Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1980/81:147

Regeringens proposition

1980/81:147

om förnyelse av vissa inskrivningar för nyttjanderätt och servitut;

beslutad den 12 mars 1981.

Regeringen föreslår riksdagen alt antaga del förslag som har upptagits i bifogade utdrag av regeringsprotokoll ovannämnda dag.

Pä regeringens vägnar THORBJÖRN FÅLLDIN

HÅKAN[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I syfte att förenkla arbelel hos inskrivningsmyndigheterna och att under­lätta en övergång till automatisk databehandling inom inskrivningsväsen­det föreslås i propositionen att vissa inskrivningar för nyttjanderätt och servitut skall förfalla, om de inte förnyas senast pä sista inskrivningsdagen år 1982. Den föreslagna preklusionslagstiflningen avser fasligheler som före den 1 juli 1968 har bildats av samfälld mark och endasi inskrivningar som har förts över till den nybildade fastigheten frän en stamfastighet.

Den nya lagen föreslås träda i kraft den 1 juli 1981.

1    Riksdagen 1980/81. I saml. Nr 147

Prop. 1980/81:147

2

Förslag till

Lag om förnyelse av vissa inskrivningar för nyttjanderätt och servitut

Härigenom föreskrivs följande.

1 § Inskrivningar för nyttjanderätt och servitut, som har beviljats eller

förklarats vilande i en stamfastighet lill en fastighet som har bildats av

samfälld mark och avskilts före den 1 juli 1968, förfaller sisla inskriv­

ningsdagen är 1982 i vad avser den nybildade fastigheten och andra fastig­

heter till vilka inskrivningen kan ha förts över från denna, om inte inskriv­

ningen förnyas. Vad som har sagts nu gäller dock endasi om den samfällda

marken före fastighetsbildningen hörde till fastigheter med i övrigt skilda

ägor.

Första stycket gäller också fastigheter som har bildats före den 1 juli 1968 genom alt ett område frän samfälld mark har sammanlagts med en fastighet eller fastighetsdel.

2 § Anmälan om förnyelse skall göras hos inskrivningsmyndigheten se­

nast pä sista inskrivningsdagen år 1982. Anmälan får göras av rältighetsha-

vare eller andra vars räll berörs. Den som gör anmälan skall lämna uppgift

om inskrivningen och de fasligheter i vilka inskrivningen skall förnyas.

Anteckning om anmälningen skall göras i faslighelsboken.

3 § Inskrivningar som har förnyats enligt lagen (1968: 278) om förnyelse

av vissa inteckningar för nyttjanderätt, avkomsträtt och servitut behöver

inte förnyas enligt denna lag.

Denna lag träder i kraft den I juli 1981.

Prop. 1980/81:147

3

Utdrag

JUSTITIEDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1981-02-26 Närvarande: statsministern Fälidin, ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],  [REDACTED_EFTERNAMN],  [REDACTED_EFTERNAMN],  [REDACTED_EFTERNAMN],  [REDACTED_EFTERNAMN], [REDACTED_EFTERNAMN],  [REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Boo,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Petri

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Lagrådsremiss om förnyelse av vissa inskrivningar för nyttjanderätt och servitut

1   Inledning

Genom lagen (1968:278) om förnyelse av vissa inteckningar för nyttjan­derätt, avkomsträtt och servilul ålades rättighetshavarna en skyldighet atl senast pä sista inskrivningsdagen är 1970 förnya sina inteckningar om de ville bevara dem i kraft (prop. 1968:89, 3LU 48, rskr 232). Krav på förnyelse uppställdes ocksä i fråga om penninginteckningar och avkomst-rätter i lagen (1970:997) om upphörande av inteckningsansvar i faslighet som bildats av samfälld mark (prop. 1970: 145, 3LU 81, rskr 444; prop. 1971: 180, CU 29, rskr 320, SFS 1971: 1038).

Domstolsverket har i en skrivelse till justitiedepartementet den 27 juni 1980 hemställt om en förnyad preklusionslagsliftning på inskrivningsvä­sendets omräde. Skrivelsen har remissbehandlats.

Till protokollet i detta ärende bör fogas dels domstolsverkets skrivelse som bilaga 1, dels en förteckning över remissinslanserna och en samman­ställning av remissyttrandena som bilaga 2.

2   Allmän motivering

2.1 Allmänna synpunkter

I 23 kap. jordabalken finns bestämmelser om inskrivning i fastighetsbo­ken av nyttjanderätter och servitut som har upplåtits genom avtal. Genom inskrivningen stärks det s. k. sakrättsliga skyddet för rättigheten. Della innebär att den inskrivna rättigheten kommer att gälla även mol nya ägare av den belastade fastigheten.

En inskriven rättighet står i princip kvar i faslighelsboken lill dess den dödas (se 23 kap. 6 § jordabalken). Någon begränsning av inskrivningens giltighetstid finns inte och inte heller nägon skyldighet att förnya inskriv­ningen.

Prop. 1980/81:147

4

En förnyelseplikt för vissa äldre inskrivningar infördes däremot genom lagen (1968:278) om förnyelse av vissa inteckningar för nyttjanderätt, avkomsträtt och servitut (1968 ärs lag). Jag vill i det sammanhanget påpeka att termen inteckning före jordabalkens tillkomst avsäg bäde penningin­teckningar och inteckningar för nyttjanderätt och servitut. 1 jordabalken avses med inteckning endasi penninginteckningar medan för nyttjanderät­ter och servitut införts termen inskrivning. Jag använder i fortsättningen den nya termen inskrivning även när del gäller äldre förhållanden.

1968 års lag innebar att inskrivningar för nyttjanderätt, avkomsträtt och servitut som beviljats före den I januari 1918 förföll, om inskrivningarna inte förnyades senasl pä sisla inskrivningsdagen år 1970, Det var i princip endasi inskrivningen som förföll vid underiålen förnyelse. Rättigheten påverkades bara i den mån den för sin giltighet var beroende av att inskrivning förelåg (se prop. 1968:89 s. 45 och 49 samt NJA 1972 s. 571).

Domstolsverket har i den nu akluella skrivelsen föreslagil en preklu­sionslagsliftning som efter mönster av 1968 års lag innebär att inskrivning­ar för nyttjanderätt, avkomsträtt och servilul som beviljats före den I januari 1933 skall förfalla, om inskrivningarna inte förnyas senast på sisla inskrivningsdagen år 1982. Förslaget innebär alltså en förnyelseplikl för inskrivningar som har tillkommit under en period av femton år (1918-1932).

Domstolsverket har vidare föreslagit en preklusionslagsliftning som in­nebär att inskrivningar för nyttjanderätt och servilul som härrör från en stamfastighet skall förfalla i all mark som avskilts från stamfastigheten före den 1 juli 1968, om förnyelse inte sker senast på sista inskrivningsdagen år 1982. I denna del föreslår domstolsverket som en andrahandslösning atl preklusionsregeln endast skall gälla fasligheter som har avskilts från sam­fälld mark före den 1 juli 1968.

Bakgrunden till den av domstolsverket föreslagna tidpunkten den I juli 1968 är alt dessförinnan alla i en stamfaslighet inskrivna rättigheter fördes över fill den nybildade fastigheten utan någon prövning av om rättigheten verkligen belastade denna. Sedan den 1 juli 1968 utreder emellertid fastig­hetsbildningsmyndigheterna om inskrivna rättigheter belastar en nybildad fastighet och lillställer inskrivningsmyndigheten etl intyg om den ändrade fastighetsindelningens effekter pä inskrivningsbelaslningen (se prop. 1968:89 s. 51 och 62 saml 7 kap. 27 § jordabalken). Frän tiden före den 1 juli 1968 finns alltså etl stort antal inskrivningar i avslyckningar m. m. som inte motsvaras av nägon reell belastning.

Som skäl för den föreslagna förnyade preklusionslagstiflningen åberopar domstolsverket den besvärliga arbetssituationen vid inskrivningsmyndig­heterna samt behovet av att underlätta överföringen av uppgifter från faslighelsboken till det ADB-baserade inskrivningsregistret.

Remissinstanserna delar allmänt domstolsverkets uppfattning om beho­vel av åtgärder för att fä bort betydelselösa inskrivningar för rättigheter.

Prop. 1980/81:147

5

Domstolsverkets förslag tillstyrks eller lämnas utan erinran av en majoritet av remissinslanserna.

Förslagen avstyrks emellertid hell eller delvis av Malmö tingsrätt, tele­verket, LRF, Svenska elverksföreningen. Svenska kraflverksföreningen, Sveriges villaägareförbund och Sveriges lantmätareförening. Kritiken mot förslagen riktar sig främst mot den del som avser fastigheter som har avskilts före den I juli 1968.

Flera remissinsianser, bl.a. statens lantmäteriverk och Sveriges advo­katsamfund, anför atl domstolsverket visserligen belyser fördelarna för inskrivningsväsendet av en preklusionslagsliftning men att underiag sak­nas för en bedömning av de totala effekterna. De kriliska remissinstanser­na åberopar främst det omfaltande utredningsarbete som förslagen medför för innehavare av kraft- och teleledningar.

Statens vattenfallsverk har lämnat följande uppgifter om utredningsarbe­tet. Verket har cirka 32000 kraflledningsservilul som har inskrivits före den 1 januari 1933. Utredningsarbetet berör cirka 7 500 blad av den ekono­miska kartan. Den egna arbetsinsats som skulle behövas bedöms över­slagsvis till 13 manår.

För egen del villjag framhålla att jag givetvis anser det angelägel att på olika sätl underlätta både inskrivningsmyndigheternas löpande arbete och övergången lill automatisk databehandling. Jag delar också uppfattningen atl del finns skäl att eftersträva att inskrivningar som saknar betydelse i största möjliga utsträckning avförs ur fastighetsböckerna.

Dessa önskemål till förmån för inskrivningsväsendel fär emellertid inte tillgodoses på bekostnad av rättssäkerheten eller genom atl enskilda rät-tighetshavare belastas med kostnader som inte är motiverade av den rationaliseringsvinst som kan uppnås.

Som har framhållits vid remissbehandlingen finns det inte någon utvär­dering av effekterna av 1968 års lag. Man vet alltså inte i vilken utsträck­ning förnyelse skedde och inte vilka rättsförluster som kan ha drabbat enskilda rätfighelshavare lill följd av underlåtenhet att förnya en inskriv­ning. Man har inte heller några uppgifter om omfattningen av del utred­ningsarbete som rättighetshavarna tvingades alt utföra för att inle riskera rättsförluster. Renl allmänt finns det emellertid fog för antagandet att lagen fungerade väl. Enligl min mening finns det inte heller några hinder av principiell natur mol en ny preklusionslagsliftning.

Frägan om avgränsningen bakåt i tiden övervägdes noga i 1968 ärs lagstiftningsärende. Inskrivningskommittén hade föreslagit den I januari 1935. Föredragande statsrådet ansåg emellertid atl starka skäl talade för att begränsa förnyelsepliklen (se prop. 1968:89 s. 44-51). Av avgörande betydelse var det omfattande utredningsarbete som den av kommittén föreslagna tidpunkten skulle medföra i fråga om nyttjanderätter och servi­tut för ledningar och särskilt för kraftledningsservitut. Att tiden flyttades tillbaka fill den 1 januari 1918 hängde bl. a. samman med att äldre kraftled-

Prop. 1980/81:147

6

ningsservitut i allmänhet kunde antas ha sakrättsligl skydd även ulan inskrivning.

Sedan 1968 har ingenting inträffat som i nägon avgörande mån inverkar på den bedömning som då gjordes i fråga om avgränsningen bakåt i tiden. Det är särskilt alt märka att ledningsrättslagen (1973:1144), som trädde i kraft den I juli 1974, inte har infriat de förhoppningar man hade om alt redan inskrivna rättigheter för ledningar skulle ersättas av ledningsrätl (jfr prop. 1973:157 s. 119). Jag nödgas alltså konstatera att det inle är visat atl antalet onyttiga inskrivningar under perioden 1918-1932 och den rationali­seringsvinst som kan uppnäs genom att dessa avförs ur faslighelsboken är av sådan omfattning att detta motiverar det utredningsarbete som rättighetshavarna, främst avseende ledningar, tvingas till för att bevaka sin rätt.

Vad jag nu har sagt gör atl jag inle kan tillstyrka domstolsverkets förslag till preklusionslagsliftning i fråga om inskrivningar under perioden 1918-1932.

Jag övergår därefter lill alt behandla domstolsverkets förslag till preklu­sionslagsliftning i fräga om avslyckningar m.m. frän tiden före den I juli 1968. Eftersom samtliga inskrivningar i en stamfaslighet under den tiden fördes över till den nybildade fastigheten finns del ell myckel stort antal fastigheter i vilka servilul och nyttjanderätter är inskrivna ulan alt det föreligger någon reell belastning. Lantmäteriverket har i sitt remissyttran­de nämnt all erfarenhelerna efter år 1968 lyder pä att 70-80 procent av alla avslyckningar frän fasligheler med inskrivna servitut eller nyttjanderätter har kunnat hållas fria från inskrivningar därför att rättigheten inle berör avslyckningen. Domstolsverket nämner i sin skrivelse för motsvarande fall 90 procent. Erfarenheterna sedan är 1968 visar enligt min mening mycket klart att antalet onyttiga inskrivningar från tiden dessförinnan måste vara mycket stort.

Åven om det alltså skulle innebära en betydande rationaliseringsvinst att fä bort dessa inskrivningar medför den av domstolsverket föreslagna pre­klusionslagstiflningen betydande risker för rättsföriusler när del gäller de inskrivningar som har en verklig betydelse. Det utredningsarbele som rättighetshavarna, särskilt när det gäller ledningar, skulle tvingas till för all gardera sig mol rättsförluster är ocksä omfattande och förhållandevis komplicerat. Det är enligl min mening inte rimligt all belasta rättighetsha­varna med kostnaderna för dessa ulredningar. En avvägning mellan den tänkbara rationaliseringsvinsten och kostnaderna för att uppnå denna leder enligt min mening även i denna del till att en preklusionslagsliftning inte kan accepteras. Det bör också understrykas att ifrågavarande inskrivning­ar mer utgör etl mängdproblem än något verkligt hinder för överföring till ADB samt att de i etl ADB-system inte torde medföra några speciella problem.

Prop. 1980/81:147

7

Jag kan alltså inte heller förorda atl domstolsverkets förslag till preklu­sionslagsliftning i fråga om vissa avslyckningar m. m. genomförs.

Domstolsverket har i andra hand föreslagit en preklusionslagsliftning som begränsas till avslyckningar m. m. frän samfälld mark. Situationen är här en annan i flera avseenden och jag föreslär att detta förslag genomförs. Jag återkommer lill frägan i följande avsnitt.

Även om jag inte kunnat acceptera nägon mera omfattande preklusions­lagsliftning för att underlätta saneringen av fastighelsböckerna vill jag understryka vikten av att inskrivningsmyndigheterna utnyttjar alla tillfäl­len som ges till en sådan sanering inom ramen för de regler som finns i övrigt. Jag vill i det sammanhanget erinra om all enligl 23 kap. 6S andra stycket jordabalken fär en inskrivning avföras om del är uppenbart att den inskrivna rättigheten inte gäller i fastigheten (se prop. 1970: 158). Jag förutsätter att ledningshavare och andra rättighetshavare ställer sig posi­tiva till alt efter initiativ av inskrivningsmyndigheten delta i ett sådanl saneringsarbete. Jag vill ocksä understryka det värdefulla i den praxis som länsstyrelsen i Väslernorrlands län nämner i sitt remissyttrande och som innebär att fastighelsbildningsmyndigheterna i samband med fastighetsre­gleringar undersöker om inskrivna rättigheter berör fastigheter som tidi­gare har avstyckats från den fastighet som avslår mark. Pä grundval av intyg från fastighetsbildningsmyndigheten kan alltså i dessa fall betydelse­lösa inskrivningar avföras ur fastighetsboken.

Några remissinsianser har fört fram tanken pä statliga insatser för att minska ledningshavares kostnader för all omvandla inskrivna rättigheter till ledningsrätler enligl ledningsrättslagen. Med hänsyn lill det slatsfinan­siella läget kan jag emellertid inte f. n. förorda sädana stödåtgärder.

2.2 Förnyelse av vissa inskrivningar som förts över från samfälld mark

Som jag redan nämnt har domstolsverket som en andrahandslösning förordat en preklusionslagsliftning som endast avser fastigheter som har avskilts från samfälld mark före den 1 juli 1968. Detla förslag har i allmän­het lillstyrkts eller lämnats utan erinran även av de remissinstanser som är kritiska mot övriga förslag.

Som förebild åberopar domstolsverket lagen (1970:997) om upphörande av inteckningsansvar i fastighet som bildals av samfälld mark (1970 års lag). Den lagen innebär att fastigheter som har bildats av samfälld mark genom avsöndring eller avstyckning inte efter sista inskrivningsdagen är 1976 svarar för inteckningar i en stamfaslighet för fordran, om inte inteck­ningen förnyas, Lagen gäller även inteckningar för avkomsträtt. Verkan av en preklusion enligt 1970 års lag är alt de nybildade fastigheternas subsi­diära ansvar försvinner. 1 1970 års lagstiftningsärende framhöll ett par remissinstanser att vissa rafionaliseringsvinster skulle kunna göras för inskrivningsväsendet   och    lantmäteriet   om   preklusionslagstiflningen

Prop. 1980/81:147

8

gjordes tillämplig även pä nyttjanderätter och servilul. Föredragande stats­rådet ansåg emellertid inte att del förelåg tillräckliga skäl för att genomföra en sådan utvidgning av lagstiftningen (prop. 1970: 145 s. 286).

1 förevarande ärende har visats alt inskrivningsförhållandena är mycket besvärliga i sådana fasligheler som har avskilts från samfälld mark före den I juli 1968. Sådana fastigheter belastas regelmässigt av elt myckel stort antal inskrivningar för nyttjanderätt och servitut som har förts över frän stamfastigheterna. Della förhållande har pä många häll hårt ansträngt inskrivningsmyndigheternas resurser. Det är därför inte ovanligt atl man har underlåtit atl göra fullständiga inskrivningar i de avskilda fastighe­terna. I stället har man i faslighelsboken antecknat att den nybildade fastigheten belastas av samtliga inskrivningar för nyttjanderätt och servitut som har beviljats i stamfastigheterna före dagen för fastighetsbildningen. Genom atl använda en sädan samlingsbeteckning har man skjutit upp det omfattande arbetet med atl ulreda den exakta inskrivningsrättsliga belast­ningen. En sädan ulredning måsle dock ske inför övergången lill automa­tisk dalabehandling pä inskrivningsväsendels område. Vid de inskrivnings­myndigheter som har berett fastighelsböckerna inför denna övergång har dessa utredningar vållat belydande svårigheter.

Förhållandena kompliceras inle bara av all det ofta rör sig om etl stort antal inskrivningar i ell storl anlal slamfastigheler. Det förekommer ocksä alt den avskilda fastighetens ursprung inte har angivils som samfälligheten till vissa individualiserade fasligheler. Avslyckningen har i stället angivils gjord från samfälld mark till viss by eller till visst skifleslag. I sådana fall kan inskrivningsmyndigheten tvingas att inhämta ulredning frän faslighets-regislermyndigheten för all fä klarhet i vilka fastigheter som är stamfas­tigheter. För denna myndighet blir del därvid i många fall fråga om en mycket resurskrävande utredning.

Av det anförda framgår atl det föreligger betydande problem beträftande fastigheter som har bildats av samfälld mark och alt dessa problem särskilt aktualiseras vid beredningen av fastighelsböckerna inför övergången lill automatisk databehandling. Detta lalar starkt för all man här inför en preklusionslagsliftning.

De invändningar som jag lidigare har redovisat mol en preklusionslag­sliftning gör sig inte gällande lika starkt, när det gäller fastigheter avskilda frän samfälld mark. Som framhölls redan i 1970 ärs lagstiftningsärende är det sälunda endasi i sällsynta undanlagsfall som en nyttjanderätt eller ett servitut kan gälla i samfälld mark. .'Ml en inskrivning förfaller i en fastighet som har avskilts frän samfälld mark medför alltså myckel obetydliga risker för rättsföriusler. Della innebär också att en preklusionslagsliftning med föreslaget innehåll för det slora flertalet rättighetshavare inte torde behöva medföra något nämnvärt ulredningsarbete.

Av det anförda framgår all en preklusionslagsliftning skulle medföra betydande fördelar för inskrivningsväsendel och endast obetydliga kostna­der för rättighetshavarna samlidigl som riskerna för rättsföriusler är myc-

Prop. 1980/81:147

9

ket obetydliga. Jag förordar därför att en preklusionslagsliftning genom­förs med den av domstolsverket föreslagna inriklningen.

För att syftet med en sädan preklusionslagsliftning skall uppnäs räcker det enligt min mening med all inskrivningen förfaller. I likhet med vad som gällde enligt 1968 ärs lag bör däremot själva rättigheten päverkas bara i den mån den för sin giltighet är beroende av atl inskrivning föreligger.

Som jag redan har berört utreder fastighetsbildningsmyndigheterna se­dan den 1 juli 1968 vilka i stamfastigheten inskrivna rättigheter som har betydelse för en nybildad fastighet och som alltså bör föras över fill denna. Denna ordning innebär alt betydelselösa inskrivningar inte kommer atl föras över. Som domstolsverket har föreslagil bör den nya preklusionslag­stiflningen därför endast gälla fasligheter som har avskilts från samfälld mark före den I juli 1968.

Frän kravet pä förnyelse enligl den nu aktuella lagen bör undantas sådana inskrivningar som har förnyats enligt 1968 ärs lag.

Som domstolsverket har föreslagit bör den senaste tiden för förnyelse vara sista inskrivningsdagen år 1982. Därefter kan inskrivningsmyndighe­ten avföra de inskrivningar som inle har förnyats.

1968 års lag gäller enligt 4 § inte vissa skogsfångs- och mulbetesservitul. Detta undantag motiverades med att dessa servitut gällde oberoende av inskrivning och alt del därför skulle verka vilseledande om en sådan inskrivning förföll på grund av underiålen förnyelse, eftersom servitutet ändå skulle belasta fastigheten.

Domstolsverket har föreslagit att skogsfångs- och mulbetesserviluten skall undantas även i den av domstolsverket föreslagna preklusionslagstifl­ningen avseende äldre inskrivningar och inskrivningar i avslyckningar m.m.

Länsstyrelsen i Västernortlands län anser att ifrågavarande servitut inte bör undantas när det gäller avslyckningar m.m. Enligt länsstyrelsen är endast en mycket liten del av de nybildade fastigheterna reellt belastade av servituten. (Länsstyrelsen uttalar sig inle särskilt i fråga om avslyckningar m. m. frän samfälld mark.)

För egen del villjag framhålla följande. Skogsfångs- och mulbetesservi­luten har sakrättsligl skydd ulan inskrivning (se även prop. 1978/79:38). En preklusionslagsliftning får alltså aldrig nägon inverkan på rättigheten som sådan. Inte heller synes en sådan lagsfiftning kunna medföra att fastighelsböckerna blir vilseledande, eftersom servitut endast i sällsynta undanlagsfall gäller i samfälld mark. Om en preklusionslagsliftning inte omfattade skogsfångs- och mulbetetsservitulen skulle detla vidare medfö­ra atl inskrivningsmyndigheterna när faslighelsboken saknar uppgift om den exakta inskrivningsrättsliga belastningen skulle tvingas att undersöka om någon av inskrivningarna gäller ett skogsfångs- eller mulbetesservitul. Delta arbete skulle kunna bli betydande.

Jag anser på grund av det anförda atl skogsfångs- och mulbetesservilu­ten inte bör undantas från den nu aktuella preklusionslagstiflningen. ti    Riksdagen 1980/81. I saml. Nr 147

Prop. 1980/81:147

10

3   Upprättat lagförslag

I enlighet med det anförda har inom justitiedepartementet upprättats etl förslag till lag om förnyelse av vissa inskrivningar för nyttjanderätt och servitut.

Förslaget bör fogas lill prolokollel i delta ärende som bilaga 3'.

4   Specialmotivering

1 § Inskrivningar för nyttjanderätt och servitut, som har beviljats eller förklarats vilande i en stamfaslighet lill en fastighet som har bildats av samfälld mark och avskilts före den 1 juli 1968, förfaller sista inskrivnings­dagen är 1982 i vad avser den nybildade fasligheten och andra fasligheter till vilka inskrivningen kan ha förts över frän denna, om inte inskrivningen förnyas. Vad som har sagts nu gäller dock endast om den samfällda marken före fastighetsbildningen hörde lill fastigheter med i övrigt skilda ägor.

Första stycket gäller också fasligheter som har bildats före den 1 juli 1968 genom alt ett omräde frän samfälld mark har sammanlagts med en fastighet eller fastighetsdel.

Paragrafen har utformats efter mönster av 1 § i 1970 års lag.

Första stycket första meningen i förevarande paragraf innehåller i mot­sats fill 1970 års lag inte nägon uppräkning av de bestämmelser enligl vilka den nya fastigheten skall ha bildats för att lagen skall bli tillämplig. Det är emellertid samma typer av fasfighelsbildningsålgärder som avses med uttrycket "avskilts", främst avsöndring och avstyckning. Den nya lagen omfattar emellertid också sädana speciella åtgärder som legalisering (se prop. 1971: 180 s. 104) och inlösen enligt lagen (1925:3.34) om rätt i vissa fall för nyttjanderättshavare atl inlösa under nyttjanderätt upplåtet område (den s.k. ensittarlagen).

Förnyelsekravet gäller endast inskrivningar som före den 1 juli 1968 har beviljats eller förklarats vilande i en fastighet som har del i samfälld mark. För att tillgodose syftel med preklusionslagstiflningen krävs del alltså förnyelse även för det fall att en inskrivning, som har förklarats vilande före den 1 juli 1968, har beviljats efter detta datum (jfr 3 § i 1968 ärs lag).

Förnyelsekravet gäller i princip endast för fasligheler som har avskilts frän samfälld mark och blivit rättsligen bestående (bildade) före den 1 juli 1968. I fasfighelsbokens fastighelsspall finns angivet den dag då en fastig­het har bildals. Jag hänvisar till vad som har anförts i den allmänna motiveringen om valet av tidpunkt. Efter den 1 juli 1968 har inskrivnings­myndigheten i allmänhet möjlighet atl pä grundval av ett intyg från fastig-

' Bilagan har uteslutits här. Förslaget är likalydande med det som är fogat till propositionen.

Prop. 1980/81:147

II

hetsbildningsmyndigheten endast föra över sädana inskrivningar som har betydelse för den nybildade fasligheten (se numera 7 kap. 27 § jordabal­ken).

Som har beskrivits i den allmänna motiveringen är del inle ovanligt att inskrivningsmyndigheterna före den 1 juli 1968 har underlåtit all göra fullständiga inskrivningar i de avskilda fastigheterna. 1 slällel har man i faslighelsboken antecknat alt den nybildade fastigheten belastas av samtli­ga inskrivningar för nyttjanderätt och servitut som har beviljats i stamfas-tigheterna. Det förekommer ocksä all den avskilda fastighetens ursprung har angivits som samfälld mark till viss by eller till visst skifteslag så att man inte ens fär besked om vilka slamfastighelerna är. Det torde pä grund av bristande resurser än i dag förekomma att man i sädana fall inte gör nägon utredning av den inskrivningsrätlsliga belastningen utan för in an­teckningar av samma allmänna karaktär även i fasligheler som bildas efter den Ijuli 1968.

Om man inte skall riskera att förlora en del av den eftersträvade ratio­naliseringsvinsten bör på grund av del anförda förnyelsekravet omfalla även vissa fastigheter som nybildas efter den 1 juli 1968. Avgränsningen bör göras sä all förnyelse krävs även i vad avser fasligheter lill vilka en inskrivning i den ursprungliga slamfaslighelen förs över via en sädan fastighet som har avskilts frän samfälld mark före den I juli 1968. Lagtext­en har utformats i enlighet härmed.

Sammanfattningsvis gäller alltså förnyelsekravet i denna speciella situa­tion om 1. den ursprungliga inskrivningen har beviljats eller förklarats vilande före den 1 juli 1968, 2. inskrivningen har förts över till en fastighet som har avskilts frän samfälld mark före den 1 juli 1968, 3. inskrivningen har från den i punkten 2 avsedda nybildade fasligheten förts över lill en ytteriigare nybildad fastighet (före eller efter den 1 juli 1968).

Motsatsvis framgår atl förnyelsekravet inte gäller i en sädan fastighet som efter den I juli 1968 avskiljs frän samfälld mark.

Om en rättighetshavare har inlresse av en inskriven rättighet mäste han i princip förnya inskrivningen inte bara i den ursprungligen frän samfälld mark avskilda fasligheten utan även i de andra fastigheter till vilka inskriv­ningen därefter kan ha förts över. 1 praktiken har han givetvis endast inlresse av att förnya i de fastigheter som reellt är belastade av rättigheten.

Om förnyelse sker i en faslighet och inskrivningen därefter förs över till en nybildad faslighet innan förnyelsefristen har löpt ut bör givetvis ingen ytterligare förnyelse krävas i den senast bildade fastigheten (jfr 3LU 1968:48 s. 39).

Första stycket andra meningen i förevarande paragraf molsvarar I § första stycket andra meningen i 1970 års lag. Undantaget, som infördes på initiativ av lagrådet (se prop. 1970: 145 s. 438 och 456), innebär all förnyel­se inte behöver ske beträffande fastigheter som har bildats av samfällig­heter som utgjort s. k. gemensam ägovidd för fastigheter ulan enskilt

Prop. 1980/81:147

12

ägovälde. I dessa fall torde en rättighet som har skrivits in i en stamfas­lighet utövas på den samfällda marken.

Andra stycket i förevarande paragraf molsvarar I § andra slyckel i 1970 års lag (se prop. 1970: 145 s. 292). Bestämmelsen innebär all förnyelse av inskrivningar som härrör från fastigheter som har del i samfälld mark krävs även i en fastighet som har bildats genom en sammanläggning som skett i samband med en avstyckning från den samfällda marken.

2 § Anmälan om förnyelse skall göras hos inskrivningsmyndigheten se­

nast på sisla inskrivningsdagen år 1982. Anmälan fär göras av rättighetsha­

vare eller andra vars rätt berörs. Den som gör anmälan skall lämna uppgift

om inskrivningen och de fastigheter i vilka inskrivningen skall förnyas.

Anteckning om anmälningen skall göras i faslighelsboken.

Förevarande paragraf molsvarar 2§ i 1970 ärs lag (jfr ocksä 2§ i 1968 ärs lag). Något krav på skriftlig form för anmälan uppställs alltså inle. Anmä­lan får göras inte bara av rällighetshavaren ulan även av exempelvis den som har panträtt i den härskande fastigheten (se prop. 1968:89 s. 60). När del gäller den formella behörigheten bör nägon närmare ulredning normalt inte begäras. Om det finns särskild anledning atl anta all den som har gjort en anmälan inte är rättighetshavare och att saken inle heller berör hans rätt skall närmare ulredning givetvis fordras in.

Eftersom en förnyelse som görs beträffande en fastighet inte automatiskt omfattar andra fastigheter där samma rättighet är inskriven, är det viktigt att noga ange vilka fastigheter som förnyelsen avser.

En anmälan om förnyelse som görs för sent skall avvisas enligt grunder­na för 19 kap. 8 § jordabalken (se prop. 1970: 20 s. B 508).

3 § Inskrivningar som har förnyats enligt lagen (1968:278) om förnyelse

av vissa inteckningar för nyttjanderätt, avkomsträtt och servitut behöver

inte förnyas enligt denna lag.

Som jag har anförl i den allmänna motiveringen bör förevarande lag inte omfatta inskrivningar som har förnyats enligl 1968 års lag. Förevarande paragraf har utformats i överensstämmelse härmed.

Övergångsbestämmelser

Lagen föreslås träda i kraft den I juli 1981. Några särskilda övergängs-bestämmelser behövs inte.

Prop. 1980/81:147

13

5  Hemställan

Jag hemställer att lagrådets yttrande inhämtas över förslaget till lag om förnyelse av vissa inskrivningar för nyttjanderätt och servitut.

6  Beslut

Regeringen beslutar i enlighet med föredragandens hemställan.

Prop. 1980/81:147

14

Bilaga I

Domstolsverkets skrivelse 1980-06-27 om förnyad preklu­sionslagsliftning på inskrivningsväsendets område

Inledning

Landets inskrivningsmyndigheter har under en lång följd av är fått möta en kraftigt ökad ärendelillströmning. Det totala antalet ärenden vid dessa myndigheler var under 1975 knappl 2 500000 och motsvarande siffra för 1979 var i det närmaste 2 800000. Del torde kunna hävdas alt inte nägon annan del av domstolarna har varit föremål för så betydande ralionalise­ringssträvanden som inskrivningsväsendet. Främst bland sådana ätgärder står naturligtvis den vid nägra myndigheler införda automatiska databe­handlingen men det rör sig ocksä om betydande kursverksamhet, hand­boksutgivning och besöksverksamhet av personal från domslolsverket. Betydande lokala initiativ har ocksä lagils. Personalkadern vid inskriv­ningsmyndigheterna har härmed under de senasle åren kunnal hållas i stort sett oförändrad. Mätt i antalet inskrivningsmyndighetsärenden per biträde har de senaste fem åren inneburit en drygt tioprocentig produktivitetsök­ning.

Trots ralionaliseringsätgärderna har belastningen vid myndigheterna pe­riodvis varil sä stor att balanser inle kunnal undvikas - balanser som i många fall visal sig svära alt arbeta bort. Det balansläge man fält vänja sig vid har inneburit all färre än hälften av inskrivningsmyndigheterna klarat atl hålla den lagstadgade expeditionstiden på 14 dagar. Periodvis har förskjutningen varil avsevärt längre. Del framstår därtör som en angelägen uppgift för domstolsverket att pröva fler vägar att underlätta inskrivnings­arbetet. Enligt domstolsverkets mening är det nödvändigt atl i denna strävan även överväga vad som kan åstadkommas genom förfatlningstek-niska åtgärder.

Sedan flera år pågår arbele med alt införa automatisk databehandling inom inskrivningsväsendel. Pä sommaren 1980 arbetar sälunda inskriv­ningsmyndigheterna i Uppsala, Gävle, Norrtälje, Stockholms och Bollnäs domsagor med ADB-baserat inskrivningsregister. Samlidigl pägär arbetet med införandel av systemet vid inskrivningsmyndigheterna i Sollentuna, Sandvikens och Södra Roslags tingsrätter. Relativt snart skall sädant arbe­te påbörjas även vid Hudiksvalls och Ljusdals tingsrätter. Enligl riksda­gens beslul skall hela landets inskrivningsmyndigheter så småningom arbe­ta med ADB-baserat inskrivningsregister.

Arbetet med överföringen från fastighelsbok lill inskrivningsregister är synnerligen omfattande. Inskrivningsregistret skall i huvudsak bygga på innehållet i de nuvarande fastighets- och tomlrältsböckerna. Del fär emel­lertid inle förekomma några oklara inskrivningsförhållanden i inskrivnings-registret. För att undanröja sädana och för atl underlätta själva överföring­en lill maskinläsbart medium utsätts fastighelsböckerna för elt omfattande beredningsarbete. Beredningsarbetet beslår uv två huvudtyper av ålgärder nämligen dels sådana varigenom innehållet förtydligas eller kompletteras (siruklureringsåtgärder) och dels sådana varigenom innehållet i sak föränd­ras exempelvis genom rättelse eller anteckning om att inskrivningen är utan verkan (saneringsåtgärder).

Speciellt saneringsarbelet har tagil oproportionerligt myckel lid i an­språk och man har stött pä vissa svårigheter som praktiskt sett knappast

Prop. 1980/81:147

15

låter sig lösas annat än författningsvägen. Det är därför myckel angelägel även för införandet av ADB-mediet i inskrivningsarbetet att vissa författ­ningsändringar genomförs som kan underlätta della arbete.

Domstolsverkets förslag till ny preklusionslagsliftning

Det nu i grova drag beskrivna läget motiverar enligt domstolsverkets mening författningsändringar i främst tvä avseenden.

1)

En preklusionslagsliftning bör genomföras som likt 1968 ärs lag om förnyelse av vissa inteckningar för nyttjanderätt, avkomsträtt och servilul (1968:278) gör det möjligt att avföra sådana inskrivningar som är 50 år gamla eller äldre om de inte förnyas senasl pä en viss inskrivningsdag.

2)

Genom lagstiftning som trädde i kraft ijuli 1968 bereddes lantmätarna möjlighet att i samband med avstyckning förklara att den nya fastigheten inte berördes av i stamfastigheten inskrivna rättigheter. En mycket bety­dande del av därefter avstyckade fastigheter har därigenom förklarats icke beröras av de rättigheter som belastat stamfastigheterna. Effekten har ofta blivit atl avstyckningarna varil gravalionsfria. Det finns starka skäl atl ulgå ifrån atl även avslyckningar frän tiden före halvårsskiftet 1968 endast myckel sällan reellt belastas av de i stamfastighelerna inskrivna rättighe­terna, som pä den liden ändå inskrivningstekniskt flöt ul i avstyckning­arna. Följaktligen föreligger det ell stort behov av gravationssanering i fastigheter som avskiljts före den I juli 1968. Domstolsverket föreslår därför / första hand en preklusionsregel som innebär att i stamfaslighet inskrivna nyttjanderätter och servitut prekluderas i före den 1 juli 1968 avskild mark om förnyelse inle sker senasl på en viss inskrivningsdag.

Genom 1970 års lag om upphörande av inteckningsansvar i fastighet som bildats av samfälld mark (1970:997) blev det möjligt att befria sådana avslyckningar från en mängd inteckningar. En lagstiftning enligt 2) ovan skulle även fånga upp del slarkl uttalade behovet av gravationssanering vad gäller sädana inskrivna rättigheter som lämnades utanför 1970 års lags tillämpningsområde. Såsom anförs längre fram i denna promemoria utgör nämligen inskrivningsförhällandena kring fastigheter som avskilts frän samfälld mark ell särskilt allvarligt problem. Med hänsyn till den fort­gående fastighetsdalareformen är det en angelägenhet av stor vikt att lösa detta. Man torde inle behöva tveka att upprepa 1970 ärs lag om upphöran­de av inteckningsansvar i fastighet som bildats av samfälld mark med avseende pä de 1970 utelämnade begränsade sakrätterna. Skulle tvekan uppkomma om det lämpliga i en sä allmän preklusionsregel i all avskild mark som berörs ovan, föreslär domstolsverket därför, / andra hand. att en dellösning utan dröjsmål genomförs beträffande fastigheter som avskilts från samfälld mark.

Allmänl om preklusion på inskrivningsområdei

Genom en preklusionslag med det skisserade innehållet skulle en bety­dande rationaliseringsvinst kunna inhämtas. Rationaliseringseffekten blir såsom antytts i själva verkel dubbel. Del blir dels en fråga om förenkling av innehållet i fastighetsboken respektive inskrivningsregistret, som får belydelse i del dagliga arbetet på främst det sättet all färre inskrivningar måste beaktas och färre hänvisningar till andra fastighetsupplägg mäste kontrolleras. Kontrollen av sädana hänvisningar utgör en tung del av de manuella inskrivningsmyndigheternas arbele. Dels torde en myckel vä­senllig lättnad uppstå i arbetet med alt överföra innehållet i fastighelsböc­kerna till inskrivningsregislrel. Som ovan antytts förekommer förhållan-

Prop. 1980/81:147

16

den som för närvarande omöjliggör att fastigheter överförs till inskriv­ningsregislrel. En stor del av dessa hinder skulle undanröjas av en ny preklusionslagsliftning enligl de riktlinjer som domstolsverket nu föreslär.

Som framhölls i motiven till 1968 års lag var en sådan preklusionslag­sliftning ingen nyhet i svensk fastighetsrätt. Likartade regler hade före­kommit bland annat vid avvecklingen av rätten till avgäld för avsöndrad lägenhet samt upphörandel av vissa frälseränlor.

Del är att märka att det här inle är fräga om preklusion av rättigheter i vanlig mening. Del är nämligen i princip bara inskrivningen som förfaller vid underiålen förnyelse. Själva rättigheten päverkas bara i den mån den för sin giltighet är beroende av att inskrivning föreligger. Ingreppet i bestående rällsförhällanden blir alltså inte sä slorl som det ytligt sett kan förefalla.

Den främsta nackdelen med en sådan preklusionslagsliftning torde vara all den för rättighetshavarna innebär alt dessa åläggs en i många fall säkerligen omfattande bevaknings- och utredningsskyldighet. Sker inte sådan bevakning riskerar dessa atl del viktiga sakrättsliga skydd som ligger i rättighetens inskrivning i fastighetsboken förfaller.

Det största anlalel inskrivningar för nyttjanderätter och servitut torde avse rätt atl anlägga och bibehålla teleledningar och kraftledningar. Risken för rättsförluster pä detta omräde är nog inte sä stor eftersom del finns anledning alt tro alt rättighetshavarna pä ell professionellt säll kommer all bevaka sina inlressen. På grund av den stora förekomsten av sådana ledningar blir emellertid utredningsarbetet säkerligen omfaltande. Åven om kostnader för ledningsägarna torde vara ofrånkomliga är del viktigt all dessa rättigheter inle undantas frän den nya preklusionslagstiflningen ef­tersom det finns anledning att räkna med atl fasligheler i mycket belydan­de utsträckning belastas av servilul och nyttjanderätter för ledningar utan att rättigheten i verkligheten besvärar egendomen. Delta förhällande är främst orsakat av den fortgående fastighetsbildningen.

De påtalade negaliva effekterna för innehavare av nyttjanderätter och servitut avseende krafl- och leleledningar kommer i en annan dager genom ledningsrättslagen, som ger rättigheterna ett befäst skydd ulan inskrivning i faslighelsboken. Till införandet av ledningsrällsinslilutel 1973 knöls bland annat den förhoppningen att det skulle innebära en avsevärd lättnad för inskrivningsmyndigheterna eftersom många innehavare av ledningar skulle komma atl fä sina inskrivna rättigheter omvandlade lill ledningsrät­ter. Utvecklingen har visal all förhoppningarna pä denna punkt var för optimistiska. Enligl domstolsverkets ertarenhel har en sådan omläggning skett endast i begränsad utsträckning. Ett av skälen för detta är troligen det relativt omfattande utredningsarbetet om en lednings sträckning som mås­le föregå en ledningsrättsförrättning.

Om en förnyad preklusionslagsliftning skulle tvinga ledningsägarna till alt utreda vilka fasligheler som besväras av ledningarna för alt de skall kunna förnya motsvarande inskrivningar, kommer detta arbele alt kunna utnyttjas vid en förrättning enligl ledningsrättslagen. Eftersom ledningsräl-len ger ledningsägaren en starkare ställning än om rättigheten är inskriven i fastighetsboken som nyttjanderätt eller servitut skulle utredningsarbetet kunna medföra klara fördelar även för dessa. Sker sedan verkligen omlägg­ning till ledningsrätt i stor omfallning blir rationaliseringseffekten för in­skrivningsmyndigheten än större eftersom inskrivningar avlyfts även frän fasligheler som reellt belastas av ledningar. Förhoppningarna frän 1973 skulle dä möjligen infrias.

Prop. 1980/81:147

17

Vid sidan av ledningsägarna torde de flesta rättighetshavarna vara en­skilda personer som inle har samma förutsättningar som dessa att bevaka sina rättigheter och hålla sig underrättade om ändringar i lagstiftningen. Risken för direkla rättsförluster är därför större. Däremol torde själva utredningsarbetet och bevakningsätgärderna inle medföra något avsevärt besvär.

För att minimera olägenheterna för dessa rättighetshavare är det angelä­get atl relativt ambitiösa informationsprogram genomförs. Möjlighelerna att genom pressen föra ut kunskapen om preklusionsreglerna bör tas tillvara. Domstolsverket har i andra sammanhang utnyttjat televisionen för atl nä ut till en bred allmänhet med angelägen information. Det kan övervä­gas även denna gång.

Preklusion av äldre inskrivna rättigheter

Enligt 23 kap. 6 § JB får inskrivning dödas på ansökan av rällighetsha­varen. Har rätfighelen upphört helt eller delvis, får inskrivningen på ansö­kan av fastighetsägaren dödas till motsvarande del. Slutligen stadgas i samma paragraf att inskrivning får avföras, om det är uppenbart att den inskrivna rättigheten inte gäller i fastigheten. I förarbetena (prop. 1970:158 s. 7 ff) anförde departementschefen som exempel på situationer där man enligt det sista rekvisitet kan avföra inskrivningar fall där rättigheten helt har upphört till exempel för alt upplätelseliden har gäll ut eller genom atl rättigheten har förklarats förverkad. Elt annal av departementschefen anfört fall är del där ett lokaliserat servitut efter delning av en fastighet endast kommer att besvära den ena fastigheten. 1 sammanhanget framhöll han vikten av att inskrivningsdomaren hör rällighetshavaren sä snart mins­ta tvekan föreligger om rättighetens lokalisering. Deparlemenlschefen pe­kade ocksä på att ett avförande av en inskrivning inte hade den verkan att rättigheten upphörde och att om en inskrivning felaktigt avförts ny inskriv­ning skulle göras om felet upptäcks (se ocksä NJA 1 1972 s. 571).

Enligl domstolsverkets erfarenhet har denna regel inte medfört nägot omfattande avförande av inskrivningar. Att så inte skett torde främst bero pä att inskrivningsdomare sällan ex officio funnit det upenbart att en inskrivning är betydelselös. Beträffande tidsbegränsade rättigheter har det inle ansetts tillräckligt att den avtalade tiden löpt ut. Tiden för en upplå­telses bestånd kan - pä grund av prolongationsklausul eller omedelbart pä grund av bestämmelse i lag - komma atl förlängas utöver den avtalade tiden. Den omständigheten att denna utgått kan med hänsyn härtill inte ens alltid ulgöra lillräcklig grund för alt tillåla dödning av inskrivningen på fastighetsägarens begäran.

Beträffande servitutsinskrivningar som blivit betydelselösa möter sär­skilda svårigheter. Detta sammanhänger med att servitut i regel gäller för all framtid. Därtill kommer att antalet härskande fastigheter kan vara mycket stort och atl äldre servitut ofta saknar uppgift om härskande faslighet. Detta är ganska vanligt i fräga om villaservitul på grund av exploateringskonlrakt. I mänga fall är del praktiskt taget omöjligt atl i vanlig ordning döda servitut. Inskrivningsdomaren kan nämligen inte vela vilka medgivanden som mäste föreligga. En sista utväg är all den tjänande fastighetens ägare hos domstol begär att servitutet skall förklaras förfallet därför atl del på grund av ändrade förhållanden blivit onyttigt.

I förening med det inledningsvis nämnda behovet av att förenkla och rationalisera inskrivningsarbetet motiverar dessa förhållanden enligt dom­stolsverkets mening atl en ny preklusionslagsliftning genomförs som likt t2    Riksdagen 1980/81. I saml. Nr 147

Prop. 1980/81:147

18

1968 ärs lag om förnyelse av vissa inteckningar för nyttjanderätt, avkomst­rätt och servitut gör det möjligt all avföra inteckningar som är mycket gamla och som inte förnyas före visst datum.

Preklusion i avskild mark av rättighet inskriven i stamfaslighet

Delas fastighet som besväras av nyttjanderätt eller servitut gäller rättig­heten i var och en av de nya fastigheterna. År rättighetens utövning genom upplålelseavtalel begränsad till visst omräde, upphör rättigheten dock att besvära fastighet som inte omfattar någon del av området. I syfte alt hindra att inskrivning av nyttjanderätt eller servilul förs över till upplägg för nybildad fastighet, som inle besväras av den rättighet inskrivningen avser, har rutiner utformats som innebär att faslighelsbildningsmyndighelen vid faslighelsbildningsförrällningen undersöker om rättigheten berör den ny­bildade fastigheten. Finner faslighelsbildningsmyndighelen dä all den nya fasligheten uppenbarligen inte berörs av rättigheten, utfärdas särskilt intyg därom. På gmndval av della intyg kan inskrivningsmyndigheten i faslig­helsboken lägga upp den nya fastigheten fri från belastning av ifrågavaran­de rättighet.

Denna rutin för att befria avslyckningar från vissa av slamfastigheternas gravalioner infördes som bekant den 1 juli 1968. Det är domstolsverkels erfarenhet alt avslyckningar i myckel stor omfattning blir befriade frän i stamfastighet inskrivna rättigheter pä delta sätl. Förfrågningar pä fältet ger vid handen att säkerligen 90% av avstyckningarna frän fastigheter med rätlighelsbelastning intygas fria frän sädan belastning. Tydligen berörs de avstyckade fastigheterna till den alldeles övervägande delen inte alls av stamfastigheternas belastning av nyttjanderätter och servilul. Att det har kunnat konstateras alt sä är fallet belräffande avslyckningar gjorda efter halvårsskiftet 1968 belyder naturiigtvis inte atl förhällandel är nytt. Åven avslyckningar och avsöndringar som skett före den I juli 1968 torde i samma utsträckning undgå att reellt beröras av nyttjanderätter och servitut som belastat stamfastighelerna.

1 inskrivningsmyndigheternas fastighetsböcker finns del således ett myckel stort anlal fastigheter i vilka sådana rättigheter är inskrivna utan atl någon reell belastning föreligger. När nu olika metoder övervägs för att underlätta inskrivningsarbetet är det naturligt alt föreslå en generellt ver­kande lagstiftning för atl sanera dessa fastigheters inskrivningsbelastning. Domstolsverket vill därför föreslå att en preklusionslagsliftning med denna verkan införs. En sädan regel kunde lämpligen ha den innebörden att inskrivning av nyttjanderätt eller servitut måste förnyas före visst datum för att därefter gälla i avstyckning och avsöndring från den fastighet vari inskrivningen ursprungligen gjordes.

En preklusionsregel med syfte all från avskilda fasligheter avlyfta in­skrivna nyttjanderätter och servitut som endasi gäller i slamfaslighelen är särskilt angelägen pä grund av de problem som förekommer med faslig­heler som avskiljts frän samfälld mark. Vid införandet av 1970 ärs lag om upphörande av inteckningsansvar i faslighet som bildats av samfälld mark ansågs att det inle fanns tillräckliga skäl att låta den preklusionsregeln träffa även nyttjanderätter och servitut. Det hänvisades till alt rättigheter som är lokaliserade till visst omräde pä slamfaslighelen - vilka sades vara de praktiskt sett ojämförligt mest betydelsefulla - inte kom alt beröra en avstyckning från samfälld mark.

Det vill synas som man i del refererade lagsfiftningsarbetet förbisåg att domstolarnas inskrivningsavdelningar före den 1 juli 1968 alltid lät stam-

Prop. 1980/81:147

19

fastigheternas belastning av inskrivningar flyta ut i avslyckningar även frän samfälld mark. Detta skedde alldeles oavsett om rättigheten i upplålel­seavtalel var begränsad till visst område. Det är därför vanligt att fastig­heter som är bildade av samfälld mark är belastade av ett mycket stort anlal inskrivna rältigheter från samtliga fastigheter som har del i samfäl­ligheten.

Ofta är kraftledningar och teleledningar dragna över flera fastigheter som har del i samma samfällighet. Med den ovan beskrivna praxis vid inskrivningsavdelningarna är det därför vanligt atl en avstyckning från den samfällda marken belastas av inskrivningar frän var och en av stamfastig­heterna. Alt den avstyckade fastigheten reellt berörs av ledningen torde höra till undantagen.

Det förhållandel att från samfälld mark avskilda fastigheter regelmässigt kommit alt belastas av ett mycket storl antal inskrivningar har på många håll hårt ansträngt inskrivningsmyndigheternas resurser. Det är därför inte ovanligt att man - utan författningsstöd - underiåtit att göra fullständiga inskrivningar i de avskilda fastigheterna. I stället har man i den nya fastighetens inleckningsspalt antecknat att den belastas av samtliga inteck­ningar som beviljats i stamfastighelerna före dagen för fastighetsbildning­en. Genom atl använda en sådan samlingsanleckning har man skjutit upp det omfaltande arbetet med atl ulreda den inskrivningsrättsligl exakta belastningen.

Samlingsanteckningarna har sedan fortplantat sig till avslyckningar frän den fasfighel vari den införts och i mänga fall till gravationsbevis. När sedan de fullständiga uppgifterna slutligen mäsle las fram - lill exempel då inskrivningsuppgifter skall avges till fastighetsbildningsmyndigheten inför en fastighetsbildning - står inskrivningsmyndigheten inför ell besvärligt och mycket resurskrävande arbete. Vid de inskrivningsmyndigheter som berett fastighets- och tomträttsböckerna inför övergången till ADB har dessa utredningar varit ett allvarligt problem.

Förhållandena kompliceras inte bara av all det ofta rör sig om etl stort antal inskrivningar i elt stort anlal slamfastigheler. Det förekommer -tydligen särskilt i Norrland - alt den avskilda faslighetens ursprung inle angivils som samfälligheten till vissa individualiserade fastigheter. Av-styckningen har i stället angivits gjord från samfälld mark lill viss by eller lill visst skifteslag. Del torde inte vara möjligt för inskrivningsmyndighe­terna alt utifrån en sådan beskrivning med precision utreda vilka nu existe­rande fastigheter som vid tiden för avskiljandet hade del i bysamfällighe-ten. Del är nämligen inle tillfyllest atl utgä ifrän ett antagande om atl endast de fastigheter som är försedda med skattelal har del i samfällighe­ten. Vidare är begreppet by inle enhelligl och klart definierat. Inskriv­ningsmyndigheten blir därför hänvisad att i dessa avseenden inhämta ut­redning frän fastighetsregistermyndigheten och för denna myndighet blir det i flertalet fall fräga om en mycket resurskrävande utredning. Sädan utredning är dock ofrånkomlig om den exakta inskrivningsbelastningen pä den frän samfälligheten avskilda marken eller på därifrån avskild mark skall klarläggas. I princip krävs sådan karlläggning redan lill varje grava­tionsbevis. Vidare är det naturligtvis nödvändigl alt göra en fullständig utredning om belastningen när inskrivningsuppgifter skall lämnas lill fas­lighelsbildningsmyndighelen. Slutligen mäste en total karlläggning av för­hållandena göras vid beredningen av faslighets- och tomlrältsböckerna inför övergången lill ADB.

De beskrivna problemen kring fastigheter som bildats av samfälld mark

Prop. 1980/81:147

20

fordrar enligt domstolsverkels mening en snar lösning. Om ell resurskrä­vande iraditionelll saneringsarbete skall undvikas torde en preklusionslag­sliftning vara den enklaste lösningen. De tidigare beskrivna nackdelarna med en sådan reglering mäsle belräffande dessa fasligheter anlas vara mindre än eljest. Fördelarna för inskrivningsmyndigheterna är däremol, som framgår av det anförda, avsevärda.

Skogsservitutens ställning

1 1968 års preklusionslag gjordes ett undanlag för inteckning för sådant servitut som avsägs i 7 a § lagen den 14 juni 1907 om servitut. Del avsäg de så kallade skogsservitulen - rätt lill skogsfäng eller mulbete - som varit gällande av ålder eller tillkommit före den I januari 1928 genom avlal i samband med tillkomsten av den fastighet till vars förmån den gäller. Dessa skogsservitut hör lill jordbruksfastigheter som åtminstone förr inle skulle varit fullt bärkraftiga utan servitulsrätligheten. Genom särreglering i servitutslagen var dessa servitut i sakrättsligl hänseende lika fasla som jorddelningsservituten och de kunde inle bringas att upphöra enbart genom privaträtlsliga åtgärder. Undantag i preklusionslagen för skogsservitulen gjordes därför atl - såsom departementschefen anförde - det skulle verka vilseledande om inteckning för sådant servitut skulle förfalla pä grund av försummad förnyelse eftersom servitutet likväl skulle belasta fastigheten.

I samband med den nya fastighelsbildningslagens tillkomst uttalades all skogsservitulen skulle avvecklas eftersom det inle längre förelåg något beaktansvärt behov av dem och dä tvärtom en rad nackdelar kunnal konstateras. En särreglering i fastighelsbildningslagens promulgalionslag avsäg alt underlätta en sådan avveckling. Emellertid har man på sjuttiota­let fått elt någol förändrat synsätt sedan man märkt vissa nackdelar med att fastighetsägaren ovillkorligen kunnal genomdriva en avveckling. Man har särskilt velal värna om dem som för uppvärmning av sin permanentbo-slad är beroende av ved. Med giltighet från den 1 januari 1979 infördes därför den begränsningen i de särskilda reglerna för avveckling av skogs­servitulen alt reglerna inte skulle gälla sådanl servitut som avsäg räll alt ta ved lill faslighet som används som stadigvarande bostad. Vid denna änd­ring uttalades dock atl den politiken läg fast atl flertalet skogsservitut skulle avvecklas.

Av vad som nu sagts framgår att det alltjämt förekommer och i framtiden kommer att förekomma bestående skogsservitut med sakrättsligl privile­gierad ställning. Enligl domstolsverkels mening föreligger dä samma skäl som 1968 alt undanta skogsservitulen från preklusionsreglerna. I den före­slagna preklusionslagen har därför ett särskilt undantag gjorts för dessa.

Tidsfrågor

I syfte alt begränsa ölägenheterna för rättighetshavarna både med avse­ende på utredningsarbetet och risken för rättsförluster valde man att i 1968 års preklusionslagsliftning endast inbegripa inskrivningar som var äldre än 50 år. Förutom en viss teknisk samordning med 1917 års ändrade expro-priationsregler vanns därmed en harmonisering med regeln i nyttjande-rättslägen att nyttjanderällsupplätelser i regel inte är bindande längre än i 50 år. Lagen, som trädde i kraft den Ijuli 1968, innebar atl inskrivningar av rättigheter som beviljats före den 1 januari 1918 förföll på sista inskriv­ningsdagen är 1970 om de ej förnyats senast på den inskrivningsdagen. De inskrivningar som berördes var därför 53 är gamla eller äldre.

Prop. 1980/81:147

21

Enligt domstolsverkels mening bör en ny preklusionslagsliftning bringas i harmoni med regeln om nyltjanderättupplålelsens varaktighet. Även den­na gång bör alltså de inskrivningar beröras som är 50 är gamla eller äldre. Med hänsyn till all avsikten är all hanteringen vid inskrivningsmyndighe­terna skall förenklas bör liden emellertid inle göras längre. Regeln bör alltså utformas sä att de inskrivningar som vid dagen för preklusionens inträdande är 50 är gamla eller äldre drabbas av sädan rättsverkan om förnyelse inle sketl.

En betydelsefull fråga i detla regelkomplex är också hur läng tidsfrist som bör medges för ansökan om förnyelse. Säsom anfördes vid införandet av 1968 års regler är del från rällssäkerhelssynpunkl viktigt atl tidsfristen bestäms sä att sä mänga rättighetshavare som möjligt får kännedom om lagstiftningen och kan vidla åtgärer för all hindra preklusion. I motsatt riktning leder hänsynen till inskrivningsmyndigheternas behov av att utan dröjsmål fä utnyttja det relativt goda instrument för rationalisering av inskrivningsarbetel som en förnyad preklusionslagsliftning innebär.

1 1968 ärs lagstiftningsarbete ansågs fristen böra bestämmas till minst två är med särskild hänsyn till rällssäkerhetsaspeklen. Som anförts trädde lagen i kraft den 1 juli 1968 under del all frislen löpte ut vid etl årsskifte, varför liden som stod lill buds i verkligheten var tvä och elt halvt år.

Domstolsverket anser att fristen även denna gång kan sättas lill tvä år. Ralionaliseringsinlresset talar som sagt slarkl för all tiden inle blir längre. Det är numera vanligt alt myndigheterna lägger ned relativt omfattande resurser på atl få regeländringar kända hos allmänheten bland annal genom tidningar och televisionen. Med sådana publiceringsmetoder kan risken för rättsförluster nedbringas pä ett längt mer verksamt sätt än genom att fristen görs särskill långvarig.

Om sålunda den nu föreslagna lagstiftningen kan träda i kraft den 1 januari 1981 bör preklusion inträda den sista inskrivningsdagen år 1982 om förnyelse inte skett senast pä den inskrivningsdagen.

Lag om förnyelse av vissa inskrivningar för nyttjanderätt, av­komsträtt och servitut

1

§ Inskrivning som beviljats före den 1 januari 1933 för nyttjanderätt, avkomsträtt eller servitut förfaller sista inskrivningsdagen år 1982, om inskrivningen inte förnyas efter ansökan i den ordning som anges i 5 S.

2

§ Fastighet, som bildals före den 1 juli 1968 genom avsöndring eller genom avstyckning enligt 19 kap. lagen (1926:326) om delning av jord ä landel, enligt 1 kap. 3§ eller 5 kap. lagen (1917: 269) om fastighetsbildning i stad, enligt lagen (1930:99) om delning av faslighet vid ändring av rikels indelning m. m. eller genom legalisering av arealöverlåtelse enligt lagen (1962:270) om äganderättsutredning, lagfart och sammanläggning av fas­tigheter i vissa fall, svarar inte efter sista inskrivningsdagen är 1982 för inskrivning i stamfaslighet för nyttjanderätt eller servitut, om inle inskriv­ningen förnyas efter ansökan i den ordning som anges i 5 §.

Första stycket äger motsvarande tillämpning pä faslighet som bildats genom att omräde från fastighet sammanlagts med fastighet eller fastig­hetsdel.

Prop. 1980/81:147

22

3

§ Besvärar inskrivning som sägs i 1 och 2§§ flera fastigheter och förnyas den endast i fräga om någon eller nägra av dem, förfaller inskriv­ningen beträffande den eller de övriga fastigheterna.

4

§ Bestämmelserna i denna lag äger motsvarande tillämpning på ansö­kan om inskrivning som har förklarats vilande.

5

§ Ansökan om förnyelse görs av rällighetshavaren eller annan vars rätl berörs hos inskrivningsmyndigheten senast på sisla inskrivningsdagen är 1982. Ansökan om förnyelse skall göras skriftligen och innehålla uppgift om inskrivningen samt om den eller de fastigheter i vilka belastningen skall kvarstå.

När ansökan om förnyelse sker skall anteckning härom göras i fastig­hetsboken.

6 § Denna lag gäller inte inskrivning för servitut som innefattar rättighet

lill skogsfång eller mulbete och som inte är till tiden begränsat, varit av

ålder gällande eller tillkommit före den 1 januari 1928 genom avtal i

samband med tillkomsten av fastighet lill vars förmän del gäller.

Denna lag träder i kraft den I januari 1981

Prop. 1980/81:147

23

Bilaga 2

Sammanställning av remissyttrandena

Efter remiss har yttranden över domstolsverkets skrivelse avgetts av Göta hovrätt, Stockholms tingsrätt, Uppsala tingsrätt, Malmö tingsrätt, centralnämnden för fastighetsdata, televerket, statens järnvägar, statens vägverk, bankinspektionen, kammarkollegiet, statens lantmäteriverk, sta­tens valtenfallsverk. länsstyrelsen i Kopparbergs län. länsslyrelsen i Väs­lernorrlands län, fastighetsdata- och inskrivningsregislerkommitlén (Ju 1979:07), faslighelsbildningsutredningen (Ju 1979: 1

1),

Sveriges advo­katsamfund, Sveriges föreningsbankers förbund. Svenska bankföreningen. Svenska sparbanksföreningen. Svenska kommunförbundet. Lantbrukar­nas riksförbund, Svenska elverksföreningen. Svenska kraftverksförening­en, Sveriges fastighetsägareförbund, Sveriges villaägareförbund, Sveriges lantmälareförening och Svenska kommunal-lekniska föreningen.

Göta hovrätt: Hovrätten delar domstolsverkets uppfattning att det är angeläget atl såväl del löpande arbetet vid inskrivningsmyndigheterna som överföringen till automatisk databehandling inom inskrivningsväsendet un­derlättas saml alt della syfte skulle främjas om inskrivningar som saknar reellt innehåll kunde avföras.

Det förslag om preklusionsålgärder avseende inskrivningar för rältighe­ter som domstolsverket framlägger utgör en fortsättning av det förfarande som inleddes genom lagen 1968: 278 om förnyelse av vissa inteckningar för nyttjanderätt, avkomsträtt och servilul.

De principiella betänkligheter som kan hysas mot ett preklusionsför-farande pä inskrivningsområdei avvisades genom 1968 ärs lagstiftning och torde ej nu behöva framföras. Däremot bör - liksom vid tillkomsten av 1968 års lag - noga övervägas dels risken för rättsförluster, dels det utredningsarbele som ålägges de berörda rättsägarna.

Risken för rättsförluster torde främst drabba enskilda fastighetsägare som är rättighetsinnehavare. Om nutida informalionsmedel utnyttjas etfek-livt, bör risken kunna begränsas lill rena undantagsfall.

Betänkligheter kan däremot hysas med hänsyn lill det ulredningsarbete som i många fall blir erforderligt.

Det torde främst vara innehavare av servilul och nyttjanderätter avseen­de kraftledningar och leleledningar som drabbas av utredningsarbele av större omfattning. Problemet behandlades vid lillkomslen av 1968 års lag. Inskrivningskommitlén hade föreslagit atl förnyelsepliklen skulle avse in­skrivningar som meddelats före den 1 januari 1935. Tidpunkten skulle därigenom anknytas till det skede dä uppläggandet av nya faslighetsböcker för landel påbörjades. Departementschefen ansåg emellertid atl preklu­sionsregeln borde inskränkas all gälla inskrivningar av betydligt äldre datum. Av remissyttrandena (jfr prop. 1968:89 s. 22 f, 26 f) och annan utredning (prop. s. 46) hade inhämtats atl undersökningsfallen därigenom skulle minskas högst betydligt, t.ex. för Vattenfalls del med mer än 50 procent. Att den 1 januari 1918 valdes som utgångspunkt för preklusions­regeln sammanhängde även med alt etl slorl antal av de före år 1918 intecknade kraftledningsservituten kunde antagas vara sakrättsligl skyd­dade utan inteckning (prop. s. 46 O-

Enligt domstolsverkels förslag anknyter förnyelsepliklen till ungefär samma tid som enligl inskrivningskommitléns förslag eller den 1 januari

Prop. 1980/81:147

24

1933. Fråga uppkommer då om behovel av saneringsåtgärder, vilkel otvi­velaktigt är betydande, kan motivera alt rättighetshavarna nu ålägges det utredningsarbete som år 1968 ej ansågs böra fordras.

Vid sistnämnda lidpunkt knöts uppenbariigen vissa förhoppningar till all behovel av ytterligare saneringsåtgärder skulle avsevärt begränsas genom en blivande lagstiftning om sakrättsligl skydd för innehavare av lednings­rättigheter oberoende av inskrivning. Domstolsverket har upplyst, atl den lagstiftning som i detta syfte tillkom - ledningsrättslagen. som trädde i krafl den I juli 1974 - icke tillämpats i den omfattning man hoppats. Rörande anledningen härtill har ej lämnats nägon upplysning. Det kan dock förmodas att den består i det utredningsarbete och de kostnader som rättighetshavare förorsakas genom en ledningsförrättning.

Huruvida rättighetshavarna skall genom den föreslagna preklusionslag-stiftningen åläggas detta - uppenbarligen i mänga fall mycket omfaltande

-   utredningsarbete måste bedömas mot bakgrund av arbetets omfallning

och rältighetshavarnas egen inställning. Hovrätten saknar upplysning i

dessa hänseenden. Hovrätten förmenar emellertid att saneringsbehovet

måste vara synnerligen stort för att rättighetshavarna mot sin egen önskan

skall åläggas denna utredningsskyldighet. Överföringen lill automatisk da­

labehandling inom inskrivningsväsendel är därvidlag elt lungl vägande

skäl för sanering. Hänsynen lill del löpande arbetet hos inskrivningsmyn­

digheterna kan måhända tillmätas mindre betydelse.

Såsom uttalades vid tillkomsten av 1968 års lag skulle det vara otillfreds­ställande atl undantaga inskrivningarna för rätt lill kraftledningar och teleledningar frän en preklusionsbestämmelse; den stora vinsten av be­stämmelsen skulle gä förlorad. Däremot finns enligt hovrättens mening anledning överväga om icke samhället bör åtaga sig en del av arbetet med och kostnaderna för de erforderliga utredningarna. Hovrätten vill därvid erinra om atl ulredningen om ledningsrätt i sitt år 1972 avlämnade betän­kande föreslog atl inskrivningsmyndigheterna under arbetet med inskriv-ningsregislrets uppläggande skulle fatta beslul om förvandling av inskrivna servitut lill ledningsrätl. Förslagel avvisades av departementschefen, som i slällel förordade den ordning som genomfördes, nämligen att faslighels­bildningsmyndighelen skulle ha rätt att i samband med fastighetsreglering ta initiativ till ledningsförrättning för all om\ andla inskrivna rättigheter till ledningsrätl.

Med hänsyn lill att omvandlingen till ledningsrätl ej sketl i den utsträck­ning man hoppals skulle del vara tänkbart att ånyo pröva frågan om en initiativrätt för inskrivningsmyndigheten. En annan möjlighel är att inom ramen för en preklusionslagsliftning enligl förslaget söka former för en samverkan mellan inskrivningsmyndigheten, fastighetsbildningsmyndighe­ten och faslighetsregistermyndighelen samt de berörda rättighetshavarna

-   statliga och enskilda förelag - varigenom arbete och koslnader för

utredningarna kunde fördelas på elt för alla godtagbart sätt. Arbetet borde

då syfta till all systematiskt omvandla de inskrivna rältigheter som avser

ledningar till ledningsrätl och i samband därmed avföra inskrivningarna.

Säsom framgår av del anförda finner hovrätten del vara Iveksamt. huruvida de föreslagna preklusionsreglerna bör utan modifieringar omfatta inskrivningar av rättigheter lill ledningar. Hovrätten förordar att frågan härom yllerligare övervägs.

Såvitt avser rättigheter som i övrigt omfattas av förslaget har hovrätten icke nägon erinran.

Prop. 1980/81:147

25

Hovrätten vill slulligen, för den händelse förslaget hell eller delvis skall leda till lagstiftning, göra följande påpekanden.

1)

Inskrivningar som förnyats i enlighet med 1968 års lagstiftning skall uppenbarligen icke omfattas av den nya preklusionsregeln. Detta bör fram­gä av lagen.

2)

Vid fillkomsten av 1968 års lag observerades att de då gällande bestämmelserna i 53§ 2 st. 54§ 1 st. och 56§ 2 mom. 2 st. inteckningsför­ordningen den 16 juni 1875 om förverkande i visst fall av rätfighetshava-rens rätt lill skadestånd av upplåtare, om rällighetshavaren lät beviljad inteckning förfalla, ej skulle få motsvarighet i den nya jordabalken (7 kap. 18 § och 20 § 2 st. JB). Eftersom jordabalken icke skulle träda i kraft innan fristen alt ansöka om förnyelse enligt 1968 års lag gått ut, skulle komplika­tioner dock icke vållas därav.

Om domstolsverkets förslag genomföres, torde den berörda skade­ståndsregeln aktualiseras. Det är oklart huruvida stadgandet i 34 § promul-galionslagen lill jordabalken innefattar regel för angivna fall. Frågan synes böra uttryckligen regleras i lag.

Stockholms tingsrätt: Den av domstolsverket föreslagna lagstiftningen får ses som ett betydelsefullt led i strävandena atl minska ärendebalan­serna vid inskrivningsmyndigheterna samt att underlätta beredning av fastighetsböckerna inför omläggning till dalabaserad inskrivningsverksam­het. Regler för möjliggörande av saneringsåtgärder bör vara sä enkla att tillämpa som möjligt och inle tyngas av förfarande som i övervägande antalet fall inle har nägon funktion att fylla frän rättssäkerhets- eller andra synpunkter. Mot bakgrund härav samt att tidigare preklusionslagsliftning pä inskrivningsväsendets omräde ej synes ha medfört olägenheter i beak­tansvärd utsträckning, tillstyrker tingsrätten domstolsverkets förslag i dess helhet.

Uppsala tingsrätt: Såsom domstolsverket inledningsvis anför finns ett starkt behov av ytterligare rationalisering av inskrivningsväsendel. För detta ändamål är det viktigt atl faslighetsböcker och inskrivningsregister befrias från inaktuella inskrivningar. Särskilt för inskrivningsmyndigheter som arbetar manuellt medför avförandet av sådana inskrivningar en vä­sentlig lättnad i flera hänseenden. Även för fastighetsomsättningen och kreditgivningen är del en fördel att betydelselösa inskrivningar försvinner. Det finns sälunda enligt tingsrättens mening mycket starka skäl som talar för atl den föreslagna lagstiftningen kommer lill stånd.

Mot en sädan lagstiftning kan framställas invändningar av principiell art. Risken för rättsförluster har därvid särskild tyngd. Vid tillkomsten av nuvarande lagregler på området har sädana betänkligheter övervägts noga; det har bedömts alt riskerna för rättsförluster inte varil sä slora att de bort hindra lagstiftning. Med de starkt förbättrade informationsmöjligheterna i massmedia, som kan antas bli utnyttjade pä etl effektivt sätt, är dessa risker numera mindre framträdande. Allmänhetens möjligheler all få infor­mation och biträde har dock försämrats i elt hänseende. Lantmäterikon-toren torde nämligen numera inle kunna ge nägon kostnadsfri service av det slag varom här är fråga. För ändamål som betingas av den nya lagstift­ningen bör lantmälerikonloren få rätt att lämna i vart fall enskilda personer bistånd kostnadsfritt. Med denna anmärkning anser tingsrätten att det inte finns anledning att motsätta sig lagstiftningen av principiella skäl.

Tingsrätten tillstyrker att den föreslagna lagsliftningen genomförs. Mol detaljutformningen av lagförslaget har tingsrätten erinran bara såvitt avser kravel pä att ansökan om förnyelse skall vara skriftlig (5 §). Enligt tingsrät-

Prop. 1980/81:147

26

tens mening bör muntlig ansökan kunna godtas. Vid sådan ansökan kan inskrivningsmyndigheten säkerställa erforderiig dokumentation genom atl uppgifter om sökanden saml om berörd inskrivning och faslighet anteck­nas på ett särskilt formulär.

Rationaliseringsvinsterna av lagstiftningen blir naturligtvis maximala om inskrivningsmyndigheterna snarast efter utgången av förnyelsefristen i ell sammanhang går igenom fastighetsböcker/inskrivningsregisler och för av förfallna inskrivningar. Personalresurser för en sädan samlad arbetsinsats torde i allmänhet inle finnas tillgängliga pä inskrivningsmyndigheterna. Det är önskvärt alt uppmärksamhet ägnas äl denna fräga.

Tingsrätten utgår frän att det blir möjligt atl förordna domstolsbiträde -liksom tingsnotarie - att på eget ansvar handlägga förnyelse- och avföran-deärenden.

Malmö tingsrätt: 1968 års lag om förnyelse av vissa inteckningar för nyttjanderätt, avkomsträtt och servitut har fält lill följd atl ett mycket stort antal före 1918.01.01 beviljade inteckningar för angivna sakrälter upphört atl gälla på grund av underiålen förnyelse. Detla har i huvudsak varit av godo även om vissa rättsförluster ej torde ha kunnat undvikas. 1 en del fall har ny inteckning kunnal meddelas på grund av de gamla avtalen, vilkas giltighet ej påverkats av atl inteckningarna prekluderats. Nu föreslås en liknande lagstiftning omfattande inteckningar som beviljats före 1933.01.01. Förnyelsedalum har satts till sista inskrivningsdagen 1982. Ett av skälen lill att dessa tider valts anges i domstolsverkels framställning vara att nyltjanderättsupplåtelser i regel ej är bindande längre än 50 är.

Tingsrätten har i och för sig intet att erinra mol en ny lagstiftning av angivet innehåll. Enligt tingsrättens mening skulle det dock vara enklare att genom en särskild lag generellt föreskriva, all före jordabalkens ikraft­trädande 1972.01.01 meddelade inteckningar för nyttjanderätt, servitut och avkomsträtt förfaller om de ej förnyas inom 50 är frän fastställelsedagen. För inskrivningar efter 1972.01.01 bör molsvarande bestämmelse införas i 23 kap. jordabalken. Elt sådant förnyelselvång är icke någon nyhet i svensk lagstiftning. Del förekom belräffande nyttjanderältsinteckningar på 1800-talel och beträffande penninginteckningar fram till 1935.

Därest den av domstolsverket föreslagna lagstiftningen av engångs­karaktär likväl föredrages bör lagtexten erhålla sädan utformning, alt för­nyelse nu ej på nytt behöver ske av sädana inteckningar som förnyats enligl 1968 års lag.

Tingsrätten lillslyrker lagstiftning enligt 2§ i lagförslaget såvitt avser fastigheter som bildats av samfälld mark. Såvitt avser andra före 1968.07.01 bildade avslyckningar och liknande fastigheter har tingsrätten däremot annan uppfattning än domstolsverket.

Det är visserligen riktigt att fastighelsboksuppläggen för sädana fastighe­ter i ett storl anlal fall belastas med inteckningar, som i praktiken ej besvärar fastigheterna. Det är önskvärt att dessa inteckningar bortrensas inför den förestående övergängen lill fastighelsdatasystemet. För atl kun­na avföra inteckningarna krävs emellertid viss utredning, motsvarande den som numera göres av fastighetsbildningsmyndigheterna vid avstyckning och liknande förrättningar. Tingsrätten anser att dessa utredningar lämpli­gen göres i samband med atl fastighetsböckerna beredes inför överföringen lill fastighelsdatasystemet och av den med beredningen sysselsatta perso­nalen i samräd med fastighetsregister- och faslighetsbildningsmyndig-heterna. Någon särskild lagsliflning behövs ej ulan betydelselösa inteck­ningar kan avföras enligl 23 kap. 6§ 2 st. jordabalken.

Prop. 1980/81:147

27

Den av tingsrätten förordade lösningen kommer givetvis att medföra att beredningsarbetet lar längre lid och blir dyrare för statsverket än om en preklusionslagsliftning genomförs. Tingsrätten anser emellertid atl man bör ta denna konsekvens i stället för alt - säsom följden blir av lagförsla­get på inteckningshavarna övervältra besväret med och kostnaderna för utredningsarbetet. Man måste ocksä beakla atl de berörda intecknings­havarna ej enbart är myndigheler. kommuner och kraflföretag med re­surser atl "pä etl professionellt säll bevaka sina inlressen" utan även privatpersoner, som för att bevara sina inlecknade rättigheter kanske mäsle begära utredning hos fastighelsbildningsmyndigheterna, vilket som bekant är kostsamt.

Tingsrätten föreslår följaktligen sädan ändring av 2§ i lagförslaget, alt stadgandet i likhel med 1970 års lag om upphörande av inleckningsansvar i fastighet som bildats av samfälld mark endast avser fastigheter som bildats av samfälld mark. Tingsrätten har för övrigt erfarenhel av alt del finns fasligheler av angivet slag. som ej omfattas av ordalagen i 1970 års lag och i lagförslaget ehuru de bildals på liknande sätt som de i lagtexten angivna fastigheterna. Detta gäller arealöveriälelser, som ej varil föremål för jord­delning men "'legaliserats" och blivit fasligheler genom all de vid uppläg­gande av fastighetsregister för stad upptagils som särskilda sladsägor. Lagförslaget bör omarbetas så alt del kommer att avse även sädana fastig­heter och motsvarande ändring bör göras i 1970 ärs lag.

Centralnämnden JÖr jastighetsdata: De inskrivningsförhållanden som omfattas av den föreslagna preklusionslagstiftningen medför inga problem för fastighetsdatasystemet. Från systemleknisk synpunkl saknar förslaget därmed betydelse.

CFD delar emellertid domstolsverkels uppfattning att det är angeläget att författningsvägen underlätta arbelel för de manuella inskrivningsmyn­digheterna (IM) och samtidigt förberedelserna för övergången lill ADB. Den nu föreslagna preklusionslagstiflningen torde i hög grad verka i sådan riktning. CFD vill i detta sammanhang underslryka att de inskrivningsför­hållanden det här är fräga om mänga gånger medför betydande svårigheter för omläggningsarbelet. Det förekommer ocksä ofta all berörda fastigheter får kvarstå i fastighetsbok eftersom inskrivningsförhällandena inte kunnat klarläggas tillfredsställande. Inte minst gäller delta fastigheter som av-styckals från samfälld mark. Om förslaget genomförs skulle detta utan tvekan ylterligare öka antalet överföringsbara fastigheter och därmed re­formens rationalitet.

Från de synpunkler CFD har alt företräda finns all anledning atl tillstyr­ka domstolsverkets förslag. För att effekterna på bästa sätt skall kunna tillvaratas i det nu pågående och förestående reformarbetet är det angelä­get att ätgärderna genomförs snarast och i vart fall inom den lid som anges.

Förslagel innebär atl beredning av fastighetsböcker samt övertoring till inskrivningsregister övergångsvis mäste ske med beaktande av de inskriv­na rättigheter, som avses i förslaget, och förekommande förnyelser. Frän leknisk synpunkt möter inga hinder atl dataregistrera sådana rältigheter med anmärkning om förnyelse. Efter preklusionslidens inträde krävs insat­ser i beredningsarbetet för avförande av förfallna inskrivningar. Dessa insatser är särskilt angelägna i områden med stor mängd gemensamma inskrivningar.

Såsom framgår av förslaget skall anteckning om förnyelse göras i fas­tighetsboken. Jämlikt 7§ lagen (1973:98) om inskrivningsregister skall della även gälla IR.  En sådan redovisning kan ske som en klartext-

Prop. 1980/81:147

28

anmärkning till berörd inskrivning (FÖRNYAD ÅR/AKTNR) med utnytt­jande av redan befinlliga program och torde inte innebära några komplika­tioner.

Etl problem är emellertid hanteringen av alla de inskrivningar som inte förnyats och som alltså förfaller. 1 IR redovisas ifråga om inteckningar/ inskrivningar endast sådana som är gällande. Detta innebär att efter en viss tidpunkt - enligl förslaget utgången av 1982 - skall förfallna inskrivningar föras över till avdelningen för äldre förhållanden. Enligt gällande principer bör detla verkställas av IM i form av inskrivningsärenden. För all under­lätta ifrågavarande arbete kan CFD i anslutning till preklusionslidens inträ­de maskinellt ta fram och tillhandahålla IM listor över icke förnyade inskrivningar. IM kan därefter vid ärendehandläggning och beställning av gravationsbevis samt i övrigt i mån av tid successivt avföra förfallna inskrivningar vilka härigenom kan utrensas ur IR. 1 de fall icke förnyade inskrivningar förs även i fastighetsregistret (FR) kommer fastighets­registermyndigheten (FRM) att behöva aviseras om att uppgiften skall tas bort. Merarbetet för CFD och berörda registermyndigheter torde bli mått­ligt och mer än väl uppvägas av de handläggnings- och redovisningsiek­niska fördelar som slär att vinna.

Televerket: Domstolsverkets förslag skulle, om det genomförs, fä både positiva och negativa verkningar. De positiva effekterna kommer i form av vissa rationaliseringsvinster saml bällre faslighetsböcker och inskrivnings­register. De negativa effekterna drabbar främst innehavare av inskrivna rältigheter i vad gäller kostnader och risk för rättsförluster. Domstolsver­ket redovisar inte nägon bedömning av hur slor rationaliseringsvinsten kan antas bli. om förslaget genomförs helt eller delvis. Samtidigt torde det inte vara möjligt för nägon av remissinstanserna att inom remisstiden beräkna de totalt sett ökade kostnader, som förslaget innebär. Del går alltså inte att nu med visshet uttala sig i frågan om vad som är mest ekonomiskl fördelak­tigt för samhällel i valet mellan atl följa domstolsverkets förslag eller atl tilldela inskrivningsväsendel yllerligare resurser för atl få bort de inte önskvärda förhållanden som råder.

Televerket har emellertid inte någon erinran mol den föreslagna lagstift­ningen som gör det möjligt alt avföra inskrivningar, som är 50 är eller äldre.

Vad avser domstolsverkets framställning i övrigt vill televerket redovisa atl flertalet av verkels inskrivna nyttjanderättsavtal tillkom under 1940-1960-lalen. Televerket har under åren inte låtit notera eller bevaka huruvi­da de fastigheter, i vilka inskrivning skett, har varit föremål för avslyck­ningar eller dylikt. En lagsliflning enligt de riktlinjer som domslolsverket föreslår skulle därför innebära atl varje under aren 1933-1967 inskriven nyttjanderätt mäste kontrolleras och att särskilda ätgärder måsle vidlas beträffande de inskrivningar, som beviljats i de av lagstiftningen berörda fastigheterna. Detla arbete skulle la en hel del resurser i anspråk inte bara för leleverkel. Sannolikl är det så att ett antal fastigheter på grund av ändrad fastighetsindelning i onödan besväras av inskrivna nyttjanderätts­avtal som rör televerkets jordkablar m.m. Detta förhållande kan dock rimligen inle motivera den föreslagna preklusionslagstiftningen. Tele­verket vill ifrägasälta om inte de problem som enligt domstolsverket prak­tiskt sett knappast låter sig lösas annat än författningsvägen. kan få sin lösning på annat sätt än genom den föreslagna lagstiftningen.

Slalens Järnvägar: SJ finner ej anledning lill erinran mol förslaget.

Prop. 1980/81:147

29

Statens vägverk: Vägverket har intet att erinra emol de framlagda försla­gen till en preklusionslagsliftning.

Bankinspektionen: Den föreslagna lagsliftningen företer likheter med och ulgör en naturlig fortsättning av den preklusionslagsliftning avseende inskrivningsområdet som skedde 1968 och 1970 och som - såvitt inspek­tionen har sig bekant - inte har medförl nägra olägenheter. Inspektionen kan därför frän sina utgångspunkter lämna del föreliggande förslaget utan erinran.

Kammarkollegiet: 1 domstolsverkels framställning ingär ett förslag som likt 1968 ärs lag (1968:278) om förnyelse av vissa inteckningar för nytt­janderätt, avkomsträtt och servitut gör del möjligt atl avföra sådana in­skrivningar som är 50 är gamla eller äldre om de inle förnyas senast på en viss inskrivningsdag. Vid della nya preklusionsförfarande skall det uppenbarligen inte tas nägon hänsyn lill de förnyelser som gjordes i anled­ning av 1968 ärs lag. Kollegiet anser dock atl de förnyelser som gjordes i anledning av denna lag och som i mänga fall inte är äldre än 10 år bör i den nya lagen tilläggas sädan betydelse att det för dessa inskrivningar ej krävs nägon förnyelse av den redan tidigare gjorda förnyelsen för atl dessa inskrivningar skall undgå preklusion.

Mot domstolsverkets förslag i övrigl har kammarkollegiet intet atl erin­ra.

Statens lantmäteriverk: Som framgår av domstolsverkets skrivelse kan inskrivning för rättighet bli stående kvar på de belastade fastigheternas upplägg i fastighetsboken fast rättigheten har upphört att gälla. Vidare kan inskrivningar för gällande rättigheter ha blivit överförda till upplägg för fastigheter som rätteligen inte berörs av rättigheterna. Domstolsverkets förslag syftar till atl ta bort sädana betydelselösa inskrivningar.

Atl fastighetsböckerna och inskrivningsregistren på nu berört sätl är belastade med inskrivningar som inle stämmer överens med del verkliga rättsläget är en besvärande brist i det gällande redovisningssystemet. Bety­delselösa inskrivningar kan i vissa situationer vara till olägenhet för fas­tighetsägaren. De förorsakar onödigt merarbete vid fastighetsbildning och andra förrättningar som berör fastigheter som är belastade med sådana inskrivningar. De tynger också inskrivningsmyndigheternas löpande arbe­te och genomförandel av fastighetsdalareformen. Där fastighetsdatarefor­men har genomförts belastas ocksä faslighetsregislermyndigheternas lö­pande arbete, eftersom inskrivna avtalsserviiul redovisas ocksä i faslig­hetsregislrel.

Med hänsyn till dessa förhållanden är det angeläget all åtgärder över­vägs som syftar till att rätta till de rådande missförhållandena.

För att komma till rätta med problemet föreslår domstolsverket ett preklusionsförfarande. En sådan metod ger en myckel effektiv sanering och är från den synpunkten fördelaktig. LMV tillstyrker i princip all man söker sig fram till en lösning efter denna linje, som ju också prövats tidigare i samma syfte.

Vid utformandet av lösningen mäste självfallet avvägningar ske med hänsyn till frekvensen av betydelselösa inskrivningar, de bevakningsskyl-digheler som läggs pä rättighetshavarna och den risk som finns alt inskriv­ningar i vissa fall kan komma atl bli prekluderade fast rättigheten är gällande. Det underlag för närmare bedömningar i dessa avseenden som redovisas i domstolsverkels framställning är delvis ofullständigt, och LMV går därför i huvudsak inte in på sådana bedömningar av förslagen.

Prop. 1980/81:147

30

Vissa speciella frågor skall emellertid beröras i det följande.

När del gäller beskaffenheten av de olägenheler som kan uppkomma om en alltjämt gällande rättighet gär förlorad som en följd av att inskrivning prekluderats bör inte förbises all rättigheter som verkligen fyller ett behov ofta kan återskapas tvångsvis. Servitut kan därvid bildas med tillämpning av fastighetsbildningslagen, och skydd för ledning kan uppnås genom bildande av ledningsrätl. Del sagda innebär all de olägenheler som kan uppkomma genom preklusion främsl utgörs av kostnader och besvär men däremot bara mera undantagsvis bestar i rättighetens definitiva bortfall. 1 det nu berörda avseendet är läget etl annat än det som förelåg år 1968, då möjligheterna att ersätta bortfallna avialsrättigheter med officialrätligheter inte var lika vidsträckta.

Del största antalet inskrivningar för nyttjanderätter och servitut torde, som domslolsverket påpekar, avse tele- och kraftledningar. Inskrivningar­na för dessa ledningar har i allmänhet meddelats före ledningsrältslagens tillkomst. Sedan denna lag trädde i kraft är ledningsrätten den ändamålsen­ligaste formen för sakrättsligl skydd när det gäller ledningar. Rättigheten gäller då med bäsla rätt, vilket är naturiigt när det gäller sådana investe­ringar, medan det skydd som inskrivning ger är olika i olika fastigheter, beroende av inskrivningens läge i företrädesordningen.

En eventuell preklusion av inskrivningar för ledningar bör därior lämpli­gen kombineras med övergång lill ledningsrätl i fråga om ledningar som berörs av preklusion men som fortfarande består. Övergäng till lednings­rätl kan ske genom en omvandlingsförrättning. Man bör för preklusionsfal-len införa bestämmelser som leder lill att omvandlingsförrättning kommer till stånd i stället för förnyelse av inskrivning. Eventuellt kan man länka sig att myndigheterna ges en viss bevaknings- och initiativskyldighel i della syfte tillsammans med ledningshavarna, eftersom de aktuella ledningarna sannolikt inte kan komma all bli särskill mänga till antalet (fast de kan beröra elt storl antal fastigheter). En sådan uppläggning skulle kunna vara lill fördel bäde frän allmän och från enskild synpunkt.

1 likhet med domstolsverket har LMV den erfarenheten att de år 1968 införda reglerna och rutinerna rörande avstyckade fasligheters inskriv­ningsbelastning har myckel slor betydelse när det gäller att hålla av­styckade fastigheter fria från inskrivningar som endast berör slamfaslig­helen men som enligt de tidigare gällande reglerna flöt ut också på avstyck­ningarna. Svaren pä en rundfråga som ställts till nio fastighetsbildnings­myndigheler i olika delar av landet i samband med beredningen av delta remissyttrande tyder pä atl 70-80% av alla avslyckningar från fastigheter med inskrivna servitut eller nyttjanderätter uppenbarligen inte berörs av rättigheten och därför kan hällas fria från inskrivning. I likhet med dom­stolsverket anser LMV att det saknas anledning anta all andelen avslyck­ningar och avsöndringar som rätteligen inte berördes av servilul och nytt­janderätter inskrivna i styckningsfasligheten var lägre före den 1 juli 1968 än vad som är fallet numera i molsvarande avseende. LMV ansluter sig därför till domstolsverkets bedömning alt det i fastighetsböckerna finns ett mycket stort antal fasligheter i vilka servitut och nyttjanderätter är inskriv­na utan all någon reell belastning föreligger. Det är följaktligen etl starkt intresse atl den nu aktualiserade saneringsfrägan fär en lösning.

När det gäller från samfälld mark avskilda fastigheter är det enligt LMVs erfarenhet ytterst ovanligt all servitut och nyttjanderätter som är inskrivna i en eller flera delägarfasligheler reellt berör den avstyckade eller avsönd­rade fastigheten. En lösning av preklusionstyp är därför speciellt näralig­gande i fråga om sädana fastigheter.

Prop. 1980/81:147

31

Vissa skogsservitut som kan inskrivas är som domstolsverket påpekar sakrättsligl skyddade oberoende av inskrivning. I 1968 års lagstiftning undantogs dessa servitut. Del ansågs atl det skulle kunna verka vilse­ledande om inteckning för sädani servitut skulle förfalla pä grund av försummad förnyelse eftersom servitutet ändå skulle belasta fastigheten. Denna synpunkt har fortfarande giltighet. En preklusionslagsliftning av del här akluella slaget riktar sig som förut sagts principiellt mot inskrivningar för rättigheter som upphört all gälla eller som i vart fall inte gäller i den aktuella fastigheten. En förefintlig inskrivning avseende skogsservitut är visserligen obehövlig för det sakrällsliga skyddet och skulle såtillvida kunna upphävas. Men sä länge det är tillätet att ha skogsservitulen inskriv­na torde sädana inskrivningar böra vara undantagna från preklusion.

Det kan tilläggas all möjligheterna att upphäva skogsservitut har vidgats sedan är 1968. Frågan vilka förutsäitningar som skall föreligga för upphä­vande av skogsservitut hör emellertid inte till den här akluella problemati­ken. I fall dä inskrivet skogsservitut upphävs skall inskrivningen naturligt­vis avföras.

Statens vattenfallsverk: Inför den preklusionslagsliftning som genomför­des 1968 och som i viss utsträckning hade samma målsättning som den av domstolsverket nu föreslagna, nämligen när det gällde den fortsatta giltig­heten av vissa äldre inteckningar, framhöll vattenfallsverkel den slora arbetsbörda och de höga kostnader, som saneringsåtgärderna skulle med­föra. Den sålunda framförda uppfattningen besannades när ätgärderna sedan genomfördes. Den nu föreslagna lagstiftningen blir, om icke nägon lättnad beredes rättighetsinnehavarna, än mer kännbar. Skälen härtill är flera. I första hand innebär den nu föreslagna särskilda uppmärksamheten på inteckningarnas fortsatta giltighet även i fasligheler som avskilts genom avstyckning eller pä annat vis mer än en fördubbling av arbetet i jämförelse med att endast giltigheten av inteckningen i och för sig behöver beaktas. Vidare innebär tidsgränsen den 1 januari 1933 alt bevakningen skulle komma atl avse en period med livlig verksamhet när del gällde ulbyggnad av kraftledningar. Nägon lindring erbjuds inte lill följd av arbetet med saneringen enligt 1968 ärs lagstiftning av inteckningar äldre än 1.7.1918. Det föreliggande förslaget synes mena all dessa äldre inteckningar, trots att de förnyats senast under 1970, skall kunna kvarstå endast efter ny begäran härom.

Med anledning av bl.a. erfarenheter frän arbetet med intecknings-saneringen under åren 19681970 har valtenfallsverkets fem lokalförvalt­ningar uppskattat den arbetsvolym som för deras del inryms i det förelig­gande förslaget. Uppgifterna har avgränsats till atl avse kraftledningsservi­tuten. Ca 32000 sädana servitut fördelade pä ca 20000 km ledningar har inskrivits före den 1 januari 1933. Antalet berörda fastigheter inklusive sådana som avskilts vid ny fastighetsbildning före den I juli 1968 torde försiktigt bedömt uppgå till minst 75000.

Det utredningsarbete som förslaget medför måste utföras pä grundval av nytt kartmaterial med äjourförda fastighelsbeteckningar. Antalet erforder­liga blad av ekonomiska kartan uppgår till ca 7500. Kartbladens uppgifter mäste kompletteras med ulredning om ledningarnas exakta sträckning, ledningsgatornas bredd samt inskrivnings- och fastighetsbildningsförhål­landen. I vissa fall krävs besök pä fastigheterna. Samarbete med personal hos fastighetsbildnings- och inskrivningsmyndigheterna erfordras. Egen arbetsinsats sammanlagt för de fem förvaltningarna bedömes överslagsvis till 13 manår.

Prop. 1980/81:147

32

Utöver kraftledningsservituten förekommer särskill vid de tvä lokalför­valtningarna i Norrland elt betydande anlal vattenrältsservitut.

Det starkaste motivet för den nu föreslagna saneringen synes vara all underlätta övergången lill automatisk databehandling på inskrivnings­väsendets omräde. Nägon lidtabell för detla, som anknyter till den I januari 1983, då förnyelseälgärder skall vara vidtagna synes inle föreligga. Det måsle därför ifrågasättas om inte från den utgångspunkten den före­slagna saneringsåtgärden blir onyttig därför all proceduren måsle såsom nu för första gängen upprepas yllerligare i framliden.

I domstolsverkels förslag görs vissa bedömningar om utredningen för inleckningsförnyelse och möjlighelen atl i anslutning därtill genomföra förrättningar för ledningsrätt. Det är naturligtvis riktigt att ett samband föreligger i det avseendet. Det framstår emellertid för vattenfallsverkel som klart atl fastighetsbildningsmyndigheterna inte rår rned alt pä den korta tiden innan inteckningarna skall ha förnyats genomföra förrättningar enligl ledningsrättslagen. I della avseende skulle alltså inte uppkomma nägon lättnad för inskrivningsmyndigheterna eftersom inteckningarna ändå mäste förnyas inom den föreslagna tidsfristen.

Vattenfallsverket föreslär alt. innan lagsliflning vidtages, del överväges om regler kan tillskapas som medför att arbetet med erforderlig inteck­ningssanering kan i tiden förläggas i direkl anslutning till den fortlöpande övergängen lill ADB-baserat inskrivningssyslem. Sädana regler borde dessulom inle behöva ta sikte endast på tidsaspekten utan även på möjlig­heten liN etl organiserat samarbele mellan dem som har ansvaret för fastighetsdalabehandlingen och rättighetsinnehavarna. De sistnämnda torde i varje fall när det gäller rätlighetsinnehavare med intressen av inleckningssanering i en storieksordning som motsvarar vattenfallsverkels ställa sig välvilliga lill ett nära samarbele pä området.

I varje fall anser valtenfallsverket all den föreslagna lagsliftningen inte bör genomföras utan att tidsfristen för anmälan om förnyelse som föreslås upphöra vid utgången av 1982 föriänges med minst etl är. Vidare förut­sattes att sådana föreskrifter lämnas som möjliggör alt vattenfallsverkel utan kostnad erhåller kartmaterial, gravationsbevis eller annal erforderiigt utredningsunderiag från fastighetsbildnings- och inskrivningsmyndigheter. Inskrivningsätgärd i samband med förnyelse bör ocksä vara kostnadsfri för rällighetsinnehavarna.

Länsstyrelsen i Kopparbergs län: Enligl vad länsstyrelsen i nu föreva­rande ärende inhämtat och även eljest har sig bekant gör den förhällande-vis rikliga förekomsten av betydelselösa inskrivningar för de uppräknade rättigheterna fortfarande betydande arbetsinsatser nödvändiga vid vissa inskrivningsmyndigheter inom länel. Situationen synes här väl överens­stämma med de förhållanden som domstolsverket beskriver. Inom huvud­delen av länel, dvs. de områden som varil föremål för antingen omfattande äganderätlsutredningsförrättningar enligt 1962 och 197] ärs äganderätls-ulredningslagar eller laga skiften enligt dalalagen och belräffande vilka man har anledning anta atl inleckningsförhållandena i likhet med lagfarts­förhållandena har varit exceptionellt svåra före förrättningarna har förrält-ningslanlmätarna emellertid i samband med all de genomförl dessa aktivt medverkat till alt grundliga inteckningssaneringar kunnal åstadkommas. Beträffande dessa områden förekommer numera inte alls eller i vart fall i endasi synnerligen begränsad omfattning de allvarliga problem som DV med sitt framlagda förslag avsett att lösa. Inskrivningssaneringar har så­lunda med slor framgång lidigare företagits inom belydande delar av Kop-

Prop. 1980/81:147

33

parbergs län och erfarenheterna av dessa är enbart goda. Länsstyrelsen anser det i högsta grad angeläget att syftet med lagförslaget förverkligas, dvs. en utrensning av betydelselösa inskrivningar.

Länsstyrelsen är väl medveten om att den städning i fastighetsboken som kommer att äga mm därigenom att inskrivningar bringas atl förfalla pä grund av bestämmelserna i I § lagförslaget, innebär en engångsåtgärd, vilkens effekt framdeles successivt kommer att avta allteftersom nya in­skrivningar för motsvarande rättigheter beviljas. Mot denna bakgrund hade det givetvis varil befogat atl överväga om inte den mest rationella lösningen hade varit att som villkor för fortsatt giltighet av sädana inskriv­ningar som omfattas av förslaget generelll kräva förnyelse senast före utgången av det kalenderår under vilket 50 är förflutit sedan inskrivningen beviljades. Domstolsverket synes tyvärr inle ha övervägt elt förslag av den innebörden.

När del gäller innebörden av 1 § i förslaget bör särskill observeras det förhällandet att bland inteckningar som beviljats före 1933 torde finnas sådana som beviljats redan före 1918 men som förnyats i den ordning som angetts i 2S lagen den 28 maj 1968 om förnyelse av vissa inteckningar för nyttjanderätt, avkomsträtt och servitut (nr 278). Om avsikten är all dessa inteckningar vid bedömningen huruvida preklusionsbeslämmelserna skall vara tillämpliga pä dem skall anses ha beviljats vid förnyelsetillfället krävs enligt länsstyrelsens uppfattning en uttrycklig regel i lagtexten.

Länsstyrelsen har observerat att i lagförslaget 2 § avkomsträtt inte beak­tats men har gjort den bedömningen alt della berott på förbiseende, efter­som något sakligt grundat skäl atl utesluta delta slag av inteckningar knappast finns.

Till 2 § bör också fogas den anmärkningen att det icke är säkerl atl man helt när sitt syfte även om förslaget genomförs. Kvar står nämligen de fall där en penninginteckning besvärar ett avsöndrat eller avstyckat område pä grund av att förnyelse skett senast sista inskrivningsdagen år 1976. 1 dessa fall krävs ofta en utredning av slor omfallning för att klarlägga i vilka fastigheter inteckning gäller.

1 den föreslagna 2§ andra stycket bör anges att första slyckel äger motsvarande tillämpning om fastigheten etc. ...

Det är känt för länsslyrelsen att huvuddelen av de inskrivningar vilkas förnyelse göres som villkor för fortsatt giltighet utgöres av inskrivningar av nyttjanderätter och servitut, avseende kraft- och leleledningar. Säsom domslolsverket framhåller räknade man vid ledningsrältslagens tillkomst med atl inskrivna rättigheter i mycket slor utsträckning skulle komma alt omvandlas till ledningsrätter och alt härigenom en stor arbetsbesparing för inskrivningsmyndigheterna skulle uppnäs. Såvitt kan bedömas av situa­tionen inom Kopparbergs län har de förhoppningar som man i detta hänse­ende knutit till ledningsrättslagen kommit på skam. Ledningsförrällningar, både sådana som avser alt omvandla inskrivna rättigheter till ledningsrät­ler och sädana vilka avser upplåtelse av ledningsrätl, har kommit lill stånd i mycket ringa omfattning. I likhet med domstolsverket bedömer länssly­relsen atl orsaken härtill är att söka i del förhällandet att ledningsförrätt­ningar visal sig mycket kostnadskrävande. Med hänsyn lill de stora kost­nadsbesparingar som en konsekvent genomförd övergäng till ledningsrät­ler odiskutabelt skulle medföra för framför allt inskrivningsmyndigheterna vore det givetvis i högsta grad önskvärt att ledningsförrällningar komme till stånd i betydligt större utsträckning än som hittills varit fallet. Det är dock sannolikt alt en utökad tillämpning av ledningsrättslagen inte kan

Prop. 1980/81:147

34

påräknas om inle förrältningsformen görs mer attraktiv genom införande av möjligheter till en betydande nedsättning av förrättningskostnaderna. Länsstyrelsen skulle förorda ett förslag i den riktningen.

Länsstyrelsen i Västernorriands län: Länsstyrelsen delar domstolsver­kets syn pä behovel av en sanering beträffande inteckningar för nyttjande­rätt, avkomsträtt och servitut. I framställningen redovisas de fördelar för inskrivningsmyndigheterna som förslagel innebär. Åven nackdelarna för rättighetsägarna behandlas. Länsslyrelsen vill påpeka vissa effekter som elt genomförande av förslaget skulle innebära för andra myndigheter.

Förslagel innebär - i likhel med 1968 ärs preklusionslag - all inskriv­ningen förfaller om den inle förnyas medan rättigheten fortfarande gäller. Flera myndigheter är i sin verksamhel skyldiga alt underrätta eller kalla sakägare. Som exempel kan nämnas samråds- och underrättelseskyldig­heten vid behandlingen av stads- eller byggnadsplaner, länsstyrelsens un­derrättelseskyldighet vid förordnanden enligl naturvärdslagen och faslig-hetsbildningsmyndighelens skyldighet att kalla sakägare vid förrättning. I samtliga dessa fall kan nyltjanderälts- eller servitulshavaren vara sak­ägare.

Som regisleranvändare har givetvis nämnda myndigheter stor nytta av atl fastighelsbok och inskrivningsregister inte innehåller uppgifter om rät­tigheter som inle längre gäller och all anteckningar om gällande rältigheter endast finns pä fasligheter som är reellt belastade av rättigheterna.

Om å andra sidan ett genomförande av förslagel fär till följd att en slor mängd servitut kommer att gälla utan all vara redovisade i något register medför detla stora nackdelar för myndigheterna. Risken är stor all man inle får kännedom om giltiga rältighetsupplätelser. Inom länet finns exem­pel på att nyttjanderättshavare avverkat skog inom omräde med avverk­ningsförbud p.g.a. förordnande enligt naturvärdslagen. Nyttjanderätts­havaren hade inte personligen underrättats om förordnandet. Han ansågs därför inte straffansvarig. Vidare har det förekommit atl nyttjanderätt inte var känd vid fastighetsreglering enligl fastighetsbildningslagen. Förrält­ningen har fått göras om efter domvillobesvär.

För att minimera de negativa konsekvenserna är del av siörsta vikt alt informationsinsatserna blir tillräckliga. Alla de rättighetshavare som har behov av all förnya inskrivningen bör sälunda bli uppmärksammade pä reformen sä att de begär sädan förnyelse. Det är därför nödvändigt att erforderliga resurser ställs lill förfogande för information om förslaget genomförs. Om så sker kommer enligt länsstyrelsens uppfattning för­delarna av elt genomförande av förslaget att överväga nackdelarna för de myndigheler som hämtar uppgifterna om förekomsten av rältigheter från fastighetsbok eller inskrivningsregister.

Upplysningsvis kan nämnas atl del inom länet förekommer viss samver­kan mellan inskrivningsmyndigheter och lantmäteriet utöver den som be­skrivs i domstolsverkets framställning. I samband med fastighetsregle­ringar (marköverföringar) undersöker faslighelsbildningsmyndighelen om inskrivna rättigheter berör fastigheter som tidigare avstyckats frän den fastighet som avstår mark. Om så inte är fallet lillämpas samma regler som för iniyg vid avstyckning.

Dä framställningen endasi berör inskrivningarnas inverkan pä inskriv­ningsmyndigheternas arbele vill länsslyrelsen peka pä alt rättigheterna som sådana kan vara besvärande för samhällsbyggandet och annat markut­nyttjande. Detla gäller bl. a. villaservituten och skogsfångsservilulen. Möj­ligheterna atl genom fastighetsreglering upphäva servilul bör även nämnas i detla sammanhang.

Prop. 1980/81:147

35

Beträffande skogsservitulen vill länsstyrelsen anföra följande.

I likhet med domslolsverket anser länsslyrelsen alt de bör undantas frän tillämpningen av 1 §. Däremot är del tveksamt om de ocksä skall undantas från tillämpningen av 2 §.

Inom länet finns ca 10000 skogsservitut som tillkommit i samband med tillkomsten av fastighet till vars förmän det gäller. Inskrivningar avseende servituten har överförts till etl myckel stort antal avstyckade eller avsönd­rade fastigheter i regel tomtplatser. Endast en mycket liten del av dessa är reellt belastade av skogsservitulen. Vid upphävande av skogsservitut anses regelmässigt alt små fastigheter, även om de innehåller skogsmark, inle berörs av skogsservitut som upplåtits i slamfaslighelen.

Pä grund av det anförda vill länsslyrelsen föreslå atl skogsservitulen inte skall vara undantagna frän tillämpningen av 2§. I vart fall bör undantaget inte gälla mindre avstyckade eller avsöndrade fastigheter. En arealgräns kan förslagsvis sältas vid 10 ha.

Slufiigen vill länsstyrelsen påpeka atl 2 § andra stycket i lagförslaget bör kompletteras att avse även fastighet som bildats genom sammanläggning vari ingår fastighet som angivits i 2 § första stycket.

Fastighetsdata- och inskrivningsregisterkommitlén (Ju 1979:07): Syftet med införandet av automatisk databehandling på inskrivningsväsendels omräde är bl.a. alt åstadkomma rationaliseringsvinster. Det är därför angeläget att - när väl riksdagen tagit slutlig ställning till fastighetsdata-systemets utformning systemet dä kan genomföras under kortast möjliga lidsrymd. Den av domstolsverket föreslagna lagstiftningen kan uppenbarli­gen medverka därtill. Mot bakgrund av det anförda och från de utgångs­punkter kommittén har att företräda i ärendei tillstyrker FADIR-kommit­tén domstolsverkets framställning.

Fastighetsbildningsutredningen (Ju 1979:11): Den omständigheten atl fastighetsböckerna innehåller inskrivningar för rältigheter som inle längre består eller att rältigheter i inskrivningsrättsligl hänseende belastar flera fastigheter än de i verkligheten berör vållar problem inte bara med hänsyn lill inskrivningsmyndigheternas verksamhet. Eftersom en faslighels for­mella rältighetsbelastning ofta mäste beaktas vid fastighetsbildning, fär missvisande inskrivningsrättsliga förhållanden återverkningar också på förrältningsverksamhelen. Vidare bör erinras om alt del nya faslighels-registret skall redovisa i fastighet inskrivna servitut. Ämnet för domstols­verkels framställning langerar sålunda de frågor om sanering av fastighets­indelningen m.m. som tas upp i direktiven för faslighelsbildningsutred­ningen.

Mot bakgrund av det som nu sagts är det uppenbart att faslighelsbild­ningsutredningen kan instämma i domstolsverkets uppfattning om behovet av atl vidta åtgärder för att fä bort betydelselösa inskrivningar för rättighe­ter. Fastighetsbildningsutredningen menar ocksä all en preklusionslag­sliftning är mest ändamålsenlig när det gäller att tillgodose detta behov. Det i framställningen intagna förslaget kan därför i princip tillstyrkas.

Faslighelsbildningsutredningen är emellertid inle beredd alt tillstyrka den närmare utformningen av förslaget. En preklusionslagsliftning av före­varande slag har visserligen uppenbara fördelar med tanke på de rationali­seringsvinster som uppkommer för inskrivningsmyndigheterna och andra myndigheter men den innefattar samtidigt påtagliga nackdelar, därigenom att lagstiftningen ocksä kommer atl beröra inskrivningar för fortfarande beslående rättigheter. Med tanke pä delta föregicks 1968 års preklusions­lagsliftning av ingäende överväganden för att åstadkomma en rimlig avväg-

Prop. 1980/81:147

36

ning mellan de motstående intressena. Faslighelsbildningsutredningen me­nar alt en ny lagstiftning bör grundas pä en motsvarande avvägning.

Domstolsverkets framställning innehåller inte tillräckligt underlag för de överväganden som behöver göras. Av betydelse är särskill atl del i fram­ställningen saknas en redovisning av erfarenheterna från 1968 ärs preklu sionslagsliftning - hur stor blev rationaliseringsvinsten? - har rättsför­luster uppkommit lill följd av all betydelsefulla inskrivningar prekluderats? - hur omfaltande och betungande blev i verkligheten del utredningsarbete som genom lagstiftningens förnyelsekrav lades pä rättighetshavare? -vilka kategorier rättighetshavare drabbades?

1 avsaknad av underlag för bedömningen vill faslighelsbildningsutred­ningen inle göra någol bestämt uttalande angående preklusionslagstift-ningens utformning. Det bör emellertid sägas att vissa uppgifter i förarbe­tena till 1968 års lagstiftning närmast ger vid handen att den av domstols­verket i 1 § lagförslaget angivna tidpunkten - den I januari 1933 - borde flyttas tillbaka någol eller några är. Det förefaller nämligen som om en preklusionslagsliftning avseende tiden 1918-1932 skulle komma att beröra flera inteckningar för rättigheter än den lidigare lagstiftningen. Vidare kan man väl också göra det antagandet att andelen betydelselösa inteckningar är mindre när man nu betraktar tidsperioden 1918-1932 än när man för tolv är sedan bara log hänsyn till inteckningar från tiden före 1918. Slulli­gen kan man inle - när det gäller inteckningar fr.o.m. 1918 utgä från atl elt stort anlal av de inlecknade rättigheterna är sakrättsligl skyddade oberoende av om inteckningsrällen kvarstår eller ej. Vid 1968 ärs lagstift­ning togs slor hänsyn till vad som i fråga om del sakrällsliga skyddet enligt rättspraxis gällde för vissa äldre kraftledningsservitut.

Med utgångspunkt frän den tveksamhet som nu redovisats lill frågan huruvida I § lagförslaget utformats med tillräckligt beaktande av rällig-hetshavarnas intressen framslår del för faslighelsbildningsutredningen som än mera betänkligt atl pä det sätt domstolsverket föreslår i 2S lagför­slaget låta förnyelsekravet omfatta ocksä etl stort antal inteckningar som beviljats under liden den I januari 1933-30 juni 1968. Del måste nämligen hållas för troligt atl ocksä förnyelsekravel med avseende pä dessa yngre inteckningar kommer alt vålla rättighetshavarna olägenheler i form av omfaltande utredningsarbele. I vart fall torde, för atl syftet med lagstift­ningen skall uppnäs, innehavarna av inskrivna ledningsrältigheter i allmän­het bli tvungna att verkställa fastighelsrätlslig ulredning beträffande samt­liga under tidsperioden tillkomna rättigheter.

Som ett alternativ lill del förslag som innefattas i 2*j lagförslaget har domstolsverket fört fram tanken all låta preklusionen av rättigheter som inskrivits i slamfastighet ha avseende enbart pä fasligheler som avskilts från samfälld mark. Även detta alternativförslag är dåligl underbyggt i del att domslolsverket inle alls belyst vad förslaget innebär i fräga om risk för rättsförlust och andra olägenheler för rättighetshavarna. Däremot redovi­sas fördelarna med en lagstiftning i enlighet med alternativförslagel på sådant sätt att det står ganska klari alt ett genomförande av detta .skulle komma atl leda lill så stora rationaliseringsvinster för inskrivningsmyn­digheterna att de mer än väl torde uppväga de olägenheter som möjligen kan uppkomma för rättighetshavarna. Faslighelsbildningsutredningen lill­slyrker därför alternalivförslaget.

Sammanfattningsvis menar faslighelsbildningsutredningen sålunda att en lagstiftning angående de rättigheter som inskrivningsrättsligl belastar fastighet som före den I juli 1968 avskilts frän samfälld mark bör genomfö-

Prop. 1980/81:147

37

ras i anledning av domstolsverkets framställning, alt en mera generell preklusionslagsliftning bör utarbetas efter förebild i 1968 ärs lagstiftning men atl den närmare utformningen av denna bör göras till föremal för ytteriigare överväganden. Vid de fortsatta överväganden som sälunda behövs bör man pröva möjligheterna att aktivera en tillämpning av led­ningsrättslagen. Under alla förhållanden torde en lagsliflning i enlighet med domstolsverkets intentioner förutsätta att en genomtänkt lagtext utar­betas. Vissa anmärkningar mot domstolsverkels förslag till lagtext framgår av den promemoria som i ärendet upprättats inom utredningens sekreta­riat. (Utesluten här.)

Sveriges advokatsamfund: En preklusionslagsliftning medför ofrånkom­ligen risker för rättsförluster. Denna risk måste vägas mol de administrati­va och ekonomiska fördelar som står att vinna för inskrivningsväsendel. Vid avvägningen mäste man emellertid även beakla den ökning av admini­stration och kostnader som uppkommer för andra. Domstolsverket pekar på de utredningar och ätgärder i övrigt som mäsle företas av televerket och kraftförelagen. Därtill kommer arbetet inom lanlmäteriväsendet och andra myndigheler. Slutligen berörs ett stort antal enskilda fastighetsägare. Domslolsverket syftar främst lill rationaliseringar inom inskrivningsväsen­det och redovisar inle nägot försök lill bedömning av de föreslagna älgär­dernas samlade effekter. Underlag för en sädan bedömning bör enligl samfundets mening framläggas före etl slutligt ställningslagande lill lagför­slaget.

Som domstolsverket framhåller är det inle fräga om preklusion av rättig­heter i vanlig mening. Det är i princip bara inskrivningen som förfaller vid underlåten förnyelse. Själva rättigheten päverkas bara i den män den för sin giltighet är beroende av atl inskrivning föreligger. Rättsförlust kan uppkomma om den intecknade fastigheten överlåtils och rältighetsinneha-varen underlåter att ansöka om förnyelse. Sannolikl kommer innehavarna av de mänga sakrälterna beträffande leleledningar och kraftledningar all pä ett professionellt sätt bevaka sina inlressen. Inskrivna rälligheler för enskilda avser oftast rätt till väg, rätt till båt- eller badplats, rätt atl för jordbruk, skogsbruk och fiske ha byggnad eller annan anläggning utförd på annans mark, rätt att utnyttja vattentäkt och att ha ledning över annans mark. Det är här oftast fräga om faslighelsägare i glesbygd och sannolikl i slor utsträckning äldre personer. Det är känt för samfundet atl älskilliga rättighetsinnehavare av denna kategori underlät alt begära förnyelse enligt 1968 ärs preklusionslag och drabbades av rättsförlust. Orsakerna härtill är flera. Rättighetens existens framgår inte av gravationsbevis avseende den egna fastigheten. Informationen om den nya lagsliftningen kan ha varil otillräcklig eller inte nätt fram till de berörda. Del finns veterligen ingen utvärdering av effekterna av 1968 ärs lag och det är därför svårt all bedöma i vilken omfattning enskilda drabbats av rättsförluster.

Betänkligheterna mot en preklusionslagsliftning skulle bortfalla om det allmänna åtog sig atl i skälig omfattning ersätta de ekonomiska skador lagen kan medföra för vissa rättsinnehavare. Om riskerna för rättsförluster är ringa pä gmnd av lagstiftningens utformning och informationens omfatt­ning skulle det allmännas kostnader för ersättningar bli blygsamma. Om lagstiftaren gör bedömningen att kostnaderna skulle bli oacceptabla för det allmänna, bör den föreslagna lagstiftningen enligt samfundels uppfattning inte genomföras.

Sveriges föreningsbankers förbund: Förbundet delar domstolsverkets bedömning att stora rationaliseringsvinster står att vinna om den av dom­stolsverket föreslagna lagsliftningen genomförs.

Prop. 1980/81:147

38

Förbundet vill dock framhålla alt en preklusionslagsliftning - även om stora vinster kan uppnås - ej får uppfattas som en kränkning av rättssäker­heten eller som en för stor belastning för den enskilde. Förutsättningen för lagstiftningen måsle vara att den utformas sä att bestående rättsförhållan­den inte päverkas i vidare mån än vad som är moliverat med hänsyn lill de fördelar som står atl vinna. Mol den nu föreslagna lagstiftningen kan också i och för sig anföras, från principiella utgångspunkter och rättssäkerhets­synpunkter, samma invändningar som framfördes vid genomförandet av 1968 ärs preklusionslagsliftning. Med hänsyn lill den utformning som den­na lagstiftning då fick, ansåg sig bl. a. dåvarande Sveriges Jordbrukskasse­förbund (SJF) vid detta tillfälle dock kunna tillstyrka den dä aktuella preklusionslagstiflningen.

De skäl som dä anfördes av förbundel, övriga tillstyrkande remissinstan­ser samt departementschefen medför enligt förbundels mening alt över­vägande skäl ocksä denna gäng talar för att den föreslagna preklusionslag­stiflningen bör genomföras både vad gäller preklusion av inskrivningar som är mer än 50 är gamla som de i stamfaslighet inskrivna servitut och nylljanderätler som finns i före den I juli 1968 avskild mark. Sistnämnda lagstiftning skulle i och för sig högst betydligt utvidga det år 1968 angivna området för preklusionslagstiftningen men bör trots delta enligt förbundets mening genomföras med hänsyn till bl. a. de vinster som slär atl vinna och den ringa eller ingen betydelse som dylika inskrivningar i avstyckade fastigheter i flertalet fall äger.

De skäl som 1968 talade för genomförandet av en preklusionslagsliftning talar för övrigt idag - mot bakgrund av enligt förbundets mening de enbart positiva erfarenheter som 1968 års preklusionslagsliftning givit - måhända i än högre grad för genomförandet av nu föreslagen lagstiftning.

Sammanfattningsvis vill förbundet säledes som sin mening - med ut­gångspunkt från de synpunkter förbundel har alt beakta - i sin helhet tillstyrka alt domstolsverkets förslag görs lill föremål för lagstiftnings­åtgärder.

Svenska bankföreningen: Bankföreningen har inte nägot alt erinra mot de i domstolsverkets framställning upptagna förslagen.

Svenska sparbanksföreningen: Föreningen har inget alt erinra mot dom­stolsverkets framställning.

Svenska kommunförbundet: De föreslagna preklusionsreglerna torde, såvitt kommunerna angår, innebära alt pä dessa som innehavare av in­skrivna nyttjanderätter och servilul för främsl rätt alt anlägga och bibehål­la ledningar för eldistribution samt för vatten och avlopp övervältras ett inle obetydligt utredningsansvar. Det bör sälunda noteras att den bevak­ningsberedskap som de föreslagna reglerna nödvändiggör kan komma atl hårt belasta ledningsinnehavarnas utredningsresurser, vilkel torde innebä­ra viss risk för rättsförluster. Å andra sidan kan antagas all del erforderliga ulredningsarbetel resulterar i den önskvärda konsekvensen all lednings­innehavaren bringar klarhet i rådande nyttjanderätls- och servitutsförhål-landen, vilket bland annat medför fördelen atl underlätta för ledningsinne­havaren att för framtiden säkerställa rätt att bibehålla ledning genom att utnyttja det moderna ledningsrätlsinslitulet.

Vad särskill angår risken för rällsföriust är det uppenbart att misslag vid bevakningen kan medföra atl rättighet upphör genom all faslighet över­låtes till godtroende förvärvare. - Emellertid träffar preklusionsreglerna i huvudsak inskrivningar i äldre avslyckningar där inskrivningarna endast undantagsvis reellt belastar avslyckningen saml såvitt gäller nylljanderät-

Prop. 1980/81:147

39

ter sädana som inte längre gäller, vartill kommer alt upplåtna rättigheter består oberoende av inskrivning, sä länge fastigheten är i upplätarens hand. Godtrositualionen torde därför sakna slörre praktiskt inlresse.

Slyrelsen finner fördelarna med förslagel överväga påtalade olägen­heter, varför styrelsen för sin del lillslyrker förslagel.

Lantbrukarnas riksförbund: LRF vill inledningsvis påtala alt framlagt

lagförslag i sina delar har olika rätlsföljder vid underläten förnyelse av

meddelad inskrivning. I frägan om den generella regeln om preklusion av

inskrivning meddelad före är 1933 gäller att endast själva inskrivningen

förfaller vid underläten förnyelse. Den eventuella rättighet som ligger till

grund för inskrivningen päverkas däremot inle. Annoriunda förhäller det

sig med frågan om underlåtenhet att förnya inskrivning som gäller i avskild

mark till följd av inskrivning meddelad i stamfaslighet. Vid underlåten

förnyelse av inskrivningen förfaller inle endast inskrivningen utan också

den eventuella rätl som kan finnas i den avstyckade eller avsöndrade

fastigheten.--- 

LRF delar domstolsverkels uppfattning att det är otillfredsställande alt inskrivningsmyndigheternas fastighetsböcker i inle ringa omfattning inne­håller inskrivningar för rättigheter som inte längre beslår eller i vart fall ej reellt belastar samtliga de fasligheler i vilka de finns inskrivna. Förhållan­dena torde i hög grad orsaka att, som domstolsverket upplyser, ej ens hälften av landets inskrivningsmyndigheter för närvarande klarar av atl hålla den lagstadgade expeditionstiden på 14 dagar. Förekomsten av orik­tiga inskrivningsuppgifler medför för övrigt ej endast olägenheter för in­skrivningsväsendet ulan ocksä för arbetet vid t.ex. fastighetsbildnings-myndighet. Enligt 23 kap. 6 § jordabalken har inskrivningsmyndighet redan i dag viss möjlighet alt, efter vederböriig utredning, avföra onyttig inskriv­ning från fastighetsbok. Del måste emellertid, med hänsyn till uppställt utredningskrav, betecknas som orealistiskt all förvänta sig alt erforderlig sanering av fastighelsböckerna skall kunna genomföras av inskrivnings­myndigheterna med slöd av sagda lagrum. LRF finner därför att starka skäl talar för ett genomförande av domstolsverkets förslag i vad del avser införandet av en ny preklusionslag som gör det möjligt all avföra onyttiga inskrivningar frän inskrivningsmyndighets faslighetsböcker.

Föreliggande lagförslag har i vad del avser preklusion av inskrivning meddelad före år 1933 utformats i överensstämmelse med 1968 ärs preklu­sionslag.

LRF noterar all domstolsverkets framställning inle innehåller nägon redogörelse för effekterna av 1968 års lagstiftning. Enligl förbundets me­ning hade del varil av storl värde om konstaterade för- och nackdelar av lagstiftningen åtminstone i någon mån redovisats.

Till grund för 1968 års lagstiftning låg ell förslag av den s.k. inskriv­ningskommitlén om preklusion av inskrivningar som beviljats före år 1935. I lagen kom tidpunkten att flyttas tillbaka till är 1918. Anledningen härtill var den remisskritik som riktats mot lagförslaget frän främst verk och institutioner som pä grund av sin verksamhel innehade mängder av in­skrivna servitut och nyttjanderätter. Remisskritiken gick väsentligen ut pä att en preklusionslagsliftning avseende inteckningar beviljade ända fram till år 1935 skulle leda till mycket omfattande och komplicerade utrednings­arbeten med risk för rättsförluster som följd. Vid utarbetandet av proposi­tionen till lagen företogs en avvägning mellan ä ena sidan rationaliserings­vinsten och ä andra sidan de utredningsarbeten som ålades rätlighetsinne-havarna och risken för rättsförluster.

Prop. 1980/81:147

40

LRF utgår från att en eventuellt ny preklusionslagsliftning kommer atl fä sin närmare utformning efter en avvägning mellan motstående inlressen liknande den som föregick 1968 års lag. Domlolsverkels framställning innehåller dock inget material som kan läggas till grund för en dylik avvägning.

Tidigare i detla yttrande har pälalals atl domstolsverkets framställning i vad den avser en generell preklusion av inskrivningar beviljade före den 1 januari 1933 endast innebär att inskrivningen, men ej den bakomliggande rättigheten, förfaller vid underiålen förnyelse. Atl en befinllig rättighet består innebär att en "ny inskrivning" av rättigheten oftast kan meddelas även om den ursprungliga inskrivningen förfallit. Domstolsverket har med hänvisning lill nu anmärkta förhållanden framhållit att föreslagen preklu­sion av inskrivning inte medför den risk för rällsföriust som ett ytligt betraktande av lagförslaget kan ge intryck av. LRF delar i stort domstols­verkets bedömning härvidlag. Förbundel vill dock underslryka nödvändig­heten av atl, som domslolsverket ocksä föreslår, en eventuell preklusions­lagsliftning kombineras med ett effektivt informationsprogram. Informa­tionsprogrammet mäsle härvidlag utformas pä ett sätt som gör all den enskilde medborgaren fär upplysning i frägan om han har att vidla någon åtgärd för att fulll ut bevara en honom tillkommande nyttjande-, servituts-eller avkomsträtt.

Sammanfattningsvis finner LRF skäl för att i princip tillstyrka domstols­verkets förslag i vad det avser införande av en generell preklusionsregel för äldre inskrivningar. Som redan angivits saknas enligl förbundels mening erforderiigt malerial för en närmare bedömning av lämplighelen av i lagför­slaget valda tidpunkter, år 1933 respektive utgången av är 1982. Förbundel avstår därför frän att uttala sig i dessa delar.

LRF övergår härefter lill all redovisa sin syn på domstolsverkets förslag om preklusion av inskrivning i avstyckad eller avsöndrad fastighet som meddelats i stamfaslighet.

Den principiella skillnaden mellan lagförslagen i denna del och del ovan behandlade förslaget till en generell preklusionsregel för äldre inskrivning­ar har tidigare redovisats. All risken för rättsförluster ökar när ej endasi inskrivningen utan också själva rättigheten upphör atl gälla vid underiålen förnyelse finner LRF uppenbart. Dessulom torde domstolsverkels för­faringssätt att koppla rättighetens giltighet till inskrivningens bestånd stri­da mot vad som i allmänhet gäller. Genom att inskriva en nyttjande- eller servitutsrätt erhåller rällighelsinnehavaren ell sakrättsligl skydd. För för­hällandet mellan de avtalsslutande parterna saknar inskrivningen däremot betydelse. En nyttjanderätt som är lokaliserad lill etl visst omräde av en stamfaslighet gäller dessutom alltjämt utan inskrivning om området i fråga överlåts till ny ägare efter avslyckning och den nye ägaren av omrädel är medveten om rättigheten. Mol bakgrund av del sagda vill LRF ifrågasätta om domstolsverkets lagförslag i här aktuell del står hell i överensstäm­melse med jordabalkens regler belräffande nyttjanderätt och servitut.

Vad gäller preklusion av inskrivningsansvar i fastighet som bildats av samfälld mark drar domstolsverket paralleller med 1970 ärs lag om preklu­sion av penninginteckning i sädan fastighet. LRF vill framhålla alt en sådan jämförelse är föga adekvat, eftersom penninginleckning i den avskil­da fastigheten endasi medför etl subsidiärt ansvar, medan en nyttjande-eller servitutsrätt som belastar den avskilda fastigheten innebär primär­ans varighet.

Prop. 1980/81:147

41

Domstolsverket har i sin framställning understrukit att det i inskriv­ningsmyndigheternas fastighetsböcker finns ett myckel stort antal fastig­heter tillkomna genom avstyckning eller avsöndring i vilka rättigheter är inskrivna ulan att nägon reell belastning föreligger. LRF är väl medvetet om att saneringsproblemen många gånger är svårast att lösa just där fråga är om fasfighel som tillkommit genom avstyckning eller avsöndring. För­bundet ifrågasätter dock nödvändigheten av att, som sker i domstolsver­kets förslag, angripa själva rältighetertlas bestånd. Avsedd rationalise­ringseffekt på inskrivningsväsendets Oltiråde torde fullt ut uppnås om endast inskrivningen förfaller vid underlåten förnyelse.

Mot bakgrund av vad ovan upptagits finner LRF inle atl domstolsver­kets framställning ger tillräckligt underlag för att förbundet skall kunna tillstyrka något av verkets alternativa förslag till preklusion av inskrivning berörande genom avstyckning eller avsöndring avskild mark.

Avslutningsvis vill LRF framhålla atl det vid domstolsverkets framställ­ning fogade förslaget lill lagtext innehåller belydande oklarheter. Av § 1 följer alt sådan inskrivning som förnyats enligt 1968 års lagstiftning nu ånyo skall förnyas. Detta torde ej vara rimligt. 2 § hänvisar till de lagar som tillämpats vid avskiljandet av berörda fastigheter. För det fall uppräkning­en är avsedd att vara uttömmande medför det att exempelvis fastighet som bildals genom förrättning enligl ensittarlagen faller utanför lagförslagets tillämpningsområde, vilket inte torde vara avsett. 1 3 § hänvisas till säväl I som 2§§, vilket torde medföra att även inskrivning i stamfastighet med­delad efter den 1 januari 1933 kan komma atl förfalla därest inskrivning förnyas i avsöndring eller avstyckning men ej i stamfastigheten.

Anförda exempel påvisar nödvändigheten av att en grundlig överarbet­ning av föreslagen lagtext företas före det att nägon del av densamma upphöjs till lag.

Svenska elverksföreningen: Föreningen har under remisstiden samarbe­tat med Svenska Kraftverksföreningen i frågan. Merparten av de medlems­företag vars intressen vi har att bevaka kan inte direkt jämföras med de exempel från Sydkraft AB och Bålforsens Kraft AB, som ingår i Krafl-verksföreningens yttrande enär de sistnämnda förutom fördelningsled­ningar för 10 och 20 kV även har en betydande del regionala ledningar för högre spänningar.

Majoriteten av vår medlemskrets saknar som regel regionala ledningar. Däremol är fördelningsledningarna ofta framdragna över områden med ett förhållandevis stort antal fastighetsinträng per längdenhet ledning. Närhe­ten till lälorler för aktuella ledningsslag innebär ocksä att en belydande mängd avslyckningar kan ha skett från de slamfastigheler vari rättighet all framdra ledningen finns inskriven.

Utredningskostnaderna för att kunna förnya inskrivningen i stamfastig­heter torde därför sammanlaget uppgå till mångmiljonbelopp även för el­distributörer utan regionala anläggningar.

Svenska Elverksföreningen vill därför - i likhet med Svenska Kraft­verksföreningen - sammanfattningsvis anföra följande.

1.

Med hänsyn till behovet av förenkling av arbetet för inskrivnings­myndigheterna vill föreningen icke motsätta sig en föreskrift om förnyelse inom viss lid av inskrivningar, beviljade före 1933, under förutsältning att bidrag till kostnaderna för utredningar utgår.

2.

Med hänsyn till de stora kostnader som, även om kostnadsbidrag lämnas, uppkommer för utredningar belräffande inskrivningar, beviljade före den 1 juli 1968 och nu gällande i avskilda fastigheter, avstyrker föreningen denna del av förslaget.

Prop. 1980/81:147

42

3.

Däremot har föreningen icke någol alt invända mol en bestämmelse beträffande fastighet som avskilts från samfälld mark att stamfastigheter­nas inskrivningar däri förfaller om de icke förnyas.

4.

Den föreslagna liden för förnyelse är i samlliga fall för kort. För utredningar fordras en tid av minst tre år från lagens ikraftträdande.

I övrigt ber vi fä hänvisa fill Kraftverksföreningens förutnämnda utför­ligare yttrande i ärendet.

Svenska kraftverksföreningen: Svenska Kraflverksföreningen represen­terar företag inom kraftinduslrin samtliga större kraflakliebolag och kraftproducerande kommuner i Sverige - som för sin verksamhet är beroende av inskrivningar av nylljanderätler och servitut för rätt till kraft­ledningar, utnyttjande av vattenkraft, reglering av vallendrag och sjöar och andra för verksamheten erforderiiga rättigheter. Det är sälunda för dessa företag nödvändigt alt, om lagstiftningen genomföres, tillse all för­nyelse av gällande inskrivningar i ertbrderlig omfattning kommer till stånd, så atl rättsförluster icke uppkommer.

Kraftverksföreningen inser väl, att den föreslagna lagstiftningen skulle innebära en önskvärd förenkling för inskrivningsmyndigheterna och för införande av automatisk dalabehandling inom inskrivningsväsendet. För­slaget innebär emellertid, all man överför arbete och kostnader för dessa åtgärder på de enskilda rättighetshavarna som för bevarande av sina rättig­heter tvingas atl ulföra omfattande arbete, förenat med stora kostnader.

Erfarenheter föreligger från den förnyelse av inskrivningar som företogs med anledning av 1968 ärs lagstiftning. Frågan gällde dä inskrivningar, beviljade före är 1918. Nu gäller frägan dels samlliga inskrivningar före 1933 och dels de inskrivningar i slamfastigheler som flutit ut i mark avstyckad före den 1 juli 1968. Del bör uppmärksammas alt förnyelse skulle bli nödvändig även av de inskrivningar, beviljade före 1918, som förnyades pä grund av 1968 ärs lagstiftning. Del är sälunda nu fräga om elt mänga gånger slörre antal inskrivningar som måste undersökas och för­nyas. Större delen av dessa inskrivningar gäller kraftledningar, men även rättigheter till vattenkraft och vad därtill hör är av betydande omfattning. Sistnämnda rättigheter fordrar vanligen mera omfattande ulredningar än rältigheter till ledningar.

De ulredningar som mäsle förelagas för rättigheter lill kraftledningar bör grundas på nya kartor med aktuella fastighelsbeteckningar och delta mate­rial får mot avgift beställas hos fasligheisbildningsmyndigheterna. Därefter följer kompletterande utredningar om ledningens sträckning, bredden av ledningsgator, fastighetsbildning och evenluelll även besiktning pä mar­ken. Utredningsarbetet blir av sädan omfattning att det icke kan förenas med löpande arbelsuppgifler. Företagen mäsle alltså anställa extraper­sonal eller anlita konsuller. För atl fä en uppfattning om arbelets omfall­ning och kostnaderna har vi begärt uppgifter frän nägra kraftföretag och dessa uppgifter kan tjäna som exempel.

Sydkraft Aktiebolag har ca 4000 ledningskoncessioner och ca 30000 inskrivna kraftledningsservitut. Kostnaderna för utredningar och förnyelse av dessa och aktuella vattenrätlsservitut uppskattas till 1,5 ä 2 milj. kro­nor.

Bålforsens Kraflakliebolag har ca 2000 kraftledningsservitut inskrivna före 1933 och ytteriigare ca 10000 före 1968. Koslnaden för ulredning och förnyelse - inkl. rättigheterna till vattenkraft m.m. - uppskattas till ca I milj. kronor.

Prop. 1980/81:147

43

Detta är endast en mindre del av de kraftledningar och fasligheler som frågan nu gäller. Kostnaderna kommer för samtliga de företag som Krafl­verksföreningen representerar att bli många gånger större.

Som fömt nämnts, är det inte rimligt att kostnaderna för de utredningar som behövs för att inskrivningsmyndigheternas arbele skall underiättas helt skall övervältras pä de enskilda företagen. Om lagstiftningen helt eller delvis genomföres, bör den därför kombineras med en bestämmelse om visst kostnadsbidrag till utredningar, förslagsvis i den formen att karl­material och gravationsbevis ulan kostnad ställes till förfogande. Kraft­verksföreningen förutsätter, all någon avgifl för förnyelse ej heller nu skall utgå.

Enligt uppgifter frän olika medlemsföretag kommer utredningar och förnyelse beträffande inskrivningar som belastar fastigheter, avskilda före den 1 juli 1968, atl medföra del största arbelel. Om förfarandet inskränkes till inskrivningar före 1933, behöver undersökningar icke verkställas be­träffande de kraftledningar som byggts efter den liden.

En preklusion av stamfastigheternas inskrivningar i fastigheter som av­skilts från samfälld mark torde vara av särskild betydelse för inskrivnings­väsendel. Visserligen torde utredningar i sädana frågor kunna bli omfal­tande men det är inte troligt, att rättsföriusler i nämnvärd omfattning skulle uppstå om förnyelse inle sker. Den föreslagna lagstiftningen bör därför kunna gälla i denna speciella fräga.

Som sammanfattning fär Kraflverksföreningen anföra följande.

Med hänsyn till behovel av förenkling av arbetet för inskrivningsmyn­digheterna vill Kraflverksföreningen icke motsätta sig en föreskrift om förnyelse inom viss lid av inskrivningar, beviljade före 1933, under förut­sättning att bidrag lill kostnaderna för ulredningar utgår pä säll ovan sagts eller på annat sätt i motsvarande omfattning.

Med hänsyn till de stora kostnader som, även om kostnadsbidrag läm­nas, uppkommer för utredningar belräffande inskrivningar, beviljade i stamfastigheter och nu gällande fastigheter som avskilts före den I juli 1968, kan Kraftverksföreningen icke tillstyrka denna del av förslagel.

Däremol har Kraflverksföreningen icke nägot all invända mot en be­stämmelse beträffande faslighet som avskilts från samfälld mark att slam­fastigheternas inskrivningar däri förfaller om de icke förnyas.

Den föreslagna tiden för förnyelse är i samtliga fall för kort. För ulred­ningar fordras en tid av minst tre år frän lagens ikraftträdande.

Sveriges fastighetsägareförbund: Den föreslagna preklusionslagstifl­ningen ansluter i viss utsträckning lill 1968 års lag om förnyelse av vissa inteckningar även om tillämpningsområdet enligt förslagel utvidgats lill att omfatta även preklusion av servilul och andra nylljanderätler i avslyck­ningar gjorda före 1968.

1 föreliggande framställning saknas tyvärr en summering och utvärdering av erfarenheterna frän tillämpningen av 1968 års lag och verkningarna därav. För att möjliggöra en allsidig bedömning av det nu framlagda förslagel borde en redovisning gjorts över vilka olägenheter berörda parter - rättsinnehavare, faslighetsköpare m,fi. ~ till äventyrs haft av preklu-sionsförfarandet per den I januari 1971 enligl nämnda lag.

I dagens situation synes det emellerfid än mer angelägel än 1968 att uppnå den förenkling och lidsvinst i inskrivningsruiinerna, som förslagel ytterst syftar till. De växande balanserna är nu mera besvärande både för inskrivningsväsendet och den rättssökande allmänheten. De principiella betänkligheter, som inför genomförandet av 1968 års lag anfördes mol alt

Prop. 1980/81:147

44

med denna ordning rubba en förmån, som av älder varit förknippad med intecknad begränsad sakralt, kan numera heller inle anses väga lika tungt. Den åberopade rättstraditionen är ju redan bruten genom nämnda lag.

Risken för all rättsinnehavare, faslighetsköpare o. a. drabbas av olägen­heter i följd av etl preklusionsförfarande torde för övrigl inle vara större nu än är 1968, dä förbundet fann anledning tillstyrka motsvarande förslag. Detta gäller i vart fall de 50-äriga sakrättsinskrivningarna. Riskerna är svårare alt bedöma när det gäller de i avskilda fastigheter gällande inskriv­ningarna, som härrör från slamfaslighelen och som nu kan komma alt förfalla i brist på förnyelseansökan. Även här kan det vara fräga om vikliga förmåner, som t.ex. tillgäng lill väg eller vattentäkt. Vad som emellertid måste framhållas i bedömningen av tänkbara risker är det förhällandet, att det endasi är inskrivningen som förfaller vid underlåten förnyelse.

Med hänvisning till vad som ovan anförts, finner förbundel ej skäl för erinran mot det i framställningen föreslagna preklusionsförfarandet. Själv­fallet förutsattes härvid, att en bred information! om lagens innehåll och verkningar lämnas till dem som berörs av lagstiftningen. Ansvaret för denna information åvilar myndigheterna men enligt förbundets uppfattning bör man ocksä vid den närmare utformningen av informationen samräda med de organisationer som verkar inom den aktuella samhällssektorn.

Sveriges villaägareförbund: Sveriges Villaägareförbund har ingen erin­ran mol Domstolsverkets förslag lill den del detla syflar lill all avföra vissa inskrivningar i avskild mark. Däremot kan förbundet inte ansluta sig till förslagel atl inskrivningar för nyttjanderätt, avkomsträtt eller servilul skall förfalla såvida de ej förnyas. Inom åtskilliga områden med äldre villabe­byggelse finns s.k. villaservitul, som tillkommit för atl ge omrädel ell skydd av samma slag som planbeslämmelser ger i nyare områden. Seder­mera kan ha tillkommit nya planbestämmelser, men ibland har dessa mindre räckvidd än villaservituten. Förekomsten av villaservituten torde ofta vara okänd för ägarna av de härskande fastigheterna, men i samband med miljöstörande verksamhet i omgivningen kan de bli uppmärksammade pä att servituten finns och det skydd de ger.

Som exempel pä pågående mäl ang. villaservitul kan nämnas F 381/79 Slockholms Tingsrätt, avd. 9, Fastighetsdomstolen. Målet gäller ersällning för minskal marknadsvärde ä villafastigheler i Sollentuna efter upphävan­de av villaservitul.

Det av domstolsverket föreslagna förfarandet kan i sädana fall som de här nämnda medföra, all de härskande fastigheternas ägare ej förrän allt för sent får klart för sig att deras rättsläge försämras.

Med hänsyn härtill avstyrks förslaget lill denna del. Till den del dom­stolsverkets förslag genomförs är del för alt undvika rättsförluster - som ocksä understryks i promemorian - angelägel med en bred information. Möjligheterna alt utnyttja TV bör sälunda tas lill vara. Del kan ocksä övervägas, om inte - som etl komplement lill informafion i press och TV - den nya lagstiftningen och dess rättsverkningar bör presenteras i nägon broschyr som finns tillgänglig pä domstolar och t.ex. banker. Förbundet önskar också få möjlighel att medverka till information lill medlemmarna och medlemsföreningarna.

Förbundel förutsätter, atl preklusionsförfarandet inte kommer att leda till nägra kostnader för enskilda fastighetsägare.

Sveriges lantmälareförening: Till all börja med vill SLF framhålla alt vi givetvis med tacksamhet motser varje förenkling på detla område, vilkel normalt även underiättar lantmätarnas arbele. Vi är dock iveksamma angående vissa moment av förslaget, lill vilka vi återkommer nedan.

Domstolsverket föreslär bl.a. i första hand en preklusionsregel för all

Prop. 1980/81:147

45

mark avskild före 1 juli 1968 och i andra hand endast för sådan mark som avskilts från samfälld mark. SLF vill framhålla atl det torde vara svårt att i fastighelsböckerna se skillnad på vad man i dagligt tal menar med samfälld mark (visst område på marken samfälld för ett antal registerfastigheter med egen enskild ägovidd) och gemensam ägovidd (ett icke ovanligt förhål­lande all vissa fastigheter saknar enskild ägovidd utan har all mark gemen­sam med annan registerfastighet). Åven andrahandsyrkandet kommer så­ledes atl omfalta många objekt som normall faller under förstahandsyrkan-del.

SLF delar helt domstolsverkels uppfattning alt rättigheten som sädan icke omfattas av preklusionen utan endasi själva inskrivningen. Likaledes understryker SLF att del är en mycket omfattande utredningsskyldighet för en rättighetshavare atl bevaka sitt intresse. Del finns ju inget register varur man kan inhämta uppgift på härskande fastighet eller nyttjanderätts­havare.

Domslolsverket har anfört bl.a. att en ledningsrätlshavare kan ulnyllja del arbete som nedlägges pä grund av en preklusionslagsliftning vid en senare förrättning enligt ledningsrättslagen. SLF vill framhålla all risk här uppstår för ett icke obetydligt dubbelarbete. Om ledningsrättshavaren gör utredningen kommer det givelvis att underlätta för förrältningsmannen vid ledningsrättsförrätlningen, men ansvaret för utredningens riktighet åvilar dock fortfarande förrättningsmannen. Vidare kan man riskera en kraftig anhopning av ledningsrättsförrättningar, vilka i och för sig är angelägna, men med krav atl förrättningarna skall avslutas senast sista inskrivnings­dagen 1982 för att preklusionen ej skall inträffa. Ur arbetsbelastningssyn­punkt torde detta bli mycket besvärande för fastighetsbildningsmyndig­heten. Detta kan kanske motverkas om regel införes att preklusionen ej inträffar i de fall ledningsrätlsförrättning pägär.

Beträffande nyttjanderätter upplåtna för mer än 50 år sedan kan dessa genom att de inte uppsagts fortfarande gälla. Däremot är del väl tveksamt om inskrivningsskyddet för dessa består efter de 50 åren, varför avföran­det av dessa inskrivningar icke torde innebära någon rättsförlust. Samma torde gälla andra nyttjanderätter, där föriängningsklausul ej finns inlagen i avtalet.

SLF hyser också farhågan att slörre ledningsägare av bekvämlighetsskäl ej verkställer egen utredning om vilka avskilda områden som besväras av ledningen och därför begär förnyelse i samtliga fasligheter där inskrivning­en nu gäller. Härigenom uppnäs ej avsedd förenkling.

Angående information torde ingen information via massmedia kunna mäta sig med personligt meddelande till berörda rätlighetsinnehavare; i varje fall i alla tveksamma fall.

Ur fastighetsbildningssynpunkt uppstår vidare följande problem.

Vid förrättningen skall ju prövas inte bara fastighetsägarens intressen utan även rättighetshavarens. Uppgifter på belastande rättigheter har för­rältningsmannen hittills hämtat från fastighetsbokens inskrivningsregister. Genom föreslagen lagstiftning upphör denna möjlighet i synnerhet i de domsagor där övergång skett till dala. Införande av preklusionslagstift­ningen kommer således att innebära ett försvårat utredningsarbete för förtällningsmannen om han inte vill arbeta med en osäkerhet på ca 10%. Enligt domstolsverket riskerar man ju atl 10% av avstyckningsloller kom­mer att få inskrivningar slmkna fastän de i verkligheten belastar lotten. Enligt fidigare uttalande består ju rättigheten i alla fall.

Med ovanslående vill SLF inte motarbeta en välbehövlig förenkling men vill komma med följande alternativa och kompletlerande förslag.

1. Lagförslaget genomföres ej utan i stället får avförande av inskrivning-

Prop. 1980/81:147

46

ar ske först efter ett ulredningsarbete där rättighetsinnehavaren fått tillfälle att yttra sig i tveksamma fall. Vid utredningsarbetet torde domsagorna temporärt behöva förstärkas med personal med lantmäteriutbildning.

2.

Om lagstiftningen trots allt införes på nu avsett säll skall rättighets-innehavaren hållas skadelös av statsverket, om rättigheten går förlorad pä grund av att inskrivningsskyddet har upphört liksom om den på grund av preklusionen ej beaktats vid fastighetsbildningsförrätlning. Han skall vi­dare ej heller behöva vidkännas kostnad för förnyelse av inskrivningen vare sig inom nu angiven tidsfrist eller senare.

3.

Om denna lagstiftning införes jämväl för servitut innebär del en motsats sä till vida atl rättigheten kan upplåtas för all framtid men inskriv­ningsskyddet kan bli begränsat till 50 år. Man fär i förlängningen av denna lagstiftning misstänka att nya förslag kommer vart tionde är. Så länge servitulsbegreppel finns kvar i sin nuvarande omfattning mäsle logiskt även möjligheten lill inskrivning för all framtid finnas kvar.

SLF vill i delta sammanhang påpeka att vi i annat yttrande ifrågasatt om privaträttsliga servitut överhuvud taget skall fä bildas utan samtliga servi­tut skall tillkomma i förrätlningsform. Vi vill på nyll påpeka del önskvärda i en sådan reform.

Svenska kommunal-lekniska föreningen: Den föreslagna lagstiftningen berör i princip tvä frågor. Den ena regleras i § 1. Enligl denna § förfaller inskrivningar beviljade före är 1933 avseende vissa rättigheter. Avsikten är alt upphäva vissa inskrivningar, som är äldre än 50 är. I lagen om förnyelse av vissa inteckningar för nyttjanderätt, avkomsträtt och servitut (SFS 1968:278) har man molsvarande regler för inskrivningar, som är äldre än 50 räknat frän 1968. All framflytta giltighetstiden för dessa inskrivningar får anses vara lämpligl. Del vore dock bättre atl införa en generell regel, som medförde atl inskrivningarna förföll om de inte förnyades inom 50 är.

Den andra frågan gäller vissa avskilda fastigheters ansvar för inskriv­ningar i respektive stamfaslighet. Den som sysslar med fastighetsbildning har fäll erfara att många inskrivningar av nämnda slag kunnal intygas bort. vilkel varit möjligt sedan 1 juli 1968. Erfarenheten talar för atl del finns åtskilliga inskrivningar, som inle har en reell belastning lill grund. Inom mänga arbetsområden handskas man med inskrivningar och det åtgår mycket tid till dessa fiktiva inskrivningar. Del förslag som framlagts i §2 medför visserligen en kraftig temporär insats för vissa rättighetshavare däribland kommunerna men torde ulan tvekan vara lönsamt pä både kort och lång sikt.

När det gäller lagtexten sä bör vissa ändringar förelagas. §2 avser inskrivningar beviljade i slamfastighet före avskiljandet av en stycknings-lott eller dess motsvarighet. Nägra avsöndringar har inte sketl efter 1928 och säledes är del onödigt att ha med avsöndring bland de uppräknade instituten. Inskrivningar i fasligheter, som bildats genom avsöndring för­faller ju enligl bestämmelserna i § 1.

I § 2 andra stycket sägs att ... fastighet som bildals genom att område från fastighet sammanlagts med fastighet ... Detta är inle formellt rikligt. Man kan inle sammanlägga etl område av en faslighet med en fastighet. Området måste först avskiljas. Förslag till ändring: Har fasfighel, som avses i första stycket ingått i sammanläggning äger första stycket molsva­rande tillämpning pä den sammanlagda fastigheten.

Sammanfattningsvis vill Svenska kommunal-lekniska föreningen fram­föra alt föreningen inget har att erinra mot lagförslaget, men anser alt ovan nämnda detaljändringar bör ske.

Prop. 1980/81:147

47

Utdrag

LAGRÅDET

PROTOKOLL

vid sammanträde 1981-03-05

Närvarande: fd. justitierådet Petrén, regeringsrådet Hilding, justitierådet Vängby,

Enligl lagrådet tillhandakommet utdrag av protokoll vid regeringssam­manträde den 26 februari 1981 har regeringen på hemställan av statsrådet och chefen för juslitiedepartementet[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat inhämta lagrådets yttrande över förslag lill lag om förnyelse av vissa inskrivningar för nytt­janderätt och servitut.

Förslaget har inför lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Lars An­dersson,

Förslaget föranleder följande yttrande av lagrådet:

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

Prop. 1980/81:147

48

Utdrag

JUSTITIEDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1981-03-12

Närvarande: statsministern Fälidin, ordförande, och statsråden Ullslen,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Krön­mark,[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Boo,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Petri,[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om förnyelse av vissa inskrivningar för nyttjanderätt och servi­tut

Föredraganden anmäler lagrådets yttrande' över förslag till lag om för­nyelse av vissa inskrivningar för nyttjanderätt och servilul.

Föredraganden upplyser att lagrådet har lämnat lagförslaget ulan erinran och hemställer att regeringen föreslår riksdagen

att antaga förslagel.

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att anlaga del förslag som föredra­ganden har lagt fram.

Beslut om lagrådsremiss fattat vid regeringssammanträde den 26 februari 1981.

Norstedts Tryclceri, Stockholm 1981