Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1977/78:75 Regermgens proposition

1977/78: 75

med förslag till ransoneringsiag m. m.;

beslutad den 8 december 1977.

Regeringen föreslår riksdagen att antaga de förslag, som har upp­tagits i bifogade utdrag av regeringsprotokoll ovannämnda dag.

På regeringens vägnar

THORBJÖRN[REDACTED_EFTERNAMN]

STAFFAN[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en ny ransoneringslag som skall ersätta all­

männa ransoneringslagen (1954: 280). Den nya lagen, som är en full­

maktslag, träder automatiskt i tillämpning om riket kommer i krig. 1

andra krissituationer får regeringen sätta lagen i tillämpning. Ett beslut

härom skall inom viss tid underställas riksdagen för prövning. Den nya

lagen skiljer sig från allmänna ransoneringslagen bl. a. genom att den

har utformats så att skilda typer av försörjnihgskrisér skall kunna

bemästras utan att särlagstiftning skall behöva tillgripas. Sålunda kan

Lagen sättas i tillämpning då försörjningssvårigheter har uppstått till

följd av någon extraordinär händelse som har inträffat inom landet,

s. k. inre kris.

'     .   :

1    Riksdagen 1977/78. 1 saml. Nr 75

Prop. 1977/78: 75

1    Förslag till Ransoneringslag

Härigenom föreskrives följande.

Inledande bestämmelser

1

§    Kommer riket i krig, träder 69 §§ i tillämpning.

2

§ Regeringen får föreskriva att 69 §§ helt eller delvis skall till-lämpas från tidpunkt som regeringen bestämmer,

1.

om riket är i krigsfara,

2.

om det tUl följd av krig eller av krigsfara vari riket har befunnit sig eller av annan utomordentlig händelse föreligger knapphet eller be­tydande fara för knapphet inom riket på förnödenhet av vikt för total­försvaret eller folkförsörjningen.

Föreskrift enligt första stycket 2 skall avse viss tid, högst ett år varje gång.

3

§ Föreskrift enligt 2 § första stycket skall understäUas riksdagens prövning inom en månad från det den utfärdades eller, oin riksmöte ej pågår, från början av närmast följande riksmöte. Sker ej underställning eller godkänner riksdagen ej föreskriften inom två månader från det underställningen skedde, upphör föreskriften att gälla.

4

§ Upphör riket att vara i krig eller i krigsfara som har föranlett föreskrift enligt 2 § första stycket 1, skall regeringen föreskriva att 6 9 §§ ej längre skall tUlämpas. Dock får regeringen, om förutsättningar härför finns, i stället föreskriva att de skall tUlämpas med stöd av 2 § första stycket 2.

5

§ Vid tillämpning av denna lag och med stöd av lagen meddelade föreskrifter skall tillses att den vars rätt beröres icke lider större för­fång än som är nödvändigt.

Beslut enligt 13 § 1 får ej utan tvingande skäl meddelas i fråga om förnödenhet, som näringsidkare oundgängligen behöver för sin näring.

Reglering av handel m. m.

6  § Om det är nödvändigt för hushållning med förnödenhet som är av

vikt för totalförsvaret eller folkförsörjningen, får regeringen föreskriva

att förnödenheten

1.

under viss tid icke får saluhållas, utbjudas mot vederlag, överlåtas eller förvärvas,

2.

får saluhållas, utbjudas mot vederlag, överlåtas eller förvärvas en­dast i den ordning och på de vUlkor som föreskrives av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer,

3.

får användas endast för de ändamål, på de villkor och med de

Prop. 1911Iii: 75

3

begränsningar som föreskrives av regeringen eller myndighet som rege­ringen bestämmer.

Föreskrift enligt första stycket får meddelas även i fråga om annan förnödenhet, om det behövs för att reglering som där avses skall kunna tUlfredsställande kontrolleras.

Föreskrift enligt första stycket 1 eller 2 i fråga om överlåtelse av viss förnödenhet gäller även näringsidkares uttag av förnödenheten ur rörelsen, om ej annat föreskrives av regeringen eller myndighet som re­geringen bestämmer.

7 § Om det är nödvändigt för hushåUning som avses i 6 § eller för

kontroll av reglering enligt 6 §, får regeringen föreskriva att viss för­

nödenhet icke får frambringas, tiUverkas, beredas, användas eller yrkes­

mässigt köpas eller säljas av annan än den som har fått tillstånd därtill

av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer.

Särskilda avgifter

8 § Om det är nödvändigt för att tillgodose behov av förnödenhet som

är av vikt för totalförsvaret eller folkförsörjningen, får regeringen fö­

reskriva att clearing skall ske för utjämning av priserna på förnöden­

heter av samma eller likartat slag, som införes tUl riket, eller av priserna

på förnödenhet, som införes till riket, och förnödenhet av samma eller

likartat slag, som frambringas, tUlverkas eller beredes inom riket.

Med clearing avses i första stycket att i vissa fall avgift (clearing­avgift) skall erläggas och i andra fall bidrag (clearingbidrag) skall utgå för förnödenhet, som införes till riket eller som frambringas, tillverkas eller beredes inom riket. Regeringen bestämmer grunderna för hur av­gift och bidrag skall beräknas.

Om särskilda skäl föreligger, får clearing avse även förråd av för­nödenhet som finns inom riket när föreskriften om clearing träder i kraft.

9 § Om det är nödvändigt för att tillgodose behov av förnödenhet

som är av vikt för totalförsvaret eller folkförsörjningen, får regeringen

föreskriva att avgift (prisutjämningsavgift) skall erläggas för förnöden­

het som utföres ur riket. Regeringen bestämmer grunderna för hur av­

giften skall beräknas.

10

§ Regeringen får meddela föreskrifter om restitution av och be­frielse från clearingavgift och prisutjämningsavgift.

11

§ Riksdagen bestämmer hur överskott som kan ha uppstått vid clearing skaU användas.

Erlagda prisutjämningsavgifter skall överföras till en fond. Fondens medd skall enligt regeringens närmare bestämmande tUlföras närings­gren som har berörts av föreskrift om prisutjämningsavgift.

Inlösen

12 § Har regeringen på grund av knapphet eller befarad knapphet på

viss förnödenhet meddelat föreskrift enligt 6 eller 7 § i fråga om den

förnödenheten, kan ägare av sådan förnödenhet ansöka att hans förråd av

förnödenheten skall inlösas. Ansökan stäUes till regeringen men ges in till

länsstyrelsen.

Prop. 1977/78: 75

4

Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer skall inom éh månad från det ansökningen gavs in besluta i fråga om inlösen av för­nödenheten för statens eller annans räkning. Har i fäll, då inlösen ej sker, föreskrift enligt 6 eller 7 § i betydande mån begränsat ägarens möjlighet att tillgodogöra sig värdet av förnödenheten och har före­skriften för ägaren medfört men, som ej är ringa, skall bestämmas att förnödenheten får av ägaren överlåtas eller användas utan hinder av vad som har föreskrivits med stöd av 6 eller 7 §.

Förfogande

13 § Är 6 § i tillämpning och är det oundgängligen nödvändigt för

att reglering som där avses skall kunna genomföras, får regeringen eller

myndighet, som regeringen bestämmer, genom beslut om förfogande för

statens eller annans räkning i särskilt fall ålägga

1.

näringsidkare, vilken i sin rörelse äger förnödenhet som omfattas av regleringen, att avstå förnödenheten,

2.

näringsidkare, som i sin rörelse äger eller innehar fastighet, gruva, byggnad, industrianläggning eller annan anläggning eller transportme­del, arbetsmaskin eller liknande, att utöva verksamhet för eller på an­nat sätt medverka till framställning av förnödenhet, som omfattas av regleringen, i den mån det kan ske inom ramen för hans vanliga verk­samhet,

3.

näringsidkare, som i sin rörelse äger eller innehar lageranlägg­ning, att förvara förnödenhet som omfattas av regleringen,

4.

näringsidkare, som i sin rörelse äger eller innehar transportmedel, att ombesörja transporter.

14 § Är 6 § i tillämpning och kan beslut om förfogande antagas bli

nödvändigt beträffande viss egendom, får regeringen eller myndighet,

som regeringen bestämmer, i avvaktan på sådant beslut förbjuda nä­

ringsidkaren att överlåta, förbmka, skada, gömma undan eller föra bort

egendomen (dispositionsförbud).

:     -

Har ej beslut om förfogande meddelats och blivit gällande mot nä­ringsidkaren inom en månad från det dispositionsförbud enligt första stycket beslutades, upphör förbudet att gälla mot honom. Föreligger särskilda skäl, kan dock myndighet som har meddelat förbudet förlänga tiden med högst en månad.

15 § Näringsidkare som avses med beslut om förfogande eller dis-

positionsförbud är skyldig ätit vårda egendomen samt att, om det på­

fordras, avlämna förnödenhet som skall avstås enligt beslut om förfo­

gande. Tid och plats för avlämnande fastställes av den myndighet som

har meddelat beslutet eller av myndighet som regeringen bestämmer.

Kan näringsidkaren icke tUlfredsställande fuUgöra skyldighet enligt lörsta stycket, skall han utan dröjsmål anmäla detta tiU den myndig­het som har meddelat beslutet dier bestämmelse om fullgörande av det.

Underlåter näringsidkare att behörigen eller i rätt tid tillhandahålla egendom som omfattas av beslut om förfogande, skall polismyndighet tämna den handräckning som behövs för verkställighet av beslutet.

Prop. 1977/78: 75

5

16 § Beslut om förfogande och pm dispositionsförbud blir gäUande

mot näringsidkaren, när han har fått del av beslutet.

Förnödenhet, som näringsidkare på grund av beslut enligt 13 § 1 el-, ler 2 skall avstå till annan eller framställa för annans räkning, övergår i dennes ägo när den avlämnas eller på annat sätt kommer i hans be­sittning.

17 § Mot beslut om förfogande och dispositionsförbud som har med­

delats av annan myndighet än regeringen får talan föras hos regeringen

genom besvär.

Ersättning

18

§ Inlöses förnödenhet enligt 12 §, utgår ersättning för kostnader för tillverkning eller inköp och för transport och lagring av förnöden­heten. Ersättning får dock icke bestämmas till högre belopp än som skulle ha utgått om förnödenheten hade avståtts tUl staten enligt för­fogandelagen (1978: 000).

19

§ Avstås förnödenhet enligt 13 § 1, utgår skälig ersättning för nödvändiga kostnader vid tUlverkning eller återanskaffning eller, om förnödenheten avstås av återförsäljare, vid återanskaffning och återför-säljning av sådan förnödenhet.

Utövas verksamhet enligt 13 § 2.4, utgår ersättning med hänsyn till nödvändiga kostnader för verksamheten.

20

§ Upphör dispositionsförbud att gälla enligt 14 § andra stycket, utgår skälig ersättning för skada som till följd av förbudet har uppkom­mit på den med förbudet avsedda egendomen.

21

§ För åtgärd enligt 15 § första stycket första meningen utgår skälig ersättning.

22

§ Ersättning bestämmes med hänsyn till omständigheterna vid den tid då förnödenheten avstås eller verksamheten utövas. Är förnödenhe­ten i färdigt skick vid den tidpunkt då beslutet om inlösen eller för­fogande meddelas, bestämmes ersättningen med hänsyn till omständig­heterna vid deh tidpunkten. FaststäUd ersättning får jämkas efter vad som är skäligt, om ändrade förhåUanden påkallar det.

I fall som avses i denna lag har bestämmelsema i 17 § andra stycket, 36 § och 4144 §§ förfogandelagen (1978: 000) motsvarande tillämp­ning.

23 § Ersättning enligt 1821 §§ bestämmes av oljekrisnämnden så­

vitt avser inlösen av eller förfogande eller dispositionsförbud beträf­

fande råolja och oljeprodukter som omfattas av oljekrislagen (1975:

197). Bestämmelser om nämnden finns i samma lag.

1 annat fall än som avses i första stycket bestämmes ersättning enligt 18 § av lokal värderingsnämnd och ersättning enligt 19;21 §§ av riksvärderingsnämnden. Bestämmelser om dessa nämnder finns i förfo-ganddagen (1978: 000).

I fråga om bevakning av statens rätt inför nämnderna gäller vad som föreskrives i 13 § oljekrislagen och 28 § förfogandelagen.

Prop. 1977/78: 75

6

24 § Talan mot beslut av lokal värderingsnämnd föres hos riksvärde­

ringsnämnden.

Mot beslut av riksvärderingsnämnden eller av oljekrisnämnden får ta­lan ej föras.

Ransoneringsbevis

25 § Bevis om rätt att förvärva eller använda fömödenhet vid regle­

ring enligt 6 § (ransoneringsbevis) får icke utbjudas tiU avyttring mot

vederlag eller överlåtas mot vederlag. Ej heller får sådant bevis över­

lämnas mot vederlag i pengar att användas av annan.

Ransoneringsbevis får ieke heller utan vederlag överlåtas eller mot annat vederlag än pengar överlämnas att användas av annan i andra fall eller på andra villkor än som föreskrives av regeringen eller myn­dighet som regeringen bestämmer.

26

§ Utöver vad i 25 § sägs gäller i fråga om näringsidkare, att han icke får utan vederlag till begagnande av annan överlämna eller ur sin rörelse taga ransoneringsbevis, som han har mottagit i eller för rörel­sen, annat än i den ordning och på de vUlkor som föreskrives av re­geringen eller myndighet som regeringen bestämmer.

27

§ Ransoneringsbevis får återkallas av myndighet som har utfärdat beviset, om tilldelningen av beviset har föranletts av oriktig uppgift el­ler om den, för vilken beviset har utfärdats, enligt gällande föreskrif­ter icke är berättigad att inneha eller begagna beviset eller om särskilda omständigheter eljest föranleder att beviset återkallas.

28

§ Har ransoneringsbevis återkallats, skall innehavaren genast över­lämna beviset till den myndighet som har återkaUat det eUer, om an­nan myndighet har angetts i beslutet om återkallelse, till denna myn­dighet.

29

§ Har någon för vUken ransoneringsbevis har utfärdats erhållit flyttningsbetyg till utlandet, skall han överlämna beviset till den myndig­het som har utfärdat det. Avlider någon för vUken sådant bevis har utfärdats, skall dödsbodelägare eller annan, som har den dödes egen­dom i sin vård, skyndsamt överlämna beviset till myndigheten.

30

§ Vad i denna lag sägs om ransoneringsbevis gäller även legitima­tionskort som har utställts av myndighet för att användas vid utdelning av ransoneringsbevis.

Uppgiftsskyldighel m. m.

31

§ Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer får fö­reskriva, att den som innehar fömödenhet av vikt för totalförsvaret eller folkförsörjningen eller förnödenhet, som avses med föreskrift en­ligt 6 § andra stycket eller 7 §, skall lämna uppgift om innehavet.

32

§ Regeringen dier myndighet som regeringen bestämmer får fö­reskriva, att den som yrkesmässigt, frambringar, tUlverkar, bereder, kö­per, säljer etter i yrkesmässig verksamhet använder fömödenhet som

Prop. 1977/78: 75

7

avses med föreskrift enligt 69 § skall lämna de skriftliga uppgifter angående rörelsen och föra de anteckningar som finnes behövliga för kontroll av föreskriftens efterlevnad.

33 § I samband med reglering enligt 6 eller 7 § i fråga om energi äi

var och en skyldig att, i den utsträckning som föreskrives av regeringen

eller myndighet som regeringen bestämmer, lämna de uppgifter och

göra de avläsningar som finnes behövliga för genomförande av regle­

ringen.

Den som råder över utrymme, inom vilket åtgärd enligt första stycket skall vidtagas, skall lämna erforderligt tUlträde tUl utrymmet.

34 § För kontroll av att uppgift enligt 32 eller 33 § är riktig och

fullständig skall uppgiftsskyldig på begäran av länsstyrelse eller av an­

nan myndighet, som regeringen bestämmer, tUlhandahålla myndighe­

ten handelsböcker och andra affärshandlingar på tid och plats som

myndigheten lastställer.

Vad som sägs i första stycket har motsvarande tillämpning i fråga om anteckningar som avses i 32 §.

35 § Om uppgiftsskyldig ej efterkommer begäran enligt 34 § eller

om det beiräffande någon föreligger särskild anledning till kontroll

huruvida uppgiftsskyldighet vederbörligen har fullgjorts, får myndighet

som avses i 34 § besluta om undersökning av kontor, fabrik, butik,

serveringslokal, lagerlokal, ladugård eller annat utrymme eller förva­

ringssiälle, som han råder över, och om omhändertagande av hans han­

delsböcker och andra affärshandlingar. Även i fråga om utrymme som

avses i 33 § andra stycket får undersökning ske.

Vid undersökning och omhändertagande enligt första stycket skall bestämmelserna i 28 kap. rättegångsbalken om husrannsakan gälla i tillämpliga delar. Myndigheten utövar därvid den befogenhet som vid husrannsakan tillkommer undersökningsledaren, åklagaren eller rätten. Det åligger polismyndighet att lämna den handräckning som behövs för undersökningen och omhändertagandet.

36 § Den mot vilken förfogande riktas är skyldig att lämna uppgift om

rätt som annan har i fråga om den med förfogandet avsedda egen­

domen.

Vite m. ni.

37

§ Har någon underlåtit att fullgöra skyldighet enligt 28 eller 29 §, får länsstyrelsen eller enligt regeringens bestämmande annan myndighet förelägga honom vid vite att fullgöra skyldigheten. Detsamma gäller, om någon har eller kan antagas ha underlåtit att fullgöra skyldighet enligt 3133 §.

38

§ Har reglering enligt 6 § införts i fräga om energi, får förbrukare åläggas att till staten utge särskild avgift (överförbmkningsavgift), om han har

1. förbmkat mer ledningsbunden energi än som har tillkommit ho­nom enligt regleringen,

Prop. 1911 Iii: 75

g

2. misshushållat med energi, som har tilldelats honom; och myndig­het till följd därav nödgats tUldela honom ytterligare energi.

Avgiften utgår för överförbmkningen utöver det belopp som skall erläggas såsom vederlag för energin. Den får bestämmas till högst fem eller, om särskilda skäl föreligger, högst tio gånger nämnda belopp. Re­geringen meddelar närmare föreskrifter om grunderna för beräkning och påföring av överförbrukningsavgifl. Enligt regeringens bestämman­de ålägges avgiften av länsstyrelse, kristidsnämnd eller annan myndig­het.

Har den som ålagts överförbmkningsavgift icke kunnat i väsentlig mån påverka förbrukningen eller föreligger eljest särskilda skäl, får re­geringen eller myndighet som regeringen bestämmer befria honom från avgiften.

39 § Underlåter någon att rätta sig efter föreskrift som beträffande

viss förnödenhet har meddelats med stöd av 6 § och kan åtgärd enligt

27 § ej vidtagas, får myndighet som regeringen bestämmer under viss

tid avstänga honom från att erhålla ytterUgare mängd av förnödenheten

eUer tilldela honom mindre mängd än han eljest skulle erhåUa.

Utgöres förnödenheten av ledningsbunden energi, skall den som tillhandahåller denna verkställa beslut enligt första stycket. Härvid har 33 § andra stycket motsvarande tillämpning.

Underlåter någon att fuUgöra skyldighet enligt andra stycket, får myndighet som avses i första stycket förelägga honom vid vite att full­göra skyldigheten.

40

§ Mot beslut om föreläggande av vite enligt denna lag får talan ej föras annat än i samband med talan mot beslut om utdömande av vitet.

41

§ Har åtal väckts mot näringsidkare för att han beträffande viss förnödenhet i väsentlig mån åsidosatt föreskrift som har meddelats en­ligt 6 §, får myndighet som regeringen bestämmer meddela honom förbud att yrkesmässigt saluhålla, överlåta eller använda sådan för­nödenhet. Föreligger särskilda skäl, får förbudet omfatta också annan förnödenhet som är föremål för reglering enligt 6 §.

Har åtal väckts mot näringsidkare för att han i väsentlig mån åsido­satt föreskrift som har meddelats enligt 7 §, fär om särskilda skäl före­ligger förbud som avses i första stycket meddelas honom beträffande förnödenhet, som är föremål för reglering enligt 6 §.

Åtalas någon, som har handlat på näringsidkares vägnar, för brott som avses i första eller andra stycket, har vad där sägs motsvarande till­lämpning på såväl den åtalade som näringsidkaren.

42

§ Förbud enligt 41 § består vill dess reglering enligt 6 § upphör i fråga om förnödenheten. Myndighet som har meddelat förbudet får dock upphäva det dessförinnan. Ogillas åtal för brott som har för­anlett förbud, skaU myndighet som har meddelat förbudet omedelbart häva det.

43

§ Näringsidkare som innehar förråd som omfattas av förbud en­ligt 41 § har rätt att få förrådet inlöst efter ansökan hos den myndig­het som har meddelat förbudet. Härvid skall 18, 22 och 23 §§ tilläm­pas.

Prop. 1977/78: 75

9

Ansvarsbestämmelser m. in. 

44 § Till böter eller fängelse i högst sex månader dömes, om ej gär­

ningen är belagd med straff i brottsbalken, den som uppsåtligen

1.

bryter mot föreskrift, åläggande, förbud eller vUlkor som gäller enligt eller har meddelats med stöd av 6, 7, 1315 eller 41 §,

2.

lämnar oriktig uppgift i ärende om utfående av ransoneringsbevis eller vid förvärv mot kvitto eller liknande handling av förnödenhet som är föremål för reglering enligt 6 §, om åtgärden innebär fara i bevis­hänseende,

3.

lämnar oriktig uppgift i ärende om tillstånd enligt 7 § eller ärende som avses i 27 eller 39 §, om åtgärden innebär fara i bevishänseende,

4.

bryter mot 25 eiler 26 § eller obehörigen förskaffar sig äkta eller falskt ransoneringsbevis,

5.

obehörigen använder ransoneringsbevis som är utfärdat för annan eller återkallat,

6.

underlåter att fullgöra skyldighet som åligger honom enligt 3134 dier 36 §,

7.

lämnar oriktig uppgift vid fullgörande av skyldighet enligt 3133 eller 36 §, om åtgärden innebär fara i bevishänseende,

8.

inför oriktig uppgift i anteckningar enligt 32 §, om åtgärden in­nebär fara i bevishänseende.

Är brott som avses i första stycket att anse som grovt, dömes till fängelse i högst två år. Vid bedömande huruvida brottet är grovt skall särskilt beaktas, om det har skett i vinningssyfte eller har avsett en be­tydande mängd av egendom eller eljest har varit av särskilt farlig art.

Begår någon av oaktsamhet gärning som avses i första stycket, dö­mes till böter eller, om brottet är grovt, titt fängelse i högst sex måna­der. I ringa fall dömes ej till ansvar enligt detta stycke.

45 § Den som har underlåtit att fullgöra skyldighet, som omfattas av

vitesföreläggande enligt denna lag, får icke dömas till straff för un­

derlåtenheten.

Den som har ålagts överförbmkningsavgift enligt 38 § får icke dömas till straff för överförbrukningen.

46 § Har näringsidkare ej iakttagit erforderlig omsorg vid omhänder-

havandet av förråd av förnödenhet som avses i 6 eller 7 § eller av

ransoneringsbevis som har mottagits i etter för rörelsen och kan han

till följd därav icke redovisa förrådet eller bevisen i föreskriven ord­

ning, dömes till böter.

Vad i första stycket föreskrives i fråga om ransoneringsbevis har motsvarande tillämpning i fråga om anteckningar som avses i 32 § och andra handlingar som skall upprättas enligt föreskrift utfärdad med anledning av reglering enligt 6 eller 7 §.

47

§ Om flera har medverkat till brott som avses i denna lag, har 23 kap. 4 och 5 §§ brottsbalken motsvarande tillämpning.

48

§ Näringsidkare ansvarar för gärning som avses i 44 §, om den har begåtts i hans rörelse och han har haft eller bort ha vetskap om gär­ningen.

49

§ Har någon begått brott som avses i denna lag, skall egendom, som han i samband med brottet har mottagit eller genom brottet har

Prop. 1977/78: 75

10

saluhållit eller utbjudit till avyttring mot vederlag eller undanhållit, an­vänt, frambringat, tillverkat eller berett, förklaras förverkad, om det ej är uppenbart obilligt. I stället för egendomen kan dess värde förklaras förverkat.

Äger den brottslige ytterligare sådan förnödenhet som brottet har avsett, kan även denna förklaras förverkad. Förråd av annan förnöden­het som han äger och som är föremål för reglering enligt 6 eller 7 § kan, om särskilda skäl föreligger, också förklaras förverkat.

Vad i första stycket sägs om egendom gäller i tillämpliga delar även ransoncringsbevis.

50

§ Har beslag lagts på egendom, som kan antagas bli förverkad, och är den underkastad förskämning eller snar förstörelse eller annan nedgång i värde, får den genast försäljas. Sådan försäljning skall alltid ske, om ägaren begär det. Uppskattas egendomens värde till ettusen kronor eller mera och har ej försäljning påkallats av ägaren, skall dock tillstånd til! försäljning sökas hos rätten, om omständigheterna medger detta. Rätten får utan att höra ägaren meddela beslut i ärendet.

51

§ Ätal för brott som avses i 46 § får väckas endast efter anmälan eller medgivande av myndighet som regeringen bestämmer.

Särskilda bestämmelser

52 § Talan mot beslut som har meddelats enUgt 27 §, 35 §, 38 §, 39 §

första stycket, 41 eller 42 § föres hos kammarrätt genom besvär.

Talan mot sädant beslut enligt denna lag som har meddelats av an­nan myndighet än domstol och som ej avses i första stycket eller i 17 eller 23 § föres hos förvaltningsmyndighet i den ordning regeringen fö­reskriver. Möjligheten att anföra besvär får därvid begränsas så, att talan får föras hos endast en besvärsinstans.

53

§ Förvaltningsmyndighets eller kammarrätts beslut vid tillämpning av denna lag och av föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen länder till efterrättelse utan hinder av anförda besvär, om ej annat föl­jer av 22 § andra stycket eller föreskrives i beslutet.

54

§ När tillämpningen av 69 §§ upphör, skall vad som i fråga om förfogande och dispositionsförbud föreskrives i 57, 58, 60 och 61 §§ förfogandetagen (1978: 000) ha motsvarande tillämpning.

55

§ Den som på grund av bestämmelse i denna lag har fått känne­dom om yrkeshemlighet, arbetsförfarande, affärsförhållande, enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden eller förhållande av bety­delse för folkförsörjningen eller för rikets säkerhet får ej obehörigen yppa eller utnyttja vad han.sålunda har erfarit.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1978, då allmänna ransonerings­lagen (1954: 280) skall upphöra att gälla.

Förekommer i lag eller författning hänvisning till föreskrift som har ersatts genom bestämmelse i denna lag, tillämpas i stället den nya be­stämmelsen.

Prop. 1977/78: 75

11

2    Förslaig Hil

Lag om ämidong i kommunalskattelagen (1928: 370)

Härigenom föreskrives  att 20  §  kommunalskattelagen  (1928: 370) skatt ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Vid beräkningen av inkomsten från särskUd förvärvskälla skola från samtliga ur förvärvskällan under beskattningsåret härfiutna intäkter i penningar eiler penningars värde {bruttointäkt) avräknas alla omkost­nader under beskattningsåret för intäkternas förvärvande och bibehål­lande. Ätt kojicernbidrag, som icke utgör sådan omkostnad, ändå skall avräknas i vissa fall och inräknas i bruttointäkt hos mottagaren fram­går av 43 § 3 mom.

Avdrag må icke ske för:

den skattskyldiges levandskost-nader och därtill hänförliga utgif­ter, däruti inbegripet vad skatt­skyldig utgivit såsom gåva eller så­som periodiskt understöd eller därmed jämförlig periodisk utbe­talning till person i sitt hushåll;

värdet av arbete, som i den skattskyldiges förvärvsverksamhet utförts av den skattskyldige själv eller andre maken eller av den skattskyldiges barn som ej fyllt 16 år;

ränta å den skattskyldiges eget, i hans förvärvsverksamhet nedlag­da kapital;

svenska aOmänna skatter;

kapitalavbetalning å skuld;

avgift enligt 8 kap. studiestöds­lagen (1973: 349);

avgitt enJigi lagen (1972:435) om överiastavgift:

avgift enligt lagen (1976: 666) om påföljder och ingripanden vid olovligt byggande m. m.;

belopp, lör vilket arbetsgivare är ansvarig enligt 75 § uppbördsla­gen (1953: 272);

avgift enligt lagen (1976: 206) om felparkeringsavgifi;

Avdrag må icke ske för:

den skattskyldiges levnadskost­nader och därtill hänförUga utgif­ter, däruti inbegripet vad skatt­skyldig utgivit såsom gåva eller så­som periodiskt understöd eller därmed jämförlig periodisk utbe­talning till person i sitt hushåll;

värdet av arbete, som i den skatlskyldiges förvärvsverksamhet utförts av den skattskyldige själv eller andre maken eller av den skattskyldiges barn som ej fyllt 16 år;

ränta å den skattskyldiges eget, i hans förvärvsverksamhet nedlag­da kapital;

svenska allmänna skatter;

kapitalavbetalning å skuld;

avgift enligt 8 kap. studiestöds­lagen (1973: 349);

avgift enligt lagen (1972: 435) om överlastavgift;

avgift enUgt lagen (1976: 666) om påföljder och ingripanden vid olovligt byggande m. m.;

belopp, för vUket arbetsgivare är ansvarig enligt 75 § uppbörds­lagen (1953: 272);

avgift enligt lagen (1976: 206) om felparkeringsavgifi;

1 Senaste lydelse 1976: 1094.

Prop. 1911118: 75

12

Nuvarande lyddse

föriust, som är att hänföra till kapitalförlust.

Föreslagen lydelse

överförbrukningsavgifl enligt ransoneringslagen (1978: 000);

förlust, som är att hänföra till kapitalförlust.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1978.

3    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1973: 861) om lokal kristidsförvaltning

Härigenom föreskrives ätt 1 och 11  §§ lagen (1973: 861) om lokal kristidsförvaltning skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lyddse

1

Kommer riket i krig, träder be­stämmelserna i 2 § i tillämpning. När kriget upphört, förordnar re­geringen före avslutandet av den riksdagssession som börjar när­mast efter krigets slut, att bestäm­melserna icke vidare skall tilläm­pas. Detta gäller dock ej i den mån bestämmelserna alltjämt skatt till-lämpas på grund av förordnande enligt andra stycket.

Vid krigsfara vari riket befinner sig och under förhållande som avses i 1 § tredje stycket aUmän­na ransoneringslagen (1954: 280) får regeringen förordna att be­stämmelserna i 2 § skall tilläm­pas. Sådant förordnande skall in­om en månad eller, om riksdags­session ej pågår, inom en månad från början av nästkommande ses­sion underställas riksdagen för prövning av frågan om förordnan­det skatt bestå. Sker ej sådan un­derställning eller godkänner ej riksdagen förordnandet inom två månader från det underställning skett, förfaller förordnandet. Upp­hör krigsfara som föranlett för­ordnandet, skall förordnandet upp­hävas före nästkommande riks­dagssessions avslutande.

Föreslagen lydelse

Kommer riket i krig, träder be­stämmelserna i 2 § i tillämpning. När kriget upphört, förordnar re­geringen före avslutandet av det riksmöte som börjar närmast ef­ter krigets slut, att bestämmelser­na icke vidare skall tillämpas. Det­ta gäller dock ej i den mån be­stämmelserna alltjämt skall tilläm­pas på grund av förordnande en­ligt andra stycket.

Vid krigsfara vari riket befinner sig och under förhållanden som avses i 2  försia stycket 2 ranso­neringslagen (1978: 000) får rege­ringen förordna att bestämmelser­na i 2 § skall tiUämpas. Sådant för­ordnande skall inom en månad el­ler, om riksmöte ej pågår, inom en månad från början av nästkom­mande riksmöte underställas riks­dagen för prövning av frågan om förordnandet skall bestå. Sker ej sådan underställning etter godkän­ner ej riksdagen förordnandet in­om två månader från det under­ställning skett, förfaller förordnan­det. Upphör krigsfara som föran­lett förordnandet, skall förord­nandet upphävas före nästkom­mande riksmötes avslutande.

1 Senaste lydelse 1977: 205.

Prop. 1977/78: 75

13

Nuvarande lydelse

Föreslagen lyddse

11 §2

Talan mot kristidsnämnds beslut i ärende enligt denna lag föres hos länsstyrelsen genom besvär.

Mot  länsstyrelses  beslut  enligt

Mot  länsstyrelses  beslut  enligt

denna lag föres talan genom be- denna lag föres talan genom be­

svär hos regeringen eUer myndig- svär hos regeringen eller myndig­

het som regeringen bestämmer.

het   som   regeringen   bestämmer.

Regeringen får dock föreskriva ätt talan ej får föras mot länsstyrelses beslut i överklagat ärende.

Kristidsnämnds och länsstyrelses beslut länder till efterrättelse utan hinder av besvär, om ej annorlunda förordnas.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1978.

4    Förslag titt

Lag om ändring i oljekrislagen (1975:197)

Härigenom föreskrives att 2 och 712 §§ oljekrislagen (1975: 197) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande   lydelse

Föreslagen lydelse

2§

Skall Sverige fullgöra skyldighet

SkaU Sverige fullgöra skyldighet

att begränsa oijekonsumtionen en-

att begränsa oljekonsumtionen en­

ligt artiklarna 13 och 14 i det av-

ligt artiklarna 13 och 14 i det av­

tal som anges i 1 §, får regeringen

, tal som anges i 1 §, får regeringen

föreskriva, att bestämmelserna i

föreskriva, att bestämmelsema i

25 §§ allmänna ransoneringsla-

69 §§ ransoneringslagen fl978:

gen (1954: 280), helt eller delvis,

000), helt eller delvis, skall äga

skall äga tUlämpning under viss

tUlämpning under viss tid, högst

tid, högst ett år varje gång.

ett år varje gång.

Föreskrift som avses i första stycket skall inom en månad eller, om

riksmöte ej pågår, inom en månad från början av nästkommande riks-.

möte underställas riksdagen för dess prövning huruvida föreskriften

skall bestå. Underlåtes detta eller godkänner riksdagen ej föreskriften

inom två månader från det underställningen har skett, är föreskriften

förfallen.

.   .

Under tid då bestämmelse i 2

:

,,

5  §§ allmänna ransoneringslagen

äger tillämpning skall även mot­

svarande föreskrifter  i 646  §§

samma   lag   tUlämpas.   Ersättning

'

...'

vid inlösen skall dock bestämmas

.

2 Senaste Ijdelse 1977: 205.

Prop. 1977/78: 75

14

Nuvarande lydelse

av den nämnd som anges i 8 § denna lag och ef av värderings­ nämnd som avses i 10 och 11 §§ aUmänna ransoneringslagen.

Föreslagen lydelse

7

§

I fråga om ersättning för egen­dom som tages i anspråk enligt denna lag äger 18, 2022 §§, 24 § andra stycket och 25 § all­männa förfogandelagen (1954: 279) motsvarande tillämpning.

I fråga om ersättning för egen­dom som tages i anspråk enligt denna lag äger 1921 §§ och 22 § första stycket ransoneringslagen (1978: 000) samt 17 § andra styc­ket, 36 § och 4144 §§ förfogan­delagen (1978: 000) motsvarande tillämpning.

8

§

Ersättning bestämmes av en nämnd, som består av ordförande och fyra andra ledamöter. Ordfö­randen och ytterligare en ledamot skall vara lagkunniga och erfarna i domarvärv.

För varje ledamot finns en eUer flera ersättare. Bestämmelserna om ledamot gäller även ersättare.

Ersättning bestämmes av en nämnd, oljekrisnämnden, som be­står av ordförande och fyra andra ledamöter. Ordföranden och ytter­ligare en ledamot skall vara lag­kunniga och erfarna i domarvärv.

För varje ledamot finns en eller flera ersättare. Bestämmelserna / övrigt om ledamot gäller även er­sättare.

Mot nämndens beslut enligt denna lag får talan ej föras.

9§

Regeringen utser ordförande, övriga ledamöter och ersättare i nämnden. Ledamot och ersättare utses för viss tid.

Ledamöterna i oljekrisnämnden utses för viss tid av regeringen.

10 §

Ledamot och ersättare i nämn­den skall vara myndig svensk med­borgare.

Innan   ledamot   eller   ersättare

Ledamot skall vara svensk med­borgare. Den som är omyndig el­ler i konkurstillstånd får ef utöva befattning som ledamot.  ,

Innan ledamot börjar tjänstgö-börjar tjänstgöra i nämnden skall     ra i oljekrisnämnden, skall han ha

avlagt domared.

han ha avlagt domared.

11 §

Bestämmelserna i 4 kap. rätte­gångsbalken om jäv mot domare äger motsvarande tillämpning på ledamot i nämnden.

Bestämmelserna i 4 kap. rätte­gångsbalken om jäv mot domare skall tillämpas på ledamot i olje­krisnämnden.

Prop. 1977/78: 75

15

Nuvarande lydelse

12

Nämnden är beslutför när ord­föranden och två andra ledamö­ter är närvarande.

Som nämndens beslut gäller den mening varom de flesta ledamö­ter förenar sig eller, vid lika rös­ tetal, den mening som ordföran­den biträder.

Yppas vid omröstning flera än två meningar, äger bestämmelser­na i 16 kap. rättegångsbalken om omröstning i överrätt motsvaran­de tillämpning.

Föreslagen lydelse

Oljekrisnämnden är beslutför när ordföranden och minst tre andra ledamöter är närvarande.

/ fråga om omröstning i nämn­den skall 16 kap. rättegångsbalken gälla i tillämpliga delar.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1978.

Prop. 1977/78: 75

16

Utdrag

HANDELSDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1977-06-30

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Äntonsson,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Asling,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN]

Lagrådsremiss med förslag till ransoneringslag ni. m.

1    Inledning

Med stöd av Kungl. Maj:ts bemyndigande den 22 mars 1974 tillkal­lade dåvarande chefen för handelsdepartementet en sakkunnig' med uppdrag att göra en översyn av ransoneringslagstiftningen. Utredningen (H 1974: 02), som antog benämningen ransoneringslagsutredningen, av­gav i november 1975 betänkandet (Ds H 1975: 3) Ny ransoneringslag. De i betänkandet framlagda lagförslagen bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 1.

Ransoneringslagsulredningens huvuduppgift var att mot bakgrund av vunna erfarenheter från oljekrisen 19731974 omarbeta aUmänna ran­soneringslagen (1954: 280) bl. a. så att särskilda ransoneringslagar fort­sättningsvis inte skall behövas för att förbrukningen av ledningsbunden energi, dvs. elektrisk kraft, stadsgas och fjärrvärme, skall kunna under­kastas reglering i kristid. Vidare skulle utredningen anpassa ransone­ringslagens bestämmelser så att lagen skall kunna tillämpas under såväl sådana utomordentliga förhållanden som krig och krigsfara och därav föranledda försörjningssvårigheter som vid s. k. fredskris. Med fredskris åsyftas krissituationer då produktion, sysselsättning, export och konsum­tion inte kan upprätthållas i normal omfattning på grund av importbort­fall av en eller flera försörjningsviktiga varor utan att det är krig eller krigsfara i vår nära omvärld. 1 utredningsuppdraget ingick också att utreda de ändringar i lagen som behövs för att den skall kunna till-

i Hovrättsrådet Stig[REDACTED_EFTERNAMN]. Vidare förordnades avdelningsdirektörerna Folke[REDACTED_EFTERNAMN] och Äke[REDACTED_EFTERNAMN], byråcheferna Arne[REDACTED_EFTERNAMN] och Nils[REDACTED_EFTERNAMN], kraftverksdirektören Sven Parding samt byrådirektören Anders[REDACTED_EFTERNAMN] att som experter biträda den sakkunnige.

Prop. 1977/78: 75

17

lämpas dä allvarliga försörjningssvårigheter har uppstått till följd av händelser som har inträffat inom Sverige, s. k. inre kris.

För att utreda vissa beredskapsfrågor på energiområdet tUlkallades samtidigt energiberedskapsutredningen. Denna utredning har i betänkan­det (SOU 1975: 6061) Energiberedskap för kristid lagt fram åtskilliga förslag tiU regleringsåtgärder och förslag tUl en ny krisorganisation. 1 ransoneringslagsutredningens uppdrag ingick att samordna översynen av lagen med energiberedskapsulredningens arbete. Översynen innefattade även frågan om det behövs ändringar i ransoneringslagen till följd av ändrad ransoneringsteknik inom andra områden än energiområdet.

Slutligen bör nämnas att i ransoneringslagsutredninges uppgift ingick att i samarbete med berörda myndigheter utarbeta förslag till nödvän­diga verkställighetsföreskrifter. Dessa förslag avses finnas i beredskap för att lämpliga tillämpningsförordningar m. m. snabbt skall kunna utfärdas när en försörjningskris uppstår och ransoneringslagen sätts i tillämpning. De utarbetade förslagen innebär att de ransoneringssyslem som avses användas i krislägen har omsatts i författningstext. Medde­landet av verkställighetsföreskrifter är en uppgift som ankommer på regeringen. Med hänsyn härtill och då de utarbetade förslagen inte hel­ler behandlas i fortsättningen kommer de inte att redovisas i denna lag­rådsremiss.

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts av riksåklagaren, Svea hovrätt, kammarrätten i Göteborg, rikspolisstyrelsen, datainspek­tionen, överbefälhavaren, civilförsvarsstyrelsen, beredskapsnämnden för psykologiskt försvar, riksvärderingsnämnden, postverket, statens järn­vägar, statens vägverk, statens väg- och trafikinstitut, statens trafiksäker­hetsverk, transportforskningsdelegationen, sjöfartsverket, luftfartsverket, transportnämnden, statistiska centralbyrån, statskontoret, byggnadssty­relsen, riksskatteverket, nämnden för samhällsinformation, lantbruks­styrelsen, statens jordbruksnämnd, kommerskollegium, tullverket, sta­tens pris- och kartellnämnd, konsumentverket, överstyrelsen för ekono­miskt försvar (ÖEF), oljekrisnämnden, ÖEF-ulredningen (H 1975:04), arbetsmarknadsstyrelsen, bostadsstyrdsen, statens råd för byggnads­ forskning, statens institut för byggnadsforskning, statens planverk, sta­tens industriverk, statens vattenfallsverk, länsstyrelsen i Stockholms län, länsstyrelsen i Östergötlands län, länsstyrelsen i Malmöhus län, läns­styrelsen i Norrbottens län, civilbefälhavaren i Västra civilområdet, civilbefälhavaren i Övre Norrlands civilområde, riksnämnden för kom­munal beredskap. Centrala driftledningen (CDL), Hyresgästernas riks­förbund. Kooperativa förbundet. Landsorganisationen i Sverige, Lands­tingsförbundet, Lantbrukarnas riksförbund. Motorbranschens riksför­bund, Scandinavian ÄirUnes System, Storstockholms lokaltrafik ÄB, Svenska lokaltrafikföreningen. Svensk industriförening. Svenska arbets­givareföreningen. Svenska busstrafikförbundet. Svenska båtindustriför-

2    Riksdagen 1977/78. 1 saml. Nr 75

Prop. 1977/78: 75

18

eningen (Sweboat), Svenska elverksföreningen. Svenska gasföreningen. Svenska handelskammarförbundet, Svenska kommunförbundet. Svenska kraftverksföreningen, Svenska petroleum institutet. Svenska riksbyggen. Svenska taxiförbundet. Svenska vatten- och avloppsverksföreningen, Svenska värmeverksföreningen. Svenska åkeriförbundet, Sveriges all­männyttiga bostadsföretag, Sveriges fastighetsäjgareförbund, Sveriges grossistförbund, Sveriges hantverks- och industriorganisation, Sveriges industriförbund, Sveriges köpmannaförbund, Sveriges redareförening. Tjänstemännens centralorganisation och VVS-tekniska föreningen.

Många remissinstanser har i sina remissvar hänvisat till sina yttran­den över energiberedskapsulredningens betänkande. Kommerskollegium har bifogat yttranden från handelskammaren d Göteborg-Västsvenska handelskamaren och från Västerbottens handelskammare.

Statens vattenfallsverk, CDL och Svenska elverksföreningen, som till­sammans med Svenska kraftverksföreningen är företrädda i CDL-före­tagens beredskapsnämnd, har gemensamt berett sina remissvar inom beredskapsnämnden. Remissvaren kan därför anses utgöra den samlade svenska kraftindustrins syn på utredningens betänkande. Storstockholms lokaltrafik AB har upplyst att de synpunkter bolaget har velat anföra på utredningens förslag har inarbetats i Svenska lokaltrafikföreningens remissyttrande. Svenska busstrafikförbundet och Svenska åkeriförbun­det, som var för sig har beretts tillfälle att yttra sig, har avgivit gemen­samt yttrande genom Svenska åkeriförbundet.

En sammanstäUning över remissyttrandena bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga.2.

2    Gällande bestämmelser

2.1 Beredskaps- och fullmaktslagstiftning

En omställning från ett normalt fredssamhälle till étt krissamhälle fordrar förberedelser, om inte kaos skall uppstå. Beredskapslagstiftning­en gör det möjligt för myndigheter, företag och enskilda att under lugna förhållanden planera för krislägen. Genom att riksdagen i flertalet av dessa lagar också har bemyndigat regeringen att besluta om åtgärder som annars skulle kräva riksdagens beslut (fullmaktslagstiftning) kan handlingsberedskapen hållas på en hög nivå. I de flesta krislägen skulle det vara förenat med allvarliga olägenheter att avvakta riksdagsbeslut i varje särskilt fall.

De nu gällande fullmaktslagarna är uppbyggda efter ett förhållande­vis enhetligt mönster. Flertalet av dem träder automatiskt i tillämpning om landet kommer i krig. Vid krigsfara och under andra av krig och krigsfara föranledda utomordentliga förhåUanden krävs ett beslut av regeringen för tillämpningen. Ett sådant besliit skall vanligen under­ställas riksdagens prövning inorri viss tid.

Prop. 1911118: 75

19

Bland de fullmaktslagar som är av betydelse för genomförandet av en ransonering kan nämnas förutom allmänna ransoneringslagen aUmänna förfogandelagen. (1954:279), allmänna prisregleringslagen (1954: 236) och lagen (1973: 861) om lokal kristidsförvaltning. I detta sammanhang bör oekså nämnas oljekrislagen (1975: 197), som har till­kommit för att säkerställa Sveriges åtaganden enligt det avtal om ett internationellt energiprogram (lEP-avtalet), som Sverige har under­tecknat år 1974.

2.2 Allmänna ransoneringslagen (1954: 280)

2.2.7 Inledande synpunkter

För att ta till vara de erfarenheter som hade gjorts under andra världskrigets omfattande ransoneringar tUlsattes en utredning som år 1952 avgav ett betänkande (SOU 1952: 24) med förslag tiU aUmän för­fogandelag och aUmän ransoneringslag. Syftet med den föreslagna lag­stiftningen angavs vara att "dels tillgodose av rådande utomordentiiga förhållanden betingade behov av förnödenhet, som är behövlig för krigs­bruk eller för ekonomisk 'försvarsberedskap eller som i övrigt är av vikt för befolkningen eller produktionen, dels att möjliggöra en av sådana förhållanden påkallad hushållning med förnödenhet av angivet slag". Trots att syftemålet med de båda lagarna sålunda är detsamma ansåg utredningen ändock att bestämmelserna borde delas upp på två lagar med hänsyn till att förfogande skiljer sig i väsentliga hänseenden från ransonering.

Utredningsförslaget föranledde år 1954 en regeringens proposition med förslag till allmän ransoneringslag och allmän förfogandelag. 1954 års riksdag antog lagförslagen (prop. 1954: 20, 2 LU 19, rskr 186). Båda lagarna trädde i kraft samma år och gäller fortfarande.

Till skillnad från de ransoneringslagar som tillämpades under andra världskriget galler allmänna ransoneringslagen utan tidsbegränsning. Genom att riksdagens medverkan vid lagens tUlämpning säkerställdes på annat sätt än genom tidsbegränsning ansågs den tveksamhet som tidigare hade funnits mot en permanent lagstiftning ha undanröjts.

2.2.2 Tillämpningsområdet in. in. (1 §)

Allmänna ransoneringslagen träder automatiskt i tillämpning om Sve­rige kommer i krig. Lagen kan även sättas i tiUämpning av regeringen om landet befinner sig i krigsfara eller om försörjningssvårigheter av­seende varor som är av vikt för totalförsvaret eller folkförsörjningen har uppstått till följd av krig, vari riket har befunnit sig, eller av krig mellan främmande makter eller av annan utom riket inträffad utom-ordentiig händelse. Vid krigsfara. beslutar regeringen själv om lagens tillämpning.  Beslutet skall underställas riksdagens prövning inom en

Prop. 1977/78: 75

20

månad, varefter riksdagen inom två månader skall pröva om beslutet skall bestå. Iakttas inte dessa tidsfrister förfaller regeringens förord­nande om lagens tUlämpning. I de övriga fallen måste regeringen först inhämta riksdagens samtycke. Efter den s.k. Suez-krisen 19561957 gjordes på grundval av vunna, erfarenheter ett tiUägg av innebörd att regeringen utan att först få riksdagens samtycke kan sätta lagen i tillämpning i vissa delar om inte riksdagens samtycke utan synnerlig olägenhet kan avvaktas.

1 1 § finns en erinran om att vid meddelande och tillämpning av före­skrift enligt lagen skall tillses att ingen lider större förfång än vad som är nödvändigt.

Lagen sätts i tillämpning genom att regeringen föreskriver att de s. k. befogenhetsbestämmelserna i 25 §§, helt eller delvis, skall tUlämpas. 1 1 § sista stycket föreskrivs att lagens övriga bestämmelser (646 §§) skall tillämpas då 25 §§ är i tUlämpning.

2.2.3 Befogenhetsbestämmelserna (25 §§)

Allmänna ransoneringslagen är, som nyss har framhållits, ett försörj­ningspoliiiskt instrument. Detta framgår redan av 1 § och kommer tUl direkt uttryck i 2 §, där det föreskrivs att handelsregleringar m. m: kan vidtas för att möjliggöra hushållning med bristförnödenheter som är nödvändiga för krigsbruk, ekonomisk försvarsberedskap eller för folk­försörjningen. De ransoneringsåtgärder som kan vidtas med stöd av 2 § kan vara mycket ingripande. Regeringen har sålunda möjlighet att före­skriva tidsbegränsade handelsförbud, olika former av ransoneringar samt användningsförbud och användningsregleringar. Vidare kan villkor för hanteringen av varor föreskrivas. Sådana föreskrifter måste vara gene­rella. Föreskrifter om pris kan dock inte meddelas.

Om det är nödvändigt för att tillredfsställande kunna kontrollera en reglering enligt 2 § får reglering genomföras även beträffande andra för­nödenheter än sådana som behöv.s för krigsbruk eller för folkförsörj­ningen. Ej heller är det något krav på att det föreligger brist på dessa förnödenheter.

I 2 § föreskrivs slutiigen att om föreskrift har meddelats rörande över­låtelse av viss förnödenhet föreskriften skall tiUämpas på motsvarande sätt beträffande näringsidkares uttag av förnödenheten ur sin rörelse såvida inte annat har förordnats.

I 3 § finns bestämmelser om auktorisation vUket innebär att endast de näringsidkare som har fått särskilt tUlståiid får exempelvis handla med vissa varor. Syftet med bestämmelserna är bl. a. att uppnå en tillfreds­ställande kontroll av att föreskrifter som har utfärdats med stöd av 2 § följs. Auktorisationsreglerna har av praktiska skäl uppdelats på två punkter. Den ena innehåller att endast den som, efter prövning av myn­dighet som regeringen bestämmer, har för yrket nödig erfarenhet och

Prop. 1977/78: 75

21

gjort sig känd för redbarhet och ordentlighet och i övrigt är lämplig och innehar ändamålsenlig utrustning skall få utöva den verksamhet för vilken auktorisation har föreskrivits. Den andra innehåller att verksam­heten endast får bedrivas av den som av regeringen eller av myndighet som regeringen bestämmer har erhållit särskilt tiUstånd. Som synes täc­ker den andra punkten även fall som avses i den första punkten. Tanken bakom konstruktionen har varit att om en så vidsträckt fullmakt som innefattas i punkt 2 ej behövs en mer begränsad fuUmakt kan ges enligt punkt 1. Bestämmelserna i 3 § kan i undantagsfall tiUämpas även när det inte är nödvändigt av kontrollskäl. Auktorisation skall då vara ound­gängligen nödvändig för att åstadkomma hushållning med förnödenhet enligt 2 §.

4 oeh 5 §§ innehåller bestämmelser om särskilda avgifter. Under kris­tider har prisnivån såväl på världsmarknaden som inom landet en ten­dens att stiga. Den inhemska prisstegringen kan stävjas genom prisregle­ringsåtgärder meddelade med stöd av allmänna prisregleringslagen (1956: 236). Är exporten fri oeh den svenska prisnivån lägre än världs­marknadens kan följden bli att varorna exporteras och att en inhemsk bristsituation uppstår. Detta kan förhindras genom exportförbud eller kvotering för det fall att viss export kan medges. Kvotering har emeller­tid ansetts medföra ogynnsamma verkningar. Med en prisutjämnings­avgift på exportvaror kan kvoteringar helt eller delvis undvikas. 5 § ger regeringen fullmakt att ta ut en sådan avgift.

I 4 § finns bestämmelser om clearingavgift och clearingbidrag som ger regeringen möjlighet att utjämna prisskillnader dels mellan impor­terade förnödenheter av samma eller likartat slag, dels mellan impor­terade förnödenheter och inom riket frambringade eller tillverkade för­nödenheter av samma eller likartat slag. Bestämmelserna om clearing­avgift och clearingbidrag kan däremot ej användas för att utjämna priser meUan förnödenheter, som har framtagits inom landet.

2.2.4 Övriga bestämmelser (646 §§)

I detta avsnitt skall endast några av de viktigaste bestämmelserna be­röras närmare.

Inlösen

Om föreskrift enligt 2 eller 3 § har meddelats på grund av knapphet eUer befarad knapphet på viss förnödenhet, kan ägaren hos regeringen ansöka om inlösen av förnödenheten. Ansökan härom, som skaU inges till länsstyrelsen (8 § första stycket), skall sedan behandlas inom 30 dagar av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer. Om inte inlösen för statens eUer annans räkning beslutas kan i stället före­skrift enUgt 2 eller 3 § för sökandens del upphävas (8 § andra stycket), bl. a. om föreskriften i betydande mån har begränsat ägarens möjlighet

Prop. 1977/78: 75

22

att tillgodogöra sig värdet av förnödenheten. Ersättning vid inlösen be­slutas av lokal värderingsnämnd och i andra tUUka sista instans av riksvärderingsnämnden (10 §).

Ransoneringsbevis

13-18 §§ innehåUer bestämmelser om ransoneringsbevis, varmed för­stås bevis som myndighet för reglering enligt 2 § har utfärdat om rätt att förvärva eller använda förnödenhet. Som ransoneringsbevis räknas ej endast inköpskort och inköpslieenser utan även förbrukningstUIstånd och lösa kuponger till inköpskort m.m. 1 1315 §§ ges bestämmelser om bl. a. överlåtelse av ransoneringsbevis, varmed avses att innehavaren definitivt avhänder sig beviset. EnUgt 13 § är det förbjudet att utbjuda ransoneringsbevis tiU avyttring mot vederlag eller överlåta bevis mot vederlag. Ej heller får innehavare av ett ransoneringsbevis överlämna beviset till annan för brukande och för denna tjänst tUlgodogöra sig be­talning i pengar. Överlåtelse utan vederlag eller överlämnande mot annat vederlag än pengar får ske endast om regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer meddelar föreskrift härom (14 §). I 15 § finns en särskild regel som innebär att näringsidkare inte heller utan vederlag får överlämna bevis för brukande eller ur sin rörelse ta bevis, som han har mottagit i och för rörelsen, annat än i den ordning oeh på de villkor som föreskrivs av regeringen eller av myndighet som regeringen be­stämmer.

Uppgiftsskyldighet

Under rubriken "Om uppgiftsskyldighet" i allmänna ransoneringsla­gen har intagits fem paragrafer, 1923 §§, som ger regering och myn­digheter rätt att föranstalta om inventering (19 § 1 st.) och ålägga nä­ringsidkare att föra anteckningar angående sin rörelse och lämna skrift­liga uppgifter om rörelsen. För kontroU av att uppgifter som någon med stöd av 19 § har ålagts att lämna är riktiga och fullständiga, har läns­styrelse, polismyndighet eller annan av regeringen utsedd myndighet möjlighet att ålägga den uppgiftsskyldige att tiUhandahålla handelsböc­ker osv. samt anteckningar som har förts med anledning av åläggande enligt 19 §. Samma myndigheter får också i nyssnämnt syfte undersöka den uppgiftsskyldiges kontor, fab:rik, butik, ladugård m.m. Underlåter nägon att fuUgöra uppgiftsskyldighet m. m. kan länsstyrelsen eller annan av regeringen utsedd myndighet vid vite tillhålla vederbörande att full­göra sin skyldighet (23 §).

S traf f m. m.

Brott mot regleringsföreskrifterna, otillåtna förfaranden med ranso­neringsbevis och brott mot bestämmelserna om uppgiftsskyldighet m. m. är straffsanktionerade (2440 §§). Straffbestämmelserna är uppbyggda

Prop. 1977/78: 75

23

efter två huvudlinjer, dels efter huruvida brotten har begåtts uppsåtligen eller av oaktsamhet, dels efter brottens svårhetsgrad. 2429 §§ anger straff för uppsåtliga brott. Straffskalan i dessa paragrafer omfattar dags­böter eller fängelse i högst sex månader. I 30 § sägs att om ett i 2429 §§ upptaget brott inte har begåtts i yrkesmässig förvärvsverksamhet eller eljest i vinningssyfte och om brottet med hänsyn till omständigheterna är att anse som ringa endast dagsböter skall utdömas. Om däremot brottet med hänsyn till omständigheterna är att anse som grovt skall straffet bestämmas tiU fängelse i högst två år (31 §). Vid bedömandet om brottet är grovt skall domstolen ta i beaktande om gärningen avsett betydande myckenhet av förnödenhet eller av ransoneringsbevis eller om gärningsmannen begagnat vilseledande bokföring eller gärningen eljest varit av särskilt farlig art.

Oaktsamhetsbrott straffsanktioneras i 32 §, vari föreskrivs att om sådan gärning som avses i 2429 §§ har begåtts av oaktsamhet, som ej är ringa, förövaren skall straffas med dagsböter. Om brottet är grovt skall fängelse i högst ett år eller dagsböter följa. Gärningar, som har begåtts av ringa oaktsamhet, är sålunda ej straffbara.

1 35 § finns en särbestämmelse som endast är lillämpbar på närings­idkare. Bestämmelsen gör det möjligt att till straff döma näringsidkare i sådana fall där storleken av brist i lagret gör det i hög grad sannolikt att olovlig avyttring har skett av varor eller av ransoneringsbevis men där det inte tiU fullo kan styrkas och således straff ej kan ådömas en­ligt andra straffbestämmelser. Föreskriften har även en självständig betydelse på det sättet att straffansvar kan komma i fråga för närings­idkare som i kristider ej vårdar sitt lager. Således kan bestämmelsen användas för fall där näringsidkaren blivit bestulen på varor eller ran­soneringsbevis, om han har underlåtit att skydda egendomen och bevisen på ett sätt som skäligen kan fordras. Enligt 43 § får brott som här avses åtalas endast efter speciellt medgivande eller särskild anmälan.

Om näringsidkare ställs under åtal för visst ransoneringsbrott kan han förbjudas att i sin näring ta befattning med varor, som brottet avsåg, och i speciella fall även med andra ransonerade varor (36 §). Om nä­ringsidkaren trots förbud fortsätter att använda eller handla med för­bjudna varor kan han dömas tUl straff härför.

Slutligen meddelas i 40 § bestämmelser om s. k. husbondeansvar, var­med förstås att näringsidkare m. fl. ansvarar för anställdas brott som har begåtts i hans näringsverksamhet om brottet har skett med hans vetskap och vilja.

Vid sidan av straff kan egendom och ransoneringsbevis förverkas. Även värdet därav kan förklaras förverkat.. Bestämmelser härom finns i 41, 42 och 44 §§.

Prop. 1977/78: 75

24

2.3 Annan ransoneringslagstiftning

2.3.1  Tillfälliga lagar

Allmänna ransoneringslagen har sedan den trädde i kraft år 1954 till-lämpats endast vid två tillfällen, nämligen i samband med Suez-krisen och under oljekrisen 19731974. Vid båda dessa tillfällen har lagens tiUämpning sålunda ytterst föranletts av stridshandUngar i MeUersta Östern med åtföljande brist på olja oeh oljeprodukter i Sverige. Sedan år 1954 har emellertid inte mindre än fem särskUda ransoneringslagar av tUlfälUghetskaraktär antagits av riksdagen. Senast under oljekrisen stiftades två sådana lagar, en elransoneringslag och en lag om ransone­ring av stadsgas, trots att allmänna ransoneringslagen då sattes i till­lämpning. Anledningen tUl att dessa två lagar behövdes var att allmänna ransoneringslagen saknar bestämmelser om avgift som påföljd för över­förbrukning, dvs. förbrukning av mer ledningsbunden energi (elektrisk kraft, stadsgas och fjärrvärme) än förbrukare hade rätt till. 1 de tre övriga faUen har särskild lagstiftning krävts därför att problem avseende elförsörjningen hade uppkommit till följd av händelser inom landet, bl. a. torka.

2.3.2 Oljekrislagen (1975:197)

Mot bakgrund av de problem som oljekrisen 19731974 medförde i västvärlden och då energisamarbetet inom OECD (organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckUng), bl.a. ett förberett fördelnings­system, aldrig trädde i tillämpning under krisen, undertecknade ett fler­tal länder inom OECD ett avtal om ett internationellt energiprogram (lEP-avtalet). Uppgiften att genomföra programmet har anförtrotts ett särskilt organ inom OECD:s ram (lEÄ, International Energy Agency).

Genom lEP-avtalet har varje medlemsland åtagit sig att upprätta en försörjningsberedskap i form av beredskapsreserver. Vidare har varje land åtagit sig att vid varje tidpunkt kunna vidta erforderliga konsum­tionsbegränsande åtgärder för att i en kris begränsa förbrukningen av råolja och oljeprodukter.

För att säkerställa fullföljandet av Sveriges åtaganden i lEP-avtalet förelade regeringen riksdagen en särskild lag, oljekrislagen, som antogs av riksdagen samma dag som lEP-avtalet ratificerades den 21 maj 1975. Oljekrislagen trädde i kraft den 1 juni 1975.

Enligt 2 § oljekrislagen får regeringen föreskriva att, om Sverige skall fullgöra skyldighet att begränsa oljekonsumtionen i enUghet med vissa artiklar i lEP-avtalet, bestämmelserna i 25 §§ allmänna ransonerings­lagen, helt eller delvis, skall äga tillämpning under viss tid, högst ett år varje gång. Därvid gäller samma tidsfrisler m. m. för riksdagens pröv­ning i efterhand som enligt allmänna ransoneringslagen. Vidare före­skrivs i 2 § oljekrislagen att ersättning vid inlösen enligt ransonerings-

Prop. 1977/78: 75

25

lagen ej skall bestämmas av värderingsnämnd som avses i ransonerings­lagen utan av en i oljekrislagen särskilt angiven nämnd.

Oljekrislagen innehåller förfogandebestämmelser (3 §). Om Sverige skall fullgöra tilldelningsskyldighet gentemot andra länder enligt vissa artiklar i lEP-avtalet får regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer besluta att ägare eller innehavare av råolja eller oljeproduk­ter skall avslå förnödenheten till staten eller annan. Sådant beslut får också innebära att ägare eller innehavare av förnödenhet som nyss angavs eller av fastighet, anläggning, transportmedel eUer annan egen­dom åläggs att utöva den verksamhet som har samband med produk­tion, iståndsättande eller användning av egendomen inom ramen för hans vanliga verksamhet eller med transport av egendomen. I avvaktan på att beslut hinner meddelas får regeringen eller myndighet som rege­ringen bestämmer förbjuda egendomens ägare eller innehavare att över­låta, förbruka, skada eller förflytta egendomen (4 §). Oljekrislagen åläg­ger vidare ägare eller innehavare av egendom som avses med beslut enligt 3 eller 4 § att upplägga, förvara och vårda egendom samt att avlämna den på bestämd tid oeh plats (5 §).

Oljekrislagens förfogandebestämmelser har inte konstruerats som en fullmakt för regeringen att förordna att föreskrifter avseende förfogande skall börja eller upphöra att tiUämpas. Detta innebär att, om förfogande skall ske, regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer måste fatta beslut om förfogande för varje ägare eller innehavare av de pro­dukter som skall avstås till staten eller annan. I praktiken begränsas härigenom tillämpningsområdet för förfoganderätten till oljehandeln.

I fråga om ersättning för egendom som tas i anspråk enligt oljekris­lagen hänvisas till reglerna i allmänna förfogandelagen. Vissa undantag har dock gjorts. Sålunda bestäms ersättningen enligt oljekrislägen av en särskild värderingsnämnd som är gemensam för hela landet. Nämnden består av fem ledamöter, som utses av regeringen. Statens rätt inför nämnden bevakas av ett särskilt ombud som regeringen utser. Nämndens beslut kan inte överklagas.

Beträffande de materiella bestäm.melserna om ersättning hänvisas till bestämmelserna i allmänna förfogandelagen (1954: 279).

Ett viktigt avsnht i lagen gäller uppgiftsskyldighet. Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer får enligt 14 § meddela de före­skrifter om uppgiftsskyldighet som behövs för uppfyllande av Sveriges åliggande beträffande det informationssystem rörande den internatio­nella oljemarknaden som anges i lEP-avtalet. För att kunna kontrollera riktigheten av lämnade uppgifter kan uppgiftsskyldig åläggas att till­handahålla avtal, handelsböcker, korrespondens och andra handlingar och att inställa sig inför myndighet (15 §).

Otjekrislagen innehåller ansvarsbestämmelser. Utformningen av dessa innebär i flera hänseenden förenklingar i förhållande till allmänna ran­soneringslagens bestämmelser.

Prop. 1977/78: 75

26

2.4 Allmiinna fcirfogandelagen (1954: 279)

Rätten för statsmakterna att ta i anspråk enskildas egendom under kristider är splittrad på ett stort antal författningar. Den militära för­foganderätten, benämnd rekvisition, regleras närmare i rekvisitionslagen (1942: 583). Den lagen ger militära myndigheter rätt att mot ersättning av statsmedel ta i anspråk förnödenheter och tjänster som behövs för att fylla försvarsmaktens oundgängliga behov och som inte kan till­godoses på annat sätt med tillräcklig skyndsamhet. Förutsättningen för lagens tillämpning är att förordnande om mobilisering har meddelats. 1 ett beredskapsläge, innan mobilisering har anbefallts, ger beredskaps­förfogandelagen (1942: 584) möjlighet till tvångsanskaffning av förnö­denheter för försvarsmaktens behov.

Den civila förfoganderättens grundläggande bestämmelser återfinns i allmänna förfogandelagen jämte dit hörande tillämpningsförfattningar. Civilförsvarslagen innehåUer särskilda bestämmelser om förfoganderätt. Bestämmelser om planläggning i fred för förfogande och även för rekvisition återfinns i speciella författningar. 1 dessa ges bl. a. för­fattningsstöd för uppgiftsskyldighet som kan åläggas ägare av förnöden­heter m. m.

1954 års allmänna förfogandelag kan sättas i tillämpning i samma situationer som gäller för allmänna ransoneringslagen. Sålunda skall för­fogandebestämmelserna automatiskt träda i tillämpning vid krig, medan det ankommer på regeringen att förordna om lagens tillämpning i övriga fall. Ett sådant beslut skall i likhet med vad som gäller enligt allmänna ransoneringslagen underställas riksdagen för prövning i de fall inte riks­dagens samtycke krävs i förväg. Det finns ingen motsvarighet till den tidigare nämnda bestämmelsen i allmänna ransoneringslagen varigenom regeringen i brådskande situationer kan sätta vissa befogenhetsbestäm­melser i tUlämpning utan att riksdagens samtycke först har inhämtats.

Allmänna förfogandelagens syfte är försörjningspoliiiskt. Förfogande över egendom kan alltså bara ske för att tillgodose detta ändamål. Förr fogande kan verkställas genom att staten med äganderätt eller nyttjande­rätt tar i anspråk egendom. Förfogande kan också innebära att ägare och innehavare av fastighet, viss förnödenhet, transportmedel m. m. åläggs att utöva verksamhet, som är hänförlig .till egendomen i fråga. 1 denna utformning är förfogandet mycket likt vissa typer av regleringar enligt aUmänna ransoneringslagen.

För att säkerställa att egendom som väntas bli föremål för förfogande inte skingras finns i allmänna förfogandelagen bestämmelser om beslag, benämnt förfogandeförbud. Ett beslut om förfogandeförbud upphör att gälla om inte förfogande beslutas inom viss tid.

Ersättning enUgt allmänna förfogandelagen kan antingen utgå enligt taxa, dvs. i enlighet med en i förväg fastställd prislista, eller bestämmas

Prop. 1977/78: 75

27

i det enskilda fallet av en särskild nämnd. Det finns dels lokala värde­ringsnämnder som fungerar på lokal och regional nivå, dels en för hela landet gemensam nämnd, riksvärderingsnämnden, som också är besvärs­instans såvitt avser de lokala värderingsnämndernas beslut.

Straffbestämmelserna i allmänna förfogandelagen är utformade på samma sätt som de i allmänna ransoneringslagen.

Allmänna förfogandelagen har setts över av 1967 års rekvisitions- och förfogandeutredning. I sitt betänkande (SOU 1975: 65) har utredningen föreslagit en samordning av den civUa förfoganderätten och den militära rekvistionsrätten. Utredningen har vidare föreslagit att den nya förfo­gandelagen endast skall kunna tillämpas i krig och krigsfara samt under sådana utomordentliga förhållanden som är föranledda av krig eller av krigsfara vari riket har befunnit sig. Tillämpningsområdet föreslås så­lunda bli något mindre omfattande än vad som i dag gäller enligt all­männa förfogandelagen. Ett lagförslag som i huvudsak bygger på ut­redningens förslag är för närvarande föremål för lagrådets granskning.

2.5 Allmänna prisregleringslagen (1956: 236)

Till samma grupp av beredskapslagar som allmänna ransoneringslagen hör allmänna prisregleringslagen. Denna lag skall alltid tillämpas vid krig och kan tUlämpas vid krigsfara eller när av annan orsak fara upp­kommit för aUvarlig prisstegring inom riket på viktigare varu- eller tjänsteområde. Förordnande om tillämpning grundat på annan orsak än krigsfara får ske för högst ett år varje gång. Förordnandet skall av regeringen understäUas riksdagen på samma sätt som ett förordnande om tillämpning av allmänna ransoneringslagen.

2.6 Några andra viktiga beredskapsförfattningar

För tillämpningen av allmänna ransoneringslagen är andra bered­skapslagar av betydelse. Här skall några beröras som är av särskild vikt.

2.6.1 Lagen (1960: 513) om beredskapstiUstånd

Omställningen inom totalförsvaret till högre beredskap i ett skärpt läge regleras i rubricerade författning. Enligt denna lag får regeringen, om riket är i krigsfara, förordna om beredskapstillstånd för att stärka försvarsberedskapen. Om landet står inför omedelbar krigsfara eller om skärpning av redan bestående beredskapstillstånd behövs' kan förord­nande om beredskapstillstånd ges genom beredskapslarm, varom rege­ringen förordnar. Om främmande makt inleder stridshandlingar möt svenskt territorium och förbindelserna med riksstyrelsen inte kan upp­rätthållas, kan civilbefälhavare eller länsstyrelse genom beredskapslafm

Prop. 1977/78: 75

28

förordna om beredskapstillstånd eller skärpning av redan beslutat bered­skapstillstånd. Om beredskapslarm ges innebär detta enligt beredskaps­kungörelsen (1960: 515) bl. a. om inte regeringen har bestämt annat att allmänna ransoneringslagen, allmänna förfogandelagen, lagen om lokal kristidsförvaltning m. fl. författningar träder i tiUämpning. Civilbefälhavares eUer länsstyrelses beredskapslarm medför verkningar endast inom eget civilområde eller län.

2.6.2    Administrativa fullmaktslagen (1942: 87)

Till de centrala beredskapslagarna hör lagen (1942: 87) med särskilda bestämmelser angående stats- och kommunalmyndigheterna och deras verksamhet vid krig eUer krigsfara m. m. den s. k. administrativa fullmaktslagen. Lagen ger regeringen vidsträckta möjligheter att i krig och vid krigsfara delegera beslutanderätt i olika ärenden till underord­nad myndighet och att överflytta beslutanderätt från en myndighet tiU en annan samt att ändra kraven för beslutsförhet och att på annat sätt låta myndigheterna verka under enklare former än under normala för­hållanden (2 och 13 §§). Föreskrivna tider och platser för förrättningar kan ändras (4 §). Krav på utredning i ärenden kan i viss mån efterges (5 och 6 §§). Fullföljdstid för talan mot myndighets beslut och andra legala tidsfrister på förvaltningsrättens område kan förlängas (9 §) eller återställas (10 §). Under vissa i 11 § angivna förhållanden kan civilbefäl­havare eller länsstyrelse utan särskilt uppdrag utöva befogenheter som eljest ankommer på regeringen. Enligt tillämpningkungörelsen (1943: 137) skall myndigheter vid krig, krigsfara eller under andra av krig föranledda utomordentliga förhållanden anpassa sin verksamhet till rådande förhållanden och se till att organisation, arbetsrutiner osv. för­enklas. Ärenden rörande försvar och folkförsörjning skall prioriteras.

2.6.3    Lagen (1973: 861) om lokal kristidsförvaltning

Denna lag trädde i kraft den 1 januari 1974 och ersatte då lagen (1939: 254) om skyldighet för kommun att fullgöra vissa av krig m. m. föranledda arbetsuppgifter. Den nya lagen tillämpades under oljekrisen från och med samma dag lagen trädde i kraft. Kommunerna är enligt lagen skyldiga att i den omfattning som regeringen bestämmer fullgöra uppgifter för att fylla befolkningens eller produktionens behov av vik­tiga förnödenheter eller för att tillgodose annat ändamål ay betydelse för folkförsörjningen. Kommunerna skall vidare medverka vid allmän prisreglering i den omfattning som regeringen bestämmer. Dessa upp­gifter jämte planläggning därav ankommer på kommunernas kristids­nämnder vilka kan tillsättas särskilt eller utgöras av kommunstyrelse eller annat kommunalt organ. Kommunstyrelsen är ansvarig för och skall övervaka att erforderlig planläggning sker och övriga nödvändiga förberedelser vidtas för verksamheten inom kommunen enUgt lagen om

Prop. 1977/78: 75

29

lokal krislidsförvaltning. Lagen ålägger vidare länsstyrelsen att inoni länet följa lillämpningen av lagen och om det oundgängligen erford­ras meddela kommun föreskrift om hur verksamheten skall bedrivas.

Lagen kompletteras av en kungörelse (1973: 863) om kristidsnämnder. I kungörelsen åläggs kristidsnämnd att fullgöra de uppgifter som åligger nämnden enligt författning eller som föreskrivs av regeringen, central myndighet eller länsstyrelsen samt att vidta åtgärder i övrigt som är ägnade att lindra verkningar av en kristid.

I 2 § anges vad som särskilt åligger kristidsnämnd i de fall då lagen om lokal kristidstörvaltning äger tillämpning. Kristidsnämnden skall då lämna sådarjl biträde åt det ekonomiska försvarets myndigheter som kan behövas ior att trygga ortens försörjning med viktiga förnödenheter. Nämnden skall vidare övervakaoch biträda vid inventering av förråd, se till att de varor som skall- avlämnas till det allmänna vårdas och över­lämnas i rätt kvantitet, medverka vid planläggning och verkställande av undanförsel, dela ut ransoneringskort och inköpstUlstånd, se tUl att före­skrifter i konsumtionsreglerande syfte efterlevs samt i nödvändig ut­sträckning sprida upplysning om de krav kristiden ställer och om medel att undvika eller lindra rådande svårigheter.

3   Utredmiingen

3.1 Allmäininai synpunkter

Utredningen har som en allmän bakgrund till sina överväganden gjort en bedömning av de samhällsförändringar som har ägt rum sedan all­männa ransoneringslagens tillkomst år 1954.

Utredningen erinrar om att ett kontinuerligt arbete har pågått sedan andra världskrigets slut i syfte att bygga upp ett totalt försvar inför eventualiteten av en framtida beredskaps- eller krigssituation. Under de år detta arbete har bedrivits har samhället undergått stora föränd­ringar och blivit mer komplicerat och därmed också mer känsligt för störningar än lidigare. Det internationella beroendet har ökat, fram­håller utredningen. Oljekrisen 19731974 blev ett exempel på att all­varliga rubbningar i vår försörjning kan uppstå utan samband med krig eller krigsrisk i vår närmaste omvärld. Krisen visar också enligt utred­ningens mening att handelspolitiska och ekonomiska sanktioner mot vårt land kan fä förödande verkningar för landet. Vi måste räkna med att sådana aktioner eller hot därom kan riktas mot landet likaväl som vi får räkna med att militära åtgärder eller hot därom kan bli verklighet, anför utredningen. För att göra vår säkerhetspolitik trovärdig måste totalförsvaret vara så förberett att det på alla områden snabbt kan höja beredskapen och snabbt nå full styrka. Detta krav på insatsberedskap gäller inte endast förkrigs- och krigsfarefallen utan även för freds-

Prop. 1977/78: 75

30

kriser. Det är mot denna bakgrund man bör se statsmakternas inriktning av olika resurser på fredskriser.

Jämsides med beredskapsplanläggningen har en fortlöpande uppbygg­nad av den administrativa beredskapen ägt rum, anför utredningen, som också pekar på att tillsättandet av bl. a. energiberedskapsutredningen och ransoneringslagsutredningen var led i denna verksamhet. Beredskaps­lagstiftningens syfte är att möjliggöra snabba insatser och att säkerställa att åtgärder kan vidtas i trängda lägen. Förutsättningarna för tillämp­ningen av beredskapslagarna är enligt utredningen numera i princip samordnade och anknyter till begreppen krig, krigsfara och andra av krig föranledda förhållanden. Fredskris omfattas således ej i normalfal­let av beredskapslagstiftningen.

Utredningen diskuterar vidare konstitutionella synpunkter på fuU-maktslagstiftning och konstaterar att den nya regeringsformen själv­fallet påverkar utformningen av ransoneringslagstiftningen. Genom be-myndigandemöjligheten i 8 kap. 7 § regeringsformen kan grundlags­stöd erhållas för viss fullmaktslagstiftning för fredskriser och s. k. inre kriser.

3.2 Tillämpningsområdet m. m.

3.2.1    Ny ransoneringslag

Utredningen anför att man bl. a. mot bakgrund av att utredningen enUgt sina direktiv haft att lösa vissa bestämda frågor, vilka i och för sig inte var av den arten att de inte lagtekniskt skulle kunna klaras genom tillägg och ändringar i allmänna ransoneringslagen, hade övervägt att inte utforma en ny lag. Häremot talade dock andra omständigheter som medförde att utredningen valde att utarbeta en ny lag och som utred­ningen har sammanfattat på följande sätt. Ändringar och mer omfat­tande tillägg i äldre lagstiftning gör lagarna ofta svåröverskådliga. Sam­ordningen av bestämmelser i ransonerings-, förfogande- och oljekris­lagarna skulle försvåras. Förenklingar och språkliga moderniseringar skulle inte kunna åstadkommas utan en ny lagstiftning. Därtill kom att kravet på effektiva regleringsinstrument på energiområdet medförde att vissa bestämmelser måste utformas speciellt härför. Det hade enligt ut­redningens mening varit onaturligt att arbeta in dessa i den allmänna ransoneringslagen. Äv samma anledning benämner utredningen den nya lagen Ransoneringslag.

3.2.2    Villkor för lagens tillämpning

Enligt utredningens förslag skall ransoneringslagen vara en permanent ramlag, som i vissa bestämda situationer, ger regeringen fullmakt att handla. Med hänsyn till den nya grundlagens utformning av delegations-bestämmelserna är det nödvändigt, anför utredningen, att det i lag fast-

Prop. 1977/78: 75

31

läggs vilka befogenheter i kristid som skall tillkomma regeringen. Enligt 13 kap. 6 § andra stycket regeringsformen föreskrivs nämUgen att i lag med bemyndigande, som avses i första stycket samma paragraf, skall noga anges under vilka förutsättningar bemyndigandet får utnyttjas. Denna bestämmelse har varit en av utgångspunkterna då utredningen har utformat den nya lagen..

Utredningen konstaterar att bestämmelserna i 13 kap. 6 § är snävare än vad bestämmelserna om tillämpningsområdet för allmänna ransone­ringslagen är. De omfattar utöver krig och krigsfara - endast sådana utomordentliga förhållanden som är föranledda av krig eUer av krigs­fara som Sverige har befunnit sig i. Det räcker således inte att knapp­hetsläget har orsakats av annan utomordentiig händelse som har inträf­fat utom riket och än mindre av sådan händelse som har ägt rum inom riket.

Lagens grundläggande bestämmelser bör automatiskt träda i tillämp­ning vid krig. I fråga om begreppet krig hänvisar utredningen till de ut­talanden som har gjorts av dåvarande chefen för justitiedepartementet i prop. 1973: 90 (s. 446).. Utredningen erinrar om att departements­chefen särskilt har framhållit att krig i regeringsformens mening alltid skall anses föreligga vid ockupation.

Svårigheter att avgöra om ett land är i krig föreligger även då det gäller att avgöra om krigstillstånd alltjämt råder. Om ransoneringslagens befogenhetsbestämmelser har satts i tillämpning automatiskt, t. ex. ge­nom att landet har anfallits och krigstillstånd har inträtt, anser utred­ningen att det måste åligga regeringen att förordna, då fömtsättningarna för tillämpning av lagen ej längre föreligger, att bestämmelserna ej längre skall tillämpas. Man måste också räkna med en kanske ganska lång övergångstid innan normala förhållanden åter inträder, varför det bör ligga på regeringen att överväga den lämpligaste tidpunkten för att avveckla krisåtgärderna.

Erfarenheterna från tiden efter såväl första som i synnerhet andra världskriget visar, anför utredningen, att den av krig framkallade varuknappheten kan bestå under avsevärd tid efter det att de direkta stridshandlingarna har upphört. Varubristen kan även drabba icke krig­förande länder hårt. Behov av regleringsåtgärder torde sålunda kunna komma att kvarstå eller uppstå många år efter krigsslutet, oavsett om Sverige har deltagit i kriget eller ej; Regeringen måste därför ha möj­lighet att om varuknapphet har uppstått till följd av sådana utomordent­liga förhållanden som är föranledda av krig eller av krigsfara, vari Sve­rige har befunnit sig, sätta ransoneringslagens befogenhetsbestämmdser i tillämpning. Utredningen har därför i 2 § i förslaget till ransoneringslag tagit in en sådan fullmakt för regeringen. Förslaget stämmer överens med vad som gäller i dag enligt allmänna ransoneringslagen. Om ran­soneringslagen har kommit i tillämpning på grund av att krigstillstånd

Prop. 1977/78: 75

32

har inträtt torde det, sedan detta har upphört, vara mindre lämpligt att under lång tid därefter vidta regleringsåtgärder med stöd av befogen­hetsbestämmelser för vars tillämpning det krig som har upphört för länge sedan är en förutsättning, framhåller utredningen.

Enligt utredningens mening skall alltså så snart förutsättningarna för fullmaktslagens tillämpning ej längre föreUgger tillämpningen upphöra. I konsekvens härmed föreslår utredningen att om riket ej längre är i krig regeringen skall före nästkommande riksmötes avslutande besluta att befogenhelsbestämmelserna ej längre skall äga tillämpning eller om situationen är den nyss beskrivna med fortsatt varubrist att bestäm­melserna skall tillämpas enligt 2 §. Förslaget om övergång till tillämp­ning av lagens bestämmelser enligt 2 § medför, påpekar utredningen, dels att förordnandet skaU understäUas riksdagen, dels att tillämpnings­tiden blir begränsad till ett år varefter förordnandet måste förnyas varje år med åtföljande riksdagsbehandling. Därigenom kommer riksdagen att i nu diskuterat hänseende hålla ett något fastare grepp om tillämp­ningen av ransoneringslagen än vad som eljest skulle vara fallet. Vidare kommer frågorna om förlängning av lagens tiUämpning att komma under offentlig debatt i riksdagen.

Tolkningen av begreppet krigsfara är, säger utredningen, givetvis

beroende av tolkningen av begreppet krig. Till de svårigheter som är

förknippade med denna tolkning kommer, anför utredningen, att rätt

bedöma faresiluationen. I likhet med vad som gäller enligt allmänna

ransoneringslagen, anser utredningen att regeringen bör ha fullmakt att

 då förhållandena har utvecklats därhän att regeringen bedömer alt

krigsfara föreligger sätta befogenhetsbestämmelserna i ransonerings­

lagen i tillämpning. Eftersom krigsfara är ett begrepp som i avsevärt

högre grad än krig är beroende av bedömning kan någon automatik vid

igångsättningen ej komma i fråga. Av samma anledning bör regeringens

föreskrift om tillämpning understiUlas riksdagens prövning. Utredningen

understryker att någon knapphet på varor dock inte behöver föreligga

i en krigsfaresituation för att befogenhetsbestämmelserna skall få sättas

i tillämpning.

.

En tillämpningsföreskrift grundad på krigsfara bör enligt utrednings­förslaget upphävas så snart förhållandena har utvecklats så att rege­ringen ej längre anser att krigsfara föreligger. Emellertid kan även en situation, som endast har inneburit krigsfara, ha medfört avsevärda rubbningar i vår försörjningsbalans, vilka måste bemästras med regle­ringsåtgärder, kanske under många år framåt. På gund härav anser utredningen, att regeringen i stället för att upphäva tiUämpningen av lagen bör kunna besluta om tillämpning enligt 2 §.

Beträffande annan utomordentlig händelse anför utredningen att det är av särskild vikt att de situationer vid sidan av krig och krigsfara som skall få föranleda lagens- tUlämpning begränsas och klart avgränsas. I

Prop. 1977/78: 75

33

likhet med vad som i dag gäller anser utredningen att tiUämpningsom­rådet först och främst skall begränsas till sådana situationer då knapp­het eller betydande fara för knapphet har uppkommit på försörjnings-viktig förnödenhet.

Vidare föreslår utredningen att den begränsning som finns i allmänna ransoneringslagen nämligen att bristsituationen skall ha uppstått till följd av någon utomordentlig händelse skall behållas. Därmed kommer samtliga fall av fredskris att orrifättas av lagen.

Enligt direktiven ingick det i utredningsuppdraget att beakta möjlig­heten av att en allvarlig bristsituation också kan uppstå på grund av händelser som inträffar inom landet, s. k. inre kris.

Utredningen pekar på ått det inte är ovanligt att i vissa utländska rättssystem regeringen har vidsträckta befogenheter att ingripa vid extra­ordinära händelser, exempelvis genom att proklamera uiidantagstiUstånd m.m. I Norge framlades ett förslag redan år 1951 om att fullmakts­lagstiftningen även skulle avse naturkatastrofer. Förslaget avvisades under remissbehandlingen och föranledde inte lagstiftning. Under år 1975 har dock det norska stortinget godkänt en fullmaktslag som täcker inte endast fredskrisfallen utari även inre kris. Utredningen pekar vidare på att allmänna prisregleringslagen (1956: 236) kan användas för att bemästra inflation av inhemska orsaker. Moratoriekommittén föreslog i sitt betänkande (SOU 1971: 56) Ny moratorielag en bestämmelse som skulle möjliggöra generalmoratorium förutom i krigsberedskapsfallen även i det fall att rnoratorium var av synnerlig vikt från allmän syn­punkt.

Utredningen redogör noggrant för sina överväganden rörande inre kris. Utredningens slutsats är att det inte längre kan anses sakligt moti­verat att från ransoneringslagens tillämpningsområde undanta "försörj­ningssvårigheter föranledda av inre kris. Den analys som har lett fram till denna slutsats redovisas'i betänkandet på s. 167173.

3.2.3 Arbetskonjlikt    

Utredningen konstaterar ätt arbetskonflikter' på den svenska arbets­marknaden kan oavsett onifatthingen innebära problem för folk­försörjningen. En liten grupp nyckelpersoner kah exempelvis lamslå en försörjningsviklig produktion.

Enligt utredningens mening torde kravet på samhällets neutralitet vid arbetskonflikt inte lägga hinder i vägen mot att öppna möjlighet att med stöd av ransoneringslagen bemästra försörjningsproblem som kan uppstå till följd av arbetskonflikt. Utredningen anser emelléftid inte ätt arbetskonflikt faller under lagens tiUämpningsområde med hänsyn tiU den särskilda kvalifikation som ligger i begreppet utomordentiig hän­delse. Under förarbetena till'allmänna ransoneringslagen diskuterades frågan, varvid man enligt utredningens mening kom till att arbets-

3    Riksdagen 1977/78. 1 saml. Nr 75

Prop. 1977/78: 75

34

konflikt var av den natur att den borde inrymmas under fullmakislag-, stiftningen. Genom den starka ställning konflikträtten numera har fått i 2 kap. regeringsformen anser utredningen att en legal facklig strids­åtgärd aldrig bör kunna betecknas som utomordentlig händelse i ranso­neringslagens mening och medföra att regeringen får sätta lagen i till­lämpning.

En stridsåtgärd som enligt gäUande avtal inte är tiUåten, t. ex. en s. k. vild strejk, omfattas inte av regeringsformens skydd av konflikt­rätten. En vild strejk kan givetvis Uksom en legal strejk medföra för­sörjningsproblem. Utredningen anser emeUertid ej heller att en vild strejk, mot bakgrund av vad som har sagts om grundlagsförankringen av konflikträtten, till sin natur är en utomordentlig händelse i ransone­ringslagens mening. Ätt de strejkande genom sina handlingar bryter ett ingånget avtal kan nämUgen ej enligt utredninges mening utgöra till­räcklig kvalifikation för att stämpla den vilda strejken som en utom­ordentiig händelse. Utredningen lägger därför inte fram något förslag av innebörd att ransoneringslagen skall kunna tiUämpas vid vild strejk.

Däremot anser utredningen att arbetskonflikt i främmande land som får till följd en försörjningskris i Sverige bör kunna läggas till grund för lagens tillämpning. Till skillnad från vad som är fallet beträffande en inhemsk arbetskonfUkt, påpekar utredningen, har statsmakterna i detta fall inga möjligheter att påverka konflikten utomlands, varför regeringen då bör kunna sätta ransoneringslagen i tillämpning om det behövs för att bemästra krisen.

3.2.4 Riksdagens medverkan underställning

Utredningen framhåller att huvudregeln i fullmaktslagstiftningen tidi­gare har varit att i de fall regeringen äger förordna om tillämpning på annan grund än krigsfara riksdagens samtycke först skall inhämtas. Vid krigsfara räcker det däremot med att beslutet i efterhand, vanligen inom en månad, underställs riksdagen för prövning. Från huvudregeln har undantag gjorts bl. a. i aUmänna ransoneringslagen, dock endast för visst brådskande läge och i begränsad omfattning. Utredningen pekar också på att om allmänna ransoneringslagen sätts i tillämpning med stöd av oljekrislagens bestämmelser, som närmast torde vara att jäm­föra med fredskrisfallei i ransoneringslagen, riksdagens samtycke inte behöver inhämtas i förhand.

Utredningen anför att länderna blivit nier beroende av varandra och. därmed mer sårbara än tidigare för störningar i handeln med varandra. Särskilt beträffande energiförsörjningen är denna sårbarhet markant. Oljekrisen visar, anför utredningen, att kontrollen över råvarutillgångar kan användas som ett snabbt och mycket verksamt vapen, som kan riktas mot de sårbara industrisamhällena. Även stormakterna kan tänkas utnyttja den ökade sårbarheten för att uppnå politiska fördelar. Detta

Prop. 1977/78: 75

35

pekar på, menar utredningen, att Sverige även på det ekonomiska för­svarets område måste ha en hög handlingsberedskap som medger att nödvändiga åtgärder kan sättas in snabbt.

Enligt utredningens mening talar de anförda omständigheterna för att riksdagens medverkan vid ransoneringslagens tUlämpning även vid fredskriser bör tillgodoses genom ett sådant underställningsförfarande som gäller och föreslås fortsättningsvis gälla vid krigsfara. Ut­redningen betonar att förutsättningarna för ransoneringslagens tillämp­ning härigenom blir desamma oavsett om lagen sätts i tillämpning med stöd av oljekrislagen eller med stöd av bestämmelserna i ransonerings­lagen.

Även för de fall att ransoneringslagen behöver tUlämpas till följd av någon inhemsk utomordentiig händelse anser utredningen, att kraven på snabbhet och effektivitet väger så tungt att underställningsförfarandet bör gälla. Utredningen hävdar att riksdagen genom underställningsför­farandet får bättre möjligheter att ingående pröva behovet och omfatt­ningen av ett tillämpningsförordnande än om riksdagen under hård tids­press måste lämna sitt samtycke i förväg. Genom underställningsför­farandet får riksdagen möjlighet att rätta till ett beslut av regeringen, om regeringen har bedömt situationen fel och omotiverat infört en ransonering. Endast i det fall att regeringen avser att ransonera elkraft med stöd av en föreslagen särbestämmelse i ransoneringslagen skulle riksdagens samtycke enligt utredningsförslaget behöva inhämtas i för­väg, därför att krav på snabbhet inte föreligger i detta faU.

3.3 Befogenhetsbestämmelserna m. m.

3.3.1 Reglering av handel m. m.

Utredningen konstaterar inledningsvis att det under utredningsarbetet inte har framkommit några omständigheter som innebär behov av att ändra den gällande allmänna ransoneringslagens befogenhetsbestäm­melser, dvs. bestämmelserna om reglering av handel m: m. (2 §), aukto­risation (3 §), clearingavgift (4 §) och prisutiämningsavgift (5 §). Ut­redningen föreslår därför att dessa bestämmelser i materiellt hänseende överförs oförändrade till den nya ransoneringslagen.

Utredningen berör därefter ransoneringslagtiftningen och den nya regeringsformens bestämmelser öm normgivningskompetens och riks­dagens delegeringsmöjligheter. Utredningen hänvisar till uttalandet i propositionen (1973: 90) med förslag till ny regeringsform och rty riks­dagsordning, m. m. (s. 311 f) av föredragande departementschefen att så­dana beredskapslagar som allmänna ransoneringslagen oeh allmänna prisregleringslagen genom uppräkningen i 8 kap. 7 § regeringsformen förs in under det delegeringsbara området, i den mån de inte omfattas av föreskrifterna om fullmaktslagar i 13 kap. 6 § regeringsformen. Med

Prop. 1977/78: 75

36

hänsyn till att inga förändringar görs i befogenhetsbestämmelserna an­ser utredningen att även den nya lagens bestämmelser måste Ugga inom det delegeringsbara området.

3.3.2 Förfogande

AUmänna ransoneringslagen saknar bestämmelser om förfogande. Detta faktum kan dock inte tas till intäkt för att förfogande inte behövs vid regleringar enligt ransoneringslagen, anser utredningen. Allmänna ransoneringslagen tillkom samtidigt med allmänna förfogandelagen. Förutsättningarna för lagarnas sättande i tillämpning var från början identiska, framhåUer utredningen, och de var tänkta att sättas i tillämp­ning samtidigt vid försörjningskriser. Så har också skett vid kriserna 19561957 och 19731974.

Genom det förslag tUl ny förfogandelag, som 1967 års rekvisitions-cch förfogandeutredning lade fram i september 1975, har situationen ändrats, päpekar utredningen. Lagförslaget innebär att förfogandelagen endast skall kunna sättas i tillämpning vid sådana utomordentliga för­hållanden som anges i 13 kap. 6 § regermgsformen, alltså sådana för­hållanden som är beroende av krig eller krigsfara. Därigenom bUr den nya lagens tiUämpningsområde mer inskränkt än vad som gäUer enligt allmänna förfogandelagen. Frågan om behov av förfogandebestämmel­ser i ransoneringslagen blir därför, menar utredningen, i första hand en fråga om förfogandemöjligheter behövs vid fredskris och inre kris. 1 övriga fall är ju förfogandelagens bestämmelser tUlämpliga.

Utredningen hänvisar till följande avsnitt i betänkandet (1952: 24) med förslag till allmän förfogandelag och allmän ransoneringslag och som departementschefen också redovisade i propositionen (1954: 20) med förslag till nyss nämnda lagar.

En särskild fråga är, huruvida en lagstiftning av det slag, sohi här dis­kuterats, i alla lägen bör innehåUa möjUghet för det allmänna att för­foga över nyttigheter eller om i vissa falFen lagstiftning, som icke inne­håller förfoganderätt, är tillräcklig. Att ett oundgängligt behov av en aUmän förfoganderätt föreligger, för den händelse riket kommer i krig eller krigsfara har ovan konstaterats. Ett sådant behov gör sig däremot icke gällande med samma styrka under andra iitomordentiiga förhål­landen. I vissa lägen kan det framstå som obehövligt att tvångsvis för­foga över nyttigheter. Söm tidigare nämnts kan emellertid ur försörj­ningssynpunkt skiUnaden mellan den situation, som betecknas som krigs­fara, och andra utomordentiiga lägen vara obetydlig. Under ett krig mellan andra stater kan vid en viss tidpunkt läget vara sådant, att krigs­fara för vårt land måste anses vara för handen, för att därefter lätta så myckel, att någon direkt krigsfara icke längre föreligger, men till följd av kriget har knapphet på viktiga förnödenheter uppstått. Med hänsyn lill vad som anförts och till önskvärdheten av att fullmakterna i lag­texten göras så vidsträckta, att de medgiva erforderliga ingripanden då så påkaUas, synes möjlighet tiU förfogande för det allmännas räkning

Prop. 1977/78: 75

37

över nyttigheter böra finnas även då riket icke befinner sig i krig eller krigsfara. Huruvida en förfoganderätt i ett visst läge, då knapphet upp­kommit, är påkallad eller icke, får bedömas med beaktande av de om­ständigheter som då föreUgga.

Vidare framhåUer utredningen att det i nyssnämnda betänkande även uppmärksammades att bestämmelser om förfogande sällan hade till-lämpats och i de fall de hade tillämpats detta hade skett endast i be­gränsad omfattning. Denna omständighet kunde inte åberopas som stöd för ett antagande att förfogande utan olägenhet skulle kunna undvaras. Även om bestämmelserna formellt inte hade tillämpats, anfördes i be­tänkandet, torde de ändock ha haft viss betydelse. Anledningen till det ringa utnyttjandet hade nämligen i många fall varit att statUga myn­digheter kunnat träffa frivilliga avtal med näringsidkare och andra var­igenom tillämpning av förfogandelagen inte varit nödvändig. Men om lagen inte hade funnits skulle troligen, menade man, åtskilliga av dessa avtal inte ha kommit till stånd. Enligt utredningens uppfattning kände näringsidkare och andra till att myndigheterna som ett alternativ dock haft möjlighet att använda befogenheterna i förfogandelagen och denna omständighet, menade man, torde ofta ha påverkat deras benägenhet att ingå avtal.

Ransoneringslagsutredningen säger sig dela den framförda uppfatt­ningen. Erfarenheterna från oljekrisen 19731974 tyder enligt utred­ningen på att möjlighet tiU förfogande måste finnas för att en tillfreds­ställande reglering av bristvaror skall kunna komma till stånd. Även om krisens art och omfattning har betydelse för hur stort behovet av för­fogande kommer att bli talar erfarenheterna för att möjligheten att för­foga måste finnas vid såväl krigs- och krigsfarefallen som vid fredskris och inre kris. Eftersom den planerade nya förfogandelagen inte kom­mer att kunna tiUämpas i sistnämnda krissituationer anser utredningen att förfogande måste kunna ske med stöd av bestämmelser i ransone­ringslagen.

Ett ytterligare skäl för förfogande vid fredskris och inre kris är, anför utredningen, av försörjningspoUtisk karaktär. 1 vissa fall då knapphet har uppstått på förnödenhet som är viktig för folkförsörjningen kan det vara nödvändigt för myndigheterna att tvinga den som innehar sådan förnödenhet att omsätta denna på marknaden. Om Sverige till följd av en råvambojkott lider svår brist på en viktig förnödenhet och en impor­tör av varan i fråga innehar ett stort lager av denna, som han vägrar sälja i förhoppning att bristen skaU medföra prisstegringar, är det enligt utredningens mening orimligt att man inte skulle kunna tvinga fram varan till fördelning bland dem som har behov av den. I detta läge måste därför regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer få förfoga över varan i fråga.

Den samordning som eftersträvas mellan oljekrislagen och nya ran-

Prop. 1977/78: 75

38

soneringslagen såvitt avser förbrukningsreglering talar enligt utredning­ens mening också för att möjligheter till förfogande med stöd av ranso­neringslagen bör införas. De förfogandebestämmelser som finns i olje­krislagen torde inte vara tillämpbara på alla de situationer i vilka man, för att Sverige skall kunna fullgöra sitt åtagande enUgt lEP-avtalet, kan sätta ransoneringslagen i tillämpning. Den nya ransoneringslagen bör därför, anser utredningen, ge möjlighet till förfogande i de fall då olje­krislagens förfoganderegler inte är tillräckUga.

Utredningen diskuterar olika lösningar till utformning av förfogande­bestämmelserna i ransoneringslagen men stannar för att hänvisa till förfogandelagens bestämmelser. En sådan lösning har oekså förordats av 1967 års rekvisitions- och förfogandeutredning, som anförde efter att ha berört möjligheten av att ta in speciella förfogandebestämmelser i ransoneringslagen:

En annan och enligt utredningens mening enklare utväg är att i ran­soneringslagen införa en paragraf motsvarande 7 a § krigssjukvårdslagen (1953: 688, 7 a § ändrad senast 1966: 52). Detta skulle innebära att, när ransoneringslagen tillämpas, den av utredningen föreslagna förfo­gandelagen skall gälla i erforderliga delar utan hinder av vad i för­fogandelagen finns stadgat om förutsättningarna för lagens tiUämpning. På detta sätt skulle en förfoganderätt enligt ransoneringslagen kunna lösgöras från de strängare förutsättningarna enligt förfogandelagen utan att de omfattande reglerna om förfoganderättens innebörd m. m. i sist­nämnda lag behöver upprepas i ransoneringslagen.

Ransoneringslagsutredningen påpekar att samordningen med oljekris­lagen inte försvåras genom en sådan hänvisningsbestämmelse. Men sam­ordningsproblem skulle enligt utredningen kunna uppkomma då ranso­neringslagen tillämpas med stöd av oljekrislagen. Problemen skulle bli en följd av att en särskild värderingsnämnd skall fastställa ersättning vid förfogande med stöd av oljekrislagen medan de i förfogandelagen angivna nämnderna genom hänvisningen i ransoneringslagen tUl för­fogandelagen skulle fastställa ersättning vid inlösen och förfogande som vidtages med stöd av ransoneringslagen. Mot den bakgrunden före­slär utredningen att i de fall då ransoneringslagen tillämpas med stöd av oljekrislagen den i 8 § oljekrislagen särskilda värderingsnämnden, oljekrisnämnden, bör förordnas att bestämma ersättning vid förfogande över råolja och oljeprodukter enligt förfogandelagen och inlösen enligt ransoneringslagen. Även i andra fall då förfogande över eller inlösen av råolja och oljeprodukter kan förväntas och särskild sakkunskap erford­ras torde det enligt utredningens mening vara lämpligt att förordna oljekrisnämnden att besluta om ersättriing.

För att begränsa förfogande med stöd av ransoneringslagen till de situationer då förfogande är oundgängligen nödvändigt för hushåUning med bristvaror har utredningen knutit förfogandemöjligheten till be-

Prop. 1977/78: 75

39

stämmelserna om reglering enligt ransoneringslagen. Endast om det är oundgängligen nödvändigt för att en reglering skall kunna genomföras får således förfogande ske enligt utredningsförslaget.

Genom denna begränsning blir de förfoganden som i praktiken kan komma till stånd med stöd av ransoneringslagen i huvudsak begränsade till näringsidkare anför utredningen. Men begränsningens utformning utesluter dock ej att förfogande undantagsvis skulle kunna ske även hos enskilda, som ej är näringsidkare. Med hänsyn till att ransoneringslagen skall kunna tiUämpas vid försörjningskriser i tider som har föga gemen­samt med sådana förhållanden som kan råda under krig eller vid krigs­fara har utredningen gjort den bedömningen att förfogande utanför tillämpningsområdet för 13 kap. 6 § regeringsformen med stöd av ran­soneringslagen ej bör få avse privatpersoner. Utredningen har därför tagit in en särskild bestämmelse härom i lagtexten. Bestämmelsen har dock givits generell utformning oeh omfattar alltså alla situationer i vilka lagen är tiUämplig, sålunda även krigs- och krigsfarefallen. Om förfogande behöver ske hos privatpersoner under sådana förhållanden kan åtgärder enligt utredningens mening vidtas med stöd av förfogande­lagens beslämmelser, om i övrigt förutsättningar härför föreligger.

3.3.3            Förbrukningsdämpande avgift

Energiberedskapsutredningen föreslog i sitt betänkande (SOU 1975:

6061) Energiberedskap för kristid en ransoneringsmetod som inte om­fattas av allmänna ransoneringslagens bestämmelser, nämligen ransone­ring med en förbrukningsdämpande avgift. En sådan avgift var tänkt att snabbt kunna sättas in i inledningsskedet av en oljekris för att minska förbrukningen och motverka hamstring av i första hand motor­bensin. Avgifien skulle avvecklas efter några veckor. Avgifterna skulle enligt förslaget fonderas och sedan återföras till konsumenterna efter beslut av riksdagen.

Ransoneringslagsutredningen fann att den föreslagna förbruknings­dämpande avgiften statsrättsligt inte är att anse som skatt. Utredningen ansåg sig därför kunna föreslå att en bestämmelse om avgiften tas in i ransoneringslagen. Utredningen har inte begränsat avgiftens tillämp­ningsområde till energiområdet. Enligt utredningsförslaget får avgiften utgå under högst en månad men tiden kan om särskilda skäl föreligger förlängas med ytterligare en månad.

3.3.4    Överförbriikningsavgift

En utgångspunkt vid översynen av allmänna ransoneringslagen var enligt utredningsdirektiven att en ny ransoneringslag skulle innehålla bestämmelser om överförbrukningsavgifl. Härmed förstås en avgift som kan åläggas någon som har förbrukat mer energi än vad han haft rätt till. Bestämmelser om sådana avgifter tidigare benämnda överuttag-

Prop. 1977/78: 75

40

ningsavgifter har funnits i alla särskilda elransoneringslagar sedan 1940-talet.

Det är huvudsakligen beträffande ledningsbunden energi (elektrisk kraft, stadsgas och värmeenergi från fjärrvärmekraftverk eller motsva­rande anläggningar), som ett sanktionsbehov; i form av avgift föreligger, anför utredningen. Gemensamt för nu nämnda energiformer är att för­brukaren i normalfallet själv avgör om större förbrukning än den med­givna skall ske. Förbrukaren kan rn. a. o. göra överuttag åt vilka energi­leverantörer eller myndigheter inte kan göra något förrän i efterhand.

Utredningen har tillsammans med energiberedskapsutredningen utför­ligt analyserat oUka alternativ till sanktioner mot överförbrukning och därvid funnit att överförbrukningavgift i de flesta fall inte kan und­varas. Med hänsyn till bevissvårigheter m. m. anser utredningen att straffhotet inte är tillräckligt effektivt .Avstängning är däremot effektivt men framstår i normalfaUet som alltför drastiskt.

Energiberedskapsutredningen har i sitt tidigare omnämnda betän­kande fastlagt (s. 362 f) att överförbrukningsavgiftens syfteär att mot­verka att förbrukaren tar ut mer energi än som har tilldelats honom för viss ransoneringsperiod. Det betyder, anför utredningen, att avgiften bör vara av sådan storlek att överförbrukning effektivt hindras. Vidare slås fast i betänkandet att överförbrukningsavgiften är ett komplement till straffsanktionerna. Utredningen avvisar alltså tanken på att avgiften an­vänds som en ransoneringsåtgärd ("ransonering med prismekanismen"). Inte heller finns vid detta betraktelsesätt utrymme för att se avgiften som förhöjd avgift för att täcka leverantörernas ransoneringskostnader och/eller uteblivna affärsvinster på grund av minskad försäljning genom ransonering. Energiberedskapsutredningen har beträffande den närmare utformningen av avgiften förordat ur såväl rättvise- som praktisk synvinkel att avgiften görs direkt proportionell till överförbrukningen och att den myndighet som skall fatta beslut om avgiftsuttaget endast konstaterar att överförbrukningen har skett och beräknar dess storlek. Något utrymme för en skälighetsbedömning finns inte enUgt detta för­slag.

Ransoneringslagsutredningen har utformat lagens bestämmelser om överförbrukningsavgifl utifrån dessa förutsättningar. Avgiften betecknas som en straffavgift, som uttas på administrativ väg. Genom att systema­tiskt inordna avgiften under rubriken Vite m. m. anser sig utredningen ha markerat avgiftens karaktär av sanktion. För att förstärka sanktions­effekten föreslår utredningen en ändring i ko.mmunalskattelagen av in­nebörd att avgiften inte blir avdragsgill omkostnad i rörelse.

För att förstärka avgiftens avhåUande effekt i synnerhet vid upprepad överförbrukning och vid överförbrukning i juridiska personers verk­samhet föreslår utredningen att avgiften skall utgå helt oberoende av om annan sanktionsform kan följa på överförbrukningen. Detta belyder att

Prop. 1977/78: 75

41

i vissa fall såväl avgift som straff för ransoneringsbrott och avstängning kan användas samtidigt. Med exempel visar utredningen att detta i vissa fall av uppsåtlig överförbrukning i juridiska personers verksamhet kan vara ett lämpligt påföljdssystem. Då det gäller överförbrukning av mindre detaljförbrukare anser utredningen att överförbrukningsavgifl vanligen är den enda tänkbara reaktionen.

Utredningen framhåller att en möjlighet till befrielse från att utge överförbrukningsavgifl bör finnas. Det bör ankomma i första hand på regeringen att fatta beslut härom. Emellertid torde det vara mindre lämpligt att regeringen i alla situationer måste besluta i dessa ärenden. En delegation av förvaltningsärenden till underordnad myndighet ligger i linje med regeringens egna strävanden. Utredningen föreslår därför att regeringen bemyndigas att delegera beslutanderätten rörande befrielse från överförbrukningsavgifl.

Då överförbrukning uppstår i fastigheter med gemensam energimät­ning för flera slutliga förbrukare (kollektivmätning) uppkommer svårig­heter bl. a. rörande uttag av överförbrukningsavgifter. Kostnaderna för gemensamt förbrukad energi (kollektivleverans) fördelas vid kollekliv-mätning på de slutliga förbrukarna (hyresgäster och hyresvärd) i för­hållande till någon uppställd schablonregel.

Utredningen redogör inledningsvis för de olika ståndpunkter som framkom under oljekrisen rörande fördelning av överförbrukningsav­giften på slutliga förbrukare (hyresgäster), s. k. övervältring. Utredningen konstaterar att någon lösning som blev allmänt accepterad inte kunde utarbetas. Bränslenämnden, som under krisen hade det övergripande ansvaret för energiförsörjningen, hemställde hos regeringen om lagstift­ning som möjliggjorde uttag av överförbrukningsavgifter vid ransonering av värmeenergi från fjärrvärmeverk, då pågående ransonering eljest inte kunde få avsedd effekt. Nämndens hemställan remissbehandlades, varvid problemen med övervältring påtalades. Något lagförslag hann dock inte utarbetas innan krisåtgärderna avvecklades.

Utredningen uppger att målsättningen har varit att skapa ett admi­nistrativt enkelt övervältringssyslem. Systemet skulle ändock medge en godtagbar fördelning av överförbrukningsavgifter såväl mellan fastig­hetsägare och hyresgäster som mellan hyresgästerna inbördes. Systemet skulle inte vara så låst alt fastighetsägare och hyresgäster ej själva får komma överens om hur fördelningen skall ske. Uiredningen har sam­manfattat sina överväganden och förslag på följande sätt.

I ransoneringslagen bör vara fastlagt att den som normalt är ansvarig för betalning av förnödenhet som har förbrukats i större omfattning än vad som -har medgivits av vederbörlig myndighet är skyldig att erlägga överförbrukningsavgifl till staten. Denna betämmelse skall äga generell tillämpning, således även vid kollektivleveranser. Genom denna regel, som är undantagslös, undviks svårlösta problem som eljest skulle uppstå

Prop. 1977/78: 75

42

vid fattande av beslut om uttag av överförbrukningsavgifl samt vid upp­börd och indrivning av avgifter.

Vid kollekiivleveranser bör den som har ålagts överförbrukningsav­gifl ha möjlighet att fördela denna på de slutliga förbrukarna enligt grunder som regeringen förekriver. Den föreslagna bestämmelsen med­för att de myndigheter som beslutar om överförbrukningsavgifter ej skall befatta sig med fördelningsfriigorna.

De grunder efter vilka en fördelning skall ske kan inte, menar utred­ningen, anges i ransoneringslagen. Däremot måste lagen medge möj­lighet till fördelning av avgiften. De grunder efter vilka en fördelning skall ske måste regeringen ta ställning till vid varje kristillfälle, varvid då rådande förhållanden måste beaktas. Enligt utredningens mening skulle uppvärmningskostnaderna kunna utgöra en lämplig norm för fördelning om en energikris skulle uppkomma inom den närmaste fram­tiden. Utredningen anser nämligen att det kan vara rimligt att utgå från att överförbrukning av värmeenergi torde stå i visst förhållande till den normala förbrukningen av värmeenergi. Genom anknytningen till för­delningen av den normala förbrukningen kommer även fastighetsägarens andel av en eventuell överförbrukning att medtas vid fördelningen. Härigenom kommer hyresgästernas och fastighetägarnas intressen för­hoppningsvis att sammanfalla, nämUgen att genom sparsamhet undvika överförbrukning. Hela systemet bygger, anför utredningen, på att fastig­hetsägare och hyresgäster är solidariska gentemot varandra och vidtar behövliga inskränkningar i sin normala förbrukning.

Enligt utredningens bedömning går det skisserade systemet att använda även vid kollektivmätning av elektrisk kraft och stadsgas. Även för de fall att dessa energiformer inte används för uppvärmning anser utred­ningen alt systemet bör kunna användas. Behovet av t. ex. elektrisk kraft är i viss mån beroende av lägenheternas storlek. Genom att an­vända en gemensamt fördelningsnorm kan man förenkla sytemet. Den närmare systemutformningen bör ankomma på ransoneringsmyndighe­terna anser utredningen.

3.3.5 Avläsnings- och uppgiftsskyldighet m. m.

För att en energiranonering skall kunna genomföras med stöd av den nya ransoneringslagen fordras enligt utredningens mening att ener­gileverantörerna kan åläggas avläsnings- och uppgiftsskyldighet. En sådan skyldighet bör inte begränsas tiU leverantörer av ledningsbunden energi. Under oljekrisen 19731974 uppkom behov av att kunna ålägga bensinstationsinnehavare skyldighet att läsa av mätarna på bensinpum­parna. Utredningen föreslår mot den bakgrunden att bestämmelser om avläsnings- och uppgiftsskyldighet tas in i ransoneringslagen. Dessa bestämmelser bör enligt utredningen vara så utformade att fastighets­ägare och fastighetsskötare kan åläggas att fullgöra avläsnings- och upp-

Prop. 1977/78: 75

43

giftsskyldighel. Men även förbrukarna själva bör kunna åläggas sådan skyldighet.

1 fastigheter, dar hyresgästerna själva ej har tiUträde tUl dmätarut-rustningen, måste fastighetsägarens medverkan i samband med avläs­ning säkerställas. En bestämmelse bör därför enligt utredningens me­ning tas in i lagen som gör det möjligt att ålägga fastighetsägaren att läsa av samtliga mätare och underrätta hyresgäster och elleverantörer om resultatet eller att ålägga honom skyldighet att för avläsningen lämna hyresgästen tillträde till det utrymme där mätamtmstningen är uppsatt.

För att säkerställa fullgörandet av avläsnings- och uppgiftsskyldighet måste det, enTmi utredningen, finnas sanktioner. Utredningen har över­vägt olika alternativ men har stannat för följande. Om någon under­låter att fuäjgera avläsnings- eller uppgiftsskyldighet skall förfarandet vara att anse som ett ransoneringsbrott. Vederbörande -bör då kunna ådömas straff härför. Den försumlige bör även kunna åläggas att vid vite fullgöra sin skyldighet.

3.3.6 Avsiänyiing

Den mesl effektiva sanktionen mot överförbrukningen av lednings­bunden energi är, framhåller utredningen, att stänga av förbrukaren från ytterligare leveranser. Sanktionsformen har funnits med i de sär­skilda ransoj-jeringslagarna alltsedan 1940-talet för att garantera att överförbrukaie skulle erlägga beslutad överförbrukningsavgifl. Men avstängning har också använts som ett självständigt komplement till överförbrukrijiigsavgifter och straff. Sålunda förekom under 1940-talet avstängning vid sidan av avgift som påföljd vid större överför­brukning av ransonerad stadsgas. Även på elsidan har det förekommit att avslängnijjg har påbjudits som sanktion vid överförbrukning.

Allmänna ransoneringslagen innehåller ej några bestämmelser om avstängning. Samma funktion fyller dock däri införda bestämmelser om att ransorieringsbevis kan återkallas och att näringsidkare i vissa fall kan förbjudas att i rörelsen saluhålla, överlåta eller använda vissa för­nödenheter. Utredningen betonar att en beslämmelse om avstängning i ransonerings]a£en således inte är någon för ransoneringslagtiftningen till sin typ främmande sanktionsform.

Utredninge.i anser, som tidigare har framhållits, att avstängning är ett nödvändigl komplement till överförbrukningsavgifter och straff för att åstadkomma en nödvändig intensitetsökning vid "återfaU" i över­förbrukning. Avstängning bör också kunna användas i de fall då någon underlåter att rätta sig efter bestämmelser om restriktioner, i de faU förnödenhelsn ej tillhandahålls mot ransoneringsbevis. Enligt utredning­ens mening bör inte mindre förbrukare undantas från avstängning som påföljd. Ej heller vid överträdelser av restriktioner bör undantag göras

Prop. 1977/78: 75

44

för mindre förbrukare. Myndigheterna mäste, anser utredningen, även i dessa fall ha möjlighet till avstängning. Exempelvis borde enligt utred­ningen avstängning kunna drabba en mindre förbrukare av elenergi som låter sin fritidsbostad vara eluppvärmd under tid då förbud mot uppvärmning av fritidshus gäller även om förbrukningen totalt sett är liten.

Som tidigare har antytts har det i de särskilda elransoneringslagarna föreskrivits som påföljd för utebliven betalning av påförd överförbruk­ningsavgifl att den betalningsovillige överförbrukaren fick avstängas från vidare leveranser. Något sådant avstängningsbeslut har dock veter­ligen aldrig fattats. Utredningen tar för sin del avstånd från tanken att driva in en överförbmkningsavgift med hjälp av hot om avstängning. Enligt utredningens mening bör överförbrukningsavgiften kunna drivas in på samma sätt som ett utdömt vite.

Med hänsyn tUl att ett ärende angående ifrågasatt avstängning är för­knippat med svåra överväganden bör enligt utredningens mening beslut om avstängning fattas av centrala regleringsmyndigheter. Dessa myndig­heter kan ej själva verkställa avstängningsbeslut rörande ledningsbunden energi. Ransoneringslagen bör därför, säger utredningen, innehålla be­stämmelser som möjliggör för myndigheterna att ålägga energileverantör att verkställa sådant avstängningsbeslut.

3.3.7 Besvärsordningen

Beslut som annan myndighet än allmän domstol fattar med stöd av den nuvarande ransoneringslagen kan överklagas i den ordning som gäller för talan mot myndighetens beslut i allmänhet. I några särskilt angivna fall skall talan dock föras hos kammarrätten. Besvärsordningen innebär att alla beslut, som inte skall överklagas hos kammarrätten, i princip kan föras upp under regeringens prövning.

Utredningen framhåller, att det sedan lång tid tillbaka har varit tra­dition inom svensk förvaltningsrätt alt rnedborgarna kan "gå till kungs" med sina besvär över underlydande myndigheters beslut. Under andra världskrigets ransoneringar fanns på många områden möjlighet till prövning i fyra instanser varigenom klaganden via ransoneringskom­missionerna kunde föra upp sitt ärende till regeringens prövning. Under oljekrisen 19731974 var regeringen i många fall slutinstans. Om exem­pelvis den planerade kvotransoneringen av elkraft, omfattande 4,2 milj. elförbrukare, hade satts i verket hade statens elransoneringsnämnds be­slut kunnat underställas regeringens prövning. Om en procent vilket av experter anses vara en alltför låg siffra av dessa förbrukare klagat rörande tilldelning, dispens från restriktioner, överförbrukningsavgifter m. m. till regeringen skulle 42 000 besvärsärenden ha kommit in till industridepartementet, vilket torde vara fler ärenden än vad samtliga departement normalt har att handlägga på ett år. Under den korta tid.

Prop. 1977/78: 75

45

tre veckor, som drivmedelsransoneringen pågick i början av år 1974 inkom för övrigt tiil transportnämnden ca 15 000 besvärsärenden. Trans­portnämnden hann pröva ca 8 procent av dessa ärenden.

Det är mot den nu tecknade bakgrunden man skall se utredningens överväganden och förslag till en ändrad besvärsordning. Utredningen har menat att en ohämmad besvärsrätt i krislägen kan få till följd att brådskande angelägna besvärsärenden inte hinner tas upp till prövning under den tid då överprövning kan vara meningsfull. Utredningen anför att målsättningen har varit att skapa en besvärsordning som utan att innebära rättsosäkerhet för den enskilde ändock medför att effektivite­ten i ransoneringssystenien ej går förlorad. Utredningen anser sig ha funnit detta i ett tvåinstanssysiem. För några typer av ransonerings­beslut har utredningen dock ansett att överklaganden ej bör tillåtas. Utredningen menar att detta framförallt gäller för beslut om tilldelning av drivmedel. I dessa fall bör frågor om behovstilldelning stanna på länsstyrelsenivå.

Beträffande den tekniska utformningen av besvärsordningen har ut­redningen funnit det mindre lämpligt att binda besvärsordningen genom detaljbestämmelser i ransoneringslagen annat än för vissa speciella beslut -mot vilka besvär skall föras hos kammarrätten. Sådana beslut är bl. a. beslut om utdömande av vite och avstängning av energitillförseln. För övriga beslul bör, enligt utredningens mening, regeringen vid varje regleringstillfälle besluta om besvärsordningens utformning, med undan­tag för de fall då beslut meddelats av altmän domstol. Genom den före­slagna utforinningen kan regeringen ta hänsyn til! de speciella förhål­landen som kan föreligga vid varje regleringstillfälle.

3.4 Översyn  av  ransoneringssystem inom livsmedelsområdet

Översynen av aUmänna ransoneringslagen har även innefattat över­väganden huruvida ändringar i lagen kan behövas på grund av en änd­rad ransoneringsteknik inom andra områden än energiområdet. Efter att ha gått igenom de olika ransoneringssystemen har utiedningen kon­staterat att några större förändringar i dessa system bortsett från' ransoneringssyslemen på energiområdet inte har planerats och att det därför ej heller för dessa ransoneringssystems skull behövs ändringar i nuvarande ransoneringslag. Utredningen har dock funnit sig föränlåteh att framhålla att struktiiren inom t. ex. livsmedelsindustrin och handeln har ändrats markant sedan andra världskrigets dagar och att det därför ar angeläget och brådskande att en översyn kommer till stånd såvitt avser ransoneringssystemet inom i första hand livsmedelssektorn. Ut­redningen har därvid ifrågasatt om inte en särskild utredning borde tUl­sättas för att ulreda ransoneringsproblemen inom denna sektor.

Prop. 1977/78: 75

46

4   Remissyttrandena

I fråga om remissinstansernas synpunkter på utredningens förslag i betänkandet får jag hänvisa till bilaga 2.

5   Föredraganden

5.1 AUmänna synpunkter

Under krig och i andra krislägen uppstår i regel knapphet på för­nödenheter av olika slag. I sådana lägen måste därför ransoneringar kunna tillgripas. Dessa kräver stöd i särskild lagstiftning. På en sådan lagstiftning ställs speciella krav. Den måste medge långtgående åtgärder mot företag och enskilda samtidigt som åtgärderna måste kunna sättas in snabbt.

Under krigsåren genomfördes omfattande ransoneringar med stöd av tillfällig, tidsbegränsad lagstiftning. På grundval av erfarenheterna från dessa regleringar tiUkom år 1954 den nu gällande allmänna ransone­ringslagen (1954: 280). Den är en beredskapslag, som formellt är i kraft men som sätts i tillämpning endast i vissa särskilt angivna krislägen. När lagen är i tillämpning, får regeringen eller annan myndighet införa ransonering och andra regleringar av handel m. m. enligt vad som före­skrivs närmare i lagen.

Allmänna ransoneringslagen har varit i tillämpning endast två gånger, nämligen i samband med Suez-krisen 19561957 och oljekrisen 1973 1974. Med stöd av lagen vidtogs vid båda tillfällena vissa ransonerings­åtgärder avseende flytande bränsle m. m.

Tillämpningen av allmänna ransoneringslagen under oljekrisen visade att lagen behövde ses över i vissa avseenden. En sådan översyn har numera gjorts av ransoneringslagsutredningen, som i betänkandet (Ds H 1975: 3) Ny ransoneringslag föreslår att allmänna ransoneringslagen ändras på vissa punkter. Utredningsarbetet har bedrivits i nära sam­arbete med energiberedskapsutredningen. Riksdagen har tagit ställning till förslag som bygger på den sistnämnda utredningens förslag (prop. 1975/76:152, FöU 1975/76:35, rskr 1975/76:298). Ransoneringslags­utredningen förordar att den nuvarande lagen formellt,ersätts av en ny ransoneringslag. Utredningens betänkande har remissbehandlats.

Utredningens förslag till ny ransoneringslag bygger i väsentliga delar på allmänna ransoneringslagen. Dess bestämmelser har kompletterats i olika avseenden så att skilda typer av försörjningskriser skall kunna bemästras utan att särlagstiftning skall behöva tillgripas. Förslaget inne­bär sålunda bl. a. att lagen skall kunna tillämpas förutom i fall av krig, krigsfara och annan utomordentlig händelse utom landet även i de fall försörjningssvårigheter har uppstått till följd av någon extra-

Prop. 1977/78: 75

47

ordinär händelse som har inträffat inom landet, s. k. inre kris. Vidare innehåller lagförslaget nya bestämmelser om ransonering på energiom­rådet, om möjligheter att tillgripa förfogande i vissa fall och om be­svärsordningen i ransoneringsärenden.

Utredningen anför att de samhällsförändringar som har skett sedan allmänna ransoneringslagens tillkomst år 1954 har medfört att samhället har blivit sårbarare, främst genom den snabbt ökande användningen av energi, i första hand olja. Härigenom har det internationeUa beroendet ökat. Oljekrisen anförs som ett exempel på att allvarliga rubbningar i vår försörjning kan uppstå utan samband med krig eller krigsrisk i vår närmaste omvärld. Utredningen pekar vidare på att förändringar i sam­hällets och näringslivets struktur har försvårat möjligheterna att be­mästra försörjningsproblemen. Genom produktionsapparatens alltmer komplicerade tekniska natur har den blivit mer störningskänslig sam­tidigt som koncentrationen inom näringsUvet har påskyndats. Dessutom menar utredningen att hamstringsrisken vid försörjningskriser har ökat. Utredningens slutsats är att den ökade sårbarheten ställer större krav på att samhället har instrument som snabbt kan sättas in vid kriser.

Utredningens bedömningar och förslag har fått ett i huvudsak positivt mottagande vid remissbehandlingen. Remissinstanserna tillstyrker eller lämnar utan erinran huvuddragen i förslagen. Den kritik som har fram­kommit avser till övervägande delen detaljspörsmål av juridisk-teknisk eUer redaktionell natur. Endast på några punkter ifrågasätts behovet och lämpligheten av de föreslagna bestämmelserna. Jag återkommer till dessa frågor senare.

Även jag delar uppfattningen att samhället måste ges möjligheter till snabba ingripanden för att minska skadeverkningar i händelse av för­sörjningskris. Utredningens förslag innebär att detta uppnås samtidigt som kraven på parlamentarisk kontroll och på rättssäkerhet tillgodoses. En viktig synpunkt är vidare att de myndigheter som är ansvariga för planering av försörjningsberedskapen genom lagen får nödvändiga rikt­punkter för sin planering.

Lagtekniskt har utredningsförslaget formen av en ny lag i stället för ändringar av och tillägg till allmänna ransoneringslagens bestämmelser. Utredningen framhåller att ändringar i nuvarande lag skulle ha medfört en svåröverskådlig tagtext. Vidare anförs att samordningen med annan lagstiftning skulle ha försvårats samt att förenklingar och språkliga moderniseringar sannolikt inte skulle ha kunnat genomföras om änd­ringarna hade skett i form av nya bestämmelser i den gällande lagen. Jag delar utredningens motivering och ansluter mig till förslaget om en ny lag på området.

Utöver förslaget till ny ransoneringslag och därav föranledda förslag till ändringar i andra författningar har utredningen utarbetat förslag till tillämpningsförordningar, instruktioner för krismyndigheter m. m. Des-

Prop. 1977/78: 75

48

sa förslag avses finnas i beredskap för att lämpliga tillämpnihgsförord-ningar snabbt skall kunna utfärdas om en försörjningskris uppstår och ransoneringslagen sätts i tillämpning. Förslagen är främst anpassade till fredskriser och avser i första hand energiområdet men såväl livsmedels-och textilområdena som det petro-kemiska området tas upp. I det föl­jande kommer jag inte att uppehålla mig vid dessa förslag till förord­ningar och instruktioner annat än när behandlingen av ransonerings­lagen kräver det. Jag vill emellertid framhålla att den administrativa författningsberedskapen inom regeringskansliet har höjts genom att för­slagen har utarbetats. Beredskapen bör i fortsättningen kunna hållas på en hög nivå genom att förslagen fortlöpande ses över. Därvid bör be­aktas de synpunkter på författningstexterna som har framkofnmit under remissbehandlingen.

5.2 Förutsättningar för lagens tillämpning

5.2.1  Tillämpningsområdet

En grundläggande princip för fullmaktslagstiftningen är att de ända­mål noggrant anges -för vilka lagstiftningen skall få tillämpas. Jag vill inledningsvis slå fast att den nya ransoneringslagen är avsedd att ute­slutande tjäna försörjningspolitiska syften. Den skall vara ett instrument för statsmakterna att bemästra försörjningsproblem i kristid. Syftet med de krisåtgärder som lagen skall ge regeringen möjUghet att vidta skall vara att tillgodose befolkningens cch totalförsvarets behov av energi och varor. Detta måste också klart komma till uttryck i lagtexten.

Vad jag nu har sagt medför att andra intressen än sådana som är för-sörjningspolitiskt betingade inte kan tUlgodoses med stöd av ransone­ringslagstiftningen. Lagen bör följaktligen inte kunna användas för åt­gärder exempelvis i valutapolitiskt syfte eller för att rätta till en bris­tande jämvikt i betalningsbalansen. Sorri någon remissinstans har på­pekat får lagen självfaUet inte heller användas för att tillgodose pris­politiska syften. Jag vill dock framhålla att den omständigheten att en av försörjningspolitiska skäl insatt förbrukningsreglering kan få pris­politiska biverkningar inte får hindra ätt behövliga ransoneringsätgärder vidtas. Sådana biverkningar får vid behov avhjälpas inom ramen för pris­regleringen. Som stateris pris- och kartellnämnd (SPK) har anfört kom­pletterar ransoneringslagen och prisregleringslagen varandra i detta fall.

Ransoneringar och andra krisåtgärder kan utgöra ytterst kännbara ingrepp i enskilda människors förhåUanden. Sådana ingrepp kräver enligt regeringsformen stöd i lag. Riksdagen kan dock överlåta åt regeringen att i vissa krissituationer meddela föreskrifter som det i normalfallet ankommer på riksdagen att besluta om. Ransoneringslagen bygger i likhet med annan fullmaktslagstiftning på denna delegationsmöjlighet.

De krissituationer för vilka delegationsmöjligheter föreligger är enligt 13 kap. 6 § regeringsformen  krig,  krigsfara   eller   u t o m o r-

Prop. 1977/78: 75

49

de ulliga förhållanden som är föranledda av krig eller av krigsfara vari riket har befunnit sig. Ätt den nya ransoneringslagen måste ge regeringen möjlighet att meddela föreskrifter om ransoneringar och andra krisåtgärder i samtliga de situationer som nu har angetts anser jag självklart. Men lagen måste, som utredningen anför, också kunna tillämpas i andra krissituationer än de nämnda. För att en ran­sonering skall kunna genomföras måste regeringen få bemyndigande såväl att föreskriva att lagen helt eller delvis skall tillämpas som att meddela de ytterligare föreskrifter som bedöms nödvändiga. Frågan blir då vilket stöd regeringsformen ger för ett sådant bemyndigande i andra situationer än de som anges i ovannämnda lagrum. Enligt 8 kap. 7 § regeringsformen kan riksdagen lämna bemyndigande till regeringen att meddela föreskrifter som avser ämnen som räknas upp i paragrafen, t. ex. tillverkning, kommunikationer och näringsverksamhet.

Det kan alltså konstateras att ett bemyndigande av ifrågasatt slag kan införas i ransoneringslagen under fömtsättning att de föreskrifter som avses bli meddelade kan hänföras till något av de ämnen som nämns i 8 kap. 7 §. När det gäller föreskrifter som direkt avser t. ex. tUlverkare eller annan som yrkesmässigt tUlhandahåller en vara eller liknande möter uppenbarligen inga hinder mot att i lagen ta in ett bemyndigande om att regeringen får meddela sådana föreskrifter eftersom tillverkning och näringsverksamhet finns med bland de ämnen som räknas upp i 8 kap. 7 §. I den mån en föreskrift lägger uppgifter på enskilda konsu­menter eller grupper av konsumenter eUer ålägger konsument eller kon­sumentgrupp att tåla något kan det möjligen sägas att saken inte är lika klar. Jag vill dock erinra om att även om en ransoneringsföreskrift for­mellt endast avser näringsidkare den också måste få verkningar som drabbar enskilda konsumenter. Det torde därför inte annat än i rena undantagsfall vara möjligt att påstå att en ransoneringsföreskrift endast gäller för näringsverksamhet. För egen del anser jag därför att ranso­neringsåtgärder av olika slag i förevarande avseende måste betraktas på ett enhetligt sätt. Jag finner således att regeringsformen medger att det ifrågasatta bemyndigandet tas in i ransoneringslagen.

Denna tolkning vinner stöd av motivuttalanden vid tillkomsten av

regeringsformen. I kommentaren till 8 kap. 7 § i prop. 1973: 90 fram­

höll sålunda föredraganden (s. 311) att allmänna ransoneringslagen hör

till de lagar som genom uppräkningen i paragrafen förs in under dess

tillämpningsområde.

. .     .   '

Detegalionsmöjligheten enligt 8 kap. 7 § regeringsformen bör enligt min mening i första hand utnyttjas så att samtliga former av freds-k r i s förs in under lagens tillämpningsområde. Med fredskris åsyftar jag krissituationer då produktion, sysselsättning, export och konsumtion inte kan upprätthållas i normal omfattning på grund av importbortfall EV en eller flera försörjningsviktiga varor utan att det är krig eller krigs­fara i vår nära omvärld.

4    Riksdagen 1977/78. 1 saml. Nr 75

Prop. 1977/78: 75

50

Försörjningssvårigheter kan även uppkomma till följd av någon inom landet inträffad extraordinär händelse, s.k. inre kris. Den elbrist som uppkom år 1970 torde ha haft sin grund i flera samverkande in­hemska orsaker, bl. a. extrem torka och skador i viktig produktionsan­läggning. Men de försörjningssvårigheter som dessa händelser föran­ledde kunde inte bemästras med stöd av allmänna ransoneringslagen, som inte kan sättas i tiUämpning vid inre kris. För att lösa försörjnings­problemen år 1970 tvingades riksdagen i likhet med vad som har skett vid ytterligare några tillfällen att stifta en särskild ransoneringslag. Mot den bakgrunden uppkom fråga bl, a. i riksdagen om komplettering eller ändring av allmänna ransoneringslagen (FöU 1974: 10, rskr 1974: 36).

Tanken på att låta ransoneringslagstiftningen gälla även vid inre kris har tidigare avvisats. Man har tidigare ansett att ett allvarligt knapp­hetsläge inte skulle kunna uppkomma så plötsligt på grund av inre hän­delser att ransoneringsåtgärder med stöd av fullmaktslagstiftning skulle behöva sättas in.

De betydande förändringar som det svenska samhället har genomgått under de senaste decennierna har medfört att riskerna för försörjnings­problem till följd av inrikes händelser har ökat samtidigt som behovet av snabba insatser har blivit större. Genom koncentrationen i närings­livet, produktionsapparatens alltmer invecklade natur m. m. kan ett haveri, sabotage eller annat terrordåd med hänsyn till var och när det inträffar få för försörjningen m}'cket svåra konsekvenser. Regeringen bör därför ha möjlighet att snabbt bemästra sådana situationer. Sabotage i inhemska försörjningsviktiga anläggningar kan enligt min mening ingå som ett led i försök att försvaga vår motståndskraft. Även bojkotter eller andra ekonomiska sanktioner mot vårt land kan ha ett sådant syfte. Jag vill också framhålla att kravet på samhället att ansvara för med­borgarnas välfärd har ställts allt högre. Oavsett om försörjningssvårig­heter är att hänföra till en utom landet inträffad händelse eller en in­hemsk försörjningskatastrof kommer det att krävas att statsmakterna skall kunna vidta verksamma motåtgärder. Regeringen måste därför ha möjligheter att snabbt sätta in åtgärder även i en försörjningskris som är en följd av inom landet inträffade händelser. I likhet med flertalet remissinstanser delar jag sålunda utredningens uppfattning att det inte längre är sakUgt motiverat att undanta inre kris från ransoneringslagens tillämpningsområde.

De händelser som skaU kunna läggas tiU grund för ransoneringslagens tillämpning bör givetvis vara av undantagskaraktär. Utredningen har sammanfört dessa undantagssituationer vid sidan av krig och krigs­fara i begreppet  utomordentlig  händelse.

Som någon remissinstans har påpekat hade det varit önskvärt om det hade gått att närmare precisera de situationer som avses. Det är dock, som har framhållits av utredningen och remissinstanserna, ytterligt svårt

Prop. 1977/78: 75

51

att på ett enkelt och entydigt sätt täcka in alla de situationer vid freds­kriser och inre kriser, i vilka lagen skall få tillämpas. Redan i proposi­tionen (1954: 20) med förslag till allmän ransoneringslag uttalade före­draganden att begreppet utomordentUg händelse kunde vålla tolknings­svårigheter men att det var uppenbart att de situationer som åsyftades var så många och av så skiftande slag att "det svårligen lät sig göras att i en lagtext uttömmande beskriva dem". Begreppet utomordentlig händelse förekommer emellertid redan i allmänna ransoneringslagen oeh är således tidigare godtaget. Det har därmed också den fördelen att det är ett välkänt begrepp för planeringsansvariga myndigheter och and­ra organ på ransoneringsområdet. Jag anser därför att begreppet bör be­hållas. Jag vUl understryka att begreppet bör tolkas restriktivt.

Det krav på undantagskaraktär som Ugger i begreppet utomordentlig händelse innebär såvitt avser inre kris, att försörjningssvårigheterna inte skaU ha uppkommit tUl följd av statsmakternas eget handlande.

En väsentlig skillnad mellan fredskris och inre kris är härvid att svenska myndigheters möjligheter att påverka oeh styra utveckUngen vid fredskris är små. Vid inre kris kan däremot dessa möjligheter vara för­håUandevis goda. Det uppstår ständigt försörjningssituationer i vilka myndigheterna måste ingripa oeh styra utvecklingen, om inte brister och andra problem skall uppkomma. Sådana situationer, i vilka skäligt rådrum finns för att vidta nödvändiga åtgärder, kan enligt min mening inte betecknas som utomordentliga händelser i ransoneringslagens me­ning. För bedömningen om en inhemsk händelse uppfyller kravet på undantagskaraktär blir sålunda tidsfaktorn av stor betydelse. Jag anser att i det uppställda kravet ligger att den krissituation som har uppstått skall ha inträffat plötsUgt eller trots de insikter som statsorganen besitter ha varit svår att förutse. Om inte någon av dessa kriterier föreligger kan enligt min mening endast i undantagsfall, exempelvis då hamstring kan förstärka bristsituationen, kravet på undantagskaraktär anses uppfyllt. Exempel på inhemska händelser av undantagskaraktär som här avses kan vara t. ex. omfattande bränder eller skadegörelse i produktionsanläggningar som är av stor betydelse för folkförsörjningen. Ett annat exempel är givetvis plötsligt uppkomna naturkatastrofer.

Jag vill understryka att den snäva avgränsningen av begreppet utom­ordentlig händelse förstärks av kravet att det till följd av händelsen skall ha uppkommit knapphet eller betydande fara för knapphet på försörj­ningsviktig förnödenhet. Detta innebär exempelvis att en utomordentlig händelse inte kan medföra lagens tillämpning om den uppkomna bristen på förnödenhet kan täckas på ett rimligt sätt, t. ex. genom import. Genom att rekvisitet "knapphet på förnödenhet" brister, kan inte full­makten användas.

En konflikt på den svenska arbetsmarknaden kan föranleda att för­sörjningen med viktiga förnödenheter lamslås så att behov av krisåt-

Prop. 1911118: IS

52

gärder kan uppkomma. I Ukhet med utredningen och en enhällig remiss­opinion anser jag att en inhemsk facklig stridsåtgärd inte kan anses som en sådan utomordentlig händelse som får föranleda att regeringen sätter ransoneringslagen i tillämpning. Detta bör i princip gälla också i fråga om s. k. vild strejk. Endast i mycket specieUa undantagsfall bör rege­ringen få sätta lagen i tiUämpning om det är nödvändigt för att för­hindra att en allvarlig krissituation uppstår till följd av det avtalsbrott som den vilda strejken utgör. Däremot anser jag i likhet med utred­ningen att facklig stridsåtgärd i annat land som medför importbortfall och en bristsituation här i landet kan medföra att lagen får tUlämpas. Till skillnad från vad som gäller for en inhemsk konflikt på arbetsmark­naden kan statsmakterna inte påverka utveckUngen i det främmande landet.

För att möjliggöra ransonering av elektrisk kraft med stöd av ranso­neringslagen även i de fall då försörjningssvårigheterna inte hänför sig till en utomordentiig händelse, har utredningen föreslagit att en särskild bestämmelse om detta tas in i ransoneringslagen. Den svenska kraft­industrin ifrågasätter i sina remissvar behovet av en sådan särbestäm­melse. Enligt kraftindustrins mening är det inte större sannolikhet för att separat elbrist skaU uppstå än för att separat brist skaU uppkomma inom annan energisektor. Kraftindustrin föreslår därför att alla orsaker till elbrist som inte beror på krig eller krigsfara skall betraktas som utomordentlig händelse. Alternativet är, menar kraftindustrin, att bygga ut bestämmelsen i fråga till att innefatta knapphet som har uppstått av annan anledning än tUl följd av utomordentlig händelse på all energi och på förnödenheter i övrigt av vikt för totalförsvaret eller folk­försörjningen.

Kraftindustrin får stöd för sin ståndpunkt av statens industriverk. Verket menar att elkraftsystemet numera har byggts ut så att det till­godoser högt ställda krav på leveranssäkerhet. Med hänsyn härtill och då vattenkraften inte längre spelar en så dominerande roll som tidigare anser verket att det inte finns stöd för en särbehandling av elkraft i ran­soneringslagen. Ä andra sidan anför verket att det kan vara praktiskt och arbetsbesparande att ha en bestämmelse av den karaktär som den som har föreslagits för elkraft. Denna bestämmelse borde emellertid i så fall enUgt verkets mening täcka alla för landets försörjning väsentiiga förnödenheter i fråga om vilka förutsebara bristsituationer inte är helt uteslutna.

För egen del finner jag ingen anledning att föreslå en särbestämmelse för elkraft och heller inte att begreppet utomordentlig händelse ges en speciell innebörd på elområdet. Tanken att bestämmelsen i fråga skuUe behållas men utvidgas till att gälla bristsituationer avseende aUa slags förnödenheter kan jag inte acceptera. Särbestämmelsen avseende elkraft i ulredningens lagförslag bör alltså utgå i sin helhet.

Prop. 1977/78: 75

53

5.2.2 Beslut om lagens tillämpning

Ransoneringslagens karaktär av beredskapslag innebär, som jag tidi­gare har antytt, att lagen formeUt är i kraft men att den kan tillämpas endast i vissa krislägen. Jag har tidigare redogjort för i vilka krislägen som jag anser att lagen bör kunna tiUämpas. Jag övergår härefter till att redogöra för hur jag anser att lagen skall sättas i tiUämpning m. m.

I likhet med vad som i dag gäller enUgt allmänna ransoneringslagen bör den nya lagen automatiskt träda i tillämpning om Sverige kommer i krig.

Hotas Sverige av främmande makt kan lagens tillämpning inte utlösas med automatik utan den måste göras beroende av en bedömning om hotet är att anse som krisfara. Denna bedömning bör regeringen givetvis göra.

Jag ansluter mig till utredningens ståndpunkt att det bör ankomma på regeringen att föreskriva att bestämmelserna i lagen ej skall tillämpas längre, då kriget har upphört eller krigsfara inte längre bedöms före­ligga. Även om nu angivna förutsättningar för lagens tillämpning har upphört kan försörjningsproblemen dock finnas kvar för lång tid framåt. Om ransoneringsåtgärder måste vidtas för att bemästra problemen torde det, som utredningen har föreslagit, vara lämpligt att regeringen före­skriver att lagen skall tUlämpas till följd av den utomordentliga händelse som kriget eller krigsfaran har utgjort. Tillämpningen bör därvid be­gränsas till viss tid, högst ett år varje gång. En uttrycklig bestämmelse om detta bör tas in i lagen.

Jag har tidigare påpekat att de åtgärder som kan vidtas med stöd av befogenhetsbestämmelserna i ransoneringslagen kan innebära allvarliga ingrepp i näringslivets och i enskildas förhållanden. Detta talar för att riksdagen medverkar i samband med att lagen sätts i tillämpning. Detta kan ske på olika sätt.

För de kristägen som jag nyss har behandlat krigsfara och sådana utomordentliga händelser som är föranledda av krig eller av krigsfara som riket har befunnit sig i delar jag i likhet med remissinstanserna utredningens mening att det måste ankomma på regeringen att sätta lagen i tillämpning. Riksdagens medverkan bör i dessa fall säkerställas genom att regeringen inom viss tid måste underställa beslutet riksdagens prövning.

Beträffande övriga krissituationer, fredskris och inre kris, har utred­ningen föreslagit att lagen sätts i tUlämpning på samma sätt som i de svårare krislägena. Härigenom anser utredningen att kraven på snabbt handlande vid försörjningskriser kan uppnås.

Mot bakgrund av att förslaget i förhållande tUl vad som f. n. gäller innebär en utvidgning av regeringens befogenheter att sätta ransone­ringslagen i tillämpning diskuterar flera remissinstanser förslaget både ur principieU synvinkel och utifrån praktiska ändamålssynpunkter. I

Prop. 1977/78: 75

54

nägra remissvar anförs att det från principiell synpunkt är bétänkUgt med en fullmaktslagstiftning av ransoneringslagens karaktäi: under freds­tida förhållanden. Andra remissinstanser menar att den omständigheten att regeringen i förväg måste inhämta riksdagens medgivande minskar benägenheten att tillgripa fuUmaktslagstiftning oeh att begära längre gående fullmakter än vad som med hänsyn till läget framstår som ound­gängligen nödvändigt.

Frågan om riksdagens medverkan då ransoneringslagen skall sättas i tUlämpning vid fredskris och inre kris måste övervägas mycket nog­grant. Den normala beslutsordningen och kompetensfördelningen mel­lan riksdag och regering i fredstid bör inte åsidosättas genom full­maktslagar annat än i undantagsfall. En tillämpning av den principen talar, som några remissinstanser har påpekat, för att riksdagens sam­tycke inhämtas innan lagen sätts i tUlämpning i nu avsedda krissitua­tioner.

Mot denna principiella ståndpunkt står, som jag tidigare har berört, kraven på snabbhet och effektivitet för att ransoneringsåtgärder skall få avsedd verkan. Den avvägning som här måste göras kan inte grun­das på teoretiska överväganden utan måste ske med utgångspunkt i samhäUsutvecklingen och med beaktande av oUka intressen.

Jag har tidigare (avsnitt 5.1) pekat på hur sårbart det moderna sam­hället är i krissituationer. Hamstring kan också befaras i ökad om­fattning och utrymmet för sparåtgärder kan väntas bli begränsat inte minst på energiområdet. Det kan därför bli nödvändigt att sätta in reg­leringsåtgärder i ett tidigt skede av en kris.

Mot den bakgrunden anser jag i likhet med flertalet av remiss­instanserna att kraven på snabbhet och effektivitet väger så tungt att regeringen bör ha möjlighet att sätta lagen i tillämpning i samtUga de situationer då lagen kan tillämpas. Utredningens förslag att rege­ringen med undantag för krigsfarefallet skall ange under hur lång tid lagen skall vara i tillämpning, högst ett år varje gång, anser jag lämpUgt. Såsom utredningen även har föreslagit bör regeringens beslut inom viss tid understäUas riksdagen för prövnmg. Härigenom får riksdagen möjlighet att bedöma frågan i sak och att ompröva regeringens beslut. Jag anser de av utredningen föreslagna tidsfrister­na val avvägda. De ansluter för övrigt tUl vad som annars gäller inom beredskapslagstiftningen. Det bör framhållas att såvitt avser fredskris den nu förordade lösningen också överensstämmer med vad söm i dag gäller enUgt oljekrislagen (1975: 197).

Till sist vill jag i detta sammanhang betona att regeringen själv­fallet alltid bör inhämta riksdagens samtycke innan ransoneringsla­gen sätts i tiUämpning om detta kan ske utan olägenhet. Om exem­pelvis ransoneringslagen har tiUämpats under ett år och regeringen anser att lagen bör vara i tillämpning under ytterligare ett år, torde det

Prop. 1977/78: 75

55

regelmässigt finnas rådrum att begära riksdagens samtycke till att lagen får tillämpas under en ny ettårsperiod.

5.3 Befogenhefsbestämmelserna

5.3.1    Reglering av liandel m. m.

Utredningsförslaget innebär att de s. k. befogenhetsbestämmelserna i allmänna ransoneringslagen flyttas över utan förändringar i sak tUl den nya ransoneringslagen. De bestämmelser som här åsyftas är de som finns i 2 och 3 §§ allmänna ransoneringslagen om reglering av handel m. m. samt i 4 och 5 §§ avseende clearingavgift och prisut­jämningsavgift. Utredningen framhåUer att det under utredningsarbe­tet inte har framkommit några omständigheter som har medfört be­hov av att ändra de nu angivna bestämmelserna. Inte heller vid re­missbehandlingen har önskemål framförts om ändringar. Jag för­ordar därför att bestämmelserna flyttas över till den nya ransone­ringslagen på sätt utredningen har föreslagit.

Till tillämpningen av befogenhetsbestämmelserna knyts i den nu­varande ransoneringslagen de ytterligare bestämmelser som behövs för att en ransonering eller annan reglering skall kunna genomföras. I likhet med utredningen och remissinstanserna anser jag det vara lämpligt att med några undantag föra över också dessa bestämmelser till den nya lagen utan ändringar i sak. Hit hör exempelvis bestäm­melserna om ransoneringsbevis. I de fall jag föreslår sakliga ändringar behandlas dessa särskilt i senare avsnitt.

5.3.2    Förfogande

Den nuvarande ransoneringslagen innehåller inga bestämmelser om rätt att genom förfogande ta egendom i anspråk. Allmänna förfo­gandelagen (1954: 279) tillkom samtidigt med allmänna ransonerings­lagen. Förutsättningarna för tillämpningen av de båda lagarna var från början desamma. Lagarna var tänkta att vid en försörjningskris sättas i tillämpning samtidigt. Frågan om förfoganderättens utsträck­ning diskuterades i förarbetena till dessa lagar, varvid det konstate­rades att möjligheterna att förfoga inte gjorde sig gällande med samma styrka under andra utomordentliga förhåUanden än krig och krigs­fara. Visserligen hade förfogandemöjligheter enUgt vissa äldre lagar sällan tUlämpats och i de fall detta hade skett hade det endast varit i begränsad omfattning. Detta kunde dock inte åberopas som stöd för ett antagande att förfogandebefogenheten utan olägenhet kunde und­varas. Åtskilliga av de frivilliga avtal som hade slutits under kristiden mellan ransoneringsansvariga myndigheter och näringsidkare skulle troligen inte ha kommit till ständ, ansåg man, om inte myndigheterna hade haft möjlighet att i sista hand besluta om förfogande.

Prop, 1977/78: 75

56

Utredningen konstaterar att erfarenheterna från oljekrisen 1973 1974 ger stöd för den nyss redovisade uppfattningen att möjUghet till förfogande måste finnas för att en tiUfredsställande reglering av brist­varor skall kunna komma till stånd. Ett annat skäl av mer försörj­ningspoUtisk karaktär är enligt utredningen att statsmaktema måste ha möjlighet att förmå den som har lager av bristvara att omsätta va­ran på marknaden, om han skulle vägra detta, exempelvis i förhopp­ning om framtida prisstegringar. Utredningen påpekar vidare att även om krisens art och omfattning har betydelse för hur stort behovet av förfogande kommer att bU, erfa:renheterna talar för att förfogande­möjligheten måste finnas vid såväl krigs- och krigsfarefallen som vid fredskris och inre kris.

Regeringen har tidigare beslutat inhämta lagrådets yttrande över ett förslag till ny förfogandelag som chefen för försvarsdepartementet har framlagt. Om detta föranleder lagstiftning innebär det att möjlig­heterna till förfogande kommer att inskränkas i förhållande till vad som i dag gäller. Enligt förslaget skall nämligen den nya förfogande­lagens tillämpningsområde avse enbart sådana utomordentUga förhål­landen som är föranledda av krig eller krigsfara på sätt föreskrivs i 13 kap. 6 § regeringsformen.

I likhet med remissinstanserna delar jag utredningens uppfattning att behov av att få ta i anspråk egendom kan föreUgga i samband med att ransoneringsåtgärder genomförs, oavsett vilken krissituation som har föranlett lagens tiUämpning.

Utredningen har föreslagit att möjligheten att ta i anspråk egendom i samband med ransoneringar tillgodoses på så sätt att regeringen får möjlighet att föreskriva att förfogandelagens regler får tUlämpas utan hinder av vad i den lagen föreskrivs om förutsättningarna för lagens tillämpning.

Ett flertal remissinstanser tillstyrker utredningens förslag till lag­teknisk lösning av förfogandefrågan. Kraftindustrin genom statens vattenfallsverk och Centrala driftledningen ifrågasätter dock om ut­redningens förslag är ett "från lagteknisk och rättssäkerhetssynpunkt" lämpligare alternativ än att ta in alla behövliga förfogandebestämmel­ser i förfogandelagen "oavsett orsaken tiU, syftet med och den situa­tion i vilken bestämmelserna erfordras".

Jag kan inte förorda den lagtekniska lösningen som kraftindustrin som ett alternativ har angett eftersom den skulle bryta sönder syste­matiken i den nya förfogandelagen. Jag har samrått med försvars­ministern i denna fråga. Utredningens förslag har den fördelen att det förenklar lagtexten. Jag har emellertid stannat för att ta in för­fogandebestämmelser i ransoneringslagen. Många skäl talar härför bl. a. att en koppling då kan göras i lagtexten mellan ransonering av viss vara och förfogande över sådan vara. Härigenom blir förfogande

Prop. 1977/78: 75

57

en naturlig del av det system som krävs för att ransoneringsåtgärder skall kunna genomföras.

Det är, som både utredningen och remissinstanserna har betonat, väsentiigt att förfogandemöjligheten enligt ransoneringslagen inte ut­sträcks längre än vad som är absolut nödvändigt. Jag anser därför att man bör knyta an tillämpningen av förfogande till befogenhetsbestäm­melserna i ransoneringslagen och föreskriva att förfogande får ske endast då det är oundgängligen nödvändigt för att möjliggöra regle­ring enUgt ransoneringslagen med förnödenheter som är av vikt för totalförsvaret och folkförsörjningen.

Förfogandebestämmelsernas räckvidd kan ytterligare begränsas ge­nom att de i likhet med vad som gäller enligt oljekrislagen utformas som en möjlighet att förfoga över egendom i visst särskilt fall. Jag anser inte att en sådan bestämmelse skulle medföra några större nack­delar från ransoneringsteknisk synpunkt. Försörjningsansvariga myn­digheter har bedömt det som sannoUkt att beslut om förfogande un­der fredskris och inre kris kommer att bli sällsynta och i den mån de förekommer röra mycket stora, svåravvägda och principiellt betydelsefulla frågor, I de flesta ärenden kommer sannolikt nödvän­dig egendom att ställas till myndigheternas förfogande på frivillig­hetens väg. Med hänsyn till att något markant behov av att kunna meddela generella föreskrifter om förfogande således inte synes före­ligga förordar jag att förfogandebestämmelserna i ransoneringslagen endast skall avse beslut i visst fall. Det bör i första hand ankomma på regeringen att fatta sådant beslut. Härigenom anser jag att enhet­lighet och restriktivitet vid tillämpningen bäst främjas. Med hänsyn till att ransoneringslagen kan komma att tillämpas i skiftande situationer i vilka behovet av förfogande kan vara svårt att i dag förutse bör dock regeringen ha möjlighet att delegera beslutanderätt till myndighei. Behovet av en sådan delegationsmöjlighet torde vara särskilt stort då det gäller s. k. dispositionsförbud, dvs. förbud alt disponera över egen­dom i avvaktan på beslut om förfogande.

Utredningen har föreslagit att förfogandemöjligheten med stöd av ransoneringslagen bör begränsas till att endast avse ianspråktagande av sådan egendom som finns hos näringsidkare. Remissinstanserna har lämnat denna begränsning utan erinran. Även jag förordar att denna begränsning införs i ransoneringslagen.

Den begränsning i förfoganderätten som jag nu har förordat med­för att egendom inte i någon krissituation kan tas i anspråk hos privat­personer med stöd av ransoneringslagen. Någon olägenhet från ranso­neringsteknisk synpunkt kan jag inte se att detta skulle kunna med­föra. I de svårare krissituationer då den nya förfogandelagen avses kunna sättas i tillämpning kan givetvis förfogande komma till stånd hos privatpersoner med stöd av den lagen.

Prop. 1977/78: 75

58

Grunderna för ersättning till den vars egendom tas i anspråk genom förfogande skall bestämmas av riksdagen i lag. Sådana ersättnings­bestämmelser finns i såväl den nuvarande allmänna förfogandelagen som i det till lagrådet remitterade förslaget till ny förfogandelag. Ge­nom att man i så stor utsträckning som möjligt hänvisar till dessa ersätt­ningsbestämmelser behöver inte ransoneringslagen tyngas med ersätt­ningsregler annat än i de fall då förfogandebestämmelserna i de båda lagarna är så olika att detta även måste påverka ersättningsbestämmel­sernas utformning. Som jag kommer att utveckla närmare i specialmoti­veringen bör också enligt min mening finnas vissa särbestämmelser om vilka nämnder som i skilda faU skaU besluta om ersättning. Bl. a. anser jag att om förfogande beträffande råolja och oljeprodukter sker med stöd av ransoneringslagens bestämmelser ersättningen skall bestäm­mas av den i 8 § oljekrislagen (1975: 197) angivna nämnden (oljekris-nämnden) som besitter särskild sakkunskap på området. En uttrycklig bestämmelse härom bör tas in i ransoneringslagen.

5.3.3 Förbrukningsdämpande avgift

Energiberedskapsutredningen föreslog i sitt betänkande att rege­ringen med stöd av ransoneringslagen skulle få besluta om uttag av en tiUfäUig avgift på motorbensin för att förbrukningen av motor­bensin snabbt skall kunna nedbringas i inledningsskedet av en energi­kris samtidigt som hamstring skall kunna motverkas.

Allmänna ransoneringslagen medger inte i sin nuvarande utform­ning att förbrukningsdämpande avgifter används som regleringsin­strument. Ransoneringslagsutredningen, som enligt sina direktiv har haft att beakta energiberedskapsulredningens förslag, har föreslagit att en generell bestämmelse om förbrukningsdämpande avgift tas in i ransoneringslagen. Utredningen har härvid anfört att behov av ett snabbt verkande regleringsinstrument kan finnas även beträffande andra förnödenheter än energi och att uttag av en avgift kan vara en acceptabel ransoneringsmetod även från konsumentsynpunkt. Om avgiften konstrueras som en sådan avgift, som enligt 8 kap. 9 § rege­ringsformen kan beslutas av regeringen efter riksdagens bemyndigande, skulle inflytande medel kunna återföras till konsumenterna som kollek­tiv genom exempelvis subventioner i ett senare skede av krisen.

Vid remissbehandlingen av energiberedskapsulredningens betänkande mötte förslaget om förbrukningsdämpande avgift övervägande nega­tiva reaktioner från remissinstanserna. Övervägande negativ remiss­kritik har även mött lagförslaget. Många remissinstanser har emeUer­tid bl. a. med hänvisning till samhälleliga säkerhetsskäl accepterat principen att på detta sätt dämpa förbrukningen av bristvaror under en kort tid. De anför dock betänkligheter däremot grundade på rätt-

Prop. 1977/78: 75

59

visekrav och prakliska överväganden. Vissa remissinstanser ifrägasätter också avgiftens effektivitet som hamstringshämmande medel. Ändra pekar på att en förbrukningsdämpande avgift också skulle drabba nödvändig och önskvärd konsumtion hårt. Härutöver anför några remissinstanser att administrativa problem kan uppstå när avgiften in­förs och fonderas.

Förutsättningen för en avgifts effektivitet som ransoneringsinstru­ment är enligt min mening att den kan införas mycket snabbt. För att uppnå detta syfte har utredningen föreslagit att avgiftsuppbörden skall knytas till uppbörden av energiskatten. Riksskatteverket (RSV) framhåller att det är förenat med nackdelar att knyta en hög, kort­varig avgift till skatteuppbörden. RSV anför i likhet med Svenska petroleum institutet att vissa bensinstationsägare vid en bensin­avgift skulle kunna göra betydande lagervinster medan andra skuUe kunna göra stora förluster beroende på hur stora inte avgiftsbelagda lager de har vid avgiftsuttagets början resp. hur stora avgiftsbelagda lager de har när avgiftsuttaget upphör. Enligt RSV:s mening måste, för att man skall komma tUl rätta med sådana problem, tid sättas av för inventering av och rapportering om lagrens storlek. .Av kon-troUskäl m. m. skulle också stora personalinsatser krävas.

Jag är för egen del inte främmande för tanken att på sätt utred­ningen har föreslagit begränsa förbrukningen av bristvaror i kristid med hjälp av en avgift. En förutsättning härför är dock att man där­med endast minskar den inte nödvändiga konsumtionen. Det är svårt att göra avgifter selektiva. De kommer därför att drabba all förbruk­ning. Ett av statskontoret lämnat förslag att motverka fördelnings­mässiga nackdelar genom riktade bidrag till låginkomsigrupper är enligt min mening ett alltför byråkratiskt och krångligt förfarande som närmast talar mot att använda förbrukningsdämpande avgift som ransoneringsmetod. HärtiU kommer att det är osäkert vUken ef­fekt en dämpningsavgift i praktiken skulle få. Priselasticitelen på bristvaror i kristid är svårbedömbar. Som några remissinstanser har antytt kan avgiftsuttag vara ineffektivt. Man kan om avgiftens stor­lek bestäms felaktigt tänka sig att den snarare blir hamstringsfräm-jande. Som SPK har påpekat kan en förbrukningsdämpande avgift också ha allvarligt inflationsdrivande verkningar.

I proposition med förslag till åtgärder för försörjningsberedskapen (prop. 1975/76:152) framhöll dåvarande chefen för handelsdeparte­mentet, att han för sin del ansåg att en förbrukningsdämpande avgift på bensin inte skulle medföra sådan besparing att de fördelningspoli­tiska och ransoneringspsykologiska nackdelarna skulle kompenseras. Han ansåg därför att en sådan avgift om möjligt bör undvikas! Riks­dagen lämnade vad departementschefen hade uttalat utan erinran (FÖU 1975/76: 35, rskr 298).

För egen del vUl jag med hänsyn till det anförda inte förorda att

Prop. 1977/78: 75

60

bestämmelser om förbrukningsdämpande avgift tas in i ransonerings­lagen. Jag vill i detta sammanhang framhåUa att en föreskrift om ändrad skattesats såvitt avser indirekt varuskatt givetvis får samma effekt som en förbrukningsdämpande avgift. Skulle situationen abso­lut kräva att förbrukning av viss vara minskas genom en kraftig pris­höjning kan riksdagen snabbt besluta härom.

5.4 Särskilda bestämmelser avseende energi

5.4.1 Överförbrukningsavgifl

Alltseda'n 1940-talet har det vid ransonering av elkraft och stadsgas ansetts nödvändigt att med hjälp av särskilda avgifter söka hindra att energiförbrukare tiUgodogör :?ig mer energi än vad han har rätt till enligt myndigheternas föreskrifter. Det är huvudsakligen endast beträffande ledningsbunden energi, dvs. elektrisk kraft, stadsgas och värmeenergi från fjärrvärmeverk, som sådana avgifter behövs. Ge­mensamt för de olika formerna av ledningsbunden energi i här avsett hänseende är att de medger att förbrukaren i princip själv styr sin förbrukning. EnergUeverantörer och myndigheter kan först i efter­hand konstatera att överförbrukning har skett. Även om överförbruk­ning i och för sig kan vara ett ransoneringsbrott har det med hänsyn till bevissvårigheter och andra praktiska överväganden inte ansetts möjligt att generellt motverka överförbrukning med straffhot.

Utredningen har föreslagit att i ransoneringslagen tas in en bestäm­melse, som gör det möjligt för regeringen eller myndighet som rege­ringen bestämmer att ålägga den som har tillgodogjort sig mer energi än han har haft rätt till att utge en överförbrukningsavgifl. Avgiften skall tiUfalla staten. Främst för att förstärka avgiftens effekt, men även för att markera avgiftens karaktär av ett ekonomiskt påtryckningsmedel har utredningen föreslagit att avgiften inte skall behandlas som en avdragsgill omkostnad vid inkomstbeskattning. Energiberedskapsut­redningen föreslog i sitt betänkande att den som efter misshushållning med eldningsolja får av exempelvis sociala hänsyn en extra tilldel­ning också skall erlägga överförbrukningsavgifl. Detta har föranlett ransoneringslagsutredningen att föreslå en speciell bestämmelse som täcker denna situation.

1 Ukhet med remissinstanserna kan jag biträda utredningens för­slag. Därigenom att en bestämmelse om överförbrukningsavgifl tas in i ransoneringslagen behövs i framtiden inte särskilda lagar för att ransonering av ledningsbunden energi skall kunna genomföras.

Som Svea hovrätt har påpekat framstår det som ändamålsenUgt att den mj'ndighet som har att besluta om överförbrukningsavgifl en­dast konstaterar att överförbrukning av viss storlek har skett och se­dan i enlighet med utfärdade anvisningar debiterar avgiften utan prov-

Prop. 1977/78: 75

61

ning av omsländigheterna i det enskilda fallet. Med anledning av att hovrätten häremot stäUer den av utredningen föreslagna särbestäm­melsen om överförbrukning av eldningsolja och anför att det utrymme för skälighetsbedömning som denna ger innebär att överförbrukning av eldningsolja och ledningsbunden energi behandlas olika, vill jag betona alt särbestämmelsen har getts en genereU utformning. Den är alltså inte bunden till viss energiform.

Mot bakgrund av syftet med överförbrukningsavgiften, dvs. att motverka alt förbrukare tar ut mer energi än som har tUldelats dem för viss ransoneringsperiod, har utredningen diskuterat frågan vad som bör hända om en förbrukare gör sig skyldig tUl överförbrukning under en eUer flera efterföljande perioder. Utredningen utgår härvid ifrån att anlalet sådana överförbrukare inte kommer att bli särskUt stort.

Jag delar ulredningens bedömning att de flesta "återfall' i över­förbrukning lorde kunna hänföras till förbrukare som antingen inte bryr sig om r.-3nsoneringsbestämmelserna eller kalkylerar med över­förbrukning som ett sätt att skaffa sig bristförnödenheter. Jag är helt ense rned utredningen om att för dessa båda typer av överför­brukare en skärpning av reaktionen är nödvändig och att ett lämp­ligt sätt alt åsladkomma detta exempelvis är att väsentiigt höja av­giften vid upprepad överförbrukning. Den närmare utformningen av överförbruknjngsavgifterna bör dock ankomma på regeringen. Det bör emellertid i lagtexten anges inom vilka latituder avgiften får bestämmas. I likhet med liammarrätten i Göteborg förordar jag att möjligheten till förhöjd avgifi framgår av lagtexten.

Åläggande att utge överförbrukningsavgifl kan vara en mycket känn­bar sanktion. 1 vissa fall kan överförbrukningen också ha skett på ett sådant sätt ali rekvisiten för ransoneringsbrott är uppfyllda. Mot den bakgrunden och dä det är mindre tillfredsställande med dubbla sank­tioner mot samma person föreslår jag en regel i ransoneringslagen av innebörd ati den som har ålagts överförbrukningsavgifl inte skall dömas till ansvar för överförbrukningen.

Utredningen har i sitt förslag till ransoneringslag tagit in en be­stämmelse som ger regeringen eUer myndighet som regeringen be­stämmer rält att befria den som har ålagts avgift från att utge avgif­ten. En sädan legel har funnits tidigare i de särskilda elransonerings­lagarna. De remissinstanser, som har berört denna bestämmelse, har ansett den lämplig. Även jag ansluter mig till utredningsförslaget.

5.4.2 Överförbmkningsavgift vid kollektivleveranser

När överförbrukning uppstår i fastigheter med gemensam energi­mätning för flera slutiiga förbrukare (kollektivmätning) kan det bli svårt att fördela och ta ut överförbrukningsavgifter. Kostnaderna för gemensamt förbrukad energi (kollektivleverans) fördelas vid kollektiv-

Prop. 1977/78: 75

62

mätning på de slutliga förbmkarna (hyresgästerna och hyresvärden) i förhållande till någon uppställd schablonregel.

Kollektivmätning förekommer framför allt vid distribution av el­kraft och fjärrvärme. Efter oljekrisen 19731974 har man sökt få till stånd energimätning hos varje slutUg förbrukare. Bl. a. till följd av detta har kollektivleveranseriia på elområdet minskat. Med den ökade användningen av fjärrvärme kommer däremot kollektivmät­ningen inom denna sektor att öka så länge som det inte finns någon lämpUg metod och apparatur för att mäta värmeleveransen tUl varje bostadslägenhet. Mot denna bakgrund är det av vikt att frägan om överförbmkningsavgift vid kollektivmätning klaras ut.

Utredningen har föreslagit en generell regel som innebär att den som normalt ansvarar för att energiavgiften betalas också är ansvarig för att överförbrukningsavgiften erläggs. Den primärt ansvarige kan dock övervältra avgiften, helt eller delvis, på de slutliga förbrukarna enligt grunder som regeringen skall bestämma, 1 ett förslag till till-lämpningförordning har utredningen mer som ett diskussionsunder­lag föreslagit att fördelningsnormen vid kollektivleverans bestäms på samma sätt som normalt gäller för fördelning av energiavgifter inom kollektivet, om man inte inom kollektivet överenskommer om annat.

Frågan om hur överförbrukningsavgifl skall fördelas har på senare tid kommit i ett nytt läge.

Antalet kollektivabonnemang på elkraftområdet uppgick år 1974 till 2 500 och omfattade 130 000 slutliga förbrukare. Äv de sistnämnda använder endast 20 000 elenergi för bostadsuppvärmning. Övriga torde vara s. k. hushållsförbrukare, vilka enligt energiberedskapsul­redningens förslag skaU undantas från reglering där överförbmknings­avgift kan komma ifråga. Det bör här framhållas att antalet kollektiv-leveranser av elkraft minskar år från år och att det inte är omöjligt att vissa av de nämnda 20 000 förbrukarna går över till individuell mätning, om energipriset stiger ytterligare. Jag bedömer det inte vara nödvändigt att beträffande dessa förbrukare stävja överförbrukning med en överförbrukningsavgifl. Jag anser därför att det beträffande elkraft inte behövs särskilda regler av den typ utredningen har presen­terat.

Utredningen synes ha jämställt värmeenergi från fjärrvärmeverk med annan ledningsbunden energi. Flera remissinstanser, bl. a. Hyres­gästernas riksförbund och Svenska värmeverksföreningen, har på­pekat att ett fjärrvärmeuppvärmt hus tekniskt fungerar på samma sätt som ett hus med egen oljepanna. Fastighetsägaren kan i båda fallen ensam styra temperaturnivån i huset genom en central regulator. Lika litet som i ett oljeeldat hus kan däremot fastighetsägaren i ett fjärr­värmeuppvärmt hus påverka förbrukning av tappvarmvatten annat än vid direkt avstängning. Genom kriskopplingslagen (1976:296) kom­mer det att från den 1 januari 1979 finnas möjlighet att i flerfamiljs-

Prop. 1977/78: 75

63

hus dels stänga av tillförseln av tappvarmvatten, dels mäta förbruk­ningen av sådant vatten. Detta gäller lika för alla berörda fastigheter med central varmvatten beredning, oavsett uppvärmningsform. Enligt min mening är det därför mindre lämpligt att behandla förbrukning av ledningsbunden värmeenergi frän fjärrvärmeverk annorlunda än förbrukning av värmeenergi i oljeeldade fastigheter.

TUl den förändrade bilden av kollcktivmätningsproblematiken som jag här har tecknat bör läggas den uppgift som Svenska värmeverks­föreningen också har lämnat, nämligen att energi för uppvärmning erfarenhetsmässigt svarar för ca 70 % av årsvärmebehovet. Energin för tappvarmvattenberedning svarar för resterande 30%. Som värme­verksföreningen har påpekat skulle, sedan mätning av förbrukningen av tappvarmvatten har gjorts möjlig, tilldelningen av värmeenergi i försörjningskriser kunna delas upp för varje fastighet på tappvarmvat­tenberedning och på uppvärmning.

Om tilldelningen av värmeenergi delas upp på det sätt som jag här har skisserat skulle fastighetsägaren ändå vara ansvarig för att för­brukningen under en ransoneringsperiod inte överstiger den samman­lagda tilldelningen för uppvärmning och framställning av tappvarm­vatten. Skulle förbrukningen under en ransoneringsperiod trots allt överstiga den sammanlagda tilldelningen bör det först konstateras om överförbrukningen är att hänföra till förbrukning av värmeenergi för uppvärmning eUer för framställning av tappvarmvatten. Fastighets­ägaren skulle sedan med avseende, på uttag av överförbrukningsavgifl göras ansvarig endast för den överförbrukning som är att hänföra till förbrukning för uppvärmningsändamål. Den här antydda metoden bör kunna användas i såväl fjärrvärmeuppvärmda som oljeeldade hyreshus.

Några remissinstanser har under hänvisning tUl överförbruknings­avgiftens karaktär av sanktion riktat kritik mot utredningens förslag att avgiften i vissa fall skulle kunna övervältras från fastighetsägare till hyresgäster. De har särskilt pekat på att avgiften då kommer att drabba den sparsamme lika hårt som den slösaktige. De har också anfört att av­giften kommer att påföras alla i kollektivet oavsett om den enskilde för­brukaren har haft möjlighet att på något avgörande sätt påverka överr förbrukningens storlek eller inte. Samma invändningar har rests mot en ordning som skulle innebära att fastighetsägaren ensam svarade för överförbrukningsavgifter vid kollektivleveranser.

Jag delar remissinstansernas kritiska synpunkter på övervältringen. Med hänsyn härtill och dä det, som jag nyss har visat, inte är nöd­vändigt för genomförandet av en energiransonering att möjlighet till övervältring finns, anser jag inte att någon bestämmdse bör tas in i ransoneringslagen som gör det möjligt att vid kollektivleveranser för­dela överförbrukningsavgifter på de slutliga förbrukarna. Tillämpnings­föreskrifter rörande överförbrukningsavgifter bör utformas så att det

Prop. 1977/78: 75

64

framgår att endast den som i väsentlig mån har kunnat påverka för­brukningen får åläggas att utge sådan avgift.

5.4.3 Avläsnings- och uppgiftsskyldighel m. m.

De ransoneringssystem avseende ledningsbunden energi som finns för­beredda i dag förutsätter att förbrukningen kan mätas hos förbrukaren. Vid en ransoneringsperiods början och slut måste mätarna läsas av. Allmänna ransoneringslagen ger inte möjlighet att ålägga energileveran­törer att läsa av mätare hos energiförbrukare och att rapportera re­sultatet av utförd avläsning till myndighet. Inte heller finns bestämmel­ser som gör det möjligt att ålägga förbrukarna själva eller hyresvärdar och fasiighelsskötare att läsa av mätare och lämna uppgifter om resul­tatet av den gjorda avläsningen till myndighet. I de särskilda ransone­ringslagar som har stiftats, bl. a. under oljekrisen, fanns däremot sådana bestämmelser.

Utredningen har föreslagit bestämmelser som ger regeringen möjlig­het att ålägga var och en att göra de mätaravläsningar som behövs samt lämna nödvändiga uppgifter. Bestämmelsen är generell, dvs. den gäller inte endast för ledningsbunden energi. Därigenom kan exempelvis en bensinstationsägare åläggas att läsa av mätarna på bensinpumparna. Vi­dare kompletteras bestämmelsen med regler som skall göra det möjligt för den som skall läsa av mätare att kunna fuUfölja sitt åläggande. Bl. a. kan fastighetsägare tvingas att hålla låst mätarskåp tillgängligt. Utred­ningsförslaget innehåller vidare en tiUäggsbestämmelse varigenom en­var kan åläggas att i övrigt vidtaga de åtgärder som behövs för regle­ringens genomförande.

Jag delar utredningens uppfattning att bestämmelserna i ransone­ringslagen om överförbrukningsavgifl måste kompletteras med bestäm­melser om avläsnings- och uppgiftsskyldighet. Några remissinstanser har haft invändningar av praktisk natur mot bestämmelserna och pekat pä att de kan vålla svårigheter för rationell fastighetsförvaltning lik­som att de kan vålla gamla, sjuka och synskadade särskilda besvär. Jag anser att farhågorna är överdrivna. Som vid all rättstillämpning krävs att myndigheterna tUlämpar givna bestämmelser med omdöme.

1 fråga om den av utredningen föreslagna tilläggsbestämmelsen har S%'ea hovrätt ifrågasatt om bestämmelsen inte måste preciseras med hänsyn till den enskildes rättssäkerhet. Enligt utredningen är ändamålet med bestämmelsen i första hand att säkerstäUa att värmetaxering av och vissa tekniska installationsåtgärder i fastigheter skaU kunna genom­föras snabbt i ett krisläge innan åtgärder till följd av lagstiftning i ordi­när ordning har genomförts. Genom bl. a. lagen om kriskoppling m. m. (1976: 296) kommer vissa av de avsedda åtgärderna att genomföras inom en nära framtid. Behovet av den föreslagna regeln minskar där-

Prop. 1977/78: 75

65

vid. Med hänsyn härtill och till de rättssäkerhetsskäl som hovrätten har anfört anser jag att tilläggsbestämmelsen bör utgå ur lagförslaget.

5.4.4 Avstängning

Den mest effektiva sanktionsformen mot överförbrukning av lednings­bunden energi är att stänga av förbrukaren från fortsatta leveranser. Sanktionsformen har funnits i de särskilda ransoneringslagarna' sedan 1940-talet. Allmänna ransoneringslagen innehåller inte några bestäm­melser om avstängning. Samma funktion fyller dock bestämmelsen om att ransoneringsbevis kan återkallas och att näringsidkare i vissa fall kan förbjudas att i sin rörelse saluhålla, överlåta dier använda viss förnö­denhet.

Jag anser liksom utredningen att möjligheten till avstängning måste finnas, bl. a. vid upprepade "återfall" i överförbrukning. I vissa faU kan dock avstängning vara en alltför drastisk åtgärd. Som altemativ till den­na bör myndighetema enligt min mening ha möjUghet att i vissa fall sätta ned tilldelningen under en följande ransoneringsperiod. En särbe­stämmelse om detta bör fmnas i ransoneringslagen.

Utredningen har förordat ätt beslut om avstängning skall fattas av de centrala regleringsmyndigheterna. En länsstyrelse har i sitt remissvar påpekat att sådana beslut mycket väl lämpar sig för regionalt avgöran­de, i synnerhet mot bakgrund av att besluten ofta förutsätter.förtrogen­het med lokala förhållanden. Jag delar denna uppfattnmg.

En del avstängningsärenden är emdlertid av sådan karaktär att de lämpligen bör avgöras av central myndighet. Hit hör beslut i dé fall då tUldelningen har bestämts av sådan myndighet. Det bör därför ankom­ma på regeringen att på grundval av de ransoneringssystem som ansva­riga myndigheter utarbetar närmare bestämma vilken ordning som bäst lämpar sig för varje ransoneringssystem.

5.5 Besvärsordningen

Beslut som annan myndighet än allmän domstol fattar med stöd av den nuvarande ransoneringslagen kan överklagas i den ordning som gäUer för talan mot myndighetens beslut i allmänhet. I några särskilt angivna faU skaU talan dock föras hos kammarrätten. Besvärsordningen innebär att alla beslut, som inte skall överklagas hos kammarrätten, i princip kan föras upp under regeringens prövning.

Mot bakgmnd av de administrativa svårigheter som mängden av be­svärsärenden under oljekrisen föranledde har utredningen föreslagit att besvärsrätten begränsas tiU ett tvåinstanssysiem med möjlighet för rege­ringen att föreskriva att besvärsrätten i vissa fall helt skall bortfaUa. Lagtekniskt bör lagförslaget utformas så att regeringen i varje krisr

5    Riksdagen 1977/78. 1 saml. Nr 75

Prop. 1977/78: 75

66

situation generellt skaU föreskriva hur talan skall föras mot beslut i ran­soneringsärenden.

På grund av gjorda erfarenheter, vilka klart dokumenteras i de för ransoneringar ansvariga myndigheternas remissvar, finner även jag att besvärsrätten bör såvitt avser beslut av förvaltningsmyndighet kunna be­gränsas så att talan får föras hos endast en besvärsinstans.

Utredningens förslag att besvärsrätten skall kunna helt bortfalla kan jag inte biträda. De skäl för sitt förslag utredningen anför är att be­svärsrätt såvitt avser exempelvis tUldelning av drivmedel medför en så­dan stor mängd besvärsärenden under varje tilldelningsperiod att de ad­ministrativa problemen inte går att bemästra praktiskt samtidigt som ärendevolymen gör en meningsfull överprövning omöjlig även i ange­lägna fall. Mot dessa praktiska hänsyn måste dock vägas grundläggande rättssäkerhetssynpunkter. Jag finner vid en sådan avvägning rättssäker­hetssynpunkterna väga tyngst.

I likhet med många av remissmstanserna anser jag att den inskränk­ning av besvärsrätten som redan ett tvåinstanssysiem innebär bör fram­gå av ransoneringslagen. Genom en föreskrift härom i lagtexten får också de för ransoneringar ansvariga myndighetema vägledning för planläggningen av hur besvärsfrågorna i krislägen skall handläggas.

5.6 Särskild fråga om översyn av ransoneringssystem inom livsmedels­området

Utredningen har särsldlt behandlat frågan om ransonering på livs­medelsområdet. I Ukhet med flertalet av de remissinstanser som har ytt­rat sig i frågan finner jag skäl tala för utredningens förslag att en sär­skild översyn bör göras av ransoneringssystemet inom detta område. Jag har redan i propositionen 1976/77: 74 (bil. 2) uttalat den uppfatt­ningen att metoder och system för förbrukningsreglering även på andra försörjningsområden än energiområdet bör utvecklas och att detta ar­bete bör prioriteras högt. Det är uppenbart att i frågorna om ransone­ringsberedskapen på livsmedelsområdet ingår många svåra ransone­ringstekniska problem och svåravvägda prioriteringar som kan kräva särskild översyn. Det ankommer på regeringen att ta ställning i denna fråga.

6   Upprättade lagförslag

I enlighet med vad jag nu har anfört har inom handelsdepartementet upprättats förslag tUl

1.

ransoneringslag,

2.

lag om ändring i kommunalskattelagen (1928: 370),

3.

lag om ändring i lagen (1973: 861) om lokal kristidsförvaltning.

Prop. 1977/78: 75

67

4.   lag om ändring i oljekrislagen (1975: 197).

Det förslag som har upptagits under 2. har upprättats i samråd med chefen för budgetdepartementet.

Förslagen bör fogas tiU regeringsprotokoUet i detta ärende som bilaga i'.

7    Specialmotivering till framlagda lagförslag

Som redan har framgått av den allmänna motiveringen har regeringen tidigare överlämnat för lagrådets yttrande förslag till ny förfogandelag. Ransonerings- och förfogandelagarna har i stort samma syfte, nämligen att göra det möjligt för statsmakterna att i krissituationer tiUgodose totalförsvarets och folkförsörjningens behov av förnödenheter. Därvid kompletterar de båda lagarna varandra. De kommer oekså att i stor ut­sträckning tillämpas av samma myndigheter. Med hänsyn härtill har förslagen till ransonerings- och förfogandelagar i lagtekniskt hänseende utformats så lika varandra som möjligt.

7.1 Förslaget till ransoneringslag

Kravet på effektiva regleringsåtgärder i kristider för energiområdet har medfört att vissa bestämmelser i lagförslaget har utformats spe­ciellt för det området och är enbart tUlämpliga inom det. Dessa special­bestämmelser saknar motsvarighet i aUmänna ransoneringslagen.

Inledande bestämmelser (15 §§)

I detta avsnitt anges förutsättningarna för lagens tillämpning.

Konstruktionen av den nya lagen skiljer sig i viss mån från den som används i allmänna ransoneringslagen. 1 1 § sista stycket nyssnämnda lag föreskrivs att då de s. k. befogenhetsbestämmelserna (25 §§), varmed förstås de bestämmelser som regeringen får sätta i tillämp­ning i krissituationer och som anger vilka befogenheter riksdagen har delegerat till regeringen, är i tiUämpning däremot svarande bestämmel­ser i 646 §§ skall tillämpas. Sistnämnda bestämmelser, ofta benämn­da stödstadganden, vilka kompletterar och preciserar befogenhetsbe­stämmelserna, är alltså inte i tillämpning annat än om regeringen har satt befogenhetsbestämmelserna i tillämpning. Samma konstruktion finns i den nu gällande allmänna förfogandelagen. Utredningen har av vissa skäl behållit denna konstruktion.

I det förslag till ny förfogandelag som regeringen har remitterat till lagrådet har en annan konstruktion valts. Denna innebär att stödstad-gandena permanent är i tUlämpning. Redan tidigare finns denna kon-

1 Bilagan har uteslutits här. Förslagen är likalydande med dem som är fogade till propositionen.

Prop. 1977/78: 75

68

slmktion inom beredskapslagstiftningen, t.ex. i lagen (1973:861) om lokal kristidsförvaltning.

Jag har inte funnit det vara förenat med några nackdelar att för ransoneringslagens vidkommande välja samma konstruktion som i det, remitterade förslaget till förfogandelag. Med hänsyn härtill oeh då det är av värde att samordna konstruktionen av beredskapslagarna har ran­soneringslagen såvitt nu är i fråga utformats på samma sätt som för­fogandelagen.

1 §

Paragrafen motsvarar 1 § första stycket allmänna ransoneringslagen oeh 1 § i förslaget tUl ny förfogandelag.

I paragrafen föreskrivs att befogenhetsbestämmelserna i 69 §§ auto­matiskt skall träda i tillämpning om riket kommer i krig.

För beredskapslagstiftningen är det av vikt att fastställa när krig skall anses råda. Frågan ägnades stor uppmärksamhet under förarbetena till den nya regeringsformen. Föredragande departementschefen uttalade (prop. 1973: 90, s. 447) att han delade gmndlagberedningens uppfatt­ning, att det inte vare sig i lag eller motivtext är möjligt att ange vilka slags handlingar eller händelser som skall anses innebära att krigs­tillstånd inträder. Krig skaU dock alltid anses föreligga om riket är helt dier delvis ockuperat. I sammanhanget kan anmärkas att rege­ringen enUgt 15 § beredskapskungörelsen (1960: 515) skall kungöra att krigstillstånd har inträtt. Det bör också anmärkas att enligt samma kungörelse beredskapslarm innebär om inte regeringen annat be­stämmer att allmänna ransoneringslagen träder i tillämpning. Det­samma bör självfallet gälla beträffande den nya ransoneringslagen.

Av naturliga skäl kan det många gånger vara betydligt svårare att avgöra om riket är i krigsfara än om krigstillstånd skall anses råda. Endast vid en helhetsbedömning av den faresituation som landet har råkat in i kan fastläggas om hotel: mot landet är så allvarligt att krigs­fara skall anses föreligga. Det finns alltså inga fömtsättningar för att låta befogenhetsbestämmelserna börja tiUämpas med automatik annat än i krigsfallet. Mot den bakgrunden anser jag till skillnad från utred­ningen att det ur systematisk synvinkel är lämpligare att skilja krigs­farefallet från krigsfallet och sammanföra det förstnämnda med övriga krissituationer som tas upp i 2 §.

2 

§

Paragrafen, som delvis motsvarar 1 § andra och tredje styckena all­männa ransoneringslagen, innehåller bestämmelser för ransonerings­lagens tUlämpning vid andra utomordentliga händelser än krig mot landet. De händelser som anges i 2 § är krigsfara (första stycket 1) och försörjningssvårigheter till följd av krig eller av krigsfara, som riket har

Prop. 1977/78: 75

69

befunnit sig i, eller av annan utomordentlig händelse (första stycket 2). Tillämpningsområdet är såvitt avser sådan arinan händelse till skill­nad från vad som gäller enligt allmänna ransoneringslagen inte in­skränkt till endast utom riket inträffade händelser. Paragrafen avser så­lunda såväl fredskris som inre kris. Beträffande innebörden av dessa be­grepp och av begreppet utomordentiig händelse får jag hänvisa till den allmänna motiveringen (avsnitt 5.2).

Enligt 2 § första stycket ankommer det på regeringen att sätta lagen i tillämpning i nu förevarande faU. I likhet med utredningen har jag ansett det nödvändigt att regeringen åläggs att precisera från vUken tidpunkt lagen är i tillämpning. Regeringen skall också ta ställning till i vilken utsträckning befogenhetsbestämmelserna skaU träda i tUlämp­ning. 1 detta syfte har det i allmänna ransoneringslagen använda uttryc­ket "helt eller delvis" behållits i förevarande paragraf. Genom detta ut­tryck markeras att befogenhetsbestämmelserna inte skall sättas i tillämp­ning i vidare mån än vad som behövs med hänsyn tUl försörjningssvå­righeterna. Om befogenhetsbestämmelserna sätts i tillämpning till följd av krigsfara bör det i likhet med vad som gäller i dag och som också utredningen har föreslagit inte föreligga något krav på att regeringen skall konstatera att brist redan har uppstått på försörjningsviktig vara. Det räcker med att regeringen konstaterar att läget är så extraordinärt att krigsfara föreligger. Vid sådant förhållande kan regeringen inte alltid ta någon ställning till försörjningssvårigheternas art och omfattning. Regeringen torde därför i en krigsfaresituation förordna att befogenhets-bestämmelserna i sin helhet skall tillämpas.

Den bristsituation, som skall ha uppkommit för att befogenhetsbestäm­melserna skall få sättas i tiUämpning enUgt 2 § första stycket 2, skall avse förnödenhet som är av vikt för totalförsvaret eller folkförsörjningen. Beträffande begreppet förnödenhet, som inte har fått någon legal defini­tion i nu gällande beredskapsförfattningar, avses ingen ändring mot vad det nu i dag anses omfatta. Till förnödenheter räknas sålunda förutom lösöre, vari dock pengar eller andra betalningsmedel inte ingår, elektrisk kraft oeh annan energi. Enligt ett uttalande i förarbetena till allmänna ransoneringslagen och aUmänna förfogandelagen (prop. 1954:20, s. 147 f.) är i dessa lagar fast egendom inte att hänföra tUl förnödenhet. Då det gäller begreppet totalförsvaret kan hänvisas tUl propositionen (1975:75) angående försvarets fortsatta inriktning m.m. (s. 108 och 123). Totalförsvaret inbegriper vid sidan av försvarsmakten och civil­försvaret m. m. det ekonomiska försvaret.

Det ekonomiska försvaret skall enUgt sistnämnda proposition med­verka till att trygga försörjningeri med förnödenheter och tjänster om vårt land blir hänvisat tUI egna resurser på grund av konflikter i vår om­värld. Som exempel på vad som hör till det ekonomiska försvaret nämns i propositionen livsmedelsförsörjningen, industriproduktionen, energiför-

Prop. 1911118: 75

70

sörjningen oeh transporterna. Då den nya ransoneringslagen skall kun­na tillämpas vid alla slag av utomordentliga händelser, bl. a. inre kris, har folkförsörjningen ansetts böra uttryckligen nämnas vid sidan av totalförsvaret.

EnUgt paragrafens andra stycke 2 skall föreskrift som meddelas enligt första stycket avse viss tid, högst ett år. Detsamma föreskrivs i dag i allmänna ransoneringslagen för motsvarande fall.

3§

1 denna paragraf ges bestämmelser om underställning. Bestämmelser­na ansluter sig tUl vad som i allmänhet gäller inom beredskapslagstift­ningen. De har utformats i överensstämmelse med motsvarande före­skrifter i oljekrislagen och i det tiU lagrådet remitterade förslaget tiU ny förfogandelag. Riksdagens godkännande av den underställda före­skriften är inte bundet till viss form (jfr. prop. 1973: 90 med förslag till ny regeringsform och ny riksdagsordning, m. m., s. 309).

Tiden för underställning räknas från dagen för det regeringssamman­träde då föreskrift om tillämpning av 69 §§ beslutas (se prop. 1973: 90, s. 328).

4§

Som har framgått av den allmänna motiveringen anser jag att det ligger i sakens natur att tiUämpningen av ransoneringslagen skaU upp­höra så snart den fömtsättning krig eller krigsfara som har föran­lett lagens tillämpning inte längre föreligger. Enligt såväl allmänna ran­soneringslagen som utredningsförslaget skall regeringeii innan närmast följande riksmöte avslutas fatta beslut om att lagen ej skall tillämpas längre. Enligt min mening stämmer en sådan föreskrift mindre väl överens med nyss angiven ståndpunkt, enär beslutet om upphörande av lagens tillämpning med en sådan regel kan uppskjutas onödigt länge. Det är dock knappast praktiskt möjligt att låta tillämpningen upphöra automatiskt, I denna paragraf anges därför att regeringen skall före­skriva att tillämpningen av 69 §§ skall upphöra om krig eller krigs­fara inte längre råder. Om försörjningssvårigheterna kvarstår till följd av kriget eller krigsfaran, får regeringen besluta om lagens tillämp­ning på grund av denna förutsättning (2 § första stycket 2). Härvid måste regeringen ta ställning till i vilken utsträckning helt dier delvis befogenhetsbestämmelsema i 69 §§ skall tiUämpas. Beslutet om fortsatt tillämpning av befogenhetsbestämmelserna med stöd av 2 § första stycket 2 måste även i detta fall underställas riksdagen enligt 3 §. Enligt 2 § tredje stycket skall föreskrift om tillämpning av lagen enligt 2 § första stycket 2 avse viss tid, högst ett år varje gång. Något särskilt förordnande rörande slutpunkten för tillämpningen behövs så­lunda inte i nu förevarande fall.

Prop. 1977/78: 75

71

Äv paragrafen följer att regleringar som har grundats på 69 §§ skall avvecklas när dessa paragrafer inte längre skall tiUämpas.

Jag vill i detta sammanhang peka på att riksdagen enligt 8 kap. 14 § regeringsformen alltid har möjlighet att ingripa även om beslutanderätt har delegerats till regeringen. Skulle delade meningar uppkomma mellan riksdagen och regering t. ex. om tidpunkten när lagen skaU upphöra att tillämpas kan riksdagen med stöd av detta lagmm genom lag med­dela föreskrifter om ransoneringens upphävande. 1 prop. 1973: 90 med förslag till ny regeringsform och ny riksdagsordning, m. m. (s. 210) underströk föredraganden att riksdagen skall ha full frihet att på eget initiativ besluta föreskrifter inom hela normgivningsområdel.

5§

Denna paragraf innehåller i första styeket allmänna regler om skydd för den vars rätt berörs av föreskrifter och beslut på ransoneringslagens område. Första stycket motsvarar 1 § femte stycket allmänna ransone­ringslagen.

Genom att bestämmelser om förfogande har tagits in i ransonerings­lagen har i andra styeket en särskUd skyddsregel tagits in för närings­idkare som berörs av förfogande. Regeln innebär att förfogande inte utan tvingande skäl får meddelas i fråga om förnödenhet som närings­idkaren oundgängligen behöver för sin näring. Härutöver gäUer givetvis vid förfogande den allmänna skyddsregeln i 5 § första stycket. Beträf­fande innebörden av begreppet näringsidkare får jag hänvisa till vad som sägs under 13 §.

Reglering av handel m. m. (69 §§)

69 §§ innehåUer de s. k. befogenhetsbestämmelserna, vilka endast kan komma i tillämpning med stöd av bestämmelserna i 1 eller 2 §. Jag vill peka på möjligheten att riksdagen i särskild lag kan förordna om ransoneringslagens tillämpning för det fall att försörjningssvårigheter har uppkommit tUl följd av någon händelse som inte omfattas av de i

1 eller 2 § upptagna situationerna.

6§ Bestämmelserna i denna paragraf motsvarar i sak bestäirimdserna i

2 § allmänna ransoneringslagen och 7 § i utredningens lagförslag. De

föreslagna ändringarna är av redaktionell natur.

Föreskrifter som meddelas med stöd av 6 § första oeh andra styc­kena kan avse alla och envar. Jag viU särskilt framhålla att detta inne­bär att ransoneringsföreskrifter därför även kan omfatta stat, kommun och landsting. Erfarenheterna från oljekrisen 19731974 visar att det

Prop. 1977/78: 75

72

från ransoneringspsykologisk synpunkt är av vikt att statiiga förvalt­ningar m. fl. inte annat än i specieUa fall undantas från regleringar.

7§

Paragrafen innehåller bestämmelser om auktorisation av t. ex. till­verkare eller försäljare av bristvaror. Bestämmdserna anses vara av stor betydelse för genomförandet av ransoneringar och andra regleringar. Jag vill emellertid i likhet med utredningen peka på att auktorisation i de flesta fall innebär konkurrensbegränsning. I allvarliga krissituatio­ner måste de negativa konsekvenser som denna kan medföra accepteras. Om ransoneringslagen sätts i tiUämpning vid fredskris oeh inre kris är det enligt min mening av särskUt stor vikt att auktorisationen inte ges en sådan utformning att den onödigtvis snedvrider konkurrensförhåUan­dena inom näringslivet. Jag vill också understryka att de för plane­ringen ansvariga myndigheterna givetvis måste se till att förberedelser av auktorisation för kristid inte görs på sådant sätt att de inverkar på konkurrensförhållandena i normala tider.

Bestämmelser om auktorisation finns f. n. i 3 § aUmänna ransone­ringslagen. De är uppdelade på två stycken varav det första avser auk­torisation för kontroll över efterlevnaden av regleringsbestämmelser. Det andra stycket avser att göra auktorisation möjlig i hushållnings­syfte. Av praktiska skäl har första stycket i 3 § delats upp i två punkter varvid punkt 2 täcker punkt 1. Tanken bakom denna konstruktion har varit att om i ett visst läge en så vidsträckt fullmakt som innefattas i punkt 2 inte behövs, en begränsad fullmakt enligt punkt 1 skall kunna ges.

Utredningen, som i 8 § har tagit in bestämmelser om auktorisation, har behållit uppdelningen av paragrafen i två stycken med avseende på kontroll- resp. hushållningssyfte. Däremot har uppdelningen i två olika punkter slopats då uppdelningen inte har ansetts nödvändig. Jag delar utredningens uppfattning i den delen. Jag har dock gått ett steg längre och utformat paragrafen så att kontroll- resp. hushållningssyftet har tillgodosetts i en och samma bestämmelse. Därmed uppnås en för­enkling av lagtexten. Möjligheten till auktorisation för hushållningsända­mål blir visserUgen därigenom något större än vad som är fallet enligt allmänna ransoneringslagen och utredningens förslag. Avsikten är dock fortfarande att bestämmelserna om auktorisation skall tiUämpas restrik­tivt och först då det är nödvändigt för hushållning eller kontroll. Jag vUl också understryka att det inte är meningen att regeringen med stöd av paragrafen skall besluta om auktorisation i särskilt fall. Det avses att regeringen genom förordning beslutar normföreskrifter, som sedan rege­ringen eller myndighet som regeringen bestämmer, skall tillämpa.

Utan särskild bestämmelse bör anses gälla att tillstårid kan förenas med villkor.

Prop. 1977/78: 75

73

Särskilda avgifter (811 §§)

'

.

Bestämmelserna i 811 §§ motsvarar i huvudsak 1011 och 13 14 §§ i utredningens förslag. Motsvarande bestärnmelser finns redan i dag i 47 §§ allmänna ransoneringslagen. I 11 § andra stycket i före­varande förslag har dock gjorts ett tillägg. Detta är föranlett av rege­ringsformens bestämmelser rörande delegation av normgivningsmakt från riksdagen till regeringen.

8 §

Paragrafen överensstämmer i sak med 4 § allmänna ransonerings­lagen och innehåller befogenhetsbestämmelser om clearing, som för tUlämprungen är knutna tUl bestämmelsema i 1 och 2 §§. Däremot föreligger inte någon koppling till bestäirimdserna om reglering av handel i 6 §. Clearing kan därför införas oberoende av om någon reglering har påbjudits.

9 §

Bestämmelserna i paragrafen motsvarar i sak 5 § allmänna ransone­ringslagen. De kommer i tiUämpning med stöd av 1 och 2 §§. 1 Ukhet med vad som gäller clearing är bestämmelserna inte kopplade till be­stämmelserna om reglering i 6 §, varför paragrafen kan tillämpas utan att någon reglering har genomförts.

Under kristider har prisnivån på världsmarknaden en benägenhet att stiga. Är exporten fri och den svenska prisnivån lägre än världsmarkna­dens kan följden bli att försörjningsviktiga varor exporteras. En brist­situation kan då uppstå eller förvärras. En sådan utveckling kan hindras på olika sätt bl. a. med en avgift som anknyts till utförsel av bristvaror. 1 sådant syfte användes avgifter i viss utsträckning under andra världs­kriget och tiden däreftei:.

Prisutjämningsavgiften i förevarande paragraf är, ett sådant självstän­digt ransoneringsinstrument som uteslutande tjänar försörjningspolitiska syften. Till skiUnad från vad som gäller rörande clearing saknar all­männa ransoneringslagen bestärnmelser som säkerstäUer att erlagda prisutjämningsavgifter återförs tUl den näringsgren som berörs av av­giftsuttaget. En sådan bestämmelse är emeUertid nödvändig bl. a. med hänsyn till regeringsformens bestämmelser om delegation av norm­givningsmakt. Jag har därför i 11 § andra stycket tagit in bestämmel-, ser om att erlagda avgifter skall fonderas och att fondmedlen skaU tillföras näringsgren som har berörts av föreskrift om avgift.

Jordbmksnämnden har i sitt remissyttrande ifrågasatt om inte termen prisutjämningsavgift bör ersättas, med någon annan t. ex. exportavgift. Som skäl härför anger nämnden att prisutjämning i dag används i en annan betydelse inom jordbruksregleringen sariit att exportavgift är en mer adekvat benämning då avgiften i första hand tar sikte på att för-

Prop. 1977/78: 75

74

hindra export. Med hänsyn till att beteckningen prisutjämningsavgift finns i allmänna ransoneringslagen och är ett inarbetat begrepp i ran­soneringssammanhang anser jag dock övervägande skäl tala för att be­hålla den.

10 §

Enligt paragrafen får regeringen meddela föreskrifter om restitution av och befrielse från de särskilda avgifterna. Motsvarande bestämmelse finns i 7 § allmänna ransoneringslagen.

11 §

Enligt aUmänna ransoneringslagen (6 §) skall regeringen och riksda­gen gemensamt besluta om användningen av överskottsmedel vid clea­ring. Med hänsyn tiU regeringsformens bestämmelser om normgivnings-maktens fördelning mellan regering och riksdag och då utrymme sak­nas för gemensamma beslut anges i förevarande paragrafs första stycke att riksdagen ensam skall besluta om användningen.

Beträffande paragrafens andra stycke hänvisas till vad som har an­förts vid 9 §.

Inlösen

12 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om inlösen. Bestämmelserna mot­svarar i huvudsak 8 och 9 §§ allmänna ransoneringslagen samt 5 § i utredningens förslag.

Utredningen utgick vid utformningen av sitt förslag till bestämmelser om inlösen från att ersättning för inlöst vara primärt skulle utgå av statsmedel även i de fall varan inlöses för annans räkning än statens. Utredningen valde denna utformnmg efter mönster från 1967 års rekvi­sitions- och förfogandeutredning som i sitt förslag till ny förfogandelag upptog en bestämmelse av innebörd att ersättning vid förfogande skulle utgå av statsmedel. Till följd härav avfattades utredningens förslag så att beslut om inlösen skulle innebära att staten ålades att lösa in för­nödenheten för statens eller annans räkning.

Emellertid har ersättningsbestämmelserna utformats på annat sätt i det förslag till förfogandelag som har remitterats till lagrådet. Då ersätt­ningsreglerna i förfogandelagen och ransoneringslagen så långt det är möjUgt bör vara lika har ersättningsreglerna i ransoneringslagen vilket jag återkommer tUI under 1824 §§ anpassats till de förra. Äv samma skäl har förevarande paragraf också utformats så att det inte är staten som skall åläggas att lösa in förnödenheter då inlösen sker för annans räkning än statens. Inlösen för annans räkning kan inte ske annat än med dennes samtycke. Någon uttrycklig regel härom har inte ansetts nödvändig.

Prop. 1977/78: 75

75

Paragrafens första stycke reglerar formerna för ansökan om inlösen. 1 andra stycket anges de rättsverkningar en ansökan om inlösen kan få.

Bestämmelser om ersättning vid inlösen finns i 18 §.

Äv lagtexten framgår att det inte föreligger någon ovillkorlig rätt för medborgarna att få förråd av förnödenheter inlösta. En grundfömtsätt-ning för att inlösen skall få ske är att reglering enligt 6 eller 7 § har igångsatts och att regleringen har tillkommit till följd av brist eller be­farad brist på förnödenheten (12 § första stycket). Är dessa förutsätt­ningar uppfyllda och har i fall, då inlösen inte sker, regleringsföreskrift begränsat ägarens möjlighet att själv tillgodogöra sig förnödenhetens värde och har föreskriften för ägaren medfört men, som ej är ringa, skall bestämmas att ägaren får disponera över förnödenheten utan hin­der av gällande ransoneringsföreskrifter (12 § andra styeket).

Om en reglering skulle avslutas sedan beslut om inlösen har med­delats, bör inlösenförfarandet fortgå. Skulle förnödenhetens ägare ej önska fuUfölja sin ansökan om inlösen, bör dock intet hindra att in­lösenförfarandet avbryts.

Förfogande (1316 §§)

I den allmänna motiveringen har skälen redovisats för att vissa be­stämmelser om förfogande har tagits in i ransoneringslagen. Äv den allmänna motiveringen framgår också varför förfogandebestämmelserna i ransoneringslagen har utformats så att regeringen inte ges möjlighet att meddela generella föreskrifter om förfogande. Bestämmelserna ger i stället regeringen dier myndighet som regeringen bestämmer rhöj lighet att förfoga över egendom i visst särskilt fall.

I detta avsnitt finns bestämmelser om innebörden av förfogande och dispositionsförbud. Vidare finns bestämmelser som preciserar den en­skildes rättsställning m. m. Frågor rörande ersättning upptas dock i ett senare avsnitt (1924 §§).

13 §

Trots att paragrafen till skillnad från befogenhetsbestämmelserna (69 §§) aUtid och inte endast i krissituationer är i tillämpning ger den inte regeringen möjlighet att förfoga över egendom annat än i sådana situationer. För att förfogande skall få ske krävs sålunda enligt ingressen till paragrafen inte endast att 6 § är i tillämpning utan även att förfogande är oundgängligen nödvändigt för att reglering en­ligt 6 § skall kunna genomföras. Med uttrycket oundgängUgen nödvän­digt markeras att förfogande får ske först när andra rimliga utvägar inte längre står till buds. Av ingressen framgår vidare att beslut om för­fogande får ske för statens eller annans räkning.

Bestämmelserna i paragrafen har i övrigt utformats efter mönster från det remitterade förslaget till ny förfogandelag. Hänsyn har också

Prop. 1977/78: 75

76

tagits till  utformningen  av förfogandebestämmelserna  i  oljekrislagen (1975: 197). Punkterna 14 i denna paragraf motsvarar i princip 5 § 1 och 35 i förslaget till förfogandelag. Till skillnad mot vad som före­slås gälla enligt sistnämnda förslag kan förfogändeåtgärd enligt ranso­neringslagen endast riktas mot näringsidkare.

Begreppet näringsidkare skall här i likhet med vad som gäller enligt näringsrättslig lagstiftning fattas i vidsträckt bemärkelse; jfr bl. a. kön-sumentköplagen (1974:887) oeh bokföringslagen (1976: 195). Varje fysisk person eller juridisk person som yrkesmässigt driver verksamhet av ekonomisk art faller under paragrafens tiUämpningsområde

Förfogande enligt punkten 1 innebär att näringsidkare, som i sin rörelse äger förnödenhet som omfattas av reglering skall kunna åläggas att avstå förnödenheten med äganderätt till staten eller annan. Med hänsyn till att någon bestämmelse om förfogande med nyttjanderätt inte finns i ransoneringslagen har det inte ansetts nödvändigt att särskilt markera att avståendet enligt denna punkt sker med äganderätt.

I punkten 2 anges att näringsidkare som i sin rörelse äger eller inne­har fastighet, gruva, byggnad, industrianläggning eller annan anläggning, transportmedel, arbetsmaskin eller liknande skall utöva verksamhet för eller på annat sätt medverka till framställning av förnödenhet, som omfattas av reglering enligt 6 §. Punkten motsvaras av 5 § första stycket 3 i det remitterade förslaget till förfogandelag. En likartad bestämmelse finns i 3 § oljekrislagen. Det utmärkande för förfogande som avses i denna bestämmelse är att det inte är förnödenheten eller egendomen i sig själv som är av primärt intresse utan sättet att använda den. Är exempelvis råolja underkastad någon form av reglering enligt 6 § kan regeringen ålägga ett oljeföretag att fortsätta att raffinera olja om företaget exempelvis i avvaktan på bättre tider avbryter raffineringen.

Den nu ifrågavarande bestämmelsen i ransoneringslagen är inte så vidsträckt som motsvarande bestämmdse i förslaget till förfogandelag. Genom att föreskriva att förfogandet över angiven egendom endast får ske om den verksamhet som förfogandet avser faller inom ramen för näringsidkarens normala verksamhet har en markering gjorts av att näringsidkaren inte kan tvingas att frambringa eller tillverka produkter som ligger utanför hans normala produktsortiment även oiii det skulle finnas tekniska förutsättningar härför. Med uttrycket "vanliga verksam­het" avses den verksamhet som bedrivs då kris ej råder. Enligt förfo­gandelagen kan ägare eller innehavare av en anläggning tvingas till­verka andra produkter än han normalt gör.

1 punkten 3, som motsvaras av punkten 4 i 5 § förslaget till förfo­gandelag, återfinns en skyldighet som redan i dag följer av såväl all­männa  förfogandelagen  som  oljekrislagen,   nämligen   skyldighet  för ägare eller innehavare av lagringsanläggning att förvara egendom. Punkten 4 motsvarar punkten 5 i det remitterade förslaget till för-

Prop. 1911118: 75

77

foganddag och innebär att näringsidkare som i sin rörelse har transport­medel får åläggas att ombesörja transporter.

I punkterna 3 och 4 finns inte den stränga regel som finns i punkten 2 att verksamheten skall ske "inom ramen för hans vanliga verksam­het". Föreskrifterna motsvarar därvid vad som föreslås gälla för för­fogande enligt förslaget till förfogandelag. Självfallet får föreskriften i punkten 4 dock inte tillämpas så att ägare tvingas att utföra trans­porter som ligger utanför transportmedlets naturliga och tekniska förut­sättningar. Detta får anses följa av regeln i 5 § första styeket som säger att vid tUlämpning av ransoneringslagen eller med stöd av lagen med­delade föreskrifter skall tiUses att den vars rätt beröres inte lider större förfång än vad som är nödvändigt. Ett åkeriföretag kan exempelvis inte åläggas att utföra sådana transporter som kräver att fordonen byggs om. Däremot bör vid exempelvis en drivmedelsransonering ett busstra­fikföretag i en landsortskommun kunna åläggas att ombesörja transpor­ter i en storstadsregion.

Av 5 § andra stycket förslaget till förfogandelag framgår att den vars egendom har tagits i anspråk inte får överlåta, förbruka, skada, gömma undan eller förflytta egendomen. Bestämmelsen motsvarar 10 § första styeket allmänna förfogandelagen. Det har för ransoneringslagens vidkommande bedömts inte vara nödvändigt att införa motsvarande be­stämmelse. Om någon vidtar en sådan åtgärd som här avses försätter han sig sannoUkt i den situationen att han inte kan fullgöra vad han har ålagts varvid straffansvar inträder. Det bör också påpekas att för­fogande enligt ransoneringslagen endast kan ske i särskilt fall. Vid normföreskrifter om förfogande torde däremot en sådan bestämmelse som den i 5 § andra stycket förslaget till förfogandelag vara nöd­vändig.

14 §

Denna paragraf, som i stort motsvarar 4 § i oljekrislagen, innehåUer bestämmelser om förbud för ägare eller innehavare av egendom att disponera över egendomen i avvaktan på beslut om förfogande enligt 13 §. Bestämmelsen har utformats i överensstämmelse med motsvarande bestämmelse i 6 § i förslaget till förfogandelag. Som beteckning på för­bud av det här slaget har valts dispositionsförbud i stället för den nu­varande termen förfogandeförbud.

I paragrafens andra stycke har efter förebild från förslaget till förfogandelag en föreskrift tagits in om att dispositionsförbud skall upphöra att gälla inom en månad från det beslutet meddelades, om ej beslut om förfogande dessförinnan har meddelats och blivit gällande mot ägaren eller innehavaren. Enligt 16 § blir beslut om förfogande gällande mot ägaren eller innehavaren, när han har fått del av beslutet. Tiden för dispositionsförbud kan förlängas med högst en månad.

Prop. 1977/78: 75

78

15        §

Paragrafens första stycke innehåller allmänna bestämmelser om skyl­dighet för ägare eller innehavare av egendom som avses med beslut om förfogande eller dispositionsförbud att vårda egendomen. Paragrafens syfte är att säkerställa att förfogandet inte omintetgörs genom exempel­vis vanvård. I begreppet vårda ligger även skyldighet för ägare eller innehavare av egendomen att upplägga och förvara den på lämpligt sätt. Vidare föreskrivs i stycket skyldighet för ägaren eller innehavaren att avlämna förnödenhet på tid och plats som fastställs av den som har meddelat beslut om förfogande beträffande förnödenheten eller av myn­dighet som regeringen bestämmer. Ätt annan myndighet än den som beslutar om förfogandet bestämmer när och var avlämnande skall ske kommer i första hand i fråga, när regeringen meddelar förfogandebeslut. Motsvarande regler har tagits in i 13 § i förslaget till förfogandelag. 1 sina huvuddrag motsvarande bestämmelser finns i 14 och 15 §§ all­männa förfogandelagen oeh i 5 § oljekrislagen.

Den som skall fullgöra skyldighet enligt första stycket men som inte kan göra det på ett tiUfredsställande sätt anvisas i andra stycket att utan dröjsmål anmäla detta till den myndighet som har meddelat be­slutet eller bestämmelse om fullgörande av det.

Enligt tredje stycket åläggs polismyndighet att ge den handräckning som behövs om näringsidkare underlåter att behörigen eller i rätt tid tillhandahålla egendom som omfaltas av beslut om förfogande. En mot­svarighet tiU denna regel finns i 56 § i förslaget till förfogandelag. Där­emot har det inte ansetts behövligt att i ransoneringslagen ta in en mot­svarighet till bestämmelsen i förfogandelagen av innebörd att den myn­dighet som har utövat förfoganderätten i vissa situationer själv får verkställa beslutet. Förfogande med stöd av ransoneringslagen avses ske i andra och mindre pressande situationer än de som avses i förfo­gandelagen.

16 §

I denna paragraf föreskrivs i första stycket att beslut om förfogande och dispositionsförbud blir gäUande mot näringsidkare som avses med beslutet, när han har fått del av beslutet.

Vad som skall förstås med att någon har "fått del av beslutet" får bestämmas i enlighet med vad som i allmänhet gäller inom tillämpnings­området för förvaltningslagen (1971:290, ändrad senast 1975:672). Med ordet "beslut" avses i förevarande sammanhang således inte en fuUständig expedition med besvärshänvisning utan ordet används för att beteckna det sakliga innehållet i beslutet. För att vederbörande skall anses ha fått del av beslutet gäller normalt, när delgivning enligt delgiv­ningslagen (1970: 428, ändrad 1972: 725) inte har skett, att beslutet skall ha skriftligen kommit honom tillhanda genom försorg av den som har meddelat det.

Prop. 1977/78: 75

79

Efter mönster från förslaget tUl förfogandelag (15 §) finns i andra stycket en bestämmelse av innebörd att förnödenhet, som näringsidkare skall avstå till annan enligt 13 § 1 eller framställa för annans räkning enligt 13 § 2, övergår i dennes ägo när den avlämnas eller på annat sätt kommer i hans besittning. Ätt 13 § 2 särskUt tas upp i denna para­graf beror på att även om förfogandet enligt 13 § 2 endast kan avse produktionsåläggande etc. med avseende på viss egendom förfogandet kan resultera i att förnödenheter skapas som skall övergå i annans ägo. Med annan avses i denna paragraf även staten.

17 §

Denna paragraf innehåller besvärsbestämmelser med avseende på för­fogande och dispositionsförbud.

Jag har i den aUmänna motiveringen (avsnitt 5.5) förordat att besvärs-rätten såvitt avser beslut av förvaltningsmyndigheter begränsas till ett tvåinstanssysiem. I förevarande paragraf genomförs den principen på så sätt att det föreskrivs att talan mot beslut om förfogande och disposi­tionsförbud som har meddelats av annan myndighet,än regeringen får föras hos regeringen genom besvär. I fråga om besvärstid m. m. gäller 12 § förvaltningslagen.

Kravet på skyndsamhet i verkställigheten av beslut om förfogande oeh dispositionsförbud tillgodoses genom en bestämmelse i 53 § att förvaltningsmyndighets beslut vid tillämpning av ransoneringslagen län­der med visst undantag tUI efterrättelse utan hinder av anförda besvär, om inte annat föreskrivs i beslutet. SjälvfaUet kan även rege­ringens beslut verkställas genast.

Ersättning (1824 §§)

Enligt regeringsformen skall varje medborgare vara tillförsäkrad er­sättning enligt grunder som bestäms i lag om hans egendom tas i an­språk genom expropriation eller annat sådant förfogande (2 kap. 18 §). 1 detta avsnitt av ransoneringslagen fastläggs rätten till ersättning vid inlösen, förfogande och dispositionsförbud. Utredningens förslag inne­bar att bestämmelserna om ersättning m. m. i förfogandelagen skulle göras tillämpliga även på förfogande enligt ransoneringslagen. I före­varande förslag till ransoneringslag har vissa ersättningsregler tagits in i lagen medan hänvisningar har gjorts beträffande andra ersättnings­regler tiU den nya förfogandelagens bestämmelser. Anledningen härtill är de svårigheter som skillnaderna i utformningen av de båda lagarnas förfogandebestämmelser har medfört för möjUgheterna att generellt hänvisa till förfogandelagen.

18 §

Paragrafen motsvarar 16 § i utredningens förslag. Bestämmelserna har i sakligt hänseende endast flyttats över från allmänna ransonerings-

Prop. 1977/78: 75

80

lagen (10 §). 1 andra meningen har härivisningen till ersättningsbestäm­melserna i förfogandelagen behåUits trots att särskilda ersättningsbe­stämmelser nu tas in i ransoneringslagen. Anledningen härtUl är att be­stämmelser om ersättning enligt taxa saknas i ransoneringslagen. Sådana bestämmelser finns däremot i förfogandelagen. För att ersättning vid inlösen inte skall sättas högre än vad som skuUe ha utgått om myndig­heterna i stället beslutat om förfogande över. egendom för vilken taxa gäller görs hänvisningen till förfogandelagen.

Genom att överföra ersättningsbestämmelserna rörande inlösen i sak­ligt hänseende oförändrade från allmänna ransoneringslagen till den nya ransoneringslagen har jag önskat markera att jag inte har avsett att åstadkomma någon utvidgad ersättningsrätt mot vad tidigare har gällt. Regelmässigt skall alltså utebliven företagarvinst inte ersättas vid in­lösen. Såsom har angivits i prop. 1954: 20 med förslag till allmän för­fogandelag m. m. (s. 117) bör vid inlösen ersättningen inte bestämmas till högre belopp än som motsvarar de verkliga kostnaderna. Genom en sådan ersättningsregel uppmuntras inte ägare av ransonerade varor att försöka bli av med dem genom att få dem inlösta. Tvärtom kommer det att ligga i ägarnas intresse att själva söka avsätta eller använda sina lager för att inte gå miste om sin vinst. Härigenom minskas avsevärt risken för att staten plötsligt skulle försättas i det läget att behöva an­tingen inlösa stora varupartier eller helt eller delvis häva en redan på­bjuden ransonering.

19 §

Paragrafens första stycke innehåUer bestämmelser om ersättning då förnödenhet avstås till staten eller annan enligt 13 § 1 (förfogande med äganderätt). En motsvarande bestämmelse finns i allmänna förfogande­lagen oeh i det remitterade förslaget tiU ny förfogandelag (29 §).

I specialmotiveringen tUl 29 § i förslaget till ny förfogandelag har utförligt angivits grunderna för hur ersättningen enligt den paragrafen skall beräknas. Då ingen skillnad är avsedd att föreligga vid ersätt­ningens beräknande enligt sistnämnda paragraf. och nu förevarande paragraf återges här avsnittet rörande de angivna beräkningsgrunderna i sin helhet.

"Paragrafen innebär att ersättning för egendom som avstås utgår med belopp, som prövas skäligt med hänsyn tUl nödvändiga kostnader vid framställning eller återanskaffning av sådan egendom. En måttstock vid bedömningen av ersättningsfrågan bör i princip vara vilka kostnader som skulle uppstå i ett företag som har nått en rimlig grad av rationali­sering. I kostnaderna vid framställning av egendom ingår utgifter för råvaror, ersättning åt anställda för deras arbetsinsats, avskrivning på byggnader och inventarier, aUmänna förvaltningskostnader och andra omkostnader. 1 "nödvändiga kostnader" ingår också ersättning för före-

Prop. 1977/78: 75

81

tagarens egen arbetsinsats samt förräntning av det av företagaren in­vesterade kapitalet. Vad som i dagligt tal benämns företagarvinst eller handelsvinst ersätts däremot inte särskUt utan förs under förräninings­posten, som inbegriper ersättning bl. a. för den risk företagaren står. Härjämte bör betonas att, eftersom utgående ersättningar omfattar en­dast nödvändiga kostnader, gottgörelse inte utgår för indirekta skador eller förluster. Skulle t. ex. en förfogändeåtgärd medföra att en fabriks­ägare måste inskränka driften, kan han inte i denna ordning erhålla vederlag för den förlust som därigenom kan tUlfogas honom. Till in­direkta kostnader är också att hänföra utgifter som beror på att ingångna avtal inte kan uppfyllas.

De nödvändiga kostnaderna bör beräknas med ledning av återanskaff- . ningsvärdeprincipen. En varas återanskaffningsvärde motsvarar un­der hänsynstagande till sUtage och dylikt nyanskaffningsvärdet eller med andra ord vad det skulle kosta den, mot vilken förfogandeåtgärden är riktad, att anskaffa samma slags vara inom rimlig tid. Principen måste dock, i de fall då varan icke kan åleranskaffas, tillämpas med en viss försiktighet. Skulle det sålunda med hänsyn tUl den allmänna pris­utvecklingen framstå som obiUigt att använda åleranskaffningsvärdet vid den tidpunkt, när varan senast har åleranskaffals, bör ersättningen bestämmas till vad som prövas skäligt.

Förfogandelagen är avsedd att tillämpas under speciella förhållanden. Det kan då förutsättas att statsmakterna ingriper i samhällslivet i en helt annan utsträckning än under normala förhållanden. Bl. a. får man räkna med prisregleringar för att förhindra obilUg prisbildning till följd av knapphet på varor. Inte minst kommer regleringarna att gälla egen­dom som omfattas av tvångsmässiga förfoganden. Den samordning som sålunda sker mellan prissättningen enligt förfogandelagen och prissätt­ningen enligt prisregleringslagstiftningen innebär att den ersättning som utgår enligt förfogandelagen sammanfaller med det pris som kunde ha erhållits vid en frivillig försäljning. Med den utgångspunkten kan man säga att ersättningsreglerna innebär att full ersättning utgår vid förfo­ganden enligt lagen."

Enligt paragrafens andra stycke skall ersättning utgå till närings­idkare som har ålagts att utöva verksamhet enligt 13 § 24. Motsva­rande ersättningsbestämmelse finns i 31 § förslaget till ny förfogande­lag.

Den verksamhet som utövas enligt 13 § 24 inbegriper vad som brukar kallas produktions-, lagrings- och Iransportålägganden. Vad som har sagts om nödvändiga kostnader vid förfogande med äganderätt gäl­ler i tillämpliga delar även beträffande ersättning för sådana ålägganden. Som tidigare har angivits bör måttstocken vid bestämmande av nödvän­diga kostnader i princip vara kostnaderna hos ett rationellt arbetande företag. I de fall som avses i 13 § 24 bör dock nödvändiga kostnader

6   Riksdagen 1977/78. 1 saml. Nr 75

Prop. 1977/78: 75

82

ersättas oekså i den mån de överstiger kostnaderna hos ett rationellt arbetande företag. Näringsidkaren är ju i dessa fall genom förfogandet tvingad att fortsätta driften.

20 §

Paragrafen motsvarar 22 § i allmänna förfogandelagen och 37 § första meningen i förslaget till ny förfogandelag. 1 paragrafen anges grunderna för ersättning då dispositionsförbud upphör utan att beslut om förfogande har meddelats.

21 §

Paragrafen, som har sin motsvarighet i 32 § och 37 § andra mening­en i förslaget till ny förfogandelag, anger att skälig ersättning skall ut­gå till näringsidkare för vård och avlämnande av egendom enligt 15 § första styeket. Jag vill särskilt understryka att bestämmelsen om er­sättning enligt denna paragraf är tiUämplig även i det fall att disposi­tionsförbud upphör utan att beslut om förfogande har meddelats (14 § andra stycket).

22 §

Paragrafen innehåUer i första styeket bestämmelser om de tidpunkter som i olika fall skall vara avgörande vid bestämmande av ersättning samt en jämkningsregel. Motsvarande bestämmelser finns i 35 § i för­slaget till ny förfogandelag. Då sistnämnda paragraf även innehåller bestämmelser med avseende på taxa har inte en direkt hänvisning kunnat göras till detta lagrum. Huvudregeln i 22 § är att ersättningen skall bestämmas med hänsyn till omständigheterna vid den tidpunkt när egendomen avstås eller verksamheten utövas. Är egendomen i fär­digt skick vid den tidpunkt då beslutet om inlösen eller förfogande med­delas, bestäms ersättningen med hänsyn till omständigheterna vid den tidpunkten. Bestämmelserna innebär således att den tidpunkt blir av­görande då den egendom som förfogandet avser är i sådant skick som fordras för dess användande till det avsedda ändamålet.

Enligt jämkningsregeln kan fastställd ersättning jämkas efter vad som är skäligt om ändrade förhållanden påkallar det. Vid förfogande enligt ransoneringslagen torde jämkningsregeln ha störst betydelse vid sådant förfogande som avses i 13 § 24.

1 22 § andra stycket föreskrivs att 17 § andra stycket, 36 § och 41 44 §§ förfogandelagen såsom de har. utformats i det till lagrådet re­mitterade förslaget skall ha motsvarande tillämpning.

Av 17 § andra stycket i förslaget till förfogandelag framgår att er­sättning skall utges av dén för vars räkning förfogandet sker. Om den­ne är staten utgår alltså ersättning av statsmedel. Stycket innehåller vidare en bestämmelse för det fall att förfogande sker för annans;räk-

Prop. 1977/78: 75

83

ning än statens och ersättningsskyldigheten inte fullgörs. Då får staten träda in och betala ersättningen. Vad staten sålunda har utgivit, får staten kräva åter av den ersättningsskyldige. Motsvarighet tUl dessa be­stämmelser finns i 24 § tredje stycket aUmänna förfogandelagen.

36 § i förslaget till förfogandelag innehåller en bestämmelse om vem som står faran för egendom beträffande vilken beslut om förfogan­de har meddelats. En motsvarande bestämmelse finns i 21 § allmänna förfogandelagen.

4144 § i förslaget till förfogandelag innehåller bestämmelser om utbetalning av ersättning och regler om tredje mans rätt att erhålla betalning ur utgående ersättning. Jag vill här endast hänvisa tUl spe­cialmotiveringen i förslaget till förfogandelag.

23 §

1 denna paragraf har tagits in bestämmelser om vilka värderings-nämnder som skall besluta om ersättning vid inlösen och förfogande enligt ransoneringslagen.

Utredningen har försökt att i största möjliga utsträckning samordna bestämmelserna i oljekrislagen (1975: 197) och ransoneringslagen. Detta gäller även beträffande de värderingsnämnder som skall bestämma er­ sättning vid inlösen av och förfogande över råolja och oljeprodukter.

Utredningen har särskilt pekat på det förhållandet att, när förfo­gande beträffande sådan fömödenhet sker enligt oljekrislagen eller när inlösen enligt ransoneringslagen sker med stöd av oljekrislagen, ersätt­ningen till följd av uttryckliga regler i oljekrislagen bestäms av en för riket gemensam nämnd med särskilt föreskriven sammansättning, olje­krisnämnden, vars beslut inte får överklagas. Om ifrågavarande egen­dom däremot inlöses med stöd av ransoneringslagen utan anknytning till oljekrislagen, skall ersättningen bestämmas enligt reglema i allmän­na ransoneringslagen av lokal värderingsnämnd och vid överklagande av riksvärderingsnämnden. Utredningen har ansett det önskvärt att oljekrisnämnden får bestämma ersättning för sådana förnödenheter även när inlösen eller förfogande sker direkt med stöd av ransonerings­lagen utan att lagens tillämpning är sammankopplad med oljekrislagen.

Såväl riksvärderingsnämnden som oljekrisnämnden är kritiska mot utredningens förslag att låta oljekrisnämnden furigera som lokal värde­ringsnämnd med hela riket som verksamhetsområde i vad avser råolja och oljeprodukter oeh motsvarande. Den grundläggande bestämmelse som utredningen i detta sammanhang haft att utgå från, 18 § i 1967 års rekvisitions- oeh förfogandeutrednings förslag till ny förfogande­lag, kan, enligt båda dessa remissiristanser, ej anses inrymhia riiöjlighet att ge lokal värderingsriämnd hela riket som verksanihetsområde. Vi-dåre har i nämnda lagförslag intagits regler om hur lokal värderings­nämnd   skall  vara  sammansatt  och  denna  sammansättning  övereris-

Prop. 1977/78: 75

84

stämmer ej med den som enligt oljekrislagen gäUer för oljekrisnämn­den. Redan på grund av detta kan, anför remissinstanserna, utred­ningens förslag i här berört avseende ej godtagas. Enligt oljekrisnämn­den bör, för det fall att vissa ersättningsfrågor enligt ransoneringslagen skall prövas av annat organ än lokal värderingsnämnd och riksvärde­ringsnämnden, särskilda bestämmelser härom tas in i sistnämnda lag.

Jag delar de kritiska synpunkter som har framförts mot utredning­ens lagtekniska lösning. Däremot anser jag att det är väsentUgt att den föreslagna samordningen kommer till stånd. Jag har därför i 23 § första stycket fört in en bestämmdse att ersättning såvitt avser inlösen av eller förfogande eller dispositionsförbud beträffande råolja och oljeprodukter som omfattas av oljekrislagen (1975: 197) skall bestäm­mas av oljekrisnämnden. Genom att regeln anknyter tiU oljekrislagen kan det inte uppstå någon tvekan om att här avses endast mineralolja oeh därur utvunna produkter.

Det är även av vikt att ransonermgslagens bestämmelser om värde­ringsnämnder samordnas inte bara med oljekrislagens utan även med förfogandelagens. I det tiU lagrådet remitterade förslaget till förfogan­delag har i 18 § andra stycket öppnats en möjlighet att för handlägg­ning av ersättningsärenden rörande visst slag av egendom inrätta sär­skild värderingsnämnd som ar gemensam för hela riket. En sådan sär­skUd värderingsnämnds beslut skall inte kunna överklagas. Genom den föreslagna konstruktionen får regeringen möjlighet att förordna olje­krisnämnden att som särskild värderingsnämnd enligt förfogandelagen handlägga ärenden avseende förfogande beträffande råolja och olje­produkter även enUgt sistnämnda lag. Härigenom uppnås eftersträvad samordning.

Enligt andra stycket skall ersättning såvitt avser annat än råolja och oljeprodukter bestämmas av riksvärderingsnämnden om det är fråga om förfogande och av lokal värderingsnämnd vid inlösen. Ätt ersättning skaU bestämmas av riksvärderingsnämnden vid förfogande samman­hänger med konstruktionen av förfogandebestämmelserna i 13 §. EnUgt denna får regeringen vilket torde bli huvudfallet dier myndighet som regeringen bestämmer, sannolikt ÖEF, besluta om förfogande en­dast i särskilt faU. De förfogandebeslut som kommer att fattas med stöd av ransoneringslagen kommer säkerligen att avse mycket stora och svårbedömbara frågor. Med hänsyn tiU detta har jag ansett det lämp­ligast att riksvärderingsnämnden fattar beslut om ersättning i dessa fall.

Inlösen däremot kommer att handläggas på en lägre nivå än för­fogande. Därvid gör sig behovet av samordning med den nya förfogan­delagen starkt gällande. Därför har föreskrivits att ersättning vid inlö­sen skall beslutas av lokal värderingsnämnd.

Bestämmelser om nämnderna fmns i oljekrislagen och förfogande­lagen.

Prop. 1977/78: 75

85

1 paragrafens tredje stycke föreskrivs att statens rätt inför nämn­derna bevakas i enlighet med vad som föreskrivs i oljekrislagen och förfogandelagen.

24 §

Paragrafen innehåller bestämmelser om rätten att föra talan mot de olika värderingsnämndernas beslut. I likhet med vad som gäller enligt förfogandelagen och oljekrislagen får talan ej föras mot riks­värderingsnämndens eller oljekrisnämndens beslut. Talan mot beslut av lokal värderingsnämnd får föras hos riksvärderingsnämnden. Till skillnad mot vad som i övrigt gäller enligt ransoneringslagen länder beslut av lokal värderingsnämnd inte tUl omedelbar efterrättelse om talan förs mot beslutet. Detta framgår av 53 § genom hänvisningen till 22 § andra styeket (se 41 § förslaget tiU förfogandelag).

Ransoneringsbevis (2530 §§) 2530§§

Paragraferna är utan äridring i sak överförda från 1823 §§ all­männa ransoneringslagen. Självfallet avses med ransoneringsbevis i den nya lagens mening endast sådana bevis som myndighet har utfärdat.

Bestämmelserna om ransoneringsbevis avser främst sådana handlingar som medger inköp av ransonerad vara, exempelvis inköpskort och in-köpslieens. Även lösa kuponger till inköpskort och inköpslicenser är att anse som ransoneringsbevis, om kupongerna enligt meddelade be­stämmelser gäller som bevis för inköp eller som redovisning för för­säljning av ransonerad vara. Som ransoneringsbevis räknas även bevis om rätt till användning av ransonerad vara. Härmed jämställes licens att förbruka eget lager av ransonerad vara. Ransoneringsbevis som myn­dighet har utfärdat som förberedelse till en planerad reglering eller som en beredskapsåtgärd och som alltså ännu inte gäller för inköp av vara är också att betrakta som ransoneringsbevis. Då bestämmelserna om ransoneringsbevis i ransoneringslagen tUl skiUnad mot vad som gäller enligt allmänna ransoneringslagen är i permanent tillämpning är viss försiktighet påkallad vid utfärdandet av handUngar för beredskaps­ändamål.

I paragraferna skiljs noga mellan överlåtelse av ransoneringsbevis och överlämnande av ransoneringsbevis att användas av annan. 1 första fallet avses att den som överlåter beviset därmed definitivt frånhänder sig det. I det andra fallet avses att den som överlämnar beviset vill låta mottagaren använda det för egen räkning, för visst uttag eller tills vidare.

Det bör i sammanhanget framhållas att lagtexten utgår från att ran­soneringsbevis knyts till viss fysisk eller juridisk person. Detta medför att om en enskild rörelseidkare säljer sin rörelse, bevis som denne har

Prop. 1977/78: 75

86

mottagit i och för rörelsen inte övergår till den nye ägaren om inte ve­derbörande myndighet har medgivit detta.

Uppgiftsskyldighet in. ni. (3136 §§)

I detta avsnitt har bestämmelser tagits in om uppgiftsskyldighet och om handräckning av olika slag i samband med fullgörande av uppgifts­skyldigheten. Lagtekniskt har bestämmelserna i största möjliga utsträck­ning utformats i överensstämmelse med motsvarande bestämmelser i förslaget tUI förfogandelag.

31 §

Genom paragrafen,, som i sakligt hänseende överensstämmer med 19 § första stycket i allmänna ransoneringslagen, ges regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer möjlighet att förordna om in-venteruig och lämnande av inventeringsuppgifter.

Genom en inventering får myndigheterna en uppfattning om landets förråd av bristförnödenheter. På grundval av lämnade uppgifter kan sedan myndigheterna göra upp planer för varuförsörjningen och för­bereda eventuella konsumtionsregleringar. Men inventering kan också användas för kontroll av hur utfärdade regleringsbestämmelser följs. Första stycket är utformat så att alla dessa behov skall kunna tiUgodo­ses.

32 §

I paragrafen finns speciella bestämmelser om uppgiftsskyldighet m. m. för dem som yrkesmässigt tar befattning med bristvaror. En förutsätt­ning för bestämmelsernas tiUämpning är dock att någon form av reg­lering enligt 69 § har påbjudits. Det kan framhållas att paragrafen medger att näringsidkare åläggs att föra vissa anteckningar, vilka han enligt meddelade föreskrifter inte behöver vara skyldig att lämna ut men som sedermera kan behövas för kontroll av regleringen.

33 

§

Paragrafen, som motsvarar 30 § i utredningens förslag, saknar mot­svarighet i allmänna ransoneringslagen. Likartade bestämmelser om av­läsnings- och uppgiftsskyldighet har emeUertid funnits i de särskilda tillfälliga ransoneringslagar avseende elkraft och stadsgas, som har till­kommit efter år 1954. Bestämmelsema i paragrafen avser endast ener­giområdet men de riktar sig tiU alla och envar. Med stöd av bestäm­melserna i första stycket kan sålunda avläsningsskyldighet åläggas inte endast förbmkare utan även energileverantörer, fastighetsägare, fastig­hetsskötare m. fl.

Under oljekrisen 1973197fi uppstod tvekan huruvida innehavare

Prop. 1977/78: 75

87

av bensinstation kunde med stöd av 19 § allmänna ransoneringslagen åläggas skyldighet att läsa av bensinpumparnas räkneverk. För att un­danröja all tvekan i detta avseende vill jag peka på att en sådan möjlig­het i varje fall ges genom bestämmelsema i denna paragraf.

Som har framgått av den allmänna motiveringen fanns i utrednings­förslaget en mycket vidsträckt bestämmelse, varigenom alla och envar skulle kunna åläggas att utöver avläsnings- och uppgiftsskyldig­het i övrigt vidtaga de åtgärder som behövs för genomförandet av en energireglering. På tidigare anförda skäl (avsnitt 5.4.3) har den be­stämmelsen utgått ur lagförslaget.

Beträffande begreppet energi kan hänvisas till vad som anföres under 38 §.

I andra stycket åläggs ägare av utrymme, t. ex. fastighetsägare, att lämna den som skall vidta åtgärd enligt första stycket tillträde till ut­rymmet. Detta kan vara exempelvis en lokal eller ett mätarskåp. Be­stämmelsen gäller oavsett om energileverantör skall verkställa avläs­ning av mätare dier om abonnent (hyresgäst) själv skall läsa av sin mätare, i det fall han normalt inte har tillgång till den. Mätaren kan exempelvis vara uppsatt i ett låst utrymme, som fastighetsägaren dispo­nerar. Bestämmelsen är även tillämplig i det fall att énergileverantör skaU läsa av mätare i abonnents lägenhet.

34 §

Denna paragraf öppnar möjlighet för vissa myndigheter att infordra handeisböcker m. m. för att kunna kontrollera att uppgiftsskyldighet har fullgjorts på rätt sätt. Bestämmelsen som återfinns i 31 § i utred­ningens förslag motsvarar i huvudsak 20 § i allmänna ransonerings­lagen. En begränsning av paragrafens räckvidd har dock gjorts i förhål­lande till utredningsförslaget genom att kontroll enligt denna paragraf endast kan göras såvitt avser uppgifter som har infordrats med stöd av 32 och 33 §§. Genom att inte 31 § har medtagits kan åtgärder enligt

34 § inte tUlgripas annat än när regleringen har vidtagits med stöd av

befogenhetsbestämmelserna i 69 §§ eller när uppgifterna behövs för

att reglering enligt 6 eller 7 § i fråga om energi skall kunna genomföras.

Enligt andra stycket i paragrafen skall vad i första stycket sägs ha motsvarande tillämpning i fråga om anteckningar som avses i 32 §.

35 §

Om uppgiftsskyldig inte efterkommer begäran enligt 34 § att över­lämna handelsböcker och andra affärshandlingar eller om det före­ligger särskild anledning till kontroll huruvida någon har fullgjort föreskriven uppgiftsskyldighet får myndighet som avses i 34 § besluta om undersökning på platsen (35 § första stycket). En motsvarighet till bestämmelserna finns i 21  §  allmänna ransoneringslagen.    1    para-

Prop. 1977/78: 75

88

grafen ges en exemplifiering av platser där undersökning kan ske. Vi­dare får myndigheten besluta om omhändertagande av handeisböcker och affärshandlingar. 1 begreppet affärshandlingar ingår sådana anteck­ningar som åläggande enligt 32 § kan avse. Slutligen föreskrivs i första stycket att undersökning även får ske av sådant utrymme som avses i 33 § andra stycket, t. ex. ett låst mätarskåp. Bestämmelsen gäller även då abonnent (hyresgäst) själv har gjort mätaravläsning.

I likhet med vad som har föreslagits i det till lagrådet remitterade förslaget till ny förfogandelag föreskrivs i paragrafens andra stycke att bestämmelserna i 28 kap. rättegångsbalken om husrannsakan skall gälla i tillämpliga delar vid undersökning och omhändertagande enligt första stycket. Polismyndighet skall därvid lämna den handräckning som be­hövs för undersökningen och omhändertagandet av handelsböcker m. m.

Myndighet, som leder husrannsakan enligt 35 § andra stycket, får inte själv utöva våld för att genomföra undersökning eller omhänder­tagande som avses i denna paragraf. I den mån den enskilde inte frir villigt upplåter lokalerna, får myndigheten begära biträde av polismyn­digheten. Undersökningen skall genomföras så att skada och olägenhet inte uppstår i onödan. Handelsböcker och affärshandlingar bör om möj­ligt granskas på platsen och ett omhändertagande av handUngarna bör inte bestå för längre tid än som iir absolut nödvändigt. Det bör fram­hållas att 28 kap. 8 § jämförd med 27 kap. 12 § rättegångsbalken inte medger att polisman närmare undersöker handelsböcker och andra handlingar.

Genom att 34 och 35 §§ för sin tillämpning är knutna tUl bestäm­melserna om uppgiftsskyldighet m. m. i 32 och 33 §§, som i sin tur för­utsätter att ransoneringslagens befogenhetsbestämmelser har satts i till­lämpning och att reglering rried stöd av dessa har genomförts, kan nu ifrågavarande bestämmelser inte tillämpas fristående från regleringen enligt ransoneringslagen, trots att bestämmelserna som sådana är per­manent i tillämpning.

36 §

Med hänsyn till att reglerna i förfogandelagen om utbetalning av er­sättning vid förfogande (4144 §§) har gjorts tillämpliga även vid för­fogande enligt ransoneringslagen, har i denna paragraf efter mönster från förfogandelagen tagits in en bestämmelse som ålägger den mot vilken förfogande riktas att lämna uppgift om rätt som annan har i fråga om den med förfogandet avsedda egendomen.

Vite m. m. (3742 §§)

37 §

Paragrafen, som har sin motsvarighet i 23 § allmänna ransonerings­lagen, innehåller bestämmelser om föreläggande av vite vid underlåten-

Prop. 1977/78: 75

89

het att återlämna återkallat ransoneringsbevis (28 §) eller bevis som har tillhört nägon som har flyttat tiU utiandet eller har avlidit (29 §) eller att fullgöra skyldighet enligt 3133 §§, exempelvis uppgiftsskyldighet. Enligt den nu gällande bestämmelsen i allmänna ransoneringslagen kan vite användas även för den situationen att någon har vägrat lämna myn­dighet eller dess ombud tillträde för verkställande av kontroll i sådant fall som avses i 35 § i detta förslag. Med hänsyn tUl att sistnämnda lag­rum föreslås ge möjlighet till undersökning i samma former som vid hus­rannsakan finns inget behov av att också kunna ålägga vite. Därför har inte någon hänvisning gjorts till 35 §.

Föreläggande av vite enUgt denna paragraf ankommer på länsstyrel­sen eller annan myndighet som regeringen bestämmer.

38 §

1 paragrafen finns bestämmelser om överförbmkningsavgift. Med hänsyn till överförbrukningsavgiftens karaktär av ekonomiskt påtryck­ningsmedel, vars syfte främst är att förmå förbrukare att inte tillgodo­göra sig mer energi än han har tilldelats, har paragrafen placerats un­der bestämmelserna om vite. Paragrafen, som saknar motsvarighet i all­männa ransoneringslagen, motsvarar 35 § i utrednmgens lagförslag.

Överförbmkningsavgift kan enligt första stycket komma i fråga en­dast såvitt avser överförbrukning av energi som är föremål för reglering enligt 6 §. Avgiften skall erläggas tUI staten.

Ledning för bestämmandet av vad som skall avses med energi ges i lagen (1957: 262) om allmän energiskatt.

Bestämmelserna om överförbmkningsavgift är indelade i två punkter. Punkt 1 avser det fallet att någon förbrukar mer ledningsbunden energi än vad han har tilldelats för ransoneringsperioden. Det av energibered­skapsutredningen uppmärksammade fallet, att förbrukare av eldnings­olja som till följd av misshushållning har förbrukat sin olja innan ran­soneringsperioden är slut och som myndighet av sociala skäl har nödgats ge en extra tilldelning, tas upp i punkten 2. Regeringen kan med stöd av den punkten föreskriva att myndighet i samband med beslut om extra tilldelning kan ålägga vederbörande överförbrukningsavgifl.

I paragrafens andra stycke finns bestämmelser som sätter en yttersta gräns för hur höga överförbrukningsavgifter som får bestämmas. Reg­lerna saknar motsvarighet i utredningens förslag. Möjligheten att i sär­skilda fall ta ut en förhöjd avgift intill en viss gräns har också regle­rats i andra stycket. Sådana särskilda fall som här avses kan vara upp­repad överförbrukning. De närmare grunderna för beräkning och på­föring av överförbmkningsavgift skall bestämmas av regeringen.

I andra stycket har vidare angivits att överförbmkningsavgift enligt regeringens bestämmande åläggs av länsstyrelse eller kristidsnämnd,

Prop. 1977/78: 75

90

varmed avses sådan nämnd som anges i lagen om lokal kristidsförvalt­ning (1973: 861), eller annan myndighet. Sistnämnda befogenhet att fö­reskriva att annan myndighet än länsstyrelse dier kristidsnämnd får ålägga överförbrukningsavgifl bör regeringen ha med hänsyn till att frågor som rör ledningsbunden energi, främst elektrisk kraft, bör hand­läggas av myndighet med speciell sakkunskap på området.

1 tredje stycket finns en bestämmelse som möjliggör att regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer av särskilda skäl kan befria överförbrukare från att utge avgift. Ett sådant skäl anges vara att den som har ålagts avgift icke har kunnat i väsentlig mån påverka förbruk­ningen. Ett annat särskilt skäl kan vara att en ransonering avslutas på sådant sätt att det skulle framstå som stötande att ta ut avgiften. Om avgiften redan har inbetalats utgör detta ej hinder för att överförbruka­ren befrias. Han skall då självfallet återfå beloppet.

39 §

Paragrafen reglerar fall då någon underlåter att rätta sig efter regle­ringsföreskrifter men myndigheterna inte kan stävja missförhållandena genom att återkalla ransoneringsbevis enligt 27 §. Företrädesvis är det fråga om leveranser av ledningsbunden energi som avses med bestäm­melsen om avstängning.

I andra stycket föreskrivs att energileveraritör skall verkställa av­stängning av ledningsbunden energi om sådant beslut fattas. Bestäm­melsen i 33 § andra stycket om tillträde till utrymme äger därvid tiU-lämpning.

Såväl underlåtenhet att stänga av energitillförseln som vägran att medge tUlträde till lokal enligt andra styeket kan enligt bestämmelserna i tredje stycket sanktioneras med vite.

40 §

Paragrafen innehåller en bestämmelse om att talan mot. beslut om föreläggande av vite ej får föras annat än i samband med talan mot beslut om utdömande av vitet. Bestämmelsen medför att vitessanktionen görs effektivare. I det till lagrådet remitterade förslaget till förfogande­lag har intagits en motsvarande bestämmelse i 50 §.

Enligt utredningens förslag skulle länsstyrelsen döma ut ett försuttet vite. Det till lagrådet remitterade förslaget till förfogandelag innebär att vite utdömes av allmän donistol. Bl. a. för att ransoneringslagens be­stämmelser i största möjliga utsträckning skall harmoniera med för­fogandelagens, har bestämmelsen om att länsstyrelsen dömer ut vite en­ligt ransoneringslagen utgått. Någon särskild föreskrift om att allmän domstol dömer ut vite behövs ej. Det följer åv allrnänna regler.

Prop. 1977/78: 75

91

4143 §§

Paragraferna överensstämmer i sakligt hänseende med 36, 37 och 39 §§ allmänna ransoneringslagen. Utredningen har ansett att paragra­ferna ur systematisk synvinkel bättre passar in under bestämmelserna om tvångsmedel m. m. än under straffbestämmelserna där de återfinns i allmänna ransoneringslagen. Jag delar denna uppfattning.

41 §

Paragrafen har i redaktionellt hänseende ändrats i förhållande till ut­redningens förslag. De ingrepp som kan göras enligt förevarande pa­ragraf kan vara mycket kännbara och bör komma till användning fram­för allt i skärpta krislägen. Paragrafen är nödvändig för att komma till rätta med den som vägrar att lojalt följa meddelade ransoneringsföre­skrifter. Det torde vara så att redan paragrafen i sig har en preventiv effekt. Bestämmelserna i paragrafen kan oekså ses som ett skydd för alla de näringsidkare som ställer sig meddelade föreskrifter till efterrättelse och härigenom ådrager sig nackdelar i konkurrensen med mindre nog­räknade näringsidkare.

En kortfattad redogörelse för begreppet näringsidkare har tagits in i specialmotiveringen under 13 §. Det bör framhållas att om närings­idkaren är ett bolag i vars rörelse har begåtts ransoneringsbrott som in­nefattar att föreskrift enligt 6 § i väsentiig mån har åsidosatts beträffan­de viss förnödenhet, åtal saimolikt kommer att riktas mot bolagets verk­ställande direktör. Genom bestämmelserna i tredje stycket kan därvid saluhållnings-, överlåtelse- och användningsförbuden i första och andra styckena riktas mot bolaget, näringsidkaren.

Jordbruksnämnden har i anslutning tUl 41 § första stycket anfört att om en näringsidkare har åsidosatt föreskrift som har meddelats med stöd av ransoneringslagen på ett sådant sätt att han ställs under åtal för brott mot brottsbalken, bestämmelserna om saluhållningsförbud m. m. ej skall vara tillämpliga. Jag delar inte denna uppfattning. Rekvisitet för till­lämpning av första stycket är att näringsidkare har åtalats för brott som innebär att han i väsentlig mån har åsidosatt föreskrift som har medde­lats enligt 6 §. Om detta förfarande åtalas enUgt ransoneringslagen eller om det ingår som ett led i annan brottslighet oeh åtalas enligt brottsbalken eller enligt båda lagarna saknar betydelse i detta samman­hang.

Paragrafen bör ej tillämpas i fråga om förnödenhet som kan för­verkas (jfr 43 §).

42 §

1 paragrafen finns bestämmelser om när förbud enligt 41 § skaU upphöra att gälla. Jag vill peka på att näringsidkare som har drabbats av förbudet självfallet kan ansöka om att få det upphävt innan åtalet har

Prop. 1977/78: 75

92

prövats av domstol, om exempelvis ändrade förhållanden har inträffat. Ett exempel kan vara att man har bytt ut ledningen av ett aktiebolag, i vars verksamhet ransoneringsbrott har begåtts. Lämnar myndigheten en ansökan utan bifall kan besvär anföras mot beslutet.

43 §

Näringsidkare som drabbas av förbud enligt 41 § har rätt att få förråd av förnödenhet som omfattas av förbudet inlöst. Till skillnad från vad som gäller för inlösen enligt 12 § föreligger här en ovillkorlig rätt till inlösen. Det ankommer.på den myndighet som har meddelat förbudet och hos vilken ansökan skall göras att efter fattat beslut om inlösen översända ansökan jämte nödvändiga handlingar till den värderings­nämnd som har att pröva ersättningsfrågan. Därvid gäller vad i 18, 22 och 23 §§ har föreskrivits.

Ansvarsbestämmelser m. m. (4451 §§) 4445 §§

Såväl oljekrislagen (1975: 197) som det tiU lagrådet remitterade för­slaget till förfogandelag innehåller väsentiigt förenklade ansvarsbestäm­melser jämfört med de ansvarsbestämmelser som i dag finns i aUmänna ransoneringslagen. Utredningen har i förslaget till ransoneringslag för­enklat ansvarsbestämmelserna utan att i sak göra några genomgripande förändringar. Utredningsförslaget innebär att bestämmelserna har förts samman i en huvudparagraf med vidsträckt strafflatitud. Härigenom har utredningen kunnat slopa särskilda bestämmelser med skilda strafflati­tuder för exempelvis olika oaktsamhetsfall och för ringa och grova brott. Utredningen har ansett att det får ankomma på domstolarna att vid straffmätningen ta nödvändig hänsyn till omständigheterna då brot­tet förövades m. m. Straffmaximum har särikts från fängelse två år till fängelse ett år.

Jag har funnit det tillfredsställande att ansvarsbestämmelserna för­enklas. Riksåklagaren har i sitt remissvar riktat den invändningen mot lagförslaget att straffparagrafen är så vid att den innefattar såväl obe­tydliga förseelser som jämförelsevis grova brott under en och samma straffskala utan att lagtexten ger rättstillämpningen någon ledning. Jag har beaktat denna invändning och utformat paragrafen så att i första stycket behandlas normalfallen av uppsålliga brott. Ändra styeket inne­håller bestämmelser rörande grova brott. I tredje stycket tas oaktsam-hetsbrotten upp. Varje stycke har en egen straff skala.

1 första stycket har de brottsliga förfarandena för överskådlighetens skull grupperats i åtta punkter. Dessa straffbestämmelser sägs uttryck­ligen vara subsidiära till brottsbalken. I subjektivt hänseende krävs att gärningen begås uppsåtligen. Straffskalan upptar böter eller fängelse i högst sex månader.

Prop. 1977/78: 75

93

Som kriterier på grovt brott i andra stycket har angivits att brottet har förövats i vinningssyfte eller avsett betydande mängd av egen­dom eller eljest varit av särskilt farlig art. Exempel härpå kan vara att gämingsmannen har begagnat vilseledande bokföring eller att brottet har medfört att nya ransoneringsbevis måste tryckas och delas ut. Om man behandlar de grova brotten för sig på detta sätt i en särskUd be­stämmelse framstår det som naturligt att behålla det straffmaximum som i dag gäller, fängelse i högst två år.

Straffskalan för oaktsamhetsbrotten i tredje stycket upptar böter eller, om det oaktsamma brottet är grovt, fängelse i högst sex månader. I ringa fall skall dock inte dömas till ansvar vid oaktsamhetsbrott.

45 §

Paragrafens första stycke innehåller en bestämmelse som reglerar för­hållandet mdlan straff och vite. En motsvarande bestämmelse har tagits in i det till lagrådet remitterade förslaget till ny förfogandelag. Bestäm­melsen innebär att den som har överträtt ett vitesföreläggande inte skall dömas ttll ansvar för gärning som omfattas av föreläggandet. Detta in­nebär således att i och för sig antingen straff eller vite kan komma i fråga men att, om vite har förelagts, påföljden för ett åsidosättande av föreläggandet inte kan bli att straff ådöms utan endast att vitet döms ut.

I vissa fall kan förbrukare åläggas att utge överförbmkningsavgift för överförbrukning som även är belagd med straff. Med hänsyn till över­förbrukningsavgiftens karaktär av sanktion och mot bakgrund av be­stämmelsen i första stycket, har i andra stycket föreskrivits att den som har ålagts överförbmkningsavgift inte får dömas till straff för över­förbrukningen. Bestämmelsen anknyter till den som har ålagts avgif­ten. Detta gör det möjligt att straffa ställföreträdare för juridisk per­son, t. ex. ett aktiebolag, i vars verksamhet överförbrukning har. skett, även om bolaget har ålagts att utge överförbmkningsavgift för över­förbrukningen.

46 §

Paragrafen har sin motsvarighet i 35 § allmänna ransoneringslagen och 41 § i utredningens förslag. 46 § är endast tillämpbar på närings­idkare. Bestämmelsen kan t. ex. tillämpas i faU där näringsidkaren blivit bestulen på varor eller ransoneringsbevis, om han hade underlåtit att skydda egendomen och bevisen på ett sätt som skäligen kan fordras. Enligt 51 § får brott som här avses åtalas endast efter speciellt med­givande eller särskild anmälan.

47 §

Hav flera medverkat till brott enligt den nya ransoneringslagen skall 23 kap. 4 och 5 §§ brottsbalken tiUämpas. Föreskrift härom ges i denna

Prop. 1977/78: 75

94

paragraf. Uttrycklig bestämmelse i ämnet behövs eftersom inte alla straffskalor inbegriper fängelse.

48 §

Denna paragraf innehåller en bestämmelse om s. k. företagaransvar. 1 utredningens förslag har motsvarande bestämmelse tagits in i 43 §. I allmänna ransoneringslagen finns i 40 § föreskrift om s. k. husbonde­ansvar, vilket har ett vidare tillämpningsområde än företagaransvaret.

I förarbetena till allmänna ransoneringslagen uttalades (prop. 1954: 20, s. 143) att erfarenheterna från tiden för andra världskriget visade att en bestämmelse om husbondeansvar inte kunde undvaras på före­varande lagstiftningsområde. Som utredningen har anfört föreligger inte tillräckliga skäl att i en ny ransoneringslag mönstra ut denna form av ansvar för anställds handlande. En sådan bestämmelse bör dock i dag ges en mindre räckvidd och en modernare formulering. Jag anser den form av företagaransvar som utredningen har föreslagit vara lämp­lig. Paragrafen har utformats så att näringsidkare ansvarar för gärning som avses i 44 §, om den begås i hans rörelse och han har haft eller bort ha vetskap om gärningen.

4950 §§

I paragraferna ges bestämmelser om förverkande m. m. Motsvarande bestämmelserna finns i 41 oeh 42 §§ allmänna ransoneringslagen. Para­graferna motsvaras av 44 oeh 45 §§ i'utredningens lagförslag. Före­skrifterna har utformats med det till lagrådet remitterade förslaget till förfogandelag som förebild (54 och 55 §§).

49%

Bestämmelserna i 36 kap. 4-12 §§ brottsbalken reglerar frågan hos vem förverkande får ske och vissa andra frågor angående förverkande. Dessa bestämmelser gäller även utanför brottsbalken.

1 förslagets 49 § anges vilken egendom som skall kunna förverkas och vilka typer av förverkande som kommer i fråga. Huvudregeln ges i första stycket första meningen. Regeln innebär att egendom som någon i samband med brott mot ransoneringslagen har mottagit eller genom brottet har saluhållit eller utbjudit till avy ttririg iriot vederlag eller undan­hållit, använt, frambringat, tillverkat eller berett skall förklaras förver­kad, om det inte är uppenbart obilligt. I stället för egendomen kän dess värde förklaras förverkat. I detta stycke har föremålet för förverkande angetts som "egendom". 1 begreppet ingår förutom förnödenheter

bl. a. fast egendom samt betalningsmedel. Härigenom kan förver­kande av exempelvis köpeskillingen eller värdet av köpeskillingen ske hos brottsUg säljare antingen genoin att köpeskiUingen egendomen

förverkas, om den finns.i behåU, eller värdet förklaras förverkat om

Prop. 1977/78: 75

95

köpeskiUingen egendomen inte har hållits avskild från säljarens övriga tillgångar. Det må framhåUas att förverkande av köpeskillingen hos säljaren inte utesluter förverkande av varan hos köparen.

För det fall, att gärningsmannen äger ytterligare mängd av den för­nödenhet som brottet har avsett, utsträcks i andra stycket regeln cm förverkande tUI att gälla även denna mängd. I andra meningen vidgas regelns räckvidd ännu ett steg. Om gärningsmannen äger annan förnö­denhet som omfattas av reglering enligt 6 eller 7 § kan den oekså förkla­ras förverkad, men i detta fall krävs därjämte att särskilda skäl före­ligger. Ett sådant skäl kan vara att gärningsmannen har grovt förbrutit sig mot gällande föreskrifter. Vid tiUkomsten av allmänna förfogande­lagen nämndes (prop. 1954: 20, s. 165) att det också syntes naturligt att tiUämpa motsvarande stadgande i den lagen t. ex. mot en ieke närings­idkare, som i samband med en överträdelse av meddelad föreskrift er­tappas med att inneha förråd av andra förnödenheter vilka är föremål för reglering, ehuru det inte kan till fullo styrkas att han olovligen har förvärvat dessa förnödenheter, samt det framstår som uppenbart att han förvärvat dem för att handha dem i strid mot meddelade bestämmelser. Även vid tillämpningen av andra stycket gäller givetvis regeln att för­verkande inte får ske om det är uppenbart obiUigt.

I paragrafens tredje stycke föreskrivs att vad i första stycket sägs om egendom i tillämpliga delar gäller även ransoneringsbevis. Det betyder att om någon har överlåtit ransoneringsbevis mot vederlag, veder­laget eller värdet kan förverkas. I detta sammanhang kan hänvisas till 36 kap. 4 § brottsbalken, som dels anger hos vilka personer förverkande får ske, dels föreskriver att egendom som vid brottet inte tUlhörde nå­gon av vissa angivna personer inte får förklaras förverkad.

Bestämmelser om försäljning av förverkat gods och förfarande med influten köpeskilling finns i lagen (1974: 1066) om förfarande med för­verkad egendom och hittegods m. m. Till detta kan fogas att det inte har ansetts nödvändigt att i bestämmelsen särskilt nämna emballage och liknande, eftersom en naturlig tolkning av en förverkandebestäm­melse numera anses leda till att bestämmelsen omfattar även emballage (jfr. prop. 1968: 79, s. 58).

50 §

1 50 § ges en mot 42 § andra stycket allmänna ransoneringslagen sva­rande bestämmelse om att i beslag tagen egendom som kan antas bli förverkad och som är underkastad förskämning eller snar förstörelse eller annan nedgång i värde genast får försäljas. Den nu gällande värde­gränsen 100 kronor bör, som också har föreslagits i det remitterade för­slaget till förfogandelag (55 §), höjas till 1.000 kronor. Tillstånd tiU för­säljning av den beslagtagna egendomen skaU sökas hos den rätt som är behörig att pröva beslagsfrågan (jfr. 19 kap. 12 § rättegångsbalken).

Prop. 1977/78: 75

96

Rättens beslut i sådant ärende går genast i verkstäUighet (jfr. 30 kap. 12 § rättegångsbalken).

57 §

I paragrafen finns den vid 46 § berörda föreskriften om särskild åtals­anmälan eUer medgivande. Paragrafen motsvarar 43 § aUmänna ran­soneringslagen.

Särskilda beslämmelser (5255 §§)

Avsnittet innehåller bestämmelser om besvärsrätten i den mån sådan inte upptas på annat ställe i lagen, om verkställighet av beslut oeh om verkan av förfogandebeslut m. m. när tillämpningen av 69 §§ upp­hör.

52 §

Paragrafen reglerar besvärsrätten i enlighet med de överväganden som jag har redogjort för i den allmänna motiveringen.

Första stycket innehåller bestämmelser om vilka beslut som skall över­klagas till kammarrätt. Bestämmelsen ansluter till 8 § lagen (1971: 289) om allmänna förvaltningsdomstolar (8 § ändrad senast 1974: 577). Ta­lan förs hos kammarrätt mot följande beslut, nämligen rörande åter­kallelse av ransoneringsbevis enligt 27 §, undersökning och omhänder­tagande enligt 35 §, överförbrukningsavgifl enligt 38 §, avstängning en­ligt 39 § första stycket samt saluhållningsförbud m. m. enligt 41 eller 42 §.

I tredje stycket ges regeringen fullmakt att fatta beslut om besvärs­ordningens utformning i de fall som inte har särreglerats i första och andra styckena eller i 17 och 23 §§. Regeringen får därvid begränsa be­svärsrätten så att talan får föras hos endast en besvärsinstans.

55 §

I paragrafen finns en bestämmelse om att beslut av förvaltningsmyn­dighet eller kammarrätt länder till efterrättelse utan hinder av besvär, om inte annat följer av 22 § andra stycket eller föreskrivs i beslutet. Med hänvisningen till 22 § andra styeket åsyftas vissa beslut av lokal värderingsnämnd (jfr. 41 § förslaget till förfogandelag).

54 §

I denna paragraf ges genom en hänvisning till 57, 58, 60 och 61 §§ förfogandelagen bestämmelser om vad som skall iakttas när tillämp­ningen av befogenhetsbestämmelserna (69 §§) i ransoneringslagen upphör att tillämpas. Beträffande nämnda bestämmelser i förfogande­lagen kan hänvisas till specialmoliveringen i det remitterade förslaget till förfogandelag.

Prop. 1977/78: 75

97

55 §

Enligt 2 kap. 13 § regeringsformen får yttrandefriheten begränsas en­dast om särskUt viktiga skäl föranleder det. Skyddet för enskilds per­sonliga eller ekonomiska förhåUanden anges i paragrafen som ett sådant viktigt skäl. Yttrandefriheten får också begränsas med hänsyn till rikets säkerhet och folkförsörjningen. Vidare får friheten att yttra sig i nä­ringsverksamhet begränsas. Begränsningen av yttrandefriheten måste en­ligt regeringsformen i princip ske genom lag. Förbud för någon att röja vad han har erfarit i allmän tjänst eller under utövande av tjänsteplikt får dock efter bemyndigande i lag meddelas genom förordning.

Uppgifter som avses kunna inhämtas med stöd av den föreslagna ransoneringslagen angår inte sällan enskilds personliga eller ekonomiska, förhållanden och kan medföra förfång för den enskilde om de kommer til! allmän kännedom. Kännedom kan också vinnas om yrkeshemlighet och om sådant som är av betydelse för rikets säkerhet och folkförsörj­ningen.

På grund av det anförda föreskrivs i denna paragraf förbud att obe­hörigen yppa eller utnyttja vad som på grund av bestämmelse i lagen har inhämtats om yrkeshemUghet, arbetsförfarande, affärsförhållande, en­skilds personliga eller ekonomiska förhållanden eller förhållande av be­tydelse för folkförsörjningen eller för rikets säkerhet.

En motsvarighet till den föreslagna bestämmelsen finns i 22 § allmän­na ransoneringslagen. Där föreskrivs, att vad som har inhämtats med stöd av föreskrifter motsvarande de i 3135 §§ upptagna inte får yppas i vidare män än som erfordras för att vinna det med bestämmelserna avsedda ändamålet. Det nu använda ordet "obehörigen" innebär att tystnadspliktsbestämmelsen har anpassats till den utformning som är den numera vedertagna.

Med hänsyn till den lydelse som 20 kap. 3 § brottsbalken har getts genom lagen (1975: 667) om ändring i brottsbalken behöver inte någon bestämmelse om straff för brott mot tystnadsplikt införas i ransone­ringslagen. Vidare är frågan om aUmänt åtal uttömmande reglerad i 20 kap. 5 § brottsbalken i dess lydelse enligt SFS 1975: 667 (se närmare om detta i prop. 1975: 78, s. 184 och 186).

7.2      Förslaget ii\l lag om ändring i kommunalskattelagen (1928: 370)

I 20 § andra stycket har ett tiUägg gjorts för överförbmkningsavgift som därigenom inte kommer att bli avdragsgill omkostnad vid beräk­ning av inkomst från särskild förvärvskälla.

7.3      Förslaget till lag om ändring i lagen (1973: 861) om lokal kristids­

förvaltning

De föreslagna ändringarna är av helt formell natur.

7    Riksdagen 1977/78. 1 saml. Nr 75

Prop. 1977/78: 75

98

77 §

Genom förslaget till ändring i 11 § öppnas möjlighet för regeringen att föreskriva att talan ej får föras mot beslut, som länsstyrelse har fat­tat i överklagat ärende. Härmed avses beslut i ärende, som i första instans har prövats av kristidsnämnd.

7.4. Förslaget till lag om ändring i oljekrislagen (1975:197)

2§

Hänvisningarna i första styeket har ändrats till att avse paragrafer i förslaget till ny ransoneringslag.

Genom att bestämmelserna i 1055 §§ i förslaget till ransonerings-lag skall vara i tillämpning permanent behövs inte en motsvarighet till den nuvarande föreskriften i 2 g tredje stycket första meningen olje­krislagen, varigenom bestämmelserna i 646 §§ allmänna ransonerings­lagen sätts i tillämpning. Inte heller behövs föreskriften i 2 § tredje slyc­ket andra meningen oljekrislagen att om ransoneringslagen har satts i tillämpning med stöd av oljekrislagen, ersättning vid inlösen av råolja och oljeprodukter skall bestämmas av oljekrisnämnden. Enligt förslaget till ransoneringslag skall alltid oljekrisnämnden bestämma ersättning för råolja och oljeprodukter vid inlösen.

7§

I 7 § görs hänvisningar till bestämmelser i allmänna förfogandelagen i fråga om ersättning för egendom som tas i anspråk enligt oljekris­lagen. Enligt förevarande förslag görs hänvisningarna till 1921 §§ och 22 § första stycket i förslaget tUl ransoneringslag och 17 § andra stycket samt 36 § och 4144 §§ i det till lagrådet remitterade förslaget till ny förfogandelag.

S§

Den nämnd som skall bestämma ersättning enligt oljekrislagen har alltsedan lagens ikraftträdande benämnts oljekrisnämnden. Denna be­nämning förs nu in i lagtexten. 1 övrigt görs endast en redaktionell änd­ring.

9-12 §§

Oljekrisnämnden har i förslaget till ransoneringslag givits ökade ar­betsuppgifter. I det till lagrådet remitterade förslaget till ny förfogande­lag har möjligheter öppnats att förordna oljekrisnämnden till särskild värderingsnämnd beträffande råolja och oljeprodukter. Oljekrisnämndens beslut i ersättningsärenden kan inte överklagas vare sig enligt oljekris­lagen eUer förslaget till ransoneringslag. Särskild värderingsnämnd för hela riket enligt förslaget till förfogandelag har jämställts med riksvär-

Prop. 1977/78: 75

99

deringsnämnden såvitt avser sammansättning m. m. Beslut av särskild värderingnämnd får i likhet med vad som gäller för riksvärde­ringsnämnden inte överklagas.

Mot den nu tecknade bakgrunden har det varit naturligt att försöka jämställa oljekrisnämnden med riksvärderingsnämnden. Ändringarna i 912 §§ är sålunda en följd av dessa strävanden och innebär i huvud­sak att oljekrisnämnden är beslutför när ordföranden och minst tre and­ra ledamöter är närvarande (12 §) samt att ledamot som är i konkurs­tillstånd ej får utöva befattning som ledamot (10 §).

8   Hemställan

Jag hemställer att lagrådets yttrande inhämtas över lagförslagen.

9   Beslut

Regeringen beslutar i enlighet med föredragandens hemställan.

Prop. 1977/78: 75

lOo

Bilaga 1

Utredningens lag­förslag

Förslag till Ransoneringslag

Härigenom föreskrives följande. Inledande bestämmelser

1 §    Kommer riket i krig, träder 712 §§ i tiUämpning.

Betinner sig riket i krigsfara får regeringen föreskriva att nämnda be­stämmelser helt eller delvis skall tillämpas från tidpunkt som regeringen

bestämmer.

2 § Har till följd av krig eller av krigsfara vari riket befunnit sig eller

av annan utomordentlig händelse uppkommit knapphet eller betydande

fara för knapphet inom riket på förnödenhet av vikt för totalförsvaret

eller folkförsörjningen får regeringen föreskriva att 712 §§ helt eller

delvis skall tillämpas från tidpunkt som regeringen bestämmer.

Om knapphet eller betydande fara för knapphet på elektrisk kraft uppkommit av annan anledning än nu sagts får regeringen med riks­dagens samtycke meddela föreskrift enligt första stycket.

Föreskrift enligt denna paragraf skall avse viss tid, högst ett år varje gång.

3

§ Föreskrift enligt 1 § andra stycket eller 2 § första stycket skall undersrällas riksdagens prövning inom en månad från utfärdandet eller, om riksmöte ej pågår, inom en månad från början av nästkommande riksmöte. Sker ej underställning eller godkänner riksdagen ej föreskrif-len inom två månader från det underställningen skett gäller icke före­skriften.

4

§ Är riket ej längre i krig eUer upphör krigsfara som föranlett före­skrift enligt 1 § andra stycket, beslutar regeringen före nästkommande riksmötes avslutande att lagens bestämmelser från tidpunkt som rege­ringen bestämmer ej vidare skall äga tillämpning eller, om förutsätt­ningar härför finnes, att bestämmdserna skall tillämpas med stöd av 2 § iövsla siycket.

5

§ Under tid då bestämmelse i 712 §§ tillämpas skall även där­emot svarande föreskrifter i 1347 §§ tUlämpas.

6

§ Vid meddelande oeh tUlämpning av föreskrift enligt 712 §§ skall tillses att den vars rätt därav beröres icke Uder större förfång än som är nödvändigt med hänsyn till omständigheterna.

Prop. 1977/78: 75

101

Reglering av liandel m.m.

7  % För att möjliggöra erforderlig hushållning med förnödenhet, som

är av vikt för totalförsvaret eller folkförsörjningen, får regeringen före­

skriva

1.

att sådan förnödenhet under viss tid icke får saluhållas, utbjudas mot vederlag, överlåtas eller förvärvas,

2.

att sådan förnödenhet endast får saluhållas, utbjudas möt vederlag, överiåtas eller förvärvas i den ordning och på de villkor, som föreskrivs av regeringen eller myndighet söm regeringen -iDestämmef,

3.

att sådan förnödenhet endast får användas för de ändamål, på de villkor och med de begränsningar, som föreskrivs av regeringen eller myndighet söm regeringen bestämmer.

Sådan föreskrift får även meddelas beträffande annan förnödenhet, om detta krävs för att reglering, som genomförts enligt första stycket, skall kunna tillfredsställande kontrolleras.

Föreskrift enligt första stycket 1. eller 2. rörande överlåtelse av viss förnödenhet skall tillämpas även beträffande näringsidkares uttag av förnödenheten ur sin rörelse, om ej regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer förordnar annorlunda.

8  § I den mån det är oundgängligen nödvändigt för att tillfredsstäl­

lande kontrollera reglering enUgt 7 §, får regeringen föreskriva att rätt

att frambringa, tillverka, bereda eller använda eller att yrkesmässigt

köpa eller sälja viss förnödenhet skall tillkomma endast den som av

regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer erhållit särskilt

tillstånd.

Om synnerliga skäl föreligger får regeringen meddela förskrift som avses i första stycket jämväl när föreskriften är oundgängligen nödvän­dig för att åstadkomma erforderlig hushållning med förnödenhet som avses i 7 § första stycket.

9  § Regeringen får, utan hinder av vad i förfogandelagen (OOOO: 000)

stadgas om förutsättningarna för lagens tillämning, föreskriva att nämn­

da lag skall tUlämpas i erforderliga delar, om det är oundgängligen nöd­

vändigt för att reglering enligt 7 § skall kunna genomföras.

Förfogande som beslutas med stöd av första stycket får endast ske hos näringsidkare.

Särskilda avgifter

10 § För att utjämna priserna på förnödenheter av samma eller lik-arta slag, som införs till riket, eUer på förnödenhet, som införs till riket, och förnödenheter av samma eller likartat slag, som frambringas eller tillverkas inom riket, får regeringen, om så erfordras för att till­godose behov av förnödenhet som avses i 7 § första stycket, föreskriva att i vissa fall avgift {clearingavgift) skall erläggas och i andra fall bi­drag {clearingbidrag) skall utgå för förnödenhet, som införs till riket eller som frambringas eller tiUverkas inom riket. Clearingen skall ske enligt de grunder regeringen bestämmer.

Om särskilda skäl föreligger får clearingen avse även förråd av för­nödenhet som finns inom riket då förordnandet om clearing träder i kraft.

Prop. 1977/78: 75

102

11

§ Om det är nödvändigt för att tillgodose behovet av förnödenhet som avses i 7 § första stycket får regeringen föreskriva att avgift {pris-utjämningsavgift) skall, enligt grunder som regeringen bestämmer, er­läggas för förnödenhet som förs ut ur riket.

12

s Om det är nödvändigt för att begränsa förbrukningen av för­nödenhet som avses i 7 § första stycket får regeringen föreskriva att avgift {förbrukningsdämpande avgift) skall, enligt grunder som rege­ringen bestämmer, utgå vid yrkesmässig omsättning av sådan förnöden­het. Föreskriften skall avse viss tid, dock längst en månad eller, om särskilda skäl föreligger, längst två månader.

13

§ Riksdagen bestämmer hur ijverskottsmedel, som kan ha uppstått vid clearing, samt erlagda prisutjämningsavgifter och erlagda förbruk­ningsdämpande avgifter skall användas.

14

s Regeringen får meddela föreskrifter om restitution av och be­frielse från clearingavgift, prisutjämningsavgift och förbrukningsdäm­pande avgift.

Inlösen

15 § Har regeringen på grund av knapphet eller befarad knapphet på

viss förnödenhet beträffande denna meddelat föreskrift enligt 7 eller

8 § kan ägare av sådan förnödenhet tiU länsstyrelsen ge in en till rege­

ringen ställd ansökan om inlösen av de förråd av förnödenheten, som

han innehar.

Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer skall inom trettio dagar från det ansökningen gavs in besluta huruvida staten skall inlösa förnödenheten för statens eller annans räkning. Har föreskrift, som meddelats enligt 7 eller 8 §, i betydande mån begränsat ägarens möjlighel att tUlgodogöra sig värdet av förnödenheten och har före­skriften ej medfört endast ringa men för ägaren, skall regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer förordna att förnödenhet, som ej skall lösas in, får av ägaren överlåtas eller användas utan hinder av vad som föreskrivits med stöd av 7 eller 8 §.

16

3 För förnödenhet som inlöses enligt 15 § utgår ersättning för kostnaderna för produktion eller inköp av det inlösta partiet samt för utgifterna för forsling och lagring av partiet. Ersättning får dock icke bestämmas till högre belopp än som skuUe ha utgått om förnödenheten enligt förfogandelagen (OOOO: 000) avståtts tUl staten. Ersättning be­stämmes av lokal värderingsnämnd, varom stadgas i förfogandelagen.

17

§ Talan mot lokal värderingsnämnds beslut föres hos riksvärde­ringsnämnden genom besvär. Förordnar regeringen med stöd av 18 § andra stycket förfogandeförordningen (OOOO: 000) att viss lokal värde-ringsnämd skall ha hela riket som verksamhetsområde, får regeringen dock föreskriva att tala mot den nämndens beslut ej får föras.

Mot riksvärderingsnämndens beslut får talan ej föras.

18 § Sedan lokal värderingsnämnds beslut om ersättning vunnit laga

kraft mot staten, skall länsstyrelsen utanordna det fastställda ersättnings­

beloppet, om ej annat följer av 20 eller 21 §.

Prop. 1977/78: 75

103

19

§ Ersättningsbelopp som fastställs av riksvärderingsnämnden utan­ordnas genast av länsstyrelsen i den mån ersättningen ej redan betalats enligt 18 § eller om annat ej följer av 20 eller 21 §.

20

§ Har någon till säkerhet för fordran panträtt i förnödenhet, som inlöses enligt denna lag, är han före ägaren berättigad att utfå sin ford­ran ur ersättningsbeloppet även om fordringen ej är förfallen tiU betal­ning. Detta gäller också den som har rätt att hålla kvar förnödenheten till säkerhet för förfaUen fordran samt säljaren vid avbetalningsköp.

21

§ Ersättning för förnödenhet som är utmätt skall utges tUl utmät­ningsmannen om borgenären begär det. Avser ersättningen förnöden­het som är satt i kvarstad eller ligger under skringringsförbud skall, om part begär det, ersättningen utges till överexekutor för insättande i bankinrättning enligt bestämmelserna i utsökningslagen.

Ran.soneringsbevis

22

§ Bevis, som myndighet för reglering enligt 7 § utfärdat om rätt att förvärva eller använda förnödenhet {ransoneringsbevis), får icke ut­bjudas till avyttring mot vederlag eller överlåtas mot vederlag. Ej heller får sådant bevis överlämnas mot vederlag i pengar att användas av annan.

23

§ Ransoneringsbevis får icke heller utan vederlag överlåtas eller mot annat vederlag än pengar överlämnas att användas av annan i andra fall eller på andra villkor än som föreskrivs av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer.

24

§ Näringsidkare får icke heller utan vederlag till begagnande av annan överlämna eller ur sin rörelse ta ransoneringsbevis, som han mot­tagit i eller för rörelsen, annat än i den ordning och på de villkor som föreskrivs av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer.

25

§ Ransoneringsbevis får återkallas av myndighet som utfärdat be­viset eller av ombud för denna myndighet om tilldelningen av beviset föranletts av oriktig uppgift eller om den, för vilken beviset utfärdats, enligt meddelade föreskrifter icke är berättigad att inneha eller begagna beviset eller om särskUda omständigheter eljest föranleder bevisets åter­kallande.

26 § Har ransoneringsbevis återkallats, skall innehavaren genast över­

lämna beviset till den myndighet som återkallat det eller, om annan

myndighet angivits i beslutet om återkallandet, till denna myndighet.

27

§ Har nägon för vilken ransoneringsbevis utfärdats erhållit flytt­ningsbetyg till utlandet, skall han överlämna beviset till den myndighet, som utfärdat det, eller till ombud för denna myndighet. Avlider någon för vilken sådant bevis utfärdats, skaU dödsbodelägare eller annan, vilken har den dödes egendom i sin vård, skyndsamt överlämna beviset till myndighet eller ombud som nu sagts.

28

§ Vad i denna lag sägs om ransoneringsbevis skall även gälla legi­timationskort som utställts av myndighet för att användas vid utdelning av ransoneringsbevis.

Prop. 1977/78: 75

104

Uppgiftsskyldighel m. mi

29 § I den mån regeringen eller myndighet som regeringen bestäm­

mer det föreskriver, skall var och en beträffande förnödenhet som avses

i 7 § första stycket eller, oin föreskrift meddelats enligt 7 § andra

stycket eller 8 §, beträffande förnödenhet som avses med föreskriften

lämna uppgift om den mängd av förnödenhet han innehar.

Meddelas föreskrift enligt 7, 8, 10, 11 eller 12 §, skall var och en som yrkesmässigt frambringar, tillverkar, köper eller säljer eller i yrkesmäs­sigt bedriven verksamhet använder förnödenhet som avses med före­skriften, i den mån myndighet som regeringen bestämmer det före­skriver och i enUghet med de närmare anvisningar myndigheten med­delar, föra de anteckningar angående sin rörelse som erfordras för kon­troll av föreskriftens efterlevnad och till myndigheten eller dess ombud lämna skriftiiga uppgifter angående rörelsen.

30 § I samband med reglering enligt 7 eller 8 § av energi i någon

form skall var och en i den män regeringen eller myndighet som rege­

ringen bestämmer det föreskriver lämna de särskilda uppgifter och göra

de avläsningar samt i övrigt vidtaga de åtgärder som behövs för regle­

ringens genomförande.

Den som förfogar över lokal inom vilken ålgärd enligt första stycket skall vidtagas skall lämna den som skall vidtaga åtgärden tillträde till lokalen.

31

§ För kontroll av att uppgift som infordrats enligt 29 eller 30 § är riktig och fullständig skall uppgiftsskyldig på begäran av länsstyrelse eller polismyndighet eller av annan myndighet som regeringen bestäm­mer tillhandahålla myndigheten eller dess ombud handelsböcker, andra affärshandlingar och anteckningar som omnämns i 29 § andra stycket.

32

§ För det i 31 § angivna syftet får undersökning göras av kontor, fabrik, butik, serverings- och lagerlokal, ladugård eller annat utrymme eller förvaringssiälle som den uppgiftsskyldige eller den som avses i 30 § andra stycket förfogar över. Vid sådan undersökning skall bestämmel­serna i 28 kap. rättegångsbalken om husrannsakan gäUa i tillämpliga delar. Myndighet som avses i 29 och 30 §§ utövar därvid den befogen­het som vid husrannsakan tillkommer undersökningsledaren, åklagaren eller rätten.

33

§ Vad som inhämtats med stöd av 2932 §§ får ej obehörigen yppas.

VUe m. m.

34 § Har någon underlåtit att fullgöra skyldighet enligt 26, 27, 29, 30

eller 31 § får länsstyrelsen eller annan myndighet som regeringen be­

slämmer förelägga den försumlige att fullgöra skyldigheten vid vite.

Vite utdömes av länsstyrelse.

35 § Har någon tiUgodogjort sig energi, som är föremål för reglering

enligt 7 §, i större omfattning än han haft rätt till eller erhåller någon

efter misshushållning sådan förnödenhet utöver vad han tidigare haft

rätt till, får myndighet som regeringen bestämmer ålägga honom att till

staten utge särskild avgift {överförbrukningsavgifl) enligt grunder som

regeringen bestämmer.

Prop. 1977/78: 75

105

Överförbrukningsavgiften skall erläggas av den som normalt är an­svarig för betalning av förnödenheten i fråga, men får enligt grunder som föreskrivs av regeringen, om fråga är om gemensam leverans av förnödenheten titt flera slutliga förbrukare {kollektivleverans), fördelas på de slutliga.förbrukarna.

Föreligger särskilda skäl får regeringen eller myndighet som regering­en bestämmer befi"ia den som ålagts överförbrukningsavgifl från att utge avgiften,

36 § Den som uppenbarligen underlåter att rätta sig efter reglering

enligt 7 § kan, om åtgärd enligt 25 § ej kan vidtagas, av myndighet som

regeringen bestämmer avstängas under viss tid från att erhålla ytterli­

gare mängd av förnödenheten.

Utgöres förnödenheten av ledningsbunden energi skall den som till­handahåller energin verkställa beslutet om avstängning. Härvid äger 30 § andra stycket motsvarande tillämpning.

Underlåtes vad i andra stycket stadgas äger vad i 34 § föreskrives om vite motsvarande tillämpning.

37 § Har näringsidkare, som driver handel med eller i sin rörelse an­

vänder förnödenhet som avses i 7 §, ålalats för brott mot denna lag och

har han genom brottet i väsentlig mån åsidosatt föreskrift eller villkor

som meddelats enligt 7 §, får myndighet som regeringen bestämmer

meddela honom förbud att i rörelsen saluhålla, överlåta eller använda

sådan förnödenhet som brottet avsåg. Föreligger särskilda skäl får för­

budet jämväl avse andra förnödenheter, som är föremål för regleri.ng

enligt 7 §.

Avsåg brottet förnödenhet som avses i 8 § och har näringsidkaren genom brottet i väsentlig mån åsidosatt föreskrift eller villkor som med­delats enligt samma paragraf, får om särskilda skäl föreligger förbud enligt första stvcket meddelas honom beträffande förnödenhet, som är

38

§ Förbud enligt 37 § består till dess reglering av förnödenheien enligt 7 § upphör. Myndighet som meddelat förbudet får dock upphäva det dessförinnan. Leder åtalet som föranlett förbud enligt 37 § ej till fällande dom, skall myndighet som meddelat förbudet omedelbart häva det.

39

§ Förråd av förnödenhet som omfattas av förbud enligt 37 § och som näringsidkaren innehar vid delgivning av förbudet är denne berät­tigad att få inlöst genom den myndighets försorg som meddelat för­budet. Härvid skall 1621 §§ tillämpas.

Ansvarsbestämmelser m. m.

40 § Till böter eller fängelse i högst ett år dömes, om ej gärningen är

belagd med straff i brottsbalken, den som uppsåtUgen eller av oaktsam­

het

1.

ej iakttager föreskrift eller villkor som meddelats enligt 7 eller 8 §,

2.

i ärende om utfående eller återkallande av ransoneringsbevis eller i ärende om tUlstånd som avses i 8 § till myndighet eller dess ombud lämnar oriktig uppgift, om åtgärden innebär fara i bevishänseeride.

Prop. 1977/78: 75

106

3.      vid förvärv mot kvitto eller liknande handling av förnödenhet

som avses i 7 § i handlingen lämnar oriktig uppgift, om åtgärden inne­

bär fara i bevishänseende,

4.

bryter mot 22, 23 eller 24 § eller obehörigen förskaffar sig äkta eller falskt ransoneringsbevis,

5.

för förvärv av förnödenhet obehörigen använder för annan utfär­dat ransoneringsbevis eller använder återkallat ransoncringsbevis,

6.

underlåter att fullgöra skyldighet som åligger honom enligt 29, 30 eller 31 §,

7.

vid fullgörande av skyldighet enligt 29 eller 30 § lämnar oriktig uppgift eller i anteckningar inför sådan uppgift, om åtgärden innebär fara i bevishänseende,

8.

bryter mot förbud som meddelats enligt 37 §.

Föreliger särskilda skäl får regeringen föreskriva att gärning som av­ses i första stycket och som är av mindre allvarlig karaktär icke skall förskylla svårare straff än böter, högst femhundra kronor.

41 § Näringsidkare som icke iakttar erforderlig omsorg vid omhän-

derhavandet av rörelsens förråd av förnödenhet som avses i 7 eller 8 §

eller av ransoneringsbevis som mottagits i eller för rörelsen och som

till följd därav icke kan redovisa förrådet eller bevisen i föreskriven

ordning dömes tUl böter.

Vad i första styeket stadgas i fråga om ransoneringsbevis skall även gälla anteckningar som avses i 29 § och andra handlingar som skall upprättas enligt föreskrift som utfärdats med anledning av reglering enligt 7 dier 8 §.

42

g Har flera medverkat till brott enligt denna lag äger 23 kap. 4 och 5 §§ brottsbalken motsvarande tillämpning.

43

§ Företagare ansvarar för gärning som avses i 40 eller 41 § om gärningen begås i hans rörelse och han har haft eller bort ha vetskap om gärningen.

44

§ Egendom som mottagits, olovligen saluhållits eller utbjudits till avyttring mot vederlag i samband med brott enligt denna lag eller som undanhållits eller olovligen använts, frambringats, tillverkats eller be­retts genom sådant brott skall förklaras förverkad, om det ej är uppen­bart obilligt. Detsamma gäller ransoneringsbevis samt, om gärningsman­nen eller annan som medverkat till brottet äger ytterligare förråd av den förnödenhet som brottet avsett, dessa förråd. Förråd av andra för­nödenheter som är föremål för reglering enligt 7 eller 8 § och som ägs av gärningsmannen eller annan som medverkat till brottet kan också förklaras förverkade, om särskilda skäl föreligger.

I stället för egendom som avses i första stycket kan dess värde för­klaras förverkat.

45 § Har beslag lagts på egendom, som kan antagas bli förverkad,

och är den underkastad förskämning eller snar förstörelse eller annan

nedgång i värde, får den genast försäljas. Sådan försäljning skall alltid

ske om ägaren begär det. Uppskattas egendomens värde till femhundra

kronor eller högre belopp och har ej försäljning påkallats av ägaren,

skall dock tillstånd till försäljning sökas hos rätten, om omständighe-

Prop. 1977/78: 75

107

terna medger detta. Rätten får utan att höra ägaren meddela beslut om egendomens försäljning.

46 §    Ätal för brott som avses i 41 § får endast väckas efter anmälan

eller medgivande av myndighet som regeringen bestämmer.

Särskilda bestämmelser

47 §    Mot beslut om föreläggande av vite får talan ej föras annat än

i samband med talan mot beslut om utdömande av vitet.

Talan mot beslut om utdömande av vite, mot beslut som meddelats enligt 3638 §§ och mot beslut av central förvaltningsmyndighet rö­rande återkallelse av ransoneringsbevis föres hos kammarrätten genom besvär.

Förvaltningsmyndighets eller kammarrätts beslut länder till efterrät­telse utan hinder av besvär, om ej annat förordnas.

Talan mot annat beslut enligt denna lag oeh som icke meddelats av allmän domstol föres i den ordning regeringen bestämmer.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1977 då allmänna ransone­ringslagen (1954: 280) skall upphöra att gälla.

Förekommer i lag eller författning hänvisning till föreskrift som er­satts genom bestämmelse i denna lag, tillämpas i stället den nya be­stämmelsen.

Prop. 1977/78: 75

1C8

Förslag till

Lag om ändring i kommunalskattelagen (1928: 370)

Härigenom  föreskrives  att  20  §   kommunalskattelagen  (1928: 370) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lyddse

20 §1 Vid beräkningen av inkomsten från särskUd förvärvskälla skola från samtliga ur förvärvskällan under beskattningsåret härfiutna intäkter i penningar eller penningars värde (bruttointäkt) avräknas alla omkost­nader under beskattningsåret för intäkternas förvärvande och bibehål­lande. Ätt koncernbidrag, som icke utgör sådan omkostnad, ändå skall avräknas i vissa fall och inräknas i bruttointäkt hos mottagaren fram­går av 43 § 3 mom.

Avdrag må icke ske för: den skattskyldiges levnadskost­nader och därtill hänförliga utgif­ter, däruti inbegripet vad skattskyl­dig utgivit såsom gåva eller såsom periodiskt understöd eller därmed jämförlig periodisk utbetalning till person i sitt hushåll;

värdet av arbete, som i den skattskyldiges förvärvsverksam­het utförts av den skatlskyldige själv, andre maken, hemmava­rande barn under 16 år eller hemmavarande barn, som fylli 16 men ej 18 år och som ej an­ses tillhöra arbetspersonalen;

ränta å den skattskyldiges eget, i hans förvärvsverksamhet ned­ lagda kapital;

svenska allmänna skatter;

kapitalavbetalning å skuld;

avgift enligt 5 kap. sludie­stödslagen (1973: 349);

avgift enligt lagen (1972:435) om överlastavgift;

förlust, som är att hänföra till kapitalförlust.

Avdrag må icke ske för:

den skattskyldiges levnadskost­nader och därtill hänförliga utgif­ter, däruti inbegripet vad skattskyl­dig utgivit såsom gåva eller så­som periodiskt understöd eller därmed jämförlig periodisk ut­betalning till person i sitt hus­håU;

värdet av arbete, som i den skattskyldiges förvärvsverksam­het utförts av den skattskyldige själv, andre maken, hemmava­rande barn under 16 år eller hemmavarande barn, som fyllt 16 men ej 18 år och som ej an­ses tillhöra arbetspersonalen;

ränta å den skatlskyldiges eget, i hans förvärvsverksamhet ned­lagda kapital;

svenska allmänna skatter;

kapitalavbetalning å skuld;

avgift enligt 5 kap. studiestöds­lagen (1973: 349);

avgift enligt lagen (1972; 43.5) om överlastavgift;

överförbrukningsavgifl enligt ransoneringslagen (OOOO: 000);

förlust, som är att hänföra till kapitalförlust.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1977. 1) Senaste lydelse 1973: 113

Prop. 1977/78: 75

109

Förslag iiU

Lag om ämjdlriiig i lagen (1973: 861) om lokal kristidsförvaltning

Härigenom iöreskrives i fråga om lagen (1973: 861) om lokal kris­tidsförvaltning

dels att i 2 och 12 §§ orden "Kungl. Maj:t" skaU bytas ut mot "re­geringen",

dds att 1 och 11 §§ skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Kommer rJket i krig, träder bestämmelserna i 2 § i tillämp­ning. När kiiget upphört, för­ordnar Koniirigcn före avslutan­det av den nksdagssession som börjar nisrrnaiit efter krigets slut, att bestämmeSserna icke vidare skall tUlämpas. Detta gäUer dock ej i den mån beslämmelserna allt­jämt skall UHämpas på grund av förordnande enligt andra stycket.

Vid krigsiaia vari riket befin­

ner sig och under förhållanden

som avses i / ii tredje stycket

allmänna

ransoneringslagen

(1954: 280) iar Konungen förord­na att bestämmelserna i 2 § skall tillämpas. Sådar.t förordnande skall inom en månad eller, om riksdagssession ei pågår, inom en månad frän facrian av nästkom­mande session underställas riks­dagen för prövning av frågan om förordnandet skall bestå. Sker ej sädan inderställning eller godkänner ej riksdagen förord­nandet inorn ivå månader från det underställning skett, förfal­ler förordnandet. Upphör krigs­fara som föranlett förordnandet, skall förordnandet upphävas fö­re nästkommande riksdagsses­sions avslutande.

1

§

Föreslagen lyddse

Kommer riket i krig, träder bestämmelserna i 2 § i tillämp­ning. När kriget upphört, för­ordnar regeringen före avslutan­det av det riksmöte som börjar närmast efter krigets slut, att be­stämmelserna icke vidare skall tillämpas. Detta gäller dock ej i den mån bestämmelserna allt­jämt skall tillämpas på grund av förordnande enligt andra styc­ket.

Vid krigsfara vari riket befin­ner sig och under förhållanden som avses i 2 § första stycket ransoneringstagen (OOOO: 000) får regeringen förordna att bestäm­melserna i 2 § skall tiUämpas. Sådant förordnande skall inom en månad eller, om riksmöte ej pågår, inom en månad från bör­jan av nästkommande riksmöte unaerställas riksdagen för pröv­ning av frågan om förordnandet skall bestå. Sker ej sådan under­ställning eller godkänner ej riks­dagen förordnandet inom två månader från det underställning skett, förfaller förordnandet. Upphör krigsfara som föranlett förordnandet, skall förordnandet upphävas före nästkommande riksmötes avslutande.

Prop. 1977/78: 75

110

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

11 § Talan mot kristidsnämnds beslut i ärende enligt denna lag föres hos länsstyrdsen genom besvär.

Mot   länsstyrelsens   beslut   en-

Mot   länsstyrelsens   beslut   en-

ligt denna lag föres talan genom ligt denna lag föres talan, om ej

besvär hos Konungen eller myn- regeringen förordnar att tcdan ej

dighet som Konungen bestäm- må föras, genom besvär hos re-

mer.

geringen eller myndighet som re-

geringen bestämmer.

Kristidsnämnds och länsstyrelses beslut länder till efterrättelse utan hinder av besvär, om ej annorlunda förordnas.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1977.

Prop. 1977/78: 75

111

Förslag till

Lag om ändring i oljekrislagen (1975:197)

Härigenom föreskrives i fråga om oljekrislagen (1975: 197) att 2 § skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande Ivdelse

Föreslagen lydelse

SkaU Sveriges fullgöra skyldig­het att begränsa oljekonsumtio­nen enligt artiklarna 13 och 14 i det avtal som anges i 1 §, får regeringen föreskriva, att bestäm­melserna i 712 §§ ransonerings­lagen (0000:000), hdt dier del­vis, skall äga tillämpning under viss tid, högst ett år varje gång.

Skall Sverige fullgöra skyldig­het att begränsa oljekonsumtio­nen enligt artiklarna 13 och 14 i det avtal som anges i 1 §, får regeringen föreskriva, att bestäm­melserna i 25 §§ aUmänna ran­soneringslagen (1954:280), helt eller delvis, skall äga tillämpning under viss tid, högst ett år varje gång.

Föreskrift som avses i första stycket skall inom en månad eller, om riksmöte ej pågår, inom en månad från början av nästkommande riks­möte underställas riksdagen för dess prövning huruvida föreskriften skall bestå. Underlåtes detta eller godkänner riksdagen ej föreskriften inom två månader från det underställningen har skett, är föreskriften för­fallen.

Under tid då bestämmelse i 2 5 §§ allmänna ransoneringslagen äger tiUämpning skall även mot­svarande föreskrifter i 646 §§ samma lag tillämpas. Ersättning vid inlösen skall dock bestämmas av den nämnd som anges i 8 § denna lag och ej av värderings­nämnd som avses i 10 och 11 §§ allmänna ransoneringstagen.

Under tid då bestämmelse i 712 §§ ransoneringslagen äger tUlämpning skall även motsva­rande föreskrifter i 1347 §§ samma lag tillämpas. Ersättning vid inlösen och förfogande skall dock bestämmas av den nämnd som anges i 8 § denna lag och ej av värderingsnämnd som av­ses i 16 och 17 §§ ransonerings­lagen och 18 § förfogandelagen (OOOO: 000).

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1977.

Prop. 1977/78: 75

112

Bilaga 2

Sammanställning över remissyttrandena

1   Förslaget till ransoneringslag

Ransoneringslagsutredningen (RLU:s) betänkande remissbehandlades under tiden 15 november 197515 januari 1976 i anslutning till remiss­behandlingen av energiberedskapsutredningens (EBU:s) betänkande (SOU 1975: 6061) Energiberedskap för kristid.

Ransoneringslagsutredningens betänkande innehåller två huvudavsnitt, dels en översyn av allmänna ransonerigslagen (1954: 280), dels förslag med motiveringar till regeringens ransoneringsförordningar på skilda försörjningsområden. I remissammanställningen tas inte remissinstan­sernas synpunkter på dessa förslag med annat än i undantagsfall.

1.1 Allmänna synpunkter

De flesta reniissinstanser tillstyrker eller lämnar utredningens förslag utan erinran. Den kritik som framförs avser till övervägande delen detaljspörsmå! av saklig eller redaktionell natur. Endast på några punk­ter ifrågasätts behovet och lämpligheten av de föreslagna bestämmel­serna.

Riksåklagaren (RA) anför att utredningens allmänna överväganden inte föranleder något annat uttalande från hans sida än att den före­slagna ransoneringslagen framstår som ändamålsenligt disponerad.

Rikspolissiyrelsen framhåller att erfarenheterna från oljekrisen och andra internationella krislägen har påvisat det angelägna i alt klara be­slutsregler och en väl förberedd administration finns färdiga all använ­das då behoven uppkommer. Enligt rikspolisstyrelsens uppfattning har utredningen föreslagit åtgärder som är väl avpassade att möta och före­bygga allvarligare försörjningskriser. Inte heller överbefälhavaren (ÖB) har utöver vissa smärre påpekanden något att erinra mot betän­kandet. Civiljörsvarsstyrelsen menar att RLU:s beskrivning av utveck­lingen av det svenska samhällets sårbarhet är rimlig. En svaghet är att utredningen inte diskuterar alternativa utvecklingstendensers konsekven­ser för ransoneringslagstiftningen.

Daiainspekiionen erinrar i anslutning till utredningens påpekanden att samhällsutvecklingen av flera skäl har medfört att möjligheterna att bemästra försörjningssvårigheter minskat väsentligt om datorisering­ens effekter och därav föranledda svårigheter att klara försörjnings­kriser.

Prop. 1977/78: 75

113

Beredskapsnämnden för psykologiskt försvar anför att utredningen har sökt tillmötesgå kraven på rättvisa i ransoneringslagstiftningen utan att för den skull behöva föreslå en långt driven detaljreglering. Enligt nämndens mening är de avvägningar utredningen har gjort väl motive­rade. En förenkling av språket i lagtexten borde dock, menar nämnden, vara möjlig ulan att rimliga krav på exakthet och tydlighet behöver eftersättas.

Civilbefälhavaren i Övre Norrlands civilområde finner det mycket tillfredsställande dels att möjligheten till snabba ingripanden har till­godosetts, dels att den administrativa beredskapen väsentiigt har höjts genom de utarbetade förslagen till tUlämpningsföreskrifter.

Lantbruksstyrelsen framhåller nödvändigheten av att samhället har ett ransoneringssyslem som i alla krislägen garanterar jordbruket till­gång till i försia hand drivmedel och elström. Brist på drivmedel skulle i vissa känsliga skeden, t. ex. vid sådd och skörd, omedelbart medföra nedgång i produktionen. Utan att närmare gå in på uppdelningen av beslutsbefogenheterna mellan regering och riksdag påpekar styrelsen det angelägna i att ransoneringsbestämmelserna snabbt kan sättas i tiUämp­ning, varvid särskilt risken för hamstring och andra ogynnsamma sam­hällseffekter måste beaktas. Lika viktigt som att systemet fort kan sättas i tillämpning är att det sedan är lättadministrerat, framhåller styrelsen.

Statens jordbruksnämnd (IN) betonar att förslaget till ny ransone­ringslag fyller nu kända behov inom livsmedelssektorn. Nämnden har inga principiella invändningar mot förslaget och biträder i huvudsak de synpunkter och förslag till åtgärder som redovisas i betänkandet.

Konsumentverket finner det mycket tillfredsställande att regeringen fär förbättrade möjligheter att snabbt tillgripa åtgärder vid krislägen med knapphet på energi och varor.

EnUgt överstyrelsens för ekonomiskt försvar (OEE:s) mening innebär den nya ransoneringslagen ooh särskilt utredningens förslag till en smi­dig koppUng mellan denna och förfogandelagen att goda förutsättningar har skapats för att möta försörjningskriser av alla tänkbara slag varför man i framtiden kan undvika ransoneringslagstiftning av tiUfällighets-karaktär.

Statens iiuhistriverk (SIND) finner RLU:s förslag i stort väl grundade och har utöver vissa smärre påpekanden och förslag inga erin­ringar varken från allmän synpunkt eller från energisynpunkt.

Statens vattenfallsverk och Centrala driftledningen (CDL) instämmer i RLU:s överväganden och understryker det angelägna i att erforderliga lagar och förordningar är så förberedda att utlösningstiden minskar väsentligt i förhåUande till vad som hittills har varit fallet.

Arbetsmarknadsstyrelsen (AMS) ansluter sig till RLU:s uppfattning att målet för samhäUet bör vid fredskris vara att samhället skall kunna

8    Riksdagen 1977/78. 1 saml. Nr 75

Prop. 1977/78: 75

114

verka under i stort sett normala förhållanden och om möjligt utan stör­ningar i produktion och sysselsättning.

Hyresgästernas riksförbund har inga avgörande invändningar mot ut­redningens förslag i stort med undantag för förslagen till förbruknings­dämpande avgift och överförbrukningsavgifl, som enligt förbundets upp­fattning fått en klart otillfredsställande behandling och därför inte bör ingå i en eventuell ny lagstiftning på sätt som föreslås i betänkandet.

Kooperativa förbundet (KF) delar RLU:s allmänna överväganden i stort och understryker att folkförsörjningen idag är sårbar på ett helt annat sätt än när nu gällande ransoneringslag tillkom. KF tillstyrker därför RLU:s förslag att tillämpningsområdet för lagen vidgas. KF menar därvid att det måste slås fast att ransoneringslagen skall tjäna uteslutande försörjningspolitiska syften; att vara ett väsentligt led i vår beredskapslagstiftning. KF påpekar vidare att lagen inte får tolkas så att den får rent tUlfälliga och prisreglerande verkningar.

Sveriges köpmannaförbund understryker det positiva i att en samord­ning sker av de olika lagbestämmelserna som finns på ransoneringsom­rådet. Svenska värmeverksföreningen ger uttryck för likartade uppfatt­ningar och menar att det är en fördel att utredningen har valt att sam­manföra ransoneringslagstiftningen i en enda lag. Föreningen har inga principiella invändningar mot förslaget. Även Svenska arbetsgivareför­eningen (SAF) uttalar tillfredsställelse med att initiativ har tagits för att samordna de olika lagreglerna på ransoneringsområdet.

Motorbranschens riksförbund (MRF), Svensk induslriförening, Svcns-ka taxiförbundet. Svenska akeriförbundet, Sveriges grossistförbund och Sveriges redareförening har i och för sig inte något i sak att erinra mot RLU:s lagförslag. Svensk industriförening vill emellertid på förekom­men anledning kraftigt inskärpa att man vid förslagets eventuella fram­tida tillämpning inte missgynnar eller diskriminerar den mindre och medelstora industrins behov i en krissituation. Även Sveriges lianlverks-ocli industriorganisation (SHIO) tillstyrker med visst undantag RLU:s förslag.

Sveriges allmännyiiiga bostadsföretag (SABO) är av den uppfattning­en att en ransoneringslag med föreslagen uppbyggnad är ett värdefullt instrument för att åstadkomma en god försörjning av energi till olika samhällssektorer även i krissituationer.

På några punkter av allmän karaktär framför en del remissinstanser kritik. Statens vattenfallsverk och CDL, som företräder den samlade svenska kraftindustrin, är starkt kritiska mot utredningens forcerade arbetstakt och anför:

I åtskilliga avsnitt av betänkandet anförs tidsbrist som skäl för att RLU inte i önskvärd eller ofta ens erforderlig omfattning bearbetat ski' frågor i syfte att underbygga sina överväganden och förslag betr.

Prop. 1977/78: 75

115

nya och ändrade lagar och förordningar. Kraftindustrins representanter i RLU har under utredningsarbetet påpekat det synnnerligen betänkliga i att utredningen måst forceras i så hög grad att nämnda konsekvenser uppstått. Kraftindustrin vill kraftigt understryka denna synpunkt och även framhålla att förslag till ett antal andra nödvändiga författnings­bestämmelser borde ha utarbetats av RLU, en uppgift som RLU nu tvingats föreslå att skilda planläggningsmyndigheter får ta på sig.

Kraftindustrin vUI i sammanhanget som exempel peka på en besvä­rande generell konsekvens av RLU:s tidsbrist, nämligen att förslagen tiU olika förordningar och instmktioner knappast i något fall kunnat anknytas till krigs- och beredskapssituationen ransoneringslagen som utgör grunden för förordningarna täcker däremot alla typer av kris­lägen, alltså även krig och beredskap.

Svenska elverksföreningen ansluter sig till kraftindustrins kritik och understryker kraftindustrins beklagande av att tidsbrist har hindrat ut­redningen från att trots lovvärda ambitioner utarbeta ett i alla delar komplett system av lagar och förordningar. Detta gör, säger för­eningen, att oklarhet om ransoneringssystemets funktion i vissa delar ännu föreligger. Från föreningens synpunkt gäller detta kanske speciellt i de delar som gäller formerna för uppbörd och indrivning av överför­brukningsavgifter, beslut om avstängning m. fl. hithörande problem. Därtill kommer enligt föreningen att remisstiden knappast har varit till­räcklig för den allsidiga gran.skning, som detta ärende enligt föreningens uppfattning borde ha motiverat.

Även Svenska kommunförbundet har kritiska synpunkter på utred­ningens arbete. RLU har i likhet med alla andra utredningar inom ener­giområdet haft att arbeta under en betydande tidspress, skriver för­bundet. Detta har medfört att ett icke obetydUgt utredningsarbete åter­står, innan alla delar av det föreslagna systemet för energireglering m. m. har klarnat. Såsom exempel på återstående utredningsuppgifter nämner förbundet utarbetandet av förslag till förordningar och instruk­tioner som täcker inte bara fredskrissituationerna utan även krig och krigsfara. Vidare kan nämnas formerna för uppbörd och indrivning av överförbrukningsavgifter, avstängning under viss tid från ytterligare leverans av förnödenhet, besvärsordningen inom elsektorn och översyn av vissa bestämmelser om kommunal beredskapsplanering.

VVS tekniska föreningen riktar å sin sida kritik mot RLU för att ut­redningen ej har lagt fram förslag till en lag om den av energibered­skapsutredningen förordade värmetaxeringen av fastigheter.

Ny lag

Några remissinstanser tar upp och diskuterar lämpligheten av att ut­redningen har utformat en ny lag. Inget yttrande mynnar dock ut i ett avstyrkande. Sålunda delar kammarrätten i Göteborg utredningens me­ning  att  ransoneringsbeslämmelserna  bör sammanföras i en ny lag.

Prop. 1977/78: 75

116

Kammarrätten tillstyrker namnet Ransoneringsiag. Svenska handels­kammarförbundet anser att RLU:s "tillvägagångssätt" är lämpligt från lagteknisk synpunkt. Även länsstyrdsen. i Stockholms län finner det praktiskt att alla bestämmelser, på sätt som har skett, inarbetas i en ny ransoneringsiag. Handelskammaren i Göteborg Västsvenska handels­kammaren ifrågasätter däremot starkt mot bakgrund av att RLU:s förslag ej innebär en genomgripande förändring av allmänna ransone­ringslagen om en fullständig omredigering verkligen är nödvändig. En omredigering kan medföra viss osäkerhet huruvida saklig överens­stämmelse mellan den gamla och den omredigerade lagen avses. Han­delskammaren finner dock att utredningens skäl för en fullständig om­arbetning är starka inte minst vad beträffar samordningen med andra lagar varför man tillstyrker utredningens förslag.

Lantbrukarnas riksförbund (LRF) finner att åtgärden att utforma en ny lag är berättigad med hänsyn till de delvis "nya" områden som lagen avses täcka. LRF anser att utformningen av lagtexten även i övrigt är ägnad att täcka ändamålet att utgöra den författningsmässiga ramen för regeringens handlande i av "försörjningskriser präglade situationer".

1.2 Förutsättningarna för lagens tillämpning

Inre kris

Remissinstanserna är överlag positiva till att tillämpningsområdet för ransoneringslagen utvidgas utöver vad som gäller enligt allmänna ran­soneringslagen till att avse även försörjningssvårigheter till följd av in­hemska förhållanden, s. k. inre kris. Några remissinstanser anför emel-iertid principiella betänkligheter. Svenska handelskammareförbundet och Västerbottens handelskammare vill inte bestrida att de skäl som RLU anför fiir den föreslagna utvidgningen av området för fuUmaktslagstift­ning äger en avsevärd tyngd, men vill samtidigt framhålla att det från principiell synpunkt är betänkligt att det vanliga i grundlagen stadgade Jagstiflningsförfarandet skall kunna åsidosättas under fredsförhåUanden. De båda remissinstanserna avstyrker dock inte utredningens förslag.

Kaniniarrällen i Göteborg delar RLU:s uppfattning att det ej längre j;an anses sakligt motiverat att från ransoneringslagens tillämpnings­område undanta försörjningssvårigheter som är föranledda av inre kris. Ulredningens synpunkter och överväganden i denna fråga är enligt »iammarrätten välgrundade och de anförda skälen väger så tungt att kammarrätten anser sig böra biträda utredningsförslaget. Kammarrätten tar vidare upp avgränsningsfrågan och anför:

Del skal! enligt utredningens mening ej vara möjligt,sätta ransone­ringslagens bcfogenhetsbestämnielser i tillämpning vid alla de tillfäUen då försörjningssvårigheter uppstår eller förväntas uppstå till följd av Jnhemska förhållanden. Utredningen konstaterar att det är ytterligt svårt

Prop. 1977/78: 75

117

att i lagtext beskriva och begränsa de situationer, då befogenhetsbestäm­melserna skall få sättas i tiUämpning, och föreslår därför att så skall kunna ske vid "utomordentlig händelse". Enligt kammarrättens mening är det beklagligt att man i en för hela befolkningen så betydelsefull fråga ej kunnat i lagtexten närmare ange i vilka situationer befogen­hetsbestämmelsema skall få sättas i tillämpning. Mot bakgrunden av den i betänkandet lämnade redogörelsen för vad som bör vara vägle­dande, när det gäller att bedöma arten av de händelser som skall kunna föranleda en tillämpning av. befogenhetsbestämmelserna, tillstyrker kam­marrätten emellertid utredningens förslag i denna del. Kammarrätten vill i anslutning härtill också peka på att betydande garanti mot att befogenhetsbestämmelserna i onödan sätts i tiUämpning ligger i under­ställningsförfarandet.

Statens pris- och kartellnämnd (SPK) pekar på att regeringen kan till-lämpa prisregleringslagens bestämmelser vid allvarlig prisstegring föror­sakad av förhållanden inom landet. Genom RLU:s förslag får rege­ringen motsvarande befogenheter när det gäUer att besluta om ransone­ringsåtgärder. Nämnden tillstyrker förslaget. Regeringen kan på så sätt vid svår varubrist, orsakad av inrikeshändelser, genom förbmknings-och prisreglerande åtgärder se till att begränsade tiUgångar fördelas så­väl rättvist under kontrollerade former som till priser som ej tillåts drivas upp av ett begränsat utbud. De båda lagarna kompletterar härvid varandra som försörjningspolitiska instrument, menar nämnden.

SIND instämmer i RLU:s slutsats att det inte är sakligt motiverat att undanta försörjningssvårigheter föranledda av inre kris och menar att lagförslaget i den delen är väl avvägt.

Civilbefälhavaren i Västra civilområdei, transporlnämnden (TN) och ÖEF tillstyrker RLU:s förslag såvitt nu är ifråga. ÖEF anför att de motiveringar och exempel som lämnas i RLU:s betänkande beträffande förändringar i samhället och näringslivets struktur, högre krav på myn­digheterna att klara av en besvärlig försörjningssituation samt den ökade sårbarheten genom minskad lagerhåUning av förnödenheter i alla led från producenter till konsumenter överensstämmer med ÖEF:s syn på dessa frågor. Förslaget i denna del innebär utan tvivel förbättringar i jämförelse med nu gällande ordning.

Kommerskollegium (KK) tillstyrker också förslaget mot bakgrund av den ändrade samhällsstrukturen samt anför:

Kollegiet har konstaterat att i EBU och RLU förekommer viss oklar­het i begreppen fredskris resp. inre kris. 1 EBU ges t. ex. följande defi­nition av begreppet fredskris. "Med fredskris avses lägen då allvarliga störningar inom försörjningsviktiga varuområden uppstått utan att det är krig eller krigsfara i vår nära omvärld." Enligt denna definition skulle begreppet fredskris inkludera såväl "inre" som "yttre" kriser medan man avser endast yttre kriser. RLU:s betänkande synes också kunna föranleda visst missförstånd på denna punkt. Det vore således önskvärt att klarläggande begreppsdefinitioner presenterades i lämpligt samman­hang.

Prop. 1977/78: 75

118

Både KF och LRF godiar RLU:s förslag att tiUämpningsområdet skall utsträckas till att omfatta också inre kris. KF framhåller särskilt att KF stöder RLU:s ståndpunkt att lagen inte skall få tillämpas på knapphetssituationer beroende av "statsmakternas långsiktiga hand­lande". LRF anser det väsentligt särskilt vad gäller inre kris att de definitioner och begränsningar som har intagits i utredningens moti­veringar noga iakttas.

Landstingsförbundet framhåller att särskild vikt bör fästas vid för­slaget, att lagen skall kunna tiUämpas även vid inre kris, något som kan ha betydelse för sjukvårdens erforderliga upprätthållande.

Sveriges industriförbund ansluter sig till RLU:s uppfattning att ran­soneringslagen skaU få tillämpas vid inre kris. Förbundet framhåller att eftersom tillämpningen av ett ransoneringsförfarande inte minst för näringslivets del kan innebära ytterst allvarliga oeh omfattande ingrepp stora krav måste stäUas på de förutsättningar som skall vara uppfyllda för att ransoneringslagen skaU träda i tiUämpning. Under förutsättning att tillämpningen av lagen vid inre kris endast aktuaUseras i de av RLU angivna extremfallen bör enUgt förbundets mening inte risk föreligga att kravet på stor restriktivitet beiräffande ransoneringsåtgärder åsido­sätts.

Sveriges köpmannaförbund anser att det är ändamålsenligt att ran­sonering även blir tillämplig vid inre kris och annan utomordentlig händelse. Då sådana situationer inte torde få Uka omfattande konse­kvenser för vårt försörjningsläge som krig eller krigsfara föreslär för­bundet dock mer restriktiva bestämmelser beträffande ikraftträdande av ransoneringslagens regler än vad utredningen har föreslagit.

KK tar upp en speciell sida av ransoneringsproblematiken, nämligen ransoneringars påverkan på utrikeshandeln, i synnerhet vid fredskris och inre kris. KK menar att vid övervägande av ransoneringsåtgärder måste beaktas våra internationella åtaganden och utrikeshandelsförbin­delser. Det syns vidare böra uppmärksammas, framhåller kollegiet, att det generellt sett torde vara svårare att vinna internationellt gehör för utrikeshandelspåverkande åtgärder som vidtas i samband med inre kri­ser och fredskriser än för åtgärder som vidtas i samband med krig och krigsfara.

Brist på elkraft

Utredningens förslag om en särbestämmelse för ransonering av elek­trisk kraft sätts i fråga av vissa remissinstanser, främst inom kraftindu­strin. CDL-företagens beredskapsnämnd, till vars synpunkter statens vattenfallsverk, CDL och Svenska elverksföreningen ansluter sig, fram­håller att det inte är större sannolikhet för att elbrist skall uppstå utan samtidig allmän energibrist än att annan energisektor skall drabbas av

Prop. 1977/78: 75

119

"egen" brislsituation. Mot denna bakgrund anser inte kraftindustrin att de skäl är bärande vilka anförs av utredningen för att betrakta lång­varig torka som skulle kunna utgöra orsak tUl att sätta ransonerings­lagen i tillämpning såsom annan orsak än "utomordentlig händelse". Kraflindustrin föreslår därför att andra stycket 2 § i lagförslaget utgår vilket då innebär att alla orsaker till bristsituationer som inte beror på krig eller krigsfara får betraktas som utomordentlig händelse. Alterna­tivt bör andra stycket byggas ut till att innefatta knapphet på all energi och på förnödenheter i övrigt av vikt för totalförsvaret eller folkförsörj­ningen som har uppstått av annan anledning än som anges i första stycket. Svenska elverksföreningen utvecklar sin syn på frågan om "utomordentiig händelse" ytterligare och anför att risken för separat elkraftbrist pä grund av låg nederbörd blir med kraftproduktionens pla­nerade fortsatta utbyggnad allt mindre. Enligt föreningens mening talar därför starka skäl för att elbrist betraktas som en "utomordentlig hän­delse", vilket kan klargöras i motiven.

Kraftindustrin får stöd för sin ståndpunkt av SIND som anför:

RLU motiverar förslaget dels med att uttrycket "utomordentiig hän­delse" markerar en presumtion emot att tUlämpa fullmaktslagstiftningen och att alla förutsebara bristsituationer därför faller utanför tiUämp­ningsområdet, dels att erfarenheterna fram till och med energikrisen visar lämpligheten av att ransoneringslagens bestämmelser även skall kunna tillämpas vid en i och för sig förutsebar bristsituation avseende elkraft.

Sistnämnda motivering synes industriverket ej helt invändningsfri. Visserligen har Sverige, som RLU närmare redogjort för, haft fyra bristsituationer avseende elkraft sedan allmänna ransoneringslagens tUl­komst 1954. Emellertid är den enda bristsituation som möjligen kan tas till intäkt för att Sverige även i framtiden skall komma att drabbas av sådana förutsebara bristsituationer på elsidan bristen på elkraft 1969 1970. De båda tidigare bristsituationerna uppstod under en tid då Sve­rige i allt lör stor utsträckning var beroende av sina vattentillgångar och 1973 års brist berodde i huvudsak på otillräcklig oljeimport, vilket är en utomordentlig händelse, som RLU också i och för sig konstaterar (s. 107 f).

19691970 års brist på elkraft hade sin grund i att vattenmängden i vattenmagasinen nedgick tiU omkring hälften av den för årstiden nor­mala till följd av en extremt lång torrperiod i kombination med en osedvanligt kall period några månader omkring årsskiftet 19691970. Produktionen från samtliga värmekraftverk och utnyttjandet av import­möjligheter frän grannländerna kunde den gången inte kompensera bort­fallet av vattenkraft. I dag är emellertid försörjningsberedskapen väsent­Ugt högre. Elkraftsystemet är numera utbyggt så att det tUlgodoser högt ställda krav på leveranssäkerhet. Denna upprätthåUs till priset av en reservhållning dimensionerad till aktuellt distributionsområde (för el hela landet eller stora delar därav, för fjärrvärme tätort). Leveranssäker-faeten har nått en tillräcklig nivå främst genom en utbyggnad av värme­kraftverken samt ett intensifierat samarbete med nordiska grannländer i elförsörjningsfrågor.

Prop. 1977/78: 75

120

Sammanfattningsvis menar SIND att leveranssäkerheten beträffande elkraft nu är så hög att det inte finns stöd för en särbehandling av elkraft i ransoneringslagen. Å andra sidan kan det, anför SIND, vara praktiskt och arbetsbesparande att ha en bestämmelse av den karaktär som den som har föreslagits för elkraft i ransoneringslagen. Denna be­stämmelse borde i så fall enligt verkets mening täcka alla för landets försörjning väsentliga förnödenheter i fråga om vilka förutsebara brist­situationer ej är helt uteslutna. Om en sådan bestämmelse skaU finnas i ransoneringslagen och om den i så fall skall omfatta även elkraftför­sörjningen påverkas, säger SIND, ytterst av hur man värderar de prak­tiska administrativa fördelarna med detta jämfört med den något mins­kade rättssäkerhet som lagregeln ifråga kan sägas innebära.

Arbetstionflikt

En enhällig remissopinion innefattande arbetsmarknadens parter stö­der utredningens uppfattning rörande arbetskonflikt.

SAF tillstyrker förslaget, men vill härutöver förorda att riksdagens rätt att besluta om tillämpning av ransoneringslagen, i fall då försörj­ningssvårigheter ej hänför sig till utomordentlig händelse, i konsekvens härmed begränsas till sådana situationer som ej föranleds av arbetskon­fUkt. Tjänstemännens centralorganisation (TCO) understryker utred­ningens åsikt, att till sådan utomordentlig händelse, som möjUggör för regeringen att sätta ransoneringslagen i kraft, inte får hänföras fackUga slridsälgärder.

LRF tar upp frågan om arbetskonflikt och anför:

I utredningen anföres blott konflikter mellan parterna på arbetsmark­naden för att belysa frågan huruvida fackliga stridsåtgärder skall kunna kvalificera utlösning av ransoneringslagens förfogandebestämmelser. Av den av utredningen åberopade riksdagsbehandlingen av frågan om de politiska fri- och rättigheterna synes dock framgå att den fackliga fri­heten överhuvud taget ingår bland de grundlagsskyddade fri- och rättig­heterna. EnUgt LRF:s uppfattning måste detta innebära att i analogi med vad utredningen anför om arbetskonflikter ransoneringslagens förfogandebestämmelser ej kan begagnas på sådant sätt att lantbrukar­nas möjligheter att med fackliga åtgärder slå vakt om sina intressen äventyras.

Riksdagens medverkan. Underställning m. m.

Remissinstanserna accepterar utredningens uppfattning att behov av snabbare ingripanden vid kriser föreligger. Mot den bakgrunden godtar de i allt väsentligt RLU:s förslag om möjligheterna för regeringen att sätta ransoneringslagen i tillämpning. De remissinstanser som berör frå­gan närmare är främst näringslivels organisationer.

Svenska handelskaininareförbundet och Västerbottens handelskam­mare tar upp frågan om underställning och anför att de inte vill be-

Prop. 1977/78: 75

121

strida att de skäl som RLU anför äger en avsevärd tyngd men de vill samtidigt framhålla vissa principiella betänkligheter mot förslaget i denna del. Handelskammareförbundet menar att den omständigheten att regeringen i förväg måste inhämta riksdagens medgivande är ägnad att verka återhållande på benägenheten att tillgripa fullmaktslagstift­ning och att begära längre gående fullmakter än vad som med hänsyn till läget framstår som oundgängligen nödvändigt.

SAF, som anser det ändamålsenligt att lagen får tUlämpas även vid inre kris och fredskris, betonar att sädana situationer vanligen inte får lika omfattande konsekvenser för det allmänna försörjningsläget som krig och krigsfara. Därför skulle SÄF dock vilja förorda mer restriktiva bestämmelser rörande ransoneringslagens sättande i tillämpning. Det är naturligt, anför SÄF, att det kan krävas att beslut härom fattas snabbt och att det därmed ankommer på regeringen att fatta beslut, som i efterhand underställs riksdagen för godkännande. SÄF ser inga prak­tiska möjligheter att ändra på en sådan ordning, men skulle när fråga är om utomordentlig händelse, vilja förorda en snävare tidsbegränsning för regeringens skyldighet att underställa riksdagen sitt beslut. Riksda­gens initiativrätt att upphäva regeringens beslut genom att lagstifta härom torde tidsmässigt inte näinnvärt kunna påverka tillämpningen av ett obefogat beslut.

Även Sveriges indusiriförbund diskuterar lämpligheten av att rege­ringen utan att först höra riksdagen föreslås få möjUghet att sätta lagen i tillämpning vid fredskris och inre kris. Förbundet menar att det finns skäl som talar för en sädan lösning men att det också finns vissa för­delar med att i angivna situationer riksdagens samtycke först skall in­hämtas.

Sistnämnda fördelar består enligt förbundels uppfattning främst däri att riksdagens medgivande ger en ökad garanti för att lagen tillämpas med av lagstiftaren avsedd restriktivitet. Ett inhämtande av riksdagens samtycke i förväg kan nämligen i sig anses komma att verka som en återhållande faktor vid regeringens val av lämpliga åtgärder. Vidare anser förbundet alt de skäl föredraganden åberopar i proposiiion 1957: 167 (jfr. s. 94 i RLU:s betänkande) mot att regeringen skulle ha möj­lighet att förordna om ransoneringslagens lillämpning utan att riksdagen först gav sitt samtycke fortfarande är "relevanta ur principiell synvin­kel". Förbundet fortsätter:

Vissa nackdelar med angiven ordning finns dock. Som RLU visar kan situationer föreligga där ett "fördröjt" beslut om ransonering med­för oönskade effekter, exempelvis hamstring av den aktuella varan. Inte minsl i de fall urtima riksmöte med åtföljande förlängning av tiden innan beslut kunde fattas skulle bli aktueUt skulle icke obetyd­liga negativa följdverkningar kunna uppstå från hamstringssynpunkt. Vidare skulle kunna befaras att riksdagens behandling av frägan som med nödvändighet måste ske snabbt inte skulle komma att ge den

Prop. 1977/78: 75

122

allsidiga belysning som vore önskvärd och som skulle kunna ges vid ett underställningsförfarande i efterhand. Såvitt gäller fredskrisfallen skulle ett avståndsjagande från RLU:s förslag i denna del vidare stå i strid mot de tankegångar som energiberedskapsutredningen framfört beträffande vikten av att åtgärder som står regeringen till buds snabbt kan sättas in. En ytterligare faktor av betydelse i sammanhanget är samordningen med oljekrislagen.

Vid en samlad bedömning av främst de nu angivna omständigheterna anser förbundet att skälen för den av RLU i detta hänseende föreslagna regleringen bar sådan tyngd att de principiella betänkligheter som har anförts däremot får ge vika.

Sveriges köpmannaförbund tar också upp frågan om underställning. Då det enligl förbundets uppfattning måste finnas möjlighet tUl att snabbt sätta fagen i tiUämpning accepterar förbundet att det ankommer på regeringen att fatta sådant beslut som i efterhand underställs riks­dagen för godkännande.

Även KF biträder uppfattningen att ransoneringsbestämmelserna måste kunna sättas in snabbt för att önskad effekt skall nås och har ingen erinran mot förslaget i nu ifrågavarande delar.

Några re.missinstanser, bl. a. Svea hovrätt och JN, ifrågasätter om det är nödvändigt att såsom utredningen har gjort kräva för tillämp­ningen av särbestämmelsen om elransonering att riksdagens samtycke inhämtas innan regeringen får sätta lagen i tillämpning.

1.3 Förfogandebcstämmelser i ransoneringslagen

Många remissinstanser, bl. a. AMS, Sveriges indusiriförbund, LRF, MRF och kraftindustrin genom statens vattenfallsverk och CDL, delar utredningens uppfattning att förfogandemöjligheter kan behövas vid ransoneringar oavsett i vilken krissituation de genomförs. LRF under­stryker att förfogande med stöd av ransoneringslagen endast, som ut­redningen har föreslagit, bör komma i fråga i de fall förfogande är oundgängligen nödvändigt för genomförandet av en reglering. TN fram­håller att möjligheterna till förfogande har visat sig vara ett effektivt medel att under kristider få näringsidkare att sluta avtal och samarbeta med de myndigheter som har hand om de ransoneringsåtgärder som krisen har föranlett. Under oljekrisen 19731974 framkom ytterligare belägg för delta. Av RLU framförda synpunkter om samordning olje­krislagen-ransoneringslagen är beträffande förfogandebestämmelser så­väl som i öviiga sammanhang att förorda. Förslaget att vid fredskris och inre kris begränsa förfogande till enbart näringsidkare kan inte från TN:s synpunkl anses medföra svårigheter i ransoneringsarbetet.

SAF hänvisar till vad föreningen har anfört i sitt remissvar över ener­giberedskapsulredningens betänkande. Däri framhåller SÄF att i de fall företag har skaffat sig egna överlager av förnödenheter för egen för-

Prop. 1977/78: 75

123

brukning miåsle företagen i mindre allvarliga situationer få använda dessa tager efter eget behov. Först vid mycket svåra fredskriser eUer i krigssituationer bör förfogandemöjligheter finnas. Som skäl för denna uppfattning anför SAF att företagen härigenom stimuleras att anskaffa sådana lager cch att därmed landets totala försörjningssituation förbätt­ras. Också Sveriges industriförbund, som refererar till ett yttrande av Näringslivels energidelegaiion över energiberedskapsutredningens betän­kande, har dragit samma slutsatser som S.AF rörande förfogande av lager hos företagen.

Svenska värmeverksföreningen tar upp frågan om lagring av olja men ser problemet ur en annan synvinkel än SAF och Sveriges industriför­bund. Värmeverksföreningen erinrar inledningsvis om att förfogande endast skall få ske hos näringsidkare. Föreningen fortsätter:

Om bland .r,äringsidkare inräknas även kommunala värme- och kraft­värmeverk vill föreningen erinra om att många sädana verk bygger ut lagringsanläggningar för eldningsolja utöver beredskapslager och vad som kan vara kommersiellt motiverat. Fjärrvärmeabonnenterna i sådana orter belastas således med en viss kostnad under icke-kristid för denna ökade bränslelagring, men tillförsäkras samtidigt en tryggare värmeför­sörjning vid en eventuell kris. De särskilda värderingsnämnder som före­slås handha crsättningsärenden bör ta vederbörlig hänsyn till dessa för­hållanden, om inlösen av olja lagrad hos kommunala värmeverk och kraftvärmcvfcjk alls kommer ifråga.

Även ÖEF lar upp frågan om förfogande och anför att styrelsen är medveten om att genomförandet av en reglering enligt den föreslagna ransoneringslagen kan försvåras måhända äventyras om inte rege­ringen har möjlighet att i samband därmed föreskriva om tillämpning av förfogandelagens bestämmelser. ÖEF finner det emellertid mycket tveksamt om åigärder av så ingripande natur som förfogande omfattas av delegalionsbestämmelserna i 8 kap. 7 § regeringsformen och att rege­ringen utan riksdagens på förhand lämnade samtycke äger att förordna om förfogande. Enligt ÖEF:s mening är en sådan möjlighet för rege­ringen i och lör sig ett mycket lämpligt och verksamt medel att höja beredskape.n, särskilt under tid då riksdagen inte är samlad. ÖEF vill därför gärna lillslyrka förslaget i denna del, men förutsätter därvid att frågan om cless grundlagsenlighet blir ingående prövad.

Grundlagsiiågan tas också upp av Svea hovrätt, som anför:

EnUgt moliviiitalanden av departementschefen (prop. 1973: 90, s. 311) faller bl.a. en sådan beredskapslag som allmänna ransoneringslagen inom ramen fcr 8 kap. 7 § 1 st 3. regeringsformen. Varken av lagtexten eller av förarbetena tiU regeringsformen framgår att detta även skuUe gälla föreskrifler rörande förfogande. Förfogande framstår som en vä­sentligt mer ingripande åtgärd än ransonering. Behov av att i åtskilliga fall sammankoppla ransonerings- och förfogandebestämmelser i syfte att säkerslälla att en ransonering går att genomföra kan inte utan vidare medföra räll för riksdagen att enligt 8 kap. 7 § regeringsformen dele-

Prop. 1977/78: 75

124

gera föreskrifter om förfogande. Med hänsyn härtill och då en vid­sträckt tolkning av grundlag allmänt sett inger betänkligheter kan hov­rätten inte dela utredningens mening att förfogande ligger inom ramen för riksdagens delegeringsrätt.

Några remissinstanser diskuterar den av uiredningen valda juridiskt-tekniska utformningen av förfogandebestämmelsen i ransoneringslagen. LRF å ena sidan finner utredningens förslag att i ransoneringslagen hänvisa till den i annan ordning föreslagna nya förfogandelagen vara ändamålsenligt. Kraftindustrin och Svenska dverksförenigen å andra sidan ifrågasätter om förslaget är ett från lagteknisk och rättssäkerhets­synpunkt lämpligare alternativ än att ta in.alla, för skilda situationer be­hövliga förfogandebestämmelser i förfogandelagen.

Frågor angående samordningen av bestämmelser i den föreslagna nya ransoneringslagen med bestämmelser i oljekrislagen behandlas av flera remissinstanser, bl. a. länsstyrelsen i Malmöhus län och oljekrisnämnden. Nämnden framhåller följande:

Då ransoneringslagen tillämpas med stöd av oljekrislagens igångsätt­ningsmekanism, bestämmes ej ersättning i samband med inlösen enligt ransoneringslagen av nämnd som anges där utan av den i oljekrislagen angivna oljekrisnämnden. Om emellertid förfogande över t. ex. oljepro­dukter sker med stöd av nya ransoneringslagen skall ersättning bestäm­mas av värderingsnämnd som anges i den av 1967 års rekvisitions- och förfogandeutredning föreslagna nya förfogandelagen. Som utredningen framhåller torde det vara förenat med uppenbara olägenheter om lik­artade ersättningsfrågor avseende samma slag av förnödenheter skall bestämmas i skilda ordningar beroende pä vilken författning som har tillämpats vid inlösen- eller förfogandeåtgärden. Oljekrisnämnden till­styrker därför i sak utredningens förslag att det bör skapas en möjlighet att låta nämnden handlägga även frågor om ersättning vid förfogande och inlösen enligt ransoneringslagen, såvitt de avser råolja och oljepro­dukter, eller vid förfogande som i övrigt har samband med förfogande över dessa produklslag. Som utredningen också har förordat bör i lik­het med vad som gäller enligt oljekrislagen talan inte heller få föras mot beslut av oljekrisnämnden i nu angivet hänseende.

Även riksvärderingsnäninden säger sig ha förståelse för RLU:s syn­punkter i nu berört hänseende och har i princip inte något att erinra mot att oljekrisnämnden ges vidgad befogenhet att såsom enda organ bestämma ersättning för råolja och oljeprodukter.

1.4 Förbrukningsdämpande avgift

Förslaget om förbrukningsdämpande avgift har mött övervägande ne­gativa reaktioner från remissinstanserna. Det finns dock remissinstanser som utan reservationer har anslutit sig till förslaget. Till de myndigheter som är positiva till förslaget hör TN och lanibrukssiyrelsen. Styrelsen framhåller särskilt den stora betydelse en förbrukningsdämpande avgift kan ha i inledningsskedet av en ransoneringsperiod.

Prop. 1977/78: 75

125

Länsstyrdsen i Stocktwlms län ställer sig inte heller avvisande till för­slaget. Länsstyrelsen anför, att länsstyrelsen inte anser sig av säker­hetsskäl från samhäUets synpunkt böra avstyrka dessa betämmelser. Länsstyrelsen förutsätter dock att de skall tillämpas endast om så abso­lut är av nöden och då endast mycket restriktivt.

KK vill inte motsätta sig att lagen ger möjlighet att i undantagsfall ta ut en särskild förbrukningsdämpande avgift i inledningen av ett kris­skede. Även om det kan vara tveksamt om en sådan avgift ger avsedd effekt, om den inte sätts mycket högt, kan ändå en sådan avgift i vissa fall behöva tUlämpas, menar kollegiet.

Konsumentverket påpekar till en början att den föreslagna förbruk­ningsdämpande avgiften i fråga om vissa förnödenheter medför en orätt­vis belastning på sådana hushåll som är tvungna att göra relativt bety­dande inköp av förnödenheter under avgiftsperioden.

Med beaktande av att en förbrukningsdämpande avgift ändå kan bli ett snabbt och ganska effektivt medel att reducera förbrukning och hamstring under den övergångsperiod som även vid god förhandsplane­ring är ofrånkomlig innan ransoneringsätgärder hinner sältas in, vill konsumentverket inte motsätta sig utredningens förslag. Verket hyser emellertid betänkligheter mot en sådan ransonering via priserna och förutsätter att man i den fortsatta planeringen arbetar vidare på att finna en metod som eliminerar mera betydande extrakostnader för det enskilda hushållet för sådana inköp av förnödenheter som är oundvik­liga under avgiftsperioden.

Även OEF är principiellt tveksam i fråga om införande av en för­brukningsdämpande avgift. Under förutsättning att den inom energiom­rådet endast skall komma tUl användning i fråga om bensin vill ÖEF dock inte motsätta sig att avgiften införs som regleringsinstrument. Statens vatlenfallsverk och CDL, som i och för sig inte har någon erinran mot förslaget, berör samma fråga som ÖEF. De båda remiss­instanserna hänvisar till energiberedskapsutredningens belänkande. Vari framhålls att en förbrukningsdämpande avgift inte får nägon effekt för ledningsbunden energi.

Länsslyrelsen i Östergötlands län ställer sig däremot ytterst tveksam till förslaget att utnyttja priset som förbmkningsregulator. Det kan inte anses jämlikhetsfrämjande och går tvärt emot den för ransonering grundläggande principen, nämUgen att hög ekonomisk standard inte får vara en förutsättning för att i en bristsituation erhålla nödvändig varu-andel. Länsstyrelsen anser därför' att förslaget om förbrukningsdäm­pande avgift skall utgå.

Tveksam mot förslaget är också civilbefälhavaren i Väslra civilom-rådet som pekar på att det är oklart hur långt man kan höja priset för att hindra hamstring.

Prop. 1977/78: 75

126

SPK hör till de myndigheter som inte kan tillstyrka utredningens för­slag i nu ifrågavarande del. SPK understryker särskilt att priset som för­brukningsregulator bör tillämpas inom mycket snäva gränser. Förutom de negativa fördelningseffekter som kan uppkomma kan en sådan av­gift ha allvarligt inflationsdrivande verkningar. SPK vill därför förorda att alla andra möjligheter att snabbt hindra en hamstring tas tillvara. Energiberedskapsutredningen har i sitt betänkande visat att det på ener­giområdet finns flera alternativ till en förbrukningsdämpande avgift. Så bör vara förhållandet också på andra försörjningsområden anser SPK.

I yttrande från remissinstanser som saknar myndighetsanknytning ställer man sig oftast tveksam till ransonering med avgift. Men undan­tag finns. LRF och MRF anför således att förslaget om förbruknings­dämpande avgift inte ger anledning till erinringar. Inte heller Väster­bottens handelskammare har någon invändning mot förslaget under för­utsättning att avgiften fonderas och sedan återförs till den inbetalande gruppen som kollektiv.

Svenska lokaltrafikföreningen berör konsekvenser av en förbruknings­dämpande avgift för kollektivtrafiken. Föreningen pekar på att ett stort antal bilresenärer kan förväntas ställa bilen hemma och i stället åka kollektivt. Vid en kraftig överströmning till de kollektiva färdmedlen stäUs i så fall trafikföretagen inför särskUda svårigheter vad gäller möj­ligheterna att erbjuda erforderligt antal vagnar. I förslaget om en för­brukningsdämpande avgift ingår också att denna avgift skall fonderas. Föreningen anser att medel ur denna fond förslagsvis kan användas till att finansiera de kostnader, som uppstår för trafikföretagen om dessa som energiberedskapsutredningen har föreslagit åläggs att senare-lägga skrotning av vagnar för att kunna hålla en särskild vagnreserv i beredskap.

Svenska handelskaininareförbundet är däremot negativ till avgiften och ifrägasätter avgiftens effektivitet som hamstringshämmande medel. Avgiften skulle också hårt drabba även nödvändig och önskvärd kon­sumtion. Härtill kommer, menar förbundet, de administrativa problem som kan uppstå, när avgiften införs och fonderas.

Beträffande förslaget om förbrukningsdämpande avgift hänvisar KF till sitt yttrande över energiberedskapsutredningens betänkande, vari KF uttalar att priset skall användas endast inom mycket snäva gränser som regulator av förbrukningen. En reglering av förbrukningen med hjälp av höjda priser drabbar hushåll med lägre inkomster i högre grad än andra och utgör därför ett orättvist regleringssystem. Mot den bak­grunden kan KF inte biträda förslaget till utvidgning av tillämpnings­området för förbrukningsdämpande avgift. KF vill i stället förorda en mycket restriktiv tillämpning av avgiften och i så fall begränsad till drivmedel.

Prop. 1977/78: 75

127

En av de mest kritiska remissinstanserna är Hyresgästernas riksför­bund som anser att förbrukningsdämpande avgift är ett från sociala synpunkter oacceptabelt och från ransoneringsteknisk synpunkt klart otillfredsställande instrument. Det finns därför, säger förbundet, mycket starka skäl för att ransoneringslagstiftningen även i fortsättningen skall förhindra utnyttjandet av sådana avgifter.

Även Svenska petrohiem institutet (SPI) avstyrker bestämt förslaget. SPI anser att en förbrukningsdämpande avgift är från rättvisesynpunkt synnerligen stötande, eftersom den drabbar både nödvändig och ej nöd­vändig förbrukning av motordrivmedel. SPI vill som exempel peka på den belastning som skulle drabba dem som bl. a. i glesbygden är be­roende av bil för resor till och från arbetet.

Riksskatteverket (RSV) diskuterar avgiftsuppbörden och skriver:

Ur administrativ synpunkt finns inget hinder mot att ta ut dämpnings­avgift på bensin eller brännolja enligt de regler som gäUer för energi­skatten på samma slags bränsle. Om det som utredningen föreslår, finns ett färdigt beredskapspaket med RSV:s tillämpningsföreskrifter och re­dovisningsrutiner kan avgiften tas ut med någon dags varsel. Det finns emellertid vissa nackdelar med att anknyta en hög, kortvarig avgift till skatteuppbörden. Skattskyldighet inträder normalt när den registrerade skattskyldige leverantören levererar bensinen från depån till bensinsta­tionen. Det innebär att bensinstationsägaren kan ta ut avgift av sina kunder när avgiften införs ulan att själv behöva betala avgift till sin leverantör för det som finns i lager. Bensinstationsägaren kan således göra en betydande lagervinst. När avgiften upphör kan bensinstations­ägaren göra stora förluster om stora avgiftsbelagda kvantiteter finns i lager.

För alt undvika den effekten vid en dämpningsavgift kan avgiften föreskrivas gälla också vad som finns i lager åtminstone hos återför­säljare när avgiften införs. I så fall måste tid sättas av till inventering av och rapportering om lagrens storlek. En sådan ordning kräver också stora personalinsatser under kort tid för kontroll av lagerredovisning och för debitering av avgiften på återförsäljarna, som är mångdubbelt flera än de registrerade skattskyldiga. Om lagret beskattas när avgiften införs torde restitution böra medges för avgift som betalats för bränsle som finns i lager när avgiften upphör.

Alternativt kan avgiften läggas i detaljhandelsledet så att avgiftsskyl­digheten inträder först när bränslet säljs till konsument. Detta alternativ innebär en tyngre och än mer personalkrävande administration än det med lagerbeskattning.

En föruisättning för att avgiften skall kunna tas ut med kort varsel är, som utredningen framhållit, att RSV:s tillämpningsföreskrifter och redo­visningsrutiner är fastställda redan när beslut fattas om avgiften. Detta kräver att de grundläggande reglerna för avgiftsuttaget bestäms i god tid innan avgifien blir aktuell.

SPI anlägger också synpunkter på avgiftsuppbörden och dess anknyt­ning till bestämmelserna i lagen om allmän energiskatt. Detta betyder, säger SPI, att avgift på bensinstationers lager vid ikraftträdandet endast

Prop. 1977/78: 75

128

kan uttagas, om särskilda beslämmelser ges om lageravgift. Under senare år har vid skattehöjningar energi- och bensinskatt å inneliggande lager ej förekommit med hänsyn bl. a. till svårigheterna att kontrollera en lagerdeklaration. En höjning med några ören per liten har även haft begränsad betydde, särskilt som förbrukarna i regel genom ökade uttag dagarna före höjningen kraftigt minskat detaljisternas lager. Förhållan­dena blir annorlunda vid en förbrukningsdämpande avgift, som själv­fallet blir av en helt annan storleksordning och som ej skall gälla mer än en månad.

1.5 Överförbmkningsavgift m. ni.

Remissinstanser har i allmänhet inget att erinra mot den av utred­ningen föreslagna överförbrukningsavgiften som sådan. Utredningens utformning av reglerna, i synnerhet möjligheten till övervältring, har dock väckt kraftiga reaktioner från vissa instanser.

Svea liovrätl och kammarrälten i Göteborg har olika meningar i fråga om övervältring. Svea hovrätt har inte någon invändning mot utred­ningens förslag att tillåta den som vid kollektivleverans är primärt betal­ningsskyldig för den ifrågavarande förnödenheten att övervältra över­förbrukningsavgiften på de slutliga förbrukarna. Hovrätten diskuterar i stället den allmänna utformningen av. avgif ten. Hovrätten delar utred­ningens uppfattning att avgiften i fråga är att hänföra till sädana av­gifter om vilka riksdagen kan delegera till regeringen rätten att med­dela föreskrifter. Som framgår av den allmänna motiveringen till lag­förslaget framstår det som ändamålsenligt och rättvist att låta den myn­dighet, som har att fatta beslut om överförbrukningsavgifl, endast konstatera att överförbrukning av viss storlek skett. Eftersom flera myn­digheter har ålagts denna uppgift, var och en inom sitt speciella om­råde, kan en mera individuell prövning huruvida avgift skall utgå i det enskilda fallet leda till bristande enhetlighet vid bedömningen härvidlag, menar hovrätten. Det bör dock uppmärksammas att uiredningen med utgångspunkt från innehållet i 35 § i lagförslaget i 17 och 23 §§ i förslag till "Förordning om reglering av energiförbrukningen" behand­lat överförbrukning av eldningsolja och ledningsbunden energi olika. Något bärande skäl att enligt 17 § vid överförbrukning av eldningsolja företa en individuell prövning huruvida avgift skall utgå eller ej kan hovrätten ej finna. Den i 35 § angivna möjligheten till individuell pröv­ning i berört hänseende bör därför utgå. Ett sådant undantag från skyldighet att erlägga avgift som har intagits i 35 § 3 st i lagförslaget är dock motiverat, anger hovrätten.

Kammarrätten i Göteborg har i och för sig inget att erinra mot att överförbmkningsavgift uttas och att den har karaktär av en straffavgift och således ej av en ren förbrtikningsavgift.

Prop. 1977/78: 75

129

Beträffande avgiftsuttag vid kollektivleveranser anför kammarrätten att utredningen uppenbarligen haft att brottas med mycket stora och svårlösta problem. Kammarrätten anför:

Frågan om uttag av överförbrukningsavgifl, dvs. straffavgift, synes emellertid såvitt kammarrätten kan bedöma ha blivit ett i det närmaste olösligt problem främst i och med att man, som utredningen förutsätter skola ske, viU vid kollektivleverans av energi övervältra avgiften på för­brukarna. Den för avgiften ansvarige, abonnenten, skall visserligen vara skyldig att till staten erlägga straffavgiften men tanken är att han enligt regeringen fastställda grunder skall kunna få avgiften fördelad på för­brukarna. Det förutsätts att fördelningen av straffavgiften på de oUka förbrukarna skall i viss mån schablonmässigt, t. ex. efter samma prin­ciper som fördelning sker av "normala" kostnader för uppvärmning och elförbrukning men utan hänsynstagande till om den enskilde förbruka­ren haft någon överförbrukning respektive storleken av överförbruk­ningen.

Kammarrätten avstyrker utredningens förslag att den som straffav­gift konstruerade överförbrukningsavgiften, när fråga är om gemensam leverans av förnödenheter till flera slutliga förbrukare (kollektivleve­rans), Sikall erläggas av abonnenten och att den får fördelas på de slut­liga förbrukarna. Det är visserligen abonnenten som gentemot staten skall vara ansvarig för straffavgiften och som skall erlägga den men genom konstruktionen att abonnenten må "äga söka sitt åter" av samt­liga förbrukare, blir sanktionen i realiteten riktad mot dessa. Abon­nenten blir ålagd straffavgift även om han ej ens försummat sig i något avseende och förbrukarna skall, även om de ej haft någon överför­brukning, till abonnenten erlägga en mer eller mindre schablonmässigt beräknad del av den abonnenten ålagda straffavgiften. Kammarrätten kan ej finna annat än att utredningen föreslagit införandet av en för svensk rätt främmande form av kollektivbestraffning.

Enligt kammarrättens mening är det således nödvändigt att ompröva frågan om uttag av överförbrukningsavgifl vid kollektivleverans för att se om det går att finna en lösning som kan vara förenlig med rätts­säkerheten. Det är enligt kammarrättens uppfattning mera betänkligt ur rättssäkerhetssynpunkt att en person, som ej gjort sig skyldig tUI över­förbrukning, åläggs att betala straffavgift än att den som gjort sig skyldig till överförbrukning undgår straffavgift. Den i 35 § andra stycket förslaget till ransoneringslag intagna bestämmelsen avstyrks av kammar­rätten.

Även ÖEF ansluter sig till kritikerna och anför:

ÖEF anser att överförbrukningsavgift är ett kanske nödvändigt regle­ringsinstrument beträffande ledningsbunden energi. En förutsättning för den praktiska tillämpningen är dock att frågan om uppbörd och indriv­ning av avgiften får en tiUfredsställande lösning. I den mån överförbruk­ning av en enskild slutförbrukare inte kan påvisas genom mätaravläs­ning e. d. kan "straffet", vilken fördelningsgrund regeringen än kan tänkas komma att föreskriva, drabba slutförbrukare som inte gjort sig skyldiga till överförbrukning. ÖEF ifrågasätter om detta kan vara i överensstämmelse med allmänna rättsprinciper. I de fall en fastighets­ägare kan påverka förbrukningen av energi eUmineras hans intresse att hålla förbrukningen nere om överförbrukningsavgiften övervältras på

9   Riksdagen 1977/78.1 saml. Nr 75

Prop. 1977/78: 75

130

hyresgästerna efter schablonmässiga gmnder. ÖEF vidhåller sin i ytt­rande 1974-02-04 över dåvarande bränslenämndens framställning om lagstiftning om överuttagningsavgift vid ransonering av värme från fjärr­värmeverk redovisade uppfattning att abonnenten/fastighetsägaren inte bör ha rätt att slå ut överförbrukningsavgiften på hyresgästerna i fas­tigheten.

Byggnadsstyrelsen anser också att regler för överförbrukningsavgif­tens fördelning bör utformas så, att incitament skapas för båda parter att vidta de åtgärder som är möjliga att genomföra för att begränsa energiförbrukningen. Detta bör kunna ske inom ramar som regeringen i det aktuella krisläget bestämmer. Styrelsen drar den slutsatsen beträf­fande elenergi för andra ändamål än uppvärmning att fastighetsägarens möjligheter att påverka förbrukningen torde med undantag för gemen-samhetsutrymmen vara så små att en eventuell överförbrukningsavgift måste drabba de slutliga förbrukarna.

Även SIND diskuterar övervältringen och anför avslutningsvis:

Ett ytterligare motiv för den föreslagna övervältringen av överför­brukningsavgift på hyresgäster utöver att man först genom övervält­ringen har någon möjlighet att uppnå eftersträvad effekt, nämligen att undvika överförbrukning är rättssäkerhetsintresset. Ett system där hyresvärden, som normalt inte alls kan påverka sina hyresgästers över­förbrukning, skulle drabbas av hela den ekonorniska konsekvensen av hyresgästernas eventuella överförbrukning, framstår knappast som rim­ligt. Den föreslagna lösningen, där hyresvärden drabbas ekonomiskt i första hand, är enligt verkets uppfattning inte heller helt tiUfredsstäl­lande men ändå godtagbar med hänsyn tiU att någon bättre lösning av problematiken kring kollektivleveranser sannolikt inte står att finna.

Konsumentverket anför att en del hushåll kan komma att få stora problem att klara sig på den tilldelade kvoten, vilket kan leda tiU över­förbrukning utan att det behöver vara fråga om en försumlighet som motiverar bestraffning. Antalet överförbrukningsfall i hushållen beror i hög grad på ransoneringssystemets utformning och behandlingen av ansökningar om extra tilldelning. Konsumentverket menar att ransone­ringsmyndigheterna bör visa en förstående och hjälpsam attityd mot hushåUen i en för dem ovan och besvärlig situation. Ett beslut om be­frielse från straffavgift bör kunna fattas utan något komplicerat admi­nistrativt förfarande. Verket framhåller vidare att utredningens förslag innebär att regeln om fördelning av överförbrukningsavgift endast skall gälla ledningsbunden energi. I flerfamiljshus med egen värmepanna skall hyrevärden däremot icke kunna ta ut en eventuellt ålagd överförbmk­ningsavgift av hyresgästerna. Vid kollektiva leveranser från fjärrvärme­verk kan till en del värmeverket men framför allt hyresvärden reglera den totala förbrukningen av värmeenergi för uppvärmning av lägen­heterna och det varma tappvattnet. Hyresgästerna kan medverka endast genom att var för sig spara på varmvattnet i det egna hushållet och eventuellt ytterligare reducera värmen på elementen. Om hyresgästerna.

Prop. 1977/78: 75

131

som har föreslagits av RLU, skaU beiala överförbrukningsavgiften enUgt samma schablon som tillämpas vid den kontraktsenliga fördelningen av värmekostnaden, får de sparsamma hushållen betala en del av den straffavgift som har orsakats genom dels hyresvärdens försummelse, dels hushåll som har slösat på varmvatten. En sådan kollektiv bestraff­ning är orättvis oeh kan inte heller få någon effektiv preventiv verkan eftersom hyresvärden helt kan övervältra straffavgiften och det slös­aktiga hushållet kan räkna med att behöva betala endast en del av extrakostnaden för sitt slöseri. Med hänsyn härtill anser konsumentver­ket att hyresvärden skall betala överförbrukningsavgiften vid kollektiva leveranser från fjärrvärmeverk och icke ha i lagen inskriven rätt att övervältra avgiften på hyresgästerna. Vid kollektiva leveranser av el­energi till hushåll kan det däremot vara riktigt i många fall att fördela överförbrukningsavgiften på de slutliga förbrukarna, men konsument­verket ifrågasätter om det är nödvändigt att bestämmelser om en sådan fördelning intages i lagen.

Bostadsstyrelsen däremot har med hänsyn till syftet med bestämmel­serna om överförbrukningsavgift ingen erinran mot utredningens för­slag om överförbrukningsavgift eller till princip för fördelning på slut­liga förbrukare av avgiften vid kollektiv leverans av energi.

Länsstyrelsen i Östergötlands län påpekar att avgiftsuttag under vissa omständigheter kan drabba även i princip lojala konsumenter olyckligt. Först vid en invändningsfri beräkning av normalförbrukningen kan överförbrukningsavgifter uttas utan att lojala konsumenter kommer i kläm. I den föreslagna lagtexten har detta tillgodosetts genom att rege­ringen ges möjUghet att befria från ålagd överförbrukningsavgift om särskilda skäl föreligger. Länsstyrelsen finner detta i och för sig till­fredsställande men anser att den föreslagna värmetaxeringen av fas­tigheter, som bör ske i en nära framtid, ger bättre underlag för fördel­ning av värmeenergiresurserna och möjUggör fastställandet av överför­brukning på ett säkrare sätt. Härigenom erhåUs bättre underlag för straffavgift.

Länsstyrelsen i Stockholms län är tveksam mot avgiften som sådan och anser att priset inte bör användas som ransoneringsregulator. Ett sådant system kommer endast att verka som avskräckande faktor för de grupper som inte har råd att räkna in överförbrukningsavgiften som "driftkostnader". Detta är förkastligt från rättvisesynpunkt, anför läns­styrelsen. Utredningens förslag kräver dessutom en omfattande kon­trollapparat. Överförbrukningsavgiften kan få avsedd effekt endast om den uttas i nära anslutning till överförbrukningstillfället.

Att detta inte är genomförbart med nuvarande avläsnings- och debi­teringssystem vill länsstyrelsen erinra om. Länsstyrelsen i Malmöhus län däremot menar, att en kraftigt tilltagen överförbrukningsavgift vara både bättre och effektivare än straffsanktioner i form av böter och

Prop. 1977/78: 75

132

fängelse. Självklart skaU överförbrukningsavgiften inte vara avdrags­gill vid beskattning, anför länsstyrelsen. Om utredningens förslag att beslut om avstängning skall fattas av centrala myndigheter, säger läns­styrelsen att sådana beslut mycket väl lämpar sig för regionalt avgö­rande. Det rör sig här om ärenden som dock kräver förtrogenhet med de lokala förhållandena. Härför talar även att länsstyrelsen handlägger ärendena innan fråga uppkommer om eventuell avstängning så länge det endast rör sig om överförbrukningsavgift oeh att länsstyrelsen har kännedom om vad som tidigare förekommit i ärendena.

RSV erinrar om att avgiften enligt utredningsförslaget skall beslutas av myndighet, som bestämmer avgiftsbeloppet. Detta skall alltid utgå med visst belopp per överförbrukad enhet. RSV påpekar att myndig­heten som skall besluta om överförbrukningsavgift torde i de flesta fall få Uta på leverantörernas uppgifter. Det kan därför ifrågasättas om det inte kunde uppdras åt leverantörerna att ta ut avgiften för myndig­hetens räkning samtidigt med förbrukningsavgiften. Den som inte är nöjd med avgiftsuttaget kan ges möjlighet att begära beslut i frågan hos myndigheten. På det sättet skulle, anser RSV, myndigheten troligen be­höva utreda bara en mindre del av fallen. Risken för "övergrepp" mot energiförbrukarna torde inte bli större än med den ordning utredningen har föreslagit. Det kan anmärkas att leverantörerna av elektrisk kraft är "redovisningsskyldiga" för allmän energiskatt på kraften. Det inne­bär, säger RSV, att de i regel tar ut skatt från förbrukarna och levererar in den till statsverket och förmedlar på så sätt förbrukarnas betalning av skatt.

Statens vattenfallsverk och CDL diskuterar överförbrukningsavgiften och anför:

Som utredningen har angivit, medför påförande av överförbruknings­avgift vid kollektivleveranser problem med avseende på möjligheterna till övervältring på slutiiga förbrukare. RLU:s ställningstagande, att så­dana möjUgheter måste författningsrättsligt öppnas, delas av kraftindu­strin. I detta sammanhang är det enligt kraftindustrins mening ange­läget uppmärksamma att de slutliga förbrukarna i en kollektivleverans, vilka var och en kan beräknas ha mindre årsförbmkning än 5 000 kWh vid nuvarande konsumtionsnivå, måste i princip undantagas från kvot­ransonering för att därmed jämställas med de småförbrukare, vilka såsom direktabonnenter hos elleverantör och med högst den angivna för­brukningen avses undantagas från kvotransonering.

Det är nödvändigt att RLU:s principförslag betr. fördelningsgrund för överförbmkningsavgift vid koUektivleveranser bearbetas vidare inom ramen för det fortsatta planläggningsarbete som ÖEF och de centrala myndigheterna föreslås få i uppdrag att genomföra. Kraftindustrin vill påpeka att man därvid bör observera det bidrag till bedömning av lämp­lig fördelningsbas som kan erhållas från försöksverksamheten med värmetaxering.

RLU föreslår att avstängning frän leverans av ledningsbunden energi skall kunna tillgripas som ett komplement till överförbrukningsavgift

Prop. 1977/78: 75

133

och som påföljd vid överträdelse av regleringsbestämmelser men där­emot inte som påföljd vid utebliven betalning av påförd överförbruk­ningsavgift. Det sistnämnda har gällt i tidigare elransoneringslagar men tillgripits endast i ett litet antal fall. Kraftindustrin delar RLU:s upp­fattning och tillstyrker dess förslag härutinnan.

Svenska elverksföreningen finner det möjligt att tillstyrka utredning­ens förslag, att den betalningsansvarige (fastighetsägaren) vid kollektiv­leverans ges rätt att "enligt gmnder som regeringen bestämmer" för­dela eventuell överförbrukningsavgift på de slutliga förbrukarna (hyres­gästerna). De grunder för fördelningen, som utredningen har tänkt sig innebär att överförbrukningsavgiften fördelas på samma sätt som upp­värmningskostnaderna. Detta förslag, som RLU i specialmotiveringen karakteriserar som ett diskussionsunderlag, torde i brist på bättre och rättvisare alternativ få accepteras så långt överförbrukningsav­giften avser energi (även elenergi) för uppvärmning, men är enligt för­eningens mening i alla andra fall "systematiskt orättvist och därför olämpligt". Denna uppfattning utvecklar föreningen ytterligare och an­ser att det är "rättvisare" att fördela avgiften för s. k. hushållsd lika på hyresgästerna.

Svenska Handelskammarförbundet och Västerbottens handelskam­mare delar uppfattningen att den som har ålagts överförbmkningsavgift vid kollektivleverans skaU ha möjlighet att fördela denna på de slutliga förbmkarna.

Handelskammaren i Göteborg Västsvenska Handelskammaren ut­trycker däremot en viss tvekan till det system som utredningen har för­ordat. Uttagande av en sådan avgift för flerfaniiljshus eller gruppbe­byggelse erbjuder onekligen ett svårlöst problem,.konstaterar handels­kammaren. Utredningen har utgått ifrån att uppvärmningskostnaderna skulle kunna utgöra en lämplig norm för fördelningen; dock skulle hyresgäster och fastighetsägare kunna komma överens om annan för­delning. Handelskammaren vill ifrågasätta om dessa förslag verkligen är genomförbara i praktiken. Fördelningen av avgifterna kommer att leda till ett otal tvister mellan de inblandade parterna. Den för avgif­terna i första hand ansvarige får förmodligen i åtskilliga fall också slut­ligen stå för kostnaden. Handelskammaren hemställer att frågan görs till föremål för fortsatta överväganden varvid man bör söka få fram en lösning som kan väntas medföra mindre antal kontroverser mellan de berörda partema.

Svenska kommunförbundet anför att förbundsstyrelsen har redan tidi­gare i samband med yttrandet över EBU:s betänkande anslutit sig tUl tanken på en överförbmkningsavgift. En tillämpning av detta sank­tionsmedd är emellertid förenad med åtskilliga problem av praktisk och juridisk karaktär. Inte minst gäller detta uitagningen av avgiften vid kollektivleverans av el, anser förbundet. Vissa erinringar emot den av

Prop. 1977/78: 75

134

utredningen föreslagna fördelningsprincipen torde kunna anföras, exem­pelvis då elleveransen inte avser uppvärmning utan endast andra ända­mål. Det förefaller därför förbundet önskvärt med en ytterligare under­sökning av denna fördelningsfråga i syfte att åstadkomma ett mera rätt­vist system som ändå blir praktiskt användbart.

Även KF föreslår att frågan görs till föremål för ytterligare över­väganden mot bakgrund av att KF ifrågasätter om "uttaget" vid koUek­tivleveranser är i överensstämmelse med allmänna rättsprinciper.

Hyresgästernas riksförbund har ingående granskat utredningsförslaget såvitt avser överförbrukningsavgift och framhåller att förslaget till över­vältring är otillfredsställande. Förbundet menar att det är lika otillfreds­ställande från rättssäkerhetssynpunkt om en fastighetsägare drabbas av en straffavgift trots att denne gjort vad han har kunnat för att ned­bringa förbrukningen som det är att en hyresgäst som lojalt anstränger sig för att skära ned sin förbrukning ändock åläggs en avgift för en förbrukning som ligger helt utanför hyresgästernas kontroll. Förbundet fortsätter:

Förslaget om övervältring av straffavgiften utgår ifrån att fastighets­ägaren inte har möjligheter att i tillräcklig omfattning styra förbruk­ningen. Denna utgångspunkt gäller emellertid i än högre grad beträf­fande hyresgästerna. Endast i de fall där abonnemanget avser enbart hushållsd har hyresgästerna ensamma möjUgheter att påvefka förbruk­ningens storlek. Om abonnemanget inkluderar allmänna utrymmen, fläktventilation m. m. har dock fastighetsägaren oekså möjligheter att påverka förbrukningen. Förbundet anser att fastigheter med koUektiv-mätt huhållsel bör undantas från kvotransonering av elenergi åtmins­tone så länge som denna endast avser abonnenter med förbrukning över­stigande 5 000 kWh per år. Ett sådant undantag vore rimligt med hän­syn till att större delen av dessa hushåll förmodligen skulle undantagits om de haft individuell mätning. Blir situationen så allvarlig att ransone­ringen också måste omfatta småförbrukarna menar förbundet att någon form av övervältringsmöjlighet kan bli oundviklig. I sådana fall där för­brukning i fastighetens allmänna utrymmen m. m. ingår i abonnemanget måste därvid fastighetsägarens ansvar markeras genom att endast en viss del av en eventuell överförbrukningsavgift får föras över på hyres­gästerna.

Förbundet finner det något förvånande att man beträffande fjärr­värme i hyresfastigheter valt att jämställa problemställningarna med de som gäller för kollektivleveranser av elenergi. Det kan ifrågasättas om det inte hade varit mer naturligt att dra en parallell till hyresfastigheter med egen panna. I båda fallen är det dock fråga om kollektivleverans från fastighetsägaren till hyresgästerna. Möjligheterna för fastighets­ägaren att styra förbrukningen av uppvärmningsenergi torde vara unge­fär desamma åtminstone om man vid ransoneringen tar hänsyn tiU att anslutningen till fjärrvärme i sig i aUmänhet innebär en effektivare energianvändning än eldning i egen panna. I båda fallen har fastighets­ägaren möjlighet att styra tillförseln av värme till lägenheterna. De tekniska begränsningarna härvidlag hänför sig till inregleringen av vär­mesystemet, någonting som fastighetsägaren också råder över. Är fas-

Prop. 1977/78: 75

135

tigheten försedd med fläktventilation har fastighetsägaren möjligheter att den vägen påverka förbrukningen av uppvärmningsenergi. Förbun­det menar således att det beträffande fjärrvärmeleveranser hade varit naturligt att på samma sätt som vid ransonering av eldningsolja förut­sätta att fastighetsägaren står som ansvarig men att överförbruknings­avgift skall tas ut först då en misshushållning från fastighetsägarens sida kunnat konstateras. Förbundet vill i detta sammanhang erinra om de förslag beträffande särskUda värmekonsulenter vid värmeverken som framförts av Svenska värmeverksföreningen och som uppmärksammats av EBU. Vidare kan man överväga att i samband med en värmetaxe­ring av fastigheter upprätta någon form av förteckning över vilka åt­gärder fastighetsägaren bör vidta vid en eventuell ransonering. På samma sätt skulle för övrigt någon form av åtgärdsförteckning för hy­resgästerna kunna upprättas. En sådan tekniskt korrekt information skuUe förmodligen medverka till att hyresgästernas benägenhet och möjUgheter att vidta åtgärder ökade.

Förbundet menar sammanfattningsvis att RLU:s förslag beträffande sanktionssystem för ledningsbunden energi inte är tillräckligt genom­tänkt. En omarbetning i den riktning som förbundet förordat bör ske.

Också Sveriges fastighetsägareförbund berör frågan om avgiftsuttag vid kollektivleveranser och anser den av utredningen förordade ord­ningen vid övervältring av överförbrukningsavgift vara befogad.

Även Svenska värmeverksföreningen har lagt ned betydande möda på att försöka klara ut problemen i samband med övervältring av över­förbrukningsavgifter. Värmeverksföreningen konstaterar inledningsvis att de flesta överförbrukningar som uppträder vid en värmeransonering torde bero på att abonnenten är okunnig om hur det egna värmesyste­met fungerar, felaktigt injusterade värmeanläggningar eller felaktigt beräknade tUldelningar p. g. a. förändringar hos abonnenten som har uppkommit efter det att kvotberäkningen eller värmetaxeringen har ut­förts. En väl utbyggd information samt direkt hjälp till abonnenterna i form av de särskilda värmekonsulenter som föreningen tidigare har föreslagit bör reducera sådana överförbrukningar till ett minimum. För att upprätthålla respekten för ransoneringen och för att komma tillrätta med det fåtal som uppenbart nonchalerar föreskrifterna torde en över­förbrukningsavgift ändå inte kunna undvaras. Föreningen har flera gånger understrukit att fördelningen av en sådan avgift mellan hyres­värd och hyresgäster bör tas upp till diskussion mellan parterna på hyresmarknaden. Utredningen anger emellertid att parterna synes hysa vissa tveksamheter inför sådana diskussioner och föreslår därför som ett diskussionsunderlag att i förslag till ransoneringsförordning överförbrukningsavgift i fastigheter med kollektivmätning av lednings­bunden energi får överföras på hyresgästerna på grundval av upp­värmd lägenhetsyta. I motiveringen till förordningen anförs vidare att överföring av överförbrukningsavgift inte bör få komma ifråga i bygg­nader med egen oljeeldning. I lagförslaget anges dock endast att rege­ringen får besluta hur överförbrukningsavgiften skaU fördelas. Förslaget

Prop. 1911118: 75

136

berör inte direkt värmeverkens förhållande till sina abonnenter men fordrar ändå en kommentar på grund av de inkonsekvenser som här synes föreligga. Föreningen anför:

Föreningen har i tidigare remissutiåtande i frågan angett att fastig­hetsägaren inte i "tillräcklig omfattning" kan påverka värmeförbruk­ningen i fastigheten. Inte heller hyresgästerna kan helt bestämma sin egen förbrukning i hus med moderna värme- och ventilationssystem. Att någon av parterna ensamma skulle stå för en eventuell överför­brukningsavgift framstår därför som oriktigt.

Ett fjärrvärmt hus fungerar telaiiskt sett på samma sätt som ett hus med egen oljepanna pannan har bara ersatts med en fjärrvärme-abonnentcentral. Fastighetsägaren ensam kan styra temperaturnivån i huset genom en central regulator på abonnentcentralen eller oljepan­nan. Om ojämn temperaturfördelning skulle uppträda i fastigheten beror detta på ett ofullständigt inreglerat värmesystem vilket faller på fastig­hetsägarens ansvar att åtgärda. Energin för uppvärmning svarar erfa­renhetsmässigt för ca 70 % av årsvärmebehovet. Energin för tappvarm­vattenberedning, som svarar för resterande ca 30 % av årsvärmebeho­vet, kan fastighetsägaren emellertid inte påverka annat än vid en direkt avstängning, utan det styrs helt av hyresgästernas förbrukning. I ett hus uppvärmt med direktverkande elvärme som i utredningen synes utgjort förebild för alla typer av ledningsbunden energUeverans, styrs dock hela energiförbrukningen av hyresgästerna eftersom temperaturregulatorerna där sitter direkt på värmeradiatorerna i varje enskild lägenhet.

I olje- respektive fjärrvärmda flerfamiljshus skulle således en tekniskt rättvis fördelning av överförbrukningsavgiften vara den att fastighets­ägaren svarade för den del som faller på uppvärmningen och hyresgäs­terna för den del som faller på tappvarmvattenförbmkningen. En för­utsättning för ett sådant förfarande är att totala tappvarmvattenförbmk­ningen kan mätas separat något som inte är möjligt förrän 1979 då kriskopplingslagen fått resultat. Det fordrar också att varje fastighet i fråga tilldelas två energimängder, en för värme och en för tappvarm­vatten, och att överförbrukning kan registreras oberoende för dessa mängder. Det torde leda till administrativt merarbete men bör inte vara ogenomförbart. Innan ett sådant system kan komma till användning får fördelningen av överförbrukningsavgifter ske efter andra grunder. Det kan då anföras att hyresvärden torde ha lättare än en enskild hyresgäst att besvära sig över påförd överförbrukningsavgift och leda i bevis att överförbrukningen inte skett genom misshushållning från hans sida.

Utredningen föreslår som ovan berörts olika fördelning av överför­brukningsavgifter i oljevärmda respektive fjärrvärmda fastigheter, trots att systemfunktionen är identisk. Detta kan medföra att en hyresgäst i ett fjärrvärmt hus, där överförbrukningen varit lika stor som i ett mot­svarande hus med egen oljepanna, bUr belastad med överförbruknings­avgift medan hyresgästen i det oljevärmda huset undgår sådan avgift. Föreningen hemstäUer att utredningens förslag härvidlag omprövas så att en överensstämmelse erhåUs.

Prop. 1977/78: 75    ,

137

1.6       Avläsnings- och uppgiftsskyldighet

Utredningen har föreslagit, bestämmelser som bl.a. innebär att alla och envar, exempelvis både abonnent och leverantör, kan åläggas .att läsa av mätare och lämna nödvändiga uppgifter.

Svea hovrän anser, att även om skäl föreligger att ge bestämmelserna i lagförslaget en vidsträckt avfattning kan med hänsyn tiU lagens karak­tär av fullmaktslag ifrågasättas om inte vissa bestämmelser är aUtför allmänt hållna. De skyldigheter, som härvid främst åsyftas, kommer enligt utredningens förslag att inflyta i kriskopplingslagen och i en kom­mande lag om värmetaxering. Mot denna bakgrund synes regeln i fråga närmast ha betydelse för tiden fram till dess nyssnämnda lagar träder i kraft. Oavsett hur därmed förhåller sig bör av hänsyn till den enskildes rättssäkerhet närmare anges vilka åtgärder som avses.

Svenska petroleum institutet (SPI) erinrar om att dessa vites- och straffsanktionerade bestämmelser riktar sig mot ett stort antal personer, gamla, sjuka, synskadade, som "knappast kan fungera på avsett vis". SPI anser därför förslaget orealistiskt och föreslår att det utgår.

SABO anser att den avläsningsskyldighet som föreslås i lagförslaget kan medföra praktiska svårigheter för en rationell bostadsförvaltning med ökade driftskostnader som en följd.

1.7       Besvärsordningen

Remisskritiken mot utredningsförslaget rörande besvärordningen är blandad. Av ransoneringsansvariga myndigheters remissvar framgår att den nuvarande ordningen i krislägen skapar svåradministrerade problem som kan äventyra säkerheten för den enskildes rätt. Sådana myndig­heter som ÖEF och TN anser att i tilldelningsärenden besvärsrätt prin­cipiellt ej bör förekomma. Civilbefälhavaren i Övre Norrlands civilom­råde anser att det är lämpligt att regeringen i varje kris förordnar om besvärsrättens utformning, varigenom besvärsmöjligheterna kan anpassas till krisens art och omfattning. KK påpekar att möjligheterna till besvär torde uppfattas som en värdefull grundläggande rättighet men att en viss begränsning måste accepteras i krislägen. EnUgt kollegiet synes det härvid riktigt att regeringen från fall till fall utformar besvärsordningen med hänsyn till de speciella omständigheterna.

Till de remissinstanser som tillstyrker utredningens förslag hör också kraftindustrin genom statens vattenfallsverk och CDL. Även länsstyrel­sen i Norrbottens län delar utredningens mening att en lämpUg, avväg­ning i princip är ett tvåinstanssysiem och att besvär i vissa faU ej skall tillåtas. Också länsstyrdsen i Malmöhus län menar att besvärsrätt i sam­band med drivmedelsransonering i stort sett är meningslös;..Enligt läns-

10   Riksdagen 1977/78. 1 sanU. Nr 75

Prop. 1977/78: 75

138

styrelsens mening uppnås bästa rättssäkerhet om missnöjd sökande får komma in med förnyad ansökan.

Vissa remissinstanser tar upp besvärsordningen till granskning med utgångspunkt i vissa rättssäkerhetsöverväganden.

Svea hovrätt anför att behovet av en flexibel besvärsordning kan från rättssäkerhetssynpunkt knappast försvara den vidsträckta fullmakten för regeringen att besluta härom. Huvudregeln om ett tvåinstanssysiem bör komma till uttryck i själva ransoneringslagen. De situationer, då besvärsordningen kan komma att beskäras, bör dessutom närmare anges. Kammarrätten i Göteborg anser att det inte är förenligt med rätts­säkerheten att en person, som genom beslut av myndighet har ålagts att i form av straffavgift utge överförbrukningsavgift, skall vara betagen rätten att klaga över detta beslut. Om konstruktionen med överförbruk­ningsavgiften som en straffavgift skall bibehållas, måste enligt kammar­rättens mening i ransoneringslagen intas en bestämmelse om rätt för den avgiftspliktige att föra talan mot beslut om åläggande för honom att utge sådan avgift.

Länsstyrelsen i Östergötlands län har i sitt remissyttrande utförligt granskat besvärsordningens utformning mot bakgrund av erfarenheterna frän oljekrisen. Enligt länsstyrelsens bedömning är det mindre lämpligt att helt avskaffa besvärsrätten i tilldelningsärenden. Möjligheten till besvär bör dock begränsas i möjligaste mån -Jinser länsstyrelsen. Om en bristsituation skulle bli långvarig, skulle en helt beskuren möjlighet att föra talan mot en tilldelningsmyndighets beslut säkerligen kännas otryggt och kanske ge upphov  till spekulationer om rättssäkerheten.

Länsstyrelsen anser att en förenkling av besvärsordningen vore att

organisera någon typ av besvärsnämnder inom länsstyrelserna. Dessa

nämnder, som borde ha lekmannainslag, skulle dels behandla besvär

över den egna länsstyrelsens ransorteringsenhets beslut i drivmedels­

frågor, dels vara besvärsinstans beträffande kommunala beslut om till­

delning. En sådan besvärsnämnd skulle komma att ha kännedom om

lokala förhållanden och dessutom lätt att få fram underlag till det över­

klagade beslutet, vilket allt borde medverka till ett snabbt beslutsfat­

tande. Besvärsnivån förs ner och man får härigenom en enklare hand­

läggning av dessa ärenden.

Även slatens Irafiksäkerhetsverk har förslag till lösning av besvärs­frågan. Verket uttalar inledningsvis att verket delar utredningens upp­fattning att ett tvåinstanssysiem bör vara det normala i frågor av här aktuell art. Det mate dock krävas mycket starka skäl för att frångå denna princip. Enligt trafiksäkerhetsverkets uppfattning har sådana skäl inte förebragts beträffande ärenden om behovstUldelning på drivmedels­sidan. Även i dessa ärenden torde det vara angeläget med enhetlig till­lämpning  över hela landet. Trafiksäkerhetsverket föreslår därför att

Prop. 1977/78: 75

139

besvär över länsstyrelsens beslut i dessa ärenden får anföras hos någon av de av energiberedskapsutredningen föreslagna besvärsnämnderna.

Näringslivets organisationer är i och för sig inte motståndare till att besvärsrätten i allmänhet begränsas till två instanser men motsätter sig att besvärsrätten skall kunna helt tas bort i vissa tilldelningsärenden. Svenska åkeriförbundet och Svenska busstrafikförbundet anför i ett gemensamt remissvar att det är sannoUkt att den yrkesmässiga lastbils-och persontrafiken på grund av sin höga effektivitet kommer att ut­nyttjas i hög grad för att hålla kommunikationerna i gång i ett krisläge. Det är därför av stor vikt, att drivmedelstilldelning tiU trafikföretagen sker under godtagbar enhetlighet, vilket torde kräva en lämpligt avvägd och snabbt fungerande besvärsordning. Denna bör vara utstakad i för­väg, lämpligen enligt ett tvåinstanssysiem, som de båda förbunden för­ordar.

Motorbranschens riksförbund (MRF) ddar utredningens allmänna tankegångar om ett tvåinstanssysiem. Däremot är förbundets principiellt avvisande till utredningens uttalande om att besvärsrätt i vissa fall inte bör finnas exempelvis vid tUldelning av drivmedel.

Utredningens resonemang att den enskildes rättssäkerhet ökar genom att vederbörande kan göra fler ansökningar och alltså åberopa olika argument eller omständigheter vid varje ansökningstillfäUe anser för­bundet starkt tveksamt. Det innebär i stället risker för orättvisor och oenhetlig myndighetsbedömning, anser MRF. Den enskildes rättssäker­het bör tillgodoses genom en praktisk handläggning i två steg. Besvär ritkas till länsstyrelsen och därefter till en central instans, t. ex. anknuten till transportnämnden. Vid den senaste krisen blev ärenden olika be­handlade av länsstyrelser i olika delar av landet vilket bör enligt MRF:s uppfattning elimineras.

Sveriges hantverks- och induslriorganisalion (SHIO) anser att möjlig­heten att begränsa besvärsrätten endast skall finnas vid korttidsransone­ring. De praktiska fördelarna med en slopad besvärsrätt torde nämligen endast vid korttidsransonering överväga den skada som kan drabba enskilda och företag om besvärsrätten slopas. Äv detta skäl delar inte SHIO utredningens uppfattning att överklaganden över huvud taget inte skall tillåtas vid drivmedelsransonering. Utredningen framför inget hållbart skäl varför drivmedelsransonéririg skall behandlas annorlunda än andra ransoneringar i besvärshänseende. Organisationen anser det inte tillräckligt att möjlighet finns för upprepade ansökningar om extra­tilldelning varför denna möjlighet måste kompletteras med en besvärs­rätt för de fall då ranoneringen inte endast är kortvarig. Även Sveriges köpmannaförbund anför likartade synpunkter.

Många remissinstanser ifrågasätter utredningens förslag till lagteknisk utformning av besvärsordningen. ÖEF tar upp frågan om inte fuUföljds-problemen skulle kunna lösas på så sätt ransoneringslagen ger möjlig-

Prop. 1977/78: 75

140

het för regeringen att införa någon form av prövningstillstånd, varige-, nom besvär skulle kunna tillåtas i ärenden av principiell betydelse eller , som gäller stora värden. Statskontoret, som delar utredningens uppfatt­ning att besvärsordningen i samband med. tilldelningsbeslut bör för­enklas, anser att besvärsförordningen i sina huvuddrag bör regleras i ransoneringslagen. Statskontoret förordar, därför att besvärsreglerna i ransoneringslagen görs utförligare. Till samma uppfattning har ett fler­tal remissinstanser kommit. Länsstyrelsen i Östergötlands län anför att en nackdel med att besvärsordningen inte faststäUs.i ransoneringslagen är att myndighet, som har att upprätta planer för att snabbt kunna organisera arbetet vid en ransonering, inte har möjlighet att. förbereda -arbetet med besvärsärenden och handläggningsrutiner eller att utse lämplig personal för dessa arbetsuppgifter. Vidare påpekar länsstyrelsen att besvärsordningen kan på grund av tidsbrist komma att fastställas utan att berörda myndigheter får tillfälle att lämna synpunkter. Lik­artade tankegångar framför statens trafiksäkerhetsverk, civilbefälhavar ren i Västra civUområdet, länsstyrdsen i Malmöhus län och TN.

Andra remissinstanser, som SAF och TCO, ifrågasätter lämpligheten av att överlämna åt regeringen att avgöra den närmare utformningen. av besvärsrätten. SAF förutsätter att ett tvåinstanssysiem skall anges som huvudregel i ransoneringslagen.

1.8 Särskild fråga om översyn av ransoneringssystem inom livsmedels­området

Många remissinstanser har tagit upp utredningens förslag att en över­syn görs av ransoneringssystemel. på livsmedelsområdet. JN, som är ansvarig för ransoneringssystemen på livsmedelsområdet, delar utred­ningens uppfattning att det är angeläget att en översyn görs. JN ut­vecklar i ett innehållsrikt avsnitt av remissyttrandet sin inställning. Även KK ansluter sig till utredningens förslag att ransoneringssystemet bör ses över och i nödvändig utsträckning anpassas till ändrade sam­hällsförhållanden.

CivUförsvarsstyrdsen pekar på att utrymningar över stora avstånd kan behöva genomföras med kort varsel och menar att ransonerings­systemen bör utformas så smidigt att de klarar av sådana påfrestningar. Styrelsen framhåller att krav på decentraliserad varuförsäljning kan komma att ställas i samband med utrymning av tätorter, varför man inle bör alltför starkt skräddarsy ett ransoneringssystem för nuvarande fredssamhälle med centraUserad försörjning.

Statskontoret, som tillsammans med JN har bedrivit visst kartlägg­ningsarbete rörande ransoneringsproblemen inom livsmedelsområdet, anser att det finns risk för försörjningsproblem liknande dem som upp­stod inom energiområdet under oljekrisen också inom andra försörj-

Prop. 1977/78: 75

141

ningsområden. Verket stöder därför utredningens förslag att försörj­ningsberedskapsfrågorna inom Uvsmedelsområdet utreds. Samma in­ställning   redovisar   civilbefälhavaren   i  Övre  Norrlands  civilområde.

Länsstyrelserna i Östergötlands län. Malmöhus län och Norrbottens län understryker kraftigt behovet av den föreslagna översynen.

Även Landstingsförbundet, riksnämnden för kommunal beredskap

och Västerbottens handelskainmare instämmer i att det är angeläget att

en översyn och anpassning av ransoneringssystemet på livsmedelsom­

rådet kommer till stånd.-

ÖEF refererar till ett av JN startat projekt angående utveckling av system för livsmedelsransonering. ÖEF uppger sig ha ett stort intresse av att ett sådant system arbetas fram, inte minst med hänsyn tiiröEF:s eget ansvar för ransoneringsförberedelser beträffande en rad andra kon­sumtionsvaror, för vilka ett ransoneringssystem på livsmedelsområdet även bör bli tillämpligt. ÖEF påpekar att det projekt som JN har startat i första hand avser tekniken vid livsmedelsransoneringar. ÖEF anser att detta är huvudfrågan när det gäller att aktualisera ränsorieringsbered-skapen och att någon tid inte står att vinna genom en utredning i likhet med energiberedskapsutredningen. Någon särskild utredning synes där­för enligt ÖEF inte nödvändig för närvarande.

2   övriga lagförslag

De synpunkter som remissinstanserna har anfört beträffande de öv­riga lagförslagen är endast av redaktionell natur.

Prop. 1977/78: 75

142

Utdrag

LAGRÅDET

PROTOKOLL

vid sammanträde 1977-11-18

Närvarande: justitierådet[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], justitierådet

Mannerfelt, justitierådet Welamson.

Regeringen har den 30 juni 1977 på hemställan av statsrådet Buren­stam[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat inhämta lagrådets yttrande över förslag till

1.

ransoneringslag,

2.

lag om ändring i kommunalskattelagen (1928: 370),

3.

lag om ändring i lagen (1973: 861) om lokal kristidsförvaltning,

4.

Iag om ändring i oljekrislagen (1975: 197).

Förslagen har inför lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Jörgen[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslagen föranleder följande yttrande av lagrådei.

Inom regeringens kansli har planerats att förslag till ny ransonerings-lag m. m. skall föreläggas riksdagen under hösten 1977, så att ikraft­trädande skall kunna ske den 1 juli 1978. Motsvarande planläggning gäller för en ny förfogandelagstiftning till vilken ransoneringslagstift­ningen i mänga hänseenden anknyter. Under försommaren 1977 var läget det att tjänstgörande ordinarie lagrådsavdelning arbetsmässigt hade uirymme att inleda granskning av lagförslag på det aktuella lag-stiftningsomrädet och att det från handelsdepartementets sida var möj­ligt att för lagrådsgranskning presentera de tiUtänkta förslagens all­männa grunder jämte föreliggande men ännu ej fastlagda lagtextförslag. För att tidsplanen skulle kunna hållas, inleddes lagrådsgranskningen i början av juni 1977 på grundval av det material som således kunde presenteras. Eftersom det då ännu ej förelåg regeringsförslag med slut­lig utformning, hade lagrådet möjlighet att i en mångfald hänseenden genom föredraganden framföra synpunkter och föreslå ändringar att övervägas under det pågående departementsarbetet med remissen.

Mot nu angivna bakgrund har förslagen fått sin definitiva utform­ning. De har inkommit tiU lagrådet den 18 november 1977.

Det remitterade förslaget till ransoneringslag avser en s. k. fuUmakts-)ag. Det är således avsett, att regeringen genom den skall få bemyndi­gande av riksdagen att i vissa situationer sätta i tillämpning centrala bestämmelser i den föreslagna ransoneringslagen, genom vilka rege­ringen ges vittgående befogenheter att meddela föreskrifter om ranso-

Prop. 1911/78:15

143

nering m. m. Lagförslaget innehåller inte bara föreskrifter som gäller näringsidkare och dessas mellanhavanden med varandra eller med kon­sumenter utan även föreskrifter som riktar sig till konsumenter, i vissa fall till envar. Av föredragande departementschefens uttalanden i av­snitt 5.2.1 framgår, att han anser uttryckligt grundlagsstöd föreligga för fuUmaktslagstiftning på nu ifrågavarande område såvitt rör näringsid­kare. Han uttalar vidare, att saken inte är lika klar i den mån föreskrif­ter lägger uppgifter eller åligganden i övrigt på enskilda konsumenter eller grupper av konsumenter. Han kommer emellertid på anförda skäl till uppfattningen, att RF medger delegation även i sådana hänseenden. Lagrådet vUl för sin del i de berörda frågorna anföra följande.

Föreskriftema i 13 kap. 6 § RF ger stöd för bemyndiganden av så­dant slag som här är i fråga för det fall att riket är i krig eller krigsfara eller att det rader sådana utomordentliga förhållanden som är föran­ledda av krig eller av krigsfara vari riket har befunnit sig; visst bemyn­digande är också möjligt med hänsyn till försvarsberedskapen. Enligt det remitterade förslaget skall emellertid ges utrymme för bemyndigan­den även i vissa andra situationer, nämligen vid s. k. fredskriser och inre kriser. För att söka grundlagsstöd härför får man gå tiU 8 kap. RF.

Enligt 8 kap. 7 § första stycket 3 - som här är av betydelse får riksdagen i lag bemyndiga regeringen att genom förordning meddela föreskrifter som avser, såvitt nu är av intresse, tiUverkning, kommunika­tioner eller näringsverksamhet. Enligt 10 § i samma kapitel kan rege­ringen, efter bemyndigande i lag i ämne som anges i bl. a. 7 § första stycket, genom förordning bestämma att föreskrift i lagen skall börja eller upphöra att tillämpas.

Motsvarigheter tUl de nu behandlade bestämmelserna fanns i gmnd­lagberedningens förslag (SOU 1972: 15) till ny RF. En skillnad av visst intresse är att förslaget i stället för ordet näringsverksamhet i gäUande 8 kap. 7 § första stycket 3 angav "handel eller näringsverksamhet i öv­rigt". Efter förslag av en remissinstans (prop. 1973: 90 Bilagor 2, 3 och 4 s. 207) ersattes emellertid under ärendets senare behandling det cite­rade uttrycket med ordet näringsverksamhet. Då sä skedde utan någon som helst kommentar i motiven, får antagas att ändringen ansågs vara av rent redaktionell natur och betingades av att begreppet näringsverk­samhet ansågs omfatta också handel.

Grundlagberedningen uttalade i motiven tUl sitt förslag (bet. s. 218), att de bemyndiganden för regeringen som återfanns i då gällande full­maktslagstiftning samtliga föll inom det område som utstakades i bl. a. den bestämmelse vars motsvarighet nu är upptagen i 8 kap. 7 § första stycket.

Under remissbehandlingen av förslaget tog några remissinstanser upp frågan, huruvida utformningen av sistnämnda stadgande var sådan att riksdagen kunde anses berättigad att ge bemyndiganden i samma om-

Prop. 1977/78: 75

144

fattning som enligt då gällande rätt. Ett par instanser synes ha menat att så var förhållandet, medari ändra ställde sig tvéksarnma till räck­vidden av den föreslagriä' foririuléringen av lagtexten (pirop. 1973: 90 Bilagor 2, 3 och 4 s. 289 ff). 1 sammanhanget berördes i allmänhet just ransoneringslagstiftningen. De gjorda påpekandena imder remissbehand­lingen bör ha medfört, att förmuleringsfrågan ägnades särskUd upp­märksamhet vid lagstiftningsärendets fortsatta behandling.'

I propositionen med förslag-tUl ny RF (prop.'1973: 90) behandlade föredraganden i flera sammanhang spörsfnålef, i vilken omfattning riks­dagen skulle kunna delegera normgivningskompetens till regeringen! Därvid framhölls uttryckligen att sådaria beredskapslagar som bl.a. all­männa ransoneringslagen genom uppräknirigeri i 8 kap. 7 § första styc­ket 3 fördes in under den paragraferis tillämpningsområde i den mån de inte omfattades av föreskrifterna i 13 kap.'6 § (s'. 311 f, jfr s. 317 f, 445 ' och 456 f).

Uppenbarligen är det närmast begreppet näringsverksamhet som tänkts täcka området för ifrägakommande föreskrifter. Bland föreskrif­ter rörande näringsverksamhet kan otvunget inordnas föreskrifter som avser näringsidkare. Också föreskrifter, sorn tar sikte på mellanhavan­den mellan näringsidkare och konsumenter, kari hänföras dit. I den mån det remitterade förslaget upptar regler om bemyndiganden för re­geringen att meddela föreskrifter av nu angiven innebörd, föreligger så­ledes icke tvekan om dess förenlighet med grundlag. Enligt förslaget skall emellertid, som redan nämnts, regeringen också kunna meddela föreskrifter som riktar sig till enskilda och inte'avser deras förhållanden till näringsidkare. Detta gäller exempelvis enligt 6, 25, 27, 31 och 33 §§. Föreskrifter av sist angiven innebörd kan knappast anses avse närings­verksamhet. En sådan betydelse av ordet näringsverksamhet synes svår­ligen kunna förenas med vare sig allmänt språkbruk eller den betydelse vari ordet eljest används i lagsiiftningssammanhang (jfr t.ex. 2 kap. 13 § första stycket RF).

I frägan, huruvida 8 kap. 7 § första stycket 3 RF likväl skall kunna ges ett tiUämpningsområde som omfattar även föreskrifter av nyss nämnd innebörd, är enligt lagrådets mening följande att beakta. Det får visserligen anses i och för sig väsentligt att upprätthålla respekten för grundlagens avfattning och inte "låta konstitutionell praxis gå sin egen väg, mer eller mindre väl camouflerad genom omtolkning av grund­lagen" (jfr Håkan[REDACTED_EFTERNAMN] i Förvaltningsrättslig tidskrift 1977 s. 195). Kravet på en grundlagstillämpning i strikt överensstämmelse med lag­texten (legalitet) framträder dock knappast genomgående med samma styrka. Det får sålunda anses ha större tyngd, när det gäller exempelvis innebörden av de absoluta fri- och rättighetema eller när det gäller vad regeringen utan bemyndigande äger förordna om, än när fråga är om riksdagens möjlighet att delegera normgivningsmakt till regeringen. Be-

Prop. 1977/78: 75

145

träffande legalitetssynpunkten förtjänar vidare framhållas, att ifrågava­rande bestämmelse i S kap. 7 § första stycket inte riktar sig omedelbart tUl den enskilde och att därmed enskilds rättssäkerhet inte är på samma sätt som beträffande exempelvis brottsbeskrivriingar beroende av att han kan förlita sig på en i och för sig otvetydig lagbestämmelse.

Som nämnts står en tillämpning av 8 kap! 7 § första stycket 3 RF, enligt vilken samtliga bestämmelser i det remitterade förslaget omfattas av grundlagsbestämmelsens tillämpningsområde, i överensstämmelse med vad som vid RF:s antagande alldeles otvivelaktigt varit åsyftat. (Visserligen förhåller det sig så, att den föreslagna ransoneringslagen i motsats till nuvarande lag är avsedd att kunna tillämpas även vid inre kriser, men detta förhållande synes inte vara av beskaffenhet att inverka på grundlagsfrågan.) För angivna tillämpning kan också åberopas starka sakskäl. Det från folkförsörjningssynpunkt utomordentligt viktiga in­tresset att i en krissituation ransoneringsåtgärder kan tillgripas tillräck­ligt snabbt och effektivt skulle knappasl kunna tillfredsställande tillgodo­ses utan en vidsträckt handlingsfrihet för regeringen.

Ätt märka är vidare att en sådan extensiv tillämpning av 8 kap. 7 § första stycket 3 RF, som nu är i fråga, icke skulle i sak innebära någon­ting nytt utan endast skulle vidmakthålla en delegationsbefogenhet som riksdagen hade enligt äldre RF. Det kan slutligen nämnas, att konstitu­tionell praxis redan erbjuder exempel på en fullmaktslagstiftning som icke kunnat baseras på annat än en sådan extensiv tiUämpning av.det nämnda grundlagsbudet som nu är i fråga låt vara att problemet förefaller alt inte ha särskilt uppmärksammats . i det sammanhanget. Lagrådet åsyftar härvid oljekrislagen (1975: 197). I denna har riksdagen bemyndigat regeringen att även utanför ramen för 13 kap. 6 § RF föreskriva, att bestämmelserna i 25 §§ allmänna ransoneringslagen skaU, helt eller delvis, äga tillämpning under viss tid, högst ett år varje gång. Efter en sådan föreskrift kan vidtas ransoneringsåtgärder som riktar sig även direkt mot andra än näringsidkare.

Mot bakgrunden av det anförda finner lagrådet för sin del att den i remissprotokollet avsedda tillämpningen av 8 kap. 7 § första stycket 3 RF kan godtagas. Det framstår emellertid enligt lagrådets mening som angeläget, att avfattningen av lagrummet bringas till bättre överens­stämmelse med ifrågavarande tillämpning.

Lagrådets granskning i övrigt föranleder icke någon erinran mot de nu föreliggande förslagen.

Prop. 1977/78: 75

146

Utdrag

HANDELSDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1977-12-08

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Boh­man,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Asling,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition med förslag till ransoneringslag m. m.

Föredraganden anmäler lagrådets yttrande över förslag till

1.

ransoneringslag,

2.

lag om ändring i kommunalskattelagen (1928: 370),

3.

lag om ändring i lagen (1973: 861) om lokal kristidsförvaltning,

4.

lag om ändring i oljekrislagen (1975: 197). Föredraganden redogör för lagrådets yttrande och anför.

Lagrådet har tagit upp till särskild behandling den i remissprotokollet avsedda tillämpningen av 8 kap. 7 § första stycket 3 regeringsformen. Lagrådet har därvid ansett sig kunna godtaga vad jag har föreslagit. Enligt lagrådets mening framstår det emellertid som angeläget, alt av­fattningen av lagrummet bringas till bättre överensstämmelse med ifrågavarande tillämpning. Jag har i samråd med chefen för justitiede­partementet funnit att vad lagrådet har anfört kan tas upp till över­vägande i samband med att vissa bestämmelser i regeringsformen ses över inom justitiedepartementet.

Lagrådets granskning i övrigt har icke föranlett någon erinran mot de nu föreliggande förslagen.

Jag viU i detta sammanhang peka på att jag i remissprotokollet har framhållit att vissa frågor om ransoneringsberedskapen på livsmedels­området kunde kräva en särskild översyn. 1 beslut den 15 september 1977 har regeringen uppdragit åt statens jordbruksnämnd och översty­relsen för ekonomiskt försvar att utveckla ett modernt system för ransonering av dagligvaror. Härigenom kommer avsedd översyn till stånd.

1 Beslut om lagrådsremiss fattat vid regeringssammanträde den 30 juni 1977.

Prop. 1977/78:75

"'

147

Jag hemställer att regeringen föreslår riksdagen

att antaga de av lagrådet granskade lagförslagen.

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och be­slutar att genom proposition föreslå riksdagen att antaga de förslag som föredraganden har lagt fram.

Prop. 1977/78: 75

148

Innehåll

Propositionen................................................................. 

..... 

1

Propositionens huvudsakliga innehåll   ......................... 

..... 

1

Lagförslag....................................................................... 

..... 

2

1

Ransoneringslag   .......................................................... 

..... 

2

2

Lag om ändring i kommunalskattelagen (1928: 370)..... 

11

3

Lag om ändring i lagen (1973: 861) om lokal kristidsförvaltning

12

4

Lag om ändring i oljekrislagen (1975: 197).................... 

... 

12

Utdrag av protokoll vid regeringssammanträde den 30 juni 1977

]6

1

Inledning   ...................................................................... 

16

2

Gällande bestämmelser   ............................................... 

18

2.1

Beredskaps- och fullmaktslagstiftning   .................... 

18

2.2

Allmänna ransoneringslagen (1954: 280)   .............. 

... 

19

2.2.1

Inledande synpunkter....................................... 

... 

19

2.2.2

Tillämpningsområdet  m.m.   (1   §)   ................ 

19

2.2.3

Befogenhetsbestämmelserna (25 §§)............ 

... 

20

2.2.4

Övriga bestämmelser (655 §§)   ................... 

... 

21

2.3 Annan ransoneringslagstiftning   ............................. 

24

2.3.1

Tillfälliga lagar   ................................................ 

... 

24

2.3.2

Oljekrislagen (1975: 197)   .............................. 

... 

24

2.4

Allmänna förfogandelagen (1954: 279) .................... 

... 

26

2.5

Allmänna prisregleringslagen (1956: 236)  .............. 

... 

27

2.6

Några andra viktiga beredskapsförfattningar........... 

... 

27

2.6.1

Lagen (1960: 513) om beredskapstillstånd  .... 

... 

27

2.6.2

Administrativa  fullmakislagen  (1942: 87)   ..... 

... 

28

2.6.3

Lagen (1973: 861) om lokal kristidsförvaltning. 

... 

28

3 Utredningen  .................................................................. 

... 

29

3.1

Allmänna synpunkter   .............................................. 

... 

29

3.2

Tillämpningsområdet  m. m........................................ 

30

3.2.1

Ny ransoneringslag........................................... 

.. 

30

3.2.2

Villkor för lagens tillämpning  ............................ 

.. 

30

3.2.3

Arbetskonflikt.................................................... 

.. 

33

3.2.4

Riksdagens medverkan underställning.......... 

.. 

34

3.3 Befogenhetsbestämmelserna m. m........................... 

.. 

35

3.3.1

Reglering av handel m. m.................................. 

.. 

35

3.3.2

Förfogande   ..................................................... 

.. 

36

3.3.3

Förbrukningsdämpande avgift   ........................ 

39

3.3.4

Överförbrukningsavgift   ................................... 

39

3.3.5

Avläsnings- och uppgiftsskyldighet m. m........... 

.. 

42

3.3.6

Avstängning   ................................................... 

43

3.3.7

Besvärsordningen  ........................................... 

44

3.4 Översyn av ransoneringssystem inom livsmedelsområdet ....

45

4

Remissyttrandena   ........................................................ 

.. 

46

5

Föredraganden................................................................ 

46

5.1

Allmänna synpunkter   .............................................. 

46

5.2

Förutsättningar för lagens tillämpning ..................... 

48

5.2.1

TUlämpningsområdet  ...................................... 

48

5.2.2

Beslut om lagens tillämpning   .......................... 

53

5.3                                                                                   Befogenhetsbestämmelserna      

55

5.3.1

Reglering av handel m. m.................................. 

.. 

55

5.3.2

Förfogande   ..................................................... 

.. 

55

5.3.3

Förbrukningsdämpande avgift  ......................... 

.. 

58

Prop. 1977/78: 75

149

5.4 Särskilda bestämmelser avseende energi............ 

60

5.4.1

Överförbrukningsavgift   .......................... 

60

5.4.2

Överförbrukningsavgift vid kollektivleveranser      

60

5.4.3

Avläsnings- och uppgiftsskyldighet m. m..... 

63

5.4.4

Avstängning   ....................................... 

.. 

65

5.5

Besvärsordningen   ....................................... 

.. 

65

5.6

Särskild fråga om översyn av ransoneringssystem inom livs­medelsområdet      

66

6

Upprättade lagförslag ........................................ 

66

7

Specialmotivering titt framlagda lagförslag ............. 

.. 

67

7.1

Förslaget till ransoneringslag  ......................... 

.. 

67

7.2

Förslaget till lag om ändring i kommunalskattelagen (1928: 370)          

97

7.3. Förslaget till lag om ändring i lagen (1973: 861) om lokal

kristidsförvaltning   ...................................... 

.. 

97

7.4 Förslaget till lag om ändring i oljekrislagen (1975: 197) ....

98

8

Hemställan....................................................... 

.. 

99

9

Beslut  ........................................................... 

.. 

99

Bilaga 1 Utredningens lagförslag .......................... 

100

Bilaga 2 Sammanställning över remissyttrandena  .... 

112

Utdrag av lagrådets protokoll den 18 november 1977      

142

Utdrag av protokoll vid regeringssammanträde den 8 december

1977   ............................................................ 

146

NORSTEDTS TRYCKEHI    TOCKHOIM  1977 77056J