med denna ståndpunkt blir det av betydelse alt dra en gräns raellan förberedande frihetsinskränkningar sora är av judiciell natur och sådana som är adrainistrativa. Såsora förberedande judiciell frihetsinskränkning bör enhgt utredningen kunna anses även fall då någon varit lagen i förvar genom beslut av befälhavare på fartyg eller luftfartyg eller av beskickning eller konsulat eller om krigsman varit tagen i förvars­arrest. Dämlöver förekoraraer vissa tveksamma gränsfall. Av rent prak­tiska skäl lämnas ingripanden enligl lagen ora sarahällsfarlig asocialitet utanför de nu behandlade reglema. Även åtgärd sora vidtas i och för ulläraning lämnas utanför reglema ora ersättning vid häktning o. d.

Enligt 35 § utlänningslagen kan utlänning las i förvar. Ora det raed­delas ett senare beslut att ifrågasatt avvisning, förpassning eller utvis-

Prop. 1974: 97

25

ning inle skall äga mm torde delta ofta bygga på humanitära skäl. Och ett tagande i förvar som sker när fråga är om verkstälhghet av sådan åtgärd eller av förvisning har tydligen ej den karaktär av förberedande åtgärd som del här är fråga om. De båda nu angivna fallen synes där­för utredningen inte vara av den typ att de bör inbegripas.

Ersättningsrält för den som varit häktad e. d. föreligger enligt de nyss behandlade reglema bl. a. ora frihetsberövandet följts av frikän­nande dora. HärlUl fogar utredningen elt ytterligare förhållande som skall kunna utlösa ersättningsrätt, näraligen att doraen lyder på ell brott sora inte kunnat föranleda häktning enligt det lagmra som åberopades härför.

4.4.3 Utskrivningsbeslut

Utredningen påpekar att det är raindre vanligt all den som blivit inlagen i anstalt för vård enligt social lagstiftning överklagar beslutet härora för att återvinna sin frihet. Han har näraligen möjlighet alt i stället begära utskrivning, vilket måste förefalla honom vara ett enklare förfarande. Över huvud taget torde det för aUa berörda parter, inbegri­pet myndighetema, frarastå som raera raeningsfullt raed utskrivning, eftersora återvinnandet av friheten är det relevanta i sammanhanget och inte så raycket frågan om den urspmngliga intagningen var felaktig eller ej. Problera uppslår eraellertid därvid när det gäller ersättnings­rätten, eftersom den skall anknytas tiU det förhållandet att beslutet om ingripande blivit ersatt av ett nytt beslut av annat innehåll. Della är inte fallet i den angivna situationen, eftersora beslutet om intagning allt­järat står kvar. Utskrivning innebär i och för sig inte något underkän­nande av intagningsbeslutet. Norraalt är del i stället fråga om alt den vård som anordnats befinnes ha lett till en förbättring. Det ojämförligt största antalet utskrivningar är av detta slag. Utredningen finner det därför otänkbart att generellt gmnda ersättningsrält på alt utskrivning skett. Från principieU synpunkt skulle det då också vara mest konsekvent att inte heller raedge ersättning i fall när utskrivning i verkligheten är ett surrogat för ett upphävande efter överklagande. Praktiska hänsyn kan eraellertid föranleda en annan ståndpunkt.

Eftersom den föreslagna lagstiftningen har karaktär av ett koraple­raent till skadeståndslagen är det enligt utredningen av betydelse ora skadestånd kan utgå enligt näranda lag för felaktigt beslut om intag­ning i fall av denna typ. Frågan är om passivitetsregeln i 3 kap. 4 § utgör hinder därför.

En begäran om utskrivning uppfyller väl knappast passivitetsregelns krav alt den skadelidande skall ha fört talan om rättelse eller använt särskilt rättsraedel. Däremot kan gUtig anledning tUl underlåtenhet i detta avseende inle sällan anses ha förelegat. Detta koramer dock, framhåller utredningen, att bero på de särskUda omständigheterna i det

Prop. 1974: 97

26

enskilda fallet och kan därför inte gälla över hela linjen beträffande utskrivningar från adrainistralivt frUietsberövande. Det kan alltså på gmnd av passivitelsregeln förekomma att den sora utskrivits från ett adrainistralivt frihetsberövande inte får något skadestånd enligt skade­ståndslagen trots att beslutet var felaktigt.

Med hänsyn härtill och raot bakgmnd av uttalandena i propositio­nen med förslag tUl skadeståndslag (prop. 1972r 5 s. 526) rörande betydelsen av nylUlkommande lagstiftning ora oriktiga frihetsberövan­den finner utredningen anledning föreligga att överväga en utbyggnad av de nya ersättningsreglema på denna punkt. Utredningen föreslår att raan inför en undanlagsregel sora tUlraäter utskrivning en viss be­gränsad betydelse. Bestäraraelsen skall vara avsedd för fall av intagning för vård i egentiig mening och kan ulan olägenhet inskränkas till de viktigare lagarna härom, bamavårdslagen, nykterhetslagen, lagen om slu­ten psykiatrisk vård i vissa fall särat orasorgslagen.

Som fömtsättning för ersättningsrätt i de nu berörda fallen är det enligt utredningen inte möjligt att ange att begäran om utskrivning skall ha varit ett förtäckt överklagande. Inte heUer är det lärapligt att göra skillnad raellan fall då särskUd begäran ora utskrivning fram­ställts och sådana då detta ej är fallet. Utredningen anser i släUet att raan, raed frångående i detta undantagsfall av en grundsats i förslaget, måste föreskriva en prövning av inlagningsbeslulets riklighet i efter­hand och utanför stadgad ordning. Sådan prövning av riktigheten bör då få tillgripas, om myndighetens bedömning skedde väsentligen med beaktande av förhållanden som förelåg redan vid intagningen. För att ersättningsrätt skall föreligga måste därvid prövningen klart visa att intagningsbeslutet var felaktigt. På denna punkt erinrar konstruktionen sålunda ora 9 § första stycket i 1958 års förslag.

4.5 Vilket material får ligga till grund för nytt beslut som utlöser er­sättningsskyldighet?

Utredningen frarahåller att ett nytt beslut kan gmndas på helt andra oraständigheter än som var bestäraraande för tidigare beslut i samraa sak och att det därför under vissa förhållanden kan vara oriraligt att skillnaden i bedömning skaU medföra någon rätt lUl ersättning. Detta kan motivera en särskild regel om bedÖraningsunderlaget för det senare beslutet.

Behov av en sådan regel uppkommer inte beträffande de ers'ättnings-fall då en förberedande judiciell åtgärd efterföljs av slutUgl avgörande i raotsatt riktning, t. ex. när ett häktningsbeslut efterföljs av frikän­nande dora. Frågan om frikännandet möjligen gmndals på omständig­heter som ej förelåg tidigare bhr utan betydelse när saken gäller om den tilltalade är skyldig till brottet eller ej. En senare bedöraning av

Prop. 1974: 97

27

åtalsfrågan eUer skuldfrågan söm ger tUl resultat att brott inte bhvit begånget bör Uksom hittUls kunna föranleda ersättning, oavsett om be­döraningen gmndals på någon oraständighet sora raan eventuellt skulle vilja beteckna sora ny.

Lägel är emellertid annorlunda i faU då det tidigare beslutet efter överklagande etc. har blivit ersatt av nytt beslut. Visserligen bör det inte inverka om en oraständighet sora förelåg redan vid det tidigare beslutet blir fraradragen först i saraband raed det senare beslutet. Eftersora det i regel inte är den enskilde sora har att sörja för utredning utan delta ankoraraer på vederbörande rayndighet eller annan tjänsteman, bör er­sättningsrätt inte gå förlorad därför att någon föreliggande omstän­dighet av betydelse blir beaktad först i den högre instansen. Men en oraständighet sora inträder först efter det tidigare beslutet bör enhgt utredningens raening ha raotsatt verkan. Detta är fraraför allt tänkbart vid adrainistrativ frihetsinskränkning. Utgör denna led i ett förfarande sora företrädesvis är anlagt på alt bereda vård, kan det mycket väl länkas att den överprövande myndigheten är ställd inför en annan situa­tion än den som förelåg vid det första beslutet. Man torde knappast finna något principiellt skäl för att en ändring i bedömningen som beror på ändring i faktiska förhållanden skall medföra ersättningsskyldighet. Det är tydligt att ändringen i ett sådant faU inte innebär att det tidigare beslutet tUlkorarait genom fel eller försuraraelse eller annars var oriktigt.

Med hänsyn till det sagda förordar utredningen att ändringsbeslut skall raedföra ersättningsrält endast om det grundats på väsentiigen sarama omständigheter sora förelåg redan vid tiden för det tidigare beslutet. I allraänhet torde det enligt utredningen inte erbjuda svårighet att avgöra ora denna fömtsättning föreligger. Vad sora avses är pröv­ningen av fömtsättningama för frihetsinskränkningen. Det får därvid inte förhålla sig så att en raera avgörande fömtsättning har fallit bort eUer alt det vid sidan av de föreliggande fömtsättningama har inträtt ett nytt förhållande sora utesluter eller avsevärt förringar deras be­tydelse. Denna situation kan föreligga när del gäller straffraätningen i brottmål. Sålmida kan det vid fullföljd från skilda underrätter tänkas att hovrätten ersätter de ådömda påföljderna raed en geraensam påföljd eller att i stället för ungdomsfängelse döras till skyddstillsyn på gmnd av att den dömdes personliga förhållanden förbättrats. Vidare kan si­tuationen uppkoraraa vid bedöraning av vårdbehov. Avgörande vid denna bedönming är hur det ställer sig i dagens situation och raan hår då att fråga sig om den myndighet, sora raeddelar ändringsbeslutet, sannolikt skuUe ha kommit till samraa resultat ora den fattat sitt av­görande vid tiden för det tidigare beslutet. Sora exempel på vad som kan vara av betydelse härvidlag nämner utredningen att del yppats möjlighet lUl vård i enskilt hem eller att det inträtt förändringar tUl det bättre i vederbörandes psykiska tillstånd eller att han tvärtora blivit drabbad av en obotlig kroppshg sjukdom.

Prop. 1974: 97

28

Vad slutiigen rör skuldfrågan i brottmålsprocessen påpekar utred­ningen alt ersättningsrätt inte utesluts av att den tilltalade under tiden raellan besluten exempelvis återtagit sitt erkännande eller alt annan erkänt brottet. Detta är inle att anse som ny oraständighet i lagens me­ning. Den gmndläggande fömtsättningen för den senare bedöraningen är att den tilltalade inte begått något brott och denna fömtsättning förelåg redan vid det tidigare beslutet.

Även om man sålunda för ersättningsrält bör kräva alt det senare beslutet skall vara gmndat på sararaa oraständigheter sora förelåg vid det tidigare beslutet, behöver raan enligt utredningen inte dessutora fordra att dessa omständigheter skall ha varit kända då. Det förefaller knappast rimligt att den enskUde skall bli hdande därför att omstän­digheterna inte förebragts redan i saraband raed det tidigare beslutet.

Fall då nytt beslut koriimit till stånd efler användande av extraordi­närt rättsmedel, såsora resningsansökan eller doravUlobesvär, skall en­ligt förslaget kunna utlösa ersättningsrätt. Detsamma är förhållandet enligt 1945 års lag. Denna innehåller eraellertid ingen sådan regel om bedörnningsunderlag som angivils i det föregående. Det kan därför dis­kuteras ora den nya lagens krav på bedöraningsunderlagets beskaffen­het bör gälla även för beslut, tillkorana efter användande av extra­ordinärt rättsmedel.

Vad först angår beslut efter domvillobesvär betonar utredningen att här är fråga ora att rättegångsfel förekorarait inom dorastolsprocessen. Bifalles besvären av denna forraella anledning, undanröjs domen och ny handläggning skall i allmänhet äga mra vid den rätt som meddelat dom (59 kap. 3 § RB). Enligt utredningen finns det inte anledning att beträffande den nya  frikännande eller mildrande dora som där­efter kommer till stånd göra undantag från den angivna regeln om be­dÖraningsunderlaget.

Mera tveksarat ställer det sig enligt utredningen när det är fråga om resning i brollraål. Utredningen finner eraellertid att regeln ora bedÖra­ningsunderlaget lorde ha en begränsad räckvidd i sådana fall och alt den endast raera sällan torde kunna träda i funktion. Den inskränk­ning av ersättningsskyldigheten sora därigenora inträder i järaförelse raed 1945 års lag finner utredningen därför obetydlig. De skäl sora för­anlett uppställandet av regeln har sin lillärapning även i dessa sannolikt fåtaliga fall. Det synes därför utredningen riktigast att inle heller beträffande resning i brollraål raedge något undantag från regeln.

4.6 Vilka samhällsåtgärder bör ersättningsskyldigheten avse?

Utredningen räknar med dels frihetsberövanden i egentiig raenmg, dels inskränkningar i rörelsefriheten. Medan frihetsberövande utraärks av att vederbörande får röra sig endast inora ett starkt begränsat om-

Prop. 1974: 97

29

rade och att han är rent faktiskt hindrad att lärana det, är det karak­teristiska för övriga frihetsinskränkningar sora kan koraraa i fråga i förevarande sararaanhang, att orarådet är en viss ort eller plats och att vederbörande kvarhålls där av insikten att han kan bli föreraål för på­följd av något slag ora han beger sig därifrån, t. ex. så att en railda­re behandling ersätts av en raera sträng. Att en person exerapelvis hindras lärana Sverige anser utredningen raed hänsyn till de interna­tionella konventionerna (kap. 3) få anses innebära frihetsinskränkning.

Ersättningsrätt bör enligt utredningen föreligga, när någon har varit utsatt för egentligt frihetsberövande till följd av rayndighets beslut. Ut­redningen anraärker därvid att ett beslut om frihetsberövande kan före­ligga i den forraen att det blir beslutat att ett frihetsberövande skall fortsätta. Ett beslut varigenom t. ex. vUlkorlig frigivning eller utskriv­ning från sluten psykiatrisk vård vägras bör sålunda anses vara elt sådant beslut ora frihetsberövande som kan föranleda ersättningsrält.

När det gäller myndighetsbeslut sora raedför ingripande i den en­skildes rörelsefrihet utan att detta kan betecknas sora frihetsberövande, anser utredningen att, ora situationen är sådan alt ersättning skuUe ha utgått för ett genom faktiska åtgärder åstadkorarael frihetsberövande, så är det skäligt och riraligt att samma möjligheter till ersättning fastän eventuellt raed lägre belopp skall stå öppna då den enskUde föranleds att underkasta sig inskränkning i rörelsefriheten inför utsikten att annars bli utsatt för en betungande påföljd. Utredningen förordar således, huvudsakligen av principiella skäl, alt lagstiftningen skall om­fatta inle bara frihetsberövanden i egentiig mening utan också raindre ingripande inskränkningar i rörelsefriheten.

För att utesluta raera betydelselösa ingripanden från tillämpningen upptar utredningen i sitt förslag en regel om att ersättning utgår endast om den frihetsinskränkning som det är fråga om har pågått samman­lagt mer än 24 timmar i sträck.

4.7 Undantag från ersättningsskyldighet

Utredningen föreslår att raan i den nya lagen för in en bestämmelse ora undantag från ersättningsskyldighet, motsvarande 1 § andra stycket första punkten i 1945 års lag. Sålunda skall ersätlningsrätt vara ute­sluten, ora den sora har varit utsatt för frihetsinskränkning själv upp­såtligen har föranlett ifrågavarande myndighetsbeslut eller, såvitt gäller häktning o. d., om vederbörande har sökt undandra sig förundersök­ning eller lagföring eller i övrigt otUlbörligen försvåra utredningen.

Vad därefter gäller den nuvarande regeln i 1 § andra stycket andra punkten, som innebär att ersättning inte får utgå om det med hänsyn tUl omständigheterna inle är skäligt, konstaterar utredningen alt regeln ger

Prop. 1974: 97

30

möjlighet att avslå en persons ersättningsanspråk av det skälet att miss­tanke kvarstår mot honora. Bestäraraelsen har även under årens lopp använts på detta sätt. Vägande kritik har eraellertid fraraförls mot alt kvarstående raisstanke skall utesluta ersättningsrätt.

Utredningen anser att det raed fog kan göras gällande alt en regel ora undantag från ersättning vid kvarstående raisstanke är otUlfreds­stäUande från pricipiell synpunkt. Konsekvensen av en sådan regel raås­te bli att det tUlskapas en särskUd kategori av frikända, näraligen så­dana sora visserligen frikänts raen nekats ersättning på grund av att raisstanke kvarstår. Detta står inte i god överensstämmelse med vår lids rättsuppfattning. En allraänt erkänd grundsals är att den sora inle kun­nat överbevisas ora brott också skall betraktas sora oskyldig. Utredning­en finner det vidare tydligt att om en oskyldig av hänsyn lUl en regel liknande den nu gällande skulle underlåta att begära ersättning eller ora han tiU följd av regeln skulle bli vägrad sådan, delta innebär en större olägenhet än om ersättning tUlerkänns en frikänd person ehuru hans oskuld kan sättas i fråga.

Utredningens ståndpunkt är därför att frågan om ersättning skall av­göras ulan hänsyn tUl ora raisstanke kvarstår.

Den nu berörda regeln i 1945 års lag har verkan även i ett annat, mera allmänt hänseende. Prövnhig skall ske om det över huvud taget är skäligt att utge ersättning. Frågan om kvarstående raisstanke är for­raellt endast ett raoraent i denna skälighetsprövning. Humvida raöjlig­helen till en allraän skälighetsprövning utnyttjas i praxis är enligt ut­redningen svårt att få någon uppfattning ora. I besluten begagnas van­ligen den generella formulering som täcker även misstankefallen.

Enligt utredningens uppfattnhig är det olämpligt att utan närraare riktiinjer raeddela en allraänt hållen föreskrift att undantag från ersätt­ningsskyldighet kan göras efter skälighetsbedöraning. En ren skälig-hetsbedöraning av detta slag synes stäraraa raindre väl raed tanke­gången i förslaget i övrigt. Avsikten är att ersättningsskyldighet skall uppkoraraa sora en följd av att visst faktum inträder och att den ersätt-ningsbevUjande myndigheten skall vara i möjligaste raån befriad från att pröva orasländigheterna i saraband raed frihetsinskränkningen. Vad angår den ekonoraiska sidan av saken frarahåller utredningen att det över huvud taget inte torde vara att räkna raed att förslaget skall raed­föra några överhövan betungande kostnader för statsverket. Mot denna bakgmnd synes det utredningen riktigast alt inte medge någon allraän skälighetsprövning.

Utredningen anser att verkställd avräkning av häktningstid o. d. bör inverka på beräkningen av ersättningen. Utredningens lagförslag inne­håller därför en regel om att ersättning får järakas efter vad.sora finnes skäligt, ora tiden för ingripandet har avräknats vid fastställande av brottspåföljd eller ora därvid eljest tagits hänsyn till ingripandet.

Prop. 1974: 97

31

4.8 Ersättningsgill skada och ersättningens storlek

När det gäller bestäraraandet av ersättningens storlek är det enligt utredningen möjligt att tänka sig en raer eller raindre sträng norraa-lisering. En sådan ordning raedför att prövningen av ersättningens storlek förenklas och görs snabbare, vilket givetvis innebär processeko-noraiska fördelar. För den enskUde skadelidande kan det vara till nytta om en standardisering av ersättningsberäkningen befriar honom från att framhålla och utreda de olika oraständigheter sora hänför sig tUl uppkorasten och omfattningen av olika skador. I andra hand finns det i så fall alltid raöjlighet alt tillgripa skadeståndslagen, sora inte föreskriver någon standardisering av ersättningsbelopp men som å andra sidan har strängare villkor för inträde av ersättningsrält.

Utredningen tar upp några olika forraer av skada och behandlar för var och en av dera frågan huruvida skadeforraen bör ifrågakoraraa för ersättning och hur denna i så fall bör beräknas.

4.8.1   Hinder eller förlust i näring

Hinder eller förlust i näring utgör enligt 5 kap. 2 § skadestånds­lagen ersältningsgUl skada, när någon har blivit tUlfogad personskada. Här kan man bl. a. göra skUlnad raellan skada som uppkomraer genora att inkorast går förlorad under sjukdorastiden och bestående skada sora konstaleras vid sjukdorastidens slut. I det nu föreliggande sararaanhanget finner utredningen det lärapligt alt anknyta tUl denna uppdelning. Det faller sig därvid naturligt att låta skUlnaden avse, å ena sidan förlust av inkorast under tiden för frihetsinskränkningen och å andra sidan den nedsättning av förvärvsförraågan sora kan kvarstå efter frihets­inskränkningens slut. Med användande av beteckningar sora är vanliga i doraslolspraxis torde raan då kunna tala ora ersättning för förlorad arbetsförtjänst resp, ersättning för nedsatt arbetsförraåga.

4.8.2   Förlorad arbetsförtjänst

Förlorad arbetsförtjänst är en typisk skada av en frihetsinskränkning. Det är också den skada som framför allt avses i 1945 års lag. Att så­dan skada bör omfattas av den nya lagen behöver knappast närraare raoliveras. Däreraot anser utredningen att det förtjänar diskuteras om ersättningen lämpligen bör standardiseras eller eljest bestäraraas ge­nom fastställande av ett maxiraura eller ett rainiraura.

Nära tUl hands ligger därvidlag att för en standardisering använda den placering i sjukpenningklass som sker enligt lagen om allraän för­säkring. Ett sådant förfaringssätt har använts i lagen om ersättning åt sraittbärare, näraligen raed avseende på dera sora underkastats observa­tion eller isolering eller eljest inskränkning i arbete.

Denna utväg förefaller i och för sig vara det frärasla raedlet att åstadkomma en standardisering med därav följande mera sumraariskt

Prop. 1974: 97

32

förfarande. Genom att sjukpenningen är satt i relation tUl inkomstens storlek blir standardiseringen raindre stel och anordningen raedger en viss nyansering av ersättningsbelopp efter den faktiska förlusten. För­farandet för fastställande av ersättning kan då utformas så, alt den er­sättningsbeviljande myndigheten självmant införskaffar uppgifter ora tiUäraplig sjukpenning, varigenora det underlättas för den skadelidande att göra sina anspråk gällande. Åtskilliga andra synpunkter är emeller­tid att beakta när man vill ta ställning till lämpligheten av den tänkta anordningen.

Den gällande sjukpenningersältnmgen enhgt lagen ora allraän för­säkring begränsas bl. a. därigenora alt man tar hänsyn endast till in­komster upp llll en viss nivå. Den sora har inkorast därutöver och går den förlustig till följd av att han berövas sin frihet, får alltså inte full gottgörelse härför, ora ersättningssysleraet uteslutande byggs på sjuk­penningen. Mot della kan del eraellertid, framhåller utredningen, göras gällande att det endast är socialt och samhällsekonoraiskt raotiverade ersättningsbehov sora bör tUlgodoses. Med en sådan utgångspunkt skulle det bli naturligt att låta den suraraariska beräkningen av ersätt­ningsbelopp avse inkorasler av raera vanlig storleksordning.

Inte heller i lägre inkorastklasser kan eraellertid sjukpenningen sägas genorasniltiigt raolsvara inkoraslbortfallet. Fraraför allt förekoraraer indi­viduella ojäranheter och felaktigheter. Enligt uppgift lorde ungefär 40 % av de försäkrade slå för lågt placerade f. n. Härtill koraraer att skadeståndslagen alltjärat upprätthåller grundsatsen ora full ersättning. Det kan alltså inträffa alt den skadelidande, raer eller ramdre befogat, anser ersättning efter sjukpenning vara för snålt tUltagen. Han kan då tycka det vara onödigt att åberopa den nya lagens regler och i stället uteslutande vUja lUlgripa skadeståndslagen, trots alt den har strängare vUlkor för inträde av ersättningsrält.

Man skulle då kunna tänka sig ett systera sora innebär att ersättning för förlorad arbetsförtjänst i princip beräknas efter sjukpenningbelopp men att högre ersättning kan utgå om skadan visas vara väsentligt större. Härigenora koraraer lagen alltså alt begränsa sig tiU att dra upp en rainimigräns för ersättningen.

Även ora uppställandet av en rainiraigräns kan raedföra vissa för­delar, synes dock olägenheterna överväga. Enligt utredningens uppfatt­ning skulle en rainiraigräns, bestärad i huvudsak efter gällande sjuk­penning, medföra en viss stelhet i lillärapningen och nödvändiggöra täraligen vittgående undantag för att undvika underkorapensation eller överkorapensalion. Lagregler härora torde bli täraligen invecklade och raindre överskådliga. Vid sidan av bestäraraelser om en sådan minimi­gräns raåsle raan bibehålla en generell regel ora ersättning efter vad skadan skattas till.

Prop. 1974: 97

33

Med hänsyn till det sagda föreslår utredningen att raan i lagen inte tar in någon regel ora rainimiersättning e. d. utan all ersättning för raistad arbetsförtjänst skall utgå raed belopp raotsvarande den arbets­inkomst som vederbörande visar sig ha gått förlustig till följd av frihets­inskränkningen.

4.8.3    Nedsatt arbetsförmåga

Vid sidan av den skada soni inträder genora att arbetsförtjänst går förlorad under tiden för frihetsinskränkningen kan också förekomma en raera bestående skada, nedsatt arbetsförraåga. Det torde visserligen inte vara så vanligt att arbelsförraågan blir stadigvarande nedsatt just tiU följd av själva ingripandet. De åtgärder sora vidtas för att åslad-komma och vidmakthålla elt frihetsberövande eller en annan frihetsin­skränkning bör givelvis inte ulföras så att de kan vara ägnade att med­föra någon sådan skada. Eraellertid kan det tänkas att en person, exem­pelvis en violinist, förlorar sin speciella yrkesskicklighet genora att ett frihetsberövande pågår längre tid. Härtill koraraer att den nuvarande ersättningsregeln i 1945 års lag raåste anses orafatta sådan skada. Det synes därför uttedningen riktigast att den nya lagen inte utesluter den. Det får ankoraraa på den skadelidande att visa all arbetsförmågan blivit nedsatt tiU följd av frihetsinskränkningen och i vilken mån så blivit fallet.

4.8.4    Annat intrång i näring

Under uttrycket hinder eller förlust i näring inbegrips inte bara för­lorad arbetsförtjänst och nedsatt arbetsförraåga ulan också annat in­trång i näring, t.ex. skada därigenora att en raindre företagare raåste lägga ner rörelsen till följd av sin frånvaro under tiden för frihetsin­skränkningen. Utredningen påpekar att företagaren kan ha avslutat verksaraheten innan t. ex. ett ådörat fängelsestraff har börjat verkställas, men att detta ändå kan ha varit anledningen till nedläggandet.

4.8.5    Kostnader

I 1945 års lag orafattar ersättningsrätten även ersättning för nödiga kostnader. Motsvarighet härtill bör enligt utredningen tas upp i den nya lagen. Vad sora därvid koramer i fråga kan dels ha saraband raed hin­der eller förlust i näring, dels vara raera fristående. I sistnämnda hän­seende raärks utgifter för resor till eller från vederbörande anstalt. Man kan också tänka sig att hit räkna t.ex. kostnad för faraUjens flyttning till en raindre bostad, särat utgifter för skötsel av barn. Såsom hinder eller förlust i näring bör däremot betraktas kostnaden för extra arbets­kraft som bhr behövlig i en rörelse eller hyresutgifter som även efter in­gripandel måste betalas för en verkstads- eller kontorslokal. Hit hör även arbetslöner sora vederbörande alltjämt är bunden att erlägga.

3    

Riksdagenl974.lsainl.Nr97

Prop. 1974: 97

34

4.8.6   Begränsning av ersättningen

Utredningen diskuterar också frågan huruvida ersättningen bör be­gränsas till alt utgå med lägre belopp än sora raotsvarar skadan i så­dana fall då skadan är betydande. Utredningen konstaterar emellertid till en början att införandet av en fixerad maxiraigräns är förenat raed betydande svårigheter. Del finns då anledning överväga ora en raera allraänt hållen begränsningsregel kan vara önskvärd och hur den i så fall kan konstmeras. Utredningen hänvisar eraellertid till att frågan ora järakning av ersättning vid personskada är föreraål för skadeståndskora-raitléns överväganden. I det läge sora är för handen synes det utted­ningen vara raest tUlrådligt alt inle föregripa del principresullat sora korarailtén kan korama tUl. Utredningens förslag upptar därför inte nå­gon allmän regel ora begränsning av ersättningens storlek.

4.8.7   Lidande

Utredningen erinrar till en början ora all 1945 års lag begränsar rät­ten till ersättning för lidande till fall då synnerliga skäl föreligger. I skadeståndslagen har eraellertid inte influtit någon regel ora synnerliga skäl såsora villkor för ersättning för psykiskt lidande.

Enligt utredningens uppfattning bör utgångspunkten vara att den sora ulan skäl blivit berövad friheten raot sin vUja också alltid har varit utsatt för ett lidande. Självklart är alt en instängning är ägnad att raed­föra mer eller mindre kännbara psykiska påfrestningar. Tvånget att lärana sin självvalda miljö raed invanda personliga kontakter raåste också för så gott sora alla kännas betungande och svårt att uthärda.

Utredningen påpekar att om en prövning sora går ul på att uppskat­ta storleken, ekonomiskt sett, av psykiskt lidande skall bli rättvisande, så borde den egentligen bygga på en noggrann, ofta kanske subtil ana­lys av inverkande oraständigheter. Av förklarliga skäl kan något sådant i regel inte åstadkoraraas, utan rättstiUärapningen torde i verkligheten se sig hänvisad tUl att arbeta raed generaliseringar som bygger raera på yttre än inre kriterier. Del kan vara naturiigl ora elt sådant, i och för sig fullt försvarligt bedöraningssätt inför den allraänna uppfattningen någon gång kan förefalla kännetecknat av olyraplighet och brist på för­ståelse. Man har anledning fråga sig ora det inle redan raed hänsyn här­till kunde vara en vinst ora ersällningsbedöraningen i stället kunde nor-raaliseras i själva lagen tUl alt avse standardiserade belopp.

En synpunkt sora också gör sig gällande härvidlag är att lagstift­ningen skall äga gUtighet vid sidan av skadeståndslagen och vara avsedd att raöjliggöra ett snabbare och enklare förfarande. E)et är då inle till­rådligt att låta ersätlningsuppskattningen följa alla de skiftande, ofta svårbedörabara nyanserna i upplevelsen av frihetsberövandet sora ett li­dande. Önskeraålet om enkla regler kan likaledes motivera att man bör bortse från vederbörandes personliga förhållande, såsora hans psyke, familjeförhållanden, ställning i samhäUet o. d.

Prop. 1974: 97

35

Med hänsyn tUl det sagda föreslår utredningen en regel ora att den sora har berövats friheten alltid skall anses ha varit utsatt för lidande och att ersättning för lidande skall utgå med ett standardiserat belopp. Ersättningen skall beräknas till tiondelen av det basbelopp sora gäller när ersättningsfrågan avgörs. Därutöver skall beräknas ett hundradels basbelopp för varje påbörjat dygn av de 30 första dygnen av frihets­berövandet och fyra tusendels basbelopp för varje påbörjat dygn av den tid av frihetsberövandet sora följt därefter.

De förordade reglerna avser fall då någon har berövats friheten. Beträffande ingrepp i friheten som inle utgör frihetsberövande kan det vara tveksamt om någon ersättning för lidande bör utgå. Det lidande sora uppkomraer genora att någon tvingas att göra, tåla eller underlåta något äger emellertid viss likhet med vad sora kan bli följden av egent­liga frihetsberövanden. Härtill koramer att det inte sällan kan inträffa alt behandlingen t. ex. av en brottslig eller vårdbehövande person växelvis beslår av frihetsberövande och av annan frihetsinskränkning. Det kan i och för sig synas naturiigl att inräkna hela behandlingstiden vid beräkning av ersättning för lidande, låt vara med lägre belopp för viss del av tiden. Eraellertid finner uttedningen det påtagligt att ersättning för lidande vid luidrigare frihetsinskränkning lärapar sig mindre väl för en sådan normalisering som angetts förut. Lidande till följd av beslut om annan frihetsinskränkning än frihetsberövande bör därför enligt utredningen inte föras in under systemet raed norraaliserad ersättning.

Utredningen kommer därefter över på frågan pra detta systera be­höver kompletteras med bestäraraelse ora fastställande efter fritt skön av ersättning för lidande. Undantagsvis kan förekomma frihetsberövan­den som orsakat sådant lidande alt den norraaliserade ersättningen framstår som klart otillräcklig. Man kan exempelvis tänka sig fall då en person som fömt aldrig varit föremål för något samhällsingripande blir utsatt för ett hårt och uppseendeväckande frihetsberövande. Ut­redningen anser alt det bör öppnas raöjlighet att i sådant fall upp­skatta ersättningen efter skälighetsbedöraning. Både subjektiva och objektiva omständigheter bör därvid enligt utredningen komma i betrak­tande.

Vidare märks att den norraaliserade ersättningen, såsom nyss sagts, inte avser lidande på gmnd av frihetsinskränkning sora inte innebär frihetsberövande. Även här kan tänkas föreligga behov av en ersätt-ningsraöjlighet efter skälighetsbedöraning. Visserligen torde raan i all-. mänhet inte behöva räkna med att det i sådana fall har förekommit ett lidande av sådan betydelse att det bör föranleda ersättning utöver vad som utgår för hinder eller förlust i näring och för nödiga kostnader. Någon gång kan dock så anses vara fallet. En kompletterande undan­tagsbestämmelse om ersättning beräknad efler skälighetsbedömning bör därför avse även denna situation.

Prop. 1974: 97

36

4.8.8   Sveda och värk m.m.

Utredningens förslag avser inle rätt lUl ersättning för sveda och värk och inle heller för skada genom lyte eller annat stadigvarande raen. Dessa skador är inte typiska för ett obefogat frihetsingripande. Det är självklart att ell frihetsberövande eUer en frUietsinskränkning skaU verkstäUas så att sådana skador inle uppkoraraer. Skulle detta undan­tagsvis ändå bli fallet, torde det aUmänna bli ersättningsskyldigl, vare sig ingripandet var obefogat eUer ej. Skulle vederbörande själv ha varit orsaken tUl alt han, låt vara efler ett obefogat ingripande, åsamkats sådana skador, torde det knappast finnas någon anledning att han skall få ersättning,

Genora skadeståndslagen är det enligt utredningen sörjt för att den sora åsarakats sveda och värk eller lyte eller annat stadigvarande raen har tillgång lUl tiUräckhga ersättningsraöjligheter,

4.8.9 Allmänna skadeståndsfrågor

Vid fastsläUande av ersättning är den principiella utgångspunkten att det obefogade ingripandet (frihetsberövande eller annan frihetsin­skränkning) skall ha varit orsak till skadan. Enligt utredningen är det tänkbart att söka åsladkoraraa en närraare precisering av orsakssam­manhanget beträffande vissa typfaU och eventuellt också att utvidga ersättningsrätten tiU att avse jämväl skada, där skadeorsaken måste sägas vara en annan än det obefogade ingripandet, ehuru närstående. Vad som närraast skulle kunna koraraa i fråga i det sistnäranda hän­seendet är skada sora härrör, inte från ingripandet, ulan från beslutet därora.

EiUigt utredningens raening står dock föga att vinna genom att söka ange några, nödvändigtvis ganska detaljerade undantag från eljest gäl­lande allraänna skadeslåndsrättsliga grundsatser rörande kausalitet och adekvans. Det får antas att dorastolama vid sin tUlärapning koraraer att kunna uppnå resultat sora ter sig rimliga. Härvid torde det sätt varpå skadan tillfogats tala för att visa generositet raot den drabbade. Vida­re torde bedöraningen påverkas av del förhållandet att staten besittei särskilt stor ekonoraisk bärkraft.

4.8.10 Bevisfrågor

Det ankoraraer i princip på den som varit utsatt för del obefogade ingripandet att visa att ersättningsgill skada har uppstått. Även härvid­lag kan man enligt utredningen beakta de nyss anförda synpunkterna att det sätt varpå skadan tUlfogats talar för att visa generositet mot den drabbade och alt staten besitter särskilt stor ekonomisk bärkraft. Be­träffande den standardiserade ersättningen för lidande kirävs inle raera av den sora varit berövad friheten än alt han skall åberopa den ora­ständighet sora gör ingripandet obefogat.

Prop. 1974:97

37

4.8.11    Förändring av penningvärdet

Utredningen framhåUer alt svensk lagstiftning i åtskilliga sararaan­hang har tagit hänsyn till att penningvärdet förändras. Främst märks här bestämraelserna ora anknytning till basbelopp i lagen ora allraän försäkring. Även inora andra rättsområden har det sörjts för alt vissa periodiskt utgående penningprestationer inle skall få förändrat inne­håll. Så har skett genom lagen om ändring av vissa underhållsbidrag samt lagen om tillägg till vissa trafiklivräntor och förordningen om tUlägg tUl vissa trafiklivränlor, som utgår av statsraedel, m. m. Dessa författningar innebär bl. a. att underhållsbidrag resp. livräntor i visst hänseende ställs i relation tUl basbeloppet. Här järate erinras om skade­ståndskommitténs förslag tUl lagsliftning ora värdesäkring av skade­ståndslivräntor (SOU 1972r 12).

Näranda lagstiftning ora underhåUsbidrag och livräntor avser alt åstad­komma värdesäkring av periodiska prestationer som redan är fast­ställda till visst nominellt belopp genom dom eller avtal. När det gäUer den nu aktuella lagstiftningen är läget inte helt detsarama. Det fömt­satts här att åtminstone i flertalet fall ersättningen skaU bestämmas att utgå på en gång. Den förändring av penningvärdet sora man kan ha att räkna med hänför sig alltså till tiden från ingripandets början och tiU fastställandet av ersättningen. Utredningen anser eraeUertid att sta­ten i princip bör stå för följdema av en försäraring i penningvärdet som kan påverka ersättningsrätten.

I enlighet raed dessa överväganden upptar den föreslagna lagen reg­ler ora viss anknytning tiU basbeloppet. Enligt utredningen är det frara­för allt i tre hänseenden som en värdesäkring kan vara behövlig. En­ligt det tidigare anförda skaU ersättnuig för hinder eller förlust i näring och i vissa fall ersättnmg för lidande beräknas efter vad skadan kan skattas tUl. Hänför sig beräkningen tUl tiden då skadan inträffade, kan den i pengar beslärada ersättningen koraraa att vara otUlräcklig gottgörelse när den utbetalas. Vidare kan ersättning utgå för kostna­der i samband med ingripandet. Om beräkningen hänför sig tUl det kostnadsbelopp sora vederbörande då nödgades vidkännas, kan det inträffa att ersättningen inte längre motsvarar den verkliga kostnaden. Slutligen anmärks att ersättning för lidande kan vara ställd i relation tUl basbeloppet. Men delta belopp, sora fastställs månadsvis, kan under­gå förändringar.

Ett skydd raot förändringar i penningvärdet kan enligt utredningen tänkas genorafört på olika sätt. Mest lämphgt synes vara att uppräk­ning i anledning av penningvärdeförändring sker efler enhetliga grun­der. Man lorde då böra välja den utvägen att skadan beräknas efter förhållandena då den inträdde och att uppräknmg sker efter basbeloppels

' Lagstiftning på gmndval av förslaget har skett och trätt i kraft den 1 januari 1974.

Prop. 1974: 97

38

förändringar frara till den tidpunkt då det första beslutet rörande er­sättningsfrågan raeddelades. Därigenom undviks överklaganden, föran­ledda uteslutande av en förväntad höjning av basbeloppet.

4.9 Statens ansvar för ersättningen

Utredningen anmärker att ersättningen enligt 1945 års lag utgår av statsmedel. När det gäller den nya lagen torde de judicieUa frihetsin­skränkningarna täraligen undantagslöst ankoraraa på slalsljänsteraän. Beträffande administrativa frihetsinskränkningar förhåller det sig däre­mot annorlunda. I viss utsträckning tUlkoraraer avgörandet här kora­raunala organ eller koraraunalt anställda. Det är därför anledning att ta upp frågan om staten bör bära något ersättningsansvar för frihetsin­skränkningar sora beslutats i koraraunal verksarahet.

Grundsatsen för principalansvar i allraänhet är att skadeståndsanspråk skall riktas mot den som driver den verksamhet vari skadan uppkomrait. Skadeståndslagen innehåller i 3 kap. 2 § den regeln att stat eller kora­raun skall ersätta viss skada som vållas genom fel eller försuraraelse vid rayndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten eller komraunen svarar.

En konstruktion, enligt vilken staten skulle svara for en del angivna ersättningsfall och komraun fÖr andra, synes utredningen mindre läm­pad för den nya lagens vidkomraande. Utredningen anser det inte heller ligga något principiellt oriktigt i att i stället låta staten svara för all ersättning som grundas enbart på den nya lagens regler. Vid skade­ståndslagens tiUkorast diskuterade raan raöjlighelen att utsträcka statens ansvar enligt nämnda lag till att orafatta allt skadestånd för fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Tanken som sådan avvisades men gränsen raellan stats och koramuns ersätlnhigsansvar drogs så att sta­ten skall ha ansvar även för vissa förvaltningsuppgifter sora lagts på koraraunala organ. När det gäller den nya lagen bör raan enligt ut­redningen beakta alt de frihetsinskränkningar som avses här oftast är synnerligen ingripande för individen och att de inte kan vidtas utan stöd av den stathga lagstiftningen. Det förefaller riraligt att staten skall svara fÖr det ökade ersällningsskydd som förslaget erbjuder i jämförel­se med skadeståndslagen. Förslagets regler går också ut på delta.

FörhåUandena kan eraellertid vara sådana all en viss skada helt eller delvis bör ersättas både enligt den nya lagen och enligt skadestånds­lagen. I sådant faU bör staten ha regressrätt genteraot koraraun, såvitt gäUer utgiven ersättning enligt den nya lagen för skada för vilken kom­munen svarar enligt skadeståndslagen. Den utökning av ersättning sora den nya lagen medfört i jämförelse med skadeståndslagen kan däreraot givetvis inte göras gäUande regressvis. Staten raåste alltså kuima stödja sitt eventuella regressanspråk på skadeståndslagens regler i 3 kap.

Prop. 1974: 97

39

4.10 Förfarandet

Utredningen erinrar ora att prövningen av ersättning enligt 1945 års lag tUlkoraraer allraän dorastol och att det i skadeståndslagen inte upp­tas något undantag från regeln att skadeståndstalan raot det allraänna skall upptas av allmän domstol.

Även när det gäller den nya lagen bör det enligt utredningen vara en principiell utgångspunkt att ett ersättningsanspråk skall prövas av dom­stol. Detta utesluter dock inte i och för sig att dorastolen eventuellt skulle kunna avlastas från en del av bedöraningen.

För att ersättningsrätt skall inträda enligt den nya lagen krävs för vissa viktiga fall all det senare beslut, sora ändrar eller upphäver det tidigare beslutet, är väsentligen gmndat på oraständigheter sora förelåg redan vid tiden för det tidigare beslutet. I och för sig kunde det ligga nära till hands att låta den rayndighet som meddelar detta senare beslut samtidigt raed bindande verkan fastställa ora deri angivna förutsättning­en föreligger eller ej. Eraellertid innehåller förslaget också bestäraraelser ora vissa förhållanden sora utesluter ersätlningsrätt eller föranleder alt ersättningen järakas. Dessa förhållanden bör tillhöra dorastolspröv-ningen, vilket kan vara anledning till att detsararaa skall gälla också den tidigare angivna förutsättningen för ersättningsrält.

I själva verket torde doraslolen kunna få god vägledning av det senare beslutet raed tillhörande handlingar och protokoll. Särskilt är så fallet vad gäller dorastolsförfarande. Ora det är en allmän domstol sora raeddelar beslut sora innebär elt annat ställningstagande än tidi­gare beslut, kan man utgå från alt domstolen anger vilka omständigheter som inverkat på bedöraningen. Liknande gäller nuraera även för för-vallningsdorastolar och förvaltningsrayndigheter,

I enlighet härraed föreslår utredningen att även den nu ifrågavarande förutsättningen för ersättningsrätt att det senare beslutet väsentligen är grundat på oraständigheter sora förelåg redan vid tiden för det tidi­gare beslutet skall prövas av den domstol som har ersättningsfrågan till bedöraande.

Utredningen framhåller att det i och för sig kunde vara en fördel om alla ärenden behandlades centralt av sararaa rayndighet. En del be­dömningsfrågor som är speciella för förslaget kan tänkas återkoraraa täraligen likartade i skUda ersättningsärenden. Inte rainst gäller detta beräkningen av ersättningsbelopp i olika hänseenden. Vidare torde en­ligt utredningens mening antalet ärenden inte kurma väntas bli särskUt stort. Ett förfarande av angiven typ skulle kunna beräknas bli enklare och snabbare än dorastolsförfarandet.

Enligt uttedningen kan, fördelama vinnas på annat sätt, åtrainslone delvis. När det gäller "beslutsskador" inora skadeståndslagens oraråde är den frivilliga skaderegleringsverksamheten anförtrodd åt JK. Utred-

Prop. 1974: 97

40

ningen anser att raan lärapligen kan anknyta härtUl. Genora att före­skriva att i princip alla ersätlnmgsanspråk enligt lagen skall framställas hos JK och att anspråken inte får göras gällande inför domstol annat än ora och i den mån han ogUlat dera, torde raan uppnå att en viss enhetlig­het i praxis skapas genora hans verksarahet. Vad angår JKs ställning sora representant för staten synes man kunna låta själva lagens be­stämmelser innebära berayndigande för honora att för statens del träffa avgörande utan någon begränsning till belopp. Här torde raera sällan vara fråga ora annat än belopp av tämligen ordinär storlek.

Man får fömtsätta att JK i viss utsträckning är verksam för åstad-koraraande av utredning i ett hos honora anhängigt ärende som rör ersättning enligt den nya lagen. Ora JK finner att det i princip förelig­ger ersätlningsrätt torde han sålunda av eget initiativ böra införskaffa närraare uppgifter ora frihetsinskränkningen.

JKs beslut bör vara bindande för staten. Skulle beslutet innebära att framställt anspråk helt eller delvis ogillas, bör beslutet innehålla alt den sökande raåste väcka talan raot staten vid dorastol.

Rätten att fraraställa anspråk på ersättning bör enligt utredningen begränsas tUl tiden genora besläramelser ora preskription, nämligen dels en i lagtexten angiven preskriptionstid för framställning till JK, dels en av denne angiven tid för väckande av talan vid domstol. Utan någon sådan preskriptionstid skulle fordringen i likhet raed fordran enligt skadeståndslagen preskriberas först efter tio år räk­nat från frihetsinskränkningen eller beslutet därom. Det kan enligt utredningens raening inte vara lärapligt att det under så lång lid skulle slå en person öppet att tillgripa ettdera eller bägge av två rättsanspråk som avser samraa faktiska förhållande. Det är önskvärt att frågan om ersättning eiUigt förslaget blir avgjord innan eller åtminstone samtidigt raed prövningen huruvida skadeståndsrält föreligger enligt skadestånds­lagen. Genora införandet av en preskriptionstid kan åstadkoraraas att avgörande av anspråk enligt skadeståndslagen sker raed beaktande av hur ett anspråk sora stöder sig på den nya lagens bestäraraelser tidigare blivit bedöral eller eventuellt att anspråken kan järaföras raed varandra vid prövning i sararaa rättsliga förfarande.

Utgångspunkten för den preskriptionslid sora föreslås bör enligt ut­redningen vara den lidpunkt då rätt till ersättning enligt den nya lagen inträder, dvs. den tidpunkt då det senare beslutet vunnit laga kraft eller eljest är att betrakta sora slulgUligt. I utskrivnhigsfallen lorde tid­punkten för beslutet ora slutlig utskrivning böra vara avgörande. Det torde vara tillräckligt all vederbörande inora preskriptionstiden frara­ställer påslående hos JK att ersättningsrätt föreligger enligt förslaget. Några specificerade ersältningsyrkanden ,bör det däremot inte vara nödvändigt att göra gällande inora denna tid.

Prop. 1974: 97

41

Utredningen påpekar att det i 1945 års lag finns regler sora är av­sedda att raöjliggöra att ersättningsanspråk görs gällande vid dorastol på ett tidigt stadium. Sålunda får anspråk enligt 1 § göras gällande re­dan i det mål vari ansvarsfrågan handläggs och anspråk enhgt 2 § i det raål vari frågan ora frikännande eller nedsättning av straffet handläggs. Flera skäl talar eraellertid raot att föra in en raotsvarande regel i den nya lagen. Bl. a. bör beaktas att lagen orafattar även adrainistrativa fri­hetsinskränkningar och att staten i regel inle har någon representant för sitt ekonoraiska intresse i ett adrainistralivt förfarande ora frihels-inskränkning. Att bibehåUa den enligt 1945 års lag gäUande ordningen enbart för dorastolsförfaranden synes knappast länkbart. Härigenora skulle enhetligheten i bedöraningen av ersättningsfrågor brytas sönder. Vidare förtjänar erinras om alt, såvitt erhållna uppgifter visar, möj­ligheten all få prövning redan på elt tidigt stadiura i broltraålel utnyttjats endast i ringa utsträckning, ca 10 %av samtliga fall.

Det finns följaktiigen enhgt utrednuigen inle någon anledning att i den nya lagen uppta motsvarighet till reglerna i 1945 års lag om raöj­lighet alt fraraställa anspråk vid dorastol på elt tidigare stadium.

I fråga ora forura för ersättningsanspråk genteraot staten finns spe­ciella regler i 1945 års lag vUka avviker från vad i allraänhet (10 kap.

2 § RB) gäller. Utredningen erinrar om att departementschefen i pro­

positionen raed förslag till skadeståndslag uttalade bl. a. (prop. 1972 r 5

s. 387) alt han inte ansåg det behövligt raed särskUda regler om vilken

underrätt som skulle vara behörig doraslol för skadeståndstalan raot det

allraänna enligt 3 kap. skadeståndslagen. Enligl departementschefens

mening ges en tillfredsställande lösning av forumfrägan genora regeln i

10 kap. 2 § RB att staten skall i tvisteraål i allraänhet sökas där den

rayndighet sora har alt bevaka lalan i raålet har sitt säte. Eftersora

JK skall bevaka statens talan när det gäller beslutsskador, är det Stock­

holras tingsrätt sora blir behörig dorastol för talan raot staten. Motsva­

rande bör enligt utredningen gälla för talan raed stöd av den nya lagen.

Skadeståndslagen innehåller också en särskUd forurabestäraraelse i

3 kap. 10 §. Den avser talan ora ersättning enligt 3 kap. 2 § i lagen

raed anledning bl. a. av vissa beslut av dorastol eller domare och beslut

av JK eller RA. Forumregeln anpassas därigenora till vad som gäller om

forum privUegialura. Skälen sora varit bestämmande för alt uppta lag­

regeln i skadeståndslagen synes utredningen inte föranleda till att den

bör efterbildas i den nya lagen.

Utredningen tar härefter upp frågan om saraordning av anspråk en­ligt å ena sidan den nya lagen och å andra sidan skadeståndslagen. Det är av intresse alt dorastolsprövningen av de båda anspråken sker gemensarat. Det föreslås därför alt JK skall anvisa den underrätt sora har att pröva anspråket enligt den nya lagen. Ora en underrätt har yrkande enligt skadeståndslagen till behandling, lorde JK lämpligen

Prop. 1974: 97

42

böra hänvisa till denna. Della torde i regel inte föranleda några svå­righeter eftersom flertalet skadeståndsyrkanden gentemot staten, gmn­dade på skadeståndslagen, lär anhängiggöras vid forura enligt 10 kap. 2§RB.

Sedan dorastolsprocess börjat angående ersättningsanspråk enligt den nya lagen, kan det hända alt talan om skadestånd enligt skadestånds­lagen för sarama ingripande väcks vid annan doraslol. Sammanläggning av målen kan ej då ske, eftersora de ej väckts vid sarama domstol (14 kap. 7 § RB). Det torde få fömtsättas att det nytillkomna yrkandet inte avgörs innan raålet ora anspråk enligl den nya lagen blivit avdörat.

Utredningen föreslår särskUda regler ora kostnader i saraband raed förfarandet hos JK och rättegångskostnader vid domstol. Enligt utred­ningens raening bör den enskilde få en något gynnsaramare ställning i kostnadshänseende än sora skulle följa av vanliga regler. Ora ett obe­fogat ingripande har skett, skall den enskilde kunna driva sin sak hos JK på statens bekostnad. Utredningens lagförslag innehåller därför en bestäraraelse ora att staten i sådant fall skall vidkännas den enskildes ansökningskostnader hos JK raed undantag för kostnad sora inte skä­ligen varit påkallad för alt ta till vara hans rätt. Vidare föreslås att staten i princip skall vidkännas sina egna kostnader vid dorastol och att staten därutöver i princip skall ersätta kostnad sora åsarakas den enskilde genora att staten fullföljt talan till högre rätt.

4.11 Övergångsbestämmelser

Den nya lagen innebär att den enskUde får ett gynnsaramare rätts­läge i fråga ora adrainistrativa frihetsinskränknmgar än f. n. Detsarama gäller i stort sett beträffande judiciella frihetsinskränkningar. Enligt ut­redningens raening föreligger det inte något principiellt hinder raot att låta en utvidgad ersättningsskyldighet för staten få verkningar också beträffande frihetsinskränkningar sora skett före den nya lagens ikraft­trädande, i den mån det endast är fråga om att staten självmant åtar sig ett större ansvar än tidigare. Ora en sådan utökning av ansvaret över huvud laget anses läraplig, är det också anledning att den får sträcka sina verkningar bakåt i tiden. HärtUl koraraer att, om man skulle utesluta frihetsinskränkningar sora skelt före ikraftträdandet, så skulle en påföljd eller vårdåtgärd sora pågått både före och efter ikraft­trädandet bli att bedöraa delvis enligt tidigare gällande rätt och delvis enligt den nya lagen. Utredningen föreslår därför att den nya lagen bhr tiUäraplig även beträffande frihetsinskränkningar före ikraftträ­dandet.

När det gäUer förhållanden som kan raedföra ersättning enligt 1945 års lag finner uttedningen det eraellertid lämpligt att sälla en gräns för den nya lagens tillärapning bakåt i tiden. Har ersättningsanspråk

Prop. 1974: 97

43

fraraställts enligt 1945 års lag, kan det raedföra onödiga koraplikationer ora den nya lagen skulle föras in i bedöraningen på elt eller annat sta­dium av förfarandet. I det fallet bör därför den garala lagen tUlärapas beträffande ersättning för sådana åtgärder sora anspråket avser.

4.12 Ekonomiska konsekvenser

Utredningen frarahåller att en reforra efter förslagets riktlinjer gi­vetvis medför en viss utgiftsökning för staten. Beträffande de s. k. ju­diciella frihetsinskränkningarna torde det dock ekonoraiskl sett inte inträda någon raera avsevärd ändring mot vad sora gäller nu. Enligt de statistiska uppgifter sora införskaffats skulle sararaanlagda beloppet av uigivna ersättningar enligt 1945 års lag utgöra orakring 100 000 kronor för de fera åren 19651969, motsvarande ungefär 20 000 kronor om året. Det frarahålls emellertid att uppgifterna torde vara alltför osäkra för att de skulle kunna ge någon mera exakt föreställning om storleken av statens utgifter i detta hänseende. Otvivelaktigt är emel­lertid alt det inte varit fråga om raera betydande belopp.

Den nya lagens regler ora ersättning för judiciella frihetsinskränkning­ar överensstäraraer inte helt raed 1945 års lag. Sålunda görs förut­sättningarna för ersättningsrätt raera liberala genom att även beslut om ändring i ordmär väg skall raedföra inträde av sådan rätt. Därjärate inbegrips även åtskUliga frihetsinskränkningar sora inle utgör frihets­berövanden. Fraraför allt märks eraellertid alt den s. k. oskuldspara­grafen faller bort. Det är mycket möjligt att denna har avhållit många från att ansöka ora ersättning, som eljest kunnat koraraa i fråga. Ut­redningen påpekar att man dock endast härvidlag rör sig raed an­taganden. Om raan trots de ovissa faktorema vill försöka en prognos är det enligt utredningens raening raest rationellt alt beträffande judi­ciella frihetsinskränkningar räkna med en ökning av de sararaanlagda ersättningsbeloppen, sannolikt dock inte överstigande 100 %.

När det gäller adrainistrativa frihetsinskränkningar införs genora den nya lagen en ersättningsrätt sora inle finns f. n. Här saknas alltså varje järaförelseraaterial. Man är då ställd inför liknande svårigheter som vid införandet av skadeståndslagen och som då föranledde att några fömtsägelser ora kostnadernas omfattning inte kunde göras (prop. 1972r 5 s. 319). Det sken av tUlförlitiighet sora en sifferraässig kalkyl är ägnad att framkalla skulle enligt utredningens mening vara raiss­visande eftersom de grundläggande utgångspunktema för kalkylen torde visa sig i hög grad variabla. Utredningen ser sig därför nödsakad att avstå från att söka räkna ut de fraratida utgifterna för ersättning avseende administrativa frihetsinskränkningar.

Prop. 1974: 97

44

5    Föredraganden

5.1 Allmänna synpunkter

Frihetsberövanden och andra frihetsinskränkningar kan komma i fråga enligt bestämraelser av skilda slag. Av intresse i detta sararaan­hang är frärast de straffrättsliga reglerna ora frihetsberövande som påföljd för brott. I nära samband med dem slår de straffprocessuella bestäraraelserna ora häktning, anhållande, reseförbud ra. rar Dämtöver finns ett flertal föreskrifter ora frihetsberövande i adrainistrativ ord­ning, t. ex. tvångsintagning på vårdanstalt för alkoholmissbrukare, tvångsintagning för sluten psykiatrisk vård och vissa omhändertaganden enligt barnavårdslagstiftningen.

I ett rättssarahälle raåsle det vara en självklar strävan att så långt raöjligt undanröja riskema för att någon raisler friheten utan laga grund. Frihetsberövanden och andra inskränkningar i den personliga rörelsefriheten kan enhgt vår lagstiftning ske endast i former sora tUl­godoser högt StäUda anspråk på rättssäkerhet. I rättskipning och annan myndighetsutövning ägnas noggrann uppraärksarahet åt beslut ora fri­hetsingripanden. Den granskning som utövas av JO och JK är i hög grad inriktad på beslut av denna art. Det ligger emellertid i sakens natur all raisstag inte helt kan undvikas. Det kan förekoraraa fall då lagliga förutsältningar för ett ingripande visserligen har förelegat när ingripan­det gjordes raen det i efterhand visar sig att åtgärden varit oberättigad. Del kan också inträffa alt bedöraningen varit felaktig från början och någol ingripande alltså inte hade bort äga rura.

I viss utsträckning lämnar samhället ekonoraisk kompensation tUl den som drabbas av en oriktig frihetsinskränkning. Den nya skadestånds­lagen, som trädde i kraft den 1 juli 1972, innefattar bl. a. regler om det allmännas skadeståndsansvar. Lagen innehåller inte någon bestäraraelse som direkt tar sikte på ersättning vid oriklig frihetsinskränkning. Beslut ora frihetsinskränkning faller däremot in under den aUraänna regeln i skadeståndslagen att staten eller kommun skall ersätta personskada, sak­skada eller ren förraögenhelsskada sora vållas genora fel eller försura­raelse vid rayndighetsutövning. Ersättning skall dock utgå endast ora de krav har åsidosatts sora raed hänsyn till verksarahetens art och ändaraål skäligen kan ställas på dess utövning. Den skadelidande är inte heller berättigad till ersättning för skada som hade kunnat undvikas genora överklagande av felaktigt beslut. Ersättning för lidande kan enligl skade­ståndslagen utgå endast om skadan har uppkomrait genom brott mot den personliga friheten, annat ofredande som innefattar brott eller genom ärekränkning eller liknande brottslig gärning. Den oraständigheten att någon till följd av tjänstefel berövas den personliga friheten torde inte' i och för sig föranleda att skadeståndslagens regler ora ersättning för lidande blir tillärapliga.

Prop. 1974: 97

45

Ersättningsbesläraraelser finns också i 1945 års lag ora ersättning i vissa fall åt oskyldigt häktade eller dömda ra. fl. Lagen innebär att ersättning under vissa betingelser utgår av allraänna raedel, ora en fri­hetsinskränkning har ägt mm på grund av rayndighelsavgörande och avgörandet sederraera ändras eller upphävs. I fråga ora den sora har varit häktad eller anhållen eller underkastad reseförbud utgår ersättning under förutsättning att frikännande dora raeddelas, åtalet läggs ned eller fÖmndersökningen avslutas utan åtal. Rätt till ersättning förehgger inte, ora den sora åtgärden avsett har försvårat utredningen eller själv upp­såtiigen orsakat åtgärden eller ora det i annat fall raed hänsyn tUl om­ständigheterna inte är skäligt att ersättning utgår. På grund av sist­nämnda bestäraraelse kan ersättning vägras i fall då anledning tiU miss­tanke alltjämt kvarstår mot den som blivit föreraål för tvångsåtgärden.

Även den sora har undergått fängelsestraff eller sora har varit intagen i anstalt för undergående av ungdorasfängelse eller internering ra. ra. har i vissa fall rätt tiU ersättning. En förutsättning är ätt det efter ansö­kan ora resning eller besvär över domvUla meddelas dora varigenora personen frikänns eller ådöras ringare straff än han redan har utstått. Inte heller här föreligger rätt till ersättning, ora dén som avtjänat straff uppsåtligen har föranlett straffdomen.

1945 års lag har kritiserats i olika avseenden. Fraraför allt har man riktat kritik mot att kvarstående misstanke ora brott skall kunna raed­föra att ersättning inle utgår till den sora har varit berövad friheten. Med hänsyn bl. a. tiU de brister sora finns i nuvarande lagstiftning och till angelägenheten av att åsladkoraraa en bättre saraordning raed skade­ståndslagen har en utredning tillsatts raed uppdrag alt se över reglerna ora ersättning raed anledning av oriktiga frihetsberövanden. Utredning­en har avgett betänkandet (SOU 1972r 73) Ersättning för vissa obefo­gade frihetsinskränkningar, som innehåller förslag till en ny lag med bestäraraelser ora ersättning.

En utgångspunkt för lagförslaget är att det föreligger behov av och

utrymme för ett förstärkt ersättningsskydd för den som har bhvit ut­

satt för en oriktig frihetsinskränkning. Vid utformningen av de nya

reglerna har utredningen också strävat efter att åstadkomma förenkling

och standardisering.

.

Den föreslagna lagen, som är avsedd att ersätta 1945 års lag, om­fattar såväl judiciella frihetsinskränkningar, dvs. frihetsinskränkningar som faller inora den egentliga rättsvården, som adrainistrativa frihets­inskränkningar, dvs. frihetsinskränkningar inom socialvård och sjuk­vård ra. ra. Sora huvudprincip gäller enligt förslaget att alla forraer av frihetsinskränkningar skall kunna ersättas, oavsett i vilket sararaanhang de har beslutals. Under förslaget faller inte bara egentliga frihetsberö­vanden utan också andra raindre ingripande inskränkningar i den en­skildes rörelsefrihet, t. ex. reseförbud och föreskrift ora vistelseort eller

Prop.1974: 97

46

bostad. En fömtsättning är dock att frihetsinskränkningen har varat mer än 24 timmar i sträck.

Även vissa andra vUlkor har uppställts för ersättningsrätt. Utrednings­förslaget bygger härvid på den tanken att den enskilde, när han vUl ha ersättning, i allt väsentligt skall vara befriad från att bevisa att be­slutet om frihetsinskränkningen var oriktigt. I stället är ersättningsrät­ten i princip beroende av ora beslutet om frihetsinskränkning har ersatts av ell annat beslut eller ej.

Reraissinslanserna har i stor utsträckning vitsordat behovet av ny lagsliftning på orarådet. På raånga håll delar man utredningens upp­fattning alt den enskildes ersättningsmöjligheter bör utökas i förhållan­de tUl gällande regler. Flertalet reraissinstanser godtar härvid förslaget att den nya lagen skall orafatta såväl judiciella sora adrainistrativa fri­hetsinskränkningar. Även uppläggningen i övrigt av ersättningsreglerna läranas utan erinran av de flesta remissinstanserna. I en del remissvar fraraförs dock kritik raot såväl den föreslagna lagens orafattning sora ersättningsreglernas utforraning.

För min del vill jag först konstatera att det givetvis är av väsentlig betydelse fÖr den enskUde att han inte blir utsatt för oberättigade in­skränkningar i sin personliga frihet. Sora jag redan inledningsvis har anfört torde vår lagstiftning i detta avseende tillgodose högt ställda rätts-säkerhetskrav. Det torde därför vara förhållandevis sällsynt att en obe­rättigad frihetsinskränkning äger mra. Uppenbart är eraellertid all raiss­tag inle helt kan undvikas. Det är i sådana fall angeläget alt den enskil­de får ekonoraisk kompensation för den lidna skadan. Med hänsyn till det allvarliga ingrepp i den enskildes rättssfär som det är fråga ora är det enligt min raening befogat att tUlärapa generösa ersättningsregler. Den enskilde har ett berättigat anspråk på att få ersättning inle bara för den ekonomiska skada som han har drabbats av utan också för det lidande som den oberättigade frihetsinskränkningen har inneburit.

Vår nuvarande lagstiftning innebär att samhället i viss utsträckning lämnar kompensation till den som har utsatts för en oberättigad fri­hetsinskränkning. Härigenora torde lagstiftningen, som utrednmgen har frarahållit, uppfylla de krav sora ställs i de av Sverige tillträdda kon­ventionerna om skydd för de mänskliga rättigheterna ra. m. GäUande regler tar emellertid endast sikte på de mera flagranta fallen av oriktiga frihetsinskränkningar. Sålunda fömtsätter skadeståndslagen, som tidi­gare nämnts, att det har förelegat fel eller försuraraelse från den be­slutande rayndighetens sida. Vidare är möjlighetema att raed stöd av skadeståndslagen få ersättning för hdande kraftigt begränsade,

Järafört raed skadeståndslagen ger 1945 års lag bättre ersättnings­raöjligheter. Lagen är eraellertid begränsad till judiciella frihetsin­skränkningar. Vidare ger även 1945 års lag raycket sraå raöjligheter för den enskilde att erhålla ersättning för lidande. Av stor betydelse är också

Prop. 1974:97

47

den tidigare påtalade begränsningen i ersättningsrätten för det fall att raisstanke ora brott kvarstår.

Med hänsyn till det sagda anser jag det befogat att förstärka den enskildes rätt till ersättning vid oberättigade frihetsinskränkningar. Sora utredningen har föreslagit bör regler ora sådan ersättning tas in i en ny lag sora ersätter 1945 års lag. När det gäller lagens utforraning anser jag att utredningens förslag kan läggas till gmnd i vissa avseenden. Bl. a. anser jag, som jag närmare skall utveckla i följande avsnitt, alt lagen bör orafatta beslut ora såväl judiciella sora adrainistrativa frihets­inskränkningar. På en del andra punkter har jag eraellertid en upp­fattning sora avviker från vad utredningen har föreslagit. Della gäller bl. a. fömtsättningarna för ersättning vid adrainistrativa beslut. Jag åter-koraraer till detta i det följande.

Avslutningsvis vill jag i detta saramanhang säga något om förhållan­det raellan den nya lagen och skadeståndslagen. Enligt skadestånds­lagens inledningsbestäramelse är den lagen tillämplig, ora ej annat är särskilt föreskrivet eller föranleds av avtal eller i övrigt följer av regler ora skadestånd i avtalsförhållanden. Jag äranar i del följande föreslå att raan i den nya lagen tar in regler sora innebär alt den enskilde under vissa fömtsättningar har rätt till ersättning vid olika typer av frihetsin­skränkningar. Det är tydhgt alt, i den mån del förehgger föratsättningar för ersättning enhgt den nya lagen, så är den lagen och inte skadestånds­lagen tillämplig. Detta gäller alla frågor som regleras i lagen, bl, a, frågan hur ersättningen skall bestämmas. Del kan emellertid inträffa att en viss typ av frihetsinskränkning inte faller under den nya lagens ersättnings­besläraraelser eller alt del av annan anledning inte föreligger rätt till er­sättning enligt den nya lagen. I så fall bör det finnas möjlighet att fram­ställa skadeståndsanspråk enligt skadeståndslagen.

Givetvis kan det inte bli tal om att genom den nya lagen åstadkomma en fullständig skadeslåndsrällslig reglering av de fall sora i och för sig omfattas av lagen. Sora närmare komraer att fraragå av det följande är avsikten endast att den nya lagen skall innehålla ett begränsat antal gmndläggande bestäraraelser. Vid sidan av lagen koraraer därför vissa regler i skadeståndslagen alt bli tillärapliga. Detta gäller bl. a. reglerna ora ersättning för vissa typer av skador, t. ex. personskada, sora inte är ersättningsgilla enligt den nya lagen. Dessutom måste den nya lagen liksora skadeståndslagen korapletleras raed de oskrivna skadestånds­rättsliga grundsatser sora har utvecklats eller fraradeles kan koraraa att utbildas i rättstiUärapningen,

Jag återkoraraer till förhållandet mellan den nya lagen och skade­ståndslagen i samband med alt jag behandlar de olika sakfrågorna i det följande.

Prop. 1974: 97

48

5.2 Lagstiftningens tillämpningsområde

Utredningen diskuterar utförligt huruvida den nya lagen bör omfatta inte bara judiciella ulan även administrativa frihetsinskränkningar. Ut­redningen konstaterar bl. a. att det såtillvida finns en skUlnad mellan de båda typerna av ingripanden som vårdbehov oftare ligger till grund för beslut ora administrativa frihetsinskränkningar. Utvecklingen har emel­lertid enligt utredningen lett tUl att det i detta hänseende har blivit en gradskillnad raera än en artskillnad raeUan de olUca typerna av frihels-inskränkning. Att utryraraet för diskretionär prövning är större vid ad­ministrativa beslut anser utredningen inle vara något skäl att låta dem falla utanför lagstiftningen. Tvärtora finner utredningen all behovet av generösare ersättningsregler är särskilt fraraträdande när prövningen har varit bestämd av läraplighelsöverväganden.

Utredningens överväganden ulraynnar, sora tidigare nämnts, i förslag om att den nya lagen skaU orafatta såväl judiciella sora adrainistrativa frihetsinskränkningar. I stor utsträckning görs också förutsättningarna för ersättning lika i de bägge fallen.

Den orafattning som den nya lagen föreslås få tillstyrks eller läranas utan erinran i flertalet reraissvar. Betänklighet raot all adrainistrativa frihetsinskränkningar skall orafattas av ersättningsregleringen fraraförs emellertid av några reraissinstanser, däribland RÅ, rikspolisstyrelsen och hovrätten över Skåne och Blekinge.

De kritiska reraissinslanserna understryker bl. a. att de olika typema av frihetsinskränkningar har olika syfte. Vårdsynpunktema fraraträder starkare vid de adrainistrativa frihetsinskränkningama. Vidare förelig­ger ett större utryrame för diskretionär prövning vid frihetsinskränk­ningar av administrativ natur. Det systera för reglering av ersättnings­frågorna som förslaget upptar lämpar sig därför inle för de adrainistra­tiva åtgärderna. Några reraissinstanser menar att de fall då ersättning bör utgå för administrativa frihetsinskränkningar är sådana att fel eller försuraraelse föreligger vid beslutets fattande och att ersättning i så fall kan utgå enligt skadeståndslagen. På några håll förordar raan alt frågan ora ersättning för adrainistrativa frihetsinskränkningar utreds ytterh­gare.

För min del vill jag först konstatera att del givetvis föreligger vissa skillnader raellan de judicieUa och de adrainistrativa frihetsinskiränk-ningarna. Förutsättningarna för en frihetsinskränkning är ofta mindre detalj reglerade när det är en förvaltningsrayndighet eller förvallnings­dorastol sora skall fatta beslutet än när avgörandet ligger hos allraän dorastol. Detta gör att utryramet för en diskretionär prövning blir större i fråga ora de adrainistrativa frihetsinskränkningarna. Sora har frara­hållits av både utredningen och flera reraissinstanser bestäras vidare åt­gärder på det adrainistrativa orarådet i stor ulslräckning av föreliggande

Prop. 1974: 97

49

vårdbehov. I domstolsfallen är det ofta andra synpunkter som är väg­ledande.

Även om det sålunda finns vissa skillnader mellan de judiciella och de administrativa frihetsinskränkningarna, är det uppenbart att dessa skillnader är av underordnad betydelse för den enskilde. Från hans synpunkt torde det ofta vara likgiltigt vilken rayndighet sora har fatlat beslutet ora frihetsinskränkning. Hans intresse av att få ersättning för en oberättigad frihetsinskränkning torde vara lika stort i saratiiga fall.

En annan sak är att det ofta lorde vara svårt att fastställa huruvida en frihetsinskränkande åtgärd har varit oberättigad, när beslutet har fattats i adrainistrativ ordning. Del är också på denna punkt sora skill­naden mellan de judicieUa och de adrainistrativa frihetsinskränkningar­na är av störst betydelse i detta samraanhang. Svårigheten att avgöra om en administrativ frihetsinskränkning har varit berättigad eller inte häng­er saranian raed de oraständigheter sora jag nyss har angett, bl. a. det förhållandevis stora utryraraet för en diskretionär prövning.

Vad jag nu har anfört leder raig tUl slutsatsen att raan i princip bör låta den enskUde ha samma rätt till ersättning, oavsett ora det obe­rättigade frihelsinskränkandet har varit av judiciell eller administrativ natur. Den nya lagen bör således omfatta båda typerna av frihetsin­skränkningar. Däremot kan det ifrågasättas om förutsättningarna för ersättning bör vara desamraa i de bägge fallen. Jag återkommer till detta i följande avsnitt.

Redan i detta sammanhang bör emellertid sägas någol om vem som skall bära kostnadsansvaret för ersättningar enligt den nya lagen. Det är därvid att raärka att beslut ora judiciella frihetsinskränkningar så gott som undantagslöst torde fattas av tjänsteraan eller raotsvarande inom den statliga organisationen, medan avgörandena på det adrainistra­tiva området i viss utsträckning tillkommer kommunala organ eller kommunalt anställda.

Grundsatsen för principalansvar i allmänhet är att skadeståndsan­språk skall riktas raot den sora driver den verksarahet vari skada har uppkorarait. Skadeståndslagen innehåller också den regeln att staten eller kommun har skyldighet att under de förutsättningar som anges i lagen ersätta skada som" vållas i verksamhet för vars fullgörande staten eller komraunen svarar.

Enligt utredningens uppfattning är det mindre lärapligt att införa en konstruktion enligt vilken staten skuUe svara för en del av ersätl-ningsfallen enligt den nya lagen och koraraun för andra. Utredningen föreslår i stället alt staten ensara skall svara för det ökade ersättnings­skydd sora den nya lagen erbjuder järafört raed skadeståndslagen. Är det fråga om en skada sora helt eller delvis faller både under den nya lagen och under skadeståndslagen, bör dock staten ha regressrätt raot kommun, såvitt gäller ersättning för skada som koraraunen svarar för enligt skadeståndslagen.

4    Riksdagen 1974. 1 saml. Nr 97

Prop. 1974: 97

50

Vad utredningen sålunda föreslagit har i allraänhet godtagits av re­missinstansema. På några håll anser man det emellertid onödigt att ha en regressrätt för staten genteraot koraraun.

Även jag finner det riraligt all staten tar på sig ansvaret för det öka­de ersällningsskydd sora den nya lagen innebär. Givetvis talar vissa principiella skäl för att staten får regressrätt mot komraun, när det är fråga ora sådan skada sora komraunen i och för sig skulle ha kunnat bli skyldig alt ersätta enligl skadeståndslagen. Enligt rain raening skulle eraellertid en sådan regressrätt ha ringa praktisk betydelse. Jag före­slår därför att staten även slutgiltigt skall svara för de ersättningar som kan komraa att utgå enligt den nya lagen.

5.3 Uppläggningen av ersättningsreglerna

Utredningen diskuterar två principlösningar för ersättningsreglernas utformning. Den ena är att efterbUda eller lägga till grund den lösning som kommittén angående det allmännas skadeståndsansvar kora tUl i sitt förslag till lag om skadestånd i offentiig verksamhet (1958 års för­slag). Detta förslag innehöU bl. a. en bestäraraelse alt den sora enligt rayndighets beslut varit berövad friheten skulle ha rätt tUl ersättning, ora det därefter fanns uppenbart att ingripandet var utan grund, oav­sett ora åtgärden berodde av ursäktligt misstag eller annan därmed jämförlig oraständighet. Den andra lösningen som utrednuigen disku­terar är att bygga ut regelsystemet i 1945 års lag och låta detta i någol förändrad form gälla för hela eller större delen av det område som nu är ifrågasatt för lagstiftning.

Utredningen pekar på att den förstnämnda metoden förutsätter att den ersättningsbeviljande myndigheten gör en efterhandsprövning av ora beslutet ora frihetsinskränkning var riktigt eller ej. Ett system konstruerat enligt 1945 års lag innebär däremot att ersättningsrätten knyts till förefintliga prövningsmöjligheter i ordinär eller extraordinär väg. Rätlen till ersättnmg görs alltså beroende av om beslutet ora fri­hetsinskränkning har blivit rättat i stadgad ordning.

Det systera sora representeras av 1945 års lag erbjuder enligt utred­ningens raening en påtaglig fördel för den skadelidande. Han har i ett sådant syslem mgen skyldighet alt bevisa att fel eller försummelse har förekorarait ulan behöver bara åberopa att beslutet ora frihetsin­skränkning har blivit på visst sätt ersatt med ett annat. Med ett system enligt 1945 års lag försvinner också probleraet ora raotsättning tUl rätts-kraftsinslilutel och den ordinarie instansordningen. Man undgår den både principiella och praktiska olägenhet sora ligger i att riktigheten av ett beslut blir föreraål för två prövningar i olika rättslig ordning. Till förraån för en lösning, byggd på 1945 års lag, talar enligt utred­ningen vidare att raan vinner processekonomiska fördelar och alt de grundsatser som 1945 års lag vilar på knappast kan överges när det gäl­ler oskyldigt häktade eller dömda.

Prop. 1974: 97

51

I enlighet med dessa överväganden bygger utredningens lagförslag på principema i 1945 års lag, Ersättningsraöjligheten har alltså gjorts be­roende av att beslutet om frihetsinskränkning har blivit ersatt av ett nytt beslut av annat innehåll. Den angivna principen har dock inle kunnat genomföras fuUt ut. Vid vissa typer av administrativa frihets­inskränkningar, bl. a. intagning på vissa vårdanstalter, har ersättnings­rätten gjorts beroende av den ersättningsbeviljande myndighetens be­dömning av om det urspmngliga beslutet var riktigt eller ej.

Den föreslagna uppläggningen av ersättningsreglerna har lämnats ulan erinran av de flesta remissinstanserna. I flera reraissvar understryks fördelarna av att ersättning utgår utan att någon prövning behöver ske i ersättningsärendet av det påtalade beslutels riktighet.

Kritik framförs emellertid av några remissinstanser, däribland hov­rätten över Skåne och Blekinge. Hovrätten medger att det i och för sig är raest förerUigt med principerna för vår rättegångsordnmg och med förvaltningsrätlsliga grundsatser att rätten till ersättning inle ba­seras på en efterhandsprövning av myndighetsbeslutels riktighet utan i stället grundas på att beslutet har blivit rättat i stadgad ordning. Ut­redningens förslag, sora innebär att fullföljd av talan eller anlitande av särskilda rättsmedel i princip är enda vägen alt skapa underlag för ett ersätlningsbeslut, kan emellertid utestänga den skadelidande från ersättning i behjärtansvärda fall. Åtminstone när del gäller administra­tiva frihetsberövanden bör det enligt hovrättens mening finnas möj­lighet att beakta giltig anledning att inte fullfölja talan. Hovrätten pe­kar också på andra svagheter i utredningens förslag och anser samraan-fattningsvis att reglema ora ersättning vid adrainistrativa frihetsin­skränkningar bör bygga på 1958 års förslag. Liknande synpunkter förs fram av länsstyrelserna i Malmöhus samt Göteborgs och Bohus län.

En rad remissinstanser, som i och för sig är positiva tUl den prin­cipiella uppläggningen av ersättnuigsreglema, riktar kritik raot vissa av de praktiska resultat som utredningsförslaget komraer att leda till.

Jag har redan i tidigare avsnitt förordat att den nya lagen skall ora­fatta såväl judiciella sora administrativa frihetsinskränkningar. Givet­vis är det en fördel om förutsättningama för ersättning kan vara så en­hetliga som möjligt i de båda fallen. Det är också angeläget alt ha ett system sora gör det enkelt alt fastställa huravida ersätlningsrätt före­ligger.

Det systera som utredningen har förordat innebär flera fördelar. Reg­lerna är såtillvida lätta att tUlärapa, sora den enskilde inte behöver före­bringa bevis ora att fel eller försuraraelse har förekorarait eller att be­slutet annars var oriktigt utan endast åberopa att beslutet om frihetsin­skränkning har på visst sätt blivit ersatt med ett annat. Den föreslagna uppläggningen är också väl förenlig raed principen att lägre instansers avgöranden i första hand skall prövas i den ordning som anvisas genom reglerna om fullföljdsförfarandet.

Prop. 1974: 97

52

Den nu angivna principen återspeglas också i skadeståndslagens regler. Sålunda anförs i propositionen raed förslag tUl skadeståndslag att lägre instansers avgöranden inte bör få överprövas på en omväg i form av en judiciell eller administrativ prövning av skadeståndsanspråk mot det all­männa. Denna synpunkt tillgodoses i skadeståndslagen genora en passi­vitetsregel som innebär all om den skadelidande utan giltig anledning har underlåtit alt föra talan ora rättelse eller använda särskilt rättsrae­del, så utgår inle ersättning för skada som därigenom kunnat undvikas.

Även ora det systera sora utredningen har förordat är förenat raed vissa fördelar, kan man enligt min raening också rikta en rad invänd­ningar raot det. Man kan till en början inte bortse från att judicieUa beslut ora frihetsinskränkningar på avgörande punkter skUjer sig från be­slut som fattas i administrativ ordning. Jag har redan i föregående av­snitt påpekat att utryramet för diskretionär prövning ofta är större vid de adrainistrativa besluten än vid de judiciella, samtidigt som vårdsyn­punkter gör sig starkare gällande. Dessa skUlnader är, sora jag tidigare har framhåUit, inle sådana att man för den skull bör lärana någondera typen av frihetsinskränkningar utanför den nya lagen. Däremot måste allvarliga svårigheter uppstå, om raan i samtiiga fall skall tillämpa de fömtsättningar för ersättning som utredningen har ställt upp.

Grandtanken bakom utredningens förslag är alt om ett beslut om fri­hetsinskränkning har blivit ersatt av ett annat beslut som upphäver eller mUdrar det tidigare, så utgör detta ett indiciura på att det första beslutet var felaktigt. När det gäller judicieUa avgöranden lorde detta antagande stäraraa i viss utsträckning. Förhållandena är eraellertid annorlunda när det gäller adrainistrativa beslut om frihetsinskränkning. Den specieUa ka­raktären hos dessa beslut, framför allt det förhållandet att de ofta för­anleds av rena vårdsynpunkter, gör att skilda instanser relativt ofta raåste koraraa att stanna i olika bedömningar ulan all man för den skull kan säga att något av besluten var felaktigt. Såväl när det gäUer judi­ciella sora adrainistrativa beslut kan dessutom det senare avgörandet vara grundat på omständigheter som inte förelåg vid tidpunkten för del ursprunghga beslutet om frihetsinskränkning.

Utredningen har tagit hänsyn till den sist nämnda omständigheten och föreslagit att man som villkor för ersättningsrält skall ställa upp del kom­pletterande kravet att det senare beslutet är väsentligen gmndat på ora­ständigheter som förelåg vid tidpunkten för del tidigare beslutet. Det är emellertid uppenbart att det måste vålla praktiska svårigheter all avgöra om detta krav Ur uppfyllt. Svårighelema torde dock vara mindre frara­trädande när det gäUer de judiciella avgörandena. Detta hänger bl. a. sararaan raed att de allraänna domstolarnas avgöranden i regel är en­hetligt uppställda och fylligt motiverade. Även om det undantagsvis skulle vara svårt att fastställa om samma omständigheter ligger till grund för två skilda domstolsavgöranden, kan det hävdas att saken har mindre

Prop. 1974: 97

53

betydelse på det judiciella området. När det gäller de judiciella frihets­inskränkningarna kan det i vissa fall fraraslå sora riraligt alt den en­skilde får rätt till ersättning även i sådana fall då det senare avgörandet helt eUer delvis är grundat på oraständigheter som inte förelåg vid tid­punkten för det tidigare avgörandet.

På det administrativa orarådet torde det raånga gånger vara betydligt svårare alt fastställa om två avgöranden är grandade på väsentligen sarama omständigheter. Samtidigt är det, raed hänsyn till karaktären hos de administrativa besluten, betydhgt mera angelägel att i dessa fall som förutsättning för ersättningsrält kräva att väsenlUgen samraa om­ständigheter har förelegat vid tidpunkten för de båda besluten.

Svårigheten att jämföra två sldlda adrainistrativa beslut hänger sara­raan raed att raaterialet i adrainistrativa ärenden ofta är knapphändigare än i raål eller ärenden vid allraän doraslol. Inle sällan torde del inträffa alt den rayndighet sora fattar det senare beslutet undviker att bestämt ange ora det är gmndat på sararaa oraständigheter sora förelåg vid tiden för det tidigare beslutet. De brister i raaterialet sora sålunda kan finnas koraraer, ora utredningens förslag genoraförs, att gå ul över den en­skUde. Om näraligen den ersällningsprövande rayndighelen inte kan fastställa att de ifrågavarande besluten har hänfört sig lUl väsentiigen sararaa omständigheter, raåsle ersättning i princip vägras. Delta gäller också om den ersättningssökande är i stånd att visa att det ursprungliga beslutet är felaktigt.

Jag koraraer därraed in på en annan väsentlig invändning sora kan riktas raot utredningens förslag. Sora fraragålt av den tidigare redogö­relsen innebär förslaget att den enskUde i princip är nödsakad att föra talan om ändring av beslutet om frihetsinskränkning för att få underlag för ett ersätlningsbeslut. Har han försummat alt föra sådan lalan är han avskuren från ersätlningsrätt.

Sora jag tidigare har anfört gäller en liknande passivitetsprincip enligt skadeståndslagen. Den skillnaden föreligger emellertid mellan skade­ståndslagen och utredningens förslag att passivitetsregeln i skadestånds­lagen inte är absolut. Sålunda kan den enskilde, trots att han har för-sumraat att föra talan ora rättelse e. d., erhålla skadestånd, ora han har haft giltig anledning till sin försuraraelse. Något motsvarande undantag från passivitelsprincipen finns emellertid inte i utredningsförslaget.

Att bygga ersättningsreglerna på en absolut passiviletsprhicip finner jag inte utgöra någon raera beaktansvärd nackdel för den enskilde, när del gäller de judiciella frihetsinskränkningarna. Har lägre instans med­delat beslut om en sådan frihetsinskränkning, har den enskilde aUtid möjlighet att överklaga beslutet eller på annat sätt påkaUa prövning av det. Som utredningen har framhållit får det också förutsättas att sådan prövning regelmässigt begärs, ora någon anser att en judiciell frihets­inskränkning är oberättigad. Det är vidare att raärka all även ersätt-

Prop. 1974: 97

54

ningsreglerna i 1945 års lag bygger på den principen att beslutet om fri­hetsinskränkning har blivit ersatt av ett annat beslut.

Läget är emellertid annorlunda när det gäller de adrainistrativa fri­hetsinskränkningarna. Det torde visserligen även beträffande sådana frihetsinskränkningar regelraässigt finnas möjlighet all få beslutet om­prövat antingen i ordinär eller extraordinär väg. Många gånger kan det eraellertid vara naturligt alt välja en annan utväg än överklagande, ora raan vUl ha en adrainistrativ frihetsinskränkning upphävd. Jag syftar härvid fraraför allt på fall då någon har orahändertagits för vård enligt sociallagstiftningen. För den enskUde torde det ofta vara enklare att begära utskrivning från vårdanstalten än att begära prövning av del ur­sprungliga beslutet om intagning. I så fall kan den intagne återvinna friheten trots att intagningsbeslutet formellt slår kvar.

Utredningen har i sitt förslag tagit hänsyn till de speciella förhållan­den som föreligger på vårdområdet och föreslagit en undantagsregel som innebär att, ora någon har skrivits ut från vårdanstalten under vä­sentiigen sararaa förhåUanden som förelåg vid beslutet ora intagning, så skall ersättningsrätt kunna föreligga trots att beslutet om intagning inte har överklagats. Ersättningsrätten skall i stället vara beroende av en prövning i efterhand av om det ursprungliga intagningsbeslulet var be­rättigat eller ej.

Onekligen undgår man raed den nu angivna undantagsregeln några av de nackdelar sora är förenade med den absoluta passivitetsprincip sora i övrigt ligger till grund för utredningens förslag. Undantagsregeln har emellertid utformats på ett sådant sätt att den får en ganska begränsad räckvidd. Kravet på att utskrivning skall ha skett under väsentligen samraa förhållanden sora förelåg vid beslutet om intagning torde också komma att vålla praktiska svårigheter. Till detta komraer att bärkraften i utredningens förslag helt allraänt försvagas genora nödvändigheten att göra det berörda undantaget. Det är svårt att undgå tanken att det kan finnas fler fall då det inte rimligen kan läggas den enskUde till last att han har underlåtit alt överklaga beslutet om frihetsinskränkning.

Vid sidan av de skäl som enligt det nu sagda talar mot utredningens uppläggning av ersättningsreglerna kan också anföras att lagstiftningen, som utredningens förslag visar, rent tekniskt blir myckel invecklad, om raan vill hålla fast tanken på en enhetlig reglering av de olika typerna av frihetsinskränkning. Sararaanfattningsvis anser jag därför att tanken på en sådan enhetlig reglering bör överges.

Vad beträffar de judiciella frihetsinskränkningarna finner jag övervä­gande skäl tala för att raan behåller de principer som ligger till grund för ersättningsrätten i 1945 års lag. Jag återkommer i följande avsnitt till hur ersättningsreglerna närmare bör utforraas.

Däreraot bör raan i fråga ora de adrainistrativa frihetsinskränkningama välja en annan lösning. Nära till hands ligger då att välja en lösning

Prop. 1974: 97

55

sora bygger på 1958 års förslag. Detta innebär, sora tidigare närants, att ersättning utgår, ora den ersättningsprövande rayndighelen i efter­hand finner det uppenbart att beslutet om frihetsinskränkning var utan grund.

En fördel raed en regel, utformad i enlighet med principerna i 1958 års förslag, är alt den är lagtekniskt enkel. Den är också väl förenlig med uppläggningen av skadeståndslagen. Mot införandet av den angivna regeln har utredningen åberopat bl. a. att det är tveksarat ora den ger ersättningsmöjligheter uiöver skadeståndslagen. För egen del anser jag det emellertid vara klart att en regel byggd på 1958 års förslag raedför förbättrade ersättningsraöjligheter för den skadelidande järafört raed skadeståndslagen. Sora exerapel kan näranas det fallet att utred-ningsraaterialet i ett ärende innehåller en oriktig utsaga eller att någon avgörande oraständighet är okänd för den tjänsteman sora ansvarar för beslutet ora frihetsinskränkning utan att detta på något sätt kan läggas honom till last. I så fall utgår inte någon ersättning enligt skadestånds­lagen. Däreraot kan ersättning koraraa att utgå, om raan sora viUkor ställer upp att beslutet i efterhand skall befinnas uppenbarhgen sakna grund.

För alt tUlgodose det tidigare angivna önskeraålet att beslut ora frihets­inskränkning i första hand skall prövas i den ordning sora anvisas ge­nom reglerna om fullföljd o. d. kan det övervägas att, på samma sätt som har skett i skadeståndslagen, koraplettera den nu angivna ersätt­ningsregeln raed en passivitetsregel. Detta innebär att ora den enskilde utan giltig anledning har underlåtit att föra lalan ora rättelse eller an­vända särskilt rättsraedel, så skulle ersättning inte utgå för skada sora därigenora hade kunnat undvikas. En liknande passivitetsregel finns f. ö. också i 1958 års lagförslag.

Enligt rain raening finns det eraellertid flera omständigheter som talar mot införandet av en passivitetsregel i detta samraanhang. Jag har redan frarahållit att det vid intagning för vård enligt sociallagstift­ningen ofta är naturligt att den enskilde avstår från att överklaga intag­ningsbeslutet och i stället begär utskrivning. I sådana fall skulle en pas-sivitelsregel som tar sikte på det ursprungliga beslutet uppenbarligen inte passa in. Även i andra fall av administrativa frihetsinskränkningar torde förhållandena många gånger vara sådana, alt det inte bör läggas den enskilde till last att han har underlåtit alt använda vanliga rätts­raedel.

Jag anser att raan kan nå en tUlfredsställande lösning på proble­met genom att i stället införa en allraän undantagsregel, sora innebär all ersättningsrält inte föreligger, ora det raed hänsyn till orasländig­heterna är oskäligt att ersättning utgår. En sådan undantagsregel är i första hand påkallad av andra skäl än det sora nu är aktuellt. Jag åter­kommer till detta i det följande. Regeln torde emellertid undantagsvis

Prop. 1974:97

56

kunna tillämpas i sådana fall då den enskilde har underlåtit att föra talan mot beslutet ora frihetsinskränkning.

På grund av det sagda förordar jag i fråga ora de administrativa frihetsinskränkningarna en regel av innebörd att ersättningsrätt före­ligger, om det efter ingripandet befinns uppenbart att det var ulan grund. Detta skall gälla oberoende av om fel eller försuraraelse har förelegat vid myndighetsutövningen.

5.4 Judiciella frihetsinskränkningar

5.4.1    Fängelse och andra straffrättsliga påföljder

Ersättningsrält enligt 1945 års lag föreligger bl. a. när en lagakraft­vunnen dom på fängelse eller annan frihetsberövande påföljd helt eller delvis har verkställts och domen sedermera upphävs eller ändras efter ansökan om resning eller besvär över domvilla. Den nya domen skall lyda antingen på fullständigt frikännande eller också på ringare straff än det som har avtjänats på grund av den tidigare doraen. Dessutora före­ligger ersättningsrält, ora någon utan att doraen mot honom har vunnit laga kraft har varit intagen i anstalt för undergående av behandling enligt 28 kap. 3 § brottsbalken eller ungdomsfängelse eller avtjänat arrest och det därefter meddelas frikännande dora.

Enligt utredningens uppfattning är det i hög grad raotiverat att den enskUde får rätt till ersättning i de fall sora nu har berörts. Utredningen föreslår därför all raotsvarande ersätlningsrätt skall gäUa enligt den nya lagen. Dessutora föreslås att den enskilde skall kunna få ersättning, när talan i annat fall än sora avses raed 1945 års lag fullföljs i ordinär väg och den äldre doraen upphävs eller raildras.

Utredningen anser eraellertid alt raan i den nya lagen bör ställa upp ett särskUt vUlkor för ersättningsrält. Sålunda bör det krävas alt den senare domen är väsentligen grundad på samraa oraständigheter som fö­relåg vid tiden för den tidigare domen. Sora skäl härför anför utred­ningen all ett nytt avgörande kan grundas på helt andra oraständig­heter än sora var bestäraraande för det tidigare avgörandet och att det under vissa förhållanden kan vara oriraligt att skUlnaden i bedömning skaU medföra någon rätt liU ersättning.

En annan begränsning i ersättningsrätten enligl utredningens förslag ligger i det tidigare angivna allraänna vUlkorel att en frihetsinskränkning skall ha varal under raer än 24 tiraraar i sträck för att grunda rätt tUl ersättning.

Vad utredningen sålunda har föreslagit i fråga ora ersättning för un­dergånget fängelsestraff eller annan straffrältslig påföljd har tiUstyrkts eller läranals ulan erinran av flertalet reraissinstanser.

För min del anser jag det självklart att; ersättningsrält liksom enligt 1945 års lag skall föreligga, när en lagakraftvunnen dom på. fängelse

Prop. 1974: 97

57

eller raotsvarande upphävs eller raildras efter resning eller doravUlo­besvär. Vidare bör den enskilde även i fortsättningen ha rätt till ersätt­ning, när han utan lagakraftvunnen dora har varit intagen i anstalt för undergående av behandling enligt 28 kap. 3 § brottsbalken eller ung­dorasfängelse och det därefter raeddelas frikännande dora. Detsamma bör gälla, ora någon har undergått den påföljd sora nuraera ersätter arrest, näraligen frilidsslraff.

Liksora utredningen anser jag det befogat att utvidga ersättningsrät­ten till att orafatta även andra fall då en straffrättslig påföljd undan­röjs eller raUdras efler fuUföljd i ordinär väg. Jag viU påpeka alt denna utvidgning av ersättningsrätten är av begränsad praktisk betydelse, efter­sora de frihetsinskränkningar det här är fråga ora i allraänhet inte kan äga rura förrän lagakrafiägande dom föreligger. Den utvidgade rätten lUl ersättning kan emellertid komma att tillämpas, när en dora ändras på talan av den dörades raolpart.

Vad därefter gäller det föreslagna tillägget att ersättningsrätten skall vara beroende av all det senare avgörandet är väsentligen gmndat på sararaa omständigheter sora förelåg vid del tidigare avgörandet, vill jag påpeka alt något raotsvarande villkor inte gäller i de fall sora avses med 1945 års lag. Liksom utredningen anser jag att det rent principiellt kan te sig raindre tillfredsslällande, ora ersättning utgår i sådana fall då det senare avgörandet grundas på oraständigheter som har tillkommit efter det tidigare avgörandet. I praktiken måste dock sådana fall bli täraligen sällsynta, när det gäller sådana avgöranden som det nu är fråga om. Även om de båda avgörandena skulle ha olika grund, anser jag det dock uteslutet att försämra ersättningsskyddet för den enskilde, jämfört med vad sora är fallet enligt 1945 års lag. Jag anser därför inte att raan bör ställa upp det berörda vUlkoret, när del gäller fall sora orafattas av den äldre lagen. Inte heller finner jag anledning att föra in villkoret be­träffande det ringa antalet nytUlkoraraande ersältningsfall.

Det av utredningen föreslagna villkoret att en frihetsinskränkning skall ha varat mer än 24 timmar i sträck för att grunda ersättningsrätt har inle någon motsvarighet i 1945 ärs lag, såvitt gäller de typer av frihetsinskränkningar som nu är i fråga. Enligl min raening bör någol sådant viUkor inle heller ställas upp i den nya lagen.

Med hänsyn tUl det anförda föreslår jag att raan i den nya lagen för in en regel ora att den sora har undergått fängelse, förvandlingsstraff för böter eller frilidsslraff eller varit intagen i anstalt för undergående av behandling enligt 28 kap. 3 § brottsbalken, ungdorasfängelse eller internering har rätt till ersättning, om påföljden efter överklagande, res­ning eller domvillobesvär undanröjs eller ersätts av raindre ingripande påföljd. Motsvarande bör gälla i fråga ora den sora efter förordnande av dorastol har undergått sluten psykiatrisk vård eller vård i special­sjukhus för psykiskt utvecklingsstörda.

Prop. 1974: 97

58

Som har påpekats under remissbehandlingen kan det ibland koraraa att uppslå svårigheter, när det gäller att avgöra om en senare påföljd är mindre ingripande än en tidigare. Jag vill emellertid påpeka att detta problera inte är nytt utan att det uppkommer redan vid tillämpningen av 1945 års lag. En jämförelse mellan olika brottspåföljder raed avseende på svårighetsgraden är också föreskriven på åtskilliga ställen i RB, t. ex. 31 kap. 10 § första stycket och 51 kap. 25 § angående skyldighet att ersätta rättegångskostnad resp. förbud för högre rätt att i vissa fall döraa till svårare påföljd än lägre instans. Enligt rain raening kan man inle i lagtexten ge några närmare anvisningar för bedömningen av det angivna spörsmålet. Probleraet får i stäUet lösas i rättstiUärapningen. Jag ämnar emellertid göra vissa kommentarer i specialmotiveringen.

5.4.2 Straffprocessuella åtgärder

Enligt 1945 års lag föreligger rätt till ersättning även när någon till följd av misstanke om brott har varit utsatt för visst straffproces­suellt tvångsmedel, nämligen häktning, anhållande eller reseförbud. Er­sättning utgår i sådant faU, om den misstänkte sederraera blir frikänd eller ora åtalet raot honora läggs ned eller förundersökning avslutas utan att åtal väcks. I fråga om anhållande sora inte oraedelbart följs av häktning och beträffande reseförbud uppställs dock det viUkorel alt åtgärden skall ha varat under längre lid än ett dygn.

Utredningen föreslår att ersättningsrätt skall föreligga även enligt den nya lagen i de situationer sora nu har angetts. Dessutora föreslås er­sättning på motsvarande sätt kunna utgå vid vissa andra förberedande judiciella frihetsinskränkningar, nämligen när någon har varit lagen i förvar genom beslut av befälhavare på fartyg eller luftfartyg eller av beskickning eller konsulat eller när krigsman har varit tagen i förvars­arrest.

Utredningen föreslår vidare den utvidgningen i förhållande till 1945 års lag att den enskilde skall ha rätt lUl ersättning, ora beslutet om häktning osv. blir ändrat efter understäUning, överklagande eller dom­villobesvär. I de angivna fallen uppställs dock sora elt villkor för er­sättning, att det senare beslutet skaU vara väsentligen gmndat på sararaa omständigheter som förelåg vid tidpunkten för det tidigare beslutet.

Som en ytterligare utvidgning föreslås att ersätlningsrätt skall före­ligga, ora häktning eller anhåUande har vidtagits raed stöd av 24 kap. 1 § RB men brottet i domen hänförs under sådant lagrara att häktning inte hade kunnat ske annat än enligt undantagsregeln i 2 § i sararaa kapitel. Detta innebär att den enskilde skall ha dörats för brott sora har lägre maxiraistraff än ett års fängelse. En förutsättning för ersättnings-rätt i sådant fall skall dock vara att de förutsättningar för häktning som anges i 24 kap. 2 § RB uppenbart har brustit. För alt ersättning skall kunna utgå för anhåUande krävs enligl förslagel dessutom att det

Prop. 1974:97

59

inte har förelegat omständigheter som anges i 24 kap. 5 § andra stycket RB. Det skall således inte ha varit av synnerlig vikt att den raisstänkle har tagits i förvar trots att fulla skäl till häktning inte har förelegat.

Liksom när det gäller ersättning vid fängelse och annan straffrältslig påföljd begränsas ersättningsrätten till följd av straffprocessueU åtgärd genom det tidigare angivna kravet på att frihetsinskränkningen skall ha varat mer än 24 timmar i sträck.

Vad utredningen sålunda föreslagit i fråga om ersättning vid straff­processuella åtgärder har i allraänhet godtagits av remissinstanserna. På några håll ifrågasätter man eraellertid om inte också en rayndighets hä­vande av eget beslut ora frihetsinskränkning bör kunna grunda ersätt­ningsrält i vissa fall.

För egen del finner jag det till en början klart alt den nya lagen bör innehålla en raolsvarighet till de nuvarande reglerna om ersättning vid häktning, anhållande och reseförbud. Jag biträder också utredningens förslag ora att ersättning på motsvarande sätt skall kunna utgå, när någon har varit tagen i förvar genom beslut av fartygsbefälhavare etc. Utöver de straffprocessueUa åtgärder sora utredningen har angett bör även dorastols förordnande om intagning på rättspsykiatrisk klinik kun­na föranleda ersättningsrätt.

Liksom utredningen anser jag att man bör vidga ersättningsrätten till att orafatta också fall då den straffprocessuella tvångsåtgärden upphävs efter överklagande eller liknande. Även i det speciella fallet alt den misstänkte fäUs till ansvar för ett brott sora inle hade kunnat föranleda häktning anser jag det skäligt att ersättning utgår.

Onekligen talar vissa skäl för att man i överklagandefallen ställer upp krav på alt det senare beslutet skall vara väsentiigen grundat på samraa oraständigheter som förelåg vid tidpunkten för det tidigare beslutet. Med hänsyn bl. a. tUl att häktningsbeslut kan överklagas utan iakttagan­de av någon viss besvärstid torde det inte säUan kunna inträffa alt ett beslut om upphävande av häktning är grundat på nytillkomna om­ständigheter. Det kan i sådant fall förefalla oberättigat att ersättning utgår.

Jag vill eraellertid påpeka att något motsvarande krav på att vä­sentiigen sararaa omständigheter skall föreligga vid de olika avgörandena inte har ställts upp vare sig i 1945 års lag eller i utredningens lagför­slag, när det t. ex. gäller möjligheten för den som har varit häktad att få ut ersättning efter frikännande dom. Uppenbarligen kan del även i sådant fall förekoraraa att det senare avgörandet grundar sig på nytUl­koraraande oraständigheter.

Jag har redan tidigare frarahållit sora rain raening att raan så långt raöjligt bör följa principerna i 1945 års lag, när det gäller de judiciella avgörandena. Jag anser det också befogal att ha generösa ersättnings­regler i förevarande fall. Med hänsyn härlUl anser jag inle att raan i

Prop. 1974: 97

60

den nya lagen bör ställa upp ett uttryckligt villkor ora att beslut vari­genora häktning e. d. upphävs skall vara grandat på väsentligen sararaa oraständigheter sora häktningsbeslutet. Skulle det i undantagsfall före­falla klart oberättigat att låta ersättning utgå, finns det raöjhghet att vägra ersättning raed stöd av den av mig tidigare förordade allmänna undantagsregeln all ersättning inte utgår, om del är oskäligt.

Vad därefter gäller kravet på att frihetsinskränkningen skaU ha varat viss minsta tid anser jag att raan bör följa de principer sora gäller en­ligt 1945 års lag. Ersättning vid häktning bör således utgå oberoende av hur lång tid häktningen har pågått. Däreraot bör en 24-tiraraarsgräns ställas upp vid självständiga anhållanden och reseförbud. Detsararaa bör gälla vid de andra förberedande frihetsinskränkningar sora närraast är att jämställa raed anhåUande. Jag återkoraraer till frågan om lids­gräns i specialmotiveringen.

Onekligen kan det diskuteras att, sora ett par reraissinstanser har föreslagit, utsträcka rätten till ersättning vid häktning o. d. tUl att ora­fatta också det faUet att myndigheten själv upphäver sitt beslut. Enligt mm mening skulle det dock föra alltför långt att ha en ersätlningsrätt i sådant fall. När en myndighet upphäver sitt eget beslut ora häktning e. d. torde det i de allra flesta fall bero på att nya oraständigheter har tillkorarait eller att vissa tidigare skäl för frihetsinskränkningen har fal­lit bort. Jag anser därför inte att den nya lagen bör raedge rätt till er­sättning i det angivna fallet. Den enskUde har eraellertid raöjlighet att begära ersättning raed stöd av skadeståndslagen, ora del ursprungliga beslutet har tillkorarait genora fel eller försuraraelse.

Med hänsyn till det anförda föreslår jag alt raan i den nya lagen tar in en bestämmelse om att den som har varit häktad på grund av raiss­tanke om brott eller som till följd av sådan misstanke under raer än 24 timmar i sträck har varit anhållen, underkastad reseförbud, intagen på rättspsykiatrisk klinik, tagen i förvarsarrest eller tagen i förvar genom beslut av befälhavare på fartyg eller luftfartyg eller av beskickning eller konsulat har rätt till ersättning, om (1) frikännande dora raeddelas för gärningen, (2) åtalet avvisas eller avskrivs, (3) förundersökning avslutas utan att åtal väcks eller, såvitt gäller förvarsarrest, beslutet härora upp­hävs ulan att målet hänskjuts till rättegång eller disciplinstraff åläggs, eller (4) beslutet ora frihetsinskränkning efler överprövning, överkla­gande eller doravUlobesvär upphävs eller ersätts av beslut som innebär mindre ingripande åtgärd.

Vidare bör föreskrivas all, ora någon har varit häktad eller under raer än 24 tiraraar i sträck har varit anhållen raed stöd av 24 kap. 1 § RB, så skall ersättningsrält föreligga, ora gärningen i domen hänförs under sådant lagrura att häktning icke kunnat ske annat än enligl 2 § sarama kaphel och det inte har förelegat sådana föratsättningar för häktning som anges där. För räll till ersättning på grund av anhållande skall där-

Prop. 1974: 97

61

järate fordras att det inle heller har förelegal oraständighet som anges i 24 kap. 5 § andra stycket RB.

Jag vill i detta sararaanhang erinra ora de nya regler sora gäller be­träffande rätten för den enskUde att tillgodoräkna sig häktning och an­nan StraffprocessueU frihetsinskränkning vid fastställande av brotts­påföljd (SFS 1973r 43). Sedan den 1 aprU 1973 är sådant tiUgodoräk-nande obligatoriskt och fullständigt. I vissa fall kan den situationen inträffa att någon sora har varit häktad e. d. döras till påföljd raen att han ändå har rätt till ersättning för häktningen enligt de nyss för­ordade reglerna. Uppenbarligen vore det inle riraligt, ora personen i en sådan situation skulle få både tUlgodoräkna sig häktningstiden sora verkställd påföljd och erhålla full ersättning. Den nya lagen bör därför innehålla en regel ora järakning av ersättningen i sådant fall. Jag åter­koraraer till detta i ett senare avsnitt.

5.5 Administrativa frihetsinskränkningar

Jag har redan i ett tidigare avsnitt förordat att rätten till ersättning vid adrainistrativa frihetsinskränkningar skall utforraas enhgt principer­na i 1958 års förslag. Ersättning skall alltså kunna utgå, ora del befinns uppenbart att frihetsinskränkningen var utan grund. Det skall härvid vara likgUtigl, om fel eller försummelse har förelegat hos den instans som har faltal beslut ora åtgärden.

Ersättningsrätten enligt 1958 års förslag var eraellertid begränsad på så sätt att den omfattade endast sådana frihetsinskränkningar som hade karaktären av frihetsberövande. Härmed avsågs fall då vederbörande var fängslad eller genom inspärrning eller övervakning eller på något motsvarande sätt var faktiskt hindrad alt förflytta sig utanför ett rura eller annat relativt starkt begränsat område. Utanför begreppet frihets­berövande föU bl. a. reseförbud.

Utredningen konstaterar alt det i såväl strafflagstiftningen som an­nan lagstiftning förekoraraer exempel på sådana frihetsinskränkningar som inte kan betecknas som frihetsberövanden. Sålunda finns i brotts­balken bl. a. besläramelser som ger raöjlighet för övervakningsnärand eller motsvarande att meddela föreskrift ora vistelseort eller bostad. Liknande föreskrifter kan raeddelas på sociallagstiftningens område, bl. a. raed stöd av barnavårdslagen eller nykterhetsvårdslagen. Sociallag­stiftningen innehåller även andra exerapel på frihetsinskränkningar sora inte är så långt gående alt de kan betecknas som frihetsberövanden.

Utredningens förslag innebär, som tidigare närants, att ersättnings­rält enligt den nya lagen skall föreligga inte bara vid egentliga frihets­berövanden utan också vid andra mindre ingripande inskränkningar i den personliga rörelsefriheten. Som skäl anför utredningen bl. a. alt den enskUde kan föranledas att underkasta sig en viss inskränkning i rörelse-

Prop. 1974: 97

62

friheten inför utsikten att annars bli utsatt för en mera betungande påföljd och att det är skäligt att den enskilde i sådant fall har sararaa möjligheter till ersättning som vid egentiigt frihetsberövande.

Utredningsförslaget innebär vidare att ersättning skall kunna utgå vid beslut ora fortsättning av en redan pågående åtgärd. Sålunda skall t. ex. vägrad villkorlig frigivning kunna föranleda ersättning.

Reraissinslanserna har i allraänhet inte frarafört några invändningar mot utredningens förslag i de nu berörda frågorna. På några håll anser man emellertid att svårigheter kan uppstå när det gäller att avgöra om en viss åtgärd, t. ex. raeddelande av föreskrift, är att bedöraa som en frihetsinskränkande åtgärd. Ett par reraissinstanser finner det tveksarat om ersättning bör kunna utgå i sådana fall då det först har varit fråga om ett befogat frihetsberövande och frisläppande sedermera har vägrats.

För min del anser jag alt det rent principieUt finns skäl att låta den . nya lagens regler ora ersättning orafatta även andra frihetsinskränkningar än egentliga frihetsberövanden. Jag har också i föregående avsnitt för­ordat att den enskUde skall kunna få ersättning i ett visst sådant fall, nänUigen vid reseförbud på grund av misstanke om brott. Att låta er­sättningsrätten gälla generellt vid alla adrainistrativa åtgärder sora inne­fattar ett mått av frUietsinskränkning skulle dock föra mycket långt. Risk finns för att de ersättningsprövande myndigheterna i så fall skulle bli hårt belastade med ersättningsanspråk. Uppenbarligen skulle också besvärliga gränsdragningsproblem kunna uppstå, när det gäUer att av­göra ora ett visst beslut har en frihetsinskränkande effekt eller ej. Bl. a. skulle tveksamhet uppkomma i åtskUliga fall då föreskrift har meddelats i straffrättsligt samraanhang eller enligt någon av socialförfattningarna. Det kan inte heller bortses från att de fall då den enskilde har utsatts för en frihetsinskränkande åtgärd utan att dock berövas friheten ter sig avsevärt raindre behjärtansvärda än de fall då det har varit fråga om ett egentligt frihetsberövande. I fall av det förstnäranda slaget torde den enskUdes intressen norraalt få anses tillgodosedda genora raöjlig­helen att erhålla ersättning enligt skadeståndslagen.

Med hänsyn tUl det sagda anser jag att ersättningsrätten enligt den nya lagen bör, såviti gäller adrainistrativa beslut, begränsas tUl all avse egentliga frihetsberövanden.

När det gäller frågan vad sora skall anses utgöra frihetsberövande anser jag att de uttalanden sora gjordes i samband med att 1958 års förslag lades fram bör vara vägledande. TiU frihetsberövande bör alltså hänföras fall då någon är fängslad eller genom inspärrning eUer över­vakning e. d. är faktiskt hindrad alt förflytta sig utanför ett ram eller annat relativt starkt begränsat oraråde. Uppenbart är att den som är intagen på kriminalvårdsanstalt eller på vårdanstalt för alkoholraiss-brukare skall anses berövad friheten. Detsamma gäller den som har om­händertagits för sluten psykiatrisk vård eller som har intagits i ung-

Prop. 1974: 97

63

domsvårdsskola. Den som efter omhändertagande för samhällsvård har överlämnats till enskilt hem eller blivit intagen på annan anstalt än ungdomsvårdsskola torde däreraot inte kunna anses vara berövad fri­heten i andra fall än då han har blivit föreraål för direkta tvångsåtgär­der, t. ex. inlåsning.

Jag ansluter mig till utredningens uppfattning att ersättningsrätt bör kunna föreligga inte bara när beslut har fattats om att någon skall be­rövas friheten och beslutet därefter går i verkställighet utan också när en person som är intagen vägras att återfå friheten. Sålunda bör. t. ex. vägrad villkorlig frigivning från fängelse eller vägrad utskrivning från vårdanstalt föranleda ersättning, om beslutet uppenbart saknar grund.

Lika litet sora när det gäller judiciella frihetsinskränkningar i allraän­het anser jag det finnas skäl att beträffande de administrativa frihels-berövandena ställa upp krav på alt frihetsberövandet skall ha varal viss minsta tid för att ersättningsrält skall föreligga.

På grund av det anförda förordar jag att i den nya lagen förs in en bestäraraelse av innebörd att den sora varit berövad friheten till följd av administrativt beslut har rätt till ersättning, om det befinns uppen­bart att frihetsberövandet var utan gmnd.

Det raisstag sora har föranlett det felaktiga frihetsberövandet kan hänföra sig såväl till lagtolkning e. d. som till de faktiska förhållandena. Bedöraningen av åtgärden förutsätts ske med utgångspunkt från vad man efteråt känner till. Genom föreskriften all frihetsberövandet skall vara uppenbart ulan grund markeras alt endast objektivt klart orikliga fall av ingripanden kan föranleda ersättning.

5.6 Undantag från ersättningsrätten

Som framgått av den tidigare redogörelsen innehåller 1945 års lag vissa bestäraraelser ora undantag från rätten tUl ersättning. Sålunda gäl­ler både för den sora har varit häktad e. d. och för den sora har under­gått fängelsestraff eller raotsvarande att han är utesluten från ersätt­ningsrätt, om han genom sanningslös bekännelse eller falsk angivelse eller på annat sätt uppsåtligen själv har föranlett frihetsinskränkningen. I fråga om den som har varit häktad e. d. föreskrivs också att ersätt­ning inte utgår, om personen i fråga har sökt avvika eller på annat sätt undandra sig förandersökning eller lagföring eller ora han har försökt undanröja bevis eller på annat sätt försvåra sakens utredning.

Utredningen har i sitt lagförslag tagit upp regler sora raotsvarar de nu återgivna undantagsbestäraraelserna. Sålunda utesluts enligt försla­get ersättningsrält, om den som har varit utsatt för frihetsinskränkning själv uppsåtiigen har föranlett ifrågavarande myndighetsbeslut eller, såvitt gäller häktning o. d., om vederbörande har sökt undandra sig förundersökning eller lagföring eller i övrigt otUlbörligen försvåra ut­redningen.

Prop. 1974: 97

64

Remissinstanserna har i allmänhet godtagit förslaget i denna del. På några håll anser raan emellertid att undantagsbestäraraelsen bör vidgas något. Det frarahålls att det visserligen inte kan krävas av en misstänkt att han skall vara positivt verksara för utrednmgens fullstän­digande raen alt passivitet i vissa situationer kan framstå som likvärdig med en sanningslös bekännelse eller raed undanröjande av bevis. Med den avfattning den föreslagna bestäraraelsen har fått, särskilt uttrycket "obehörigen" försvåra utredningen, kan det eraellertid länkas att så­dan passivitet inte koramer att utgöra hinder för rätt lUl ersättning. En annan remissinstans anser att det föreslagna undantaget för det fall alt någon otillbörligen försvårar utredningen bör vara tillärapligt inle bara på det judiciella orarådet utan också när det är fråga ora ell adrai­nistralivt frihetsberövande.

För egen del anser jag det till en början uppenbart att ersättning inte bör utgå, ora en person själv har föranlett en frihetsinskränkning genom sanningslös bekännelse eller falsk angivelse eller på annat sätt uppsåt­ligen. Något mera tveksam är situationen, om den enskilde har försökt undandra sig förundersökning eller lagföring eller sökt försvåra sakens utredning. Utgångspunkten måste emellertid vara att den sora genora egna åtgärder har vållat en frihetsinskränkning sora annars inte skulle ha ägt mm inte kan göra anspråk på ersättning. Den som genom att avvika eller undanröja bevis föranleder alt han häktas, bör således i princip inte ha någon ersättningsrält, även ora det senare skulle visa sig att häktningen var oberättigad. I vissa fall bör även passivitet kunna vara tillräcklig. Som har framhållits under reraissbehandlingen kan del vis­serligen inte krävas av en raisstänkt att han skall vara positivt verksam för utredningens fullständigande. Om eraellertid en person har vägrat att besvara frågor ora exerapelvis naran och heravisl eller vistelseort och därigenom föranlett att han har blivit anhållen eller häktad, skulle det framstå sora klart oskäligt att tUlerkänna honora ersättning ora han sedermera blir försatt på fri fot.

EraeUertid anser jag att en absolut undantagsregel för det fall alt den enskilde har försökt avvika eller försvåra utredningen skulle kunna få otillfredsställande konsekvenser i vissa situationer. Det kan sålunda tänkas alt en person sora är oskyldig till elt brott raen sora bedöraér att han trots detta löper stor risk alt häktas sora misstänkt för brottet, väljer att hålla sig undan hellre än alt utsätta sig för möjligheten av ett frihetsberövande. Den situationen kan då inträffa alt han häktas just på den grunden att han har sökt avvika och att han sederraera blir frikänd e. d., sedan del har visat sig alt han är oskyldig. I ett sådant fall skulle det vara klart otillfredsställande, ora han skulle sakna varje raöjhghet att få ersättning. Jag anser därför alt den enskilde bör ha rätt tUl ersättning trots att han har försökt avvika eller försvåra ut­redningen, ora synnerliga skäl föreligger.

Prop. 1974: 97

65

Jag delar den vid remissbehandlingen framförda meningen att undan­taget frän ersättningsrätt för det fall att den enskilde har försvårat ut­redningen bör gälla inte bara på det judiciella området utan också när det är fråga ora ell adrainistralivt frihetsberövande. Den sora genora att försvära utredningen har förorsakat att han exempelvis har blivit inta­gen pä värdanstalt för alkoholmissbrukare bör således inte kunna göra anspråk på ersättning, även om intagningen i och för sig varit oberätti­gad.

När det gäller den språkliga utformningen av den berörda undantags­regeln anser jag liksora ett par reraissinstanser att del kan vålla raiss­förstånd ora raan anger att försvårandet av sakens utredning skall ha skelt otillbörligen. Enligt rain mening bör man på denna punkt välja samma formulering som finns i 1945 års lag. Därraed uppnår man bl. a. den fördelen att raan kan bygga vidare på den praxis som har utbildat sig när det gäUer tolkningen av ifrågavarande uttryck.

Sararaanfattningsvis föreslår jag att i den nya lagen tas in en be­stäraraelse ora att ersättningsrält inte föreligger, ora den sora varit ut­satt för frihetsinskränkningen själv uppsåtligen har föranlett denna. Vidare bör föreskrivas att, om den som varit utsatt för frihetsinskränk­ningen har sökt undanröja bevis eller på annat sätt försvåra sakens ut­redning eller, i fråga om häktning o. d., sökt undandra sig förunder­sökning eller lagföring, så föreligger ersättningsrätt endast ora det finns synnerliga skäl.

1945 års lag innehåller också en bestäraraelse ora att ersättning inte utgår till den sora har varit häktad e. d., ora det raed hänsyn till ora­sländigheterna ej är skäligt att ersättning ges. Sora fraragålt av den ti­digare redogörelsen är syftet raed bestäraraelsen bl. a. att göra det raöj­ligt all vägra ersättning för det faU att raisstanke om brott kvarstår. Be­stämmelsen har också tUlämpats på detta sätt.

Enligt utredningens raening är det principiellt otiUfredsstäUande att ersättningsrätt skall kunna uteslutas vid kvarstående raisstanke ora brott. En allmänt erkänd grundsats är att den sora inte har kunnat överbe­visas om brott också skall betraktas som oskyldig. Utredningen anser därför att frågan om ersättning skall avgöras utan hänsyn till ora raiss­tanke om brott kvarstår.

Utredningen påpekar eraellertid att den berörda undantagsregeln har verkan även i ett annat, raera aUraänt hänseende. Prövning skall ske om det över huvud taget är skäligt all utge ersättning. Enligt utredningens uppfattning är det olämphgt att ulan närmare riktlinjer meddela en så­dan allmänt hållen föreskrift om undantag från ersättningsrätten. En ren skälighetsbedöraning strider också raot de tankegångar sora i övrigt ligger bakora utredningens förslag. Utredningen föreslår därför att un­dantagsregeln inle skall få någon raolsvarighet i den nya lagen.

Förslaget ora att ersättningsfrågan skall avgöras utan hänsyn.till om

5    Riksdagen 1974. 1 saml. Nr 97

Prop. 1974: 97

66

misstanke ora brott kvarstår har tUlstyrkts eller lämnats utan erinran av de flesta remissinstanserna. Däreraot är flera reraissinstanser betänk-sararaa mot att lagförslaget inte lämnar någon raöjlighet till skälighets­prövning. Följden av utredningens förslag blir bl. a. alt en häktad sora har meddelats åtalsunderlåtelse alltid får rätt till ersättning, trots alt det är klarlagt att brott har begåtts. En genereU ersättningsrätt i sådana fall är dock enligt flera remissinstanser oriralig. Remissinstanserna drar fram även andra fall där en ersättningsrält enligl deras uppfattning är synnerligen diskutabel. På grund därav föreslås från flera håll att den nya lagen skall innehålla en undantagsbestämmelse raotsvarande den sora finns i 1945 års lag. I varje fall bör det fraragå av lagen att rätt till ersättning utesluts när den raisstänkle oslridigt är knuten vid det brott sora har föranlett frihetsinskränkningen.

För rain del vill jag Uksora utredningen frarahålla att det är en all­raänt erkänd grundsats alt den sora inte har kunnat överbevisas om brott också skall betrakias som oskyldig. Att vägra ersättning till den sora har frikänts på den grunden att raisstanke ora brott finns kvar står inte i överensstäraraelse raed vår rättsuppfattning. Jag anser det därför helt klart att den nuvarande raöjlighelen att vägra ersättning på grund av kvarstående raisstanke bör tas bort.

Även om kvarstående misstanke inte bör kunna föranleda undanlag

från rätten till ersättning, kan raan dock tänka sig andra fall sora inte

läcks av de undanlagsbesläramelser sora jag tidigare har förordat och

där del är oskäligt att ersättning utgår. Hit hör den under reraissbe­

handlingen påtalade situationen att häktad meddelas åtalsunderlåtelse

enligt 1964 års lag raed särskUda bestäraraelser ora unga lagöverträdare

eUer enligt 20 kap. 7 § 4 RB. I dessa fall är det klarlagt att den häk­

tade har begått ifrågavarande brott. Någon beivran genora dorastol

sker dock ej, ulan den skyldige blir sora regel föreraål för annan ål-

gärd från sarahället. Jag delar reraissinstansernas åsikt att det skulle

vara oriraligt ora det i sådant fall alltid skulle föreligga ersättningsrätt.

På sarama sätt kan det framstå som oskäligt ora ersättning utgår i fall då

inledd förundersökning visar att brott har begåtts raen åtal ej väcks på

den grunden att erforderlig raålsägandeangivelse alertas. Det kan vidare

förekoraraa all åklagaren vid orafattande brottslighet gör häktningsfrara-

ställning endast på grund av elt eller ett par av brotten. Under den

fortsatta förundersökningen förebringas bevisning om ytterligare brott

som också skulle ha kunnat åberopas: tUl stöd för häklningsyrkandet.

Det kan då tänkas att åtalet ogillas för det eller de brott för vilka häkt-

ning skett och att den misstänkte i stället fälls till ansvar för de senare

utredda brotten. Även; i sådant'fall skulle det vara oriraligt ora ersätt­

ning alltid skulle utgå.             .    :      .

Sora jag har närant i ett tidigare avsnitt torde det inte s"ällan kunna inträffa att ett beslut ora upphävande av häktning e. d. är grundat på

Prop. 1974: 97

67

oraständigheter sora har inträffat efter beslutet om häktning. Det kan också hända att en oraständighet som har gjort frihetsinskränkningen fullt befogad sedermera har faUil bort. Som exerapel kan nämnas alt en person häktas med hänsyn till risken för att han skall försvåra sakens utredning och att han försätts på fri fot, sedan utredningen har av­slutats. Även i sådant fall bör det finnas möjlighet alt vägra ersättning.

Ytterligare ett fall då det finns skäl alt stäUa upp en undantagsregel är då en person sora har varit utsatt för ell adrainistralivt frihetsberö­vande underlåter att överklaga beslutet om frihetsberövande eller vid­ta annan åtgärd som kan begränsa skadan. Som jag tidigare har nämnt innehåUer skadeståndslagen en passivitetsregel sora i princip utesluter ersättningsrält i sådana situationer. Jag har i ett tidigare avsnitt tiU-bakavisat tanken på att införa en liknande passivilelsregel i den nya lagen. Enligt rain raening kan raan dock inte helt avstå från raöjlighelen att vägra ersättning i hithörande fall.

På grund av det anförda förordar jag alt raan i den nya lagen för in en bestäraraelse ora att ersättningsrätt inle förehgger, ora det raed hän­syn tUl orasländigheterna är oskäligt att ersättning utgår. Dessutora bör föreskrivas att ersättning inte får vägras på den grunden att raisstanke ora brott kvarstår utan att skuldfrågan är klarlagd.

5.7 Jämkning av ersättning

I 33 kap. 58 §§ BrB finns vissa bestäraraelser om avräkning av h'äktningslid ra. ra. Sålunda föreskrivs i 33 kap. 5 § första slyckel bl. a. att, ora någon döras till fängelse på viss tid, ungdomsfängelse eller in­ternering ra. ra. och den dörade raed anledning av misstanke ora brott sora prövats genom dora i raålet har under rainst 24 tiraraar varit be­rövad friheten som häktad eller anhållen osv., så skall tiden för frihets­berövandet anses som tid under vilken den ådörada påföljden har verk­ställts i anstalt. Är den tid varraed ådömt fängelse överstiger frihetsbe­rövandet ringa, får dorastolen förordna att fängelsestraffet skall anses helt verkställt genora frihetsberövandet. Enligt 33 kap. 5 § tredje stycket kan dorastolen förordna att påföljd i förra av böter, suspension eller dis­ciplinstraff skall anses helt eller delvis verkställd, ora den dörade på grund av misstanke om brott som prövats genom dora i raålet har varit berövad friheten på sätt som anges i första slyckel.

I 33 kap. 7 § finns bl. a. en föreskrift sora tar sikte på det fallet att någon har börjat undergå fängelse, ungdorasfängelse internering e. d. och han i högre rätt i stället döras tUl annan påföljd. I så fall har de tidigare återgivna reglerna ora avräkning av häktningstid ra. ra. raot­svarande tUlärapning i fråga ora den tid varunder verkställighet av fängelsestraffet osv. har skett.

Enligt utredningen bör raan vid bestäraraande av ersättning för obe-

Prop. 1974: 97

68

fogad frihetsinskränkning ta hänsyn till om frihetsinskränkningen har avräknats vid bestäraraande av brottspåföljd e. d. Utredningens lagför­slag innehåller därför en regel om att ersättning får jämkas efter vad som finnes skäligt, om tiden för ingripandet har avräknats vid fast­ställande av brottspåföljd eller om därvid eljest tagits hänsyn till in­gripandet.

Vad utredningen sålunda föreslagit har allmänt godtagits av remissin­stanserna. Från något håll anser raan eraellertid att jämkning bör ske i ytterligare några situationer utöver dera sora orafattas av lagförslaget. En sådan situation föreligger då någon sora undergår straffverkställighet är häktad i annat mål. Frikänns han i det raål där han är häktad bör, framhålls det, ersättning knappast utgå för de dagar under vilka han ändå har varit berövad friheten på grund av verkstäUighet.

Även jag anser det befogat att ersättning för frihetsinskränkning skall kunna jämkas, om tiden för frihetsinskränkningen har avräknats eller eljest beaktats vid fastställande av brottspåföljd. Att föra in en uttryck­lig lagbestämmelse härom kan dock synas tveksamt med hänsyn till de regler om bestäraraande av ersättning som jag ämnar föreslå i det föl­jande. Har avräkning av häktningslid skett, är det uppenbart att den enskUdes skada tUl följd av häktningen regelmässigt blir mindre. Efter­som ersättningsreglerna innebär att ersättning skaU utgå i förhållande tUl den lidna skadan koramer därmed även ersättningen all minskas. I klarhetens intresse anser jag det dock lärapligt att i den nya lagen föra in en uttrycklig bestäraraelse ora jämkning i de nu berörda fallen.

Jämkningsregeln blir i första hand tiUäraplig när häktning e. d. har avräknats på fängelse eller annan påföljd i enlighet med reglerna i 33 kap. 58 §§ BrB. Vidare kan regeln komraa att tUlämpas, när en ådömd påföljd undanröjs och ersätts av en ny påföljd enligt bestära­raelserna i 34 kap. BrB och hänsyn skall tas tiU vad den dörade har undergått av den tidigare påföljden. Även avräkning sora sker enligt 1214 §§ lagen (1973r 18) orn disciplinstraff för krigsraän bör kunna föranleda järakning av ersättning.

Storleken av jämkningen måste av naturhga skäl bli beroende av en skälighetsprövning. I och för sig är det möjligt all jämka så långt att ingen ersättning utgår. Å andrå sidan kan det förekomma fall där även en obetydlig jämkning kan framstå sora obillig, trots att avräkning av häktningstid e. d. har skett. Tydligt är att, ora häktning har avräk­nats vid fastställande av brottspåföljd raen verkställigheten av påfölj­den av någon anledning aldrig blir aktuell, så bör ersättningen inte järakas.

Uppenbarligen kan det finnas skäl att jämka ersättningen i det under remissbehandlingen påtalade fallet att någon som undergår straffverk­ställighet är häktad i elt annat mål och han frikänns i det mål där han är häktad. Fallet bör dock enligt min mening inte regleras genom en

Prop. 1974: 97

69

särskild järakningsbestäraraelse. I stället kan raan nå en skälig avvägning av ersättningen raed hjälp av de allraänna reglerna om hur ersättningen skall bestäraraas.

5.8 Ersättningsgill skada

Enligt 1945 års lag utgår ersättning för mistad arbetsförtjänst och intrång i näring samt för nödiga kostnader. Om det förehgger särskilda skäl, får ersättning ges även för det lidande sora intrånget i friheten har raedfört.

I skadeståndslagen föreskrivs att statens eller korarauns ersättnings­skyldighet för det fall att fel eller försuraraelse har förekorarait omfat­tar personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada. Ersättning för ren förmögenhetsskada som har uppkorarait till följd av intrång i närings­verksamhet utgår dock endast i den mån det är skäligt med hänsyn till intrångets art och varaktighet, felets eller försuraraelsens beskaffenhet och övriga oraständigheter.

I vissa speciella fall kan staten eller komraun åläggas att utge ersätt­ning även för lidande. Sålunda föreskrivs i skadeståndslagen att bestära­raelserna om skyldighet att ersätta personskada skall tillämpas också i fråga ora lidande sora tillfogas någon genora brott mot den personliga friheten, genom annat ofredande som innefattar brott eller genom äre­kränkning eller dylik brottslig gärning. I propositionen med förslag tiU skadeståndslag (prop. 1972r 5 s. 571) sägs alt självständigt ärabets­brott i vissa undantagsfall kan anses utgöra sådant brott sora avses i den återgivna bestäraraelsen. Den omständigheten att ett tjänstefel med­för att någon berövas den personliga frtheten torde dock inte i och för sig föranleda att ersättning för lidande utgår.

Utredningen konstaterar att förlorad arbetsförtjänst är en typisk skada av en frihetsinskränkning. Att sådan skada bör orafattas av den nya lagen behöver enligt utredningen knappast närraare motiveras. Som sena­re skall behandlas anser utredningen emellertid att det förtjänar dis­kuteras ora ersättningen lärapligen bör standardiseras eller annars be­stäraraas genora fastsläUande av ett raaxiraura eller ett rainiraura.

Vid sidan av den skada som inträder genom att arbetsförtjänst går förlorad under tiden för frihetsinskränkningen kan det enligl utredning­en också förekoraraa en raer bestående skada, näraligen nedsatt arbets­förraåga. Det torde visserligen inte vara så vanligt att arbelsförraågan blir stadigvarande nedsatt just till följd av själva ingripandet. Emellertid kan det tänkas att en person förlorar sin speciella yrkesskicklighet ge­nom att ett frihetsberövande pågår längre tid. Utredningen anser där­för att den nya lagen inte bör utesluta ersättning för hithörande skador.

Ersättningsrälten enligt den nya lagen bör enligt utredningen orafatta även annat intrång i näring än sora inbegrips under uttrycken förlorad

Prop. 1974: 97

70

arbetsförtjänst och nedsatt arbetsförraåga, t. ex. skada genora att en företagare måste lägga ner rörelsen till följd av sin frånvaro under ti­den för frihetsinskränkningen. Vidare anser utredningen alt ersättning bör utgå för nödiga kostnader.

När det gäller övriga typer av skador konstaterar utredningen att sveda och värk särat lyte eller annat stadigvarande raen inle utgör så­dana skador som är typiska för ett obefogat frihetsingripande. Utred­ningens lagförslag omfattar därför inte ersättning för sådana skador. Däremot föreslår utredningen en regel ora att den sora har berövats friheten alltid skall anses ha varit utsatt för lidande. Vidare föreslår ut­redningen, som närmare skall behandlas i det följande, att ersättning för lidande skall utgå raed schabloniseral belopp. I undantagsfall skall ersättning för lidande kunna utgå även vid annan frihetsinskränkning än frihetsberövande.

Remissinstanserna har i allraänhet godtagit förslaget ora att ersätt­ning enligt den nya lagen skall utgå för raistad arbetsförtjänst, avbräck i rörelse och nedsättning av arbelsförraågan. Man godtar också allmänt förslaget om att ersättning skall utgå för nödiga kostnader som har saraband raed frihetsinskränkningen.

Ett par reraissinstanser påpekar att den skada sora en frihetsinskränk­ning kan innefatta normalt är vad som i skadeståndslagen betecknas ren förmögenhetsskada. Sådan skada är enligt skadeståndslagen under­kastad vissa inskränkningar i ersättningshänseende, i den raån del rör sig ora intrång i näringsverksamhet. Enligt en remissinstans är del rim­ligt att en liknande begränsningsregel ställs upp i den nya lagen. En annan remissinstans anser emellertid att det vid de flesta fall av frihets­berövanden skulle framstå som obilligt, ora skadeståndet begränsades vid intrång i näringsverksarahet. Från ett annat håll frarahålls att det inte torde vara ovanligt att personer sora har blivit föreraål för frihetsberö­vanden mister sin anställning på grund därav. I sådant fall bör den en­skilde få ekonomiskt stöd för sökande av hy anställning under viss tid efter frihetsberövandet.

En remissinstans påpekar att skada till följd av frihetsberövande un­dantagsvis kan ha karaktären av verklig personskada i skadeståndsla­gens mening. Det kan därför övervägas att låta också dessa skadefall omfattas av den nya lagen. En sådan utvidgning av lagens tUlärapnings­oraråde förordas dock inte.

Utredningens förslag att frihetsberövande alltid skall anses raedföra lidande har kritiserats i flera reraissvar. Även ora det i och för sig är tilltalande med den generösa bedöraning sora ligger tUl grund för för­slagel, anser raan alt det skulle vara i det närraaste oriraligt ora ersättning för lidande inte skulle kunna vägras i vissa situationer. Det frarahålls alt ett frihetsberövande ibland kan frarastå sora en huraanitär åtgärd och att frihetsberövandet i varje fall inte alltid innebär något egentligt lidande eller obehag för den enskUde.

Prop. 1974: 97

71

För rain del vill jag liksora elt par reraissinstanser först konstatera alt den skada som en frihetsinskränkning kan raedföra norraalt utgör vad sora i skadeståndslagen betecknas ren förraögenhelsskada. I lagens för­arbeten anges att ren förmögenhetsskada kan bestå i exempelvis förlorad arbetsinkomst eller utebliven vinst i näringsverksarahet. Däreraot torde nedsättning av arbelsförraågan, dvs. invaliditet, vara en typisk följd av personskada. Sådan skada kan naturligtvis, som också har framhållits under remissbehandlingen, undantagsvis uppkomma i samband med ett frihetsberövande. Detta är fallet inte bara när ett frihetsingripande verk­ställs på elt aUtför hårdhänt sätt ulan också när elt frihetsberövande annars skadar omhändertagens fysiska eller psykiska hälsa. Givelvis kan det övervägas att låta den nya lagen omfatta också de nu angivna skade­fallen. Det kan emellertid hävdas att skador av dessa slag knappast har ett sådant saraband raed det felaktiga i frihetsberövandet att del frarastår sora naturligt att vidga den nya lagens strikta skadeståndsansvar lUl alt omfatta dessa fall. Hithörande personskador kan inträffa också vid be­fogade frihetsberövanden. Även i övrigt skulle det innebära komplika­tioner alt låta lagen innefatta personskador.

På gmnd av del sagda anser jag att ersättning enligl den nya lagen inle bör utgå för personskada. Har någon drabbats av sådan skada i samband med ett frihetsberövande, blir han alltså hänvisad att frara­ställa skadeståndsanspråk enligt skadeståndslagen.

I enlighet raed vad jag nyss anförde bör ersättningsrätten enligt den nya lagen i första hand innefatta ersättning för förlorad arbetsförtjänst. Under delta uttryck bör falla inle bara förlorad inkorast i anställning ulan också förlust i näringsverksarahet. En sådan vidsträckt tolkning av begreppet förlorad arbetsförtjänst stäraraer raed den terrainologi sora har använts av skadeståndskoraraittén i betänkandet Skadestånd V. Med anledning av vad som har anförts under remissbehandlingen vUl jag framhålla att även förlust av inkorast sora hänför sig till tid under vilken en person söker nytt arbete bör vara ersättningsgill i skälig orafattning.

Givelvis kan det diskuteras att, på samraa sätt som har skett i skade­ståndslagen, införa en begränsning i ersättningsrätten för det fall att ska­dan utgörs av intrång i näringsverksarahet. Jag anser dock liksora en remissinstans att en sådan begränsning skulle vara obillig när det är fråga om sådana oberättigade frihetsinskränkningar sora orafattas av lagen. Principen bör alltså vara att full ersättning utgår även för intrång i näringsverksarahet.

Liksom utredningen anser jag vidare att ersättning enligt den nya lagen bör utgå för nödiga kostnader sora har uppkorarait i saraband med fri­hetsinskränkningen. I lagtexten bör dock, på sarama sätt som har skett i betänkandet Skadestånd V, användas uttrycket ersättning för utgifter.

Till ersätlningsgilla utgifter bör i första hand hänföras utgifter för resor till eller från vederbörande anstalt. Vidare kan ersättning länkas

Prop. 1974: 97

72

utgå för kostnad för familjens flyttning till en mindre bostad samt ut­gifter för skötsel av barn. Kostnaden för extra arbetskraft som har be­hövts i en rörelse bör däremot inte anses sora en ersättningsgiU utgift i detta sammanhang. Kostnaden får i stället tas raed i beräkningen vid be­stämmandet av ersättning för förlorad arbetsförtjänst.

De skador sora jag nu har talat om har utgjort ekonomiska skador. Frågan är om ersättning enhgt den nya lagen bör utgå också för ideell skada, dvs. lidande. Jag vill på den punkten först uttala att en frihels-inskränkning uppenbarligen i de flesta faU är ägnad att medföra mer eller mindre kännbara psykiska påfrestningar. Givetvis måste det psy­kiska trycket förstärkas, om den intagne upplever frihetsinskränkningen sora oberättigad.

Det är eraellertid uppenbart all den enskildes upplevelse av en frihets­inskränkning varierar kraftigt från fall tUl fall. Undanlagsvis kan om­ständigheterna kring ingripandet vara sådana att frihetsinskränkningen inte alls eller i mycket ringa grad medför lidande. Som exempel kan näranas fall då frihetsinskränkningen avser en person som under lång tid har missbrukat sprit eller narkotika och sora saknar fast bostad och anställning.

På grund av det sagda avstyrker jag utredningens förslag om alt fri­hetsberövande automatiskt skall medföra ersättning för lidande. Om det emellertid i del enskilda fallet konstaleras alt ett frihetsberövande eller annan frihetsinskränkande åtgärd sora orafattas av lagen har inne­burit lidande, anser jag det klart befogat alt den som har drabbats skall ha rätt till ersättning för denna form av skada. Ersättningsrätten bör därvid inte som i 1945 års lag begränsas genom ett krav på synnerliga skäl e. d.

Sammanfattningsvis föreslår jag alltså, när det gäller frågan ora ersätt­ningsgill skada, att i den nya lagen förs in en bestäramelse ora alt ersätt­ning utgår för utgifter, förlorad arbetsförtjänst och lidande.

5.9 Ersättningens storlek

1945 års lag innehåUer inte några föreskrifter ora hur ersättningen skall beräknas. Inte heller skadeståndslagen innehåller någon allmän bestämmelse på denna punkt. Detta innebär att ersättningen i varje sär­skilt fall skall bestäraraas så, att den raotsvarar den uppkomna skadan. Principen modifieras dock i skadeståndslagen genora järakningsregler för vissa speciella situationer.

Vid bestämmandet av ersättning enligt den nya lagen kan raan enligt utredningen tänka sig en raer eller raindre sträng normalisering. En så­dan ordning medför all prövningen av ersättningens storlek förenklas och görs snabbare, något som kommer även den enskUde till godo.

När det gäller ersättning för förlorad arbetsförtjänst ligger det enligt utredningen nära till hands att för en standardisering använda den pla-

Prop. 1974: 97

73

cering i sjukpenningklass sora sker enligt lagen om aUmän försäkring. Utredningen konstaterar eraellertid att sjukpenningen inle alltid raotsva­rar inkorastbortfaUet. Man skulle då kunna tänka sig ett systera som innebär att ersättning för förlorad arbetsförtjänst i princip beräknas efter sjukpenningbelopp men att högre ersättning kan utgå, om skadan visas vara väsentiigt större. Utredningen tillbakavisar dock även denna tanke och föreslår i stäUet att ersättning för mistad arbetsförtjänst skall utgå med belopp raotsvarande den arbetsinkomst som vederbörande visar sig ha gått förlustig till följd av frihetsinskränkningen.

Utredningen lar i detta samraanhang också upp tanken på att, såviti gäller ersättning för förlorad arbetsförtjänst o. d., föra in en regel om begränsning av ersättningen när skadan är betydande. Utredningen av­står emellertid från att föreslå en sådan regel.

Vad därefter beträffar lidande pekar utredningen på svårigheterna att uppskatta storleken, ekonomiskt sett, av en sådan skada. Enligt utred­ningen skulle det från flera synpunkter vara en vinst, ora raan på denna punkt norraaliserade ersättningen. Utredningen föreslår därför en regel ora att den sora har berövats friheten skall erhålla ersättning för lidande med ett standardiserat belopp, beräknat tUl tiondelen av det basbelopp enligt lagen om allraän försäkring sora gäller när ersättningsfrågan av­görs. Därutöver skall beräknas elt hundradels basbelopp för varje på­börjat dygn av de 30 första dygnen av frihetsberövandet och fyra tu­sendels basbelopp för varje påbörjat dygn av återstående del av frihets­berövandet. Schablonregeln skall dock enligt utredningens förslag från­gås, ora ett frihetsberövande har medfört särskilt kännbart lidande e. d. I sådant fall skaU ersättning beräknas efler lidandets art och omfatt­ning. Detsararaa gäller, när ersättning skall utgå för annan frihetsin­skränkning än frihetsberövande. En förutsättning för att ersättning skall utgå i sådant fall är dock, som förut har angetts, att synnerliga skäl före­ligger.

Enligt utredningens uppfattning bör staten i princip stå för följderna av en försäraring i penningvärdet sora kan påverka ersättningsrätten. Elt skydd raot förändringar i penningvärdet kan åstadkoraraas på olika sätt. Utredningen anser att man, såvitt gäller ersättning för förlorad arbetsförtjänst och för utgifter, bör välja den utvägen att skadan beräk­nas efter förhållandena då den inträdde och att uppräkning sker efter basbeloppets förändringar fram till den tidpunkt då det första beslutet rörande ersättningsfrågan raeddelas. På raotsvarande sätt bör ersättning för lidande, sora nyss har berörts, beräknas på grundval av det basbe­lopp sora gäller när ersättningsfrågan första gången avgörs.

Det stora flertalet reraissinstanser godtar förslagel all ersättning för raistad arbetsförtjänst skall utgå raed belopp som motsvarar den lidna skadan. En remissinstans anser emellertid alt en schablonisering bör eftersträvas och alt det i flertalet fall skulle innebära bestämda fördelar

Prop. 1974: 97

74

att beräkna ersättningen efter sjukpenningen. Det föreslås därför att er­sättning för inkotnstbortfall i princip skall beräknas efter sjukpenningen i den sjukpenningklass där vederbörande var placerad när frihetsin­skränkningen vidtogs särat att annan beräkningsgmnd skall tillärapas bara ora det är uppenbart all inkoraslbortfallet varit väsentiigt större eller mindre än den inkomst sjukpenningen representerar.

Förslaget om att ersättning för lidande skall utgå med normaliserat belopp har föranlett delade raeningar bland reraissinslanserna. Några instanser finner tanken på en standardisering tillfredsstäUande och god­tar också de föreslagna beloppen. På andra håll anser raan eraellertid att schablonreglerna kan leda tiU oriraligt höga ersättningsbelopp, spe­cieUt vid kortare frihetsinskränkningar. Vissa remissinstanser finner del också tveksamt om frågan ora ersättning för lidande lärapar sig för en schablonlösning. Det framhålls bl. a. att förhållandena kan variera av­sevärt från fall till fall.

Så gott som samtiiga remissinstanser godtar utredningens förslag om värdesäkring av ersättningsbeloppen. Från något håll anser man emel­lertid att ersättningen bör knytas tUl det basbelopp sora gäller då er­sättningen blir tillgänglig för lyftning.

För rain del vill jag först slå fast att det givelvis är en fördel ora förfarandet vid ersättningens bestäraraande blir så enkelt och snabbi som möjligt. För den enskilde är del naturligtvis också en vinning ora han så långt möjligt slipper föra bevisning om den uppkorana skadans storlek i varje särskUt fall. Med hänsyn härtill kan det diskuteras att i den nya lagen föra in regler ora standardiserad ersättning.

Uppenbarligen är det eraeUertid förenat raed avsevärda svårigheter att ulforraa lärapliga schablonregler. När det gäller ersättning för för­lorad arbetsförtjänst skulle det visserligen kunna tänkas att, sora utred­ningen har varit inne på, anknyta tiU reglerna ora sjukpenning. Jag viU erinra ora att det sedan den 1 januari 1974 gäller elt nytt systera för beräkning av sjukpenning (se SFS 1973r 465). Detta systera, sora uite innehåller sjukpenningklasser, utgår från begreppet sjukpenninggrun­dande inkorast. Systeraet innebär bl. a. att raan bättre än tidigare kan följa upp de försäkrades inkoraster och undvika att sjukpenningen blir för låg. Trots delta skulle del i vissa fall kunna uppstå felaktiga resul­tat, ora raan använde den sjukpenninggrundande inkoraslen sora grund vid bestäraraande av ersättning i förevarande samraanhang. Som exera­pel kan näranas fall då det är fråga ora långa frihetsberövanden eller ora en frihetsinskränkning av raindre ingripande slag sora inte har be­rövat den enskilde raöjlighelen till förvärvsarbete. I viss utsträckning måste raan naturligtvis acceptera alt ett schablonsyslera ger felaktiga resultat. SkiUnaden raellan det faktiska inkomstbortfallet och den kora­pensation som sjukpenningen ger skulle eraellertid ibland kunna bli så väsentiig att den inte skulle kunna godtas. Man skulle då behöva kora-

Prop. 1974: 97

75

plettera huvudregeln om sjukpenninggrundande inkomst sora beräk­ningsgmnd raed ett tillägg om att ersättningen i vissa fall skulle kunna beräknas på annat sätt. Reglerna skulle emellertid på detta sätt bh så invecklade att värdet med schablonregeln avsevärt skulle minska.

På grand härav anser jag liksora utredningen och de allra flesta reraissinslanserna att ersättning för förlorad arbetsförtjänst bör utgå med belopp raotsvarande den faktiska skada som visas ha uppkomrait i varje särskilt fall Vid bestämmandet av den skada sora har uppstått kan den sjukpenninggrundande inkorasten givetvis ingå sora en faktor i bedöraningen.

Även när det gäller ersättning för lidande finner jag del svårt all finna ett lärapligt syslera för schablonisering. Jag har redan i föregå­ende avsnitt frarahållit att förhållandena i saraband med en frihetsin­skränkning varierar kraftigt från fall lUl fall och all det därför är olärapligt att låta ersättning för lidande utgå autoraatiskt. Sararaa skäl talar raot införandet av schabloniserad ersättning. Bortsett från de för­hållanden sora rör den skadelidandes person kan det finnas skäl att ta hänsyn även till formerna kring frihetsinskränkningen, t. ex. ora grun­den för ingripandet är elt påstått brott eller ell påstått vårdbehov. Även graden av publicitet kring beslutet ora frihetsinskränkning bör kunna tillraätas betydelse.

En oraständighet som utredningen har tagit specieU hänsyn till vid utformningen av schablonreglerna är frihetsberövandets längd. Själv­klart är detta en omständighet som raåste vägas in vid bestämmandet av ersättningen. Även betydelsen av frihetsberövandets längd måsle erael­lertid variera från fall till fall. I vissa situationer kan enbart det förhål­landet att frihetsberövande verkställs orsaka ett så påtagligt lidande all det i järaförelse härraed får raindre betydelse hur lång verkställighets­tiden blir. I andra fall kan förhållandet vara det raotsatta.

Som framgår av den tidigare redogörelsen har utredningen själv kon­staterat att ett systera raed schablonersällning för lidande ibland ger ett klart otillfredsställande resultat. Utredningen har därför föreslagit att ersättningen i vissa fall skall beräknas efter en skälighetsbedöraning. Det är emellertid uppenbart att elt sådant tillägg väsentligt försvagar värdet av ett schablonsyslera.

Sammanfattningsvis anser jag alt övervägande skäl talar mot införan­det av schablonregler, när det gäller ersättning för lidande. Jag avstyrker därför utredningens förslag på denna punkt. Ersättning för lidande bör sålunda, hksom när det gäller förlorad arbetsförtjänst, utgå raed belopp raotsvarande den skada sora har uppstått i varje särskilt fall. Detsara­raa bör gälla beträffande ersättning för utgifter.

Vad därefter gäller den ifrågasatta möjligheten att införa en högsta gräns för utgående ersättningsbelopp vill jag erinra om att jag i det före­gående har tUlbakavisat tanken på att begränsa ersättningsrätten för det

Prop. 1974:97

76

fall att skadan utgörs av intrång i näringsverksarahet. Inte heller i övrigt finner jag skäl att i delta sararaanhang föreslå någon begränsningsregel. I enlighet raed vad jag har föreslagit i ett tidigare avsnitt bör eraellertid ersättningen kunna jämkas, om tiden för frihetsinskränkningen har be­aktats vid fastsläUande av brottspåföljd.

Sora utredningen frarahålht har man i svensk lagsliftning i vissa fall tagit hänsyn till att penningvärdet förändras. Regler har sålunda införts som syftar till att värdesäkra sådana periodiska prestationer som har fastställts till visst nominellt belopp genom beslut av myndighet eller genora avtal. Den regel om värdesäkring som utredningen har föreslagit har emellertid ett annat innehåll. Avsikten med regeln är sålunda alt garantera att den ersättningsprövande myndigheten tar hänsyn till så­dana penningvärdeförändringar som har inträffat från det att skadan skedde till dess ersättningen fastställs.

En regel med det nu angivna innehållet torde innebära en nyhet i svensk skadeståndslagstiftning. Den saknar sålunda motsvarighet i ex­empelvis skadeståndslagen. Däremot uttalas i lagens förarbeten (se t. ex. prop. 1972r 5 s. 572) alt det får förutsättas att dorastolarna vid bestära-mandel av skadestånd lar tillbörlig hänsyn till penningvärdets utveckling och fortgående höjningar av den allraänna inkomstnivån. Det lorde också vara praxis vid personskadereglering att ta hänsyn till exerapelvis löneförhöjningar i tiden raellan skadan och prövningslidpunklen.

Enligt rain mening är det obehövligt att i den nya lagen föra in en värdesäkringsregel av det innehåll utredningen har föreslagit. Även ulan en sådan regel är det självklart att den ersättningsprövande myndig­heten tar hänsyn till penningvärdeförändringar vid bestäraraandet av ersättning för såväl förlorad arbetsförtjänst och utgifter sora för lidande. Jag avstyrker således utredningens förslag på denna punkt.

Vad jag har sagt i detta avsnitt innebär att den nya lagen inte be­höver innehålla några regler ora hur ersättningen skall bestämmas. I stället blir allmänna skadeståndsprinciper tillämpliga. Till dessa princi­per hör all del är den sora begär skadestånd sora har alt visa all skada har uppstått och hur stor denna är. Jag förutsätter eraellertid att den er­sättningsprövande myndigheten inte ställer alltför stora krav på den enskUde i detta avseende. Liksora utrednmgen anser jag att det sätt på vilket skadan har tillfogals talar för att raan visar generositet raot den drabbade.

5.10 Förfarandet

Anspråk på ersättning enligt 1945 års lag skall fraraställas hos all­män domstol. Behörig domstol är i princip den domstol där ansvarsfrå­gan handläggs eller, om frågan har handlagts i flera instanser, den dora­stol sora sist har handlagt frågan. Yrkande kan fraraställas antingen i

Prop. 1974: 97

77

det raål där ansvarsfrågan handläggs eller senare genom särskild an­sökan. För ansökningen gäller en preskriptionstid av tre månader.

Även enligt skadeståndslagen prövas skadeståndsanspråk av allmän domstol. I princip skall talan väckas vid allmän underrätt. Någon spe­ciell preskriptionstid gäller inte enligt skadeståndslagen.

I propositionen med förslag tUl skadeståndslag (prop. 1972r 5 s. 382) framhålls det angelägna i att främja frivUlig skadereglering när det gäller skadeståndsanspråk mot det allraänna. Bestäraraelser härora finns i kungörelsen (1972r 416) om statsmyndigheternas skadereglering i vissa fall. I kungörelsen föreskrivs bl. a. att ersättningsanspråk skall framstäl­las hos JK, om anspråket grundas på påstående om felaktigt beslut eller underlåtenhet att meddela beslut. Ärende som handläggs av JK hän­skjuts till Kungl. Majrt, om fråga uppkoraraer ora åtagande raed belopp överstigande 100 000 kr. I annat fall avgör JK själv ärendet. Anhängig­görs talan vid dorastol, skall JK bevaka statens talan.

Enligt utredningens mening bör det även när det gäller den nya lagen vara en principiell utgångspunkt att ersättningsanspråk prövas av dom­stol. Det är emellertid angeläget att förenkla förfarandet så.myckel sora möjligt. På grund härav anser utredningen att man bör anknyta till den frivUliga skaderegleringsverksamhet som är anförtrodd JK när det gäller skador inora skadeståndslagens oraråde. Utredningens lagförslag innebär att i princip alla ersättningsanspråk skall framställas hos JK och att an­språken inte får göras gällande inför domstol annat än om och i den raån JK har ogillat dem; JK har rätt att för statens del träffa avgöran­de utan någon begränsning tUl belopp.

Rätten att framställa ersättningsanspråk bör enligt utredningen be­gränsas till tiden genom bestämraelser ora preskription. Utredningen föreslår att den sora vill kräva ersättning skall framställa sitt anspråk hos JK inom tre månader från det att sådant förhållande inträtt som föranleder alt ingripandet skall anses obefogat. Har JK ogillat ansprå­ket skall talan väckas vid doraslol inora den tid sora JK har angett.

Utredningen påpekar att 1945 års lag innehåller regler som gör del möjligt att framställa ersättningsanspråk vid domstol på ett tidigt sta­dium, t. ex. i det mål där ansvarsfrågan handläggs. Flera skäl talar emellertid enligt utredningen raot all föra in en raotsvarande regel i den nya lagen, bl. a. det förhåUandet att lagen orafattar även adrainistra­tiva frihetsinskränkningar. Utredningens lagförslag upptar därför inle någon raolsvarighet till de angivna reglerna i 1945 års lag.

Till skUlnad från skadeståndslagen innehåller utredningens lagförslag inte heller några fomrabestäramelser. Däreraot föreslår utredningen vissa regler om rättegångskostnader. Reglerna innebär bl. a. att staten i princip skall stå för den enskildes ansökningskostnader hos JK och vidkännas sina egna rättegångskostnader vid dorastol.

Utredningens förslag i fråga om förfarandet vid prövning av ersätt-

Prop. 1974: 97

78

ningsanspråk har tillstyrkts eller lämnats utan erinran av de flesta re­raissinslanserna. På några håll för man eraellertid frara kritik raot det förordade regelsysleraet och föreslår all ersältningsärendena handläggs på sararaa sätl sora anspråk raot staten enligt skadeståndslagen. Vissa enskildheter i utredningens förslag kritiseras även av reraissinstanser sora i och för sig ställer sig positiva till huvudtankarna bakom förslaget.

I några reraissvar görs erinringar raot förslaget ora preskriptionslid. Sålunda ifrågasätter en reraissinslans över huvud taget behovet av sär­skilda preskriptionstider när det gäller ersättningsanspråk enligt den nya lagen. En annan reraissinslans anser att preskriptionstiderna i varje fall bör förlängas i förhållande till utredningsförslaget.

Enligt rain raening talar starka skäl för att man låter ersättningsfrå­gor enligl den nya lagen så långt raöjligt prövas på sararaa sätt som ersättningsfrågor enligt skadeståndslagen. Detta innebär för det första att det i prmcip bör ankomraa på dorastol att avgöra ersättningsanspråken. Givelvis kan det härvid diskuteras alt låta dorastolen vid sin prövning av ora fömtsättnhigar för ersättning föreligger vara bunden av ut­låtande från den myndighet som slutligt har faltal beslut i frihetsin­skränkningsfrågan. Ett likande system diskuterades i propositionen med förslag till skadeståndslag (prop. 1972r 5 s. 378). Tanken på ett sådant systera tillbakavisades dock, eftersora det bl. a. skulle strida raot de grundläggande principerna för vår rättegångsordning. Enligt rain raening bör dorastolarna även i förevarande sammanhang vara helt obundna vid sin prövning av ersättningsanspråket.

När det gäller behörig domstol anser jag alt den allraänna regeln i 10 kap. 2 § RB bör vara tillämplig. Regeln innebär att staten i tviste­raål i allraänhet skall sökas där den rayndighet sora har att bevaka lalan i målet har sitt säte. Eftersom JK, sora jag strax skall återkoraraa till, bör ha till uppgift alt bevaka statens talan när det gäller skador sora faller under den nya lagen, är det Stockholras tingsrätt som blir behö­rig domstol.

Sora har frarahållits under förarbetena tUl skadeståndslagen är det angeläget alt fräraja en frivillig skadereglering,- när det gäller skade­ståndsanspråk raot det allraänna. Detta gäller även ersättningsanspråk enligt den nya lagen. Jag anser det härvid lärapligt alt göra samraa systera tUlärapligt sora redan gäller i fråga ora handläggningen av ska­deståndsyrkanden enligt skadeståndslagen. Anspråk på ersättning raed stöd av den nya lagen bör alltså fraraställas hos JK, sora också bör ha befogenhet att på egen hand avgöra ersättningsfrågor upp tUl en viss be­loppsgräns. På sararaa sätt sora f.n. gäller i fråga om skadeståndsan­språk enligt skadeståndslagen anser jag att det bör stå den enskilde fritt att väcka talan dhrekt vid domstol i stäUet för att vända.sig till JK. På denna punkt har jag alltså en raening sora avviker från utredningens. Givetvis bör den enskUde kunna påkalla domstolsprövning även i sår

Prop. 1974: 97

79

dana fall då förhandlingarna raed JK inte leder till uppgörelse. Väcks talan vid dorastol, bör JK företräda staten där.

Uppenbarligen finns det vissa skäl som talar för att raan i den nya lagen, på sarama sätt som i 1945 års lag, för in regler ora preskription av ersättningsanspråket. Mot detta talar emellertid i första hand att ska-. deståndslagen saknar särskilda preskriplionsbeslämmelser. Rent sakligt kan det också i vissa fall fraraslå sora stötande ora den enskilde, i de skadefall det här är fråga ora, skulle gå raisle om rätten till ersättning på den grunden alt han inle har iakttagit en viss, kortare preskriptions­tid. Ytterligare ett skäl sora talar mot att man nu inför preskriptionsbe-stäraraelser är att de allmänna reglerna om tioårig preskription f. n. är föremål för översyn inora jusliliedeparteraentet. Innan denna över­syn har slutförts bör raan inte utan starka skäl föra in särskUda preskrip­tionsregler i ny lagsliftning.

Med hänsyn till det anförda avstyrker jag utredningens förslag ora att föra in några preskriptionsregler i den nya lagen. Detta innebär all de aUraänna bestäraraelserna ora tioårig preskription t. v. blir tiUämpliga.

Jag ansluter mig till utredningens uppfattning att den nya lagen inte bör innehålla någon raolsvarighet tUl reglerna i 1945 års lag ora raöjlig­het att väcka talan om ersättning i raål där ansvarsfrågan handläggs.

Vad därefter gäller frågan ora ersättning för rättegångskostnad vill jag erinra om att den enskUde har raöjlighet att erhåUa rättshjälp enligt rättshjälpslagen i samband med att han ansöker om ersättning hos JK. Den nya lagen bör därför inte innehålla någon bestäraraelse om er­sättning för ansökningskostnader. Även i de fall då talan väcks vid dom­stol kan rättshjälp utgå. Ora ersättningsyrkandet ogillas, gäller eraeller­tid allraänna regler ora skyldighet alt ersätta raotparten hans kostnader. Givetvis talar vissa skäl för att raan i detta sararaanhang inför ett undan­tag från den angivna principen. Enligt min mening bör man emellertid på denna punkt ha samraa ordning som gäller vid prövning av skade­ståndsanspråk enligt skadeståndslagen. Eftersora den lagen saknar be­stäraraelser om undanlag från allmänna regler om rättegångskostnader, bör man även i förevarande sammanhang avstå från att föra in sådana bestämraelser.

Vad jag har sagt i detta avsnitt ora förfarandet vid prövning av er­sättningsanspråk innebär att den nya lagen inte behöver innehålla några regler i hithörande frågor. Däreraot måsle vissa ändringar göras i 1972 års kungörelse ora statsrayndigheternas skadereglering i vissa fall. Frå­gan ora dessa ändringar torde senare få anraälas för Kungl. Majrt.

5.11 Ikraftträdande m.m.

Enligt rain mening bör den nya lagen träda i kraft den 1 juh 1974. Om  inte  några  särskilda  övergångsbestämraelser  meddelas  torde

Prop. 1974: 97

80

det följa av allmänna grundsatser att den nya lagen blir tUlämplig i fråga om skadefall som inträffar efter ikraftträdandet, medan äldre lag kom­mer att tillämpas på skadefall sora har inträffat dessförinnan. Denna princip följdes vid skadeståndslagens ikraftträdande. Skadeståndslagen är alltså tiUäraplig endast på skadefall som har inträffat efler ikraft­trädandet den 1 juli 1972.

Utredningen har föreslagit att man skall göra avsteg från den an­givna principen, såvitt gäller den nya lagen. Som skäl anför utred­ningen bl. a. att, om man skulle utesluta frihetsinskränkningar sora har skett före ikraftträdandet, så skulle en påföljd eller vårdåtgärd som har pågått både före och efter ikraftträdandet bli att bedöma delvis enligt gällande rätt och delvis enhgl den nya lagen. Utredningen föreslår där­för att den nya lagen görs tillämplig även beträffande frihetsinskränk­ningar före ikraftträdandet. En fömtsättning bör dock vara att ersätt­ningsanspråk inte redan har framställts enligt 1945 års lag.

Enligt rain raening skulle det föra alltför långt att följa utrednuig­ens förslag och låta den nya lagen gälla generellt beträffande frihetsin­skränkningar sora har skett före ikraftträdandet. Jag vill också erinra om att jag tUl skillnad från utredningen inte har föreslagit några sär­skilda preskriptionsregler. Ersättning skulle således i vissa fall kunna utgå på grund av frihetsinskränkningar som ligger nästan tio år tillbaka i tiden. En så vidsträckt ersättningsrätt kan uppenbarligen inte komraa i fråga. Å andra sidan anser jag inte att raan fullt ut bör följa den prin­cip sora tUrämpades vid skadeståndslagens ikraftträdande och låta de nya reglerna gälla endast i fråga ora skadefall sora inträffar efter ikraft­trädandet. Som utredningen har påpekat skulle en sådan regel bl. a. medföra problera när det gäller frihetsinskränkningar sora har påbörjats före ikraftträdandet och sora fortfarande pågår vid denna tidpunkt.

Med hänsyn till det sagda förordar jag att den nya lagen görs till-lämplig på frihetsinskränkningar som har skett före ikraftträdandet och som inte har upphört dessförinnan. Ora däreraot en frihetsinskränkning har upphört före den angivna tidpunkten, skall äldre regler gälla. Detta innebär bl. a. att reglerna i 1945 års lag om räll till ersättning och om ersättningsfrågans handläggning kan komraa att tUlärapas under en tid efter den nya lagens ikraftträdande.

5.12 Ekonomiska konsekvenser

Utredningen framhåller att en reform efter förslagets riktlinjer givet­vis medför en viss utgiftsökning för staten. Beträffande de judiciella frihetsinskränkningarna räknar utredningen med en utgiftsökning av högst 100 % i förhållande till vad som gäller nu. Sammanlagt torde det dock inte komraa att röra sig om några mer betydande belopp, eftersom statistiska uppgifter ger vid handen att de ersättningar sora under' åren

Prop. 1974: 97

81

19651969 har utgetts enligt 1945 års lag inte uppgår till mer än till­hopa 100 000 kr. När det gäller de adrainistrativa frihetsinskränkning­arna avstår utredningen från att göra några förutsägelser ora utgifterna.

Även jag finner det uppenbart att den aktuella reformen komraer att raedföra ökade utgifter för staten. Det är emellertid omöjligt att i detta skede göra några raera säkra förutsägelser beträffande kostnader­nas orafattning. Jag viU eraellertid påpeka att de bestäraraelser sora jag har förordat koramer att föranleda mindre kostnader än sora skuUe ha bUvit följden av utredningens förslag, TUl detta bidrar bl. a. det för­håUandet att alla adrauiistraliva frihetsinskränkningar sora inte är alt anse sora frihetsberövanden har läranals utanför lagstiftningen.

Enligl rain uppfattning torde utgifterna för reforraen inte bli så stora att det behövs någon extra raedelsanvisning för koraraande budgetår. När det gäller ersättning för judiciella frihetsinskränkningar torde kost­naderna, liksom när det gäller ersättning enligt 1945 års lag, kunna be­stridas från anslaget för ersättning åt vittnen m. ra. I årets statsverks­proposition har föreslagits att riksdagen under detta anslag förslagsvis skaU anvisa 4,5 raUj. kr. Av praktiska skäl förordar jag att även ersätt­ningar för adrainistrativa frihetsberövanden, såväl inom det statliga som på det koraraunala området, bestrids från anslaget för ersättning åt vitt­nen ra. ra.

6   Specialmotivering

I enlighet raed det anförda har inora justitiedeparteraentet upprät­tals förslag till lag ora ersättning vid frihetsinskränkning. Lagförslaget torde få fogas tUl statsrådsprotokollet i detta ärende sora bilaga 3.

Jag vUl i det följande lämna några kommentarer till de olika para­graferna i lagförslaget.

1 §

Paragrafen innehåller bestämmelser ora rätt till ersättning vid häkt­ning och andra förberedande judiciella frihetsinskränkningar. Bestära­raelserna, som har behandlats i avsnittet 5.4.2 i den allmänna raotive­ringen, utgör delvis en raolsvarighet till 1 § i 1945 års lag. Regler om skadestånd i hithörande fall finns i 3 § i utredningens förslag.

I överensstämraelse raed vad sora gäller nu föreskrivs i första stycket att den som har varit häktad på grund av misstanke om brott eller som tiU följd av sådan misstanke under mer än 24 timraar i sträck har varit anhållen eller underkastad reseförbud har rätt till ersättning av staten, ora frikännande dora raeddelas för gärningen, åtalet avvisas eller avskrivs eller förundersökning avslutas utan att åtal väcks.

Under de förutsättningar sora nu har angetts föreligger enligl första stycket ersättningsrätt vid några liknande slag av straffprocessuella fri-

6   Riksdagen 1974.1 saml Nr 97

Prop. 1974:97

82

hetsberövanden, på vUlkor att de har varat minst 24 timmar i sträck. Hit hör till en början det fallet att någon har varit intagen på rätts­psykiatrisk anstalt till följd av domstols beslut. Bestärarhelser ora sådan intagning finns i 9 § lagen (1966r 301) om rättspsykiatrisk undersökning i brottmål. Vidare anges i första slyckel fall då krigsman har tagits i förvarsarrest. Bestämmelser om sådant tvångsmedel finns i 6 kap. mili­tära rältegångslagen (1948 r 472). Enligt dessa besläramelser får förraån förordna ora förvarsarrest under förutsättning bl. a. att vederbörande begått en förseelse av svårare beskaffenhet eller gjort sig skyldig till ryraning. Har någon varit intagen i förvarsarrest inträder ersätlningsrätt även i det fallet att beslutet ora arrest upphävs ulan att målet hänskjuts till rättegång eller disciplinstraff åläggs.

Slutligen har i första slyckel tagils upp de fallen all någon på grund av raisstanke om brott har tagits i förvar genora beslut av befälhavare på fartyg eller luftfartyg eller av beskickning eller av konsulat. Be­stäraraelser ora de angivna tvångsraedlen finns i 54 § sjömanslagen (1973 r 282), 5 kap. 5 § luftfartslagen (1957 r 297) och 43 § instmktionen (1967r 83) för utrikesrepresentationen.

En nyhet i förhållande till gäUande lag är att ersättningsrält vid de angivna typerna av frihetsinskränkning föreligger också när beslutet om frihetsinskränkning upphävs eller ersätis av beslut som innebär mindre ingripande åtgärd efter överprövning, överklagande eller doravUlobe­svär. Som exempel kan tas det faUet att ett häktningsbeslut överklagas och ändras till beslut om reseförbud, I den situationen har den enskilde rätt till ersättning för den tid han har varit häktad, oavsett om han fälls till ansvar för brottet eller ej.

Det förhållandet att den domstol som har beslutat ora häktning själv ändrar sitt beslut utlöser inle i och för sig någon ersältningsrätt. Även i sådant fall kan eraellertid ersättningsrält föreligga, ora beslutet ändras i den formen alt den misstänkte försätts på fri fot i samband raed att frikännande dom raeddelas. Vidare kan den enskilde få ersättning en­ligt andra stycket i förevarande paragraf, ora brottet i doraen hänförs under ell annat lagrura än det sora legat till gmnd för häktningsbe­slutet.

Del bör observeras att ersättningsrält i överklagandefallet (första stycket 4) föreligger endast när det är beslutet om häktning etc. som blir föremål för överklagande. Sora exerapel kan tas det fallet att en person som är häktad döms till frihetsstraff i första instans och att del därvid förordnas alt han skall stanna kvar i häkte i avbidan på lagakraftvunnen dom. Om vederbörande överklagar domen utan att föra särskUd talan mot beslutet ora häktning och överinstansen därefter raed­delar frikännande dora, föreligger uppenbarligen ersätlningsrätt enligl första stycket 1 i förevarande paragraf. Ora däremot överinstansen vis­serligen förordnar att den häktade skall försättas på fri fot raen döraer

Prop. 1974: 97

83

honora för brottet, har han inte enligt första stycket någon rätt tUl er­sättning, eftersora den ursprungliga häktningen inte har upphävts efter överklagande av själva häktningsbeslutet.

På motsvarande sätt gäller att ora en anhållen person åläggs reseför­bud utan alt anhållandel varit föreraål för överprövning och reseför­budet därefter upphävs efter överklagande, så föreligger rätt till ersätt­ning enligt första stycket 4 endast raed anledning av reseförbudel. Om vederbörande sedermera blir frikänd från ansvar för gärningen, har han eraellertid enligt första stycket 1 rätt till ersättning även för den tid sora han har varit anhållen. En förutsättning för ersätlningsrätt beträffande såväl reseförbud sora anhållande är dock att 24-liraraarskravet är upp­fyllt. Jag återkoraraer tUl delta i det följande.

Det ligger i sakens natur all, i de fall då en häktad blir frikänd från ansvar, ersättning inte bör beviljas förrän den frikännande doraen har vunnit laga kraft. På sararaa sätt bör ersättning inte omedelbart utgå när hovrätt efler överklagande har upphävt elt beslut ora häktning e. d. Del kan i sådana fall finnas skäl att avvakta ora åklagaren avser att föra häktningsfrågan vidare till högsta dorastolen. Ora högsta domstolen beslutar att vederbörande skall vara häktad, förehgger uppenbarligen inte någon ersättningsrält.

Ersättningsrätten enligt förevarande paragraf är inte beroende av att det senare beslutet är väsentligen gmndat på samraa oraständigheter som förelåg vid tiden för det tidigare beslutet. I och för sig har alltså en häktad som blir försatt på fri fot rätt till ersättning, även ora det senare beslutet skulle grandas på nytillkorana oraständigheter. Som jag har framhållit i avsnillet 5.4.2 finns det eraellertid möjlighet att vägra ersättning med stöd av undantagsregeln i 4 § andra stycket, om det i något fall skulle vara klart oberättigat att ersättning utgår.

De förutsättningar som har ställts upp för ersättningsrält täcker formellt det fallet att en person som har blivit häktad i och för sig är bunden vid brottet raen får åtalseftergift och i samband därmed försätts på fri fot. Även i sådant fall är eraellertid undantagsregeln i 4 § andra stycket tUläraphg.

För andra ingripanden än häktning gäller, sora tidigare nämnts, en 24-timmarsgräns. Bestämraelsen härora bör tolkas så att, ora 24-thn-marsgränsen är överskriden, så föreligger rätt till ersättning även för den lid sora ligger före 24-tiramarsperiodens utgång. Denna tolkning överensstämmer med vad som i motsvarande situation gäller enligt 1945 års lag (se prop. 1945r 10 s. 14).

Har anhållande eUer raotsvarande frihetsinskränkning omedelbart följts av häktning och inträffar därefter fall sora avses i första stycket 13, gäller inte någon 24-tiramarsgräns. Den häktade har alltså i så­dant fall rätt lUl ersättning för hela deri lid under vilken frihetsinskränk­ningen bar varat, även om han före häktningen har varit berövad fri-

Prop. 1974:97

84

heten mindre än 24 tiraraar. På motsvarande sätt gäller alt om anhål­lande har omedelbart följts av reseförbud och det därefter inträffar fall enligt första stycket 13, så utgår ersättning så snart frihetsinskränk­ningarna sammanlagt har varat raer än 24 tiraraar.

Förhållandel är emellertid annorlunda, om ersättningsanspråket grun­das på första stycket 4. Lika väl sora varje beslut om frihetsinskränk­ning raåste överklagas för sig för att ersättningsrätt .enligt näranda punkt skall kunna förehgga, måste varje typ av frihetsinskränkning raed un­dantag av häktning ha varat raer än 24 timmar.

Under remissbehandlingen har frarahållits att den rayndighet som anhåller en person ofta saknar möjlighet att pröva ärendet innan 24-tiramarsfristen har gått tUl ända. Det är sålunda inte ovanligt att den misstänkte vid tidpunkten för anhållningsbeslutet är så påverkad av alkohol eller narkotika att han inte kan höras. Jag delar den framförda uppfattningen att det i sådana fall kan vara orimligt att ersättning utgår, om den misstänkte släpps kort efter det att han har kunnat in­stäUas tUl förhör. Detta är ytterligare en situation då ersättning bör kunna vägras raed stöd av 4 § andra stycket. Jag vill vidare erinra ora bestäramelsen i 4 § första stycket, sora innebär att ersättning i all­mänhet är utesluten, om den som har varit utsatt för frihetsinskränk­ning har sökt försvåra sakens utredning eller om han har sökt undandra sig förundersökning eller lagföring.

Andra stycket av förevarande paragraf innehåller en regel som lar sikte på det fallet att den sora har varit häktad fälls till ansvar för ett så ringa brott att häktning inte hade kunnat ske enligt huvudregeln i 24 kap. 1 § RB. Det betyder alt raaxiraistraffet för brottet understiger ett års fängelse. 24 kap. 2 § RB innehåller eraellertid en bestämmelse om att den som på sannolika skäl är raisstänkt för brott får häktas oberoende av brottets beskaffenhet, ora han är okänd och undandrar sig att uppge namn och hemvist eller det finns anledning anta att hans uppgift därom är osann. Häktning får också ske oberoende av brot­tels beskaffenhet, om den misstänkte saknar hemvist inom riket och det skäligen kan befaras att han genom att bege sig från riket undan­drar sig lagföring eller straff.

För att ersättningsrält enligt andra stycket skall föreligga uppställs del korapletterande kravet alt det inle har funnits skäl för häktning enligt de angivna reglerna i 24 kap. 2 § RB. Jag viU understryka att den ersällningsprövande myndigheten inte skall behöva göra någon raera ingående prövning huruvida de fömtsättningar som anges i 24 kap. 2 § har varit för handen.

Ersättning utgår enligt andra stycket även för den tid under vilken den raisstänkle har varit anhållen. Har anhållandet inte oraedelbart följts av häktning, är det dock en föratsättning, liksora i andra fall av fristående anhållande,  att anhållandet har varat raer än 24  tiraraar

Prop. 1974: 97

85

i sträck. Vidare förutsätts i saratiiga anhållandefall att det inte har förelegat omständighet som anges i 24 kap. 5 § RB. Ora del alltså be­finns ha varit av synnerlig vikt att den raisstänkle togs i förvar, trots att det ej fanns fulla skäl till häktnmg, har vederbörande inte rätt till ersättning för anhållandetiden.

Viss tvekan kan uppstå ora hur ersättningsreglerna skall tillämpas i de faU då det föreligger flera brott. Det kan sålunda inträffa att en person frikänns från ansvar för den gärning som åberopats som gmnd för häktning eller att gärningen hänförs under ett sådant lagrura att häkt­ning normalt inte kan ske, samtidigt sora vederbörande fälls till ansvar för andra brott som i och för sig kan föranleda häktning. Jag har redan i avsnittet 5.6 framhållit att det kan vara orimligt, om ersättning alltid skulle utgå i sådana fall. Ersättning kan därför vägras med stöd av 4 § andra stycket.

2 §

Paragrafen reglerar ersättningsrätten för den sora har avtjänat viss straffrältslig påföljd. Bestäraraelserna har behandlats i avsnillet 5.4.1 i den allmänna motiveringen. Likartade regler finns i 2 § i 1945 års lag.

De frihetsinskränkningar som avses med paragrafen är fängelse, för­vandlingsstraff för böter, frilidsslraff, anstallsbehandling för den som har dömts till skyddstillsyn samt anstallsvård för den som har dörats till ungdomsfängelse eller internering. Vidare omfattar paragrafen fall då någon efter förordnande av domstol enligt 31 kap. 3 § BrB har undergått sluten psykiatrisk vård eUer vård i specialsjukhus för psykiskt utvecklingsstörda. Rätt tUl ersättning förehgger vid frihetsberövande som nu har angetts, ora påföljden efter överklagande, resning eller be­svär över doravUla undanröjs eller ersätis av raindre ingripande påföljd.

Bestämmelsen i deima paragraf innebär en viss utvidgning av ersätt­ningsrätten i förhållande till 1945 års lag. En nyhet är sålunda bl, a, alt ersättningsrätt föreligger, när en dora på fängelse upphävs eller mildras efter fullföljd i ordinär väg, I praktiken torde dock ersättning sällan koraraa att utgå i sådant fall, eftersom fängelse normalt inte kan verkställas förrän domen har vunnit laga kraft. Ersättning kan emeller­tid utgå i fall då den dörade blir frikänd eller får raUdare straff i högre rätt på talan av åklagare eller målsägande. Det ligger i sakens natur att ersättning inte bör utgå förrän den senare doraen har vunnit laga kraft.

Lika litet som när det gäller ersättning enligt 1 § föreligger ersätt­ningsrätt enligt förevarande paragraf i de fall då en myndighet själv ändrar sitt avgörande. Förevarande paragraf gäller följaktiigen inte när underrätt med stöd av 34 kap, 1 § 3 BrB undanröjer en tidigare ådömd påföljd. Sistnämnda lagmm kan emellertid tillämpas också i högre rätt efter överklagande, I så fall är de formella fömtsättningar­na för ersättning uppfyllda i denna del.

Prop. 1974: 97

86

Högre rätt kan undanröja lägre rätts dora raed återförvisning tUl denna eller hänvisning till annan underrätt. Den högre rättens beslut kan då mte utlösa ersätlningsrätt, utan frågan ora ersättning blir be­roende av innehållet i den dom som meddelas efter upptagandet av det återförvisade eller hänvisade raålet, I de fall då en dora undanröjs utan att återförvisnmg eller hänvisnuig sker, kan undanröjandet anses ha medfört ett avgörande i sak, Fömtsättningar för ersältningsrätt kan i sådant fall föreligga.

Ersättningsrält föreligger, sora nyss nämnts, om den påföljd som helt eller delvis har verkställts undanröjs eller ersätis av mindre ingripande påföljd. Det viktigaste fallet är att en dora på fängelse e. d. ändras på det sättet alt den dörade blir helt frikänd. Detta fall torde inte erbjuda några svårigheter. Inte heller lorde del uppkoraraa några problem, om den dörade visserligen inte blir frikänd raen domen på fängelse e. d. er­sätts av en ny dom som inte innebär något slag av frihetsinskränkning. Som exempel kan nämnas att en person som dörats till fängelse får straffet nedsatt tUl böter. Ersättning utgår då för den tid under vilken fängelsestraffet avtjänats.

Inte sällan kan den situationen inträffa att en ny dora raedför ett frihetsberövande av sarama art sora verkställts enligt en tidigare dom raen att tiden för frihetsinskränkningen förkortas. Ersättning utgår då i den mån det verkstäUda frihetsstraffet har pågått längre tid än sora skulle bli följden enligt den nya doraen. Vid bedömandet av ora den nya domen skulle ha medfört en längre verkställighetstid bör hänsyn las tUl möjligheten av villkorlig frigivning. Detta innebär att ersättningsrätt norraalt torde föreligga när det faktiskt avtjänade fängelsestraffet till tiden överstiger två tredjedelar av det fängelsestraff sora fastställs i den nya doraen.

Det förekommer givetvis också att en ny dora raedför en frihets­inskränkning av annan art än den verkställda. En fängelsedora kan t. ex. ersättas av en dom på ungdorasfängelse. I sådana fall kan onekligen vissa svårigheter uppstå, när det gäller att avgöra om den nya påföljden skall anses mindre ingripande. Viss ledning torde kunna häratas av de regler i RB sora handlar ora järaförelse raellan olika brottspåföljder med avseende på svårighetsgraden. Hit hör 31 kap. 10 § första stycket och 51 kap. 25 §. Problemen torde dock i huvudsak få lösas i rätts­tillämpningen.

Svårigheter kan också uppslå, när det gäller att jämföra två domar som avser flera brott. Det kan t. ex. inträffa att en person döras för två brott till ell geraensarat fängelsestraff och att han avtjänar straffet. Ef­ter resning blir han frikänd för det ena brottet, inedan nytt fängelse­straff fastställs för det andra. Principen bör därvid vara all, om verk­ställigheten har varat längre än tiden för det nya straffet, så föreligger ersättningsrätt för överskjutande tid.

Prop. 1974: 97

87

Avslutningsvis vUl jag påpeka att det givetvis kan bli aktuellt att till­erkänna en person ersättning med tiUämpning av både 1 § och före­varande paragraf. Om sålunda någon som varit häktad och undergått frihetsstraff blir frikänd, utgår ersättning dels för häktningstiden enligt 1 § första stycket 1, dels för verkställigheten av frihetsstraffet enligt förevarande paragraf. Ersättning enligt förevarande paragraf utgår ock­så, sora tidigare nämnts, om vederbörande visserligen inte blir frikänd raen ådörad ett bötesstraff, I sådant fall kan ersättning för häktnings-tiden utgå enligt 1 § andra stycket eller, ora häktningsbeslutet har över­klagats särskilt, enligt 1 § första stycket 4,

3 §

Paragrafen innehåller en bestäraraelse ora rätt tUl ersättning vid andra frihetsberövanden än sådana som grundas på brott eller raisstanke om brott. Paragrafen är i första hand tillämplig på frihetsberövanden av adrainistrativ art. Undanlagsvis kan paragrafen emellertid komma alt tillämpas även på frihetsberövande sora har beslutats av allraän dora­stol, t. ex. när ett vittne har häktats enligt 36 kap. 21 § RB. I enlighet raed vad jag har anfört i avsnillet 5.5 föreligger ersättningsrält enligl förevarande paragraf, ora del befinns uppenbart att frihetsberövandet var utan gmnd.

Frihetsberövandet skall ha kommit till stånd till följd av beslut vid myndighetsutövning. Begreppet myndighetsutövning förekoraraer även i skadeståndslagen, och jag får beträffande uttryckets innebörd hän­visa till vad sora anförts i förarbetena till nämnda lag (prop. 1972r 5 s. 498). Självklart är att det skaU vara fråga ora svensk myndighets­utövning.

Under remissbehandlingen har ifrågasatts humvida den nya lagen blir tillämplig på frihetsinskränkande åtgärder som visserhgen till for­men framstår som resultat av rayndighetsutövning raen som i realiteten är ett utslag av den raöjlighet till maktutövning sora en offentlig funk­tionär innehar på grund av sin ställning. Jag delar på denna punkt den uppfattning som har kommit till uttryck i propositionen med för­slag tUl skadeståndslag (prop. 1972r 5 s. 503505). Det sägs där bl. a. att, om en funktionär utnyttjar sin raöjlighet till raaktutövning på elt sätt sora faller helt utom ramen för hans befogenheter, så bör delta ändå anses sora elt beslut vid rayndighetsutövning och sålunda kunna föranleda ersältningsrätt, ora det föreUgger ett nära samband mellan funktionärens ställning sora företrädare för del allraänna och den skadevållande handlingen.

Ersättningsrätten enligt förevarande paragraf är begränsad till egent­hga frihetsberövanden. Vad sora avses därraed har jag redan behand­lat i avsnhtet 5.5. Jag har också där gett vissa exempel som belyser gränsdragnmgen raellan egentiiga frihetsberövanden och andra frihets­inskränkande åtgärder.

Prop. 1974: 97

88

Kravet på alt det skall vara fråga ora ett egentligt frihetsberövande för att ersättning skall utgå innebär bl. a. alt det mte med stöd av före­varande paragraf kan utgå ersättning på grand av reseförbud. Att er­sätlningsrätt däremot föreligger vid reseförbud som grandas på miss­tanke ora brott fraragår av 1 §, Utanför ersättningsrätten enligt före­varande paragraf faller också beslut som innebär alt någon vägras pass eller all utfärdat pass återkallas.

För paragrafens tillämpning är det likgiltigt om ett visst frihetsbe­rövande är provisoriskt eller om det har raera varaktig karaktär. Er­sätlningsrätt kan föreligga bl. a. i sådana fall då polisrayndighet lar en person i förvar i avbidan på beslut enligt barnavårdslagen, nykterhets­vårdslagen eller lagen ora sluten psykiatrisk vård i vissa fall, liksora när en person tas ora hand raed stöd av 26 kap. 22 § BrB eller lagen (1973 r 558) ora tillfälligt omhändertagande. Andra exerapel på frihetsberövan­den sora faller under förevarande paragraf är orahändertagande av be­rusad person enligt förordningen (1841 r 58 s. 1) eraot fyUeri och dryc­kenskap, tagande i förvar enligl 36 § raUkära rättegångslagen eller 35 § utiänningslagen samt frihetsberövande sora vidtas i och för utiäraning för brott.

Uttrycket frihetsberövande innefattar såväl orahändertagande sora kvarhållande. Ersättningsrätt kan således förehgga, om någon vägras vUlkorlig frigivning eller permission eller inle blir utskriven från sluten psykiatrisk vård. Däremot föreligger inle rätt till ersättning när ett redan pågående frihetsberövande byts ut mot ett strängare frihetsbe­rövande inom ramen för verkställigheten, t. ex. när en person som har dömts till fängelse flyttas från öppen lUl sluten anstalt eller underkas­tas isolering eller när en intagen vägras s. k. frigång.

En fråga sora har diskuterats under reraissbehandlingen är hum­vida ersältningsrätt kan föreligga när övervakningsnärand, som inte anser vård utora anstalt vid internering böra ske, beslutar all inte hän­skjuta frågan till interneringsnärandens prövning. Med den utforraning som förevarande paragraf har fått kan ett sådant beslut i princip raed­föra ersältningsrätt. Motsvarande gäller beslut att återföra en inlagen från långtidspermission.

Det bör observeras att paragrafen i princip är tUlämplig även på vissa typer av frUietsberövanden som utredningen har låtit stå utanför sitt förslag, t. ex. fall enligt smittskyddslagen. De föratsättningar för er­sättningsrält som har stäUts upp torde eraellertid i praktUten medföra alt ersättning sällan koraraer att utgå i sådana fall. När det gäller in­gripanden enligt srailtskyddslagen finns också särskUda ersätlningsbe-stämraelser i lagen (1956r 253) ora ersättning åt sraittbärare. Ersättning kan eraellertid utgå med stöd av förevarande lag utöver vad sora följer av den särskilda lagstiftningen.

Sora jag tidigare har antytt är förevarande paragraf tiUäraplig råte

Prop. 1974: 97

89

bara' på frihetsberövanden som har beslutats av förvaltningsmyndighet eller förvaltningsdomstol utan i undantagsfall även på ingripanden av allmän doraslol eller motsvarande. Uiöver det tidigare angivna fallet att ett vittne häktas kan näranas de faUen all en konkursgäl denär sora undandrar sig vissa åligganden tUlhålls att fullgöra sin skyldighet genom häkte och all någon tas in i arbetsanstalt raed stöd av lagen (1964r 450) ora sarahällsfarlig asocialitet. Jag vill eraellertid påpeka att 1 och 2 §§ uttöramande reglerar de fall då domstol beslutar ora frihetsmskränkning med anlednmg av brott eller misstanke om brott. En person som har varit häktad sora raisstänkt för brott är aUtså hänvisad till att åberopa någon av de särskUda bestäraraelserna i 1 § och kan inle göra anspråk på ersättning med stöd av förevarande paragraf.

För ersältningsrätt fordras att ingripandet var uppenbart utan grand. Det misstag sora har föranlett frihetsberövandet kan hänföra sig inte bara till lagtolkning utan även till de faktiska förhåUandena. Ora t. ex. tvångsmtagning på vårdanstalt för alkoholraissbrukare har beslutats på den grunden att vederbörande har fört ett för närboende grovt störan­de levnadssätt (15 och 18 §§ lagen ora nykterhetsvård) raen det seder­raera uppdagas att den orahändertagne i detta hänseende blivit be-Ijugen av sina grannar och annan grund för omhändertagandet inte förelegat, bör ersättning sålunda kunna utgå.

Bedöraningen av ora frihetsberövandet var befogat bör ske med ut­gångspunkt från vad raan efteråt känner till. Den omhändertagne har alltså raöjlighet alt förebringa en fullständigare utredning än sora stod till buds när åtgärden vidtogs och därraed visa att åtgärden saknade gmnd. Här bör dock understrykas all rätlen till ingripande kan vara byggd på misstanke ora visst förhåUande eUer liknande. Ersättning bör i sådana fall utgå endast om utredningen visar all råte ens misstanke var objektivt grundad. Ett ingripande enligt srailtskyddslagen kan såle­des inte anses ograndat, om den sjuke företedde vissa symplora sora rent statistiskt i viss procent av fallen härrör från sraitlsara sjukdora, oavsett om sådan sjukdom verkligen förelåg eller råte.

I vissa fall kan det bli aktuellt att tUlämpa dels förevarande paragraf, dels någon av de föregående paragrafema. Så kan vara faUet exempel­vis när en person sora har varit häktad blir överlämnad till nykterhets­vård tUl följd av brottet och därefter underkastad vård på vårdanstalt för alkoholmissbrukare. Om personen sederraera blir frikänd för brottet, har han tUl en början rätt tUl ersättning för häktningstiden enligl 1 § första stycket 1. Skulle anstaltsvården inte ha ägt rum om personen inte hade dörats för brottet, har han också rätt lUl ersättning för anstalts­vården enligl förevarande paragraf.

Prop. 1974: 97

90

4  

§

Paragrafen innehåller bestämraelser om undantag från rätten till er­sättning. Bestämraelserna har behandlats i avsnittet 5.6 i den allraänna motiveringen.

. Enligt första stycket förehgger inle ersättningsrätt, ora den som varit utsatt för frihetsinskränkningen själv uppsåtligen har föranlett den. Har vederbörande sökt undanröja bevis eller på annat sätt försvåra sakens utredning eller, i fråga ora häktning e. d., sökt undandra sig förundersökning eller lagföring, utgår ersättning bara ora det finns synnerliga skäl. Liknande regler finns i 1 § andra slyckel och 2 § i 1945 års lag särat i 5 § första stycket i utredningens lagförslag. De-parteraenlsförslaget avviker från dessa regler på det sättet alt undan­tagsbestäraraelsen i andra punkten inte är absolut. Jag har redan i av­snittet 5.6 redovisat skälen för att införa en raöjlighet att i vissa fall medge ersättning, trots att vederbörande har försökt försvåra sakens ut­redning e. d.

Andra stycket upptar en mer aUmän undantagsregel. Ersättningsrätt föreligger således inte, om det med hänsyn till oraständigheterna är oskäligt att ersättning utgår. I lagtexten fastslås emellertid uttryckligen att ersättning inte får vägras på den grimden att raisstanke om brott kvarstår utan att skuldfrågan är klarlagd.

Jag har i den allraänna raotiveringen redovisat skälen för att införa den berörda undantagsregeln och pekat på några situationer då regeln kan bli tiUäraplig. Några ytterligare exerapel på sådana fall kan näm­nas. Ersättning kan således vägras när det är klarlagt att en häktad har begått ett visst brott men förundersökningen har avslutals utan åtal på grund av att preskription har inträtt. Som jag anfört i specialraotive-ringen till 1 § kan det också anses oskäligt att ersättning utgår i fall då en anhållen hålls kvar mer än 24 timraar och delta beror på alt han till följd av alkohol- eller narkotikapåverkan e. d. inte har kunnat höras under 24-tiraraarsfristen.

5 §

Första stycket innehåller en bestämmelse om ersättningsgill skada. Bestämraelsen, sora har behandlats i avsnittet 5.8 i den allmänna raoti­veringen, innebär all ersättning utgår för utgifter, förlorad arbetsför­tjänst och lidande. Bestäramelsen skUjer sig från motsvarande regler i 1945 års lag så tiU vida alt synnerliga skäl inte längre fordras för att ersättning för hdande skall utgå.

Som jag har framhållit i den allmänna motiveringen inbegrips under uttrycket förlorad arbetsförtjänst också förlust i näringsverksamhet. Er­sättning kan alltså utgå för skada som uppslår genom alt en företagare måste lägga ner rörelsen till följd av sin frånvaro under tiden för fri­hetsberövandet.

Prop. 1974: 97

91

Jag har i den allmäima raotiveringen gett exerapel på ersätlningsgilla utgifter. I enlighet med vad jag anfört där bör kostnaden för extra arbetskraft i en rörelse inte anses sora ersältningsgUl utgift i della samraanhang. Kostnaden får i stället tas raed i beräkningen vid bestära­raandet av ersättning för förlorad arbetsförtjänst. Detsararaa gäller hyresutgifter som även efter ingripandel raåste betalas för en verkstads-eller kontorslokal särat arbetslöner sora vederbörande alltjämt är bun­den att erlägga.

Till ersättiungsgilla utgifter i detta sararaanhang bör inte heller räk­nas rättegångskostnader i broltraålel, Bestäraraelser ora ersättning för sådana kostnader finns i 31 kap, 2 § RB, Kostnader för fuUföljd av talan raot admråislrativt ingripande ersätts inle heller enligt denna lag.

Till skillnad från utredningens förslag innebär departementsförslaget inte alt ett oberättigat frihetsberövande autoraatiskt skall raedföra er­sättning för lidande. Prövnråg av frågan om sådan ersättning skall utgå får alltså ske i varje särskilt fall. Jag vill understryka att lidandel skall härröra från själva frråelsberövandet och inte från t. ex. en straffdom för alt vara ersättningsgilll.

Departementsförslaget rånehåller inte några regler om hur ersätt­ningen skall bestäraraas. I enlighet raed vad jag har sagt i den allmänna raotiveringen blir allraänna skadeslåndsprinciper tillärapliga. Den sora begär skadestånd har alltså att visa all skada uppstått och hur stor denna är. Ersättnrågen skall därefter i princip bestäraraas så, alt den raotsvarar den uppkomna skadan. Sora jag strax skall koraraa till har dock en särskUd regel om järaknråg av ersättningen tagils upp i andra stycket i förevarande paragraf.

När full bevisning ora skadans omfattning inte alls eller bara raed svårighet kan föras, kan det bli aktuellt att tillärapa bestämmelsen i 35 kap. 5 § RB om uppskattning av skadan till skäligt belopp. Läget skall då vara antingen att utredning angående skadans omfattning inte kan förebringas raed hänsyn lUl dess natur eller också att orafallningen väl kan utredas raen att bevisning rörande skadans värdering inte kan föras eller skulle vara förenad raed alltför stora svårigheter. När det gäller ekonoraisk skada torde ett sådant uppskattningsförfarande i detta sam­manhang kunna bli aktuellt beträffande förluster och kostnader som uppkoraraer i en rörelse. I övrigt lorde det i allmänhet inte föreligga sådana bevissvårigheler alt 35 kap. 5 § RB skulle behöva bli tillämplig. Jag vUl också erinra ora vad jag tidigare har sagt ora att den ersäll­ningsprövande rayndighelen inte bör ställa alltför stora krav på den en­skilde i bevishänseende.

Andra stycket av förevarande paragraf innehåller en bestäraraelse ora jämkning av ersättningen, ora tiden för frihetsinskränkningen har avräknats eller annars beaktats vid fastställande av brottspåföljd. Be­stämraelsen, som i sak överensstämmer med 5 § andra stycket i utred-

Prop. 1974: 97

92

ningens lagförslag, har behandlats i avsnittet 5.7 i den allraänna raoti­veringen. Jag har där också gett exerapel på fall då regeln kan koraraa att tiUärapas.

Under remissbehandlingen har den situationen dragits upp all en person som är häktad får bifall tUl ettöverldagande av häklnrågsbeslu-let men senare döms tUl frihetsstraff för brottet. I sådant fall kan han ha rätt till ersättning för häktningsliden. Samtidigt skall denna tid även tillgodoräknas honora vid straffets bestäraraande. För att den föreva­rande järakningsregeln skall kunna tillärapas är det nödvändigt att den ersättningsprövande myndigheten i en sådan situation väntar med att bestämraa ersättnmg till dess brottmålet är avgjort,

6 §

Paragrafen innehåller en bestäraraelse ora alt ersättningsanspråk inte får överlåtas innan ersättningen blivit slutiigt bestärad. En mot­svarande regel finns i 4 § andra stycket i 1945 års lag och i 8 § första stycket i utredningens lagförslag,

Överlålelseförbudet får bl. a. den betydelsen att ersättningsansprå­ket inte kan utraätas så länge överlåtelseförbudet gäller. Sora utred­ningen har frarahållit torde eraellertid utmätningsskyddel sträcka sig längre. Sålunda lorde det följa av utsöknmgslagen (se t. ex. 66 § tredje stycket och 67 e §) att utmätning inte heller får ske under tiden från det att ersättningen bestäms till dess att den betalas ut. Till skUlnad från utredningen har jag inte ansett del erforderligt att föra in en erinran ora utsökningslagens regler på denna punkt.

Om den ersättningsberättigade avlider, följer av allraänna rättsgrund­satser att hans rätt till talan ora ersättning för ekonoraisk skada övergår på dödsboet. Detta förhållande torde inte rabbas av det nu berörda över­låtelseförbudet. Jag delar utredningens uppfattning att en uttrycklig bestäraraelse ora talerätt i det angivna fallet är överflödig. Deparle-raentsförslaget innehåller därför inte någon raolsvarighet till den nu­varande regeln ora talerätt i 4 § andra stycket i 1945 års lag.

När det gäller anspråk på ersättnmg för lidande torde gällande rätt innebära att sådant anspråk övergår på dödsboet endast om den ersält­ningsskyldige har utfäst sig att betala ersättnråg eller ora ersältnråg har fastställts före den ersättningsberättigades död. Det torde dock inle krävas att beslutet ora faststäUelse har vunnit laga kraft (jfr prop, 1972 r 5 s, 121).

7 

§

Paragrafen, som raotsvarar 7 § andra stycket i 1945 års lag och 13 § i utredningens lagförslag, rånehåller en bestämmelse om regress­rätt för staten i fall då ersättning utgår enligt förevarande lag och den ersättningsberättigade har rätt till skadestånd av annan. Staten kan med

Prop. 1974: 97

93

stöd av denna bestäraraelse återkräva utgiven ersättnmg av enskild person sora i och för sig är skadeständsskyldig. I praktiken torde dock denna situation sällan uppkoraraa.

I enlighet med vad jag har anfört i avsnittet 5.2 bör kommuner vara helt befriade från ersättningsskyldighet enligt förevarande lag. Staten kan alltså inle raed stöd av den nu behandlade paragrafen rikta re­gresskrav raot koramun.

Ö vergångsbestämm elserna

I överensstämraelse med vad jag har förordat i avsnittet 5.11 före­skrivs i övergångsbestämmelsema alt den nya lagen gäller även i fråga om frihetsinskränkningar som har skett före ikraftträdandet och som inte har upphört dessförinnan. I övrigt skall äldre bestäraraelser tUläm­pas beträffande frihetsinskränkning sora har ägt rara före ikraftträ­dandet. Detta betyder bl. a. alt, om det är fråga om en frihetsinskränk­ning sora faller under 1945 års lag och sora har upphört före den nya lagens ikraftträdande, så skall reglema i 1945 års lag om rätt till er­sättning och om ersättningsfrågans handläggning tillämpas. Del bör observeras att även den preskriptionslid på tre raånader som är före­skriven i 1945 års lag kommer att gälla i sådant fall.

7   HemstäUan

Jag hemställer att lagrådets yttrande över förslagel till lag om ersätt­ning vid frihetsinskränkning inhämtas genora utdrag av protokollet.

Vad föredraganden sålunda raed instäraraande av statsrådets övriga ledamöter hemställt bifaller Hans Majrt Konungen.

Ur protokollelr Britta Gyllensten

Prop. 1974: 97

94

Bilaga 1

Utredningens förslag till

Lag om ersättning för vissa obefogade frihetsinskränkningar

1 § Den som tiU följd av beslut vid myndighetsutövning varit under

samraanlagt mer än tjugofyra timmar i sträck berövad friheten eller

underkastad annan inskränknråg i rörelsefriheten och lidit skada därige­

nora får ersältnråg av staten för skadan efter vad som sägs i denna lag,

ora ingripandet är att anse sora obefogat enligt lagen. Skadeståndslagen

(1972r 207) är icke omedelbart tiUämpUg i fråga om ersättningsskyldig­

het på sådan grund.

Bestämmelserna i denna lag avser icke frihetsinskränkning som består i fullgörandet av lagstadgad tjänsteplikt, såsora enligt värnpliktslagen (1941 r 967) eller brandlagen (1962r 90). Ej heller avser bestäramelserna frihetsinskränkning enligl lagen (1960 r 331) ora skyddsåtgärder vid olyckor i atomanläggningar ra. m., srailtskyddslagen (1968r 231) eUer epizootUagen (1935r 105). Frihetsinskränkning enligt andra föreskrifter som gäller för krig eller krigsfara än 22 kap. brottsbalken är likaledes undantagen från tillämpning, så ock inskränkning i utlänningars rätt alt uppehålla sig inom visst oraråde sora Konungen föreskrivit raed stöd av 14 § utlänningslagen (1954r 193).

2

§ Blir beslutet efter underställning, överklagande, domvillobesvär eller resningsansökan slutgiltigt ersatt av annat beslut, och är detta vä­sentligen grundat på samraa oraständigheter som, kända eller ej, före­låg vid tiden för det tidigare beslutet, skall ingripandet anses obefogat i den raån det varit strängare än som skulle ha följt av det senare beslu­tet. Tiden för fängelsestraff som angivits i det senare beslutet skall vid jämförelse raed verkställt frihetsberövande beräknas raed ledning av föreskrifterna i 26 kap. 6 § brottsbalken.

3

§ När någon varit häktad, anhållen eller underkastad reseförbud så­som misstänkt för brott eller när krigsman varit tagen i förvarsarrest, skall detta anses som obefogat ingripande ora frikännande dora raed­delas för brottet eller åtalet läggs ned eller förundersökning avslutas ulan att åtal väcks. Om någon, på gmnd av misstanke om brott, varit tagen i förvar genora beslut av befälhavare på fartyg eller luftfartyg eller av beskickning eller konsulat äger vad nu sagts raotsvarande till-lämpning.

Häktning eller anhåUande i anledning av raisstanke för brott skall också anses sora obefogat ingripande, ora åtgärden vidtagits med stöd av 24 kap. 1 § r"ättegångsbalken men brottet i doraen hänförs under sådant lagrura att häktning icke kunnat ske annat än enligt 2 § samraa kapitel, dock endast om del är uppenbart all där näranda förutsättning­ar bmslit och all, i fråga ora anhållande, ej heller förelegal oraständig­heter som anges i 5 § andra stycket i kapitlet.

Föreligger flera brott har vad nu sagts motsvarande tUlämpning med den jämkning som kan föranledas av förhållandena.

Prop. 1974: 97

95

4

§ Har någon varit intagen eller kvarhållen i ungdomsvårdsskola, eller, utan eget samtycke, i allraän vårdanstalt för alkoholraissbmkare, i sjukhus för sluten psykiatrisk vård eller i specialsjukhus eller vårdhem för psykiskt utvecklingsstörda, och har han därefter blivit slutiigt utskri­ven under väsentligen sararaa förhållanden sora, kända eller ej, förelåg vid beslutet ora intagningen eller kvarhållandet, skall han anses ha varit utsatt för obefogat rågripande ora det fraragår alt oraständigheterna ut­gjorde otillräcklig gmnd för beslutet. Vad nu sagts äger dock ej tUlärap­ning, ora beslutet varit föremål för överprövning efler underställning eller överklagande eller när beslutet raeddelats av högre rayndighet efter fullföljdsförfarande.

5

§ Rätt till ersältnråg föreligger ej, om den sora tUl följd av rayn­dighets beslut varit utsatt för obefogat ingripande själv uppsåtligen för­anlett beslutet eller, i fall sora avses i 3 §, sökt undandraga sig fömnder-söknråg eller lagförråg eller i övrigt otillbörligen försvåra utrednrågen.

Järaknråg av ersättning får ske efter vad som finnes skäligt, ora tiden för ingripandel avräknats vid fastställande av brottspåföljd eller om därvid eljest tagits hänsyn till ingripandel.

6 § Ersättning utgår för hinder eller förlust i näring, såsora mistad

arbetsförtjänst, avbräck i rörelse eller nedsättning av arbetsförmågan.

Därjämte ersätts nödiga kostnader sora uppkorarait i annat hänseende i

samband raed genoraförande av del obefogade ingripandet.

Beräkningen av ersättning skall hänföra sig till förhållandena då ska­da inträdde eller kostnad uppköra. Sålunda beräknad ersättning skall järakas efler de förändringar av basbeloppet enhgt lagen (1962r 381) ora allmän försäkring sora inträtt intill dess justitiekanslern raed stöd av 10 § nedan raeddelar beslut i sak rörande ersättningsfrågan.

7 § Frihetsberövande anses ha raedfört själsligt lidande eller obehag

sora skall föranleda ersättning. Denna beräknas tUl tiondelen av det bas­

belopp sora gällde vid liden för justitiekanslerns beslut i sak rörande er­

sättningsfrågan. Därutöver beräknas elt hundradels basbelopp för varje

påbörjat dygn av de trettio första dygnen av frihetsberövandet och fyra

tusendels basbelopp för varje påbörjat dygn av den lid av frihetsbe­

rövandet sora följt därefter.

Utgör flera frihetsberövanden led i en enhetiig behandling såsora verkställighet av brottspåföljd, i förekommande fall föregången av häkt­ning eUer anhållande, eller beredande av viss vård eller liknande, anses de vid beräkningen av ersättning bilda elt saramanhängande frihetsbe­rövande.

Har frihetsberövande raedfört särskilt kännbart lidande, för vilket ersättning enligt första stycket pålagligen skulle utgöra otillräcklig gott­görelse, eller föreligger synnerliga skäl att ersättning skaU utgå för lidande till följd av annan frihetsinskränkning än frihetsberövande, skall ersättningen i anledning av sådant frihetsberövande eller sådan frihels-inskränkning beräknas efter lidandets art och orafattning. Därvid skall 6 § andra stycket ha raotsvarande tUlärapning.

8 § Anspråk på ersättning får ej överlåtas till annan innan ersättning­

en blivit slutligen bestämd.

Om frihet från utmätning av ersättning stadgas i utsökningslagen (1877r 31 s. 1).

Prop. 1974: 97

96

9 § Vill någon kräva ersättning enligt denna lag, skall han framställa

sitt anspråk hos justitiekanslern inora tre raånader från det sådant för­

hållande slutgiltigt rålrält som enligt 24 §§ föranleder alt ingripandet

skaU anses obefogat. Har han ej iakttagit detta och ej heller råora an­

given tid oraedelbart vid dorastol väckt talan raed sådant anspråk, har

han förlorat sin rätt till ersättning utora i fall sora sägs i andra stycket.

Ersättnrågsrätten kvarstår tills vidare, ora någon före tidens utgång väckt talan vid dorastol raed yrkande ora skadestånd av staten enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen i anledning av beslut sora föranlett ingri­pandet, Justitiekanslern bereder honora då tillfälle att inora viss ytterli­gare tid göra fraraslällning hos justitiekanslern ora att lUlika få ersätt­ning enligt denna lag, Ersättningsrätten går därvid förlorad, om fram­ställning icke görs inora den liden.

10 § Justitiekanslern handhar för statens räkning frågor ora ersättning

enhgt denna lag.

Finner justitiekanslern vid prövning av gjord fraraslällning att anspråk på ersättning eller gottgörelse för ansökningskostnader skall helt eller delvis bifallas, raeddelar han beslut därora. I vad ett anspråk ogiUas hänvisas sökanden alt inora viss tid väcka talan mot staten vid dorastol. Har sökanden redan väckt talan vid underrätt mot staten eller koraraun ora skadestånd enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen i anledning av beslut som föranlett ingripandet, skall hänvisningen avse den underrätten.

Talan mot beslut varigenora justitiekanslern avvisat anspråk ulan att uppta det tUl prövning i sak föres hos Svea hovrätt genora besvär. Be­slut sora justitiekanslern eljest meddelat enligt denna paragraf får icke överklagas.

11 § Rätten till ersättning i vad avser anspråk som justitiekanslern

OgUlat går förlorad, ora ej talan raot staten blivit väckt inora den tid

och vid den dorastol sora angivits i hänvisningen.

Sådan talan får icke avse ersättning i annat hänseende eller till högre belopp än sora yrkats hos justitiekanslern. Ej heller får fordras gott­görelse för kostnader hos justitiekanslern uiöver vad sora begärts hos denne i ansöknrågsärendet.

12 § I fall då någon har varit utsatt för obefogat ingripande vidkännes

staten hans ansöknrågskostnader hos justitiekanslern raed undantag för

kostnad sora icke varit skäligen påkallad för alt tillvarata hans rätt.

För sådant fall skall beträffande rättegångskostnader vid dorastol gälla, raed tUlärapning i övrigt av 18 kap. rättegångsbalken, att staten, där ej annat föranleds av 18 kap. 6 eller 8 § sararaa balk, alltid själv skall vidkännas sina kostnader, så ock kostnad sora åsarakas raotparten genora att staten fullföljt talan.

13 § Utgår ersättning enligt denna lag och har sökanden haft rätt till

skadestånd av annan, inträder staten i raotsvarande raån i hans rätt.

Denna lag träder i kraft den

, då lagen (1945r 118) om ersättning

i vissa fall åt oskyldigt häktade eller dörada ra. fl. upphör all gälla.

Den nya lagen äger därefter tUlärapning järaväl i fråga ora ingripan­de sora skett innan lagen trädde i kraft. Har före ikraftträdandet frara­ställts ersättningsanspråk på sätl sora anges i 5 § garala lagen, skall dock den lagen tillärapas beträffande ersättning för sådana i dess 13 §§ oraförmälda åtgärder som anspråket avser.

Prop. 1974: 97

97

Bilaga 2

Remissyttrandena över utredningens förslag

1 Allmänna synpunkter

Behovet av ny lagstiftning på området vitsordas i stor utsträcknråg i remissvaren. TUl dem som delar utrednrågens upp­fattning alt ersättnrågsskyddet vid frråetsråskränkningar bör utökas uiöver vad sora följer av den gäUande regleringen hör JK, RÄ, kam­marrätten i Göteborg, kriminalvårdsnämnden, interneringsnämnden, polismästaren i Stockholm, länsstyrelserna i Malmöhus och Värm­lands län. Advokatsamfundet och Kriminalislföreningen.

JK framhåller att det råom raraen för 1945 års lag får anses vara i huvudsak tillfredsställande sörjt för alt den sora av raisstag be­rövats friheten får ekonoraisk gottgörelse av det allraänna. I den mån endast skadeståndslagen kan åberopas av de skadelidande är förutsätt­ningarna för utbekommande av ersättning särare. Skadeståndslagen ålägger visserligen det allraänna ersättningsskyldighet i ej oväsentlig orafaltnråg för oriktig myndighetsutövning som av något skäl ej kan läggas enskild befattningshavare tUl last som fel eller försummelse. Så­lunda föreUgger ersättningsskyldighet vid s. k. anonyma fel och kumu-lerade fel ävensom då befattningshavaren kan åberopa subjektiva ur­säkter för sitt objektivt culpösa handlrågssätt. Men genora lagens av-gränsnråg till förhållanden som har direkt anknytning till fel eller för­suraraelse vid rayndighetsutövning faller utanför ersättningsregeln så­dana beslut som visserligen är objektivt sett felaktiga, exerapelvis ge­nora att besluten bygger på utredningsresultat som är oriktiga på grund av förhållanden som ligger utanför rayndighetens rådighet, raen sora är riktiga i formell mening. Så t. ex. kan utredningsmaterialet innehålla en falsk eller ovarsam utsaga. Vidare kan någon avgörande omständig­het vara okänd för den befattningshavare som ansvarar för beslutet utan alt della på något sätt kan läggas honom till last. JK framhåller att det för situationer sora dessa är klart, att skadeståndslagen inte ger ett tUlfredsställande skydd för den sora oriktigt berövats frråeten eller eljest fått den inskränkt. Det lorde stå klart, att behov finns av en kompletterande lagstiftning för att trygga rätten till ersättning för den som genom misstag blivit föreraål för frihetsinskränkning. Enligt JK synes en sådan lagstiftning vara behövlig inte bara inom det område som orafattas av 1945 års lag utan för i princip hela fältet av judiciella och administrativa frihetsinskränkningar.

Kammarrätten i Göteborg anser alt möjligheterna att utfå ersättning för obefogade frihetsinskränkningar raed stöd av skadeståndslagens be­släramelser i praktiken torde bli tämligen sraå. Sålunda krävs bl. a. alt fel eller försuraraelse skall kunna läggas någon tUl last vid myndighels-utövningen. Många myndighelsbeslut grandas emellertid på värderingar av den i målet eller ärendet förebragta bevisningen. Härvid blir det den enskilde befattningshavarens subjektiva bedömning av bevisningen som ytterst kommer att beslärama beslutets rånehåll. Det kan sällan med

7    Riksdagen 1974.1 saml. Nr 97

Prop. 1974: 97

98

fog göras gällande att den vars beslut sederraera underkänts vid över-prövnråg gjort sig skyldig till fel eller försummelse vid sin myndig­hetsutövning. Kamraarrätten framhåller att vad nu sagts också gäller raål ora frUretsberövande eller annan frihetsinskränkning. I sådana raål raåsle ofta beslut fattas snabbt eller eljest efter raycket kort betänketid. Därest rätten tUl ersättning skulle göras beroende av alt ingreppet kommit till på grand av fel eller försummelse, skulle rätt till ersättning sällan föreligga. Kamraarrätten påpekar alt skadeverknrågarna för den enskilde dock blir lika orafattande, även om befattningshavare inte kan anses ha gjort sig skyldig lUl fel eller försuraraelse vid rayndighets-utövningen. Kammarrätten anser därför att det finns starka skäl för alt ersättning för skada tiU följd av obefogade frråelsinskränkningar skall utgå efter generösare gmnder än sora följer av skadeståndslagen.

Enligt RÄ har 1945 års lag i en del hänseenden inle alllid fungerat helt tUlfredsställande. Särskilt har det förhållandet alt kvarstående raiss­tanke ora brott kan beaktas begränsat raöjlighelen att erhålla ersättning och vållat rätlstillärapnmgen svårigheter. RÅ ansluter sig helt till tanken att rätten till ersättning bör vidgas. Genom skadeståndslagen har öpp­nats en möjlighet alt erhåUa ersättning för skada, som vållats genom fel eller försuraraelse vid rayndighetsutövning. Enligt RÅ föreligger det otvivelaktigt ett behov av generösare regler i fråga ora åtgärder, sora berör den enskildes frihet. En speciell lagstiftning i äranet är därför påkallad. RÅ framhåller att förslaget innebär en väsentlig utvidgnråg av det allraännas ersättningsskyldighet. Utredningen har sökt eliminera skälighetsbedömningar och åstadkomma en enkel handläggning av ersättningsärenden. En bärande tanke är därvid alt någon prövning av tidigare besluts riklighet råte skall behöva ske. RÅ frarahåller att för­slaget i förhållande till nuvarande lagstiftning är avsevärt liberalare och alt det undanröjer en del av den kritik sora kan riktas raot den nu gällande ordningen.

Polismästaren i Stockholm anser att nuvarande lagsliftning på om­rådet är svårtolkad och svåröverskådlig och att det därför föreligger elt starkt behov av en ny saralande författning.

Lagförslaget har i stort sett fått ett övervägande gynnsamt mottagande av remissinstanserna. Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av bl. a. JK, överåklagarna i Stockholm och Göteborg, läns­åklagaren i Stockholms och Gotlands län, kammarrätten i Göteborg, kriminalvårdsstyrelsen, interneringsnämnden, ÖB, socialstyrelsen, psy­kiatriska nämnden, invandrarverket, skadeståndskommittén, Kommu-förbundet. Advokatsamfundet, LO, TCO, SR och SACO. Några re­raissinstanser, bl. a. ungdomsfängelsenämnden, sjöfartsverket, luftfarts­verket, länsstyrelsen i Värmlands län, utiänningsutredningen. Lands­tingsförbundet och SAF, tillstyrker förslagel eller läranar det ulan erin­ran raed hänvisning till de synpunkter vederbörande råstans har att beakta.

Hovrätten över Skåne och Blekinge och kriminalvärdsnämnden av­styrker förslaget. RA förklarar sig i väsentliga delar råte beredd att bi­träda förslaget utan anser all ett nytt förslag, sora närmare ansluter sig till principerna i 1945 års lag, bör utarbetas. Länsstyrelsen i Malmöhus län anser det tveksamt om ersättningsrätten bör utformas i enlighet med förslaget eller i ungefärlig överensstäraraelse med 1958 års för­slag till lag ora skadestånd i offentlig verksarahet (SOU 1958r 43).

Prop. 1974:97

99

Socialstyrelsen finner den föreslagna lagstiftningen angelägen från sarahällelig synpunkt och ansluter sig till förslagets bärande prråciper.

Advokatsamfundet anser det angeläget raed en ny lagstiftnmg i fråga om ersättnråg för frihetsinskränkande myndighetsålgärder som visat sig obefogade och finner utrednrågens förslag vara i huvudsak väl ägnat all tillgodose dera som blivit utsatta för sådana åtgärder. Sär­skilt angelägen är reformen att ersättnråg inte skall kunna vägras på grund av att misstanke står kvar mot den sora varit häktad men blivit frikänd för det brott för vilket han varit misstänkt. Liknande syn­punkter anförs i SACO:s remissvar.

Statens invandrarverk pekar på alt det i förslaget inte görs någon skUlnad raeUan svensk och utlänning och alt utredningen råte heller föreslår att utlänning för att konuna ifråga för ersättnråg måste lag­ligen ha vistals i Sverige under viss tid. Verket anser denna inställ­ning välgrundad och tillstyrker i princip lagförslaget.

Skadeståndskommittén anser utrednrågens förslag väl ägnat all läg­gas till grand för lagstiftning. Korarailtén frarahåller att de lösningar utredningen vill ge på delvis orastridda och myckel komplicerade pro­blem som berörs på det hela taget är starkt motiverade i sak och för­tjänstfulla från teknisk synpunkt. Motsvarande uppfattnråg koraraer till uttryck i psykiatriska nämndens reraissvar. Nämnden förklarar sig dock ha en avvikande raenråg om vissa av utredningens ställningstaganden el­ler känna tveksarahet inför dera. Näranden pekar på att ersättning en­ligt förslaget kan tänkas bli lägre än enligt skadeståndslagen. Ersätt-sältningsyrkande kan därför koraraa att för elt och sararaa fall resas på två vägar, nämligen dels enligt den föreslagna lagen dels enhgt skadeståndslagen. Visserligen riskerar det allraänna råte att ersättningen blir dubblerad. Näranden befarar emellertid att förhållandet koraraer alt ge upphov till en hel del koraplikationer. Frärasla invändningen raot den beskrivna situationen är emellertid att proceduren för den enskilde individen ter sig onödigt invecklad. Näranden erinrar om att det i be­tänkandet talas ora saraordning av anspråk enligl å ena sidan den nya lagen och å andra sidan skadeståndslagen. Sådan samordning borde enligt näranden ha skett innan ännu skadeståndslagen blivit lag. Fördelen med att göra den nya,lagens regler exklusivt tillämpliga i fråga ora an­språk på ersättning för sådana obefogade frihetsråskränkningar sora går in under lagen anser psykiatriska näranden så stor att näranden vill föreslå sådan ändring av skadeståndslagen sora raöjliggör detta.

Kriminalvårdsnämnden anser att förslaget bör göras till föreraål för ytterligare överväganden i fråga om konsekvenserna i olika situationer av de principer lagtexten uttrycker. Det är önskvärt att en raera preg­nant lagtext utarbetas som är raera ägnad att lösa i praktiken uppkom­mande tiUämpningsfrägor. Särskilt bör noggrannare anges vUka forraer av frihetsinskränkningar sora kan medföra ersättning och i vilken ut­sträckning beslut under pågående verkställighet bör kunna utlösa er­sättningsrätten. Vidare bör en genomgång ske av förslagets konsekvenser vid genomförande av de förslag sora lagts frara av kriminalvårdsbe­redningen och i proposition (1972r 146) angående avräkning för häkt­ningstid ra. ra.

Hovrätten över Skåne och Blekinge anser att förslaget innebär ett teoretiskt råtressant försök all sararaanföra bestämmelserna om ersätt­ning för olika slag av frihetsinskränkningar och gmnda dessa på en en­hethg prråcip. Hovrätten firmer eraellertid att denna princip blir så in-

Prop. 1974: 97

lOO

vecklad och svårtolkad alt förslaget av praktiska skäl inte bör genom­föras. Enligt hovrättens raenmg bör i stället judiciella och administtali-va frihetsråskränknrågar behandlas var för sig vid en modemisering av ersättningsreglema. Hovrätten anser att reglerna i del förra fallet bör anknyta till de nytillkomna bestämraelserna i rättegångsbalken ora ersättning för rättegångskostnad då den tilltalade frikänns. För det senare fallet ligger det enligl hovrätten närmast tiU hands att komplettera skadeståndslagen med elt stadgande som medger att ersättning, obe­roende av fel eller försuraraelse, utgår då frihetsberövande varit ogmn-dat. Hovrätten utvecklar sin ståndpunkt närraare på sätt framgår av följande redogörelse.

Hovrätten frarahåller alt betänkandet innehåller en synnerligen grandlig och detaljerad genomgång av äranet. Förslaget lar, i nära anslutning till utredningens direktiv, sikte på att åstadkomraa en en­hetlig reglering av ersättningsrätten vid olika slag av frihetsinskränk­ningar och att därvid noga tillse att bestäraraelserna inte uppvisar några luckor och att raoliven beaktar alla upptänkliga fall. Trots de för­tjänster sora förslaget obestridligen har från dessa synpunkter undgår raan enligt hovrättens mening råte att vid granskningen ställa sig tvek­sam till det ändamålsenliga i att söka skapa enhetliga ersättningsregler för judiciella och administrativa frihetsinskränkningar. Förslagel har härigenora blivit synnerligen svårtillgänghgt. Hovrätten befarar att det också i praktiken komraer alt visa sig svårt att tUlärapa bestäramelserna och att något sora är det viktigaste ersättnrågsrätten till följd av reglemas formella karaktär inte koramer alt tiUgodose de mest be­hjärtansvärda fallen.

Hovrätten anser alt det i huvudsak inte är något att invända mot ut­redningens resonemang i den del förslaget utgår från alt rätten till ersättning råte bör baseras på en efterhandsprövning av myndighets­beslutets riktighet utan att ersättningen i stället bör grandas på alt be­slutet har blivit rättat i stadgad ordning. Hovrätten framhåller att det, såsom anfördes i propositionen angående skadeståndslagen, är mest för­enligt raed principerna för vår rättegångsordning och raed förvaltnings­rättsliga grundsatser att lägre instansers avgörande i första hand skall prövas i den ordning sora anvisas genom reglerna om fullföljdsförfa­randet. Dessa grundsatser bör inte få sättas ur spel genora att över­prövning i vidsträckt orafattning i stället sker på en oraväg i förra av en judiciell eller adrainistrativ prövning av skadeståndsanspråk mol det allmänna. Hovrätten pekar på att dessa synpunkter tiUgodoses i skade­ståndslagen genom en passivitetsregel, vilken dock inle är absolut utan raedger ett bedöraande om det funnUs giltig anledning alt underlåta fullföljd. I sistnämnda hänseende bör enligt hovrätten särskilt beaktas att passivitetsregeln inle utesluter skadestånd, när elt överklagande skulle vara ändaraålslöst i den raeningen att det inle kan hindra eller rainska del felaktiga avgörandets skadeverkningar. Det nu föreliggande förslaget skiljer sig eraellertid från den i skadeståndslagen antagna lös­ningen genora att fullföljd av talan eller anlitande av särskilt rätts­raedel är den enda vägen att skapa underlag för ett ersätlningsbeslut. Passivitetsprincipen skulle, raed andra ord, på detta oraråde vara absolut. I skadeståndslagen har raan inle velat gå så långt därför att själva ersättningsrätten därigenora skulle bli inskränkt på ett sätt sora inte är förenligt raed de bärande tankegångarna i den lagstiftning som föreslogs. Hovrätten anser att utredningen inle har läranat någon egent-

Prop. 1974: 97

lOi

lig förklarråg tUl varför passivitetsregeln på detta oraråde bör ges elt strängare innehåll än i skadeståndslagen. Risken finns att raan därige­nom i behjärtansvärda fall utestänger den skadelidande från att få ersättning. Åtminstone när det gäUer administrativa frihetsberövanden bör det enligt hovrättens mening frånas någon möjUghet kvar att beakta i objektiv mening gUtig anledning alt icke fullfölja talan. Då oriktig­heten i ett frihetsberövande upptäcks först vid en senare tidpunkt, t. ex. då graden av psykisk utvecklingsstörning i belysning av individens se­nare utveckling måste antagas ha blivit felaktigt bedömd, kan det vidare anses betungande att det för att nå fram tiU ett ersätlningsbeslut skall fordras två förfaranden, elt resningsärende och ett ersättningsärende.

Det egentliga skälet till att utredningen på denna punkt vill skärpa passivitelsregeln synes enhgt hovrätten vara en önskan att, i enlighet med direktiven, koppla saraman judiciella och administrativa frihets­inskränkningar i ett enhetligt ersättningssystem. Hovrätten frågar sig om det är ett så viktigt skäl och framhåller att det i varje fall inte är över­tygande, SkUlnaden ligger inte däri att själva frihetsberövandet tUl sin karaktär skulle vara olika i de båda fallen. SkiUnaden beror på de olika processreglema.

Om man såsom i förslaget utgår från att dorastol sora prövar fråga om ersättnråg inte äger direkt ta ställning till det frihetsinskränkande beslutets oriktighet utan har att i detta hänseende grunda sitt ställnings­tagande på en överprövnråg och ändring av beslutet genom aimat organ, uppkommer enligt hovrätten elt behov alt kunna fastställa alt överpröv­ningen har avsett samma situation som det ursprungliga beslutet. Därav framtvingas en noggrann fixering av det bedöraningsunderlag sora måste hgga tiU grund för det senare beslutet för att della skall kunna medföra rätt liU ersättning. Hovrätten anser alt förslaget i denna del är synner­ligen invecklat, detaljrikt raotiverat och svårtUlgängligt. Man raåste en­ligt hovrätten fråga sig om inte förslaget i denna del genom sin forrael­la uppläggning kan leda till att ersättning måste vägras även i fall då sådan ter sig högst berättigad. Reglema om behörighet alt raeddela be­slut i olika fall, ora rätten alt överklaga, om fuUföljdsbegränsnrågar och om möjlighetema att använda extraordråära rättsraedel har fått sin utforraning av helt andra hänsyn än dem som har med ersättningsrätten alt göra. Inom dorastolsprocessen skulle måhända probleraen inte bli så stora, då det gäller att tiUärapa den föreslagna principen för ersättnings­rätt. Processen utgår d"är från en i stäraningsansöknrågen angiven gär­ningsbeskrivning. Inskränkning eller ändring av talan och fraraställda ändringsyrkanden vid fullföljd finns klart redovisade. Dorastolarna har sedan gararaalt brakat motivera sina avgöranden och man bör åtrarås-tone som regel kunna utläsa därav vilka oraständigheter de grundats på. Enligt hovrätten kan raan i dessa hänseenden inte vänta sig att adrainisttativa beslut regelraässigt skapar underlag för en järaförelse om två, vid oUka tUlfällen fattade beslut väsentiigen gmndals på sararaa omständigheter. Domstol som har att ta ställning tUl ett ersällnrågsyr-kande kan komraa att stäUas inför oöverstigliga svårigheter, därför att materialet är otillräckligt för en sådan jämförande bedöraning som förslagets huvudprråcip kräver. Doraslolen raåste utgå från besluts-raoliveringar, sora ofta är knapphändiga och ej sällan ofullsfåndiga, Reglema för protokoUföring och aktbUdning hos förvaltningsrayndig-helerna är inte lika utförliga sora vid domstolarna. Det är inte säkert att domstolen koramer att finna de behövliga kompletteringarna i detta

Prop. 1974: 97

102

raaterial. Hovrätten påpekar att de brister i raaterialet sora den ersätl-nrågsprövande dorastolen sålunda kan ställas inför enligt förslaget tyd­ligen kommer att gå ut över den ersättningssökande. Delta gäller också i det fallet att denne är i stånd att visa att det ursprungliga beslutet är felaktigt. Det får dorastolen enligt förslaget inle la slällnråg till. Enligt hovrätten torde även den situationen lätt kunna inträffa att myndighet som fattar det senare beslutet inte bestämt anger om detta är grundat på sararaa oraständigheter sora förelåg vid tiden för det tidigare beslu­tet utan glider undan denna frågeställnråg genom alt konstatera att det i varje fall fråns så många nytillkomna omständigheter som gör frihets­berövandet omotiverat att delta bör upphävas. Hovrätten påpekar att så snart beslutsmotiveringen på delta sätt är blandad och vissa nytill­komna omständigheter ingår däri, den ersätlningssökande tydligen är utesluten från ersättnråg, hur galet det ursprungliga beslutet än ter sig.

Hovrätten frarahåUer att det också visar sig alt den prråcipiella upp-l'åggnrågen av förslaget inte kan helt genomföras. Undantag har måst föreskrivas för fall då någon intagits på anstalt enligt social vårdlag-sliftning och i stället för att överklaga ett enligt hans raening oriktigt intagningsbeslut begär utskrivning. I dessa fall raedger förslaget sålun­da en direkt prövning av frågan om tillräcklig grand för intagnings-beslutet saknades och en därpå grundad ersättningsrält. Nödvändighe­ten att göra detta undanlag försvagar enligt hovrätten väsentligt bärig­heten i de argument som anförs för huvudförslaget. Man undgår inte att fråga sig, om det inte finns fler fall då det inte rimligen kan läggas den som har varit utsatt för frråelsberövandet till last att han inle har överklagat beslutet.

Hovrätten anser att förslagel, även ora del kan betecknas sora en teoretiskt elegant lösnråg, av praktiska skäl råte bör genoraföras. Man bör i första hand skrinlägga tanken på geraensararaa ersättningsregler för judiciella och admråislrativa frihetsråskränkningar och i stället be­handla dessa frågor var för sig. Den principiella uppläggningen av för­slaget har främst bestärats av dess förhållande till den nya skadestånds-lagstiftningen. Menrågen sägs vara att åsladkoraraa en förbättring av den skadeUdandes rättsliga situation vid vissa speciella fall av oriktiga rayndighelsbeslul. Hovrätten frarahåller att det i och för sig naturligt­vis är riktigt att det finns elt saraband med skadeståndsreglerna och att, i den raån raan inle önskar ge ersättningsrälten en vidare orafatt­ning än vad sora följer av dessa, särbestäraraelser är obehövliga. Enligl hovrätten har i betänkandet råte alls observerats att det också, i fråga ora judiciella frihetsråskränkningar, finns ett samband raed RBrs be­stäraraelser om rättegångskostnad. I 31 kap. 2 § RB finns bestärarael­ser enligt vUka tilltalad som frikänns kan få ersättning av allraänna raedel. Lagmraraet får den 1 juli 1973 ny lydelse i saraband med tiU­komsten av rättshjälpslagen. Den nya principen är att den sora fri­känns skall håUas i görligaste raån skadeslös för kostnad som har varit nödvändig för alt tillvarata hans rätt. I della saramanhang har ställning dock inte tagits tUl andra kostnader än vissa uppräknade, rent proces­sueUa utgifter. I proposhionen (prop. 1972r 4 s. 269270) anförs att frågan om kostnad för förlorad arbetsförtjänst eller för annan skada med anlednråg av rättegången hänger intimt samraan raed frågan ora orafallningen av ersättningsrätten för den som har drabbats av elt oriktigt frihetsberövande.

Prop. 1974: 97

103

Med hänsyn till nu angivna saraband raed rättegångskostnadsreglerna är det enligt hovrätten önskvärt att en översyn görs av 1945 års lag. Någon raera orafattande ändring är dock knappast behövlig. Det bör observeras att de praktiskt sett viktigaste ersättningsreglerna är de som hänför sig till häktning och andra processuella tvångsraedel. Dessa reg­ler bör alltså liksora i gällande lag skjutas i förgrunden. Hovrätten an­ser att särskUd lag i äranet är behövlig, då den avser även fall då åtal inle väckts och reglerna alltså råte med fördel kan föras rå i RB, I fråga ora verkställighet av påföljd saknas skäl till nuvarande begräns­ningar. Lagen bör i princip avse samtliga fall då verkställighet skelt på grand av dom sora inle vunnit laga kraft eller på gmnd av lagakraft­vunnen dora som upphävs genom särskilt rättsmedel. Liksom f, n, bör ersättningsfrågan kurma handläggas i målet,

I fråga om administrativa frihetsberövanden synes enligt hovrättens mening övervägande skäl tala för alt lösa ersättningsfrågan i huvudsak enligt 1958 års förslag genom en kompletterande regel i skadestånds­lagen. Hovrätten har dock inte ansett sig böra raera i detalj ingå på denna fråga.

Åtskilliga reraissinstanser har frarafört erinringar mot att ett beslut ora frihetsråskränkning enligt förslaget betecknas som obefogat, ora det upphävs eUer ersätis av elt rarådre strängt beslut utan alt ändringen föranletts av nytUlkorana omständigheter. Hovrätten över Skåne och Blekinge frarahåUer att man med tanke på den mera vanliga språk­liga betydelsen av ordet "obefogad" skulle kunna förledas alt tro att den föreslagna lagen ger utrymme för en bedömning att den beslu­tande myndigheten förfarit oriktigt. Så är emellertid alls inte förhål­landet. Hovrätten anser det därför bättre att stryka ordet på alla stäUen där det förekoraraer och i stället inrikta avfattningen direkt på att ange de fall då ersättning utgår.

Länsåklagaren i Stockholms län anser del också olärapligt att an­vända beteckningen "obefogat". Även om anraärkningen kan förefalla vara av endast formell art, kan det inte uteslutas att uttrycket kan raenligt påverka tillilen till rättskipningen och de rättsvårdande orga­nens anseende.

Bland de reraissinstanser sora på liknande skäl invänt mot att be­teckningen "obefogad" används i lagen kan nämnas RÄ, länsåklagarna i Uppsala och Norrbottens län, rikspolisstyrelsen, kriminalvårdsnämn­den, polismästaren i Stockholm särat SACO.

Rikspolisstyrelsen anser att lagtexten är alltför tung och svårtillgäng­lig och att den bör oraarbetas för att komma i bättre överensstämraelse med nutida krav på ett enkelt och lättfattligt språk. RÄ anser att en avsevärd förkortning och förenkling bör åstadkommas. Han framhåller att förslaget i flera hänseenden erbjuder tolkningssvårigheter som kan undvikas genora elt enklare frarastälningssätl.

2 Lagstiftnmgens tillämpningsområde

Förslaget att ersättningsreglerna skall orafatta också administra­tiva frihetsinskränkningar sora inle är enbart av förbere­dande natur tillstyrks eller lämnas utan erinran av flertalet reraissinstan­ser. TUI dem sora uttalar sig positivt om förslaget i denna del hör JK, överåklagarna i Stockholm och Göteborg, socialstyrelsen, psykiatriska

Prop. 1974: 97

104

nämnden, länsstyrelserna i Uppsala, Malmöhus, Värmlands och Norrbot­tens län, Göteborgs kommunstyrelse, Malmö socialvårdsstyrelse, social­förvaltningen i Helsingborg och landstingsförbundet.

Hovrätten över Skåne och Blekinge ställer sig såsom framgår av den föregående redogörelsen avvisande till alt judiciella och adrai­nistrativa frihetsinskränkningar skall behandlas enhetligt vid en raoder­nisering av ersättningsreglema. Betänkligheter raot att admråislrativa frihetsberövanden skall omfattas av ersättningsreglerna koraraer liU ut­tryck också i yttrandena från RA, rikspolisstyrelsen, länsstyrelsema i Stockholms och Göteborgs och Bohus län. Kommunförbundet särat SR.

JK anför att det är önskvärt att en särlagstiftning för frihetsråskränk­ningar, såvitt möjligt, upptar en enhetlig reglering för aUa olika besluts-typer av frihetsinskränkning inora doraslolsväsendet och inom förvalt­ningen. Samordningen raed skadeståndslagen bör ägnas särskild upp-märksarahet. Om råte särskilda skäl föranleder till annat, anser JK det naturligt att skadeståndslagens principer blir i tiUäraplig omfattning normgivande för de särskilda ersättningssystem som här föreslås.

Socialstyrelsen uttalar sin tillfredsställelse över att frågor om ersätt­ning för såväl judiciella som admråistrativa frråetsråskränkningar före­slås få en sammanfattande laghg reglering. Denna uppfattning delas av ÖB, som anser att en begränsning till enbart judiciella avgöranden om frihetsinskränkningar och inskränkningar i den enskUdes rörelsefrihet skulle kunna skapa gränsdragnrågsproblem. Att även inbegripa admi­nistrativa avgöranden är enligt ÖB särskUt påkaUat med härisyn till den administrativa processens partsförhållanden mellan enskild och myn­dighet raed dess representanter. Enligt länsstyrelsen i Värmlands län kan antalet ersättningsfall antas bli relativt få. Länsstyrelsen anser det trots detta angeläget att en person sora genora rayndighets åtgärd ut­satts för obefogad frihetsinskränkning hålls skadeslös härför.

RA framhåller att admråislrativa frihetsråskränkningar ofta kan vara ingripande och alt det är principiellt tUltalande med en enhetiig regle­ring av det allraännas ersättningsskyldighet vid olika ingrepp i den per­sonliga friheten. De adrainistrativa frråetsinskränknrågama föranleds emellertid av ett vårdbehov hos den raot vilken ingripandet riktas. De skUjer sig alltså på en väsentlig punkt från de straffrättsliga, där vårdsynpunkter i vart fall inte är lika fraraträdande. Enligt RÅ kan det ifrågasättas ora ett ingripande sora föranletts av rena vårdsynpunk­ter bör föranleda ersättning i andra fall än då dessa synpunkter inte tillgodosetts genora frråetsinskränkningen. En person, som är i behov av ett orahändertagande och därför i administrativ väg berövas friheten, bör enligt RÅrs mening inte kunna göra anspråk på ersättning i vart fall inte full ersättning ora ingripandet ersätts med ett lindrigare. Frågan vad som utgör den lämpligaste vårdformen kan vara synnerli­gen svår att avgöra. I det skisserade exeraplet har vårdbehov konsta­terats raen uppfattnrågen om formen har skiftat. Motsvarande resone­raang torde inte kunna anföras när det gäller straffrättsliga tvångsrae­del. Upphävs t.ex, ett häktningsbeslut efter överklagande torde della i de praktiskt viktiga fallen ha sin gmnd i att tUlräckligt stark misstanke om brott inte föreligger eUer också att häktningsskäl saknas. Fall kan naturligtvis tänkas förekoraraa där en adrainistrativ frihetsinskränk­ning frarastår som så felaktig att ersättning bör utgå. I dessa situationer torde det dock röra sig om fel eller försuraraelse vid beslutets fattande och ersättning kan då utgå enligt skadeståndslagen. RÅ anser också

Prop. 1974: 97

105

alt behovet av att föra in adrainistrativa frråelsinskränkningar är för­svinnande litet. För ersättning krävs att det första beslutet hävs utan att några nya omständigheter tiUkommit. I fråga ora ingrepp sora för­anletts av vårdbehov är sådana situationer att hänföra lUl undantagen. Sålunda lär det ofta förhålla sig så att vårdbehovet ändrats. RÅ för­ordar under hänvisning till det anförda att frågan om ersättning för adrainistrativa frihetsinskränkningar ytterligare utreds.

Rikspolisstyrelsen är Iveksara tUl förslaget att ersättningsreglerna skall utsträckas till att orafatta även administrativa frihetsinskränkningar även de raed råskrärUiningar i ersättningsrätten sora gjorts i förslagel. Styrelsen delar inte utredningens uppfattning att skUlnaden raellan ad­rainistrativa och judiciella frråetsinskränknrågar mer gäller en grad-skUlnad än en artskillnad. Syftet raed de adrainistrativa frråetsberövan-dena är att bereda vård åt och råte att straffa vederbörande. Ett sådant frihetsberövande har därför i allraänhet råte någon vanärande effekt. Styrelsen pekar vidare på alt utryraraet för diskretionär prövning naluriigen är betydligt större vid bedöraningen av en vårdfråga än vid ett judiciellt avgörande. Denna uppfattning torde bestyrkas av all en förutsättning för ersättnråg i vårdfallen är att den ersättningsbeviljande rayndighelen funnit att beslutet ora råtagning eller kvarhållande är orik­tigt. Detta är en avvikelse från förslagets principiella uppläggnråg. En­ligt styrelsens uppfattning raåste det bli en raycket svår uppgift alt be­döma om rekvisiten för ersättnråg är uppfyllda i dessa fall. Styrelsen erinrar i detta sararaanhang ora att psykiatrisk expertis inle sällan är oense vid bedöraningen av psykiska sjukdoraslUlstånd. Med hänsyn till det anförda torde antalet fall som kan bli föremål för ersättning bli ringa och styrelsen ifrågasätter ora inte dessa fall är så flagranta, alt ersättnråg för frihetsberövandet kan erhållas enligt reglema i skade­ståndslagen.

Länsstyrelsen i Stockholms län anser alt det i fråga om det judiciella området knappast torde föreligga någon svårighet att mol bakgrund av erfarenheterna av 1945 års lag och de förhållandevis få arterna av frihetsinskränkningar överblicka konsekvenserna av den föreslagna nya lagstiftningen. Enligt länsstyrelsens raening blir däreraot konsekven­serna mera svårbedömbara på det administrativa orarådet med dess rika flora av frihetsinskränkningar och del stora antalet sinseraellan olik­artade författningar. Länsstyrelsen, sora i första hand beaktar de ad­rainistrativa frihetsinskränkningar, sora ligger inora dess och länsrättens tUlärapningsoraråde, biträder i och för sig uppfattningen att administra­tiva frråetsråskränkningar, sora varit i lagens mening obefogade, bör kunna medföra ersättningsrätt. Enligt länsstyrelsens raening är del eraellertid tveksarat ora utredningen ger tillräckligt underlag för be­slut ora en lagstiftning av förevarande slag.

Länsstyrelsen frarahåller alt vårdsynpunktema fraraträder raed vä­sentiigt större skärpa i fråga ora de adrainistrativa frråelsinskränkning-ama än på det judiciella orarådet. Endast i ett fåtal fall har orasorgen om utomståendes råtressen fåll väga över. I dessa sistnämnda fall (exerapelvis utvisning, slraffuppskov, omhändertagande av vissa farliga alkoholister) är likheten med de judiciella rågreppen visserligen stor, men vårdaspekten finns ändå mer eller raindre stark i bakgrunden.

Länsstyrelsen understryker alt ulraärkande för tillärapningen av vårdlagarna t. ex. nykterhetsvårds- och barnavårdslagarna nu­mera är att raan i det längsta försöker tillärapa hjälp- och stödåtgärder

Prop. 1974: 97

106

och griper tUl tvångsåtgärder endast sora en yttersla utväg. Att de icke frihetsberövande åtgärderna skall ha företräde är också angivet i lagar­na så till vida att för tvångsingripande förutsätts att hjälpätgärder an­tingen skall redan ha prövats utan fraragång eller också bedöras vara gagnlösa. Den modema synen på socialarbete medför emellertid att rayndigheterna gärna vill se raer optiraisliskt på hjälpålgärdernas effekt än vad en realistisk prognos ger stöd för. Enligt länsstyrelsen uraktlåts därför inte sällan sådant ingripande på grund av en raer eller raindre välgrundad förhoppning att ett ytterligare försök raed hjälpätgärder bör prövas innan tvång används. Detta gäller även ora de från rätts­säkerhetssynpunkt uppställda kraven för tvångsraässig vård objektivt sett kan anses uppfyllda.

Enligt länsstyrelsen säger det sig självt att över- och underordnade rayndigheter med denna syn på tvångsrågripande lätt kan stanna i olika bedöraningar, och det framstår sora i hög grad tveksarat ora elt orahän-dertagandebeslut, sora upphävs av högre rayndighet, i sådana fall skall såsora obefogat grunda ersättningsrält. Särskilt tveksamt synes det läns­styrelsen vara att knyta ersältningsrätt tUl vissa former av provisoriskt omhändertagande. Som exempel anför länsttyrelsen att en omhänder­tagen, raisstänkt farlig alkoholist kanske inle kan visas ha uppträtt så att faktisk farlighet har styrkts. Orahändertagandebeslutet blir raåhända då hävt, raen den omhändertagne har under den tid frihetsberövandet varat inle sällan fått viss vård och behandling, som fått honom i bättre skick än då han greps. Elt barn, sora orahändertagits enligt 30 § barna­vårdslagen för utredning, kanske får återvända hera sedan omständig­heterna visals inle vara sådana sora sägs i 25 § sararaa lag. Men i ora-händertagandets natur ligger en ovisshet, sora accepterats av lagstiftning­en i den unges eget intresse. Länsstyrelsen anser att det skulle vara olyckligt, ora de föreslagna ersättningsreglerna skulle verka återhållande på barnavårdsnärandernas ingripande för utredning.

Utredningen har valt att utarbeta en schablonregel, där endast elt fåtal uppräknade faU är undantagna från ersättning. Enligt länsstyrel­sens raening kan det raed stöd av vad sora har anförts ifrågasättas, ora inte undantagen bort vara fler eller ora inte i vart fall en allraän järak-ningsregel bort föreslås. Länsstyrelsen är närraast böjd all förorda det senare alternativet. Enligt länsstyrelsen synes behov sålunda föreligga av en regel av innehåll att rätt tUl ersättning inte skall föreligga i det fall att orahändertagandet varit av betydelse för att närraare utröna någons behov av vård saml åtgärden raed hänsyn till omständigheterna varit försvarlig. För detta talar också i hög grad svårigheten, alt spe­ciellt inom vårdsektorn, klart defråiera begreppet frihetsinskränkning.

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län pekar på alt ersättningsrält enligl förslaget i regel utlöses av att beslutet om frihetsråskränkning blivit på visst satt ersatt av ell nytt beslut av annat innehåll. Den ersätt­ningsbeviljande myndigheten befrias därvid från att ta ställning till om ingripandel varit felaktigt eller ej. För all ersättningsrätt skall kunna utiösas av elt nytt beslut bör emellertid enligt länsstyrelsens raening fordras alt det nya beslutet övervägande är grundat på annat än sköns­mässiga kriterier. Beslut som typiskt sett i väsentlig raån grundar sig på skönsraässig bedöraning kan enhgt länsstyrelsen inle anses vara av den objektiva natur alt de ägnar sig sora underlag för slutsatsen att ifrå­gavarande ingripande varit obefogat. De bör då ej heller vara ersätt­ningsgrundande. Sora frarahållits i belänkandet (SOU 1958r 43) Ska-

Prop. 1974: 97

107

destånd i offentlig verksarahet (s. 74) är utryraraet för rayndighetemas skönsraässiga prövning i regel betydande i fråga ora administrativa fri­hetsråskränkningar. Länsstyrelsen framhåller att detta givelvis också gäller beslut i stadgad ordnråg ora upphävande eller ändring i beslut ora frihetsråskränkning. Föreraål för bedöraningen är i dessa fall ofta vederbörandes aUraänna livsföring och sociala situation. Det ligger en­ligt länsstyrelsen i sakens natur att denna bedömning lätt kan utfalla olika beroende på divergerande värderingar. HärlUl koraraer att det i regel är behovet av vård, sora koramer i blickpunkten. Vårdsituationen kan eraellertid ofta bli förändrad under ett ärendes handläggnråg. Er­sättningsrält får antas i stor utsttäckning korama alt uteslutas på denna grand. Det nu sagda gäller enligt länsstyrelsen särskilt frihetsinskränk­ningar inom sociallagstiftningen. Länsstyrelsen anser att del i första hand bör övervägas att dessa frråelsinskränkningar utesluts från för­slagets tillämpnrågsoraråde,

Eraellertid ifrågasätter länsstyrelsen ora inte de adrainistrativa frihets­inskränkningama utan olägenhet generellt skulle kunna uteslutas från förslaget. Härvidlag bör beaktas att adrainistrativa frråelsinskränkningar kan föranleda ersättning enligl skadeståndslagen. Man kan enligt läns­styrelsen inle heller bortse från att frekvensen av klara raisstag i fråga om administrativa frihetsinskränkningar raot bakgmnd av i betänkandet redovisad statistik över ändringsfrekvens får bedöraas sora utoraordent­ligt låg. Varje prognos i fråga ora ökad' frekvens av överklaganden och därraed ökad ändringsfrekvens lorde vara osäker.

Länsstyrelsen anför att förslagets utforraning synes förutsätta att bl. a. beslut ora adraråistrativa frihetsinskränkningar raoliveras så utför­ligt som raöjligt. En alltför utförlig beslutsmotivering kan eraellertid i raånga fall äventyra resultatet av den vård den adrainistrativa frihets­inskränkningen syftar till särat slå i strid raed önskeraålet om fortsatt sekretesskydd beträffande processmalerial, Eftersora beslut ora adrai­nistrativa frihetsinskränkningar av bl. a. angivna skäl i betydande ut­sträckning raåsle vara kortfattade, lorde svårigheterna att faststäUa om elt nytt besluts ändrade innehåll väsentligen varit grundat på omstän­digheter, som förelåg vid det tidigare beslutet, ha underskattats. Läns­styrelsen framhåller att dessa svårigheter ofta torde leda till att ersätt­ningsrätt inte kan konstateras föreligga.

Enligt länsstyrelsens uppfattning är det väsentliga skillnader raellan judicieUa och adrainistrativa frråetsberövanden. Vid de förstnämnda är det fråga om en sarahällets reaktion raot ett av den enskilde för­övat brott. De frihetsinskränkningar sora vidtas är elt led i den för­beredande utredningen (häkte, reseförbud etc.) eller ett slutligt ådörat straff. Blir sådana frihetsinskränkningar upphävda eller straff nedsatta, har raan därigenom ett objektivt kriterium för att de vidtagna åtgärder­na, såvitt utredningen ulvisar, varit felaktiga och att ersättning härför bör utgå. Fallet är helt annorlunda vid de adrainistrativa frihetsberö-vandena, som vidtas av samhället, inle för alt straffa ulan för att hjälpa den enskUde i en för honom besvärlig och raånga gånger överraäklig situation. Vid den överprövning som sker i underställnings- eller be­svärsraål beaktas inle bara situationen vid tiden för det första beslutet om frihetsberövande utan även den enskildes aktuella vårdsituation vid det senare prövningstillfället. Många gånger har förbättringar inträffat tack vare den insatta vården, så att något fortsatt frihetsberövande ej är erforderligt.

Prop. 1974: 97

108

Dessa skUlnader raellan judiciella och administrativa frihetsinskränk­ningar är enligt länsstyrelsens mening av sådan art, att man inte kan behandla dem helt likartat i nu förevarande hänseenden. Enligt läns­styrelsens uppfattning bör den nya lagens huvudbestämraelser helt re­serveras för de judiciella frihetsinskränkningarna. Därest rätt till ersätt­ning, utöver vad sora gäUer enligt skadeståndslagen, anses böra finnas även vid adrainistrativa frihetsinskränkningar, bör bestäraraelser härora införas i en eller flera särskUda paragrafer. Här bör då klart anges vilka frihetsråskränkningar sora avses, vilka objektiva föratsättnrågar som bör gälla för rätt till ersättning samt i vad raån förbättring av den enskUdes vårdsituation skall inverka i ers"ättningshänseende. Utskrivning från viss vårdanstalt bör enligt länsstyrelsens mening inle godtas som en förut­sättning för ersättnråg, då man i dessa fall helt saknar det objektiva moraent sora överprövning i högre instans rånebär.

Kommunförbundet erinrar ora att utredningen inte funnit den om­ständigheten att utryraraet för diskretionär prövning är större vid beslut om admråislrativa frihetsinskränknrågar an vid judiciella vara någol principiellt skäl för alt låta de admråislrativa frihetsinskränkningama falla utanför lagstiftningen. Tvärtora kan enligt utredningen behov av generösare ersättningsregler vara särskilt framträdande när prövningen varit bestärad i läraplighelsöverväganden. Förbundet anser det tvek­sarat om uttedningens argumentation på den punkten är riktig och ifrågasätter om det inte ligger närmare tUl hands alt komma tUl raot­satt uppfattning. Sedan beslutsorganet i första instans, exerapelvis barna­vårdsnämnden, konstaterat att lagliga förutsättningar föreligger för ett ingripande blir frågan om valet av vård- och behandlingsform närraast en lämplighetsfråga. VUken vårdform är den från vård- och behand­lingssynpunkt raest adekvata förebyggande åtgärder, exerapelvis i förra av övervaknråg, eller omhändertagande för samhällsvård med pla-cerråg i enskUt hera? Förbundet påpekar alt situationen inte sällan är sådan alt båda vårdforraerna kan bedöraas sora adekvata. VUken vård­form sora väljs kan bli beroende på den prognosticering som görs av nämnden, på tUlgänghga vård- och behandlingsresursers kapacitet, etc. Nämnden väljer då kanske orahänderlagandeformen. Alt sedan läns­rätten vid sin bedönming av den underåriges behov av vård komraer till den uppfattnrågen att övervakning är den mest adekvata åtgärden be­höver givetvis inte innebära att barnavårdsnämndens åtgärd därför var oriktig eller obefogad. Att man kan ha olika uppfattningar ora lämplig­heten av den ena och den andra vårdformen är uppenbart. Enligt för­bundet är det därför mycket tveksarat ora raan generellt skall utgå ifrån att en ändring av första beslutsorganets beslut till elt lindrigare in­gripande innebär att det förstnäranda beslutet är obefogat, så snart be­sluten vilar på väsentligen sararaa grunder, och att ersättning för obe­fogad frihetsinskränkning därför skall utgå. Förbundet frarahåller att bedöraningen av huruvida det nya beslutet väsentligen är grundat på sararaa oraständigheter sora förelåg'vid tiden för del garala i raånga fall av adrainistrativa ingripanden lorde bli osäker. Att konstatera att en ny omständighet tillkommit torde väl vanhgen inte möta svårigheter, raen att avgöra vilken vikt sora lagts vid denna oraständighet vid det nya beslutets fattande lorde ofta ställa sig svårt. Enligt förbundet synes dessutora en viss risk föreUgga för att en barnavårdsnämnd som har alt välja mellan frihetsinskränkning och öppen vård låter sig påverkas

Prop. 1974: 97

109

av faktorer som ej bör ingå i bedöraningen, när del gäller alt tUlvarata barnets intresse.

Utredningen synes enligt förbundets mening inle heller ha tillräckligt uppmärksararaat att administrativa frihetsinskränkningar kan avse rayc­ket olika situationer. Vid orahändertagande för samhällsvård av exem­pelvis elt spädbarn på grund av barnmisshandel kan barnet berövas fri­heten eller bli underkastat annan inskränkning i sin rörelsefrihet (exem­pelvis placeras i fosterhem). Åtgärden är närmast alt bedöraa som ett ingrepp i föräldrarätten. Den eventuella skada, exerapelvis i förra av lidande, sora kan bli en följd av ett obefogat ingripande drabbar när­mast barnets föräldrar. Ersättning torde emellertid inte kunna utgå, så­vida råte skadeståndslagen blir tillämplig. Utrednrågsförslagel synes nämligen inle öppna ersättningsraöjligheter för annan än den sora varit direkt föreraål för obefogade frihetsinskränkningar. Enligt förbundet synes det raed den föreslagna utformningen av bestämmelsema vara risk för att dessa i rättstiUärapningen dels kan bli mycket svårtolkade och dels att de i vissa situationer kan komma alt frarastå sora stötande. Den föreslagna lagstiftningen lorde eraellertid genom all den omfattar de s. k. förberedande frihetsinskränkningarna koraraa alt beröra kommunernas verksamhet i ganska begränsad orafattnmg. Det lorde närraast bli fråga om beslut enligt barnavårdslagen (25 och 29 §§) raed placering i enskilt hera. Oraplacering i ungdorasvårdsskola beslutar so­cialstyrelsen. Vidare torde kunna komraa i fråga beslut av barnavårds-närand och nykterhetsnärand om vissa föreskrifter för den enskilde. Med hänsyn tUl den knapphändiga behandlrågen i betänkandet är det svårt att bedöma i vilken omfattning beslut om föreskrifter kan koraraa alt bedömas som frihetsråskränkande beslut.

Enligt kommunförbundets raening bör frågan huruvida de föreslagna ersättningsreglerna skall tillärapas jämväl på administrativa frihetsin­skränkningar övervägas ytterligare. Förbundet frarahåller att del sålunda kan vara anledning att avvakta den pågående översyn av socialvårds-lagstiftningen som företas av socialulredningen. Utredningen har nära­ligen alt överväga såväl det raateriella innehåUet i de sociala vårdlagarna sora procedurfrågor i saraband raed administrativa ingripanden enligt näranda lagstiftning.

TCO frarahåller att det vid beslut ora t. ex. sluten psykiatrisk vård, in­tagning på ungdorasvårdsskola eller tvångsintagning av alkoholraiss­brukare ofta föreligger speciella och raånga gånger komplicerade för­hållanden. Enligt förbundet kan detta med hänsyn till risken för ersättningsskyldighet tänkas medföra att utredare och beslutsfattare i vissa fall kanske hellre avstår från än företar elt från såväl den en­skildes som samhällets synpunkt välbehövligt ingripande. TCO vill un­derstryka all elt genoraförande av lagförslaget givelvis inle får medföra att praxis vid ingripanden ändras med hänsyn till den risk som finns för alt ett beslut ora rågripande senare ändras såsora obefogat och krav på ersättning därmed kan riktas raot statsverket. Motsvarande upp­fattning har sociala centralnämnden i Uddevalla.

SR frarahåller alt frihetsinskränkningar på judiciella grunder i be­tydande grad vilar på tillärapning av den s. k. legaliletsprincipen. In­gripanden mol den enskilde måste enligt denna princip ha dhekt lagstöd. Rekvisiten för sådana ingripanden är förhållandevis klart an­givna. Däremot synes förhållandet inora orarådet för adrainistrativa fri­hetsberövanden och andra i administrativ ordning beslutade inskränk-

Prop. 1974:97

HO

ningar av friheten vara något annorlunda. SR befarar alt den restrikti­vitet i användandet av tvångsmedel inom det admråistrativa området sora bör föreligga kan luckras upp mot bakgrand av den beslutandes medvetande ora alt den sora blivit föremål för obefogat ingripande är tillförsäkrad ersättning för delta enligt lag. SR vill därför starkt betona, att raöjlighelen tUl sådan ersättning råte får komma att påverka praxis i riktning från restriktiv tolknmg och tillämpning av bestämmelserna om råskränkningar i den personliga friheten.

3 Uppläggningen av ersättningsreglema

I flera reraissvar diskuteras frågan huravida en särlagstiftnråg bör utforraas efler mönster av 1958 års förslag, ora den bör bygga på de principer sora ligger till grand för 1945 års lag eller ora något annat system bör komma till användning.

JK erinrar om att utredningen efter ingående diskussion komraer fram till att 1958 års förslag råte innebär någon avgörande förbättring för den skadehdande järafört med de regler som upptagils i skade­ståndslagen. Även ora osäkerhet alltid kan råda om den rätta tolk­ningen av en generell bestäraraelse av den typ sora upptagils i 9 § första stycket i 1958 års förslag, anser JK det dock vara tämligen klart att 1958 års förslag innefattar en väsentlig ökning av ersättningsmöjlig­heterna, jämfört raed skadeståndslagen. Från synpunkten av elt för­bättrat ersättnrågsskydd finns det enligt JKrs raening inte anledning att avvisa en lösning i enlighet raed principerna i 1958 års förslag. Å andra sidan innebär näranda förslag en principlösning sora enligt JK står rarådre väl i överensstämraelse med skadeståndslagens regelsystem. JK syftar härvid på den s. k. passivitelsregeln i 3 kap. 4 §, enligt vilken ersättning ej utgår, om den sora lidit skada genom felaktigt beslut vid myndighetsutövning har utan gUtig anledning underlåtit att föra talan om rättelse eller att använda särskilt rättsmedel, ävensora bestämmelsen i 3 kap. 7 § ora alt talan om ersättnråg ej får föras med anledning av beslut av vissa instanser, bl. a. högsta domstolen och regeringsrätten, om inte beslutet upphävts eller ändrats. JK påpekar att det har ansetts mest förenligt raed principerna för rättegångsordningen och med för­valtningsrättsliga regler och grundsatser, att lägre instansers avgöranden skall prövas endast eller i första hand i den ordning som anvisas genora reglerna ora fullföljdsförfarandet. Överprövning skall ej äga rura i form av en judiciell eller adrainistrativ prövning av skadeståndsanspråk raot det allraänna. JK frarahåller att skadeslåndsprövningen enligl skade­ståndslagen raed beaktande av dessa synpunkter har utformats att ut­göra en i princip kompletterande prövning till överprövnrågen genom ordinära och extraordinära rättsraedel.

JK finner för sin del avgörande skäl tala för att i överensstämraelse raed grandtanken i skadeståndslagen ulforraa ersättningssysleraet i den nya lagstiftningen om frihetsinskränkningar i huvudsak så att någon prövning ej behöver ske i ersällningsärendet av det påtalade beslutets riktighet. JK framhåller att raan därigenora såsora utredningen på­pekat undgår den både principiella och praktiska olägenhet sora ligger i all riktigheten av ett beslut blir föremål för två prövningar i olika rättslig ordning. Fråga är dock om denna princip kan genom­föras undantagslöst. JK pekar på att utredningsmannen själv har funnit sig behöva göra undantag blott när det gäller ulskrivningsfallen.

Prop. 1974:97

111

Psykiatriska nämnden tar också avstånd från en lösning som innebär att ersättningsskyldigheten skulle utlösas av en efterhandsprövning av rayndighetsbeslutets riktighet och accepterar den föreslagna principen all ett ändringsbeslut, genora vUket en meddelad frråetsråskränkning un­danröjts eller mUdrals, kan utiösa ersättning. Enligt näranden bör det dock inte fördöljas alt den praktiska tUlärapningen av principen kora­raer att bli besvärlig att hantera, ej raråst råom de vårdområden sora psykiatriska nämnden har att syssla med.

Länsstyrelsen i Malmöhus län anser det tveksamt om regleringen av ersättnrågsrätten bör utformas i enlighet med förslaget eller i unge­färlig överensstäraraelse med 1958 års förslag till lag ora skadestånd i offentlig verksamhet. Enligt länsstyrelsen har den föreslagna regleringen vissa svagheter. En svaghet ligger i alt bestämmelserna ora överprövning av olika beslut ora frihelsinskränknmg råte är enhetiigt utformade, vilket kan resultera i omotiverade skillnader i möjligheten att få ut er­sättning. Länsstyrelsen erinrar ora alt beslut ora tagande i förvar enligt utlänningslagen råte är överklagbart annat än ora det meddelats av förvaltningsdomstol. I stället gäller den ordningen alt beslut om all hålla utiänning i förvar under längre tid än en månad skall underställas Kungl. Majrt. Vidare pekar länsstyrelsen på det förhåUandet att medan övervakningsnärands beslut ora vägrad vUlkorlig frigivning är över­klagbart till krirainalvårdsnäiimden, raöjlighet saknas tUl överprövning av inlerneringsnärands och ungdorasfängelsenärands beslut ora vägrad övergång till vård utom anstalt. Härjämte råder osäkerhet ora raöjhg-helerna till överprövning raed stöd av extraordinära rättsraedel be­träffande beslut i administrativ ordning. Regeln att ingen saklig pröv­ning av beslutet ora frihetsinskränkning skall ske kan inle heller upp­rätthållas strikt. När nya oraständigheter tillkoramit hos överinstansen skall en prövning ske ora det nya beslutet varit väsentligen grundat på samma omständigheter som förelåg vid tiden för det tidigare beslutet. Länsstyrelsen anser det svårt att vid en sådan prövning undvika ett slags saklig bedömning och erinrar i sararaanhanget ora den föreslagna undantagsbestäraraelsen beträffande vårdfallen.

Länsstyrelsen framhåller att den föreslagna ordningen passar bäst vid judiciella ingripanden där den sora ifrågasätts för åtgärder raåsle ha begått eller vara misstänkt för ell brott för att en frihetsinskränkning skall äga rum. Vid beslut ora adrainistrativa frihetsinskränkningar gäller det att bedöraa sådana faktorer sora vårdbehov och farligheten hos per­soner som har besvär i olika hänseenden. Enligt länsstyrelsen kan det inte anses självklart att ersättning i dessa fall automatiskt skall utgå när en överordnad instans upphäver ett beslut om en frihetsinskrän­kande åtgärd. Sora exempel på en sådan situation anger länsstyrelsen det fallet att länsrätts beslut ora tvångsintagning i vårdanstalt överklagas tUl karamarrätlen, sora raed upphävande av länsrättens beslut förordnar ora övervakning. 1958 års lagförslag, sora för all ersättning skulle utgå krävde att del i efterhand befanns uppenbart att ingripandet var utan grand, skulle enligt länsstyrelsens mening i dessa fall leda tUl rimligare resultat. Länsstyrelsen anser att vissa andra av de ovan angivna nack­delarna också skulle ha undvikits raed en uppläggnråg i enlighet raed della förslag. Vidare skulle lagens tUlärapningsoraråde autoraatiskt om­fatta även förberedande administrativa tvångsåtgärder, vilka enligl lag­förslaget raåste överklagas särskilt för att ersättning skall utgå.

Länsstyrelsen frarahåller att olägenhelema raed en ulforranråg i en-

Prop. 1974:97

112

lighet med 1958 års lagförslag ligger i att det blir oklart i vilken ut­sträcknråg den nya lagen innebär en fördelaktigare reglering för den som blivit föreraål för tvångsåtgärder än vad sora redan gäller på grund av skadeståndslagen särat att en eflerhandsprövrung av beslutet ora fri­hetsinskränkning alltid raåste ske i ersällningsärendet. Länsstyrelsen anser det emellertid svårt att bedöma hur pass allvarliga dessa ölägen­heter är. Sålunda lorde raan, i raotsats till vad som är fallet i skade­ståndslagen, direkt kunna ange i lagtexten alt i ersätlnrågsärendet hän­syn även skall tas till faktorer som inte var kända för den myndighet som fattat beslutet om frihetsinskränkning. Den efterhandsprövning som raåste ske kan enligt länsstyrelsen inle näranvärt skilja sig från en sådan prövning sora ansetts kunna genoraföras beträffande raål ora er­sättning enligt skadeståndslagen. Länsstyrelsen förklarar sig raedveten om alt de förenklingar i förfarandet som den i betänkandet föreslagna ordningen innebär har stora fördelar men anser del tveksamt ora dessa uppväger de olägenheter sora är förknippade raed förslaget.

Hovrätten över Skåne och Blekinge anser som närraare framgår av den tidigare redogörelsen att ersättningsreglerna såvitt avser ju­diciella frihetsinskränkningar bör anknyta till de nytUlkorana bestära­raelserna i RB om ersättning för rättegångskostnad. I fråga ora adrai­nistrativa frihetsinskränkningar anser hovrätten att det ligger närraast tUl hands att koraplettera skadeståndslagen raed elt stadgande sora raedger att ersättning, oberoende av fel eller försuraraelse, utgår då frihetsbe­rövande varit ograndat.

4 Vilken nyprövning bör kunna utlösa ersättningsskyldighet?

4.1 Ändring av beslut om slutlig frihetsinskränkning

Utredningens förslag att beslut sora fattats i såväl extraordinär sora ordinär väg skall kunna utlösa ersättningsskyldighet har godtagils eller lämnats utan erinran av det övervägande antalet remissinstanser.

JK förklarar sig i huvudsak inte ha något att erinra raot utredningens förslag beträffande avgränsningen av de frihetsinskränkningar och av den nyprövning som kan utlösa ersättningsskyldighet. Han vill dock väcka frågan ora inte också i vissa fall rayndighets hävande av eget beslut ora frihetsinskränkning bör kunna grunda ersättningsanspråk. JK syftar bl. a. på det fall alt en doraslol finner alt dess häktningsbeslut grundats på ett oriktigt antagande ora något sakförhållande (sora dock inte påverkar åtalsfrågan). Häktningsbeslutet hävs då oraedelbart utan att frågan behöver föras till högre instans. JK anser all ersättningsrät­ten för sådant fall bör vara densamma som vid ändring efler överkla­gande.

När det gäller att bestämma de situationer sora bör föranleda rätt tiU ersättning uppslår enligt RÅ ett dUerama, som är svårt att lösa på ett ur alla synpunkter tillfredsslällande sätl. Skyddet raot ingrepp i fri­heten förutsätter en lagsliftning, som ger smidiga lösningar och inte vållar de rättstillärapande rayndigheterna onödiga svårigheter. Det är dock uppenbart att del inte går alt åsladkoraraa en lagsliftning som helt förebygger misstag vid tillärapningen. Under förutsättning att nya omständigheter inte tillkorarait skall enligt förslaget beslut, sora av över­instans ersätts raed ett lindrigare, kunna grunda rätt till ersättning. Ora däremot den instans sora fattat beslutet självmant ändrar della, utgår i princip inle någon ersättning. RÅ frarahåUer alt utrednrågens förslag

Prop. 1974:97

113

till lösning inte är invändnrågsfritt och all det torde våUa rättstillämp­ningen åtskilliga svårigheter. Det är tydligt, anför RÅ, att åtskilliga tveksamma tolkningsproblem kan uppkoraraa, bl. a. när det gäller att jämföra två olika besluts svårighetsgrad. Genom att de ordinära rätts­medlen jämställs med de extraordinära har raan anledning räkna med alt antalet fullföljdsärenden kommer all öka. Inkonsekvenser kommer också alt uppstå. Ora sålunda en person häktas och sedermera fälls till ansvar for brottet skall ej ersättning utgå. Skulle han däremot ha fått bifall till ell överklagande av häktningsbeslutet, har han enligt förslaget rätt till ersättning, oaktat han sedermera fälls liU ansvar för brottet. En­ligl RÅrs raening är del nödvändigt med en ytterligare översyn av er-sätlningssituationerna och deras inbördes förhållande. Liknande syn­punkter framförs av överåklagaren i Stockholm.

4.2 Ändring av beslut om förberedande frihetsinskränkning

Förslaget alt ersättning för förberedande adrainistrativa frihetsin­skränkningar endast skall utgå om beslutet därom överprövas och ändras diskuteras i några reraissvar.

Länsstyrelsen i Malmöhus län anser alt det i och för sig kan disku­teras ora inte en längre gående rätt tiU ersättning bör införas. Det ligger enligl länsstyrelsen i sakens natur att förberedande adrainistrativa fri­hetsinskränkningar tiUkoraraer efter suraraarisk prövning särat att fort­satt utrednhig kan leda till annat resultat än sora kunde förutses då det förberedande beslutet fattades. Ora den nya utredningen skulle ge vid handen att det saknades fog för den förberedande åtgärden ter det sig olyckligt om inle ersättning kunde utgå. Enligt länsstyrelsen bör det kunna gå alt för dessa fall införa en regel motsvarande den sora har föreslagits för ulskrivningsfallen.

Socialstyrelsen påpekar alt det av betänkandet fraragår att ändring av beslut som fatlats av polisrayndighet enligl 7 § lagen ora sluten psyki­atrisk vård (LSPV) ej skaU kunna medföra ersättning. Eftersom det här rör sig ora raycket kortvariga omhändertagandelider sora endast i extrema undantagsfall överstiger 24 timraar anser sig styrelsen i denna del kunna tillstyrka förslaget. Vad däreraot gäller det juridiskt likartade fallet vid intagning enligt 8 § LSPV, där efter vederbörlig prövning ut­skrivning skett enhgt 9 § sararaa lag, hävdar styrelsen en från betän­kandet avvikande uppfattning. Enligt styrelsen kan det antas att den största risken för ej korrekta frihetsberövanden enligt LSPV föreligger vid tillämpningen av dessa paragrafer. Anledningar härtill kan bl. a. vara felaktigheter, missuppfattningar eller från anhöriga lämnade över­drivna påståenden som intagits i vårdintyget eller att delta, utan att vara enligt LSPVrs beslämmelser för gararaalt, ej längre speglar de vid intagningstillfäUet aktueUa förhållandena. I dessa fall kan skadestånds­lagens beslämmelser ofta inte tiUämpas, eftersom det här ej behöver föreligga fel eller försummelse vare sig vid vårdintygets utfärdande eller vid intagningen. Socialstyrelsen anser att det ej heller kan hävdas, att vederbörande överläkare i dessa fall alltid skall oraedelbart avslå ansö­kan ora intagning, eftersora denne raåste kunna utgå från att vårdintygs­uppgifterna är riktiga. Uppenbarligen bör i dessa fall ersättning kunna utgå raed viss reservation för de fall där vård enligl sjukvårdslagen i StäUet blir aktuell.

8    Riksdagen 1974.1 saml Nr 97

Prop. 1974: 97

114

4.3 Utskrivningsbeslut

Förslaget att slutiig utskrivning under vissa oraständigheter skall kun­na föranleda ersättningsrätt har godtagits eUer läranals utan erinran av de flesta reraissinslanserna. I några reraissvar förordas dock inskränk­ningar i möjligheterna tiU ersättning vid slutiig utskrivning.

Enligt länsstyrelsen i Malmöhus län har utredningen anfört starka skäl för införande av ifrågavarande bestämmelse. Beträffande personer sora intagits i allraän vårdanstalt för alkoholraissbrukare vill dock läns­styrelsen ifrågasätta ora regeln är lämplig. Det torde nämligen knappast förekoraraa alt andra än personer raed svåra alkoholproblera tas in i sådan vårdanstalt och ur principieU synpunkt ter det sig tvivelaktigt att JK tiUerkänns befogenhet all i den utsträckning sora föreslagits över­pröva beslut sora fattats av domstol. Liknande synpunkter gör sig gäl­lande i fråga ora personer sora intagils eller kvarhåUits i ungdoms-värdsskola.

Psykiatriska nämnden erinrar om att förslagel att slutlig utskrivning från vissa vårdanstalter skall kunna grunda ersättningsrätt utgör ett av­steg från den princip sora eljest bär upp lagförslaget, nämligen att ett beslut om ingripande skall ha blivit ersatt av ett beslut av annat inne­håll och leder tUl alt den ersällningsbevUjande myndigheten får pröva om intagning var riktig eller inte.

Enligl näranden bör den person sora anser sig med orätt inlagen på anstalt ha intresse att överklaga själva intagningsbeslutet, enär han endast därigenora får utplånad den klick på sin person sora han torde anse att intagningen utgör. Överklaganden av intagningsbeslut är emel­lertid sparsamt förekommande. Enligt näranden har utredningen därför sannolikt rätt i sin förraodan att flertalet av dem sora ogillar sin intag­ning agerar i förra av begäran ora utskrivning. Nämnden frarahåller att om raan, såsora rimligt är, tar större hänsyn till della faktiska förhål-' lande än till den formella beslutsordningen, det kan finnas anledning överväga ett förfarande som avvisats för det stora flertalet fall som går in under lagförslaget. Ett sådant övervägande bör ske mot bakgrunden av den eller de nackdelar som kan vara förenade raed den för dessa fall föreslagna anordningen. Den föreslagna anordningen innebär att det i sista hand blir domstol som har att avgöra om fog funnits för in­tagningen. Den föreslagna preskriptionstiden utgör i detta fall inte nå­got hinder mot att avgörandet kommer lång tid, ev. åratal, efter det såsom obefogat påstådda ingripandel. Ju längre tid som förflutit mellan intagningen och prövningen av ersättningsanspråket, dess mindre är ut­sikterna att koraraa till verklig klarhet i bedöraningen av det rättraätiga i intagningen. DärtUl kommer att prövningen skall ske av juridisk in­stans utan inslag av psykiatrisk expertis.

Hur pass allvarliga de nu berörda nackdelarna skall anses vara är en­ligt psykiatriska närandens mening väsentiigen beroende av frekvensen av fall, i vilka ersättningsanspråk kan komma att resas. Inte formellt men väl reellt torde ett betydande bortfall ske av de ärenden, i vilka det för vederbörande själv står helt klart att omständigheterna vid utskriv­ningen var andra än vid intagningen. Vad återstoden beträffar för­modar psykiatriska nämnden att det visserligen endast blir en minori­tet av det till LSPV hörande klientelet sora komraer att raed förslagets utformning resa ersättningsanspråk men att det dock icke blir någon obetydlig procentandel som i varje fall koraraer alt begagna det första ledet i ersättningsförfarandet, d. v. s. framställning tUl JK.

Prop. 1974:97

115

Nämnden anför att det förekoraraer raycken propaganda raed syfte att hos en oinitierad allraänhet skapa föreställningen alt de rättssäker-helsgarantier som oragärdar intagning på anstalter av olika slag ej är något alt lita till eller, klarare uttryckt, att i sådana sararaanhang god­tycket har stort spelrara. Utan att överdriva synpunkten säger sig psy­kiatriska nämnden vilja ifrågasätta om inte den nu aktuella bestärarael­sen är ägnad alt befästa en sådan föreställning. Anledningen tUl att den kan länkas få en sådan effekt är att den saknar begränsning av rätten för envar för anstallsvård utan eget saratycke inlagen person att utan näranvärd egen kostnad resa skadeståndsanspråk raot staten.

Enligt vad näranden funnit är bestäraraelsen tiUäraplig även på den, vars intagning skett raed stöd av 12 § LSPV. Förordnandet enligl 31 kap. 3 § BrB utgör i så fall det påstått obefogade ingripandet. Näranden frarahåller all del inte torde vara ovanligt alt förordnandet tillkorarait på grund av att i utlåtande över sinnesundersökning rekoraraenderats en kort tids sluten psykiatrisk vård. Det är därför långt ifrån uteslutet att när utskrivning sker kort tid efter intagningen, omständigheterna är väsentligen oförändrade. För psykiatriska näranden frarastår det som en omöjlig situation all den ena domstolen i en skadeståndsprocess skulle pröva om en åtgärd av den andra domstolen varit otUlräckligt grundad.

Sammanfattningsvis anser psykiatriska nämnden att ersättningsraöj­ligheten i utskrivningsfallen kan tillstyrkas endast ora den väsentligt inskränks. Näranden åsyftar en inskränkning i två hänseenden.

Resonemanget att begäran om utskrivning är enklare än att över­klaga intagningsbeslutet är enligt närandens raening bärande endast ora begäran ora utskrivning eller en utskrivning utan initiativ av den intagne koraraer kort lid efter intagningen. Har det däreraot förflutit en längre tid raellan de båda händelserna, frarastår det inte längre sora naturligt all se frarastäUningen om utskrivning som en förtäckt miss­nöjesyttring raed intagningen. Man har då i stället anledning alt tolka den intagnes passivitet som ett accepterande av intagningen. Nämnden erinrar om att utredningen har varit inne på denna tankegång raen raed hänsyn till de individueUa variationerna i vårdtiden inle velat ge en ti­dig eller sen utskrivning annan betydelse än som en ledning för er­sättningsfrågans bedöraande. Med hänsyn till närandens intresse av en begränsning av undantagsregelns räckvidd vill näranden föreslå uppstäl­landet av en tidsgräns, efter vilken elt utskrivningsbeslul ej skulle ge raöjlighet till ersättning för en påstått obefogad intagning. Nämnden anser att den angivna tiden bör räknas till dess utskrivningsfrågan aktua­liserats genora ansökan av patienten eller annan sora är ansökningsbe-rättigad, genom beslut av överläkaren eller genora dennes anmälan till utskrivningsnämnd eller beslutsnämnd. Hur lång tid sora bör bestära­raas kan raan naturligtvis ha olika raeningar ora. Bestäras liden till två raånader från dagen för intagningen skulle enligt nämndens mening skäligt rådmm ges den sora ansåg sig orätlraätigt inlagen men valde att söka återvinna friheten genora ansökan ora utskrivning. Nämnden framhåller att del förda resonemanget frärast äger tillärapning på närandens korapetensoraråde men att det också har sin tillärapning på de båda andra vårdlagar som avses med den i frågavarande bestämmel­sen. Men även om mot förraodan så råte skulle vara fallet, väger i varje fall vårdfallen enligt LSPV kvantitativt så tungt att resone-raanget  enligt  näranden  bör beaktas  åtrainslone  för  dess  del.  Den

Prop. 1974:97

116

andra inskränkningen i ersättningsraöjligheten sora nämnden åsyf­tar är all den inte bör gälla då intagningen ägl rum på grund av dom­stols förordnande enligt 31 kap. 3 § brottsbalken.

Utskrivningsnämnden för Göteborgs och Bohus län anser att tillämp­ningen av bestämmelsen i fråga ora utskrivningsbeslut lorde bereda svårigheter och raedföra järaförelsevis höga krav på bevisningen om beslutets oriklighet.

Enhgt utskrivningsnämnden för Jämtlands län torde det knappast råda någon tvekan om att möjlighet till ersättning bör finnas i de fall som nämns i den ifrågavarande bestämmelsen. Näranden utgår ifrån att när det gäller LSPV utredningen med beslut om kvarhållande avser Överläkares beslut enligt 9 § i denna lag. Näranden framhåller att slutlig utskrivning enligt LSPV i vissa fall beviljas av överläkare och i andra fall av utskrivningsnärand eller, efler överklagande, i sista hand av psykiatriska näranden. Del hör enligt nämnden till vanligheten att patient gång på gång återkommer med begäran ora utskrivning särat att Överläkaren respektive ulskrivningsnäranden därför ofta nödgas raeddela avslagsbeslut, innan patienten kan bli försöksutskriven eller slutligt utskriven. Enligl utredningens förslag är det emellertid endast beslutet om intagning eller kvarhållande sora kan bli föreraål för prövning i ersättningsärendet. Detta innebär att en slutiigt utskriven patient saknar möjlighet till ersättning enligt förslagel ora ingripandebeslutet visserli­gen varit befogat raed patienten utan tillräcklig grund raåsl kvarstanna pä sjukhuset längre tid än sora varit nödvändigt, trots att han ansökt om utskrivning. Utskrivningsnämnden vill därför ifrågasätta om inte avslag på begäran ora slutlig utskrivning bör järaställas med beslut ora kvar­hållande och på så sätt bilda underlag vid prövning av ersättningsfrågor enligt lagförslaget.

Göteborgs socialförvaltning ifrågasätter ora man vid tillämpningen av

den ifrågavarande bestämmelsen bör göra åtskillnad mellan placering i

ungdomsvårdsskola och placering i annan vårdförra, t. ex. barnhera.

Enligt förvaltningen borde det övervägas ora inte ersättning kunde till-

koraraa även när någon har varit placerad i barnhem eller enskilt

hera under sararaa förutsättningar sora gäller den sora utskrivits från

ungdorasvårdsskola.

*

Socialförvaltningen i Helsingborg har förståelse för utredningens för­slag raed tanke på alt klagovägen sällan anlitas. Även om bestämmelsen bör uppfattas sora elt undantag anser förvaltningen dock att den inger betänkligheter. Förvaltningen biträder eraellertid förslaget i förhoppning att den aviserade förstärkningen av rättshjälpen vid adrainistrativa fri­hetsberövanden raed all sannolikhet komraer att rainska surrogatutskriv­ningarna.

5 Vilka samhällsåtgärder bör ersättningsskyldigheten avse?

Länsstyrelsen i Stockholms län anser att utredningens resoneraang rörande begreppet frihetsinskränkning är järaförelsevis allmänt hållet. Tolkningssvårigheter vid tillämpnrågen på det enskUda fallet kan enligt länsstyrelsen uppstå och raotverka önskeraålet ora klara och enkla regler. Länsstyrelsen anger som exempel att föreskrifter enligt 26 § barnavårds­lagen och 36 § nykterhetsvårdslagen kan ge upphov till tvekan huruvida frihetsinskränkning verkligen skett. Mycket kari exempelvis bero på vil­ken påföljd ett brott mot ett konkret förbud skulle ha utiöst i det en-

Prop. 1974:97

117

skilda fallet. På passlagstiftningens område kan ifrågasättas ora en be­gränsad efter besvär upphävd inskränkning i gUtigheten av ett pass bör konstituera rätt till ersättning. Utanför länsstyrelsens egentiiga verksarahetsoraråde pekar länsstyrelsen på 9 § utlännrågslagen, där det sägs att uppehållslUlslånd kan begränsas tUl viss kanske obetydlig del av riket.

TCO ifrågasätter ora raan bör göra den icke ersättningsberättigade tiden så lång sora 24 timraar. Enligl organisationens raening bör ut­gångspunkten vara att ersättning skall utgå oberoende av hur lång tid frihetsinskränkningen varat. Den vanligaste typen av ekonomisk skada vid obefogade frihetsinskränkningar torde vara förlust av arbetsinkomst och en sådan skada kan obestridligt vara lika stor under ett frihetsbe­rövande som varar tolv limmar eller ännu kortare tid, som under ett frihetsberövande som varar under 24 timraar.

6 Vissa tillämpningsfrågor

ÄtskiUiga reraissinstanser har närraare diskuterat de frågor och svå­righeter sora uppkoraraer vid tillärapningen av de bestämmelser sora upptar förutsättningarna för ersättningsskyldighet.

RÅ berör en situation sora kan inträda vid häktning när fråga är ora flerfaldig brottslighet och näraner som exerapel alt en person häktats för brott och därefter åtalas för detta brott järate annan brottslighet. Domstolen ogillar åtalet för det brott häktningsbeslutet avser raen dömer den tilltalade för övriga brott. RÅ finner det för sin del uppenbart alt ersättningsrält i denna situation inte bör förekoraraa under förutsätt­ning all den tilltalade kunnat häktas för den brottslighet som föranlett den fällande domen. En motsatt ordning skulle bl. a. raedföra att åkla­gare när ny brottslighet upptäckts är tvungen att utvidga häktnings­beslutet.

Kriminalvårdsstyrelsen frarahåller bl. a. all det ankomraer på styrelsen att fastställa verkslällighetstiden för fängelsestraff. På grund av den noggranna kontroll sora sker vid bestäraraande av verkställighelstider samt delgivningsförfarandet är risken för att någon får undergå för långt frihetsstraff ytterst liten. Skulle detta ändå inträffa bör självfallet ersättning kunna utgå förutom enligt skadeståndslagen även enligt lag­förslaget.

Interneringsnämnden erinrar om att ersättning enligt förslaget skall utgå för obefogade frihetsberövanden och för vissa andra inskränk­ningar i rörelsefriheten. Gränsdragningen mellan de olika formerna av ingripanden är råte betydelselös, då enligt förslaget ersättning för hdande skall utgå i princip endast för obefogade frihetsberövanden. Oklarheter kan emellertid uppstå, när det gäller tillämpningen av lagen ora behand­ling i fångvårdsanstalt.

Interneringsnämnden påpekar vidare att ersättning enligt förslaget kan utgå, om någon utsatts för ingripande till följd av beslut vid myndighets­utövning. En handläggning av myndighet sora inte innefattar beslut skall alltså inte kunna läggas lUl grund för ersättningskrav. I betänkandet sägs att ett beslut varigenora villkorlig frigivning vägras bör, oavsett ora an­sökan behövs eller ej, anses ha föranlett fortsättningen av frihetsinskränkT ningen och att ett senare beslut ora ändrråg häri därför bör kunna utlösa ersättningsrält. När del gäller påföljden internering ankoraraer det på övervakningsnämnden att självmant pröva fråga ora övergång till vård

Prop. 1974: 97

118

utora anstalt med vissa intervaller (30 kap. 6 § andra st. BrB.). över­vakningsnämndens prövning utmynnar emellertid inte i något beslut ora övergång tUl vård utora anstalt utan i att övervakningsnäranden, ora den finner att den dörade bör överföras tUl vård utora anstalt, hänskju­ter frågan till interneringsnärandens prövnråg (30 kap. 6 § tredje st. BrB.). Ora övervakningsnäranden vid srå prövning ej finner alt hänskju­tande till interneringsnäranden bör ske, lorde detta ställningslagande inte vara elt sådant besråt ora frihetsberövande sora kan utlösa ersättnings­rätt.

Ungdomsfängelsenämnden tar upp vissa frågor sora gäller ungdoras-fängelseklientelets räll till ersättning och ifrågasätter om inte regeln ora ersättning vid utskrivning efter vård bör utforraas så, alt den blir till-läraplig även beträffande personer sora verkställer ungdorasfängelse.

Hovrätten över Skåne och Blekinge ställer sig kritisk till alt ett beslut varigenora villkorlig frigivning vägras kan utlösa ersättningsrätt, om det ändras genora ett senare beslut. Bortsett från att det väl härvid måste fordras att det senare beslutet har raeddelats efter överklagande synes det angivna exeraplet peka på att den föreslagna lagen lockar till elt olyck­hgt resultat. Saratidigt som man råte kan vara säker på alt denna med­för ersätlningsrätt i de verkligt behjärtansvärda fallen synes dess for­mella uppbyggnad leda till all ersättning skall utgå för en raängd smärre frihetsinskränkningar som ter sig föga ersättningsvärda. Hovrätten ifrå­gasätter ora råte förslaget härigenom skulle leda till en felsatsning av allmänna raedel och ganska snart väcka opposition.

Kriminalvårdsnämnden framhåller att den föreslagna lagen föranleder flera tolkningsproblem. Med den vidsträckta bestämning av begreppet frråetsinskränkning som förslaget innebär faller därunder också beslut om fortsättning av en redan pågående åtgärd. Enligt nämnden föreligger eraellertid från såväl principiella sora sakliga utgångspunkter helt art-skUda situationer, när någon t. ex. genora häktning berövas frråeten och när en person sora undergår brottspåföljd råom raraen för denna påföljd hålls kvar i anstalt, t. ex. på grand av vägrad villkorlig frigivning. När någon häktas, görs ett ingrepp i den frihet sora denna person åtnjuter. Förutsättningarna härför är noggrant angivna i lag. Vid fråga ora viU­korlig frigivning av någon sora är intagen i fångvårdsanstalt skall prö­vas, ora han skall försättas i frrået innan den tid har gått till ända sora domstol bestämt i den dom sora hgger till grund för verkställigheten. I raotsats till vad sora gäller för häktning finns här utryrarae för en vid­sträckt diskretionär prövning, vid vilken krirainalpolitiska och behand-lingsraässiga synpunkter gör sig gällande. Frärast beaktas de oraständig­heter sora från den intagnes synpunkt bäst talar för hans rehabilitering. Från dessa synpunkter kan ett kvarhållande i anstalt en längre eller kor­tare tid vara på olika sätt raotiverat. Det ligger i sakens natur all här kan bli fråga ora nyanser sora kan bedömas på olika sätt av olika myndig­heter ulan att därför någon form av orättvisa kan anses ha drabbat den sora t. ex. vägras perraission eller villkorlig frigivning. Därtill koraraer att det ofta kan först befinnas nödvändigt att den intagne i anstalt av­vaktar att en viss gynnsara frigivningssituation inträder, varefter för­hållandena ändras så att den intagne vid en omprövning kan friges tidi­gare. Liknande principiella synpunkter bör enligt nänindens uppfattning anläggas på frågor om vissa frråetsinskränkande föreskrifter som kan raeddelas i saraband med beslut ora vUlkorlig frigivning. Också sådana föreskrifter utgör del i den krirainalpolitiska behandlingen av den döm-

Prop. 1974:97

119

de och syftar frärast till att förbättra hans raöjligheter till återanpass­ning i samhället. Syftet är inte i första rummet, såsom vid t. ex. reseför­bud, alt inskränka rörelsefriheten för en person som kan koraraa att dö­mas för brott. Det är i stället för att söka förraå en för broll dörad, före påföljdstidens utgång frigiven person alt anpassa sig till en tillvaro i frihet som föreskrifter angående t. ex. arbetsanställnråg ges. Denna principiella skillnad synes inle ha beaktats i det framlagda förslaget.

Också länsstyrelsen i Malmöhus län diskuterar frågan om ersättning bör utgå i de situationer där ett befogat frihetsberövande föreligger från början men rayndigheterna har olika uppfattning om när ett frisläppan­de i en eller annan form skall äga rum. I fråga om viUkorlig frigivning från fängelsestraff kan kriraråalvårdsnäranden ha en annan uppfattning än övervakningsnämnden och ersättning kan därför utgå för frihetsberö­vande sora sker inora raraen för av dorastol bestärad påföljd. Detta kan uppfattas sora omotiverat. Situationen är visserligen inte densamma vid frigivning från adraråistrativa frihetsberövanden men länsstyrelsen anser att dessa fall i ersällningshänseende råte kan järaställas raed dera där frihetsberövandet från början varit oriktigt. Länsstyrelsen finner det kunna diskuteras huravida inte sådana frigivningssitualioner där ett befogat frihetsberövande föreligger från början bör undantas från den föreslagna lagens tUlämpningsområde. Möjligheten att begära ersätt­ning enligt skadeståndslagen står ju under alla omständigheter tUl buds.

ÖB erinrar ora att ny disciplråslrafflag för krigsraän gäller fr. o. ra. den 1 juli 1973. Disciplinstraffen blir fritidsstraff och disciplråbot. För den som fullföljer talan raot beslut ora fritidsstraff kan rätlen i avvaktan på utredning förordna all vidare verkställighet av fritidsstraffet inte skall ske. Emellertid kan på goda grunder antas att sådant förordnande inte kan göras omgående utan att åtminstone delar av fritidsstraffet sora utdörats koraraer att verkställas. Visar det sig senare efler företagen ut­redning att den gärning den klagande begått inte kan betraktas som straffbar eller all den förtjänar en annan straffraälning eller annan på­följd, t. ex. disciplinbot, föreligger ett nytt beslut, sora är uppenbart mindre strängt än det tidigare beslutet. Mot bakgrund därav frarastår det tidigare beslutet ora fritidsstraff sora obefogad inskränkning i den enskildes rörelsefrihet. Della förhållande kan dock sammanställas med att den som åläggs fritidsstraff tillika är tjänstepliklig och av denna anledning synes falla utom den föreslagna lagens tillämpnrågsoraråde.

Flera instanser berör kravet att det nya beslutet inle får ha grundats på ändringar i faktiska förhållanden, som inträtt efter den tidpunkt då det överklagade beslutet fattades. Socialstyrelsen betonar för sin del att, då det gäller bedömningen av vårdbehov vid adrainistrativa frihetsin­skränkningar, ersättning inte bör utgå om det nya beslutet grundas på ändring i den enskildes personliga eller sociala förhållanden. Della är väsentiigt i fråga om ärenden sora rör frihetsinskränkningar enligt de sociala vårdlagarna och sora blir föreraål för prövning i högre instans (eventuellt resning). När del t. ex. gäller barnavårdsnärands beslut ora frihetsberövande enligt barnavårdslagen, som överklagas till länsrätten, komraer sistnäranda rayndighets prövnråg av ärendet att grunda sig på den utredning sora gjorts och de oraständigheter sora inträffat sedan barnavårdsnämndens beslut fattades, vilket raedför att ett upphävande eller lindrande utslag i länsrätten huvudsakligen alltså kan hänföra sig till sådana oraständigheter. Socialstyrelsen frarahåller att del särskilt när det gäUer frihetsinskränkningar enligt LSPV synes kunna uppstå svårigheter vid tillärapningen av den föreslagna lagen.

Prop. 1974: 97

120

Psykiatriska nämnden frarahåller att ersättningsfrågan inom det om­råde som regleras av LSPV och omsorgslagen utan tvekan oftast blir aktuell då högre råstans, med undanröjande av ell av lägre instans meddelat avslagsbeslut, beviljat utskrivning eller försöksutskrivning. Den springande punkten blir då om ändringsbeslutet är grundat på väsent­ligen samma oraständigheter sora förelåg vid tiden för del tidigare beslutet. Enligt utredningen innebär detta att ersättning inte bör utgå ora det nya beslutet grundas på ändring i den enskildes personliga eller sociala förhållanden. Denna uppfattning delas av näranden.

Enligt närandens mening torde de praktiska tillärapningssvårigheterna i verkligheten bli större än vad utredningen föreställt sig. En faktor av betydelse i sararaanhanget är att enligt såväl LSPV sora orasorgslagen besvärslalan får föras utan inskränkning till viss lid. Detta medför att i varje fall psykiatriska nämnden ofta får ett sådant ärende till avgörande först flera raånader efter raeddelandet av del överklagade beslutet. Pa­tientens förbättrade tillstånd och den längre vårdtiden endera eller båda i förening kan vara faktorer sora ingått i den ändrade be­döraningen. Men även ora så varit förhållandet, kan därav inle dras någon slutsats hur bedöraningen utfallit ora den högre instansens pröv­ning i tiden samraanfallit raed den lägre instansens. Sora regel lorde det inte heller vara att vänta att raotiveringen skall ge klarhet härom och inte heller torde det vara att vänta all ett i efterhand begärt besked blir väl underbyggt. Om det bara blir i undanlagsfall som ersättnings­anspråk komraer alt resas, kunde man bortse från det här diskuterade problemet. Men inom området för den slutna psykiatriska vården är det långt ifrån uteslutet att ändringsbeslut i mildrande riktning regel­mässigt följs av ersättningsanspråk.

Utredningen har varit inne på tanken att låta den myndighet som med­delar det senare beslutet samtidigt med bindande verkan fastställa ora dess beslut är väsentligen grundat på omständigheter sora förelåg redan vid tidpunkten för det tidigare beslutet. Utredningen har eraellertid av principiella skäl avvisat en sådan anordning. Psykiatriska näranden anser det dock möjligt att koraraa till rätta med det praktiska problemet utan att formellt inkräkta på den domstolsprövning, genora vilken ersätt­ningsfrågan avgörs. Detta skulle kunna ske genora att något utvidga motiveringsskyldigheten enligt LSPV och omsorgslagen. Utvidgningen skulle gå ut på att då utgången bestämls av nytUlkomna omständigheter ange detta i motiveringen. Begränsades bestäraraelsen till ärenden, i vilka meddelades ändringsbeslut i mUdrande riktning, skulle del inle behöva ske någon begränsning av hänsyn till att "ändamålet med vården annars skulle motverkas".

Beslutsnämnden för Stockholms läns landstingskommun ifrågasätter om del är motiverat att ersättning kan utgå när en begäran om fö.--söksutskrivning eller permission avslås raen bifalls efter överklagande.

Enligt länsstyrelsen i Malmöhus län leder utredningens förslag till att svårbedörada ersätlningsfall kan uppstå. Länsstyrelsen redovisar närraare sin uppfattning beträffande förslagets konsekvenser i ärenden enligt nykterhetsvårdslagen och barnavårdslagen.

Socialstyrelsen anknyter till utredningens uttalande att en senare bedömning av en persons sinnesbeskaffenhet inle är att anse som en ny omständighet. Styrelsen finner utredningens resoneraang på denna punkt ej helt klart. Styrelsen konstaterar först, att frågan om det psykiska tillståndet vid tiden för brottet i vissa fall är av raindre intresse.

Prop. 1974: 97

121

ora patienten vid undersökningstUlfällel visar sig vara i behov av vård. Ora betänkandet skall tolkas på det sättet, all ersättning kan utgå i de fall den rättspsykiatriska undersökningen visar att vårdbehov ej före­ligger, raåste bestäraraelserna i lagförslaget ändras, eftersora ersättnråg i sådana fall inte synes raotiverad. Över hälften av de rättspsykiatriska un­dersökningarna ulvisar att behov av psykiatrisk vård inle föreligger. Vidare undersöks vid rättspsykiatrisk klinik patienter även för att ge domstolen vägledning vid val av påföljd inom krirainalvårdens ram.

Slutligen uttrycker SACO önskeraål ora ett klarläggande när del gäller den föreslagna lagens tilläraplighet på frihetsinskränkande åtgär­der sora visserligen till forraen frarastår sora rayndighetsutövning raen sora i realiteten är ett utslag av den raöjlighet till maktutövning som en offentlig funktionär innehar på grund av sin ställning. Här kommer främst i fråga fall då offenlig funktionär överskrider sin behörighet och då således hans forraella beslutsfattande stundora endast leder till nulliteler. Klart synes vara alt sådana fall bör anses orafattade av skadeståndslagen. SACO anser att det kunde vara av intresse att få fastslaget att även det nu framlagda lagförslaget är att tolka på mot­svarande sätt.

7 Undantag från ersättningsskyldighet

Förslaget att frågan ora ersättning skall avgöras utan hänsyn till om misstanke kvarstår har tUlstyrkts eller läranals ulan erinran av de flesta remissinstanserna. Till dera sora ställer sig positiva till förslaget i denna del 'nör bl. a. RA, överåklagaren i Stockholm, länsåklagarna i Stockholms och Gotlands län och i Norrbottens län, interneringsnämnden, länsstyrd-sen i Malmöhus län, advokatsamfundet och SACO.

Som framgår av den följande redogörelsen är emellertid flera remiss­instanser betänksamraa raot alt lagförslaget inte upptar nägon form av skälighetsprövning. Bl. a. JK, RÅ, överåklagarna i Göteborg och Malmö, ungdomsfängelsenämnden och kriminalvärdsnämnden ifrågasätter om inte en spärregel av den typ som nu finns i 1945 års lag bör införas.

JK säger sig vara Iveksara ora del är möjligt att undvara varje form av spärr av det innehåll sora innefattas i den berörda regeln i 1945 års lag. Med denna regel är del raöjligt alt avvisa krav på ersättning i vissa fall, där det allmännas ersättningsskyldighet starkt kan ifrågasättas. Som exempel nämner JK fall där åtalsunderlåtelse meddelas häktad jämlikt lagen (]964r 167) med särskUda bestämmelser om unga lagöverträdare elier jämlikt 20 kap. 7 § 4 RB. I dessa fall har alltså brott begåtts, men någon beivran sker ej. Den skyldige blir i regel föremål för annan åtgärd från samhället som anses onödiggöra ingripande genom åtal. En generell ersättningsrätt för häktade i fall som nu sagts synes JK orimlig. JK framhåller att också många andra fall kan andragas, där en ersält­ningsrätt måsle framstå som synnerligen diskutabel och pekar som exempel på det faU då inledd förundersökning ej fullföljs till åtal på den grund att förundersökningen visat, alt preskription inträtt, eller på den grund att erforderlig raålsägandeangivelse återtagils. Dessa fall visar enligl JK alt behov föreligger av någon form av spärregel som här an­tytts. Problemet leder över till frågan om en. sådan regel skall ha av­seende även på kvarstående misstanke. JK framhåller att utredningens förslag här är helt klart. Under inga förhållanden får sådan raisstanke hindra utgivande av ersättning. Det framlagda förslaget synes JK gå

Prop. 1974: 97

122

längre än vad departementschefen uttalar i sina direktiv. Enligt dessa bör kvarstående misstanke som regel råte få inverka på rätten till gott­görelse. För egen del ställer sig JK tveksam till utredningens förslag till lösning. Han håller del inle för osannolikt, att regeln enligt förslaget i elt givet fall kan få konsekvenser som framstår sora svåra att accep­tera. För att inle avhända' del allraänna varje raöjlighet att göra en skälighetsavvägnråg synes det JK riraligt att en spärregel införs av den typ sora nu finns i 1945 års lag, ehuru vUlkoren för dess lillärap­ning skärps.

RÅ delar utredningens uppfattning att kvarstående raisstanke inte skall utesluta ersättning. Frågan huruvida raisstanke kvarstår och hur stark denna är kan vara föreraål för skiftande bedömningar. Rent prin­cipiellt kan också hävdas att en raisstanke, sora inte är så stark att den föranleder åtal eller fällande dora, inle bör förhindra all ersättning utgår. I likhet raed JK framför emellertid RÄ betänkligheter mot att möjlighet till skälighelsövervägande inte ges. Härigenora utvidgas det allmännas ersättningsskyldighet på elt sätt som enligl RÅrs uppfattning inte torde vara avsett. Utöver de av JK nämnda bestämmelserna som raedger raöjlighet att underlåta åtal pekar RÅ på 69 § barnavårdslagen. Beslutet att inle väcka åtal förutsätter att skuldfrågan är utredd och in­nebär en sakerförklaring. Enligt gällande lag utgår inle ersättning i dessa situationer. RÄ anser det inte riraligt att en raisstänkt i dessa lägen skall kunna få ersättning. En följd av förslagets ståndpunkt skulle kunna bli att åklagare i stället väcker åtal för all åstadkomraa det resultat sora kunnat uppnås genora beslutet att inle åtala. När del gäller psykiskt avvikande lagöverträdare skuUe raan de lege ferenda kunna tänka sig alt vid beslut från fall lUl fall tillerkänna ersättning av huraanitära skäl. RÅ vill här hänvisa till reglerna ora raöjlighet alt järaka rättegångs­kostnader och underlåta förverkande i raål raot lagöverträdare sora handlat under inflytande av psykisk abnorraitel.

På sararaa skäl som JK och RÄ framfört föreslår ungdomsfängelse­nämnden att i lagen skall tas in en bestäraraelse av innebörd att rätt till ersättning utesluts när den raisstänkle ostridigt är knuten vid det brott sora föranlett ingripandet. Kriminalvårdsnämnden anser att förevarande fråga bör utredas närmare.

Synpunkter liknande dera sora korarait till uttryck i näranda yttranden framförs av /wvräften över Skåne och Blekinge, överåklagarna i Stock­holm och Göteborg, länsåklagarna i Stockholms och Gotlands län samt Uppsala län, kriminalvårdsnämnden, ungdomsfängelsenämnden, interne­ringsnämnden, socialstyrelsen och advokatsamfundet.

Enligt överåklagaren i Malmö kan raan hysa betänkligheter redan mot definitionen alt ingripandet skall anses obefogat om åtalet ogillas, nämligen i de fall där åtalet ogillats på grund av bristande bevisning. Överåklagaren frarahåller alt bevislägel ofta är sådant, att den före­bragta bevisningen är synnerligen graverande för den tilltalade. Trots den friande doraen kvarstår raisstanken. Överåklagaren ifrågasätter ora det överensstämmer raed den allraänna rättsuppfattningen alt i sådana fall säga att frihetsinskränkningen varit obefogad. Då en person anhål­lits, skall åklagaren dagen efter anhållsbeslutet pröva ora häktnings-framställning skall göras eller om den misstänkte skall försättas på fri fot. Vid orafattande brottslighet brukar åklagaren koncentrera utred­ningen till visst eller vissa brott. Sedan han fått frara sannolika skäl för misstanken, gör han framställning ora häktning på grund härav. Under

Prop. 1974: 97

123

den fortsalla förundersökningen förebringas bevisning ora ytterligare brott, sora skulle ha kunnat åberopas till stöd för häklnrågsyrkandet, ora bevisning härom förelegat vid tidpunkten för häktningsförhand­lingen. Del kan tänkas att åtalet ogillas för det eller de brott för vilka häktning skett och alt den misstänkte fälls till ansvar för de senare ut­redda brotten och kanske ådöras långt frihetsstraff. I sådant fall skall enligt förslaget anhållandet och häktningen likväl anses ha varit obefo­gade frihetsinskränkningar. Än raer anraärknrågsvärt är enligt överåkla­garen det föreslagna stadgandet all om förandersökning avslutats utan åtal frihetsinskränkningen skall anses som obefogad. Efter alt ha pekat på de fall då åklagaren kan underlåta åtal sora i del föregående redo­visats i redogörelserna för JKrs och RÅrs yttranden, understryker över­åklagaren att det inte kan vara rimligt, all den misstänkte i sådana fall inte endast skall åtnjuta förmånen alt undslippa åtal för sitt brott ulan därjämte skall ha möjlighet att kräva ersättning för alt ha suttit anhål­len.

Överåklagaren anför ytterligare exerapel på de oriraliga konsekven­ser som förslaget enligt hans raening kan raedföra. En kvinna anger en raan för våldtäkt förslagsvis på en lördag. Först raåste kvinnan noga höras och brollsplatsundersöknråg göras. Mannen, sora grips, hinner höras först på söndagen, varefter utredningen fortsätter på raåndagen. Åklagaren kan kanske inte göra häktningsframställning förrän på tisda­gen. Mannen har övertygats om brotten, eventuellt föreligger även er­kännande. Innan häktningsframställning görs återkallas angivelsen. Åtal är inle påkallat från allmän synpunkt och raannen är berättigad till ersättning. Liknande effekt skulle enligt överåklagaren ofta uppstå i samband med de ofta förekoraraande anraälningarna ora olaga hot liksom vid angivelser om misshandel mot maka på enskild plats.

De anförda exeraplen motiverar enligt överåklagaren en undantags­bestämmelse motsvarande den som finns i 1945 års lag, dvs. all er­sättning ej skall utgå, ora raed hänsyn till oraständigheterna ej är skä­ligt att ersättning ges. Enligt betänkandet skall frihetsberövandet ha överstigit 24 limmar för att ersättning skall kunna utgå. överåklagaren påpekar att motsvarande förutsättning gäller enligt 1945 års lag. En­ligt överåklagaren saknar anhållningsrayndigheten i raånga fall raöj­lighet att pröva ärendet innan denna frist har gått till ända. Som exem­pel anför han ett fall då en för brottet efterlyst person anträffas på så avlägsen ort, att den raisstänkle ej hinner inställas inför anhållnings­rayndigheten, förrän den angivna tidsfristen gått ut. Kan raan ej göra troligt att han försökt hålla sig undan, skall han enligt betänkandet ha ersättning, ora förutsättningarna för ersättning i övrigt föreligger. Allt vanligare börjar bli, att den raisstänkle vid tidpunkten för anhållnings­beslutet är så påverkad av alkohol eller narkotika att han ej kan höras. Speciellt narkotikapåverkan kan visa sig så varaktig att något regel­rätt förhör ej kan anställas inora 24 tiraraar. Det synes ej raotiverat att i anförda fall låta tidsfristen börja löpa förrän den misstänkte kan inställas till förhör. Den förut åberopade undantagsbestäraraelsen i 1945 års lag synes medge en tillfredsställande lösning av ersättningsfrågan.

Länsstyrelsen i Malmöhus län säger sig dela den uppfattning som kommit till uttryck i direktiven tUl utrednrågen att kvarstående miss­tanke om brott sora regel inte bör få inverka på rätten till gottgörelse. Med den lösnmg som utredningen föreslagit blir eraellertid ersättnrågs­rätten enligt länsstyrelsens raening alltför orafattande. Fall kan före-

Prop. 1974:97

124

koraraa då en överrätt upphävt ett häktningsbeslut men på grund av ytterligare utredning den misstänkte häktas på nytt och döms för brot­tet. Länsstyrelsen anser alt del skulle vara direkt stötande om ersättning skulle utgå i sådana situationer.

Polismästaren i Malmö framhåller att grundsatsen att den icke över­bevisade skall betraktas sora oskyldig raå äga sin obestridda gUtighet men att den aldrig har respekterats till sina yttersta praktiska konse­kvenser vare sig av samhäUsmakten eUer opinionen. Polismästaren anser att man måste ha förståelse för en sådan inställning.

De föreslagna bestämmelserna ora undantag från ersättningsskyldig­het då den skadelidande själv kan sägas bära skulden lUl beslutet ora frihetsinskränkning ra. ni. har berörts i några reraissvar.

Överåklagaren i Stockholm frarahåller att en av de viktigaste upplys­ningskällorna vid förundersökning i anledning av brott är den raiss-tänkles egna uppgifter. En vägran eller underlåtenhet att besvara frå­gor rörande t. ex. naran och hemvist eller vistelseort under en viss tids­period kan ofta avsevärt försvåra utredningsarbetet och därmed för­länga anhållnings- eller häktningsliden. Fastän det inte kan krävas av en misstänkt att han skall vara positivt verksara för utredningens full­sländigande, kan en passivitet i vissa situationer, såvitt angår frågan ora rätt tUl ersättning, frarastå sora likvärdig raed en sanningslös bekännel­se eller undanröjande av bevis. Med den avfattning förslaget fått, särskilt genora tillägg av ordet "otUlbörligen", kan enligt överåklagaren eraeUer­tid länkas alt sådan passivitet inte koramer all utgöra hinder för rätt till ersättning. Delta kan få icke avsedda effekter på förundersökningsar­betet och åklagarnas benägenhet att använda de tvångsmedel RB erbju­der i brollsbeivrande syfte.

Länsäklagaren i Stockholms och Gotlands län berör också frågan ora betydelsen av passivitet från den misstänktes sida i en brottmålsulred-ning. Länsåklagaren anser att utredningens resonemang inte är alldeles klarläggande. Någon skyldighet att medverka till förundersökningens fullständigande anses inte åvUa den som är misstänkt för brott. Näran­da förhållanden jämte den omständigheten att i förslaget upptagits så­som diskvalificerande endast ett "otillbörligt" försvårande av utredning­en synes närmast ge vid handen att endast aktiva åtgärder från den misstänktes sida skall inverka. Passivitet, bestående i underlåtenhet eller vägran att besvara framställda frågor, kan emellertid ofta ha samma effekt som en osann uppgift. Beteendet torde också merendels begagnas i syfte att motverka sanningens uppdagande. Länsåklagaren framhåller att del kan verka stötande att i sådana fall ändå låta ersättning utgå. Han framhåller också att alltför liberala ersättningsregler understundom kan föranleda åklagaren att tUl men för utredningsarbetets effektivitet underlåta att begagna tvångsmedel, oaktat sådant varit befogat.

Kammarrätten i Göteborg pekar på alt rätten till ersättning förloras endast om den mot vilken ingripandet riktats har medverkat aktivt till det oriktiga beslutet. Enligt kamraarrättens raening är denna begräns­ning väl snäv när det gäller de förberedande judiciella frihetsinskränk­ningarna. I fråga ora denna typ av frihetsinskränkningar kan raan en­ligl karamarrätlen inte på samraa sätl som beträffande andra tala ora att ingripandet varit oriktigt eller obefogat, eftersora det här av natur­liga skäl ställs mindre krav än när del gäller defråitiva frihetsråskränk­ningar. Kamraarrätten tänker exerapelvis på faU då polisen gått tUl ak­tion mot narkotikacentraler, iUegala bordeller eller liknande ställen.

Prop. 1974: 97

125

I sådana fall torde det ofta inte kunna undvikas att det omhändertas även personer, sora sedermera visar sig inle kunna misstänkas för eller övertygas om brott, och att dessa kommer att vara berövade friheten längre än 24 timmar innan det klarläggs att omhändertagande inte bor­de ha skett. Enligt kammarrättens mening bör det finnas möjlighet alt vägra ersättning till den vars tillfäUiga frihetsberövande beror på alt han gett sig i lag med kriminella eller eljest asociala personer på ett sätt som gett anledning att väcka polisens misstankar. Man torde även kunna tänka sig andra fall där en misstänkt agerat på sådant sätt att den för­beredande judiciella frihetsinskränkningen framstår som i och för sig motiverad och där det knappast är rimligt att ge honom en principiell rätt till ersättning. Härvid syftar kammarrätten inte på det förhållandet att raan kan tala om kvarstående misstanke mot vederbörande utan på att han aktivt agerat på sådant sätt att den förberedande judiciella fri­hetsinskränkningen framstår sora välgrundad. På grund härav förordar karamarrätlen att undantagsbestämmelserna vidgas i enhghet med det an­förda. Därvid bör dessutom enligt kammarrättens raening införas en möjlighet att jämka ersättningen i fall då vederbörandes eget agerande inte kan tillskrivas hela skulden raen väl en betydande del av skulden till frihetsinskränkningen.

Länsstyrelsen i Stockholms län påpekar att den föreslagna undanlags­bestämmelsen för det fall att någon otUlbörligen försvårar utredningen äger tillämpning endast på den som varit föremål för förberedande judi­ciell frihetsinskränkning. Frågan är dock om ohka principer konsekvent kan tUlämpas på det judiciella området och på förvaltningsområdet utan att vissa stötande konsekvenser uppstår. Som exempel härpå anger läns­styrelsen att en misstänkt farlig alkoholist påstås ha misshandlat eller hotat hustrun. Hans agerande inför polismyndigheten torde vara detsara­ma oavsett om hans fall koraraer all handläggas enligl brottsbalken eller enligl nykterhetsvårdslagen. Blir han frikänd från ett åtal för misshandel eller olaga hot kan han gå miste ora ersättning, om han otUlbörligt för­svårat utredningen. Skulle han däremot befinnas inte vara farlig i nyk-lerhelsvårdslagens mening kan han få ersättning hur raycket han än för­svårat utredningen, och detta sista oaktat vårdsynpunklen tUlkoraraer i den sistnämnda situationen. Enligt länsstyrelsen kan det därför ifråga­sättas om inte satsen "otUlbörligen försvårat utredningen" bör vara till­lämplig också på administrativa frihetsberövanden.

Den föreslagna bestämraelsen att ersättning kan jämkas efter skälig­hetsbedömning, om liden för ingripandet har avräknats vid fastställan­de av brottspåföljd eller ora därvid eljest tagits hänsyn till ingripandet, berörs i yttrandet från kriminalvårdsnämnden, som framhåller att denna jämkningsregel får ökad betydelse genom de ändringar i avräknings­reglerna i 33 kap. BrB som föreslås i prop. 1972 r 146. Enligt propositio­nen skall tid för bl. a. anhållande och häktning överstigande 24 timraar alltid avräknas. En konsekvens härav blir att avräkning måsle göras också i fall då den dömde tidigare har fått ersättning för frihetsberö­vandet. Så är fallet när någon har häktats på grund av misstanke om visst brott och häktningsbeslutet efter besvär upphävs i högre rätt samt åklagaren därefter avslutar fÖmndersökningen utan att väcka åtal. Den som varit häktad har i sådant fall enligt förslagel rätt till ersättning. Om åklagaren sedermera, efter det ersättning har utgått, omprövar sitt be­slut att inte väcka åtal och med stöd av ny bevisning kan binda samme person vid brottet, skall den tid för vUken ersättnråg har utgått likväl

Prop. 1974: 97

126

avräknas från påföljden. Undantag har näraligen inte gjorts för denna situation i de föreslagna reglema i 33 kap. 58 §§ BrB. Även om delta förhållande närraast synes vara en följd av de obligatoriska avräk­ningsreglerna, anser nämnden att frågan bör beaktas i samband raed in­förandel av nya ersättningsregler.

I fråga om ersättning för häktning torde enligt interneringsnämnden jämkning böra ske i ytterligare några situationer utöver dera sora om-fallas av den föreslagna lagtexten. En sådan situation föreligger enligt nämnden då någon som undergår straffverkställighet är häktad i annat mål. Frikänns han i det raål, i vilket han är häktad, synes ersättning knappast böra utgå för dagar under vilka han ändå varit berövad fri­heten på grund av straffverkställighet. Ett annat fall är del som regleras i 37 § första stycket lagen ora behandling i fångvårdsanstalt. Ora verk­ställigheten av fängelse, ungdorasfängelse eller internering avbrutits på grund av att någon häktats och den häktade sedermera frikänns, skall tiden för avbrottet inräknas i verkstäUighetstiden. Någon anledning all då tillerkänna honora ersättning för häktningen torde enligt näranden inle föreligga.

Länsåklagaren i Norrbottens län frarahåller att anledning kan finnas alt järaka ersättning på grund av alt även annan ersättning från det all­männa utgått, exerapelvis på grund av inkomstbortfall.

8 Ersättningsgill skada och ersättningens storlek

Utredningens förslag att ersättning skall utgå för hinder eller förlust i näring, såsora raistad arbetsförtjänst, avbräck i rörelse eller nedsättning av arbelsförraågan, varjämte ersättning skall utgå för nödiga kostnader som har samband med frihetsinskränkningen har tillstyrkts eller lämnats ulan erinran av de flesta remissinstanserna.

JK påpekar att utredningen synes utgå från alt frihetsinskränkning i sig konstituerar en personskada. Emellertid torde uttalanden under för­arbetena tUl skadeståndslagen (prop. 1972r 5 s. 576) ge vid handen att personskada förutsätter fysisk skada på den raänskliga kroppen. Även kroppsliga och psykiska sjukdorastillstånd är att räkna tUl personskada. En frihetsinskränkning innefattar däreraot i sig inle någon personskada i skadeståndslagens raening. Den skada sora frihetsinskränkningen kan innefatta utgör normalt en ren förraögenhelsskada. Sådan skada är en­ligt skadeståndslagen underkastad vissa särskUda inskränkningar i er­sättningshänseende sora inte är tUlärapliga på person- eller sakskada. Järalikt 3 kap. 5 § skadeståndslagen utgår ersättning för ren förraögen­helsskada, sora vid felaktig eller försumlig myndighetsutövning uppkora­rait till följd av intrång i näringsverksarahet, endast i den raån det är skäligt raed hänsyn till intrångets art och varaktighet, felels eller för­summelsens beskaffenhet och övriga omständigheter. Fråga uppkoraraer ora liknande inskränknråg bör gälla för ersättning enligt den nu ifråga­varande speciallagstiftnrågen. Det lorde enligl JK vara uppenbart att det finns anledning alt visa återhållsarahet när det gäller vinster sora från allraänna synpunkter frarastår sora oskäliga eller över huvud laget kan sägas gå uiöver vad sora norraalt är förknippat med en verksamhet av ifrågavarande slag. Enligt JK framstår det sora riraligt alt en liknande begränsningsregel blir tiUäraplig för de ersättningar varora är fråga i förslagel. Det torde därvid vara möjligt att bygga på konstruktionen i

Prop. 1974:97

127

3 kap. 5 §, dock alt såsora järakningsgrunder inte kan ifrågakoraraa "felets eller försuraraelsens beskaffenhet". JK anser alt det i samman­hanget förtjänar övervägas att utsträcka begränsningen att gälla inte bara vad sora i skadeståndslagen betecknats sora näringsverksamhet utan även annan ekonomisk verksarahet som bedrivs självständigt och i vinstsyfte. Även för sådana fall som inte är näringsverksamhet finns enligt JK starka skäl för en raotsvarande begränsning i ersättningsrätten.

JK ifrågasätter vidare ora inte det strängare ansvaret enligl den före­slagna lagen bör gälla även skador på person och egendora sora upp­kommit vid ett gripande som senare följts av anhållande ra. m. vilket lett till ersältningsrätt enhgl lagen. Väl lorde den skadelidande i dessa fall för exerapelvis skada på kläder samt sveda och värk kunna grunda anspråk på ersättning på skadeståndslagen. JK frarahåller eraellertid att det inte är givet att så aUtid skulle vara förhållandet och finner det lämpligt att även sådan skada kan regleras enligt den särskilda lag­stiftningen, även ora frågan är av begränsad praktisk betydelse.

LO framhåller all del är av väsentlig betydelse för den enskilde som oförskyllt blivit föremål för frihetsberövande inle enbart att han ersätts för förlorad arbetsförtjänst, nedsatt arbetsförmåga och psykiskt lidande utan även att han har kvar sin anställning. Det torde enligt LO inte vara ovanligt att personer sora blivit föremål för frihetsberövanden av viss varaktighet på ena eller andra sättet mister sin anställning på grund där­av. I förslagel synes raan mena att förlust av anställning inle skall kunna föranleda ersältningsrätt. LO anser det riraligt att, så länge frågan ora anställningstrygghet i sådana situationer inte lagligen lösts, enskilda sora efter obefogade frihetsberövanden inte kan återgå till tidigare anställning skall beredas någon förra av stöd. LO föreslår därför att den enskilde i ett sådant fall under viss tid efter del frihetsberövandet upphörde får ekonomiskt stöd för sökande av ny anställning.

Skadeståndskommittén framhåller att förarbetena till skadeståndsla­gen ger vid handen att ekonoraisk förlust tUl följd av frihetsberövande normalt utgör ren förmögenhetsskada. Enligt komraitténs raening är det angelägel att den föreslagna lagstiftningen, vilken frarastår sora en kora-plettering till skadeståndslagen, bygger på samma begreppsbildning som denna lag. Del bör emellertid framhållas att skada till följd av frihets­berövande undantagsvis kan ha karaktären av verklig personskada i skadeståndslagens mening. Detta är fallet inte bara då ett frihetsrågri-pande verkställs på ett alltför hårdhänt sätt utan också när ett frihets­berövande annars skadar en omhändertagens fysiska eller psykiska hälsa eller rentav leder till dödsfall. En omhändertagen person kan t. ex. bli förhindrad att ta livsviktig medicin eller gå raisle ora behövlig vård, eftersora han är i ett sådant tillstånd att han inte kan klargöra sin belä­genhet för polis eller vårdpersonal. Sådana skador kan tänkas uppkoraraa även utan vållande från del allraännas sida.

Korarailtén har övervägt, om del inle kunde synas naturligt att också dessa skadefall omfattades av en lagstiftning som den föreslagna. Ut­redningen har ansett personskador vid själva verksläUandet av frihets­berövandet böra hållas utanför lagens område tUl synes eftersom det allraänna ändå skulle bli ansvarigt för sådana skador, såvida de inte frarastår sora självförvållade. Det torde dock inle vara helt opraktiskt att skador undantagsvis av allvarhg art uppkommer vid ett in­gripande, som utförs på ett helt försvarligt sätt. Man kunde göra gäl­lande att det skulle stäraraa raed förslagets allraänna inställning ora den

Prop. 1974: 97

128

skadelidande också i detta läge får laglig rätt till ersättning. Har han varit medvållande tUl sin skada, skulle då i varje faU elt jämkat skade­stånd kunna utgå. Ä andra sidan har skador av dessa slag knappast ett sådant samband med det felaktiga i frihetsberövandet alt en ut­vidgning av det strikta ansvaret lUl sådana fall framstår som naturlig. Personskador av samma orsak kan inträffa även vid befogal frråets-berövande (eller, såvitt de beror på bristfällig vård cch liknande, ulan varje samband med ett ivångsingripande). Också andra komphkationer skulle uppkomma genora utvidgningen. Kravet på att frihetsberövan­det skall ha varat mer än 24 tiraraar i sträck skulle frarastå sora föga rationellt vid personskada, och vissa av de i lagförslaget angivna rekvi­siten för ansvar skulle te sig otillräckliga, särskUt om frråelsberövandet lett till dödsfall. Enligt koramilléns raening torde en utvidgning av lag­stiftningen till alt orafatta personskador i sådan grad försvåra dess tek­niska genomförande, att dén inte kan förordas.

När det gäller ersättningens storlek frarahåller skadeståndskoramit-tén att full ersättning bör utgå för den ekonoraiska förlust sora frihets­berövandet raedfört, även vid hinder och förlust i näring. I belänkandet berörs inle den begränsning av ersättningen för ren förraögenhelsskada vid intrång i näringsverksamhet, som framgår av 3 kap. 5 § skadestånds­lagen. Enligt kommitténs raening skulle det emellertid vid de flesta fall av frihetsberövanden fraraslå sora obilligt, om skadeståndet skulle be­gränsas enligt regeln i 3 kap. 5 § skadeståndslagen. En tänkbar gräns skulle vara att hänvisa till skadeståndslagens regel så snart inle någol egentligt frihetsberövande förekommit.

Kammarrätten i Göteborg anser att en schablonisering bör efter­strävas. Härigenom kan utredningar och eventuella rättegångar för­enklas utan att därför den enskilde kan antas bli missgynnad. En schablonmässig bestämning av ersättningarna kan enligt kamraarrätten också förväntas raedföra att kostnaderna för alt fastställa dem kan hål­las på en rimlig nivå.

Utredningen har ingående diskuterat att i fråga om förlorad arbets­förtjänst beräkna ersättningen efter sjukpenningen i den sjukpennråg-klass, vari vederbörande var placerad vid tidpunkten för frihetsinskränk­ningens början, och korarait till slutsatsen att en sådan lösning är för­knippad med sådana nackdelar att det inte bör rekoramenderas. Kara­marrätlen delar inle denna uppfattning. Enligt kararaarrätlens raening skulle beräkning av ersättningen efter sjukpenningen i flertalet fall vara förenad raed beslärada fördelar. Vid sidan av fördelarna i förra av enk­lare reglering av ersättningsärendena torde sjukpenningen i allraänhet ge en lika "rättvis" kompensation som ersättning beräknad efter gängse metoder. Härvid bör man hålla i minnet, alt det övervägande antalet fall, där ersättning kan korama i fråga, får antas koraraa att gälla förberedande judiciella frihetsinskränkningar, som i regel är förhållan­devis kortvariga, och då ofta personer med inte alltför ordnade anställ­ningsförhållanden. I sådana fall komraer en beräkning av inkomstbort­fallet enligl gängse raetoder all vila på förhållandevis lösa antaganden och kan knappast sägas ge en raera rättvisande bild av råkorastförhål-landena än sjukpenningen representerar. Kararaarrälten anser vidare all man inte har anledning att i sammanhanget fästa någon större vikt vid det förhållandet alt sjukpenningen i princip inte utgör full kora­pensation för inkoraslbortfallet. Enligt nuvarande systera raed skattefri sjukpenning innebär sjukpenningen ofta överkompensation vid kortare

Prop. 1974:97

129

sjukdomsfall. Vid övergång till beskattad sjukpenning försvinner denna effekt, raen enligt föreliggande utredningsförslag (SOU 1972r 60) skall i så fall korapensationsgraden saratidigt höjas till 90 %. En underkora­pensation av denna storlek är enligt kararaarrätlens mening försurabar i sararaanhanget raed hänsyn till de svårigheter sora ofta föreligger alt på annan väg beräkna inkorastbortfaUet på ett rättvisande sätt.

Ett skäl sora utredningen har anfört raot att beräkna ersättningen ef­ter sjukpenningen, är att sjukpenningklassplaceringen i ett stort antal fall är för låg på gmnd av att vederbörande försuraraal alt anraäla in-koraständring till försäkringskassan. Enhgl kararaarrätlens raening bör ersättningen likväl beräknas efter sjukpermrågen. Att ersättningen bhr för låg kan ju helt hänföras till att vederbörande inte iakttagit vad sora lagligen ålegat honora. Vidare har utredningen pekat på risken att de er­sättningsberättigade i ökad ulslräckning försöker få ut ersättningen enligl skadeståndslagen, ora sjukpenningen väljs sora bas för inkorasl-bortfallsersältning enligl den föreslagna lagen. Kararaarrälten anser så­dana farhågor synnerligen överdrivna. Sora frarahållits i olika sam­manhang är skadeståndslagens vUlkor för att få ersättning av del all­männa för beslulsskador så rigorösa, att anspråk enligt lagen på er­sättning för obefogad frihetsinskränkning måste koraraa att höra till de absoluta sällsynthelerna.

Kammarrätten är emellertid raedveten ora att sjukpenningen inte i alla lägen representerar en någorlunda riralig ersättning för det in­komstbortfall som varit förenat med en frihetsinskränkning. Sora frara­går av betänkandet är del inte svårt alt finna exerapel på att ersättning, som beräknas på denna gmnd, kan bli både uppenbart för hög och up­penbart för låg. Regeln om sjukpenningen sora beräkningsgmnd bör därför inte gälla utan undantag. Ora det är uppenbart alt inkorasl­bortfallet är väsentligen högre eller lägre än den kompensation sjuk­penningen representerar, bör ersättningen beräknas efler gängse meto­der. Kararaarrälten föreställer sig att det kan bli aktuellt att tUlämpa en undantagsregel bl. a. när fråga är ora långa frihetsberövanden eller om en frihetsinskränkning som inle berövat vederbörande möjligheten till förvärvsarbete. Däreraot bör, som redan framhållits, en undantags­regel inte gälla för sådana fall då sjukpenningklassplaceringen varit för låg på gmnd av vederbörandes egen försuraraelse.

Karamarrätten föreslår således att ersättning för inkomstbortfall i princip skall beräknas efter sjukpenningen i den sjukpenningklass vari vederbörande var placerad när frihetsinskränkningen vidtogs saml att annan beräkningsgrund skall tUlämpas bara om det är uppenbart att inkomstbortfallet varit väsentligt större eller raindre än den inkorast sjukpenningen representerar. Ersättning, sora beräknas på grundval av skattefri sjukpenning, bör givelvis också den vara skattefri.

Utredningens förslag alt frihetsberövandet alltid skall anses raedföra själsligt lidande eller obehag och alllid raedföra rätt till ersättning, i första hand raed norraaliserat belopp, har kritiserats i flera reraissvar.

R.4 förklarar sig inte kunna tillstyrka förslaget beträffande ersättning för psykiskt lidande. Han finner det i och för sig tilltalande med den generösa bedöraning sora ligger till grund för förslaget i denna del. Enligt RÄrs raening bör ersättning sora regel utgå. Det frarastår dock sora i del närmaste orimligt ora ersättning inte i vissa situationer skulle kunna vägras. RÅ hänvisar härvid till de exempel sora läranas i de

9   Riksdagen 1974.1 saml Nr 97

Prop. 1974: 97

130

reraissvar från olika åklagare som redovisas i det följande. EnUgt RÅrs mening är det ofrånkomligt att det skall finnas en möjlighet all göra skälighetsbedöraningar. En regel av derma rånebörd kan utforraas på olika sätt. I stället för att sora föreslagits frihetsberövande auto­raatiskt skall medföra ersättning för psykiskt lidande kan bestämmelsen ges den innebörden alt ersättning utgår för lidande. Man uppnår här­igenom bättre överensstämraelse med skadeståndslagens terminologi och öppnar möjlighet att vägra ersättning i fall där sådan skuUe frarastå sora stötande.

För att förenkla bedöraningen och åstadkomma ett snabbt för­farande har föreslagils all ersättning för psykiskt lidande som huvud­regel skall utgå med standardiserat belopp. RÄ framhåller all del naturligtvis är önskvärt raed ett snabbt och enkelt systera vid prövningen av ersättningsärenden. Att standardisera ersättningen för en skada sora till sin natur är sådan att den kräver uppskattning, förefaller eraellertid mindre lämpligl. En konsekvens av förslaget blir också att full ersätt­ning utgår både för det fall att ett frihetsberövande helt hävs och det faUet all åtgärden i stäUel utbyts mot en mindre ingripande, t.ex. all häktning ersätts med reseförbud. Övervägande skäl talar enligt RÄrs raening för att bestämraelsen utformas så att den ger raöjlighet till nyanserade överväganden i fråga ora ersättningens storlek. RÅ fram­håller avslutningsvis att en sådan ändring f. ö. torde bli en nödvändig följd, om hans förslag godtas att ersättning för psykiskt lidande inte ovillkorligen skall utgå.

Överåklagaren i Stockholm ifrågasätter om frihetsberövande undan­tagslöst skall anses ha medfört själsligt lidande eller obehag och därmed grunda ersättningsrätt. Flertalet av de personer mol vUka t. ex. anhål­lande och häktning vidtas har enligl överåklagarens mening tidigare lagförts för brott och i anledning härav varit berövade friheten. De är vid tiden för ingripandet ofta märkta av sprit- eller narkotikamiss­bruk samt saknar fast bostad och anställning och ett frihetsberövande framstår därför stundom närmast sora en humanitär åtgärd. De vistas vanligen i en miljö där asocialitet och kriminalitet hör till ordningen för dagen. Tanken alt ett frihetsberövande hos dem skulle vara "ägnat all framkalla känsla att man av sin omgivning uppfattas såsom en människa sora brister i personligt eller raedborgerligt värde" eller att frihetsberövandet i något annat hänseende skulle raedföra kännbart obehag, är enligt överåklagarens raening verklighetsfrämmande. Fall förekommer naturligtvis där socialt anpassade personer i anledning av misstanke om brott blir berövade friheten och i anledning härav åsamkas själsligt lidande eller obehag. Överåklagaren anser att rätt till ersättning därför bör begränsas till fall, där del av särskilda skäl fram­står som motiverat.

Länsåklagaren i Norrbottens län anser också att rätten till ersättning för lidande bör begränsas. Länsåklagaren i Stockholms och Gotlands län har samma inställning och föreslår att ersättning för hdande får utgå om synnerliga skäl föreligger.

Överåklagaren i Malmö anser att de föreslagna beloppen i fråga ora ersättning för själsligt lidande och obehag synes acceptabla, ora del olaga frihetsberövandet drabbat en till åren koraraen, tidigare oförvitiig person, men framstår som orimligt höga då man har att göra med noto­riska förbrytarelemenl. Enligt överåklagaren kan raan befara att er­sättningsreglerna,  ulforraade på föreslaget sätt,  kommer  att  av för-

Prop. 1974: 97

131

brytareleinenlen ulnyttjas som inkomstkälla. Den yrkesmässiga brotts­ligheten, speciellt narkotikalangarnas verksarahet, är planraässigt ut­arbetad och svår att utreda. Gärnrågsmännen är på grund av de stora vinster som hägrar inställda på att ta risken av att bh anhållna och häktade som följd av sin verksamhet. Något egentiigt lidande eller obehag torde de inte känna av elt frihetsberövande. Skulle till följd av bristande bevisning åtalet ogillas meneder i narkotikamålen hör tUl vardagsrutinen eller åklagaren tvingas avskriva målet på gmnd av bristande bevisning, skall den raisstänkle, sora ej har något medborger­ligt anseende att förlora, kunna kräva ersättnråg med stora belopp. Överåklagaren finner förslaget på denna punkt verklighetsfrämman­de. Nuvarande bestämmelser, att synnerliga skäl skall föreligga för att ersättning för själsligt lidande eller obehag skall utgå, synes honom bättre motsvara det praktiska livets krav.

ÖB finner det angelägel att den föreslagna uppdelningen mellan olika typer av frihetsinskränkningar genoraförs och att endast ell konkret frihetsberövande kan koraraa att ersättas efter den föreslagna normen. Det ligger enligt ÖBrs raening nära lUl hands att bedöraa påföljderna fritidsstraff och tillrättavisning såsom annan frihetsin­skränkning än frihetsberövande. Med en sådan bedöranråg skulle ersätt­ning för lidande kunna utgå endast vid synnerliga skäl.

Socialförvaltningen i Helsingborg ifrågasätter om ersättning för själsligt lidande i anledning av frråelsberövande är befogad vid elt tvångsomhändertagande av barn 1 de lägre åldrarna.

Förslaget att ersättning för själshgl hdande eller obehag skall utgå med standardiserade belopp har föranlett delade meningar bland re­missinstanserna.

Socialförvaltningen i Helsingborg bedömer förslaget om standardise­rad ersättning för psykiskt lidande eller obehag av frihetsinskränkningen som i hög grad tillfredsslällande. Socialstyrelsen vill principiellt an­sluta sig till förslagets tanke, att sådan ersättning om möjligt bör utgå efter schablon för undvikande av administrativt merarbete och inveck­lade behovsprövningar. Styrelsen anser dock, att de föreslagna beräk­ningsgrunderna inte ger ett materiellt tillfredsställande resultat. Enligt styrelsen torde man med ganska stor säkerhet kunna utgå från att många, kanske flertalet, obefogade frihetsberövanden kommer att ut­göras av korltidsomhändertaganden under ett fåtal dygn. Enligt för­slaget kommer nämnda ersättning för ett frihetsberövande som om­fattar endast drygt 24 timmar med nuvarande basbelopp att uppgå tUl ca 900 kr., medan motsvarande ersättning för ett helt års frihetsberö­vande kommer att utgöra endast ca 12 700 kr. eller ca 14 gånger så mycket. Styrelsen finner alt ersättningen för längre obefogade frihets­berövanden inte står i rimlig proportion till det lidande som dessa måsle ha förorsakat i relation till den ersättning som föreslås utgå för kortare obefogade frihetsberövanden. Enligt styrelsens raening bör förslaget i denna del omarbetas.

JK säger sig vara tveksam om den föreslagna ordningen. Omstän­digheterna varierar starkt från fall till fall och frågan om ersättning för lidande eller obehag lämpar sig knappast för en schablonlösning, vare sig när det gäller förutsättningarna för ersättningens inträde eller vad avser ersättningsbeloppens bestämmande. JK anser att den hittills­varande principen med skälighetsprövning för varje särskUt fall bör bibehållas, ehuru den måhända inte bör utforraas lika restriktivt sora

Prop. 1974:97

132

f. n. Möjligen kan regeln beträffande frråelsberövande ges den inne­börden all rätt till ideell ersättning föreligger, om ej särskUda skäl är däremot. Prövningen av ersättningsbelopps storlek bör då också lämp­ligen ske utan tillämpning av några i lagen fastställda norraallaxor.

Malmö socialförvaltning anser beräkningsgrunderna för ersättning för själsligt lidande och obehag alltför schablonartade och frarahåller att de kan leda tUl oriraligt höga ersättningsbelopp, speciellt vid kortare frihetsinskränkningar.

Skadeståndskommittén påpekar att utredningen i sitt resonemang när det gäller ersättnråg för lidande utgår från regeln i 5 kap. 1 § skade­ståndslagen om ersättning för hdande bl. a. vid brott mot den personliga friheten. Härvid har dock inte berörts uttalandet i lagens motiv, all ett tjänstefel, som medför att någon berövas friheten, inte i och för sig torde föranleda alt 5 kap. 1 § blir tillämplig (se prop. 1972r 5 s. 571). Uttalandet kan tyda på att skadeståndslagen även allmänt sett syftar till en viss restriktivitet i fråga om ersättning för lidande i sådana fall sora betänkandet avser. Korarailtén ifrågasätter dock ora det näranda raoliv-ullalandet bör bh vägledande för den fortsatta rättsutvecklingen. Starka skäl talar för en generös inställning i de fall lagförslaget avser.

Korarailtén anser dock alt de föreslagna reglerna ora ersättningens beslämraande kan diskuteras. Svårigheten att uppskatta storleken av ett lidande i fall sora de aktuella talar utan tvivel för en standardise­ring av ersättningsbeloppen. Det synes befogat all åtminstone i regel bortse från att själva frihetsberövandet kan upplevas på skilda sätt av olika personer. Mera tveksamt är det ora raan också kan bortse från all den kränkande effekten av ett beslut ora frihetsberövande i hög grad varierar med omständigheterna. Med förslagets uppläggning är del visserligen konsekvent att i princip råte beakta sådana förhållanden som den skadelidandes förflutna, t. ex. om han är tidigare straffad eller ej. Däremot synes det mera diskutabelt om man bör låta sarama schablon­belopp utgå vid alla de olika formerna av frihetsberövande judiciella och administrativa oavsett om grunden är ett påstått brott eller ett påstått vårdbehov, och oavsett graden av publicitet kring beslutet. I så fall får raan räkna med att undanlagsregeln om beräkning efler lidandets art och omfattning komraer att tillämpas betydligt oftare än den sak­kunnige synes ha avsett.

En sådan schablonisering som föreslagits, frarahåller korarailtén vida­re, synes under alla oraständigheter bara kunna grundas på betraktelse­sättet att det lidande som beslutet medför är ringa i jämförelse med det som följer av själva frihetsberövandets verkställande, något som också synes ha varit utredningens raening. Men raan kan i så fall sätta i fråga om del är konsekvent all enligt de föreslagna norraerna längden av fri­hetsberövandet skall ha så mycket mindre betydelse än det förhållandet, att ett frihetsberövande ägt rura. En sådan regel kan också raedföra stötande raotsättningar till fallet då ett kännbart och uppseendeväckande frihetsberövande upphör inora elt dygn och därför inte grundar någon ersättningsskyldighet enhgt lagen.

Vad åter angår ersättningsbeloppens storlek påpekar korarailtén att förslagel går ul på en viss höjning av ersättningsnivån i rättspraxis röran­de 1945 års lag, oaktat ersättning nuraera skall utgå också vid raindre kränkande frihetsinskränkningar och i fall där starka misstankar kvar­står mot den skadelidande. Av intresse är här en järaförelse med praxis rörande andra slag av ideellt skadestånd, närmast för sveda och värk.

Prop. 1974:97

133

Enligt av trafikförsäkringsföreningen rekoraraenderade norraer, sora HD godtagit sora utgångspunkt för värderingen (se senast NJA 1972 s. 81), utgör ersättning i fall av svårartad skada vid sjukhusvistelse under en raånad 720 kr. och ett år ca 6 000 kr. Vid frihetsberövande under sara­ma tid föreslås en gottgörelse av normalt 2 800 resp. 12 180 kr.; för ett dygn blir ersättningen 840 kr. Särskilt om ersättningen främst skall avse del lidande själva frihetsberövandet raedför tycks dessa belopp påfallan­de högt tUltagna.

Hovrätten över Skåne och Blekinge anför all standardiseringen av ersättningen för själsligt lidande eller obehag genora ett uttryckligt stadgande i lagen främst synes vara behövlig därför all reglerna är avsed­da att ligga till grund för ett centraliserat förfarande. Enligt hovrättens raening är en sådan handläggning oläraplig. Det finns inte något skäl att frångå bestäraraelserna ora handläggning i 1945 års lag. I fråga ora adrainistrativa frihetsberövanden bör skadeståndslagens handläggnings­regler gälla.

Inte heller rikspolisstyrelsen anser sig kunna tillstyrka alt ersättning i normalfallet skall utgå raed elt standardiserat belopp. Anledningen här­till är, alt del kan vara en betydande skillnad i delta hänseende mellan olika människor i analoga situationer. Enligt styrelsen torde del vara ostridigt, att en tidigare ostraffad person oberoende av social ställ­ning som bor på en mindre ort tillskyndas ett avsevärt större lidande vid ett oförskyllt frihetsberövande för t. ex. en inbrottsstöld än en gravt kriminaliserad person i en storstad. För den förstnämnde kan frihets­berövandet ur personlig och social synpunkt medföra avsevärt men rae­dan della endast i ringa raån eller t. o. ra. inle alls behöver vara fallet för den sistnämnde. Ett genoraförande av de föreslagna ersätt­ningsreglerna i förevarande avseende kan t. o. ra. raedföra, att personer som lever under miserabla sociala förhållanden kan frestas all spekulera i att bli berövade friheten under kort tid för att därefter komraa i åt­njutande av den för dera generöst tilltagna ersättningen. Styrelsen anser därför alt ersättnrågen måste beräknas efter ett skälighetsavgörande i varje enskUt fall. Delta komraer visserligen att raedföra raer arbete för de beslutande rayndigheterna, raen å andra sidan lorde raan kunna för­vänta ett mindre antal ansökningar. Intet torde dessutom hindra, att den föreslagna schablonersällningen får ligga till gmnd för bedömningen av norraalfallen.

Kammarrätten i Göteborg ansluter sig till den föreslagna prråcipen alt storleken av ersättning för själsligt lidande eller obehag inte skall kunna påverkas av ändringar i penningvärdet. Enligt kararaarrälten bör eraellertid prråcipen utföras mera konsekvent än som skett i förslaget. Enligt detta påverkas ersättning, som utgår på grund av domstolsbeslut, inte av ändring i index som mträffat efter det att JK tog ställning till saken. Kararaarrälten föreslår i stället att ersättningen skall knytas till del basbelopp sora gäller då ersättningen blir tillgänglig för lyftning. I de allra flesta fall lorde resultatet bli detsarama sora enligt utredningens förslag, eftersora del alldeles övervägande antalet ersältningsärenden får antas bli slutreglerade av JK.

9 Statens ansvar för ersättningen

Kommunförbundet finner det rimligt att staten påtar sig ansvaret för del ökade ersättningsskydd som utredningsförslaget innebär i järaförelse

10  Riksdagen 1974.1 saml Nr 97

Prop. 1974: 97

134

raed skadeståndslagen. Koraraunens ansvar enligl skadeståndslagen kvar­står emellertid och utredningens förslag om att staten ges regressrätt genteraot koraraun avseende utgiven ersättning enligt den nya lagen för skada sora kommunen svarar för enligt skadeståndslagen synes därför rimligt. Den utökning av ersättning sora utredningsförslaget raedför i jämförelse med skadeståndslagen får däremot givetvis inte göras gällande regressvis.

Landstingsförbundet framhåller att statens regressrätt gentemot kom­mun har en juridisk-teknisk betydelse när del gäller förhållandet mellan ersättning enligt föreliggande förslag och skadeståndslagen. Bestärarael­sen torde inte få någon större ekonomisk betydelse för landstingskora-raunerna. Förbundet noterar i detta saramanhang utredningens anraärk­ning all staten av praktiska hänsyn kan finna del lärapligt all avstå från att föra regresstalan.

Polismästaren i Stockholm framhåUer all statens räll till regresslalan raot försumlig tjänsteman är mycket allmänt beskriven. Av betänkandet framgår att större regressrätt än vad sora raedgivits i skadeståndslagen ej varit avsett all införas. Del kan ifrågasättas ora inle en hänvisning till skadeståndslagen bort intas i den nya lagen.

Kammarrätten i Göteborg anser alt den föreslagna bestäramelsen ora regressrätt för staten är överflödig, eftersom skadeståndslagens bestäm­melser ora regressrätt koraraer att bh tillärapliga, även om den före­slagna lagen inle innehåller några regler i frågan. Med hänsyn till skadeståndslagens rigorösa krav för ansvarighet såväl från kommuns sora från anställds sida för beslutsskador har raan anledning att räkna med att regi"esskrav kan komraa alt aktualiseras bara i rena undan­tagsfall. Karamarrätlen anser dessutom att regresskrav från staten mot koraraun i princip inte bÖr förekomma. Man bör emellertid kunna räk­na med att sådana regresskrav, i den raån frågan över huvud taget blir aktuell, inle koramer att väckas. Enligt kammarrättens mening är frågan alldeles för liten för all motivera elt särskilt undantag i lag­stiftningen.

Enligl hovrätten för Skåne och Blekinge är det i och för sig elt kor­rekt påpekande att staten genom att betala ersättning enligt den nya lagen inträder i den rätt enligl skadeståndslagen som sökanden kan ha haft raot koraraun. En verksamhet för att återkräva dylika belopp mellan stal och kommun synes eraellertid hovrätten vara en raenrågs-lös verksarahet på vilken allraänna raedel inte bör få offras.

10 Förfarandet

Utredningens förslag i fråga ora förfarandet vid prövning av ersält-nrågsanspråk tillstyrks eller lämnas utan erinran av de flesta remiss­instanser.

Till dem som uttalar sig positivt om förslaget hör bl. a. JK, RÅ, läns­åklagaren i Norrbottens län, kriminalvärdsnämnden och statskontoret.

Tveksarahet raot förslagel komraer till ullryck i yttrandena från ut­skrivningsnämnderna för Västmanlands och Kopparbergs län saml Jämt­lands län. Kammarrätten i Göteborg ställer sig frågande inför del regel-syslera sora byggts upp i fråga ora förfarandet och föreslår att ersält­ningsärendena handläggs på sararaa sätt sora när det gäller anspråk mot staten enligt skadeståndslagen. Hovrätten över Skåne och Blekinge anser del självklart att JK själv eller genora annan rayndighet bör vara verk-

Prop. 1974: 97

135

sära sora företrädare för staten i ersältningsärenden och föreslår att bestäramelserna härom skall utgå.

Statskontoret påpekar att förslaget i denna del nära ansluter sig till den ordning sora enligt kungörelsen 1972 r 416 gäller i fråga ora stats­myndigheternas skadereglerråg i vad avser s. k. beslutsskador. Vid så­dant förhållande föranleder förslagets förfaranderegel inle någon erinran från statskontorets sida. Enligt statskontoret bör man raed den fömtsätta centrala handläggningen av alla ifrågavarande ersältningsärendena ge­nora JKrs försorg uppenbarligen räkna raed all en viss enhetlighet i praxis koraraer att skapas, inte rainst i vad gäller beräkningen av er­sättningsbelopp i olika hänseenden.

Enligt förslaget skall JK ha räll att besluta ora ersättningar ulan nå­gon beloppsraässig begränsning. Under hänvisning till den beloppsgräns

100 000 kronor intill vilken JK äger besluta i ärenden rörande skadeståndsanspråk enligl nyssnäranda kungörelse 1972r 416 vill stats­kontoret för sin del ifrågasätta ora råte en raotsvarande begränsning lämpligen bör tUlämpas även på nu ifrågavarande oraråde. Ersättnings­ärenden avseende belopp sora överstiger näranda gräns torde i så fall

liksora fallet är enligt kungörelsen 1972r 416 få hänskjutas till Kungl. Majrt. En beloppsgräns i enlighet raed vad sålunda anförts bör enligl statskontorets raening raöta så raycket raindre betänkligheter sora det enligt vad i betänkandet anförts mera sällan torde bli fråga om annat än belopp av tämligen ordinär storlek.

JK finner den föreslagna ordningen i sina huvuddrag ändamålsenlig för handläggning av hithörande ärenden. Det finns, framhåller JK, an­ledning tro att flertalet ärenden koraraer att såsora utredningen syftat tUl vid utforraningen av handläggningsreglerna anhängiggöras hos JK och att väckande av dorastolsprocess koraraer all bli elt korapleraent till JKrs prövning.

I vissa enskildheter vill JK anföra synpunkter på förslaget. Utred­ningen föreslår att JK skall, när anspråk av honora helt eller delvis ogil­lats, hänvisa sökanden att stäraraa till domstol. En sådan hänvisning ler sig naturlig, när frågan om ersättning är i bevishänseende eller i rätts­ligt avseende tveksam. På sararaa sätt förfares inom ulsökningsrälten när tredje man, sora påslår bättre räll till utraätt gods, får hänvisning att stärania, om han visat sannolika skäl för sitt påstående (69 § utsök­ningslagen). Står däreraot vid JKrs prövning helt klart, att ersättning ej kan komraa i fråga ora exerapelvis begärs ersättning för frihelsin-skränknråg sora ej orafattas av lagen eller fraraslälls anspråk på gott­görelse enligt lagen för en frihetsinskränkning sora blivit ersatt av en inskränknråg sora klart är av lika sträng art ter det sig oegentligt att låta JKrs beslut ora ogUlande av anspråket åtföljas av en hänvisning att stäraraa. Även i dessa fall bör det naturligtvis stå den enskUde fritt all gå till dorastol raed sitt krav, men det bör i så fall ske utan någon JKrs hänvisning i saken. Regeln ora hänvisning synes JK kunna utgå och er-sältas raed en bestäraraelse ora alt efler JKrs beslut doraslolsprövning kan ske under förutsältnråg att talan anhängiggörs inora viss tid efter beslutet. Försilles denna lid föreligger processhinder. En sådan regel skulle kunna ha tillärapning även på fall sora enligl förslaget skall av­visas av JK. I bägge fallen skulle alltså den sökande ha att, ora han önskar rättslig prövning av sitt anspråk vid dorastol, vända sig till dora­stol inora viss tid vid äventyr att hinder för talans upptagande inträder. Vid sådant förhållande bortfaller behovet av rättsraedel för alt överklaga avvisningsbeslut.

Prop. 1974:97

136

Beträffande JKrs beslut i övrigt föreslås i betänkandet att de inte skall kunna bli föremål för överklagande. Enligl vad JK påpekar avviker detta från vad sora gäller för skadereglerande rayndighets ställnings­tagande i ersättningsfrågor. Sådana parisbesked lorde kunna genora besvär överklagas hos Kungl. Majrt raen också bringas under Kungl. Majrts prövning genora anraälan eller annan forralös klagan. Vad så­lunda gäller för den statliga skaderegleringen är uttryck för en allraän princip inora förvaltningsrätten (jfr SOU 1964r 27 s. 116). Enligl JK torde inte skäl föreligga att för den aktuella speciallagstiftningen inta en annan ståndpunkt.

RÅ finner utredningens förslag ora centraliserad handläggning av ersältningsärendena innebära beslärada fördelar i förhållande till gällan­de rätt. Han anser eraellertid att vissa detaljer i förslaget kan diskuteras. I likhet raed JK anser RÅ sålunda att regeln ora hänvisnråg till doraslol bör utgå och att sökanden i stället har att inora viss kortare tid väcka talan vid dorastol ora han önskar ersättningsfrågan prövad enligt lagen. Denna regel bör också gälla ora JK ej prövat ärendet i sak.

Utskrivningsnämnden för Västmanlands och Kopparbergs län befarar alt en central prövning av dessa frågor genora en enda myndighet kan komraa alt bli tämligen betungande. Har JK ogillat ett anspråk, skall sökanden hänvisas all väcka lalan raot staten vid dorastol. Näranden ifrågasätter lämpligheten av alt dorastol, sora i viss raån står under JKrs tillsyn, på detta sätt får alt pröva JKrs beslut.

Enligl utskrivningsnämnden för Jämtlands län kan det inte uteslutas all besvärliga utrednings- och bevisfrågor kan uppkoraraa i saraband raed prövningen av ersättningsärendena, särskilt när del gäller ersätt­ningens storlek och tUlämpningen av reglerna vid utskrivning. Vidare får raan, såsora även frarahålls i betänkandet, räkna raed att den som anser sig ha lidit skada på grund av frihetsinskränkning vill framställa ersättningsanspråk jämväl med stöd av den nya skadeståndslagen, vilken talan då skall föras vid domstol. Utskrivningsnämnden anser att det därför vore raest ändaraålsenligt och från rättssäkerhetssynpunkt raest tilltalande ora ersättningsfrågor enligl lagförslaget prövades av domstol eller alt i varje fall JK gavs möjlighet att, när han så finner lämpligt, hänskjuta frågor av detta slag till doraslols prövning och avgörande.

Kammarrätten i Göteborg säger sig i och för sig inte ha något att erinra mot alt JK i första hand anförtros prövningen av anspråk på ersättning enligl den föreslagna lagen. Det re;gelsystera sora i lagen byggts upp kring denna prövning ställer sig eraellertid kararaarrälten frågande inför. Enligl kararaarrätlens uppfattning saknas skäl för att konstruera JKrs ställning när det gäller ifrågavarande ärenden på annorlunda sätt än i fråga ora anspråk raot staten enligt skadeståndslagen, dvs. sora skadereglerare och förhandlingspart på den statliga sidan. Delta be­tyder alt det i den föreslagna lagen i princip inte behövs några regler ora JKrs verksarahet på ifrågavarande oraråde (jfr prop 1972r 5 s. 386). Del torde dock vara raotiverat att i lagen behålla en upplysning för de ersättningssökande ora vilken statlig rayndighet sora raan i första hand bör vända sig till.

Rent allraänt vill kammarrätten varna för att bygga upp elt särskUt förfarande beträffande ifrågavarande typ av ersättningar. Redan de föreslagna reglerna vittnar om att ett sådant särskUt förfarande drar med sig behov av saraordningsarrangeraang raed närliggande rättsinstitut och särskilda   fullföljdskonslruktioner,   allt   koraplikationer   och   problem

Prop. 1974: 97

137

sora undviks ora raan håller sig tUl det gängse mönstret. Liknande syn­punkter fraraförs av hovrätten över Skåne och Blekinge.

Interneringsnämnden framhåller alt, ora någon väcker talan om er­sättnråg enligt den föreslagna lagen vid dorastol i stället för att vända sig till justitiekanslem, raålet koraraer att handläggas i vanlig ordning med JK sora svarande. Den enskUde kan därvid koraraa att gå raisle ora fördelar i fråga ora utredningen ra. ra. sora skulle vinnas ora fraraslällning gjorts hos JK. Enligt nämnden kan det ifrågasättas ora inte i elt fall av detta slag raan borde bereda den enskilde som kanske av förbiseende vänt sig direkt till domstol raöjlighet att göra frara­slällning till JK och låta raålet vila i avbidan på handläggningen hos denne.

Kammarrätten i Göteborg vill starkt ifrågasätta behovet av särskilda preskriptionslider när det gäller ersättningsanspråk enligl den före­slagna lagen. Visserligen innehåller 1945 års lag särskilda preskriptions­regler, men delta kan knappast vara tillräckligt skäl för att i den före­slagna lagen avvika från den gängse regleringen. Så t. ex. saknar skadeståndslagen särskUda preskriptionsregler. I den raån de föreslagna preskriptionsreglerna raoliveras, kan karamarrätten inte finna motive­ringen övertygande. Att ersättningsfrågan rent teoretiskt kan koraraa att stå öppen upp till tio år i förevarande slag av ärenden synes inte vara en större nackdel än i en raängd andra typer av ersättningsärenden, där de allraänna preskriptionsreglerna gäller. Inte heller arguraentet, att raan raed hänsyn till eventualiteten av ett rättsanspråk enligt skade­ståndslagen har behov av snabba avgöranden av ersättningsanspråk en­ligt den nya lagen, synes bärande. Enligt kararaarrätlens raening måste näranda eventualitet koraraa all höra till de absoluta sällsynthelerna. Slutligen frarahåller kararaarrälten att del ter sig motbjudande att vägra ersättning för obefogad frihetsråskränkning på den grunden att sökanden inte iakttagit en relativt snävt.tilllagen preskriptionstid.

LO anser att tre månaders preskriptionstid för framställning av er­sättningsanspråk är för kort tid för tillvaralagande av den lagstad­gade ersättnrågsrätten. Enhgt LOrs raening bör skyldighet föreligga att, så snart en frihetsinskränkning visat sig vara obefogad, upplysa den be­rörde om hans lagenliga rättigheter. Man torde nämligen mera sällan kunna utgå från alt människor i allraänhet har kännedom om en lag av ifrågavarande slag. LO föreslår därför att regeln om preskriptionstiden ändras på så sätt att en preskriptionstid om rainst 6 raånader gäller från tidpunkten då vederbörande genora behörig rayndighets försorg får kännedora ora sina rättigheter enligt lagförslaget särat alt preskriptions­tiden för del fall vederbörande inte kan nås med denna upplysning bestäras till två år.

Också invandrarverket ifrågasätter ora inte en regel ora upplysnings­plikt rörande rättigheterna enhgt den föreslagna lagen borde införas. Upplysningen bör läranas på ett språk sora den berörde förstår.

11 Ekonomiska konsekvenser

Länsåklagaren i Stockholms och Gotlands län frarahåller att den begränsnråg sora nu gäller genora att kvarstående raisstanke utesluter er­sättning torde verka i hög grad begränsande på antalet ersättningsyrkan­den. Bortfaller denna inskränkning och ersältnmgsmöjUghelerna även i övrigt utvidgas, torde man kunna förvänta att antalet av ifrågavarande

Prop. 1974: 97

138

ärenden koraraer att stiga väsentligt. Länsåklagaren instämmer dock i utredningens antagande alt de direkta kostnader sora kan föranledas av förslaget inle skulle bli överhövan betungande för statsverket. Läns­åklagaren frarahåUer eraellertid att de nya ersällnrågsreglerna i för­ening med andra ändrade processuella bestämmelser kan åstadkomma att såväl beslut angående tvångsmedel sora fällande doraar överklagas i belydUgt större utsträckning än för närvarande särat alt rättsväsendel därigenora kan koraraa alt utsättas för betydande påfrestningar. Lik­nande synpunkter fraraförs av länsåklagaren i Norrbottens län.

Socialstyrelsen ifrågasätter uttalandet i betänkandet att antalet ärenden inte kan väntas bli särskilt stort. I beaktande av all antalet intagningar enligt LSPV årligen utgör cirka 23 000, torde raan kunna vänta sig ett relativt stort antal ärenden enbart inora denna kategori, låt vara alt de flesta efter vederbörlig handläggnråg inte koraraer att föranleda någon ersättning. Detta bör beaktas vid bedöraning av vilka resurser sora er­fordras för adrainislrering av den föreslagna lagen.

Prop. 1974: 97

139

Bilaga 3 (Det remitterade förslaget)

Förslag till

Lag om ersättning vid frihetsinskränkning

1 §

Den sora har varit häktad på gmnd av raisstanke ora brott eller som till följd av sådan raisstanke under raer än 24 timmar i sträck har varit anhållen, underkastad reseförbud, intagen på rättspsykiatrisk khnik, la­gen i förvarsarrest eller tagen i förvar genora beslut av befälhavare på fartyg eller luftfartyg eller av beskickning eller konsulat har rätt till ersättning av staten, ora

1.

frikännande dora raeddelas för gärningen,

2.

åtalet avvisas eller avskrives,

3.

förundersökning avslutas utan att åtal väckes eller, såvitt gäller förvarsarrest, beslutet härom upphäves utan att målet hänskjutes till rättegång eller disciplinstraff ålägges, eller

4.

beslutet om frihetsinskränkning efler överprövning, överklagande eller besvär över doravilla upphäves eller ersattes av beslut sora innebär raindre ingripande åtgärd.

Den som har varit häktad eller under raer än 24 timmar i sträck har varit anhållen med stöd av 24 kap. 1 § rättegångsbalken har järaväl rätt tiU ersättning, ora gärningen i doraen hänföres under sådant lagrum att häktning icke kunnat ske annat än enligt 2 § sararaa kapitel och det icke har förelegat sådana fömtsättningar för häktning sora anges där. För rätt till ersättning på grund av anhållande fordras dessutom att det inte heller har förelegat omständighet som anges i 24 kap. 5 § andra stycket rättegångsbalken.

2 

§

Den sora har undergått fängelse, förvandlingsstraff för böter eller fritidsstraff eller varit inlagen i anstalt för undergående av behandling enligt 28 kap. 3 § brottsbalken, ungdorasfängelse eller internering har rätt till ersättning av staten, om påföljden efter överklagande, resning eher besvär över doravUla undanröjes eller ersattes av raindre ingripan­de påföljd. Detsararaa gäller den sora efler förordnande av dorastol har undergått sluten psykiatrisk vård eller vård i specialsjukhus för psykiskt utvecklingsstörda.

3 

§

Den som i annat fall än som anges i 1 eller 2 § till följd av beslut vid rayndighetsutövning har varit berövad friheten har räll tUl ersätt­ning av staten, ora del finnes uppenbart att frihetsberövandet var ulan grund.

4 

§

Rätt till ersättning föreligger ej, ora den sora varit utsatt för frihetsin­skränkningen själv uppsåtiigen har föranlett denna. Har han sökt undan-

Prop. 1974: 97

140

röja bevis eller på annat sätt försvåra sakens utredning eller, i fall sora avses i 1 §, sökt undandra sig förundersökning eller lagföring, utgår ersättning endast ora del finns synnerliga skäl.

Rätt tUl ersättning föreligger ej heller, om det i annat fall raed hänsyn tUl oraständigheterna är oskäligt att ersättning utgår. Ersättning får dock ej vägras pä den grand alt raisstanke om brott kvarstår utan att skuldfrågan är klarlagd.

5 §

Ersättning utgår för utgifter, förlorad arbetsförtjänst och lidande.

Ersättningen får nedsättas efter vad sora finnes skäligt, ora liden för frihetsinskränkningen har avräknats eller eljest beaktats vid fast­ställande av brottspåföljd.

6 §

Anspråk på ersättning får ej överlåtas till annan innan ersättningen blivit slutligt bestärad.

7  

§

Utgår ersättning enligl denna lag och har den ersätlningsberältigade rätt till skadestånd av annan, inträder staten i raotsvarande raån i hans rätt.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1974, då lagen (1945r 118) om ersättning i vissa fall åt oskyldigt häktade eller dömda ra. fl. skall upp­höra att gäUa.

Den nya lagen gäller även i fråga ora frihetsinskränkning sora har skett före ikraftträdandet och som icke har upphört dessförinnan. I övrigt tillämpas äldre bestäraraelser beträffande frihetsinskränkning som har ägt rum före ikraftträdandet.

Prop. 1974:97

141

Utdrag av protokoll, hållet i lagrådet den 28 mars 1974.

Närvarande:   justitierådet  CONRADI,   f. d.   regeringsrådet [REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], justitierådet FREDLUND.

Enligl lagrådet den 20 raars 1974 tillhandakorarael utdrag av proto­koll Över justitieärenden, hållet råför Hans Majrt Konungen i stats­rådet den 28 februari 1974, har Kungl. Majrt förordnat, att lagrådels yttrande skall inhämtas över upprättat förslag till lag om ersättning vid frihetsinskränkning.

Förslaget, sora finns bilagt detta protokoll, har den 1525 mars 1974 inför lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Ann-Mari Teng-ströra.

Lagrådet yttrar.

I remissprotokoUet har rörande förhåUandet mellan skadestånds­lagens regler och reglerna i den nu föreslagna lagen gjorts uttalanden sora läranar rum för viss tvekan om vad som åsyftas. Lagrådet vill med anledning härav frarahålla, att raan måste utgå från all det ej sällan, bl. a. med hänsyn till den skadelidandes behov av skydd, är påkallat att skadeslåndsrällslig speciallagstiftning och den allraänna skadestånds­lagen är tiUärapliga vid sidan av varandra, så alt den skadelidande kan välja mellan att åberopa del ena eller det andra regelsysleraet. Om i elt visst fall della inte skall gälla ulan i stället den specialrättsliga regleringen vara exklusivt tillämplig, helt eller delvis, synes delta för­hållande böra klart fraragå av oraständigheterna. Ofta torde en uttryck­lig bestäraraelse härora krävas. I avsaknad av dylikt stadgande i den nu föreslagna lagen bör denna och skadeståndslagen antagas vara alter­nativt tillärapliga, vilket alltså skulle innebära alt den skadelidande kan grunda ersättningsanspråk på skadeståndslagen, ora han föredrar detta framför alt åberopa de nu föreslagna bestäramelserna. Givetvis måste han i sitt val hålla sig tUl det ena eller det andra systemet av rätts­regler i dess helhet; han har inte möjlighet att komplettera det ena regelkomplexet raed föreskrifter ur det andra. Väljer den skadelidande att åberopa skadeståndslagen, har han alt visa att skadan orsakals av fel eller försuraraelse i den berörda statliga eller koraraunala verksara­heten, och han är bunden av de inskränknrågar i rätlen till skadestånd sora följer av reglerna i 3 kap. skadeståndslagen, bl. a. i fråga ora skyl­digheten att i princip, innan han kräver skadestånd, söka rättelse genom fullföljd av talan mot beslutet (3 kap. 4 §). Ora den skadelidande stöder sin talan på skadeståndslagen, följer yidare av grunderna för 5 kap. 1 § sagda lag den i förevarande sararaanhang vikliga inskränkningen i rätten

11    Riksdagen 1974.1 saml. Nr 97

Prop. 1974: 97

142

till ersättning, alt skadestånd för lidande i regel inte utgår. Det nu sagda innebär, att den skadelidande i praktiken sällan lorde ha anledning att åberopa skadeståndslagen i stället för den nu föreslagna lagen.

I fråga ora regressrätten enligt 7 § i förslaget koraraer med det nu an­givna betraklelsesältet att gälla, all staten för vad den utgivit inträder i den rätt till skadestånd som den skadelidande må kunna göra gällande enligt skadeståndslagen mol bl. a. koraraun, för del fall att skadan upp­korarait genora vållande i koraraunal verksamhet. Alt döma av ut­talanden i reraissprotokoUel torde man dock kunna räkna med alt sta­ten komraer att avstå från att utöva regressrätt raot koraraun för vad staten utgivit enligt förevarande lag.

1 §

Ersättningsrält enligt första stycket punkt 4 förutsätter, att beslut ora frihetsinskränkning efter överprövning, överklagande eller besvär över doravUla blivit upphävt eller ersatt av beslut om mindre rå­gripande åtgärd. Rätt tUl ersättning med stöd av nämnda punkt före­ligger däremot ej, när myndighet som meddelat beslut om frihetsin­skränkning själv upphäver eller raUdrar delta. Såsora fraragår av reraiss­protokoUel, är skälet härlUl, att myndighets åtgärd att upphäva eget beslut om frihelsinskränknråg i de allra flesta fall beror på alt det till­korarait nya oraständigheter eller all tidigare skäl för frihetsinskränk­ning bortfallit. Förslaget utgår således med aUt fog från prråcipen att ersättning inte skall ifrågakoraraa, när det raåste antagas, att det upp­hävande beslutet berott på alt det efler beslutet om frihetsråskränkning inträffat omständigheter som gjort det obehövligt att längre upprätt­hålla en från början befogad frihelsinskränknråg. Hit hör naturligtvis ej det fall, alt nytillkommen utredning visar eller ger anledning antaga, att förutsättningar för frihetsinskränkning redan från början saknats, exerapelvis därför att något brott från den raisstänkles sida i verklig­heten inte förelegat. Huruvida förslaget avser att konsekvent genoraföra den nyss angivna principen fraragår ej tydligt. Vissa uttalanden i reraiss­protokoUel kan tyda på att ersättning åtrainslone i en del fall skall kunna utgå, när lägre rayndighets beslut ora frihetsråskränkning upp­hävts av högre myndighet och detta berott på att de faktiska förhållan­dena ändrats efter det beslutet ora frihetsinskränkning raeddelades. Den princip förslaget upprätthåller, när rayndighet upphäver eget beslut om frihetsinskränkning, bör emellertid rimligtvis följas även när det upp­hävande beslutet raeddelas av högre myndighet. Ersättning bör således ej utgå, exerapelvis när hovrätt upphävt underrätts häktningsbeslut och det måste antagas, att hovrättens avgörande berott på att den fara för avvikande, kollusion eller fortsatt brottslighet, som förelåg vid tiden för häktningsbeslutet, till följd av sedermera råträffade omständigheter inle längre är för handen. Den föreslagna regeln i 4 § andra stycket

Prop. 1974: 97

143

läranar utryrarae för en sådan tUlärapning. En annan ordning skulle kunna ge anledning till eljest onödiga överklaganden och göra ersätt­ningsrätten beroende av den tillfälligheten att den ena myndigheten hinner meddela beslut före den andra.

I specialmoliveringen till förevarande paragraf frarahålles att ersätt­ningsrält i överklagandefall enligt första stycket 4 föreligger endast när det är beslutet ora häktning etc. som blir föreraål för överklagande. I anslutning härtill anföres sora exerapel på tillärapningen av nämnda stadgande det fall att underinstansen i samband med dom på frihets­straff förordnar att den dömde skall stanna kvar i häkte i avbidan på lagakraftägande dom och att överinstans därefter försätter honom på fri fot.

Med anlednråg härav vill lagrådet anföra följande. När underinstans i samband med fällande dora förordnar att den dörade skall kvarbli i häkte, föres talan raot häktningsbeslutet i sararaa ordning sora talan raot doraen (49 kap. 5 § RB). Detta innebär således alt ora den dörade vUl överklaga inle enbart häktningsbeslutet utan även doraen i huvud­saken, hans lalan regelraässigt utföres i sararaa fuUföljdsinlaga. Ell yr­kande ora ändring av doraen i huvudsaken kan ibland anses inbegripa ett yrkande att bli försatt på fri fot även om detta råte uttryckligen anges. Så är t. ex. alltid fallet om han yrkar frikännande, viUkorlig dom eller skyddstiUsyn, men även i andra fall kan ett yrkande om ändring av be­slutet ora frihetsråskränkningen ofta inläsas i yrkandet i huvudsaken utan att delta korarait tUl forraellt uttryck i fullföljdsinlagan. Ora överin­stansen i fall, då underinstansens dora överklagas i huvudsaken, förord­nar att den tUltalade råte längre skall vara häktad, vare sig det sker i saraband raed överinstansens dora eller genora särskilt beslut, raåsle elt sådant beslut i häktningsfrågan regelraässigt anses föranlett av ett överklagande av underinstansens beslut i häktningsfrågan. Detta får anses gälla oavsett ora den tilltalade får fraragång i huvudsaken. Ersätt­ning bör därför i princip kunna förekoraraa i saratiiga fall, då över-råstans upphäver ett beslut ora frihelsinskränknråg. Utformningen av första stycket 4 raedger i och för sig en sådan tUlämpning. Del raå i sararaanhanget frarahållas att ersätlnrågsrält kan utlösas även ora häkt­ningsbeslutet upphäves efter talan av motpart tUl den tUltalade.

I nu berörda fall avser rätten tUl ersättnråg givetvis endast den fri­hetsråskränkning, som blivit en följd just av det upphävda häktningsbe­slutet. I det angivna exemplet, i vilket det förutsatts att den tUltalade inle överklagat det ursprungliga beslutet om häktning, kan detta beslut inle längre bli föreraål för prövning av högre instans sedan underinslan-sen raeddelat nytt beslut i häklningsfrågan (se NJA I 1953 s. 460). Den tilltalade har inte rätt till ersättning för den frråetsinskränknråg, som blivit en följd av det ej överklagade häktningsbeslutet, men väl bör han vara bevarad vid sin raöjlighet till, ersättning för att han varit

Prop. 1974: 97

144

berövad friheten för tiden från underinstansens dora. Motsvarande synpunkter gör sig gällande för det fall att en misstänkt väl inte över­klagat det ursprangliga beslutet ora häktning men i stället överklagar ett nytt beslut, varigenora underinstansen enhgl 24 kap. 18 § andra stycket RB förordnat alt den misstänkte alltjämt skall vara häktad.

Då reseförbud raeddelats av undersökningsledare eller åklagare, kan den raisstänkle enligt 25 kap. 5 § RB begära tingsrättens prövning av förbudet. Om tingsrätten bedömer frågan ora reseförbud annorlunda än undersöknrågsledaren eller åklagaren och därför upphäver förbudet, är den raisstänkle enligt första stycket 4 i prråcip berättigad tiU ersätt­ning. Härraed bör järaföras det fall alt undersökningsledaren eller åkla­garen i stället tillgriper en raera långtgående åtgärd och beslutar anhålla den misstänkte. I dylikt fall erfordras inte något initiativ från den miss­tänktes sida för alt frågan om hans frråelsberövande skall koraraa under tingsrättens prövning. Frågan bringas under dess prövning genora häkt-ningsfraraslällning från anhållningsmyndighelens sida. Såsom framgår av 24 kap. 5 § första stycket RB, gäller för anhåUande samraa förutsättning­ar sora för häktning raed det undantag sora följer av 24 kap. 5 § andra stycket. Ora tingsrätten bedömer frågan om frihetsberövande annorlunda än undersökningsledaren eller åklagaren och därför beslutar avslå häkt­ningsframställningen, skall trågsrätten jämlikt 24 kap. 16 § andra styc­ket RB förordna, att den anhållne omedelbart skall friges, vilket i reali­teten innebär att anhållningsbeslutet upphäves. Avsikten torde vara, att punkt 4 ej skall grunda rätt till ersättning för skada till följd av an­hållandet i dylikt fall. Ora tingsrätten i stället häktar den raisstänkle raen häktnrågsbeslutet upphäves av hovrätten, skall däreraot ersättning en­ligl punkt 4 i prråcip utgå järaväl för den tid anhållandet varat. Det är svårt att se några bärande skäl för att den sora varit berövad srå frihet skall vara särare ställd i ersättningshänseende än den som blott varit underkastad reseförbud. Punkt 4 torde böra korapletleras så att ersätl­ningsrätt kan ifrågakomma även vid avslag på häktningsframställning.

Av de fall, då frihetsråskränkande beslut kan länkas bli upphävt eller ändrat av överordnad rayndighet eller efter raellankoraraande beslut av sådan rayndighet, har i punkt 4 uppräknats överprövning, över­klagande och besvär över domvilla. Däremot har resning ej omnärants. Det är visserligen sällsynt, att resning koraraer tUl användning vid den typ av beslut varora här är fråga, men detta gäller också besvär över domvUla, som medtagits i uppräkningen. För fullständighetens och kon­sekvensens skull torde även resning böra orafattas av uppräkningen. Med upphävande av beslut ora frihelsinskränknråg bör i punkt 4 lik­ställas, att sådant beslut undanröjes utan förordnande ora ny handlägg­ning.

Godtages vad här förut sagts, kan punkt 4 förslagsvis få följande ly­delser "beslutet ora frihetsinskränkning genom avslag på häktningsfrara-

Prop. 1974: 97

I45

ställning eller efter överprövnråg, fullföljd av talan eller anlitande av särskUt rättsmedel upphäves eller ersattes av beslut ora rarådre ingri­pande åtgärd eller undanröjes utan förordnande ora ny handläggning".

Med det fall som regleras i andra stycket torde böra jämställas att någon varit häktad eller under mer än 24 timraar i sttäck varit an­hållen såsom misstänkt för brott som avses i 24 kap. 1 § första stycket RB raen gämingen i doraen hänföres under sådant lagrura alt häktning inte kunnat ske annat än enligt 24 kap. 1 § andra stycket och häktnings-föralsältningar som anges där ej förelegal. Lagtexten torde böra jära­kas i enlighet härraed.

2 §

I specialraotiveringen frarahålls alt, eftersora ersättnrågsrätl enligt förevarande paragraf inte föreligger i de fall då en rayndighet själv änd­rar sill avgörande, paragrafen råte gäUer när underrätt raed stöd av 34 kap. 1 § 3 BrB undanröjer en tidigare ådörad påföljd. I anslutning härtUl sägs att sistnämnda lagrum emellertid kan tillämpas också i högre rätt efter överklagande och att "i så fall de formella förutsättningama för ersättning är uppfyllda i denna del".

Det sista uttalandet synes knappast vara rikligt. Enligl förevarande lagrum inträder rätten till ersättning om påföljden efter överklagande undanröjes eller ersattes av mindre ingripande påföljd. Härmed raåsle riraligen förstås att det är fråga ora överklagande av den dora, varigenora påföljden ålagts, och inte överklagande av den senare dom, som med­delats i mål vari fråga om tUlämpning av 34 kap. 1 § 3 BrB uppkomrait.

Från sakhg synpunkt skulle en rätt till ersättning i sädana fall varom här är fråga inle le sig rimhg. Det skulle rånebära att en person, som undergått en rikligt ådörad påföljd, skulle kunna få ersättning härför i anslutning till att domstolarna med stöd av 34 kap. 1 § 3 BrB tar ställ­ning till påföljden för ytterligare brott som han funnits ha begått. Ora därför, mot vad nyss hävdats, innebörden av 2 § i remissförslaget skulle vara den i specialmotiverrågen angivna, näraligen alt forraella förut­sättningar för ersättning enligt denna paragraf skulle föreligga, raåste det tagas för givet att också oskälighelsregeln i 4 § andra stycket reraiss-förslaget skulle bli tiUäraplig och ersättning sålunda skulle vägras.

I avsnitt 5.7 i reraissprotokollet, sora avhandlar järakning av ersätt­ning (5 § reraissförslaget), förekoraraer elt uttalande, all järakningsregeln kan komma att tiUämpas, n"år en ådömd påföljd undanröjs och ersätts av en ny påföljd enligt bestäraraelserna i 34 kap. BrB och hänsyn skall tas till vad den dörade har undergått av den tidigare påföljden. I betrak­tande av vad lagrådet nyss anfört torde järakningsregeln inle bli aktuell i dessa faU.

I konsekvens med vad lagrådet föreslagit vid 1 § bör förevarande paragraf förslagsvis formuleras på följande sätlr

Prop. 1974: 97

146

"Den sora har undergått fängelse, förvandlingsslraff för böter eller frilidsslraff eller varit intagen i anstalt för undergående av behandling enligt 28 kap. 3 § brottsbalken, ungdorasfängelse eller internering har rätt tUl ersättning av staten, ora efter fullföljd av talan eller anhtande av särskUl rättsraedel frikännande dora meddelas eller rarådre ingri­pande påföljd ådöraes eller dom eller beslut, som legat till gmnd för verkställigheten, undanröjes utan förordnande om ny handläggning. Detsararaa gäller den som efler förordnande av domstol har undergått sluten psykiatrisk vård eller vård i specialsjukhus för psykiskt utveck­lingsstörda."

5 §

I fråga ora personskada gäUer f. n. enligt 5 kap. 2 § skadeståndsla­gen, alt ersättningen avser läkararvode och annan kostnad lUl följd av skadan, hråder eller förlust i den skadades närråg, sveda och värk samt lyte eller annat stadigvarande men. Skadeståndskoraraittén har i sht förslag (SOU 1973 r 51) Skadestånd V, utan alt åsyfta någon förändring i sak, ersatt dessa poster raed ersättning för sjukvårdskostnad och andra utgifter till följd av skadan, förlorad arbetsförtjänst, bestående nedsätt­ning av arbelsförraågan (invaliditet), sveda och värk särat lyte eller annat stadigvarande raen. Det remitterade förslaget följer förebilden i skade-slåndskommitténs förslag, och förevarande paragraf upptar i enlighet härmed posterna ersättning för utgifter, förlorad arbetsförtjänst och li­dande.

De av skadeståndskommitlén använda begreppen förlorad arbets­förtjänst och invaliditet täcker helt visst i stort sett vad sora avses med "hinder eller förlust i den skadades närråg", men detta synes inte full­ständigt vara fallet. Om under en lantbrukares långvariga sjukdora, som är en följd av ådragen kroppsskada, hans kreatursbesättning måste realiseras tiU underpris, därför att tillsynen inle kan ordnas, torde för­säljningen visserligen ofta resultera i förlorad arbetsförtjänst, men kapi­talförlusten sora sådan faller inte därunder. Och motsvarande gäller naturligtvis om försäljnrågen i stället sker på grund av att lantbrakaren är berövad friheten i en situation, som faller under den nu föreslagna lagen.

För att möjliggöra ersättning i fall av nu beskriven och liknande art synes det nödvändigt att uppräkningen av ersältningsposterna i föreva­rande paragraf kompletteras. Lagrådet ifrågasätter, ora inte därvidlag, efler raönster av 3 kap. 5 § skadeståndslagen, ullrycket "intrång i nä­ringsverksarahet" kunde begagnas. Därigenora vinnes också nära över­ensstämmelse med ordalagen i 4 § i 1945 års lag ora ersättning i vissa fall åt oskyldigt häktade eller dörada m. fl. Den begränsning av ersätt­ningsrätten som föreskrivs i 3 kap. 5 § skadeståndslagen torde i före-

Prop. 1974: 97

147

varande sararaanhang sakna större praktisk betydelse. Även av prin­cipieUa skäl synes det olärapligt att här införa någon begränsning.

7 §

Det hänvisas till vad lagrådet inledningsvis anfört om förevarande paragraf.

Ur protokoUetr Ingrid[REDACTED_EFTERNAMN]

Prop. 1974:97

148

Utdrag av protokollet över Justitieärenden hållet inför Hans Majrt Konungen i statsrådet den 29 mars 1974.

Närvarande: Slatsrainistern[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN], JOHANS­SON,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], HJELM-WALLÉN.

Statsrådet Lidbora anraäler efter geraensara beredning raed statsrådets övriga ledaraöter lagrådets yttrande över förslag till lag ora ersättning vid frihetsinskränkning.

Föredraganden redogör för lagrådets yttrande och anför.

Med anledning av vad lagrådet anfört ora förhållandet raellan ska­deståndslagen och den nu aktuella lagen vill jag understryka att syftet raed den nya lagstiftningen är att stärka det ekonoraiska skyddet för den enskilde vid oriktiga eller oberättigade frihetsinskränkningar. I allraän­het torde den nya lagen lärana bättre ersättningsmöjligheter än skade­ståndslagen i de angivna fallen. Bl. a. bör beaktas den viktiga skUlnaden att den nya lagen inte ställer upp några begränsningar när det gäller rätten till ersättning för lidande. Som lagrådet anfört leder det angivna förhållandet till alt den enskilde sällan torde ha anledning att föra talan ora ersättning raed stöd av skadeståndslagen. I undantagsfall kan det dock länkas alt den skadelidande lättare kan få ersättning enligt skade­ståndslagen, trots att det är fråga ora en typ av frihetsinskränkning som i och för sig täcks av den nya lagen. Ora t. ex. en person har tvångsinta-gils för vård kan situationen vara den att det tveklöst föreligger fel eller försummelse från myndighetens sida, raedan det inte är lika självklart att frihetsberövandet var uppenbart utan grund.

Med hänsyn till det sagda anser jag liksora lagrådet att skadestånds­lagen bör vara lUläraplig vid sidan av den nya lagen. En sådan tolkning strider inle heller raot skadeståndslagens inledande beslämraelse, efter­som den nya lagen inle kan sägas innehålla regler sora är oförenliga med skadeståndslagens.

Som lagrådet har anfört innebär det nu angivna betraktelsesättet i fråga ora skadeståndslagens tillämplighet att staten för vad den har ut­gett inträder i den rätt till skadestånd som den skadelidande har kunnat göra gällande enligt skadeståndslagen mot bl. a. koraraun, för det fall att skadan har uppkorarait genora vållande i koraraunal verksarahet. I enlighet med vad jag har uttalat i remissprotokoUet anser jag dock att praktiska skäl talar för att staten avslår från all utöva regressrätt mot komraun för vad staten har utgett enligl förevarande lag.

Prop. 1974: 97

149

Lagrådets förslag till ändrad lydelse av 1 § första stycket punkt 4 bör enligt min mening godlas. Delta innebär bl. a. att den som har varit anhållen får möjhghet tUl ersättning för anhållandetiden, om anhållan-debeslutet upphävs genom att häktningsframslällnråg avslås. Vidare in­begrips resning i de oraständigheter sora kan utlösa ersättningsrätt.

När det därefter gäller tillärapningen av punkt 4 vill jag liksom i re­missprotokollet understi7ka att ersätlnrågsrält i överklagandefaUet in­träder endast när det är beslutet ora häktning e. d. sora blir föreraål för överklagande. Som lagrådet har påpekat gäller visserligen att, ora under­instans i samband med fäUande dora förordnar alt den dömde skall stanna kvar i häkte, så förs talan mot häktningsbeslutet i sarama ordning sora talan raot doraen. Detta betyder att ora den dörade vill överklaga inte enbart häktningsbeslutet utan även doraen i huvudsaken, hans talan regelmässigt utförs i sararaa vadeinlaga. För att punkt 4 skall vara till-läraplig, krävs eraellertid att den häktade uttryckligen begär att oraedel­bart bli försatt på fri fot. Det är alltså inle tillräckligt raed ett yrkande att bli försatt på fri fot i saraband raed att överinstansen raeddelar dom i raålet. Skälet tiU denna ståndpunkt är att, i de fall då överinstansen prövar häktningsfrågan först i samband raed alt dora beslutas, det ofta hinner inträffa nya oraständigheter sora inverkar på bedöraningen. Bl. a. kan en pågående utredning, sora i och för sig raoliverar en häktning, hinna avslutas. Detta gör att det många gånger måste framstå som obe­fogat att tillerkänna den dömde ersättning, om ett häktningsbeslut upp­hävs först i samband med överinstansens dora i raålet.

Situationen torde sora regel vara en annan när överinstansen tar ställ­ning till ett yrkande ora omedelbart upphävande av ett i underrättens dom intaget häktningsbeslut. Eftersora en sådan fråga raåste avgöras utan dröjsraål, torde oraständigheterna i allraänhet inte ha hunnit för­ändras i väsentlig utsträckning efler underinstansens dom. Detta inne­bär att, om underinstansens avgörande ändras så att den häktade för­sätts på fri fot, det generellt sett får anses befogat att han får ersättning för den tid han har varit häktad. Skulle det i undantagsfall inträffa alt de faktiska förhållandena har ändrats efter det att underinstansens dora meddelades och överinstansens beslut om frisläppande beror på de ändrade förhållandena, finns det, som jag har påpekat i remissproto­kollet, möjlighet alt vägra ersättning raed stöd av 4 § andra stycket. Normalt bör också ersättningsrält vara utesluten i det angivna undan­tagsfallet. Jag vUl dock frarahåUa att ersättning givetvis bör utgå, om överinstansens beslut ora upphävande av häktningen beror på att det inte längre föreligger sannolika skäl tiU misstanke om broll.

I delta sararaanhang vill jag liksora lagrådet påpeka att del för till­lämpningen av punkt 4 är likgUtigt om beslutet om häktning osv. upp­hävs efter talan av den häktade själv eller av hans motpart.

Som lagrådet har anfört avser rätten till ersättning i överklagande-

Prop. 1974: 97

150

fallet i princip endast den frihelsinskränknråg som har blivit en följd av det häktningsbeslut som upphävs av överinstansen. Om sålunda en häk­tad person genom dora av underinstans förpliktas kvarstanna i häkte och han sederraera i överinstansen får bifall till ett yrkande ora att oraedel­bart bli försalt på fri fot, har han därigenora rätt till ersättnråg endast för den tid som har förflutit efler underinstansens dom. För att han med stöd av punkt 4 skall få ersättning för den lid han har suttit häktad före underinstansens dora krävs att han har överklagat det ursprungliga häkt­ningsbeslutet särskilt. På raotsvarande sätt gäUer alt ora en person un­derlåter att överldaga ett första beslut om häktning men i stället över­klagar elt beslut ora orahäktning enligt 24 kap. 18 § andra stycket RB och får bifall tiU sitt överklagande, så har han rätt till ersättnråg bara för tiden efter omhäklningsbeslulet.

När det gäller J § andra stycket anser jag liksora lagrådet att en viss järakning bör ske. Ersätlningsrätt bör föreligga när någon har varit häk­tad eller under raer än 24 tiraraar i sträck anhållen sora raisstänkt för brott sora avses i 24 kap. 1 § första slyckel RB raen gärningen i doraen hänförs under sådant lagrara all häktning inte kunnat ske annat än enligt 24 kap. 1 § andra stycket eller 24 kap. 2 § RB. Det betyder att raisstanken skall ha gällt brott för vilket är föreskrivet fängelse i ett år eller däröver och att vederbörande i doraen fälls tUl ansvar antrågen för brott där visserligen fängelse ingår i straffskalan raen raaxiraistraffet understiger ett års fängelse eller för brott på vilket endast kan följa bö­ter. För all ersättning skall utgå bör dock dessutora krävas att det råte har förelegal sådana förutsättningar för häktning sora anges i 24 kap. 1 § andra stycket resp. 24 kap. 2 § RB. För rätt till ersättning på grand av anhållande gäller sora en ytterligare förutsättning att det inte heller har förelegat oraständighet sora anges i 24 kap. 5 § andra stycket RB.

Vad lagrådet har anfört under 2 § ger raig inte anledning lUl erinran. Jag ansluter raig således till lagrådets uppfattning att en tillämpning av 34 kap. 1 § 3 BrB råte i och för sig bör kunna föranleda ersätlningsrätt. Jag godtar vidare lagrådels förslag till ändrad formulering av 2 §.

Även lagrådets förslag ora att uppräkningen av ersätlningsposter i 5 § skall korapletleras med intrång i näringsverksarahet bör enligt rain raening godtas. Som jag har framhåUit redan i remissprotokoUet bör intrång i näringsverksarahet ersättas utan någon begränsning raotsva­rande vad sora föreskrivs i 3 kap. 5 § skadeståndslagen.

Uiöver vad sora föranleds av lagrådels yttrande bör ell par redaktio­nella järakningar göras i lagförslaget.

Prop. 1974:97

151

Under åberopande av det anförda hemställer jag att Kungl. Majrt fö­reslår riksdagen

att antaga det av lagrådet granskade förslaget tUl lag om ersätt­ning vid frihetsinskränknråg med vidtagna ändringar.

Med bifall tUl vad föredraganden sålunda med instäraraande av statsrådets övriga ledaraöter heraställt förordnar Hans Majrt Konungen alt till riksdagen skall avlålas proposition av den lydelse bilaga till detta protokoU utvisar.

Ur protokollelr Agneta Heide

Prop. 1974: 97

152

Innehåll

Propositionen    .................................................. 

... 

1

Propositionens huvudsakliga rånehåll  ...................... 

... 

1

Förslag till lag ora ersättning vid frihetsinskränkning.... 

3

Utdrag ur statsrådsprotokollet över justitieärenden den 28 februari

1974   ............................................................ 

... 

5

1

Inledning   ....................................................... 

5

2

Gällande rätt    ................................................ 

... 

6

2.1

Skadeståndslagen ra. ra................................ 

... 

6

2.2

Lagen om ersättning i vissa fall åt oskyldigt häktade eller dörada ra. fl         

8

2.2.1

Frihetsinskränkning  tiU  följd   av  straffprocessuellt tvångsmedel e. d.       

8

2.2.2

Frihetsberövande lUl följd av lagakraftvunnel av­görande        

10

2.2.3

Ersältningsrätlens  orafattning   ............. 

11

2.2.4

Handläggningen av ersättningsanspråk m. ra    

11

2.3

Rättshjälpslagen  ........................................ 

.. 

13

2.4

Lagstiftning om frihetsinskränkning.................. 

14

2.5

Utiändsk rätt  ............................................. 

15

3

Vissa intemationella överenskoraraelser ra. m.......... 

.. 

15

4

Utredningen...................................................... 

.. 

17

4.1

Allmänna synpunkter.................................... 

.. 

17

4.2

Lagstiftningens tUlärapnrågsområde................ 

.. 

18

4.3

Uppläggningen av ersättningsreglerna.............. 

.. 

19

4.4

VUken nyprövning bör kunna utlösa ersättningsskyldighet?

22

4.4.1

Ändring av beslut om slutiig frihetsinskränknråg ..

22

4.4.2

Ändring av beslut om förberedande frihetsinskränk­ning          

23

4.4.3

Utskrivningsbeslut   ............................. 

. 

25

4.5

Vilket material får ligga till grund för nytt beslut som ut­löser ersättningsskyldighet?           

26

4.6

Vilka samhällsåtgärder bör ersättningsskyldigheten avse? ..

28

4.7

Undantag från  ersättningsskyldighet   ............ 

.. 

29

4.8

Ersättningsgill skada och ersättningens storlek . 

.. 

31

4.8.1

Hinder eller förlust i näring..................... 

31

4.8.2

Förlorad arbetsförtjänst......................... 

. 

31

4.8.3

Nedsatt arbetsförmåga  ........................ 

. 

33

4.8.4

Annat intrång i näring .......................... 

33

4.8.5

Kostnader    ....................................... 

. 

33

4.8.6

Begränsning av ersättningen.................. 

. 

34

4.8.7

Lidande    .......................................... 

. 

34

4.8.8

Sveda och värk ra. ra........................... 

36

4.8.9

Allraänna skadeslåndsfrågor................... 

. 

36

4.8.10

Bevisfrågor  ....................................... 

. 

36

4.8.11

Förändring av pennrågvärdet  ................ 

37

4.9

Statens ansvar för ersättningen..................... 

38

4.10

Förfarandet     ........................................... 

. 

39

4.11

Övergångsbestäramelser................................ 

42

4.12

Ekonoraiska konsekvenser.............................. 

. 

43

Prop. 1974: 97

153

5 Föredraganden   ............................................... 

.. 

44

5.1

Allraänna synpunkter.................................... 

.. 

44

5.2

Lagstiftnrågens tiUärapningsoraråde................ 

.. 

48

5.3

Uppläggningen av ersättningsreglema.............. 

.. 

50

5.4

Judiciella frihetsinskränkningar    .................... 

.. 

56

5.4.1

Fängelse och andra straffrättsliga påföljder      

56

5.4.2

Straffprocessuella åtgärder ................... 

.. 

58

5.5

Adrainistrativa frihetsinskränkningar   ............. 

.. 

61

5.6

Undantag från ersättningsrätten  ................... 

.. 

63

5.7

Järakning av ersättning................................. 

.. 

67

5.8

ErsältningsgUl skada .................................... 

.. 

69

5.9

Ersättningens storlek ................................... 

.. 

72

5.10

Förfarandet................................................ 

.. 

76

5.11

Ikraftträdande m. m..................................... 

.. 

79

5.12

Ekonoraiska konsekvenser  ........................... 

.. 

80

6

Speciahnotivering     ......................................... 

81

7

HemstäUan    ................................................... 

93

Bilagor   ............................................................ 

1

Utredningens förslag till lag om ersättning för vissa obefo­gade frihetsinskränkningar       

94

2

Remissyttrandena över utredningens förslag......... 

97

3

Det remitterade förslaget till lag om ersättning vid frihets­inskränkning       

139

Utdrag av lagrådets protokoll den 28 mars 1974 ........ 

141

Utdrag av statsrådsprotokollet över justitieärenden den 29 mars

1974   ............................................................ 

148

MARCUS BOKTR. STOCKHOLM 1574     740030