Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1979/80:126

Regeringens proposition 1979/80:126

om arbetsmiljön på örlogsfartyg, m. m.;

beslutad den 13 mars 1980.

Regeringen föreslår riksdagen atl antaga de förslag som har upptagits i bifogade uidrag av regeringsprolokoll.

På regeringens vägnar THORBJÖRN[REDACTED_EFTERNAMN]

ULF[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en ny lagstiftning om arbetsmiljön på örlogsfar­tyg. Förslaget innebär alt arbetsmiljölagen skall vara tillämplig på skepps­tjänst på öriogsfartyg. Härigenom uppnås en enhetlig ordning för den samlade försvarsmakten. Tillsynsmyndigheter enligt arbelsmiljölagen är f.n. arbetarskyddsstyrelsen och yrkesinspekiionen. I prupnsitiunen före­slås för örlngsfarlygens del att sjöfartsverket blir lillsynsmyndighel enligt arbeismiljölagsliftningen. Vidare behandlas frågan um inrättande av en partssammansatt s. k. fartygsmiljönämnd. En mindre ändring föreslås uck­så i en beslämmelse i sjösäkerhetslagen som handlar om skyldighel all anmäla olycksfall m. m.

De nya bestämmelserna föreslås träda i kraft den I juli 1980.

I    Riksdagen 1979/80. I .saml. Nr 126

Prop. 1979/80:126

2

I    Förslag till

Lag om ändring i arbetsmiljölagen (1977:1160)

Härigenum föreskrivs att I kap. 3 S saml 7 kap. I och 2 S§ arbetsmiljöla­gen (1977: 1160) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap.

3§

Lagen gäller ej

Lagen gäller ej

1. skeppstjänst,

1. skeppstjänst på andra fartyg än

örlogsfartyg,

2. arbete som utföres i arbetsgivarens hushåll.

Bestämmelserna i 4 kap. och 5 kap. 5 S gäller ej arbete snm utföres i arbetstagarens hem eller annars under sådana förhållanden, atl det ej kan anses tillknmma arbetsgivaren alt vaka över hur arbetet är annrdnat.

7 kap.

1 § Tillsyn över efterlevnaden av denna lag och med stöd av lagen medde­lade föreskrifter utövas av arbetarskyddsstyrelsen samt, under dess över­inseende och ledning, av yrkesinspektionen.

Såvitt avser örlog.sfartyg utövas tillsynen dock av sjöfartsverket. I fråga om öriogsfartyg skall även i övrigt vad som sägs i denna lag om arhetarskyddsstyrelsen och yrkes­inspektionen i stället gälla sjöfarts­verket.

2§ Det åligger kommun att efter samråd med yrkesinspekiionen ulse en eller flera kommunala tillsynsman med erforderlig kompetens atl biträda yrkesinspekiionen vid tillsyn enligt 1 §.

Kommun skall årligen till yrkesinspekiionen lämna redogörelse för den kommunala tillsynens utövande.

Fullgör knmmunal tillsynsman ej vad snm åligger hunom nch knmmer det gennm anmälan av yrkesinspektionen eller på annat sätl lill kummu-nens kännedum, skall kommunen vidtaga ålgärder för att åstadkomma rättelse.

Bestämmelserna i denna para­graf gäller ej ifråga om tillsynen av öriogsfartyg.

Denna lag träder i kraft den I juli 1980.

Prop. 1979/80:126

2    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1965:719) om säkerheten på fartyg

Härigenom föreskrivs att 9 kap. 18 § lagen (1965: 719) om säkerheten på fartyg' skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9 kap.

18 §

Om befälhavarens skyldighet alt till sjöfartsverket anmäla vissa hän­delser ombord//nnfli bestämmelser i sjölagen (1891: 35 s. 

I).

Regeringen eller myndighet snm regeringen bestämmer kan besluta om skyldighel för redare eller befäl­havare att anmäla inträffade olycksfall eller tillbud till olycksfall eller sjukdomsfall utöver vad som angives i sjölagen.

Om befälhavarens skyldighet att till sjöfartsverket anmäla vissa hän­delser ombord finns bestämmelser i sjölagen (1891: 35 s. 

I).

Regeringen eller den myndighet som regeringen utser meddelar fö­reskrifter om skyldighet för redare eller befälhavare att anmäla

/. iniräffade olycksfall eller till­bud till olycksfall eller sjukdomsfall utöver vad som anges i sjölagen,

2. uppkomna skador eller vid­tagna åtgärder som har betydelse förjärtygets sjövärdighet.

Denna lag träder i kraft den I juli 1980.

Lagen omtryckt 1978: 109.

Prop. 1979/80:126

4

Utdrag KOMMUNIKATIONSDEPARTEMENTET  PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1980-03-13

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Bu­renstam[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]. Boo,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Petri

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om arbetsmiljön på örlogsfartyg, m.m.

1    Inledning

Med anledning av en framslällning från chefen för marinen tillkallades i februari 1978 en särskild utredare' för atl se över lagstiftningen rörande säkerheten på försvarsmaktens fartyg.

Utredaren avlämnade i oklober 1979 betänkandet (Ds K 1979: 9) Säker­helen på öriogsfartyg. Belänkandet bör fogas till protoknllel i detta ärende snm bilaga I.

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgelts av rikspulisslyrel­sen, överbefälhavaren (ÖB), försvarets civilförvaltning, försvarets sjuk­vårdsstyrelse, försvarets materielverk, sjöfartsverket, generallullslyrel­sen, riksrevisionsverkei (RRV), arbetarskyddsstyrelsen, fartygsmiljö­utredningen (K 1973:04), Centralorganisationen SACO/SR, Landsorgani­sationen i Sverige (LO), Reservofflcerarnas centralorganisation, Slatsan­slälldas förbund. Tjänstemännens centralorganisation (TCO) nch Värn­pliktiga arbetsgruppen.

ÖB har bifngat ett yttrande från chefen för marinen nch en promemoria från chefen för armén. Kompaniofflcersförbundel och Plutonofflcersför-bundet har avstått från egna yttranden och i slället hänvisat lill det yltran­de som TCO har avgett. LO har bifngat elt yttrande från Svenska sjöfnlks-förbundel. Svenska arbetsgivareföreningen har avstått från att yUra sig över betänkandet med hänvisning till att deUa lill viss del behandlar sådana frågnr snm övervägs av fartygsmiljöutredningen, i vilken Sveriges redare­förening är represenierad.

' Numera generaldirektören Göran[REDACTED_EFTERNAMN]. Experter: hovrättsassessorn Lennarl Alarik, hovrättsrådet Hans[REDACTED_EFTERNAMN]. ombudsmannen Rolf[REDACTED_EFTERNAMN], kommendör­kaptenen Bengt Klaar, byrådirektören Kent[REDACTED_EFTERNAMN], kommendören Bengl 0"Konoroch avdelningsdirektören Bengt Erik[REDACTED_EFTERNAMN].

Prop. 1979/80:126

5

Jag avser nu alt ta upp frågan um lagsliflning på grundval av betänkan­det. I ärendet harjag samråll med cheferna för försvars- och arbelsmark­nadsdepartementen.

De föreslagna lagändringarna är förhållandevis okomplicerade. Jag an­ser därför att lagrådets hörande saknar betydelse.

En innm knmmunikatinnsdepartemeniet upprättad sammanfallning av remissyttrandena över beiänkandei bör fugas lill prnlokollei i delta ärende som bdaga 2.

2   Allmän motivering

2.1 Bakgrund

Arbetsmiljöfrågor har under senare år tillmätts en allt större betydelse i samhället. De målmedvetna strävanden som har gjorts för all åstadkomma en bättre miljö på arbetsplatserna återspeglas nckså i lagstiftningen. Denna har förändrats på ett genomgripande sätt under 1970-lalet och har därvid utvecklats mot atl allt större vikt läggs inle bara vid arbetarskyddsfrågorna utan även vid arbetsmiljön i mera vidsträckt bemärkelse.

En genomgripande översyn av arbelarskyddslagsliftningen gjordes av den år 1970 tillsatta arbetsmiljöutredningen. Efter förslag av utredningen gjordes en delreform av arbetarskyddslagstiftningen år 1973 (prop. 1973: 10, SoU 1973:25, rskr 1973:290). Genom reformen stärktes de an­ställdas inflytande över arbetsmiljön. Bl. a. infördes nya regler om skydds­ombudens och skyddskommittéemas uppgifter och befogenheter.

I januari 1976 avlämnade arbelsmiljöutredningen silt slutbetänkande (SOU 1976: 1) Arbetsmiljölag. På gmndval av betänkandet lade i maj 1977 den dåvarande regeringen fram prop. 1976/77: 149 om arbetsmiljölag, som antogs av riksdagen i november 1977 (SoU 1977/78: I, rskr 1977/78: 18). Arbetsmiljölagen (1977: 1160) trädde i kraft den 1 juli 1978 och ersatte den tidigare arbetarskyddslagen.

Arbetsmiljölagen är avsedd för nästan hela arbetslivet. Den gäller fram­för alll i anställningsförhållanden men är i väsentliga delar även tillämplig på ensamföretagare. Till vissa undantag i tillämpningsområdet återkommer jag i det följande. Ett centralt avsnitt i lagen innehåller allmänna föreskrif­ter om arbetsmiljöns beskaffenhet. Här finns bestämmelser som anger inriktningen av strävandena att åstadkomma en god arbetsmiljö, bl.a. att arbetsmiljön skall vara tillfredsställande med hänsyn till arbetets natur och den sociala och tekniska utvecklingen samt alt arbetsförhållandena skall anpassas till människans förutsättningar i fysiskt och psykiskt avseende. I anslutning därtill ställer lagen upp de allmänna krav som skall gälla med avseende på skilda fakiorer i den fysiska arbetsmiljön, l.ex. i fråga om luft-, ljud- och ljusförhållanden. Ansvaret för arbetsmiljön läggs främst på arbetsgivarna, men ett ansvar gäller också för arbetstagare, tillverkare

Prop. 1979/80:126

6

m. fl. grupper. Det finns även angivet vissa allmänna handlingsmönster för hur man skall gå till väga för att skapa en god arbetsmiljö. Vidare finns det regler som gör det möjligt med en obligatorisk förhandsbedömning av arbetsmiljöfrågor från tillsynsmyndighetemas sida. Lagen innehåller i två skilda kapitel föreskrifter om arbetstidens förläggning resp. om minder­åriga arbetstagare. Ett huvudavsnitt i lagen innehåller beslämmelser om samverkan mellan arbetsgivare och arbetstagare. Där finns regler om utseende av skyddsombud och skyddskommitté samt om deras uppgifler och rätt till ledighet för uppdraget. Skyddsombuden är tillförsäkrade sär­skilda befogenheter i fråga om rätt till informaflon och möjlighet att avbry­ta ett farligl arbete i avvaktan på att yrkesinspekflonen tar ställning i saken. Tillsynen över att lagen och de föreskrifter som har meddelats med stöd av den efterlevs utövas av arbetarskyddsstyrelsen samt, under dess överinseende och ledning, av yrkesinspektionen. Tillsynsmyndigheterna har befogenhet att ingripa och meddela förelägganden eller förbud för alt säkra efterlevnaden av lagstiftningen. Slutligen ges ansvarsbestämmelser och regler om fullföljd av lalan.

Arbetsmiljölagen är en ramlag och kompletteras av föreskrifter som meddelas med slöd av lagen. Till lagen ansluter sålunda den av regeringen ulfärdade arbetsmiljöförordningen (1977: 1166), som innehåller bemyndi­ganden för arbetarskyddsstyrelsen att meddela föreskrifter om arbetsmil­jölagens tillämpning. I förordningen flnns också bestämmelser som bl.a. reglerar hur den lokala skyddsverksamheten skall anordnas och hur till­synen skall utövas.

Enligt en uttrycklig föreskrift gäller arbetsmiljölagen inle skeppstjänst. Med skeppstjänsl förstås enligt 1 § sjöarbetstidslagen (1970: 105, ändrad senasl 1976:586) arbete, som en på svenskt fartyg anställd person för fartygets räkning eller annars p. g. a. förmans uppdrag utför ombord på fartyg eller på annat slälle. För skeppstjänst finns en särskild reglering av arbetarskyddet i lagen (1965:719) om säkerheten på fartyg (omtryckt 1978: 109, ändrad senast 1979: 1107, sjösäkerhetslagen). Vid tillkomsten av den lagen var den allmänna målsättningen att de principer som gällde i fråga om arbetarskyddet för landanställda också skulle användas för de ombordanställda. Vissa av arbetarskyddslagens allmänna regler fördes därför över till den nya lagens tredje kapitel, som behandlar åtgärder till förebyggande av ohälsa och olycksfall m. m. Efter förslag av fartygsmiljö­utredningen (K 1973:04) i delbetänkandet (Ds K 1975:2) BäUre fartygs­miljö reformerades sjösäkerhetslagens arbetarskyddsbestämmelser år 1978 (prop. 1977/78:55, TU 1977/78: 14, rskr 1977/78: 141, SFS 1978: 109). Änd­ringarna i sjösäkerhetslagen avsåg huvudsakligen skyddsarbetet på farty­gen. De motsvarar till stor del de ändringar som gjordes i arbetarskyddsla­gen år 1973. Arbetet med att föra fram sjösäkerhetslagens arbetsmiljöbe­stämmelser i nivå med bestämmelserna i arbetsmiljölagen pågår i fartygs­miljöutredningen.

Prop, 1979/80:126

7

Sjösäkerhetslagen är tillämplig på örlogsfartyg endast om regeringen förordnar om det. Någol sådant förordnande har inte meddelats, bortsett från vissa provisoriska föreskrifter somjag återkommer till i det följande.

Skeppstjänsl på öringsfartyg är således undantagen från både arbelsmil­jölagen nch sjösäkerhetslagen. Fram till den I juli 1978, då arbetsmiljöla­gen trädde i krafl, fanns en viss reglering för örlogsfartygen genom ett brev utfärdat av Kungl. Maj: t den 13 januari 1967. I brevei föreskrevs alt den verksamhet inom försvarsmakten som var undantagen från arbetarskydds­lagen i möjlig omfattning skulle planläggas och genomföras med beaktande av de syften som lagen skulle lillgodose. I brevei gavs vissa närmare föreskrifier, vilka kompletterades av tillämpningsföreskrifter som utfär­dades av ÖB. Det angavs särskilt att föreskrifterna skulle gälla även för skeppstjänst ombord på flottans och kustartilleriets fartyg och båtar. Det Kungl. brevet upphävdes samtidigt snm arbetsmiljölagen trädde i kraft. Den 25 januari 1979 utfärdades i stället förordningen (1979: 25) om arbets­miljön på örlogsfartyg, avsedd som en provisorisk reglering. I förordning­en föreskrivs att verksamheten skall, för att förebygga ohälsa och olycks­fall, planläggas och genomföras så att de syften som avses med bestämmel­serna i arbetsmiljölagen tillgodoses så långt som möjligt. Föreskrifterna i 3 kap. 1,3,8 och 11 §§ samt 9 kap. 7 och 12 §§ sjösäkerhetslagen skall gälla i tillämpliga delar. Om utseende av skyddsombud och skyddskommitté skall gälla vad som avtalas genom kollektivavtal. Tillsynen över efterievnaden av förordningen skall utövas av chefen för marinen eller annan cenlral myndighet inom försvarsmakten till vars förvaltning uppgiften hör.

Frågan om reglering av arbetarskyddet på örlogsfartyg hade aktualise­rats av chefen för marinen i en skrivelse till dåvarande chefen för kommu­nikationsdepartementet den 7 juni 1976. Enligt skrivelsen hade chefen för marinen granskat innehållet i sjösäkerhetslagen och tillhörande kungörel­ser och därvid funnit alt det av praktiska skäl var lämpligt att verksamhe­ten på örlogsfartyg underkastades bestämmelserna i sjösäkerhetslagen. Tillsynen över verksamheten borde utövas av sjöfartsverket.

Med stöd av regeringens bemyndigande tillkallade dåvarande chefen för kommunikationsdepartementet den 21 februari 1978 en särskild utredare (K 1978:03) med uppdrag att se över lagstiftningen rörande säkerheten på försvarsmaklens fartyg. Uiredaren, som antog benämningen utredningen om säkerheten på försvarsmaktens fartyg, avlämnade i oktober 1979 be­tänkandet (Ds K 1979:9) Säkerheten på öriogsfartyg. Betänkandet har remissbehandlais. I fråga om det närmare innehållel får jag hänvisa till bilaga I och i fråga om remissutfallet till bilaga 2.

Jag kommer i det följande att redovisa mina överväganden i de enskilda frågor som utredningen har tagit upp. Disposilionen av min framställning följer i stort sett ulredningens betänkande.

Prop. 1979/80: 126

8

2.2 Tillämplig lagstiftning för örlogsfartyg arbetsmiljölagen eller sjösäker­hetslagen?

Somjag nyss har framhållil gäller varken arbelsmiljölagen eller sjösäker­hetslagen för skeppstjänsl på örlogsfartyg. Genom begränsningarna i de båda lagarnas tillämpningsområden har arbelsmiljön på örlogsfartyg kom­mit atl bli oreglerad. I direktiven för ulredningen betecknades detta förhål­lande som otillfredsställande. Det var utredningens huvudsakliga uppgift atl föreslå bestämmelser som täcker även den del av arbetslivet som skeppstjänsl på öriogsfartyg utgör.

Av betänkandet framgår att ulredningen prövat två skilda vägar när den har övervägt vilken lagstiftning som bör gälla för öriogsfartyg. Den ena var att föreslå att vissa centrala stadganden i sjösäkerhetslagen skulle tilläm­pas. Den andra vägen har varit att ulgå från arbetsmiljölagen och pröva om den kunde göras direkt tillämplig på örlogsfartyg, ev. kompletterad med vissa bestämmelser i sjösäkerhetslagen.

Valet av tillämplig lagstiftning är den centrala frågan i detta ärende. Såsom framgår av betänkandet finns det alltså i huvudsak två alternativ atl välja mellan, antingen alt tillämpa sjösäkerhetslagen eller arbetsmiljöla­gen. I det senare fallet kan man tänka sig att komplettera arbelsmiljölagen med vissa bestämmelser i sjösäkerhetslagen. Något ytteriigare alternativ har utredningen inte behandlat. Åven jag menar att det inte flnns något annat användbart sådant.

Vilket av de båda alternativen bör då väljas?

Inledningsvis villjag erinra om att chefen för marinen i sin framställning är 1976 hade funnit att det av praktiska skäl var lämpligt atl verksamheten på örlogsfartygen från säkerhetssynpunkt underkastades bestämmelserna i sjösäkerhetslagen. Vid remissbehandlingen av framställningen redovisade så gott som samtliga remissinstanser samma åsikt. Denna inriktning åter­speglades även i utredningsdirektiven, där det sades att utgångspunkten för utredaren borde vara atl överväga vilka beslämmelser i sjösäkerhetsla­gen som borde tillämpas på öriogsfartyg.

Mot den angivna bakgrunden kan det förefalla överraskande att utred­ningen föreslår att arbetsmiljölagen skall tillämpas i fråga om skeppstjänst på öriogsfartyg. Av betänkandet framgår dock att utredningen till att börja med inriktade sitt arbele på att göra sjösäkerhetslagen flllämplig på örlogs­fartyg. Det visade sig emellertid vid en närmare granskning att bara ett fåtal av sjösäkerhetslagens bestämmelser kunde användas för örlogsfartyg. Andra stadganden måste modifleras i ett eller annat avseende för att kunna tillämpas. Andra åter kunde över huvud taget inte komma i fråga för tillämpning. Utredningen kom därför fram till att det är mest ändamålsen­ligt att arbetsmiljölagen, kompletterad med vissa cenirala stadganden i sjösäkerhetslagen, tillämpas på öriogsfartyg. Utredningen föreslår i enlig­het härmed att arbetsmiljölagens tillämpningsområde ändras på så sätt att

Prop. 1979/80:126

9

undantaget för skeppstjänst i I kap. 3 § kommer alt avse enbari andra fartyg än örlogsfartyg. I betänkandet flnns dessutom ett förslag till förord­ning om säkerheten på örlogsfartyg, enligt vilket vissa stadganden i sjösä­kerhetslagen och ett stadgande i förordningen (1965: 908) om säkerheten på fartyg (omtryckt 1978: 346, ändrad senast 1979:41) skall gälla åven örlogs­fartyg.

Utredningen har anfört en rad skäl för sitt val av arbetsmiljölagen som ramlag för örlogsfartygen. En av orsakerna till all det visade sig vara svårt alt använda sjösäkerhetslagen är att denna lag är utformad främst med hänsyn till förhållandena i handelsfartyg. Bestämmelserna bygger i väsent­liga delar på föreskrifter i internationella sjöfartskonventioner som har ratificerats av Sverige. Dessa konventioner gäller inle öriogsfartyg. Utred­ningen pekar också på de skillnader som finns mellan örlogsfartyg och handelsfartyg i fråga om användning och i fråga om konstruktion och utformning. Härtill kommer att arbetsmiljölagens karaktär av ramlag för största delen av arbetslivet medför, att man lättare kan ta hänsyn till de skilda förhållanden som råder på olika arbetsplatser och därmed flll de speciella förhållandena på örlogsfartyg. Starka skäl talar enligt utredningen för att även skeppstjänst på öriogsfartyg åtminstone i princip bör regleras genom samma lagstiftning som den som gäller då personalen har land­tjänst, dvs. av arbetsmiljölagen.

Vid sin genomgång av arbetsmiljölagen har utredningen kommit fram till alt lagen i dess helhet bör kunna göras tillämplig på skeppstjänst på örlogsfartyg, även om flera av lagens bestämmelser saknar betydelse för örlogsfartyg.

Så gott som samtliga remissinstanser tillstyrker utredningens förslag eller lämnar det utan erinran. Flera remissinstanser ser det som en fördel att arbetsmiljölagen - som redan nu i princip är tillämplig på huvuddelen av försvarsmaktens verksamhet under normala fredsförhållanden - kom­mer att gälla för försvaret i dess helhet. Arbetarskyddsstyrelsen framhåller att det är en stor fördel att skyddsorganisationen inom försvaret blir uppbyggd på lika sätt ombord på försvarsmaktens fartyg och i försvarets övriga verksamhet.

Endast två remissinstanser motsätter sig utredningens förslag i denna del. Fartygsmiljöutredningen avstyrker förslaget och menar att man med detta endasl åstadkommer ett provisorium, som med sin utformning är ägnat att fördunkla sammanhangen och leda lill förvirring. Det mest ända­målsenliga vore enligt utredningen om man i en regeringsförfattning be­stämde, i vilken mån sjösäkerhetslagen skall gälla öriogsfartyg och i vilken mån andra regler skall vara tillämpliga på dessa fartyg. Det är helt främ­mande för fartygsmiljöutredningen att följa den i betänkandet förordade vägen, nämligen att föra in ett antal bestämmelser - undantag och sär­regler - i arbetsmiljölagen och arbelsmiljöförordningen. Har man kommit fram till att man i en särskild lag skall behandla arbetsmiljön till sjöss, bör

Prop. 1979/80:126

10

man i den lagen eller i den därtill hörande förordningen kunna bli orien­terad om vad som gäller i sådanl avseende i fråga om skilda slag av sjöfart. 1 varje fall bör inte militär och civil statlig sjöfart vara underkastade hell skilda regleringar, som det trots sjösäkerhetslagens framtida anpassning till arbetsmiljölagen kanske inte är alldeles lätt att jämföra med varandra. Liknande synpunkter förs fram i yttrandet från LO och Svenska sjöfolks­förbundet. Enligt dessa instanser bör förordningen (1979: 25) om arbetsmil­jön på örlogsfartyg lills vidare kunna gälla i avvaktan på att fartygsmiljö-utredningens översyn av sjösäkerhetslagen fullföljs. En anpassning för ma­rint bruk på så sätt atl endast sjösäkerhetslagen behöver innehålla regler för värnpliktiga på marinens fartyg bör därefter kunna ske relativt enkelt.

För egen del får jag anföra följande.

Såsom framgår av det föregående är det ingalunda självklart vilken ramlagstiftning som bör väljas för skeppstjänst på örlogsfartyg. Inte ens för utredningen, med den särskilda sakkunskap som knöts till den, visade det sig möjligt att med en gång finna en godtagbar lösning på problemet. Eflersom ulredningens direktiv pekade mot alt sjösäkerhetslagen skulle användas var det naturligt atl utredningen först granskade effekterna här­av. Det visade sig dock enligt utredningen att det förelåg stora svårigheter alt använda sjösäkerhelslagen för öriogsfartygen. Alternativet att använda arbetsmiljölagen, kompletterad med vissa stadganden i sjösäkerhetslagen, framstod i stället som en framkomlig väg.

Det framgår enligt min mening klart att utredningen har funnit en väl avvägd lösning. Jag är följaktligen beredd att ansluta mig till utredningens förslag. Med tanke på att ett par remissinstanser har framfört invändningar mot förslagel vill jag framhålla atl det inte framstår som elt bättre alterna­tiv att välja sjösäkerhetslagen. Denna slutsats rubbas inte av att sjösäker­hetslagen i framtiden kan väntas bli reviderad med anledning av fartygsmil-jöutredningens arbete. En genomgång av sjösäkerhetslagen ger vid handen att dess för den civila sjöfarten anpassade regler inte lämpar sig särskilt väl för örlogsfartygen. Delta beror på att militära myndigheter sedan lång tid tillbaka har haft särskilda regler för den egna verksamheten. Som ett exempel kan nämnas att det i förordningen (1979: 25) om arbetsmiljön på örlogsfartyg, som hänvisar till vissa bestämmelser i sjösäkerhetslagen, inte gick att tillämpa sjösäkerhetslagens bestämmelser om utseende av skydds­ombud och skyddskommitté. 1 stället för de till handelsfartyg anpassade reglerna härom skall enligt förordningen gälla vad som avtalas genom kollektivavtal.

Fartygsmiljöutredningen har uttalat oro för konsekvenserna av den me­tod jag förordar, nämligen att genom vissa tillägg till arbetsmiljölagen göra den tillämplig på örlogsfartyg. Även om jag kan ha förståelse härför delar jag inte denna oro. Min inställning härvidlag bör ses mot bakgrund av att alla berörda myndigheter och personalorganisationer har ställt sig bakom utredningens förslag.

Prop. 1979/80:126

11

Ett mycket viktigt skäl för att välja arbetsmiljölagen är alt man därige­nom uppnår en enhetlig ordning för hela försvarsmakten. Elt val av arbets­miljölagen utesluter självfallet inle att man för örlogsfartygen även kan tillämpa relevanta delar av sjösäkerhetslagstiftningen. Med tanke på att försvarsmaklens fartyg under tiden 1967-1978 genom ett Kungl. brev har varit inordnade under arbelarskyddslagen utan att några påtagliga ölägen­heter har förelegat menar jag, att det huvudsakligen är fråga om all rätta lill en formell brist i fråga om vilken lagstiftning som skall tillämpas. Jag är angelägen att understryka att det inte är meningen att åsladkomma några påtagliga förändringar för verksamheten. Genom den nya ramlagstift­ningen skapas dock förutsättningar för atl åstadkomma förbättringar. Be­rörda militära myndigheter kan för sina verkställighelsföreskrifler flnna lämpliga förebilder både inom den allmänna arbeismiljölagsliftningen och inom sjösäkerhetslagstiftningen.

Sjöfartsverket har i sitt remissyttrande påpekal all den av mig här förordade ordningen kan medföra vissa nackdelar och inkonsekvenser för en del av verkets egna fartyg. Verket syftar då på sjömätningsfartygen nch isbrytarna, som har militära besättningar och som enligt utredningens förslag inte skulle omfattas av sjösäkerhetslagen. Eftersom dessa drifts­mässigt är integrerade med övrig verksamhet och anknytningen till sjö­fartsverket också gör sig gällande vid projektering och byggande av sådana fartyg, hade verket av praktiska skäl föredragit att verkets samtliga fartyg åtminstone beträffande skeppstjänslen hade omfattats av sjösäkerhetsla­gen. Med hänsyn till de olika bedömningar och värderingar som har lett utredningen fram till dess slutliga ståndpunkt vill sjöfartsverket likväl inte motsätta sig att utredningsförslaget läggs till grund för beslut.

I den mån sjömäiningsfartyg och isbrylare som tillhör sjöfartsverket även i fortsättningen skall betraktas som örlogsfartyg ser jag inga påtagliga olägenheter som kan uppstå till följd av att arbelsmiljölagen skall gälla för arbetsmiljöfrågor ombord. Lagen är så uppbyggd att det knappast kan vålla några svårigheter att tillämpa den även på de här ifrågavarande fartygen. De verkställighetsföreskrifter som gäller för dessa fartyg, t. ex. i fråga om projektering och byggande, måste självfallet kunna användas även i fortsättningen.

2.3 Vissa särskilda frågor

Jag övergår härefter till att behandla vissa speciella frågor som har tagits upp i avsnitten 4.2-4.6 i betänkandet.

I avsnitt 4.2 har utredningen diskuterat begreppen öriogsfartyg och skeppstjänst. Enligt sina direktiv borde utredningen klargöra vad som avses med uttrycket örlogsfartyg och ange om och i vilken utsträckning bestämmelser om säkerheten på sådana fartyg skall gälla även för andra fartyg som tillhör eller används av försvarsmakten.

Prop. 1979/80:126

12

Utredningen konstaterar att uttrycket öriogsfartyg förekommer i flera författningar ulan att vara deflnierat. Efter att ha diskuterat uttrycken "fartyg" och "örlogsfartyg" nch rednvisat nlika uttalanden härnm förnr­dar utredningen, att det i arbetsmiljölagen med örlogsfartyg skall förstås sådana fartyg oberoende av storlek och avsedd användning - som tillhör försvaret, slatens isbrytaifarlyg och sjömäiningsfartyg samt andra fartyg som står under militärt befäl och är bemannade med mililär perso­nal. Enligt ulredningen behövs det inte någon legaldefinition av begreppet örlogsfartyg.

Remissinslanserna har i allmänhet inle haft något att erinra mol utred­ningens uppfattning. Sålunda godtar både chefen för marinen och försva­rets materielverk den av utredningen angivna innebörden av begreppet öriogsfartyg. Chefen för marinen erinrar dock om att man i Sjötjänstregle­mente för marinen (SRM 1964) skiljer på fartyg och båt. Till skillnad från en båt har ett fartyg inmönstrad besättning. Både fartyg och båt skall innefattas i begreppet örlogsfartyg.

För egen del finner jag att det inte behövs någon definition av begreppet örlogsfartyg, vare sig i arbetsmiljölagen eller i sjösäkerhetslagen. För tillämpningen av förevarande lagstiftning kan del dock vara av värde att begreppet diskuteras här. Jag flnner att den av utredningen förordade innebörden kan tjäna snm vägledning. Med anledning av vad chefen för marinen har anfört vill jag undersiryka atl både fartyg och bålar - i enlighet med den i SRM 1964 angivna betydelsen - omfattas av begreppet örlogsfartyg. Det bör vidare framhållas alt statens isbrylare och sjömäi­ningsfartyg betraktas som öriogsfartyg enbart av den anledningen att de står under militärt befäl och är bemannade med militär personal.

Begreppet skeppstjänst flnns som jag tidigare har angivit deflnierat i sjöarbetstidslagen (1970: 105). Eftersom arbetsmiljölagen skall lillämpas både på skeppstjänst och annan verksamhet inom försvaret är det inte av avgörande betydelse vad som i förevarande sammanhang avses med skeppstjänst. Det kan dock anmärkas, att fartygsmiljöutredningen - enligt vad som framgår av dess remissyttrande - räknar med atl föreslå att ullrycket skeppstjänst skall ersättas med ett annat begrepp. Huruvida en sådan ändring bör komma till uttryck i arbetsmiljölagen får avgöras senare. I avsnitt 4.3 i betänkandet behandlar utredningen frågan om arbetsmiljö-lagens tillämplighet på fartyg utom riket. Det framhålls där att arbelsmiljö­lagen gäller på arbetsplatser inom Sverige och alt den i princip bara är tillämplig inom landels gränser. Ett ultryck för detta är att lagens Ullsyns-bestämmelser inte är avsedda att tillämpas utomlands. Utredningen kon­staterar att öriogsfartygen - bortsett från enstaka långresor - huvudsakli­gen rör sig inom Sveriges sjöterritorium och i angränsande farvatten samt att de regelmässigt anlöper svenska hamnar. Förutsättningarna är därför goda för att lillämpa arbetsmiljölagen ombord och för atl utöva tillsyn däröver. Enligt utredningen är det naturligt att betrakta ett svenskt öriogs-

Prop. 1979/80:126

13

fartyg som svenskl territnrium när fartyget befinner sig utom riket. Arbels­miljölagen bör därför anses tillämplig på örlogsfartygen även då de befin­ner sig utom riket.

Remissinstanserna har inte haft någnt alt invända mul ulredningens slutsatser. Även jag delar ulredningens uppfattning.

I avsnitt 4.4 i betänkandet jämför utredningen reglerna i arbetsmiljölagen nm samordningsansvar Jör arbetsgivare på gemensamma arbetsställen med motsvarande regler i sjösäkerhelslagen, I den senare lagen finns bl. a. särskilda samordningsregler i fråga om fartyg som har lagils in på varv i Sverige och i fråga om fartyg som lastar eller lossar i svensk hamn. Efter en genomgäng av de olika bestämmelserna finner utredningen att del för örlogsfartygens del inte behövs någon komplettering av arbetsmiljölagens samordningsregler. Jag har samma åsikt som utredningen härvidlag. För en närmare beskrivning av dessa frågor får jag hånvisa till betänkandet.

Jag behöver inle heller uppehålla mig närmare vid de samverkansregler, dvs. regler om skyddsombud och skyddskommittéer, som utredningen behandlar i avsnitt 4.5 i betänkandet. Utredningen jämför där samverkans­reglerna i arbelsmiljölagen och i sjösäkerhelslagen och menar att det inte för örlogsfartyg finns något behov av de särregler som finns i den senare lagen. Jag instämmer i utredningens slutsats och får i övrigt hänvisa lill den i betänkandet lämnade motiveringen somjag också ställer mig bakom.

En fråga som remissinstanserna har visat slörre intresse för än de närmast föregående är skyddsombuds möjlighet att avbryta farligt arbete. Utredningen redovisar sina överväganden i dessa frågor i avsnitt 4.6 i belänkandet. Enligt såväl arbetsmiljölagen som sjösäkerhetslagen gäller, att om elt visst arbete innebär omedelbar och allvarlig fara för arbetstaga­res (enligt sjösäkerhetslagen ombordvarandes) liv och hälsa, och rättelse inte genast kan uppnås genom hänvändelse till arbetsgivaren resp. befälha­varen, kan skyddsombudet besluta all arbelet skall avbrytas. Enligt utred­ningen skiljer sig förhållandena på örlogsfartyg i förevarande hänseende inte principielll från vad som gäller inom övriga områden av arbetslivet. En regel om möjlighel för skyddsombud alt avbryta farliga arbelen bör därför gälla även på öriogsfartyg. Huvudregeln i arbetsmiljölagen om möjlighet för skyddsombud atl avbryta farliga arbeten inskränks genom 14 § arbets­miljöförordningen, som anger att regeln inle gäller vid övning inom för­svarsmaklen eller civilförsvaret. Ulredningen menar att samma inskränk­ning bör gälla på örlogsfartyg.

I sjösäkerhelslagen flnns en speciell regel beträffande skyddsombuds möjlighel att avbryta fariiga arbelen. Den saknar motsvarighet i arbetsmil­jölagen. Enligt 9 kap. 9 § andra stycket sjösäkerhetslagen gäller sålunda ett skyddsombuds beslul i fråga om elt fartyg som inte är förtöjt eller ligger till ankars i svensk hamn till dess befälhavaren har tagil ställning. Molskydds-nmbudets beslut får befälhavaren benrdra arbete endasl nm han flnner beslutet ngrundat eller arbelet nödvändigt för att undanröja eller förebygga

Prop. 1979/80:126

14

en fara som bedöms vara större än den risk som har föranlett beslutet. Innan befälhavaren i strid mot skyddsombudets beslul beordrar arbete skall han höra skyddskommittén, om det finns en sådan och tvingande hinder inte föreligger.

Efler en närmare redovisning av bakgrunden lill den aktuella bestäm­melsen och en analys av dess innebörd har ulredningen funnil all det inle behövs någon mnlsvarande särbeslämmelse för öringsfartygen. Specialre­geln har nämligen sin grund främsl i det förhållandet all ett slnrt antal svenska handelsfartyg har sin huvudsakliga sysselsättning i avlägsna far­vatten nch atl det därför i prakliken inle är länkbart alt vänta på ett beslut av en tillsynsmyndighet i Sverige. Motsvarande gäller däremoi inte för örlogsfartygen som, bortsett från enstaka s. k. långresor, vanligen uppe­håller sig inom eller i närheten av del svenska sjöterritoriet. Det akluella stadgandet ligger enligt utredningen i linje med en annan princip, nämligen befälhavarens övergripande säkerhelsansvar. Bl.a. hänvisar ulredningen till regeln i 59 § sjölagen, enligt vilken befälhavaren skall sörja för alt fartyget framförs och handhas på ett sätt som är förenligt med gott sjö-mansskap. Utredningen finner atl en befälhavares övergripande ansvar för fartyget nch de ombordvarande inte begränsas av ett stoppningsbeslul, om detta skulle medföra större fara än den risk som har föranlett beslutet. Sjösäkerhetslagens specialregel om befälhavarens befogenhet bör i detla avseende inte ses snm någon avvikelse från vad som gäller inom andra områden av arbetslivet. Den princip som uttrycks i specialregeln gäller således enligt utredningen även utan en sådan uttrycklig föreskrift.

Chefen för marinen anför i sitt yltrande atl han tidigare förutsatte att specialregeln i sjösäkerhetslagen skulle gälla för örlogsfartygen. Han kan dock acceptera utredningens synsätt, bl. a. mot bakgrund av utredningens uttalande att den princip som uttrycks i specialregeln - befälhavarens övergripande ansvar för fartygets säkra framförande och handhavande -gäller även ulan en sådan uttrycklig föreskrift. Sjöfartsverket har inget att erinra mot förslaget i denna del men anser att det behövs ett klarläggande resonemang kring dessa frågor. Fartygsmiljöutredningen understryker alt, om befälhavaren har rätt att gå emot elt skyddsombuds stoppningsbeslut, detla bör sägas ut i författningen.

För egen del förnrdar jag att arbetsmiljölagens bestämmelse nm skydds­ombuds stoppningsrätt görs tillämplig på öriogsfartyg med den inskränk­ning som framgår av 14 § arbetsmiljöförordningen. Vad som ytteriigare bör tas ställning till här är om det därutöver finns behov av den särskilda regeln i sjösäkerhetslagen.

Såsom ulredningen har funnil är sjösäkerhelslagens särbestämmelse föranledd av att tillsynsmyndighetens beslut ofta inte kan erhållas inom rimlig lid p. g. a. det långa avståndet mellan fartyget uch hemlandet. Dessa skäl gäller inte för örlogsfartygen. Frågan har emellerlid, såsom framgår av det föregående, väckls om det av andra skäl kan finnas anledning till en

Prop. 1979/80:126

15

särbestämmelse. Spörsmålet har samband med de ändringar i förslaget till 9 kap. 9§ sjösäkerhetslagen som gjordes vid deparlemenlsbehandlingen av farlygsmiljöutredningens delbetänkande (Ds K 1975:2) Bättre fartygs­miljö. Enligt utredningsförslaget skulle ett stoppningsbeslul av skyddsom­bud gälla flll dess befälhavaren hade tagit ställning enbart när fartyget befann sig utom svensk hamn. I andra fall skulle beslutet gälla till dess sjöfartsverket tog ställning. Utredningsförslaget frångicks emellertid på så sätt, att sjöfartsverkets ställningstagande endast behövde avvaktas i fråga om fartyg som är förtöjt eller ligger lill ankars i svensk hamn. Bakgrunden lill denna ändring var atl Sveriges fartygsbefälsförening hade betänklighe­ter mot utredningsförslagets följder i ansvarsfrågor vid skadefall. För­eningen menade alt det var tveksamt om reglerna i sjösäkerhetslagen kunde fria en befälhavare från ansvar enligt sjölagen. Med anledning av dessa erinringar vidtogs de ändringar som jag har redogjort för. Avsikten härmed var främst atl klargöra att den särskilda regeln i sjösäkerhetslagen inte inskränkte befälhavarens skyldigheter enligt sjölagen. I prop. 1977/ 78:55 (s. 55) uttalades sålunda, med anledning av att uttrycket "utom svensk hamn" togs bort, att de områden som tillhör svenska hamnar ofta kan vara vidsträckta, varför fartygen ofta är under resa där på ett sådant sätl att befälhavaren måste ha en vidsträckt befogenhet att agera, bl. a. för att kunna uppfylla de krav som sjölagen ställer på honom.

Mot denna bakgrund kan jag ansluta mig till utredningens slutsats all den grundsats som uttrycks i 9 kap. 9 § andra stycket sjösäkerhetslagen gäller även utan uttrycklig föreskrift därom. Jag vill följaktligen framhålla att de grundläggande reglerna i sjölagen givetvis inle kan åsidosättas av befälha­varen trots att etl skyddsombud har stoppat arbetet, l.ex. nm det krävs åtgärder för att undvika en kollision.

2.4 Tillsynsmyndighet

Arbetsmiljölagen lägger ansvaret för en gnd arbetsmiljö i första hand på arbetsgivaren- Inom den offentliga sektorn innebär detla bl. a. atl del är en väsentlig myndighetsuppgift att vidta de arbetsmiljöåtgärder som behövs. Detla har emellertid inte anseUs tillräckligt, utan även inom den offentliga sektorn utövas tillsyn av en utomstående myndighet. Enligt 7 kap. I § arbetsmiljölagen utövas sålunda tillsynen över efterlevnaden av lagen och med stöd av lagen meddelade föreskrifter i vad avser såväl privat som offentlig verksamhet av arbetarskyddsstyrelsen saml, under dess överin­seende och ledning, av yrkesinspektionen.

Av betänkandet framgår atl utredningen har övervägt om samma regel bör gälla beträffande arbetsmiljölagens tillämpning på öriogsfartyg eller om, såsom chefen för marinen föreslog år 1976, tillsynen över arbetarskyd­det på öriogsfartyg bör ankomma på sjöfartsverket. Utredningen har där­vid funnit att övervägande skäl talar för att sjöfartsverket bör vara tillsyns-

Prop. 1979/80:126

16

myndighet. Det väsentligaste skälel för en sådan nrdning är enligt ulred­ningen att öringsfartygen är fartyg med de speciella förutsättningar och krav som följer därav. De närmare skälen framgår av avsnitt 6.1 i belän­kandet, till vilket jag här får hänvisa. På de skäl som anförs där har ulredningen föreslagit atl lillsynen över efterlevnaden på örlogsfartyg så­väl av arbetsmiljölagen som av vissa stadganden i sjösäkerhetslagen åläggs sjöfartsverket.

Remissinslanserna tillslyrker genomgående att sjöfartsverkei blir till­synsmyndighet. Försvarets civilförvaltning föredrar dock den ordning snm gäller enligt 5 § förnrdningen om arbetsmiljön på öriogsfartyg, nämligen alt tillsynen handhas av chefen för marinen eller annan cenlral myndighel inom försvarsmaklen till vars förvallning uppgiflen hör.

Med anledning av del sist sagda vill jag framhålla att den allmänna principen i arbetsmiljölagen, alt del inte är lillräckligt enbart med lillsyn från den egna myndighetens sida utan atl det också bör finnas en utomstå­ende tillsynsmyndighet, bör gälla även denna verksamhet. 1 övrigt konsta­terar jag atl enighel råder om att sjöfartsverket har de bäsla förutsättning­arna atl uigöra utomstående tillsynsmyndighet för försvarsmaktens fartyg. Till frågan hur tillsynen bör utövas från sjöfartsverkets sida återkommer jag strax.

En särskild fråga som har berörts av etl par remissinslanser är tillsynen över sjöfartsverkets isbrylare och sjömäiningsfartyg. TCO ifrågasätter om det är tillräckligt atl sjöfartsverket skall utöva tillsynen över dessa. De alternativ som i stället skulle komma i fråga erbjuder dock inte några avsevärda förbättringar, varför TCO ansluter sig till utredningens förslag. Även om det beträffande just dessa fartyg inte är förenligt med den ovan uttalade principen finner jag, liksom TCO, att det är svårt att se någon annan godtagbar lösning. Den föreslagna lagstiftningen innebår därior inte några förändringar i fråga om tillsynen av de slatliga isbrylarfartyg och sjömäiningsfartyg som förvaltas av sjöfartsverket.

I fråga om sjöfartsverkets befattning med tillsyn över öriogsfartyg vill jag framhålla att jag senare avser att föreslå regeringen att vissa cenirala bestämmelser i sjösäkerhelslagen skall lillämpas på öriogsfartyg i huvud­saklig överensstämmelse med vad utredningen har föreslagit i avsnitt 5 i betänkandet. Bland de bestämmelser som blir aktuella i detta sammanhang kan nämnas I kap. 3 S första stycket sjösäkerhetslagen, som anger sjöfarts­verket som tillsynsmyndighet. Avsikten är således att verkel skall vara tillsynsmyndighet både i sjösäkerhetsfrågor och arbetsmiljöfrågor.

Såsom ulredningen har funnil i avsnitt 6.1 i betänkandet bör sjöfartsver­ket utöva tillsynen beträffande skydd mnt uhälsa nch nlycksfall på örlogs-fartyg i samverkan med arbetarskyddsstyrelsen. Jag delar också utredning­ens slutsats att de åligganden och befogenheter som enligt arbetsmiljölagen tillkommer arbelarskyddsstyrelsen och yrkesinspektionen såvitt avser ör­ingsfartyg bör tillkomma sjöfartsverket.

Prop. 1979/80:126

17

Enligt utredningen måste man i ett speciellt avseende göra undantag från huvudregeln att vad i arbetsmiljölagen stadgas nm yrkesinspektiunen så­vitt avser örlogsfartyg i stället skall gälla sjöfartsverket. Det blir fallet i fråga om utseende av kommunala tillsynsmän. Enligt 7 kap. 2 S arbetsmil­jölagen åligger del kommunerna atl efler samråd med yrkesinspekiionen utse en eller flera kommunala tillsynsmän med erfnrderlig kompetens atl biträda yrkesinspektionen vid tillsyn enligt kapitlets 1 §. Enligt utredning­en finns det inte någon anledning alt låta dessa kommunernas åligganden även omfatta utseende av kommunal tillsynsman för atl bilräda sjöfarts­verket vid dess tillsyn beträffande örlogsfartyg. Utredningen förordar dår­för att undantag görs från delta stadgande.

För egen del instämmer jag i utredningens uppfattning och förordar att ett undantag görs i 7 kap. 2 § arbetsmiljölagen i fråga om tillsynen av örlogsfartyg.

Frågan om hur tillsynen skall utövas behandlar utredningen i avsnitt 6.3 i betänkandet. Efler en redogörelse för bl.a. den syn arbeismiljölagslift­ningen har på dessa frågor finner ulredningen att sjöfartsverkets tillsyn av örlogsfartyg huvudsakligen torde kunna begränsas till samråd med militära myndigheter rörande de föreskrifter dessa utfärdar samt till att verket vid kallelse träder in och diskuterar speciella frågor. Om del inrättas en parts­sammansatt fartygsmiljönämnd för örlogsfartyg - en fråga som jag åler­kommer till i det följande lorde sannolikt flertalet av de skyddsfrågor som aktualiseras av skyddsombud eller på annat sätt enligt utredningen kunna lösas av denna nämnd.

Av remissinstanserna finner sjöfartsverket att denna uppläggning av tillsynsverksamheten är naturlig. Chefen för marinen framhåller att före­skrifter i första hand bör utfärdas av vederbörande militära myndigheter i samråd med sjöfartsverket. Skyddsfrågor som aktualiseras av skyddsom­bud, skyddskommitté eller i övrigt bör i första hand lösas av vederbörande mililära myndigheler i samarbete med berörda arbetstagarorganisationer i en fartygsmiljönämnd för örlogsfartyg eller i annan ordning.

Jag konslalerar att det råder enighet om att tillsynen bör utövas på det sätt som utredningen har angett. Sjöfartsverkets befattning med tillsynen bör således i huvudsak begränsas till att biträda de militära myndigheterna i fråga om författningsverksamhet och till att pröva frågor som i övrigt hänskjuts till verket. Med denna uppläggning av tillsynsverksamheten menar jag att det inte föreligger någol behov av resursförstärkning hos sjöfartsverket.

Upplysningsvis bör framhållas att jag senare avser föreslå regeringen att arbetarskyddsstyrelsens och yrkesinspektionens befogenheter enligt ar­betsmiljöförordningen - däribland bemyndiganden för arbetarskyddssty­relsen att utfärda föreskrifter enligt arbelsmiljölagen - såviit avser öriogs­fartyg i stället skall gälla sjöfartsverket. Med hänsyn till den reglering som redan finns i form av föreskrifter utfärdade av militära myndigheter torde 

2    Riksdagen 1979180. 1 saml. Nr 126

Prop. 1979/80:126

18

bemyndigandena, i vart fall i ett kortare lidsperspektiv, inte behöva utnytt­jas i någnn slörre utsträckning.

2.5 Fartygsmiljönämnd

1 avsnitt 6.2 i betänkandet tar utredningen upp frågan nm alt inrätta en särskild partssammansatt fartygsmiljönämnd efter förebild i fartygsmiljö-utredningens andra delbetänkande (Ds K 1976:1) Bostäder, medinflytande och miljö ombord på fartyg.

Farlygsmiljöutredningens förslag innebar i huvudsak följande. För atl bereda de ombordanställda möjlighel att medverka vid utform­ningen av miljön ombord i fartyg skall särskilda fartygsmiljönämnder inrät­tas. En sådan nämnd skall särskilt behandla frågor som rör bostäder, arbetsrum och andra utrymmen vilkas utformning är av betydelse för skyddet mot ohälsa och olycksfall. I första hand skall fartygsmiljönämnd flnnas i varje enskilt rederi. Om ett rederi saknar de persnnalmässiga förutsättningarna för detta, skall frågorna handläggas av en nämnd snm är gemensam för flera rederier. Den som avser att företa nybyggnad, om­byggnad eller tillbyggnad av fartyg med en bruttodräktighet av minst 20 registerton skall vara skyldig att underrätta fartygsmiljönämnden om bygg­nadsarbetet. Gennm kollektivavtal skulle det bestämmas hur ledamöter i fartygsmiljönämnd skulle utses och om förfarandet i nämnden.

Farlygsmiljöutredningens förslag behandlades i prop. 1978/79: 117 om bemanning av fartyg m. m. Föredragande departementschefen ställde sig posiliv till fartygsmiljönämnder men menade att parterna på arbetsmarkna­den själva borde ta ansvaret för att sådana inrättades utan några lagregler. 1 den av riksdagen godkända propositionen (TU 1979/80:4, rskr 1979/ 80: 28) uttalades också, att det var önskvärt att fartygsmiljönämnder även tillskapades inom berörda statliga myndigheter.

Utredningen förklarar sig dela uppfatlningen atl de anställda på örlogs-fartygen bör beredas tillfälle att redan på projekteringsstadiel få medverka när fartygen utformas i sådana avseenden som har belydelse för persona­lens skydd mol ohälsa och olycksfall. Följaktligen understryker utredning­en kraftigt värdel av att en fartygsmiljönämnd för örlogsfartyg inrättas genom överenskommelse mellan berörda parter. I en sådan nämnd kan parterna diskutera inte bara projektering av nya örlogsfartyg utan även sådan till- eller ombyggnad som kan vara av betydelse från arbetsmiljösyn­punkt. Även andra skyddsfrågor på öringsfartyg kan enligt utredningen med fördel behandlas i en sådan nämnd.

Samtliga remissinstanser som har berört denna fråga är klart positiva till utredningens förslag. Sålunda kan noteras att chefen för marinen fäster stor vikl vid att en fartygsmiljönämnd kommer till stånd och att TCO kraftigl understryker behovet av en sådan.

För egen del är jag övertygad om att en fartygsmiljönämnd enligt den

Prop. 1979/80: 126

19

modell som har skisserats har en väsenllig uppgift alt fylla i strävandena att åstadkomma en bättre arbetsmiljö på örlogsfartygen. Del får ankomma på berörda parter på arbetsmarknaden att själva la'initiativet lill och flnna formerna för samarbetet.

2.6      Ändring i sjösäkerhetslagen

På förslag av fartygsmiljöutredningen i delbetänkandet (Ds K 1975:2) Bättre fartygsmiljö ändrades bestämmelsen i 9 kap. 18 § sjösäkerhetslagen år 1978 (prnp. 1977/78:55, TU 1977/78:14, rskr 1977/78:141, SFS 1978:109). Förutom en hänvisning till sjölagen innehåller paragrafen nu­mera ett bemyndigande för regeringen eller den myndighel som regeringen bestämmer att besluta om skyldighet för redare eller befälhavare att anmä­la inträffade nlycksfall eller tillbud till nlycksfall eller sjukdomsfall utöver vad som anges i sjölagen.

Det har senare visat sig att en viss del av den text som togs bort år 1978 bör flnnas kvar i paragrafen. Jag avser därmed den tidigare skyldigheten för befälhavaren att göra anmälan om skada uppstått eller åtgärd vidtagits som är av betydelse för fartygets sjövärdighet. Eftersom det finns ett behov av atl sådana händelser anmäls förordar jag att bemyndigandet i paragrafen utvidgas till att gälla skyldighet att anmäla uppkomna skador eller vidtagna åtgärder som har betydelse för fartygels sjövärdighet. Även här bör bemyndigandet avse anmälningsskyldighet för både redare och befälhavare.

2.7      Ikraftträdande

De föreslagna lagändringarna bör Iräda i kraft den I juli 1980. Några särskilda övergångsbestämmelser behövs inte.

3    Upprättade lagförslag

I enlighet med vad jag nu har anfört har inom kommunikationsdeparte­mentet upprättats förslag till

1.

lag om ändring i arbetsmiljölagen (1977: 1160),

2.

lag om ändring i lagen (1965:719) om säkerheten på fartyg.

Det under 1 angivna förslaget har upprättats i samråd med chefen för arbetsmarknadsdepartementet.

Prop. 1979/80:126

20

4   Specialmotivering

4.1       Förslaget till lag om ändring i arbetsmiljölagen (1977: 1160)

1 kap. 3 §

I paragrafen har, i enlighet med vad som föreslagits i avsnitt 2.2 i den allmänna moflveringen, gjorts ett tillägg till undantaget för skeppstjänsl. Härigenom begränsas detla undantag från lagens tillämpning till att gälla skeppstjänst på andra fartyg än örlogsfartyg.

7 kap. 1 §

Paragrafen har kompletterats med vad som skall gälla i fråga om tillsyns­myndighet för örlogsfartyg. Tillsyn av dessa enligt lagen och med stöd av lagen utfärdade föreskrifter utövas av sjöfartsverket. Beträffande örlogs­fartyg skall vidare vad som i övrigt sägs i lagen om arbetarskyddsstyrelsen och yrkesinspektionen i stället gälla sjöfartsverket.

I fråga om motiven till tillägget får jag hänvisa lill avsnitt 2.4.

7 kap. 2 §

Genom ett tillägg till paragrafen görs undantag från kommunernas skyl­dighet att utse kommunala tillsynsmän m. m. i fråga om tillsynen av örlogs­fartyg. Den närmare motiveringen härför framgår av avsnitt 2.4.

4.2       Förslaget till lag om ändring i lagen (1965:719) om säkerheten på fartyg

Innebörden av ändringen av 9 kap. 18 § i lagen framgår av avsnitt 2.6.

5   Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen föreslår riksdagen att antaga förslagen till

1.

lag om ändring i arbetsmiljölagen (1977: 1160),

2.

lag om ändring i lagen (1965: 719) om säkerheten på fartyg.

6   Beslut

Regeringen ansluter sig flll föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att antaga de förslag som föredra­ganden har lagt fram.

Prop. 1979/80:126

21

Bilaga 1

KOMMUNIKATIONS­DEPARTEMENTET

SÄKERHETEN PÅ ÖRLOGSFARTYG

Betänkande avgivet av utredningen on säkerheten på försvarsmaktens fartyg

Ds K 1979:9

Prop. 1979/80:126

22

statsr

å

det och chefen f

ö

r kommun ikation sdepar temen te t

Genom beslut 1978-02-16 bemyndigade regeringen chefen f

ö

r kommunikationsdepartementet att tillkalla en s

ä

rskild ut­redare med uppdrag att se 

ö

ver lagstiftningen r

ö

rande s

ä

ker­heten p

ä

 f

ö

rsvarsmaktens fartyg och att besluta om experter m m att bitr

ä

da vid utredningsarbetet.

Med st

ö

d av bemyndigandet tillkallade d

å

varande chefen f

ö

r kommunikationsdepartementet till utredare hovr

ä

ttslagmannen, numera generaldirekt

ö

ren'G

ö

ran[REDACTED_EFTERNAMN]. F

ö

ljande personer f

ö

r­ordnades att som experter bitr

ä

da utredaren, n

ä

mligen hov­r

ä

ttsassessorn Lennart Alarik, kommend

ö

rkaptenen H Jan Frie-feldt, hovr

ä

ttsr

å

det Hans[REDACTED_EFTERNAMN], marindirekt

ö

ren l:a graden Bj

ö

rn Holmen, ombudsmannen Rolf A E[REDACTED_EFTERNAMN], kommen­d

ö

ren Bengt G W 0'Konor och avdelningsdirekt

ö

ren Bengt Erik[REDACTED_EFTERNAMN]. Till sekreterare f

ö

rordnades f sj

ö

fartsr

å

det Gus­taf Lindencrona.

Sedan det anm

ä

lts att Friefeldt och Holmen f

å

tt f

ö

rhinder att deltaga 1 utredningsarbetet, f

ö

rordnades 1978-09-29 och 1978-10-04 i deras st

ä

lle som experter kommend

ö

rkaptenen Bengt I Klaar och byr

å

direkt

ö

ren Kent A[REDACTED_EFTERNAMN]. Utred­ningen har d

ä

rj

ä

mte bitr

ä

tts av kommend

ö

rkaptenen Jan Kocken Utredningen har antagit ben

ä

mningen utredningen om s

ä

ker­heten p

å

f

ö

rsvarsmaktens fartyg.

Till utredningen har f

ö

r beaktande 

ö

verl

ä

mnats chefens f

ö

r marinen skrivelse till chefen f

ö

r kommunikationsdepartemen­tet 1976-06-07 ang

å

ende skeppstj

ä

nsten inom f

ö

rsvaret j

ä

mte 

ö

ver denna skrivelse avgivna remissyttranden.

Med skrivelse till regeringen i december 1978 

ö

verl

ä

mnade utredningen som en provisorisk 

å

tg

ä

rd f

ö

rslag till f

ö

rord­ning om 

å

tg

ä

rder till f

ö

rebyggande av oh

ä

lsa och olycksfall

Prop. 1979/80:126

23

m m p

å

ö

rlogsfartyg. I huvudsaklig 

ö

verensst

ä

mmelse med detta f

ö

rslag utf

ä

rdades 1979-01-25 f

ö

rordningen (1979:25) om arbetsmilj

ö

n p

å

ö

rlogsfartyg.

Utredningen f

å

r h

ä

rmed 

ö

verl

ä

mna bet

ä

nkandet - "S

ä

kerheten p

å

ö

rlogsfartyg". Uppdraget 

ä

r d

ä

rmed slutf

ö

rt.

Stockholm i oktober 1979

G

ö

ran[REDACTED_EFTERNAMN]

/ G Lindencrona

Prop. 1979/80:126

24

INNEHALLSF

Ö

RTECKNING

F

Ö

RFATTNINGSF

Ö

RSLAG

F

ö

rslag till lag om 

ä

ndring i arbetsmilj

ö

lagen (1977:1160)

F

ö

rslag till f

ö

rordning om 

ä

ndring i arbetsmilj

ö­

f

ö

rordningen (1977:1166)

F

ö

rslag till f

ö

rordning om s

ä

kerheten p

å

ö

rlogs­fartyg

SAMMANFATTNING

1.    UTREDNINGSDIREKTIVEN, M M

1.1    Inledning

1.2

Skrivelse fr

å

n chefen f

ö

r marinen

1.3

Utredningsdirektiven

2.

UTREDNINGENS UPPL

Ä

GGNING AV ARBETET

3.

ARBETSMILJ

Ö

REFORMEN

3.1

ö

versikt 

ö

ver arbetsmilj

ö

lagstiftningen

3.2

Arbetsmilj

ö

lagens till

ä

mplighet inom f

ö

r­svaret i allm

ä

nhet

4.    ARBETSMILJ

Ö

LAGENS TILL

Ä

MPLIGHET PA 

Ö

RLOGSFARTYG

4.1

Allm

ä

nna synpunkter

4.2

Begreppen 

ö

rlogsfartyg och skeppstj

ä

nst

4.3

Arbetsmilj

ö

lagens till

ä

mplighet p

å

 fartyg utom riket, m m

4.4

Samordningsansvar

4.5   Saraverkansregler

4.6   Skyddsombuds m

ö

jlighet att avbryta farligt

arbete

5.

SJ

Ö

S

Ä

KERHETSLAGENS TILL

Ä

MPLIGHET PA 

Ö

RLOGSFARTYG

6.

TILLSYNEN

6.1

Tillsynsmyndighet

6.2

Fartygsmilj

ö

n

ä

mnd

6.3

Tillsynens ut

ö

vande

Prop. 1979/80:126

25

7.    UNDERST

Ä

LLNING OCH BESV

Ä

R

8.    TILL

Ä

MPNINGSF

Ö

RESKRIFTER

9.    SPECIALMOTIVERING

Prop. 1979/80:126

26

IgEiiig

É

ill fci9=5S=iS

å

SiS3=i=iifei

£

iSili

ä

ii9SQ_ii922lii60

H

ä

rigenom f

ö

reskrives i fr

ä

ga om arbetsmilj

ö

lagen (1977:1160) att 1 kap 3 

§

 samt 7 kap 1 och 2 

§§

 skall ha nedan angivna lydelse.

(Nuvarande lydelse)

(F

ö

reslagen lydelse)

1 kap Till

ä

mpningsomr

å

de

3 

§

 Lagen g

ä

ller ej

3 

§

 Lagen g

ä

ller ej

1.  skeppstj

ä

nst,

1. skeppstj

ä

nst p

å

 annat

fartyg 

ä

n 

ö

rlogsfartyg

2.  arbete som utf

ö

res i arbetsgivarens hush

å

ll.

Best

ä

mmelserna i 4 kap och 5 kap 5 

§

 g

ä

ller ej arbete som utf

ö

res i arbetstagarens hem eller annars under s

å

dana f

ö

r­h

å

llanden, att det ej kan anses tillkomma arbetsgivaren att vaka 

ö

ver hur arbetet 

ä

r anordnat.

7 kap. Tillsyn

1 

§

. Tillsyn 

ö

ver efterlevnaden av denna lag och med st

ö

d av lagen meddelade f

ö

reskrifter ut

ö

vas av arbetarskydds­styrelsen samt, under dess 

ö

verinseende och ledning, av yr­kesinspektionen .

S

å

vitt avser 

ö

riogsfartyg ut

ö

vas tillsyn, som 1 f

ö

r­sta stycket s

ä

gs, 

i  

st

ä

llet av sj

ö

fartsverket och skall betr

ä

ffande 

ö

riogsfartyg 

ä

ven i 

ö

vrigt vad i denna lag s

ä

gs om arbetarskydds­styrelsen och yrkesinspek­tionen i st

ä

llet g

ä

lla sj

ö

fartsverket.

Prop. 1979/80:126

27

(Nuvarande lydelse)

(F

ö

reslagen lydelse)

2 

§

.  Det 

å

ligger kommun att efter samr

å

d med yrkesinspek­tionen utse en eller flera kommunala tillsynsm

ä

n med er­forderlig kompetens att bitr

ä

da yrkesinspektionen vid till­syn enligt 1 

§

.

Kommun skall 

å

rligen till yrkesinspektionen l

ä

mna redog

ö

rel­se f

ö

r den kommunala tillsynens ut

ö

vande.

Fullg

ö

r kommunal tillsynsman ej vad som 

å

ligger honom och kommer det genom anm

ä

lan av yrkesinspektionen eller p

å

 annat s

ä

tt till kommunens k

ä

nnedom, skall kommunen vidtaga 

å

t­g

ä

rder f

ö

r att 

å

stadkomma r

ä

ttelse.

Vad i denna paragraf stadgas g

ä

ller ej i fr

å

ga om tillsynen av 

ö

rlogs­fartyg.

f

§

Eii

ä

Di53=Si=i8

ä£

iS3=i=iifeiliSili

ö

lgjQE

ä

gig3ig_il222i.il||i

H

ä

rigenom f

ö

reskrives i fr

å

ga om arbetsmilj

ö

f

ö

rordningen (1977:1166) att till f

ö

rordningen skall fogas en ny paragraf, betecknad 21 

§

, av nedan angivna lydelse.

21 

§

.  Stadgandena i 1 

§

 och 2 

§

f

ö

rsta stycket skall ej 

ä

ga till

ä

mpning betr

ä

ffande 

ö

rlogsfartyg.

Vad i denna f

ö

rordning s

ä

gs om arbetarskyddsstyrelsen och yrkesinspektionen skall betr

ä

ffande 

ö

rlogsfartyg i st

ä

llet g

ä

lla sj

ö

fartsverket. I fr

å

gor som avser skydd mot oh

ä

lsa och olycksfall p

ä

ö

rlogsfartyg skall sj

ö

fartsverket i er­forderlig omfattning samr

å

da med arbetarskyddsstyrelsen.

Prop. 1979/80:126

28

E2E2E

ä

ning_om_s

ä

kerhe

É

en_g

ä

_

ö

rlog|artyg

H

ä

rigenom f

ö

reskrives att

1

kap 3 

§

 f

ö

rsta stycket,

2

kap 1 

§

 och 2 

§

andra stycket,

4

kap 1 

§

,

5

kap 1 

§

,

6

kap 1 

§

,

9 kap 18 

§

 andra stycket,

11 kap 3 och 4 

§§

lagen (1965:719) om s

ä

kerheten p

å

 fartyg

ä

vensom 11 kap 4 

§

 f

ö

rordningen (1965:908) om s

ä

kerheten p

å

 fartyg skall g

ä

lla 

ö

rlogsfartyg.

Genom f

ö

rordningen upph

ä

ves f

ö

rordningen (1979:25) om arbetsmilj

ö

n p

å

ö

rlogsfartyg.

Prop. 1979/80:126

29

SAMMANFATTNING

Utg

å

ngspunkten f

ö

r utredningen borde enligt direktiven vara att 

ö

verv

ä

ga vilka best

ä

mmelser i sj

ö

s

ä

kerhetslagen som b

ö

r till

ä

mpas p

å

ö

rlogsfartyg.

Det visade sig emellertid att endast ett f

å

tal av best

ä

m­melserna i sj

ö

s

ä

kerhetslagen kan g

ö

ras till

ä

mpliga p

å

ö

r­logsfartyg. Andra stadganden m

å

ste modifieras i ett eller annat avseende f

ö

r att kunna till

ä

mpas. Andra 

å

ter kan 

ö

verhuvud taget ej komma ifr

å

ga f

ö

r till

ä

mpning. D

ä

rtill kom att sj

ö

s

ä

kerhetslagen 

ä

r f

ö

rem

å

l f

ö

r 

ö

versyn av fartygs­milj

ö

utredningen .

Utredningen fann slutligen att en tillfredsst

ä

llande l

ö

s­ning av fr

å

gan om s

ä

kerheten p

å

ö

rlogsfartyg i st

ä

llet kun­de vinnas genom att g

ö

ra arbetsmilj

ö

lagen till

ä

mplig p

ä 

dessa fartyg samtidigt med vissa allm

ä

nna stadganden i sj

ö­

s

ä

kerhetslagen .

F

ö

rutom de ol

ä

genheter som skulle f

ö

lja av att f

ö

rordna om till

ä

mpande av regler i sj

ö

s

ä

kerhetslagen som 

ä

r f

ö

rem

å

l f

ö

r 

ö

versyn i annan ordning eller att avvakta resultatet av denna 

ö

versyn, har f

ö

r den f

ö

reslagna l

ö

sningen ansetts tala bl a f

ö

ljande f

ö

rh

å

llanden.

Sj

ö

s

ä

kerhetslagen 

ä

r utformad fr

ä

mst med h

ä

nsyn till f

ö

r­h

å

llandena i handelsfartyg. Best

ä

mmelserna bygger i v

ä

sent­liga delar p

å

 f

ö

reskrifter i sj

ö

fartskonventioner som rati­ficerats av Sverige.  Dessa konventioner g

ä

ller ej 

ö

rlogs­fartyg.

Moderna lasthanteringsmetoder g

ö

r att fartygens hamnbes

ö

k i regel 

ä

r korta och ofta ligger kajplatsen l

å

ngt fr

å

n annan bebyggelse, varf

ö

r sj

ö

m

ä

nnens m

ö

jligheter att f

å

 av­koppling i land under tj

ä

nstg

ö

ringsperioden

ä

r mycket be­gr

ä

nsade. Stora krav har d

ä

rf

ö

r st

ä

llts p

å

goda bost

ä

der och l

ä

mpliga lokaler f

ö

r vila och fritidssyssels

ä

ttningar ombord. 

Ä

ven sjukv

å

rdsanordningar m

å

ste avpassas och utfor-

Prop. 1979/80:126

30

mas med beaktande av att handelsfartygen 

ä

r till sj

ö

ss l

å

nga tider och d

ä

 utan direkt tillg

å

ng till l

ä

karhj

ä

lp.

Ö

rlogsfartygen d

ä

remot 

ä

r i regel till sj

ö

ss endast kortare tid i taget. Bortsett fr

å

n enstaka l

å

ngresor och s

ä

rskilda 

ö

vningar ligger 

ö

rlogsfartygen vanligen i heuim om 

ä

n inte varje natt s

å

 dock 

å

tminstone n

å

gra n

ä

tter per vecka.

S

ä

rskilt de fast anst

ä

llda men i viss m

å

n

ä

ven 

ö

vrig  per­sonal p

å

ö

rlogsfartyg v

ä

xlar ibland mellan land- och sj

ö­

tj

ä

nst. Det f

ö

refaller 

ö

nskv

ä

rt att de grundl

ä

ggande ar­betsmilj

ö

reglerna 

ä

r desamma vid b

å

da slagen av tj

ä

nst.

Utredningen har d

ä

rf

ö

r granskat arbetsmilj

ö

lagen ur syn­punkten om dess till

ä

mplighet p

å

ö

rlogsfartyg. D

ä

rvid har visat sig att flera stadganden visserligen saknar betydelse d

å

 det g

ä

ller 

ö

rlogsfartyg. Detta 

ä

r t ex fallet betr

ä

ffan­de regler r

ö

rande byggnads- eller anl

ä

ggningsarbete eller uppl

å

tande av markomr

å

de. F

ö

rekomsten av s

å

dana f

ö

reskrifter i arbetsmilj

ö

lagen 

ä

r dock ingen anledning att g

ö

ra undan­tag fr

å

n lagens till

ä

mpande. Arbetsmilj

ö

lagen har ett s

å 

brett till

ä

mpningsomr

å

de, att liknande f

ö

rh

å

llanden torde f

ö

rekomma p

å

m

å

nga specialomr

å

den. Utredningen har funnit att arbetsmilj

ö

lagen i dess helhet kan g

ö

ras till

ä

mplig p

å ö

rlogsfartyg liksom inom f

ö

rsvaret i 

ö

vrigt.

Under s

ä

rskilda avsnitt av bet

ä

nkandet behandlar utredningen vissa s

ä

rskilda fr

å

gor som aktualiserats av direktiven eller granskningen av arbetsmilj

ö

lagen och dess f

ö

rarbeten.

I direktiven har utredningen s

ä

rskilt 

å

lagts att s

ö

ka klar­l

ä

gga inneb

ö

rden av begreppet 

ö

rlogsfartyg. Efter olika 

ö

verv

ä

ganden har utredningen funnit att med 

ö

rlogsfartyg b

ö

r i f

ö

revarande sammanhang f

ö

rst

å

s fartyg - oberoende av storlek och avsedd anv

ä

ndning - som tillh

ö

r f

ö

rsvaret, sta­tens isbrytarfartyg och sj

ö

m

ä

tningsfartyg samt annat fartyg som st

å

r under milit

ä

rt bef

ä

l och 

ä

r bemannat med milit

ä

r personal.

Prop. 1979/80:126

31

Med anledning av till

ä

ggsdirektiv som givits till fartygs­milj

ö

utredningen har utredningen om s

ä

kerheten p

å

 f

ö

rsvars­maktens fartyg ber

ö

rt fr

å

gan om arbetsmilj

ö

lagens till

ä

mp­lighet p

å

ö

rlogsfartyg d

å

 detta befinner sig utom riket. Ut­redningen har d

ä

rvid beaktat att de svenska 

ö

rlogsfartygen, bortsett fr

å

n enstaka l

å

ngresor, huvudsakligen r

ö

r sig inom Sveriges sj

ö

territorium och i de Sverige angr

ä

nsande far­vattnen och regelm

ä

ssigt anl

ö

per svensk hamn. N

ä

r ett svenskt 

ö

rlogsfartyg befinner sig utom riket kan det h

ä

vdas att det 

ä

r att betrakta som svenskt territorium. Utredning­en har d

ä

rf

ö

r funnit att - om arbetsmilj

ö

lagen g

ö

rs till­l

ä

mplig p

å

ö

rlogsfartyg - denna b

ö

r anses g

ä

lla 

ä

ven d

å 

s

å

dant fartyg befinner sig utanf

ö

r Sveriges sj

ö

territorium.

I ett s

ä

rskilt avsnitt har utredningen j

ä

mf

ö

rt reglerna i arbetsmilj

ö

lagen och sj

ö

s

ä

kerhetslagen betr

ä

ffande det s k samordningsansvaret, dvs ansvaret f

ö

r arbetsmilj

öå

tg

ä

rder d

å

 flera arbetsgivare utf

ö

r arbete p

å

samma arbetsst

ä

lle. Efter granskning av motiven f

ö

r vissa specialbest

ä

mmelser i sj

ö

s

ä

kerhetslagen har utredningen funnit att n

å

gra lik­nande undantag eller till

ä

gg till arbetsmilj

ö

lagen betr

ä

f­fande 

ö

rlogsfartyg inte beh

ö

vs.

Ä

ven sj

ö

s

ä

kerhetslagens regler om samverkan mellan arbets­givare och arbetstagare har s

ä

rskilt diskuterats med h

ä

nsyn till behovet av s

ä

rreglering i arbetsrailj

ö

lagen betr

ä

ffan­de 

ö

rlogsfartyg. Utredningen har emellertid funnit att inte heller detta beh

ö

vs. Arbetsmilj

ö

lagens regler om skyddsombuds m

ö

jlighet att avbryta arbete b

ö

r g

ä

lla 

ä

ven p

å

ö

rlogsfartyg.

Betr

ä

ffande tillsynen av att arbetsmilj

ö

lagen efterlevs p

å

ö

rlogsfartyg har utredningen, i 

ö

verensst

ä

mmelse med ett f

ö

rslag av chefen f

ö

r marinen vilket vid remissbehand­ling tillstyrkts av remissinstanserna, f

ö

reslagit att denna tillsyn skall ankomma p

ä

 sj

ö

fartsverket. Detsamma g

ä

ller bemyndiganden att meddela verkst

ä

llighetsf

ö

reskrif­ter. Det har emellertid f

ö

rutsatts att sj

ö

fartsverkets uppgifter i huvudsak kommer att avse endast l

ö

sande av

Prop. 1979/80:126

32

s

ä

rskilda fr

å

gor som h

ä

nskjuts till verket. N

å

gon organisa­torisk f

ö

rst

ä

rkning av verket till f

ö

ljd av denna uppgift har 

å

tminstone tillsvidare inte bed

ö

mts p

å

kallad.

I detta sammanhang har utredningen tagit upp den i propo­sitionen 1978/79:117 om bemanning av fartyg m m ber

ö

rda fr

å

gan om inr

ä

ttande av s k fartygsmilj

ö

n

ä

mnd. Utredningen har funnit en s

å

dan samverkansform angel

ä

gen 

ä

ven s

å

vitt avser 

ö

rlogsfartyg och har f

ö

rutsatt att en s

å

dan n

ä

mnd inr

ä

ttas enligt avtal mellan ber

ö

rda arbetsmarknadsparter.

Som ett komplement till till

ä

mpande p

å

ö

rlogsfartyg av arbetsmilj

ö

lagen har ansetts 

ä

ndam

å

lsenligt att 

ä

ven vissa allm

ä

nna stadganden i sj

ö

s

ä

kerhetslagen g

ö

rs till

ä

mpliga p

å

 dessa fartyg. Det g

ä

ller bl a de grundl

ä

ggande stadgan­dena om fartygs sj

ö

v

ä

rdighet, lastning och bemanning.

Prop. 1979/80:126

33

1.      UTREDNINGSDIREKTIVEN,   M  M

1.1     Inledning

Den 1 juli 1978 tr

ä

dde arbetsrailj

ö

lagen (1977:1160) i kraft. Lagen g

ä

ller med vissa speciella undantag f

ö

r hela arbetslivet med alla dess skiftande arbetsformer. Ett s

å­

dant undantag g

ä

ller f

ö

r skeppstj

ä

nst. Uttrycklig f

ö

re­skrift h

ä

rom ges i lagens 1 kap 3 

§

.

Anledningen till undantaget f

ö

r skeppstj

ä

nst

ä

r att regler d

ä

rom ges i lagen (1965:719, omtryckt 1978:109) om s

ä

ker­heten p

ä

fartyg, i det f

ö

ljande kallad sj

ö

s

ä

kerhetslagen.

F

ö

reskrifterna i sj

ö

s

ä

kerhetslagen utg

ö

r i viss omfattning komplettering och precisering av den grundl

ä

ggande regeln i 9 

§

 sj

ö

lagen (1891 nr 35 s 1). I denna paragraf s

ä

gs, att fartyg skall, n

ä

r det h

å

lles i drift, vara sj

ö

v

ä

rdigt, f

ö

r­sett med beh

ö

vliga anordningar till f

ö

rebyggande av oh

ä

lsa och olycksfall, bemannat p

å

 betryggande s

ä

tt, tillr

ä

ckligt provianterat och utrustat samt s

å

 lastat eller barlastat att s

ä

kerheten f

ö

r fartyg, liv eller gods ej 

ä

ventyras. Denna grundl

ä

ggande sj

ö

lagsregel utvecklas och kompletteras i sj

ö

s

ä

kerhetslagen. D

ä

rj

ä

mte ges i sj

ö

s

ä

kerhetslagen, hu­vudsakligen i dess 3 och 9 kapitel, f

ö

reskrifter om arbets­milj

ö

n ombord p

å

fartyg.

Sj

ö

s

ä

kerhetslagen 

ä

ger, enligt vad som stadgas i lagens 1 kap 1 

§

, i den m

å

n ej annat s

ä

rskilt anges eller f

ö

ljer av lagen, till

ä

mpning p

å

fartyg som nyttjas till sj

ö

fart i svenskt farvatten och p

å

 svenskt fartyg som nyttjas till sj

ö

fart utanf

ö

r svenskt farvatten. Lagen 

ä

ger emellertid till

ä

mpning p

ä

ö

rlogsfartyg endast s

å

vitt regeringen f

ö

r­ordnar d

ä

rom. S

å

dant f

ö

rordnande har ej meddelats bortsett fr

å

n vissa i det f

ö

ljande ber

ö

rda provisoriska f

ö

reskrifter. Situationen 

ä

r s

å

lunda den att - om man bortser fr

å

n de provisoriska f

ö

reskrifterna - skeppstj

ä

nst p

å

ö

rlogsfartyg 

ä

r undantaget fr

å

n s

å

v

ä

l arbetsmilj

ö

lagen som sj

ö

s

ä

kerhets­lagen och endast regleras av den allm

ä

nna best

ä

mmelsen i sj

ö

lagen.

3   Riksdagen 1979180. 1 saml. Nr 126

Prop. 1979/80:126

34

Emellertid f

ö

reskrev Kungl Maj:t i brev den 13 januari 1967, att den verksamhet inom f

ö

rsvarsmakten som var undantagen fr

å

n den d

å

f

ö

re ikrafttr

ä

dandet av arbetsmilj

ö

lagen g

ä

l­lande arbetarskyddslagen i m

ö

jlig omfattning skulle plan­l

ä

ggas och genomf

ö

ras med beaktande av de syften som lagen skulle tillgodose. I brevet gavs vissa n

ä

rmare f

ö

reskrifter, vilka kompletterades av till

ä

mpningsf

ö

reskrifter som ut­f

ä

rdades av 

ö

verbef

ä

lhavaren. H

ä

rvid angavs s

ä

rskilt att f

ö

reskrifterna skulle g

ä

lla 

ä

ven f

ö

r skeppstj

ä

nst ombord p

å

 flottans och kustartilleriets fartyg och b

å

tar.

I samband med ikrafttr

ä

dandet av arbetsmilj

ö

lagen den 1 juli 1978 upph

ä

vdes brevet av den 13 januari 1967. Den 25 januari 1979 utf

ä

rdades i st

ä

llet f

ö

rordningen (1979:25) om arbetsmilj

ö

n p

å

ö

rlogsfartyg, avsedd att som en provisorisk reglering g

ä

lla i avvaktan p

å

 resultatet av utredningens arbete. I f

ö

rordningen f

ö

reskrivs att verksamheten skall, f

ö

r att f

ö

rebygga oh

ä

lsa och olycksfall, planl

ä

ggas och genomf

ö

ras s

å

 att de syften som avses med best

ä

mmelserna i arbetsmilj

ö

lagen tillgodoses s

å

 l

å

ngt som m

ö

jligt. F

ö

re­skrifterna i 3 kap 1, 3, 8, och 11 

§

 samt 9 kap 7 och 12 

§

5 sj

ö

s

ä

kerhetslagen skall g

ä

lla i till

ä

mpliga delar. Om ut­seende av skyddsombud och skyddskommitt

é

 skall g

ä

lla vad som avtalas genom kollektivavtal. Tillsynen 

ö

ver efterlev­naden av f

ö

rordningen skall ut

ö

vas av chefen f

ö

r marinen eller annan central myndighet inom f

ö

rsvarsmakten till vars f

ö

rvaltning uppgiften h

ö

r.

1.2  Skrivelse fr

å

n chefen f

ö

r marinen

I skrivelse den 7 juni 1976 till chefen f

ö

r kommunikations­departementet aktualiserade chefen f

ö

r marinen fr

å

gan om erforderlig reglering av arbetarskyddet p

å

ö

rlogsfartyg. Enligt skrivelsen hade chefen f

ö

r marinen granskat inne­h

å

llet i sj

ö

s

ä

kerhetslagen och tillh

ö

rande kung

ö

relser och d

ä

rvid funnit att det av praktiska sk

ä

l var l

ä

mpligt att verksamheten p

å

ö

rlogs fartygen fr

ä

n s

ä

kerhetssynpunkt under­kastades best

ä

mmelserna i sj

ö

s

ä

kerhetslagen.

Prop. 1979/80:126

35

I framst

ä

llningen utvecklades n

ä

rmare till

ä

mpligheten p

å ö

rlogsfartyg av reglerna i sj

ö

s

ä

kerhetslagen. D

ä

rvid erin­rades att sj

ö

s

ä

kerhetslagens 3 och 9 kap i huvudsak behand­lar arbetarskyddsfr

å

gor. Dessa kapitel kunde till st

ö

rsta delen till

ä

mpas. 

Ä

ven kap 1 kunde till stor del till

ä

mpas. Kap 2 samt 4-8 inneh

å

ller dels regler av grundl

ä

ggande natur och dels materielregler av formell natur, skrivna med ut­g

å

ngspunkt fr

å

n handelssj

ö

fartens f

ö

rh

å

llanden. Endast de f

ö

rstn

ä

mnda av reglerna borde till

ä

mpas p

å

f

ö

rsvarets far­tyg och b

å

tar.

I fr

å

ga om tillsynen ans

å

g chefen f

ö

r marinen att sj

ö

farts­verket borde ut

ö

va denna genom sj

ö

fartsinspektionen. Den samverkan som enligt sj

ö

s

ä

kerhetslagen sker med arbetar­skyddsstyrelsen borde d

ä

rvid 

ä

ven ske i fr

å

ga om f

ö

rsvarets fartyg och b

å

tar. Tillsyn borde ocks

å

 i vissa fall kunna 

ö

verf

ö

ras till central myndighet inom f

ö

rsvaret.

Till framst

ä

llningen hade fogats ett utkast till f

ö

rordning om s

ä

kerheten p

å

ö

rlogsfartyg.

Ö

ver chefens f

ö

r marinen framst

ä

llning avgavs yttranden av ett flertal remissinstanser. Av dessa yttranden 

å

terges h

ä

r i sammandrag uttalanden i sakfr

å

gan om sj

ö

s

ä

kerhets­lagens till

ä

mplighet p

å

ö

rlogsfartyg.

Ö

verbef

ä

lhavaren fann det v

ä

sentligt att arbetsmilj

ö

n vid skeppstj

ä

nst inom f

ö

rsvarsmakten regleras enligt de utg

å

ngs­punkter som legat till grund f

ö

r f

ö

rslaget till arbetsmilj

ö­

lag och som 

ä

ven g

ä

ller f

ö

r fartygsmilj

ö

utredningens

ö

ver­syn av sj

ö

s

ä

kerhetslagen. Denna 

ö

versyn sker med den in­riktningen att ombordanst

ä

llda skall ha samma arbetsmilj

ö­

f

ö

rh

å

llanden som anst

ä

llda p

å

 land. 

ö

versynen av sj

ö

s

ä

ker­hetslagen kunde d

ä

rmed i huvudsak s

ä

gas ber

ö

ra lagens tredje och nionde kapitel, som till st

ö

rsta delen syntes till

ä

mp­liga p

å

ö

rlogsfartyg.

F

ö

rsvarets sjukv

å

rdsstyrelse bitr

ä

dde chefens f

ö

r marinen principiella f

ö

rslag till handlingslinje. I sammanhanget f

ä

stes uppm

ä

rksamheten p

å

 att i n

å

gra fall 

ä

ven andra cen-

Prop. 1979/80:126

36

trala myndigheters ansvarsomr

å

den kunde komma att ber

ö

ras, t ex livsmedelsverket vid f

ö

reskrifter om livsmedelshante­ring ombord och socialstyrelsen i fr

å

ga om l

ä

kemedelshante­ringen .

F

ö

rsvarets materielverk gjorde i huvudsak samma uttalande som 

ö

verbef

ä

lhavaren, men tillade att i remisshandlingen ocks

å

 ber

ö

rts fr

å

gor om sj

ö

s

ä

kerhet och sj

ö

v

ä

rdighet. Med h

ä

nsyn till de s

ä

rskilda f

ö

rh

å

llanden som i dessa fr

å

gor g

ä

ller f

ö

r 

ö

rlogsfartyg, framh

ö

ll materielverket att det 

å

vilar verket att f

ö

r f

ö

rsvarsmakten anskaffa materiel, fastst

ä

lla tekniskt underlag f

ö

r denna samt tillse att den 

ä

r 

ä

ndam

å

lsenlig och brukbar. Detta inneb

ä

r bland annat att 

ä

mbetsverket ansvarar f

ö

r att krav p

ä

 sj

ö

s

ä

kerhet och sj

ö

v

ä

rdighet tillgodoses. Materielverket 

ä

r i detta avseen­de f

ö

reskrivande myndighet och har att beakta s

å

v

ä

l anvis­ningar fr

ä

n chefen f

ö

r marinen och andra myndigheter som de lagar, f

ö

reskrifter och normer som f

ö

religger inom det skeppstekniska omr

å

det. Som exempel p

ä

 problem som h

ä

rvid skall beaktas, n

ä

mndes kraven p

ä

fartygens man

ö

verf

ö

rm

å

ga, egenskaper som vapenb

ä

rare, krav p

ä

skydd mot beskjutning, speciella st

ö

tv

å

gskrav m m. D

å

dessa fr

å

gor principiellt skiljer sig fr

å

n vad som behandlas av fartygsmilj

ö

utred­ningen, f

ö

reslog materialverket att den av chefen f

ö

r marinen f

ö

reslagna utredningen inte skulle belastas med dessa problem.

Sj

ö

fartsverket anf

ö

rde att enligt verkets mening 

ö

ver­v

ä

gande sk

ä

l talar f

ö

r att l

å

ta 

ö

rlogsfartygen omfattas av lagen om s

ä

kerheten p

å

 fartyg. Denna lag med anslutande till

ä

mpningsf

ö

reskrifter behandlar s

ä

kerheten p

ä

 fartyg p

ä 

ett 

ö

vergripande s

ä

tt vilket inte sker inom den ordinarie arbetarskyddslagstiftningens ramar. Den 

ö

vergripande be­handlingen av fartygens s

ä

kerhetsfr

å

gor enligt lagen om s

ä

kerheten p

ä

 fartyg inneb

ä

r att skyddsfr

å

gorna kan be­handlas och angripas redan genom de regler som avser far­tygs konstruktion och byggnad. H

ä

rigenom skapas ocks

ä

 m

ö

j­ligheter till en effektiv f

ö

rhandsgranskning av ett fartygs­objekt fr

å

n skyddssynpunkt. Om man inordnar 

ö

rlogsfartygen

Prop. 1979/80:126

37

under lagen om s

ä

kerheten p

å

 fartyg m

å

ste emellertid en bed

ö

mning ske i vilken omfattning lagen b

ö

r g

ä

lla f

ö

r dessa fartyg.

Ett 

ö

verf

ö

rande av 

ö

rlogsfartygen till lagen ora s

ä

kerheten p

å

fartyg b

ö

r, framh

ö

ll sj

ö

fartsverket, enligt grundtankar­na i f

ö

rslaget till arbetsmilj

ö

lag dessutora inneb

ä

ra att civil tillsynsrayndighet tilldelas 

ö

vervakande uppgifter i enlighet med de huvudlinjer arbetsmilj

ö

utredningen angett f

ö

r arbetarskyddsstyrelsens och yrkesinspektionens verksam­het i fr

ä

ga om f

ö

rsvaret. Ansvarig tillsynsmyndighet blir d

ä

 sj

ö

fartsverket genom sj

ö

fartsinspektionen.

De n

ä

mnda huvudlinjerna skulle enligt sj

ö

fartsverket bl a inneb

ä

ra att sj

ö

fartsinspektionens tillsyn betr

ä

ffande f

ö

r­svarsmaktens fartyg endast beh

ö

ver ges den omfattning som erfordras med h

ä

nsyn till den kontroll som bedrivs genom f

ö

rsvarsmaktens myndigheter p

ä

 olika niv

å

er. Dessutom ans

å

g sj

ö

fartsverket att sj

ö

fartsinspektionens medverkan i f

ö

rsta hand b

ö

r avse tillsynen av de egentliga arbetsmilj

ö

fr

å

gorna dvs f

ö

rh

å

llanden som behandlas i 3 och 9 kap av lagen om s

ä

kerheten p

å

 fartyg.

Arhetarskyddsstyrelsen fann det naturligt

att

den f

ö

reslagna

utredningen inriktas p

å

att f

å

 till st

å

nd

ett

regelsystem

som i m

ö

jligaste m

å

n 

ä

r anpassat till det

som

g

ä

ller f

ö

r

den civila sj

ö

farten.

Tj

ä

nstem

ä

nnens Centralorganisation (TCO) angav att som grunc f

ö

r utredningsarbetet borde l

ä

ggas de best

ä

m.-nelser som far­tygsmilj

ö

utredningen f

ö

reslagit i sina bet

ä

nkanden "B

ä

ttre fartygsrailj

ö

" och "Bost

ä

der, medinflytande och milj

ö

ombord p

ä

 fartyg".

Svenska Officersf

ö

rbundet sade sig i princip dela chefens f

ö

r marinen syn att lagen om s

ä

kerheten p

å

 fartyg - i till­l

ä

mpliga delar - b

ö

r g

ä

lla f

ö

r f

ö

rsvarsmaktens fartyg och b

å

tar.

Prop. 1979/80:126

38

F

ö

rsvarets Civilinqeni

ö

rsf

ö

renlnq menade, att lagen om s

ä

ke, heten p

å

 fartyg borde g

ä

lla f

ö

r skeppstj

ä

nsten inom f

ö

r­svaret med en av regeringen utf

ä

rdad f

ö

rordning med till-l

ä

mpningsf

ö

reskrifter f

ö

r f

ö

rsvarsmaktens fartyg och b

å

tar.

1.3  Utredningsdirektiven

Genom beslut den 16 februari 1978 bemyndigade regeringen chefen f

ö

r kommunikationsdepartementet att tillkalla en s

ä

rskild utredare med uppdrag att se 

ö

ver lagstiftningen r

ö

rande s

ä

kerheten p

å

 f

ö

rsvarsmaktens fartyg. I samband d

ä

rmed anf

ö

rde departementschefen, sedan han inledningsvis ber

ö

rt g

ä

llande f

ö

reskrifter och chefens f

ö

r marinen fram­st

ä

llning i 

ä

mnet, bl a f

ö

ljande

Som jag tidigare har framh

å

llit ankommer det enligt sj

ö­

s

ä

kerhetslagen (1 kap 1 

§

) p

å

 regeringen att best

ä

mma i vilken utstr

ä

ckning lagen skall g

ä

lla f

ö

r 

ö

rlogsfartyg. Utg

å

ngspunkten f

ö

r utredaren b

ö

r d

ä

rf

ö

r vara att 

ö

ver­v

ä

ga vilka best

ä

mmelser i lagen som b

ö

r till

ä

mpas p

ä ö

rlogsfartyg. I detta sammanhang b

ö

r klarg

ö

ras vad som avses med s

å

dana fartyg och anges om och i vilken ut­str

ä

ckning best

ä

mmelserna skall g

ä

lla f

ö

r andra fartyg som tillh

ö

r eller nyttjas av f

ö

rsvarsmakten. Det sist sagda medf

ö

r

ä

ven att l

ä

mpligheten av termen "

ö

rlogs­fartyg" i 1 kap 1 

§

 sj

ö

s

ä

kerhetslagen b

ö

r

ö

verv

ä

gas. Jag har i det f

ö

reg

å

ende uppeh

å

llit mig fr

ä

mst vid fr

ä

gor om arbetarskydd. Utredaren b

ö

r emellertid f

ö

rut­s

ä

ttningsl

ö

st unders

ö

ka 

ä

ven vilka best

ä

mmelser i 

ö

vrigt i sj

ö

s

ä

kerhetslagen som b

ö

r g

ä

lla f

ö

r f

ö

rsvarsmaktens fartyg.

Utredaren b

ö

r vidare 

ö

verv

ä

ga om det beh

ö

vs till

ä

mp­ningsf

ö

reskrifter som kompletterar de lagbest

ä

mmelser som avses g

ä

lla f

ö

r f

ö

rsvarsmaktens fartyg. J

ä

mf

ö

relser b

ö

r d

ä

rvid sj

ä

lvfallet g

ö

ras med inneh

å

llet i till

ä

mp­ningskung

ö

relsen till sj

ö

s

ä

kerhetslagen. Ledning torde ocks

å

kunna erh

å

llas av det utkast till f

ö

rordning med till

ä

mpningsf

ö

reskrifter som chefen f

ö

r marinen har fogat till sin framst

ä

llning.

I fr

å

gor som r

ö

r arbetsmilj

ö

n b

ö

r utredaren h

ä

mta led­ning fr

ä

n den nya arbetsmilj

ö

lagstiftningen. Utred­ningen b

ö

r i detta sammanhang ocks

å

 ta st

ä

llning till de gr

ä

nsdragningar som kan beh

ö

va g

ö

ras mellan regle­ringen f

ö

r f

ö

rsvaret i den allm

ä

nna arbetsmilj

ö

lag­stiftningen och den s

ä

rskilda regleringen f

ö

r skepps­tj

ä

nst. I arbetsmilj

ö

fr

å

gor b

ö

r utredaren samr

å

da med fartygsmilj

ö

utredningen (K 1973:04). Utredaren b

ö

r vida­re n

ä

ra samr

ä

da med ber

ö

rda myndigheter och organisa­tioner .

Prop. 1979/80:126

39

utredningsarbetet b

ö

r bedrivas skyndsamt. Utredaren b

ö

r l

ä

gga fram de f

ö

rfattningsf

ö

rslag som f

ö

ranleds av hans st

ä

llningstaganden.

Prop. 1979/80:126

40

2.  UTREDNINGENS UPPL

Ä

GGNING AV ARBETET

Utredningen inledde sitt arbete med att g

å

 igenom sj

ö

s

ä

ker­hetslagen f

ö

r att bed

ö

ma vilka stadganden som l

ä

mpligen borde g

ö

ras till

ä

mpliga p

å

ö

rlogsfartyg.

Det visade sig emellertid snart att endast ett f

å

tal av best

ä

mmelserna i sj

ö

s

ä

kerhetslagen kan g

ö

ras direkt till­l

ä

mpliga p

å

ö

rlogsfartyg. Andra stadganden i lagen m

å

ste modifieras i ett eller annat avseende f

ö

r att kunna till-l

ä

mpas. Andra 

ä

ter

ä

r 

ö

verhuvud taget ej till

ä

mpliga p

å ö

rlogsfartyg.

F

ö

rh

ä

llandet ha flera orsaker. En 

ä

r att reglerna i sj

ö­

s

ä

kerhetslagen i stor utstr

ä

ckning

ä

r utformade med h

ä

nsyn till f

ö

rh

å

llandena i handelsfartyg. Utformningen av regler­na 

ä

r 

ä

ven i h

ö

g grad f

ö

ranledd av best

ä

mmelser i av Sverige ratificerade koventioner, fr

ä

mst d

å

 konventionen om s

ä

ker­het f

ö

r m

ä

nniskoliv till sj

ö

ss (Safety of Life at Sea), vanligen kallad SOLAS. Detta har medf

ö

rt att f

ö

reskrifterna blivit mer detaljerade

ä

n som 

ä

r p

å

kallat eller l

ä

mpligt om de skulle till

ä

mpas p

ä

ö

rlogsfartyg med dessas speciella f

ö

rh

å

llanden. S

å

v

ä

l i SOLAS som i andra i sammanhanget aktu­ella konventioner g

ö

rs 

ä

ven undantag f

ö

r deras till

ä

mpande p

å

ö

rlogsfartyg. Anledningen h

ä

rtill torde bl a vara de speciella f

ö

rh

å

llanden som m

ä

ste beaktas i den m

å

n 

ö

rlogs­fartyg 

ä

r utformade som stridsredskap eller eljest utrustade med stridsmedel. "Redarens" ekonomiska intressen g

ö

r sig ej heller g

ä

llande p

å

 samma s

ä

tt som n

ä

r fr

å

ga 

ä

r om handels­fartyg. H

ä

rtill kommer det kanske starkaste sk

ä

let f

ö

r un­dantag f

ö

r 

ö

rlogsfartyg, n

ä

mligen att ingen nation torde vilja acceptera internationella f

ö

reskrifter som begr

ä

nsar 

ö

rlogsfartygens stridsegenskaper eller att 

ö

rlogsfartyg besiktigas eller inspekteras av annat lands myndigheter.

Enligt sj

ö

s

ä

kerhetslagen har sj

ö

fartsverket att meddela n

ä

r­mare f

ö

reskrifter f

ö

r till

ä

mpande av lagen. S

å

dana f

ö

re­skrifter har 

ä

ven meddelats i stor omfattning. Icke heller dessa f

ö

reskrifter 

ä

r alltid l

ä

mpliga att 

ö

verf

ö

ra p

å

ö

rlogs fartyg. En komplikation vid till

ä

mpande p

å

ö

rlogsfartyg av

Prop. 1979/80:126

41

vissa stadganden i sj

ö

s

ä

kerhetslagen 

ä

r ocks

ä

ö

nskv

ä

rdheten av en saraordning av utredningens arbete med arbetet inom fartygsmilj

ö

utredningen.

Fartygsmilj

ö

utredningen tillsattes i anslutning till fram­l

ä

ggandet av propositionen 1973:130 om 

å

tg

ä

rder f

ö

r b

ä

ttre arbetsmilj

ö

, med uppdrag att utreda fr

å

gor som h

ä

nger sam­man med de ombordanst

ä

lldas arbets- och milj

ö

f

ö

rh

å

llanden ra m.

I direktiven f

ö

r fartygsmilj

ö

utredningen uttalade f

ö

redra­gande departementschefen bl a f

ö

ljande.

Enligt min uppfattning m

å

ste m

å

ls

ä

ttningen vara att man f

å

r samma m

ö

jligheter n

ä

r det g

ä

ller att skapa tillfreds­st

ä

llande arbetsmilj

ö

f

ö

r de ombordanst

ä

llda som f

ö

r ar­betstagare i land. Det f

å

r inte bli n

å

gon eftersl

ä

pning f

ö

r sj

ö

m

ä

nnen. Detta 

ä

r s

ä

rskilt viktigt med h

ä

nsyn till att yrkesskadestatistiken f

ö

r denna arbetstagargrupp 

ä

r otillfredsst

ä

llande.

Den allm

ä

nna m

å

ls

ä

ttningen b

ö

r - i enlighet med de 

ö

ver­v

ä

ganden som gjordes vid sj

ö

s

ä

kerhetslagens tillkomst -vara att de principer som g

ä

ller i fr

å

ga om arbetarskyd­det f

ö

r landanst

ä

llda ocks

å

 kommer till anv

ä

ndning n

ä

r det g

ä

ller de ombordanst

ä

lldas f

ö

rh

å

llanden. Det 

ä

r emel­lertid p

ä

 grund av fartygsarbetets speciella natur v

ä­

sentligt att utredningen 

ö

verv

ä

ger i vilken utstr

ä

ckning fartygsmilj

ö

n ger anledning till specialregler. Eftersom fartyget ocks

ä

ä

r den anst

ä

lldes bostadsplats och den plats till vilken han 

ä

r h

ä

nvisad under annan fritid 

ä

r det viktigt att perspektivet vidgas och att milj

ö

fr

ä

gorn. bed

ö

ms med utg

å

ngspunkt

ä

ven h

ä

rifr

å

n.

Fartygsmilj

ö

utredningen har avl

ä

mnat tv

å

 delbet

ä

nkanden, i januari 1975 "B

ä

ttre fartygsmilj

ö

" (Ds K 1975:2) och i ok­tober 1976 "Bost

ä

der, medinflytande och milj

ö

 ombord p

ä

far­tyg" (Ds K 1976:1). Fartygsmilj

ö

utredningens arbete med att efter f

ö

rebild av arbetsmilj

ö

lagen se 

ö

ver sj

ö

s

ä

kerhetslagen i dess helhet har emellertid blivit f

ö

rsenat.

I detta l

ä

ge hade utredningen att 

ö

verv

ä

ga tv

å

 alternativ, n

ä

mligen att f

ö

resl

å

 till

ä

mpande p

å

ö

rlogsfartyg av sj

ö

s

ä­

kerhetslagens g

ä

llande arbetsmilj

ö

regler eller att avvakta fartygsmilj

ö

utredningens 

ö

versyn av dessa regler. Intetdera av alternativen var tilltalande. Det f

ö

rstn

ä

mnda skulle inne-

Prop. 1979/80:126

42

b

ä

ra att utredningens f

ö

rslag i denna del endast bleve ett provisorium, som m

å

ste 

ö

verarbetas d

å

 fartygsmilj

ö

utred­ningens arbete slutf

ö

rts. Det andra alternativet 

å

ter skulle inneb

ä

ra en avsev

ä

rd f

ö

rsening av utredningens arbete.

Emellertid hade utredningen under sina diskussioner kommit till den uppfattningen att en mera tillfredsst

ä

llande l

ö

s­ning av fr

å

gan om s

ä

kerheten p

å

ö

rlogsfartyg och d

ä

 i syn­nerhet de egentliga arbetarskyddsfr

ä

gorna kunde vinnas p

å 

en annan v

ä

g 

ä

n den i direktiven ber

ö

rda.

Utredningen 

ö

vergick d

ä

rf

ö

r till att pr

ö

va m

ö

jligheten att p

å

ö

rlogsfartyg direkt till

ä

mpa arbetsmilj

ö

lagen, helt eller delvis, eventuellt med viss komplettering genom f

ö

rordnande om till

ä

mpande j

ä

mv

ä

l av vissa s

ä

rskilda stadganden i sj

ö­

s

ä

kerhetslagen. Utredningsarbetet har sedan fortsatt efter dessa riktlinjer.

F

ö

r att s

ö

ka bilda sig en uppfattning om arbetsmilj

ö

n p

ä ö

rlogsfartyg har utredningen bl a f

ö

retagit bes

ö

k vid kust­flottan och vid Gullmarsbasen p

å

 v

ä

stkusten. Vid dessa bes

ö

k fick utredningen tillf

ä

lle att medf

ö

lja olika typer av far­tyg under g

å

ng. Samtal om arbetsmilj

ö

fr

å

gor f

ö

rdes med bl a skyddsingenj

ö

r, olika befattningshavare p

å

 fartygen samt med chefen f

ö

r kustflottan och representanter f

ö

r marinledningen.

Prop. 1979/80:126

43

3.  ARBETSMILJ

Ö

REFORMEN

Ar 1976 lade arbetsmilj

ö

utredningen fram sitt slutbet

ä

nkan­de (SOU 1976:1) med f

ö

rslag till arbetsmilj

ö

lag. P

å

 grund­val av bet

ä

nkandet uppr

ä

ttades propositionen 1976/77:149 om arbetsmilj

ö

lag, som antogs av riksdagen i november 1977.

Arbetsmilj

ö

lagen (1977:1160) tr

ä

dde i kraft den 1 juli 1978 och ers

ä

tter den tidigare arbetarskyddslagen.

3.1  

Ö

versikt 

ö

ver arbetsmilj

ö

lagstiftningen

Reglerna om arbetsmilj

ö

lagens till

ä

mpningsomr

å

de finns i lagens 1 kap. De redovisas vad g

ä

ller lagens till

ä

mplighet inom f

ö

rsvaret i n

ä

rmast f

ö

ljande avsnitt av utredningens bet

ä

nkande.

I 2 kap av lagen sl

å

s fast de allm

ä

nna krav som skall g

ä

lla om arbetsrailjons beskaffenhet. Arbetsmilj

ö

n skall vara till­fredsst

ä

llande med h

ä

nsyn till arbetets natur och den socia­la och tekniska utvecklingen. En annan grundregel s

ä

ger att arbetsf

ö

rh

å

llandena skall anpassas till m

ä

nniskans f

ö

rut-s

ä

t.ningar i fysiskt och psykiskt avseende. H

ä

refter anges

ö

versiktligt kraven betr

ä

ffande olika faktorer i den fysiska arbetsmilj

ö

n. Arbetslokaler skall vara l

ä

mpliga fr

å

n arbets­mil j

ö

synpunkt. Luft-, ljud- och ljusf

ö

rh

å

llandena  och 

ö

vriga arbetshygieniska f

ö

rh

å

llanden skall vara tillfredsst

ä

llande. Allm

ä

nna regler ges om skydds

å

tg

ä

rder, om beskaffenheten av tekniska anordningar, om anv

ä

ndningen av 

ä

mnen som kan f

ö

r­anleda oh

ä

lsa eller olycksfall, om personlig skyddsutrust­ning och om personalutrymmen m m.

Det f

ö

ljande kapitlet (3 kap) preciserar vilka som har an­svaret f

ö

r arbetsmilj

ö

n. Fr

ä

mst n

ä

mns arbetsgivare men ett ansvar l

ä

ggs ocks

å

p

å

 arbetstagare, tillverkare m fl grupper. Kapitlet ger samtidigt allm

ä

nna handlingsm

ö

nster f

ö

r hur man skall g

å

till v

ä

ga f

ö

r att skapa en god arbetsmilj

ö

. Vidare innefattar kapitlet ett regelsystem som m

ö

jligg

ö

r obligato­risk f

ö

rhandsbed

ö

mning av arbetsmilj

ö

fr

å

gor fr

å

n tillsyns­myndigheternas sida.

Prop. 1979/80:126

44

S

ä

rskilda f

ö

reskrifter om arbetstidens f

ö

rl

ä

ggning finns i 4 kap av lagen. Preciserade regler ges om raster, arbets-pauser, nattvila och veckovila. Avsteg fr

å

n reglerna kan g

ö

ras genom kollektivavtal p

å

 f

ö

rbundsniv

å

. Fr

å

n reglerna kan dessutom tillsynsrayndighet medge undantag, om s

ä

rskilda sk

ä

l f

ö

religger.

I lagens 5 kap finns f

ö

reskrifter om minder

å

riga arbets­tagare .

Ett huvudavsnitt i lagen (6 kap) inneh

å

ller regler om sam­verkan mellan arbetsgivare och arbetstagare. Best

ä

mmelser finns om utseende av skyddsombud och skyddskommitt

é

 samt om deras uppgifter och r

ä

tt till ledighet f

ö

r uppdraget. Skydds­ombuden har tillf

ö

rs

ä

krats s

ä

rskilda befogenheter i fr

å

ga ora r

ä

tt till information och m

ö

jlighet att avbryta farligt arbete i avvaktan p

ä

 st

ä

llningstagande av yrkesinspektionen.

Enligt lagens 7 kap ut

ö

vas tillsynen 

ö

ver efterlevnaden av lagen och med st

ö

d d

ä

rav meddelade f

ö

reskrifter av arbetar­skyddsstyrelsen samt, under dess 

ö

verinseende och ledning, av yrkesinspektionen. Tillsynsmyndigheterna har befogenhet att ingripa och meddela f

ö

rel

ä

ggande eller f

ö

rbud f

ö

r att s

ä

kra efterlevnaden av lagstiftningen.

Slutligen ges i 8 och 9 kap regler om p

å

f

ö

ljder f

ö

r 

ö

ver­tr

ä

delse av lagens f

ö

reskrifter och om fullf

ö

ljd av talan.

Som antyds av den l

ä

mnade redog

ö

relsen 

ä

r arbetsmilj

ö

lagen en ramlag. Den kompletteras av f

ö

reskrifter som meddelas med st

ö

d av lagen. Till lagen ansluter s

å

lunda den av rege­ringen utf

ä

rdade arbetsmilj

ö

f

ö

rordningen (1977:1166). Fr

ä

mst inneh

å

ller f

ö

rordningen bemyndiganden f

ö

r arbetarskydds­styrelsen att medddela f

ö

reskrifter om arbetsmilj

ö

lagens till

ä

mpning. I f

ö

rordningen finns ocks

å

 vissa n

ä

rmare be­st

ä

mmelser som avser bl a den lokala skyddsverksamheten och tillsynen.

Prop. 1979/80:126

45

3.2  Arbetsmilj

ö

lagens till

ä

mplighet  inora f

ö

rsvaret i allm

ä

nhet

I sitt slutbet

ä

nkande (SOU 1976:1) Arbetsmilj

ö

lag framh

ö

ll arbetsmilj

ö

utredningen att arbetsmilj

ö

lagens till

ä

mpnings­omr

å

de i f

ö

rsta hand borde best

ä

mmas med utg

å

ngspunkt i ett arbetsgivar - arbetstagaref

ö

rh

ä

llande. Utredningen framh

ö

ll samtidigt att arbetsrailj

ö

lagen borde ha en vid t

ä

ckning. Det fanns enligt utredningen anledning att 

ö

verv

ä

ga en ut­vidgning till all yrkesm

ä

ssig verksamhet och att 

ä

ven i 

ö

v­rigt pr

ö

va om arbetarskyddslagstiftningens hittillsvarande till

ä

rapningsorar

å

de kunde breddas.

Betr

ä

ffande f

ö

rsvaret i allm

ä

nhet utgick arbetsmilj

ö

utred­ningen fr

å

n att arbetarskyddet i all den utstr

ä

ckning som 

ä

r ra

ö

jlig borde regleras p

ä

 samma s

ä

tt som i samh

ä

llet i 

ö

vrigt. Verksamheten inom f

ö

rsvaret m

ä

ste visserligen i m

å

nga avseenden bedrivas under speciella f

ö

ruts

ä

ttningar. Detta ans

å

gs emellertid endast i begr

ä

nsad utstr

ä

ckning inneb

ä

ra att man kommer in p

å

 en avv

ä

gning av principiellt annat slag 

ä

n som g

ö

rs inom andra verksamhetsomr

å

den.

Departementschefen uttalade, d

å

 f

ö

rslaget f

ö

relades riks­dagen genom propositionen 1976/77:149, att han fann det mycket tillfredsst

ä

llande att man kunnat komma fram till Jen f

ö

reslagna huvudregien att arbetsmilj

ö

lagen skall till-l

ä

mpas inom f

ö

rsvarets hela omr

å

de. I propositionen utveck­lade han detta p

å

 f

ö

ljande s

ä

tt.

Ett v

ä

l fungerande arbetarskydd 

ä

r n

ö

dv

ä

ndigt vid mili­t

ä

r verksamhet i fred och ing

å

r som en best

å

ndsdel 

ä

ven i f

ö

rberedelserna f

ö

r ett effektivt handlande under be­redskap eller i krig. Som utredningen har p

å

pekat ligger det i sakens natur att f

ö

rh

å

llandena inom olika verksara-hetsgrenar v

ä

xlar inora ganska vida ramar vad g

ä

ller m

ö

j­ligheten att tillgodose komfortkrav och liknande. Grund­l

ä

ggande f

ö

r all slags verksamhet m

å

ste emellertid vara att vissa risker f

ö

r oh

ä

lsa eller olycksfall inte kan accepteras och att f

ö

ruts

ä

ttningar dessutom m

å

ste skapas f

ö

r att g

ö

ra arbetsmilj

ö

n s

å

 god som m

ö

jligt. St

ä

llnings­taganden inom olika omr

å

den f

ä

r ske med h

ä

nsyn till verksamhetens art och samh

ä

llets intresse av att verk­samheten kan ut

ö

vas i 

ä

ndam

å

lsenliga forraer.

Prop. 1979/80:126

46

I enlighet med denna grundinst

ä

llning stadgas i 1 kap 1 

§ 

arbetsmilj

ö

lagen, att lagen g

ä

ller, med de  inskr

ä

nkningar som anges i 3 

§

, varje verksamhet i vilken arbetstagare utf

ö

r arbete f

ö

r arbetsgivares r

ä

kning. I 3 

§

 g

ö

rs undan­tag, f

ö

rutom f

ö

r skeppstj

ä

nst, endast f

ö

r arbete som utf

ö

rs i arbetsgivarens hush

å

ll. D

ä

rj

ä

mte f

ö

reskrivs att vissa be­st

ä

mmelser ej g

ä

ller arbete som utf

ö

rs i arbetstagarens hem eller annars under s

å

dana f

ö

rh

å

llanden, att det ej kan anses tillkomraa arbetsgivaren att vaka 

ö

ver hur arbetet 

ä

r anord­nat.

En s

ä

rskild fr

å

ga betr

ä

ffande arbetsrailj

ö

lagens till

ä

mplig­het g

ä

ller de v

ä

rnpliktiga. Dessa utg

ö

r den st

ö

rsta gruppen inom f

ö

rsvarsmakten.

I arbetarskyddslagen fanns en best

ä

mmelse som i vissa av­seenden likst

ä

llde v

ä

rnpliktiga med anst

ä

lld personal. De v

ä

rnpliktigas tj

ä

nstg

ö

ring f

ö

ll dock till st

ö

rsta delen utanf

ö

r regleringen, eftersom fr

ä

n arbetarskyddslagens till-l

ä

rapning var undantagna 

ö

vningar och annat arbete 

ä

n s

å

dant sora utf

ö

rs under v

ä

sentligen samma f

ö

rh

å

llanden som motsva­rande arbete i civil verksamhet.

Arbetsmilj

ö

utredningen konstaterade f

ö

r sin del att de v

ä

rnpliktiga tj

ä

nstg

ö

r under f

ö

rh

å

llanden som vad avser ar­betsplatser och utrustning i stort sett 

ä

r desamma som f

ö

r anst

ä

lld personal. Enligt utredningens mening borde arbets­milj

ö

lagen, till skillnad fr

ä

n arbetarskyddslagen, g

ö

ras till

ä

mplig p

ä

 de v

ä

rnpliktigas arbetsf

ö

rh

å

llanden.

Utredningen p

å

pekade att de v

ä

rnpliktigas tj

ä

nstg

ö

ringstid 

ä

r reglerad i v

ä

rnpliktslagen (1941:967). Det saknades d

ä

r­f

ö

r anledning att i arbetsmilj

ö

lagen ge f

ö

reskrifter om de v

ä

rnpliktigas arbetstid.

Arbetsmilj

ö

utredningen framh

ö

ll vidare att skyddsombud och skyddskommitt

é

 m

å

ste ha ing

å

ende k

ä

nnedom om verksamheten inora det omr

å

de d

ä

r man'skall verka. Liksom nyanst

ä

llda ar­betstagare sora genomg

å

r intern yrkesutbildning torde enligt

Prop. 1979/80:126

47

utredningen de v

ä

rnpliktiga allm

ä

nt sett sakna tillr

ä

ck­liga kunskaper och erfarenheter f

ö

r att verka sora skyddsom­bud eller skyddskommitt

é

ledamot. De s

ä

rskilda samverkansreg­lerna i arbetsmilj

ö

lagen ans

å

gs d

ä

rf

ö

r inte b

ö

ra vara ome­delbart till

ä

mpliga p

å

 de v

ä

rnpliktiga. Utredningen framh

ö

ll samtidigt att det vore viktigt att de v

ä

rnpliktiga bereddes m

ö

jlighet att inom ramen f

ö

r sin kompetens delta i skyddsar­betet. Ett l

ä

mpligt system vore att de v

ä

rnpliktiga, i en­lighet med d

å

 r

å

dande ordning, uts

å

g skyddsassistenter och adjungerade ledam

ö

ter i skyddskommitt

é

er.

Sammanfattningsvis innebar arbetsmilj

ö

utredningens f

ö

rslag att arbetsmilj

ö

lagens f

ö

reskrifter om arbetsrailjons be­skaffenhet, allm

ä

nna skyldigheter, farligt arbete f

ö

r min­der

å

rig, tillsyn, sanktionssystem och fullf

ö

ljd av talan skulle g

ä

lla 

ä

ven de v

ä

rnpliktiga.

Mot utredningens f

ö

rslag i denna del hade remissorganen i stort sett intet att erinra. 

Ä

ven departementschefen ansl

ö

t sig i huvudsak till utredningens f

ö

rslag. Liksom utredningen ans

å

g han att arbetet med att f

ö

rebygga att de v

ä

rnpliktiga uts

ä

tts f

ö

r risker f

ö

r oh

ä

lsa och olycksfall m

å

ste ges st

ö

rsta m

ö

jliga bredd.

I enlighet med vad s

å

lunda f

ö

reslagits och uttalats f

ö

re­skrivs i arbetsmilj

ö

lagens 1 kap 2 

§

, att v

ä

rnpliktig och annan som fullg

ö

r i lag f

ö

reskriven tj

ä

nstg

ö

ring eller som deltager i frivillig utbildning f

ö

r verksamhet inom totalf

ö

rsvaret vid till

ä

lmpning av lagen skall likst

ä

llas med arbetstagare utom betr

ä

ffande kapitlet 4 om arbets­tidens f

ö

rl

ä

ggning, kapitlet 5 om minder

å

riga och kapitlet 6 om samverkan mellan arbetsgivare och arbetstagare samt vissa speciella best

ä

mraelser om l

ä

karunders

ö

kning m ra i kapitlet 3 (15 och 16 

§

5 samt 17 

§

f

ö

rsta stycket).

D

ä

rj

ä

mte har i arbetsmilj

ö

lagens 1 kap 4 

§

 inf

ö

rts en all­m

ä

n best

ä

mmelse vari stadgas, att utan hinder av lagen kan regeringen eller f

ö

rvaltningsmyndighet, som regeringen be-st

ä

raraer, betr

ä

ffande f

ö

rsvarsmakten och civilf

ö

rsvaret med-

Prop. 1979/80:126

48

dela s

ä

rskilda f

ö

reskrifter i fr

å

gor som avses i lagen. Med st

ö

d av bemyndigandet har i arbetsmilj

ö

f

ö

rordningen gjorts undantag f

ö

r best

ä

mmelserna om skyddsombuds m

ö

j­lighet att avbryta arbete vad g

ä

ller 

ö

vningar inom f

ö

rsvars­makten eller civilf

ö

rsvaret.

Best

ä

mmelsen i 1 kap 4 

§

 arbersmilj

ö

lagen har dessutom en vidare syftning. Bakgrunden i denna del 

ä

r f

ö

ljande enligt vad som framg

å

r av propositionen (s 207 och 388) om arbets­milj

ö

lagen. Arbetsmilj

ö

lagen skall i princip vara till

ä

mp­lig inom omr

å

det f

ö

r det samlade f

ö

rsvaret och g

ä

lla f

ö

r den verksamhet som bedrivs under normala freds f

ö

rh

å

llanden. Arbetsrailj

ö

lagen 

ä

r s

å

lunda inte avsedd f

ö

r verksarahet sora bedrivs under krig eller beredskap. I saraband med exempel­vis en successiv f

ö

rst

ä

rkning av beredskapen kan emellertid i ett visst skede behov f

ö

religga av s

ä

rskilda f

ö

reskrifter om lagens till

ä

mpning inom f

ö

rsvaret. S

ä

dana f

ö

reskrifter kan meddelas med st

ö

d av bemyndigandet i 1 kap 4 

§

.

Arbetarskyddsstyrelsen har i arbetsmilj

ö

f

ö

rordningen be­myndigats att, om riket befinner sig i krig eller krigsfara, utan hinder av arbetsmilj

ö

lagen meddela s

ä

rskilda f

ö

re­skrifter betr

ä

ffande f

ö

rsvaret i fr

ä

gor som avses i lagen.

Enligt vad som upplysts p

å

g

å

r f n inom arbetsmarknadsdepar­tementet en utredning som underlag f

ö

r framtida st

ä

llnings­taganden om den arbetsr

ä

ttsliga lagstiftningens till

ä

mplig­het under krig och d

ä

rmed j

ä

mf

ö

rliga f

ö

rh

å

llanden.

Prop. 1979/80:126

49

4.  ARBETSMILJ

Ö

LAGENS TILL

Ä

MPLIGHET P

Ä

Ö

RLOGSFARTYG

4.1  Allm

ä

nna synpunkter

Av den f

ö

rut l

ä

mnade redog

ö

relsen framg

å

r att arbetsmilj

ö

-lagen, med vissa undantag betr

ä

ffande v

ä

rnpliktiga, g

ä

ller hela f

ö

rsvaret utom skeppstj

ä

nst. Undantaget f

ö

r skepps­tj

ä

nst har f

ö

ranletts av att p

ä

 detta omr

å

de finns s

ä

rskild reglering av arbetarskyddet i sj

ö

s

ä

kerhetslagen. Sj

ö

s

ä

ker­hetslagen g

ä

ller emellertid p

å

ö

rlogsfartyg endast s

å

vitt regeringen f

ö

rordnar d

ä

rom. S

å

dant f

ö

rordnande har ej med­delats, varf

ö

r f

ö

r n

ä

rvarande fr

å

gan om arbetarskyddet p

å ö

rlogsfartyg 

ä

r oreglerad. H

ä

rvid bortses fr

å

n de proviso­riska f

ö

reskrifter sora, efter f

ö

rslag av utredningen, med­delats genom f

ö

rordningen (1979:25) om arbetsmilj

ö

n p

å

ö

r­logsfartyg.

Utredningens uppdrag kan s

ä

gas g

å

 ut p

å

 att f

ö

resl

å

 best

ä

m­melser som t

ä

cker g

ä

llande tomrum i regleringen av arbetar­skyddet p

ä

ö

rlogsfartyg.

Vid 

ö

verv

ä

gande av denna fr

ä

ga har utredningen, som tidigare n

ä

mnts, pr

ö

vat tv

ä

 skilda v

ä

gar. Den ena 

ä

r att f

ö

resl

å

 till-l

ä

mpande p

ä

ö

rlogsfartyg av vissa centrala stadganden i sj

ö

s

ä

kerhetslagen. Den andra v

ä

gen har varit att utg

å

 fr

å

n arbetsmilj

ö

lagen och pr

ö

va i vad m

å

n denna lag l

ä

rapligen kan g

ö

ras direkt till

ä

mplig p

ä

ö

rlogsfartyg eventuellt med koraplettering med vissa best

ä

mmelser i sj

ö

s

ä

kerhetslagen.

Efter ing

å

ende diskussioner har utredningen slutligen kommit till den uppfattningen att den senare l

ö

sningen 

ä

r mest 

ä

n­dam

å

lsenlig. F

ö

rutom de ol

ä

genheter som skulle f

ö

lja av att f

ö

rordna om till

ä

mpande av regler i sj

ö

s

ä

kerhetslagen sora 

ä

r f

ö

rem

å

l f

ö

r 

ö

versyn av fartygsmilj

ö

utredningen eller att av­vakta resultatet av den utredningens arbete, har f

ö

r den senare l

ö

sningen ansetts tala bl a f

ö

ljande f

ö

r.h

å

ilanden.

Sj

ö

s

ä

kerhetslagen 

ä

r utformad fr

ä

mst med h

ä

nsyn till f

ö

rh

å

l­ landena i handelsfartyg. Moderna lasthanteringsmetoder g

ö

r

4 

Riksdagen 1979180. 1 saml. Nr 126

Prop. 1979/80:126

50

att fartygens hamnbes

ö

k i regel 

ä

r korta och ofta ligger kajplatsen l

ä

ngt fr

å

n annan bebyggelse, varf

ö

r sj

ö

m

ä

nnens m

ö

jligheter att f

å

avkoppling i land under tj

ä

nstg

ö

rings­perioden 

ä

r mycket begr

ä

nsade. I sj

ö

s

ä

kerhetslagstiftningen har d

ä

rf

ö

r st

ä

llts stora krav p

å

goda bost

ä

der och l

ä

mpliga lokaler f

ö

r vila och fritidssyssels

ä

ttningar ombord. 

Ä

ven sjukv

å

rdsanordningar ra

å

ste avpassas och utformas raed beak­tande av att handelsfartygen 

ä

r till sj

ö

ss l

ä

nga tider och d

å

 utan direkt tillg

ä

ng till l

ä

karhj

ä

lp. Best

ä

mmelserna bygger i v

ä

sentliga delar p

ä

 f

ö

reskrifter i sj

ö

fartskonven­tioner som ratificerats av Sverige.

Ö

rlogsfartygen

ä

r i regel till sj

ö

ss endast kortare tid i taget. Bortsett fr

å

n enstaka l

å

ngresor och s

ä

rskilda 

ö

v­ningar ligger 

ö

rlogsfartygen vanligen i hamn ora 

ä

n inte varje natt s

ä

 dock 

å

tminstone n

å

gra n

ä

tter per vecka. Tj

ä

nstg

ö

ringsf

ö

rh

å

llandena f

ö

r den ombord p

ä

ö

rlogsfartyg tj

ä

nstg

ö

rande personalen skiljer sig dock inte v

ä

sentligt fr

å

n tj

ä

nstg

ö

ringsf

ö

rh

å

llandena p

å

 handelsfartygen, 

ö

rlogs­fartygens avsedda anv

ä

ndning medf

ö

r emellertid att deras konstruktion och utformning fr

ä

mst m

å

ste avpassas f

ö

r att tillgodose deras effektivitet i detta avseende. Detta med­f

ö

r att de f

ö

r handelsfartyg uppst

ä

llda normerna ej alltid kan uppfyllas p

ä

ö

rlogsfartyg. De konventioner, som ligger till grund f

ö

r sj

ö

s

ä

kerhetslagens best

ä

mmelser, g

ä

ller ej heller 

ö

rlogsfartyg.

Arbetsmilj

ö

lagen 

ä

r utforraad som en ramlag. Detta inneb

ä

r bl a att h

ä

nsyn l

ä

ttare kan tas till de skilda f

ö

rh

å

llanden som r

å

der p

å

 olika arbetsplatser och d

ä

rmed till de speciel­la f

ö

rh

å

llandena p

ä

ö

rlogsfartyg.

S

ä

rskilt de fast anst

ä

llda men i viss m

å

n v

ä

rnpliktiga p

å ö

rlogsfartyg v

ä

xlar ibland mellan land- och sj

ö

tj

ä

nst. Det f

ö

refaller 

ö

nskv

ä

rt att de grundl

ä

ggande arbetsmilj

ö

regler­na 

ä

r desamma vid b

å

da slagen av tj

ä

nst.

Starka sk

ä

l talar s

å

lunda enligt utredningens mening f

ö

r att 

ä

ven skeppstj

ä

nst p

å

ö

rlogsfartyg 

å

tminstone i princip b

ö

r regleras genom samma lagstiftning som den som g

ä

ller d

å

Prop. 1979/80:126

51

personalen har landtj

ä

nst, dvs av arbetsrailj

ö

lagen. H

ä

rf

ö

r talar d

ä

rj

ä

mte den h

ä

r f

ö

rut ber

ö

rda m

å

ls

ä

ttningen att ar­betsmilj

ö

lagen b

ö

r ges en s

å

 bred till

ä

mpning som m

ö

jligt.

Med denna utg

å

ngspunkt har utredningen g

å

tt igenom arbets­milj

ö

lagen f

ö

r att bed

ö

ma om och i vad m

ä

n hinder kan anses m

ö

ta mot att best

ä

mmelserna g

ö

rs till

ä

mpliga p

å

 skeppstj

ä

nst p

å

ö

rlogsfartyg.

D

ä

rvid har visat sig att flera stadganden i arbetsmilj

ö

lagen saknar relevans d

å

 det g

ä

ller

ö

rlogsfartyg. Detta 

ä

r t ex fallet betr

ä

ffande regler r

ö

rande byggnads- eller anl

ä

gg­ningsarbete eller uppl

å

tande av markomr

å

de. F

ö

rekomsten av s

ä

dana f

ö

reskrifter i arbetsmilj

ö

lagen 

ä

r dock ingen anled­ning att g

ö

ra undantag fr

å

n lagens till

ä

mpande. Arbetsmilj

ö­

lagen har ett s

å

brett till

ä

mpningsomr

å

de, att liknande f

ö

r­h

ä

llande torde f

ö

rekomma p

å

m

ä

nga specialomr

å

den.

Utredningen har vid sin genomg

å

ng av arbetsrailj

ö

lagen kom­mit till den uppfattningen att lagen i dess helhet i prin­cip b

ö

r kunna g

ö

ras till

ä

mplig p

å

 skeppstj

ä

nst p

å

ö

rlogs­fartyg. Detta inneb

ä

r sj

ä

lvfallet inte att alla de detalj­f

ö

reskrifter, som meddelats med st

ö

d av arbetsmilj

ö

lagen ocks

å

 skulle g

ö

ras till

ä

mpliga. Till fr

å

gan hur arbetsmilj

ö­

lagen skall kompletteras raed f

ö

reskrifter betr

ä

ffande

ö

rlogs fartyg 

å

terkommer utredningen i det f

ö

ljande.

Genomg

å

ngen av lagen har emellertid aktualiserat n

å

gra spe­ciella fr

ä

gor. Dessa behandlas var f

ö

r sig i f

ö

ljande av­snitt.

4.2  Begreppen 

ö

riogsfartyg och skeppstj

ä

nst

Enligt sina direktiv b

ö

r utredningen klarg

ö

ra vad som avses med uttrycket 

ö

rlogsfartyg och ange ora och i vilken ut­str

ä

ckning best

ä

mmelser om s

ä

kerheten p

å

 s

å

dana fartyg skall g

ä

lla f

ö

r andra fartyg sora tillh

ö

r eller utnyttjas av f

ö

rsvarsmakten.

Prop. 1979/80:126

52

uttrycket  

ö

rlogsfartyg f

ö

rekommer i flera f

ö

rfattningar utan att vara definierat. Ibland anv

ä

nds, andra beteck­ningar utan att d

ä

rmed torde avses annat 

ä

n 

ö

rlogsfartyg. S

å

lunda talas t ex i 1 

§

 sj

ö

trafikkung

ö

relsen (1962:267) om "fartyg tillh

ö

rande rikets f

ö

rsvarsmakt" under det att i andra stadganden i kung

ö

relsen anv

ä

ndes uttrycket "

ö

rlogs­fartyg". Chefen f

ö

r marinen begagnar i sin f

ö

rut ber

ö

rda skrivelse 1979-06-07 till chefen f

ö

r kommunikationsdeparte­mentet om skeppstj

ä

nsten inom f

ö

rsvaret uttrycken "f

ö

rsva­rets fartyg och b

å

tar" och "f

ö

rsvarsmaktens fartyg och b

å­

tar".

Med anledning av den inom f

ö

rsvaret anv

ä

nda beteckningen "fartyg och b

å

tar" kan erinras om att i sj

ö

lagen (efter en 

ä

ndring 1973:137) det kollektiva uttrycket "fartyg" indelas i skepp och b

å

tar. Till skepp h

ä

nf

ö

rs fartyg, vars skrov har en st

ö

rsta l

ä

ngd av minst tolv meter och en st

ö

rsta bredd av minst fyra meter. 

Ö

vriga fartyg ben

ä

mns b

å

tar.

Det f

ö

rh

å

llandet att inom f

ö

rsvaret talas ora "fartyg och b

å

tar" tcrde ha sin grund i interna f

ö

rh

å

llanden och b

ö

r ej uppfattas s

å

 att f

ö

rsvarets b

å

tar ej skulle vara 

ö

rlogs­fartyg. De n

ä

mnda olika uttryckss

ä

tten torde alla ha samma inneb

ö

rd och 

å

syfta vad som allm

ä

nt f

ö

rst

å

s raed och i vissa f

ö

rfattningsf

ö

reskrifter kallas 

ö

rlogsfartyg.

En definition av uttrycket 

ö

rlogsfartyg aktualiserar tv

å 

skilda fr

å

gor, n

ä

raligen vad sora 

ä

r att f

ö

rst

å

 raed fartyg och inneb

ö

rden av prefixet "

ö

rlogs".

Betr

ä

ffande den f

ö

rra fr

å

gan om vad som 

ä

r fartyg 

ä

r detta begrepp ej definierat vare sig i sj

ö

lagen eller annan f

ö

r­fattning. Under f

ö

rarbetena till en f

ö

r n

å

gra 

ä

r sedan f

ö

re­tagen 

ö

versyn av sj

ö

lagen (prop 1973:42) diskuterades be­hovet av en definition av ordet fartyg. Det visade sig emel­lertid om

ö

jligt att finna en f

ö

r alla f

ö

rh

å

llanden helt 

ä

n­dam

å

lsenlig definition, varf

ö

r fr

å

gan om vad som skall an­ses vara fartyg 

ö

verl

ä

mnades till r

ä

ttstill

ä

mpningen. Vissa rekvisit angavs dock som v

ä

gledning vid s

å

dan pr

ö

vning.

Prop. 1979/80:126

53

Inte heller betr

ä

ffande

ö

rlogsfartyg torde vara p

å

kallat att utforma en definition av fartygsbegreppet.

Vad 

å

ter ang

å

r den andra och i sammanhanget mera v

ä

sentliga fr

å

gan vilka fartyg som skall anses som 

ö

rlogsfartyg kan n

ä

mnas att 1 1958 

å

rs Gen

é

vekonvention om det fria havet f

ö

rekommer en definition av uttrycket "warship". Denna definition har med ett par modifikationer 

ö

verf

ö

rts till det utkast till konvention om havet, som 

ä

r under utarbe­tande av F

ö

renta Nationernas tredje havsr

ä

ttskonferens. Prelimin

ä

r enighet har d

ä

rvid uppn

å

tts ora f

ö

ljande defini­tion .

Warship means a ship belonging to the armed forces of a State bearing the external marks distinguishing such ships of its nationality, under the command of an offi­cer duly coramissioned by the Government of the State and whose name appears in the appropriate service list or its equivalent, and manned by a crew which is under regular armed force discipline.

Fr

å

gan om inneb

ö

rden av uttrycket 

ö

rlogsfartyg ber

ö

rdes 

ä

ven i propositionen nr 132 

å

r 1965 raed f

ö

rslag till lag om s

ä

kerheten p

ä

fartyg 

m m.   

F

ö

redragande statsr

å

det ut­talade d

å

 f

ö

ljande.

Enligt h

ä

vdvunnen svensk terminologi anses som 

ö

rlogs­fartyg flottans och kustartilleriets fartyg, statens is­brytarfartyg och sj

ö

m

ä

tningsfartyg men 

ä

ven f

ö

rhyrt och enligt s

ä

rskilda best

ä

mmelser marinen eljest tillhanda­h

å

llet fartyg under den tid detsamma st

ä

r till marinens f

ö

rfogande (marint hj

ä

lpfartyg).

Av dessa definitioner framg

å

r att till 

ö

rlogsfartyg otvivel­aktigt b

ö

r h

ä

nf

ö

ras fartyg (inklusive b

å

tar) som tillh

ö

r f

ö

rsvarsmakten. Att, s

ä

som enligt de internationella konven­tionerna, d

ä

rj

ä

mte kr

ä

va att fartyget skall f

ö

ra 

ö

rlogs­flagg och ha i rulla upptagen fartygschef och i 

ö

vrigt mi­lit

ä

r bemanning, torde inte vara n

ö

dv

ä

ndigt eller l

ä

mpligt d

ä

 fr

å

gan h

ä

r endast g

ä

ller p

ä

 vilka fartyg arbetsmilj

ö­

lagen skall vara till

ä

mplig.

Mera tveksamt kan d

ä

remot vara ora i fr

å

ga om arbetsmilj

ö­

lagens till

ä

mplighet till 

ö

rlogsfartyg b

ö

r h

ä

nf

ö

ras inte bara statens isbrytarfartyg och sj

ö

m

ä

tningsfartyg, utan

Prop. 1979/80:126

54

ä

ven f

ö

rhyrt eller enligt s

ä

rskilda best

ä

mmelser marinen eljest tillhandah

å

llet fartyg under den tid detsamma st

å

r till marinens f

ö

rfogande. En s

å

vid inneb

ö

rd av begreppet 

ö

rlogsfartyg i detta sammanhang skulle n

ä

mligen inneb

ä

ra att ett handels- eller fiskefartyg med civil bef

ä

lhavare och bes

ä

ttning och d

ä

rmed normalt underkastat reglerna i sj

ö

s

ä

kerhetslagen, i st

ä

llet skulle tillf

ä

lligt falla under arbetsmilj

ö

lagen om fartyget med bibeh

å

llen civil be­manning f

ö

r en kortare tid f

ö

rhyres av f

ö

rsvaret f

ö

r n

å

got speciellt uppdrag.

Utredningen f

ö

rordar av nu angivna sk

ä

l att i arbetsmilj

ö

lagen med 

ö

rlogsfartyg f

ö

rst

å

s fartyg - oberoende av storlek och avsedd anv

ä

ndning - som tillh

ö

r f

ö

rsvaret, statens isbrytar­fartyg och sj

ö

m

ä

tningsfartyg samt annat fartyg sora st

å

r under milit

ä

rt bef

ä

l och 

ä

r bemannat raed milit

ä

r personal. Det b

ö

r eraellertid p

å

pekas att i andra sammanhang begreppet 

ö

rlogs fartyg kan ha en annan inneb

ö

rd i enlighet med depar­tementschefens nyss 

å

tergivna uttalande.

I sj

ö

s

ä

kerhetslagen, i vilken uttrycket 

ö

rlogsfartyg f

ö

re­kommer i lagens 1 kap 1 

§

, har inte givits n

å

gon legal de­finition av begreppet. Inte heller torde s

å

dan definition vara p

å

kallad i arbetsmilj

ö

lagen ora denna lag enligt utred­ningens f

ö

rslag g

ö

rs till

ä

mplig p

å

ö

rlogsfartyg. Tillr

ä

ck­ligt torde vara ora den av utredningen f

ö

reslagna defini­tionen kommer till uttryck i motivuttalande.

Fr

å

n arbetsmilj

ö

lagens till

ä

mplighet

ä

r s

ä

som f

ö

rut n

ä

mnts gjort undantag f

ö

r skeppstj

ä

nst. Vad som avses med uttrycket skeppstj

ä

nst kan i vissa fall vara tveksamt. Emellertid skulle beslut om till

ä

mpande av arbetsmilj

ö

lagen p

å

ö

rlogs­fartyg naturligen ges den formen att undantaget f

ö

r skepps­tj

ä

nst ej skulle avse s

å

dan tj

ä

nst p

å

ö

rlogsfartyg. Detta inneb

ä

r att tj

ä

nst p

å

ö

rlogsfartyg skulle regleras av ar­betsmilj

ö

lagen vare sig tj

ä

nsten

ä

r att h

ä

nf

ö

ra till skepps­tj

ä

nst eller ej. Arbetsmilj

ö

lagen skulle g

ä

lla all tj

ä

nst inom f

ö

rsvaret, oavsett om tj

ä

nsten utf

ö

rs p

ä

 land eller p

ä ö

rlogsfartyg, och p

å

 allt arbete som arbetstagare utf

ö

r p

å ö

rlogsfartyg, vare sig de 

ä

r milit

ä

r personal eller ej.

Prop. 1979/80:126

55

Under s

å

dant f

ö

rh

å

llande 

ä

r i sammanhanget likgiltigt ora tj

ä

nst p

å

ö

rlogsfartyg 

ä

r att rubricera som skeppstj

ä

nst eller ej .

4.3  Arbetsmilj

ö

lagens till

ä

mplighet p

å

 fartyg utom riket, ra m

I till

ä

ggsdirektiv 1978-11-10 fick fartygsmilj

ö

utredningen i uppdrag att 

ä

ven 

ö

verv

ä

ga m

ö

jligheten att ge skydd enligt svensk arbetarskyddslagstiftning f

ö

r arbetstagare sora utf

ö

r arbete p

å

svenskt fartyg utanf

ö

r riket utan att vara an­st

ä

llda orabord. Chefen f

ö

r kommunikationsdepartementet an­f

ö

rde bl a f

ö

ljande.

Arbetsmilj

ö

lagen g

ä

ller arbetsplatser inom landet och 

ä

r i princip inte till

ä

mplig utanf

ö

r landets gr

ä

nser. Ett uttryck h

ä

rf

ö

r 

ä

r att lagens tillsynsbest

ä

mmelser inte 

ä

r avsedda att till

ä

mpas utomlands. Sj

ö

s

ä

kerhetslagen raed dess arbetarskyddsbest

ä

mmelser g

ä

ller visserligen p

å

 svenskt fartyg 

ä

ven d

å

 det nyttjas till sj

ö

fart utanf

ö

r svenskt farvatten, men reglerna i den om skydd mot oh

ä

lsa och olycksfall g

ä

ller bara till f

ö

rm

ä

n f

ö

r ombordanst

ä

llda.

Det f

ö

rekommer att arbetstagare utf

ö

r arbete p

å

svenskt fartyg utanf

ö

r riket utan att vara anst

ä

llda ombord. F

ö

r s

å

dant arbete g

ä

ller s

å

ledes inte sj

ö

s

ä

kerhetslagen och n

å

gon tillsyn av att arbetsmilj

ö

lagen till

ä

mpas f

ö

re­kommer inte. I praktiken kan d

ä

rmed vissa arbetstagare komma att sakna skydd enligt svensk arbetarskyddslag­stiftning.

I prop 1976/77:149 om arbetsmilj

ö

lag m 

m   

betecknade f

ö

re­dragande departementschefen (s 214) det som otillfreds­st

ä

llande att arbetstagare som arbetar p

ä

 svenskt fartyg utan att vara anst

ä

lld ombord - som en f

ö

ljd av gr

ä

ns­dragningen mellan arbetsmilj

ö

lagstiftningen f

ö

r de land­anst

ä

llda och de ombordanst

ä

llda - i vissa fall syntes sakna skydd enligt svensk arbetarskyddslagstiftning. Fr

å

gan borde d

ä

rf

ö

r utredas n

ä

rmare.

De i till

ä

ggsdirektiven f

ö

r fartygsmilj

ö

utredningen angivna f

ö

rh

å

llandena har inte direkt motsvarighet betr

ä

ffande 

ö

r­logsfartygen. Bortsett fr

å

n enstaka l

å

ngresor r

ö

r sig dessa huvudsakligen inom Sveriges sj

ö

territorium och i angr

ä

nsande

Prop. 1979/80:126

56

farvatten samt anl

ö

per regelm

ä

ssigt svensk haunn. F

ö

ruts

ä

tt­ningarna f

ö

r arbetarskyddsbest

ä

mmelsernas till

ä

mpande ombord och tillsynen d

ä

r

ö

ver 

ä

r d

ä

rf

ö

r goda. H

ä

rtill kommer att det 

ä

r naturligt att betrakta svenskt 

ö

rlogsfartyg som svenskt territorium 

ä

ven n

ä

r fartyget befinner sig utom riket. En­ligt utredningens uppfattning b

ö

r d

ä

rf

ö

r arbetsmilj

ö

lagen - om undantaget f

ö

r skeppstjSnst betr

ä

ffande 

ö

rlogsfartyg slopas - i h

ä

r f

ö

revarande avseende anses till

ä

mplig p

ä ö

rlogsfartygen 

ä

ven d

å

 de befinner sig utom riket. N

å

gon uttrycklig best

ä

mmelse h

ä

rom torde ej beh

ö

vas utan det b

ö

r r

ä

cka med att principen ges klart uttryck i f

ö

rarbetena till lagstiftningen om s

ä

kerheten p

ä

ö

rlogsfartyg.

4.4  Samordningsansvar

Arbetsmilj

ö

lagen l

ä

gger huvudansvaret fOr arbetsmilj

ö

n p

å 

arbetsgivaren. F

ö

r det fall att tv

å

 eller flera samtidig-', driver verksamhet p

å

 ssumna arbetsst

ä

lle ges 1 lagens 3 kp ti 

§

 den allm

ä

nna samordningsregeln att arbetsgivarna d

å

skall samr

å

da och gemensamt verka f

ö

r att 

å

stadkomma till­fredsst

ä

llande skyddsf

ö

rh

å

llanden. Denna huvudregel komplet­teras 1 kapitlets 7 

§

 med regler bl a f

ö

r det fall att fast driftsst

ä

lle 

ä

r gemensamt arbetsst

ä

lle f

ö

r flera verkseunheter I s

å

dant fall har den som r

å

der 

ö

ver arbetsst

ä

llet ansvar f

ö

r s2unordnlng av 

å

tg

ä

rder till skydd mot oh

ä

lsa och olycks­fall, om Inte annat 

ö

verenskoms.

Sj

ö

s

ä

kerhetslagens 9 kap 5 

§

 Inneh

å

ller motsvarande all­m

ä

nna samordningsregel. Den kompletteras av n

å

gra speciella f

ö

reskrifter. Redaren eller den som 1 redarens st

ä

lle brukar fartyget 

ä

r ansvarig f

ö

r samordning av 

å

tg

ä

rder till skydd mot oh

ä

lsa och olycksfall p

å

 fartyg som 

ä

r gemensamt arbets­st

ä

lle. I fr

å

ga om fartyg, som intagits p

å

 varv 1 Sverige, 

å

vilar dock samordningsansvaret den f

ö

r varvsdriften ansva­rige arbetsgivaren i st

ä

llet f

ö

r redaren. Vidare ligger an­svaret f

ö

r s

å

dan samordning som p

å

kallas av att fartyg i svensk hamn 

ä

r under lastning och lossning, i f

ö

rsta hand p

å

den f

ö

r detta arbete ansvarige arbetsgivaren.

Prop. 1979/80:126

57

Av de n

ä

mnda f

ö

reskrifterna i sj

ö

s

ä

kerhetslagen motsvarar redarens Scimordnlngsansvar f

ö

r 

å

tg

ä

rder till skydd mot oh

ä

l­sa och olycksfall p

ä

 fartyg som 

ä

r gemensamt arbetsst

ä

lle i sak det samordningsansvar som enligt arbetsmilj

ö

lagen 

å

vi­lar innehavare av fast driftsst

ä

lle. Ett fartyg kan dock inte betraktas som ett fast driftsst

ä

lle i arbetsmilj

ö

lagens mening. Detta Inneb

ä

r att om arbetsmilj

ö

lagen g

ö

rs till­l

ä

mplig p

å

ö

rlogsfartyg obligatoriskt samordningsansvar inte skulle g

ä

lla f

ö

r fartygets "redare".

Det b

ö

r emellertid enligt utredningens mening beaktas att best

ä

mmelsen 1 sj

ö

s

ä

kerhetslagen om redarens samordningsan­svar har sin grund 1 det f

ö

rh

å

llandet att det 

ä

r t

ä

mligen vanligt att handelsfartyg 

ä

r arbetsst

ä

lle f

ö

r annan arbets­givare 

ä

n redaren. Det kan t ex vara entrepren

ö

r som driver restaurantr

ö

relse f

ö

r fartygets passagerare, ledare f

ö

r ett musikkapell e d eller om kontrollant eller reparat

ö

r som medf

ö

ljer fartyget f

ö

r att under dess resor tillse att av entrepren

ö

r levererad maskin eller utrustning fungerar tillfredsst

ä

llande.

P

å

ö

rlogsfartyg d

ä

remot 

ä

r s

ä

llsynt att annan arbetsgivare 

ä

n chefen f

ö

r marinen bedriver verksamhet. Personal fr

å

n utomst

å

ende myndigheter eller f

ö

retag arbetar dock iblzmd ombord 1 seimband med underh

å

ll och materlelf

ö

rs

ö

k. Liknande f

ö

rh

å

llanden f

ö

rekommer t ex p

å

 sj

ö

m

ä

tningsfartyg d

ä

r van­ligen 

ä

ven tj

ä

nstg

ö

r av sj

ö

fartsverket anst

ä

llda m

ä

tnings­tekniker. I s

å

dant fall ligger emellertid 1 sakens natur att fartygets bef

ä

lhavare vid behov tar initiativ till sam­r

å

d f

ö

r scunordnlng av erforderliga 

å

tg

ä

rder f

ö

r att 

å

stad­komma tillfredsst

ä

llande skyddsf

ö

rh

å

llanden. Det b

ö

r vidare beaktas att andra stycket av 3 kap 7 

§

 arbetsmilj

ö

lagen direkt pekar p

å

 m

ö

jligheten att 1 fall d

ä

r obligatoriskt seunordningsansvar inte f

ö

religger f

ö

r n

å

gon som driver verk-Scimhet p

å

 f

ö

r flera gemensamt arbetsst

ä

lle, de som bedriver arbete d

ä

r kan 

ö

verenskomma att en av dem skall ha ansvar f

ö

r samordningen. Det kan f

ö

ruts

ä

ttas att de marina myndig­heterna kommer att ta initiativ till s

å

dan 

ö

verenskommelse i de undantagsfall d

ä

 annan arbetsgivare bedriver verks

é

unhet ombord p

ä

ö

rlogsfartyg.

Prop. 1979/80:126

58

sj

ö

s

ä

kerhetslagens best

ä

mmelse om obligatoriskt samord­ningsansvar f

ö

r innehavare av varv i Sverige betr

ä

ffande arbete p

å

 fartyg som intages p

å

 varvet kan ses som en direkt motsvarighet till arbetsmilj

ö

lagens best

ä

mmelse om s

å

dant samordningsansvar f

ö

r den som r

å

der 

ö

ver fast driftsst

ä

lle. Till

ä

mpande p

ä

ö

rlogsfartyg av arbetsmilj

ö

lagen skulle d

ä

r­f

ö

r inneb

ä

ra samordningsansvar f

ö

r varvsinnehavaren 

ä

ven utan den speciella best

ä

mmelsen d

ä

rom i sj

ö

s

ä

kerhetslagen. Sj

ä

lvfallet kan samordningsansvaret 

ö

verl

å

tas enligt 3 kap 7 5 f

ö

rsta stycket arbetsmilj

ö

lagen. I s

å

dant fall d

ä

r tveksamhet kan uppkomma, 

ä

r det enligt utredningens upp­fattning av stor vikt att klara 

ö

verenskommelser tr

ä

ffas om vem som skall ha ansvaret f

ö

r samordningen.

Vad slutligen ang

å

r specialregeln i sj

ö

s

ä

kerhetslagens 9 kap 5 

§

 om stuveriarbetsgivares samordningsansvar inne­h

å

ller arbetsmilj

ö

lagen ingen motsvarighet.

Stuveriarbetsgivarens samordningsansvar enligt sj

ö

s

ä

kerhets­lagen har sin grund i de f

ö

rh

å

llanden som i praktiken r

å

der vid lastning och lossning av handelsfartyg. Stuveriperso-nalen ombes

ö

rjer d

ä

rvid de ur skyddssynpunkt s

ä

rskilt ut­matta arbetsmoment som ing

å

r i lasthanteringen ombord i fartygen. I motsats till handelsfartygen torde 

ö

rlogsfartyg s

ä

llan eller aldrig betj

ä

nas av stuverif

ö

retag. Ombordta-gande av t ex minor, ammunition och andra stridsmedel eller av proviant eller annan utrustning ombes

ö

rjes p

å

ö

rlogsfar­tyg regelm

ä

ssigt av fartygets egen bes

ä

ttning. N

å

gon special­regel om samordningsansvar f

ö

r stuveriarbetsgivare 

ä

r d

ä

r­f

ö

r enligt utredningens mening inte motiverad betr

ä

ffande 

ö

rlogsfartyg. Utredningen vill emellertid understryka be­deisen av att f

ö

r de fall d

å

f

ö

r lastning eller lossning av 

ö

rlogsfartyg undantagsvis utnyttjas andra arbetstagare 

ä

n fartygets bes

ä

ttning samr

å

d sker mellan ber

ö

rda arbets­givare enligt huvudregeln i arbetsmilj

ö

lagens 3 kap 6 

§ 

och att arbetsgivarna gemensamt verkar f

ö

r att 

å

stadkomma tillfredsst

ä

llande skyddsf

ö

rh

å

llanden.

Prop. 1979/80: 126

59

Mot denna bakgrund anser utredningen att n

å

gon komplette­ring av arbetsmilj

ö

lagens samordningsregler inte beh

ö

vs om lagen g

ö

rs till

ä

mplig p

å

ö

rlogsfartyg.

4.5  Samverkansregler

P

å

 grundval av ett av arbetsmilj

ö

utredningen 

å

r 1972 av­l

ä

mnat delbet

ä

nkande "B

ä

ttre arbetsmilj

ö

" (SOU 1972:86) re­formerades 

å

r 1973 arbetarskyddslagstiftningen till vissa delar (prop 1973:130, SoU 1973:25, rskr 1973:290). 

Ä

nd­ringarna tr

ä

dde i kraft den 1 januari 1974 (SFS 1973:834).

Reformen byggde p

å

tanken om partssamverkan som en grund­val f

ö

r str

ä

vandena mot b

ä

ttre arbetsrailj

ö

er. Reformen syf­tade samtidigt till att bereda 

ö

kat utrymme och f

ö

rst

ä

rkt underlag f

ö

r inflytande f

ö

r de anst

ä

llda i arbetsmilj

ö

fr

å­

gor. Det slogs fast att samverkan i det lokala skyddsar­betet skulle bedrivas av arbetsgivare och arbetstagare som j

ä

mst

ä

llda parter. Vid samverkansreglernas utformning lades s

ä

rskild vikt vid de organ som finns f

ö

r de anst

ä

lldas med­verkan i arbetet p

å

 att f

ö

rb

ä

ttra arbetsmilj

ö

n, n

ä

mligen skyddsombud och skyddskommitt

é

er. Samtidigt betonades ange­l

ä

genheten av att det lokala skyddsarbetet organiseras s

å 

att alla anst

ä

llda engageras i arbetsmilj

ö

ns utformning.

I arbetsmilj

ö

lagen har de grundl

ä

ggande best

ä

mmelserna i arbetarskyddslagen om skyddsombud och skyddskommitt

é

er bi­ beh

å

llits i huvudsak of

ö

r

ä

ndrade. Vissa kompletteringar har dock gjorts. S

å

lunda har till

ä

gg gjorts betr

ä

ffande de an­st

ä

lldas deltagande i planering av arbetsprocesser, betr

ä

f­fande skyddsombuds m

ö

jlighet att avbryta ensamarbete och betr

ä

ffande skyddsombuds r

ä

tt till information. Garantier har inf

ö

rts f

ö

r skyddskommitt

é

ledam

ö

ternas r

ä

tt till ledig­het f

ö

r uppdraget och deras skydd mot trakasseri. En sam­ordning har skett mellan arbetsmilj

ö

lagens regler och be­st

ä

mmelserna om facklig f

ö

rtroendemans st

ä

llning p

å

 arbets­platsen.

Prop. 1979/80:126

60

Enligt utredningens mening 

ä

r det angel

ä

get att dessa ar­betsmilj

ö

lagens saraverkansregler g

ö

rs till

ä

mpliga

ä

ven p

å

ö

rlogsfartyg. Best

ä

mmelserna 

ä

r s

ä

 utformade att de 

ä

r v

ä

l 

ä

gnade att till

ä

mpas inom olika verksamhetsomr

å

den av arbetslivet och d

ä

rmed 

ä

ven p

ä

ö

rlogsfartyg. Endast i ett par avseenden har utredningen funnit anledning 

ö

verv

ä

ga om en avvikande reglering kan vara motiverad. H

ä

rom

ä

r f

ö

ljan­de att anf

ö

ra.

Efter f

ö

rslag av fartygsmilj

ö

utredningen i dess delbet

ä

n­kande B

ä

ttre fartygsmilj

ö

 (Ds K 1975:2) inf

ö

rdes genom lag

ä

ndring

ä

r 1978 (SFS 1978:109) i sj

ö

s

ä

kerhetslagen sara­verkansregler i huvudsak raotsvarande reglerna i arbetar­skyddslagstiftningen. I n

å

gra avseenden gjordes dock vissa avvikelser.

Enligt 6 kap 2 

§

arbetsmilj

ö

lagen skall skyddsombud utses av lokal arbetstagarorganisation sora 

ä

r eller brukar vara bunden av kollektivavtal i f

ö

rh

å

llande till arbetsgivaren. Sj

ö

s

ä

kerhetslagens motsvarande regel (3 kap 9 

§

) f

ö

re­skriver d

ä

remot att skyddsombud skall utses av de ombord­anst

ä

llda. I val av skyddsombud deltager ej bef

ä

lhavare, maskinchef eller s

å

dan ledamot i skyddskommitt

é

 som ut­setts av arbetsgivare. Sk

ä

len till dessa avvikelser var att inte alla kategorier ombordanst

ä

llda som b

ö

r delta i val av skyddsombud 

ä

r representerade av lokal facklig or­ganisation p

å

 fartygen. F

ö

r att tillf

ö

rs

ä

kra arbetstagarna till sj

ö

ss samma inflytande som de landanst

ä

llda borde vissa ombordanst

ä

llda, som i skyddsarbetet vanligen f

ö

re­tr

ä

der arbetsgivaren, inte delta i valet.

Enligt utredningens mening 

ä

r f

ö

rh

å

llandena p

å

 f

ö

r­svarsmaktens fartyg i h

ä

r f

ö

revarande avseende inte de­samma som inom handelsflottan, 

ö

rlogsfartygens personal 

ä

r inte p

ä

samma s

ä

tt som handelsflottans ombordanst

ä

llda knutna till fartygen och inom 

ö

rlogsflottan f

ö

rekommer inte - eller i vart fall endast undantagsvis - personal som inte 

ä

r representerad av lokal facklig organisation. Den f

ö

r handelsflottan p

ä

 grund av dess s

ä

rskilda f

ö

rh

å

l-

Prop. 1979/80:126

61

landen betingade avvikelsen fr

å

n arbetsrailj

ö

lagens regler om utseende av skyddsombud g

ö

r sig d

ä

rf

ö

r inte eller i vart fall inte med samma tyngd g

ä

llande p

å

ö

rlogsfartyg. N

ä

gon avvikelse fr

å

n arbetsmilj

ö

lagens regler om utseende av skyddsombud - motsvarande f

ö

reskrifterna i sj

ö

s

ä

kerhets­lagen - 

ä

r d

ä

rf

ö

r inte motiverad. D

ä

rmed bortfaller 

ä

ven behovet av s

ä

rregler om uteslutande fr

å

n valr

ä

tt av vissa ombordanst

ä

llda i arbetsledande st

ä

llning.

En annan avvikelse i sj

ö

s

ä

kerhetslagen fr

å

n reglerna i arbetsmilj

ö

lagen avser utseende av gemensarat skyddsombud f

ö

r flera fartyg sora tillh

ö

r sarama redare.

Genom 1973 

å

rs reform av arbetarskyddet i land inf

ö

rdes vidgade m

ö

jligheter att utse regionala skyddsombud, dvs skyddsombud utsedda utanf

ö

r kretsen av de anst

ä

llda p

å

ett visst arbetsst

ä

lle och med uppgift att verka p

å

 flera ar­betsplatser. Med detta som f

ö

rebild f

ö

reslog fartygsmilj

ö­

utredningen i sitt f

ö

rutn

ä

mnda delbet

ä

nkande att skydds­ombud skall kunna vara gemensamt f

ö

r flera fartyg inom samma rederi. Utredningen menade att det kunde finnas be­hov av ombud som 

ä

r gemensamt f

ö

r flera fartyg inte bara f

ö

r rederier som bedriver trafik med flera mindre fartyg utan 

ä

ven f

ö

r fartyg med fem eller flera ombordanst

ä

llda. F

ö

r s

å

dana fartyg i t ex samma f

ä

rjetrafik kunde ett ge­mensamt skyddsombud visa sig vara betydligt mer effektivt 

ä

n ett skyddsombud som verkar enbart i varje fartyg. I vissa fall kunde det vara l

ä

mpligt att gemensamt skydds­ombud kompletterar ett eller flera skyddsombud som finns utsedda i de enskilda fartygen.

I enlighet med detta f

ö

rslag inf

ö

rdes i 3 kap 9 

§

 sj

ö

s

ä

ker­hetslagen ett stadgande enligt vilket sj

ö

fartsverket kan, om f

ö

rh

å

llandena p

å

kallar det, medge att ett eller flera skyddsombud utses gemensamt f

ö

r flera fartyg som tillh

ö

r samma redare.

De sk

ä

l som anf

ö

rdes som grund f

ö

r f

ö

rslaget om gemensamt skyddsombud f

ö

r flera fartyg 

ä

ger motsvarande giltighet

Prop. 1979/80:126

62

betr

ä

ffande 

ö

rlogsfartygen. Det kan t ex vara v

ä

rdefullt f

ö

r skyddsarbetet om ett eller flera skyddsombud utses gemensarat f

ö

r flera fartyg knutna till samma 

ö

rlogsbas eller kustartillerif

ö

rsvar eller f

ö

r fartyg av samma typ, t ex u-b

å

tar, minsvepare m fl. Den skillnaden f

ö

religger d

ä

remot i f

ö

rh

ä

llande till handelsflottan att 

ö

rlogsfar­tygen alla kan s

ä

gas tillh

ö

ra samma redare.

Det f

ö

rh

å

llandet att samma sk

ä

l f

ö

r utseende av gemensamt skyddsombud kan anf

ö

ras betr

ä

ffande

ö

rlogsfartygen som f

ö

r handelsflottan inneb

ä

r emellertid enligt utredningens me­ning inte att arbetsmilj

ö

lagens regler om utseende av re­gionalt skyddsombud beh

ö

ver ers

ä

ttas med f

ö

reskrifter mot­svarande reglerna i sj

ö

s

ä

kerhetslagen. Samma resultat kan utan s

å

dan lag

ä

ndring i praktiken uppn

ä

s med till

ä

mpande av g

ä

llande best

ä

mmelser i arbetsmilj

ö

lagen. Detta beror p

ä

 den inneb

ö

rd som i f

ö

revarande sammanhang ges arbets­milj

ö

lagens uttryck "arbetsst

ä

lle".

Begreppet "arbetsst

ä

lle" definieras inte i arbetsmilj

ö­

lagen. Det 

ä

r emellertid sedan l

ä

nge vedertaget i arbetar­skyddslagstiftningen. D

ä

rmed f

ö

rst

å

s i regel det lokala avgr

ä

nsade omr

å

de inom vilket arbetsgivare i och f

ö

r sin verksamhet bedriver arbete. Vid tolkningen i de enskilda fallen av inneb

ö

rden av ordet arbetsst

ä

lle b

ö

r enligt f

ö

r­arbetena till arbetsmilj

ö

lagen stor vikt l

ä

ggas vid de lokala parternas uppfattning hur arbetsst

ä

llet b

ö

r av­gr

ä

nsas .

Inneb

ö

rden av begreppet arbetsst

ä

lle 

ä

r s

å

lunda i v

ä

sent­lig m

å

n beroende av parternas uppfattning. Hinder b

ö

r d

ä

r­f

ö

r inte m

ö

ta att vid till

ä

mpande av arbetsmilj

ö

lagen be­trakta t ex alla i kustflottan ing

å

ende fartyg som ett arbetsst

ä

lle samtidigt som varje enskilt fartyg eller f

ö

r­band anges som skyddsomr

å

de f

ö

r skyddsombud.

Vid s

å

dant f

ö

rh

å

llande f

ö

religger  inte behov av f

ö

re­skrift motsvarande sj

ö

s

ä

kerhetslagens best

ä

mmelse om r

ä

tt f

ö

r tillsynsmyndighet att medge att ett eller flera skydds-

Prop. 1979/80:126

63

ombud utses gemensamt f

ö

r flera fartyg som tillh

ö

r samma redare.

4 . 6  Skyddsombuds m

ö

jlighet att avbryta farligt arbete

s

å

v

ä

l enligt arbetsmilj

ö

lagen som sj

ö

s

ä

kerhetslagen g

ä

ller att om visst arbete inneb

ä

r omedelbar och allvarlig fara f

ö

r arbetstagares (enligt sj

ö

s

ä

kerhetslagen ombordvarandes) liv och h

ä

lsa och r

ä

ttelse icke genast kan uppn

å

s genom h

ä

nv

ä

ndelse till arbetsgivaren (enligt sj

ö

s

ä

kerhetslagen bef

ä

lhavaren), kan skyddsombud best

ä

mma att arbetet skall avbrytas.

Best

ä

mmelsen inf

ö

rdes i sj

ö

s

ä

kerhetslagen efter f

ö

rslag av fartygsmilj

ö

utredningen i dess delbet

ä

nkande B

ä

ttre far­tygsmilj

ö

. Fartygsmilj

ö

utredningen anf

ö

rde d

ä

rvid bl a f

ö

ljande.

Som huvudregel i arbetslivet g

ä

ller att arbetstagaren 

ä

r skyldig att underst

ä

lla sig arbetsgivarens arbets­ledning. Denna regel 

ä

r inte fastslagen i lag utan vi­lar p

å

 arbetsr

ä

ttslig sedv

ä

nja och har dokumenterats i domstolspraxis.

Lydnadsplikten p

å

fartyg h

ä

nger saraman raed de s

ä

rskil­da krav som m

å

ste uppst

ä

llas fr

å

n s

ä

kerhetssynpunkt. F

ö

r att inte fartyg, ombordvarande eller last skall uts

ä

ttas f

ö

r fara kr

ä

vs att givna order f

ö

ljs snabbt och ovillkorligt. Sj

ö

tj

ä

nsten f

ö

ruts

ä

tter ocks

å

 - i motsats till vad sora vanligtvis 

ä

r regeln inom det 

ö

v­riga arbetslivet - att arbetstagaren, n

ä

r s

ä

kerheten ombord kr

ä

ver s

ä

rskilda insatser, p

å

tar sig arbetsupp­gifter, sora uts

ä

tter honom f

ö

r fara till liv och h

ä

lsa. Mycket har otvivelaktigt gjorts f

ö

r att minska risker­na inom sj

ö

mansyrket. Trots detta uppst

å

r emellan

å

t situationer ombord, t ex vid h

å

rt v

ä

der, n

ä

r en befatt­ningshavare ra

å

ste kunna beordras till en riskfylld arbetsuppgift f

ö

r att f

ö

rebygga allvarligare fara.

De sk

ä

l som anf

ö

rts f

ö

r att ge skyddsombud till lands st

ö

rre befogenheter n

ä

r det g

ä

ller att ingripa mot farligt arbete g

ö

r sig g

ä

llande 

ä

ven betr

ä

ffande far­tygsarbete. De speciella f

ö

rh

å

llanden som g

ä

ller arbets­livet till sj

ö

ss utg

ö

r s

ä

som framg

å

tt inte n

å

got prin­cipiellt hinder mot att p

å

 detta s

ä

tt st

ä

rka skydds­ombudets st

ä

llning ombord. Utredningen f

ö

resl

å

r d

ä

rf

ö

r

Prop. 1979/80:126

64

en regel som ger skyddsombud r

ä

tt att best

ä

mma att arbete skall avbrytas om det raedf

ö

r allvarlig fara f

ö

r de orabordvarandes liv eller h

ä

lsa och r

ä

ttelse inte genast kan uppn

å

s efter h

ä

nv

ä

ndelse till bef

ä

lhavaren. I denna befogenhet ligger

ä

ven r

ä

tt att best

ä

mma att s

å

dant farligt arbete inte skall p

å

b

ö

rjas.

Utredningen vill i sammanhanget 

ä

ven citera ett uttalande av f

ö

redragande departementschefen i propositionen 1977/78:55 om b

ä

ttre fartygsrailj

ö

. I fr

å

ga ora den f

ö

reslagna r

ä

tten f

ö

r skyddsombud att stoppa farliga arbeten anf

ö

rde departements­chefen bl a f

ö

ljande.

N

ä

r m

ö

jligheten f

ö

r skyddsombud att avbryta arbeten i farofyllda situationer 

ä

r 1973 f

ö

rdes in i arbetar­skyddslagen visste man inte hur best

ä

mmelsen skulle koraraa att till

ä

rapas i praktiken. Eventuella farh

å

gor f

ö

r att den skulle missbrukas har inte besannats. Skyddsombuden har anv

ä

nt sig av sin befogenhet med gott omd

ö

me. Bakom remissinstansernas tillstyrkande av att en motsvarande best

ä

mmelse f

ö

rs in i sj

ö

s

ä

ker­hetslagen ligger s

ä

kerligen de goda erfarenheter som har redovisats p

ä

 landsidan sedan 

å

r 1974.

Enligt utredningens mening skiljer sig f

ö

rh

å

llandena p

å

ö

r­logsfartyg i f

ö

revarande avseende inte principiellt fr

å

n vad som g

ä

ller inora 

ö

vriga omr

å

den av arbetslivet. En regel 

ov 

:.,

ö

jlighet f

ö

r skyddsombud att avbryta farligt arbete med dess motsvarighet i sj

ö

s

ä

kerhetslagen b

ö

r d

ä

rf

ö

r g

ä

lla 

ä

ven p

ä

ö

rlogsfartyg.

Huvudregeln i arbetsmilj

ö

lagen om m

ö

jlighet f

ö

r skyddsombud att avbryta farligt arbete inskr

ä

nkes genom ett stadgande i 14 

§

 arbetsrailj

ö

f

ö

rordningen att regeln ej g

ä

ller vid 

ö

v­ning inom f

ö

rsvarsmakten eller civilf

ö

rsvaret. Det f

ö

re­faller utredningen naturligt att sarama inskr

ä

nkning b

ö

r g

ä

lla p

ä

ö

riogsfartyg. H

ä

rf

ö

r talar t ex att 

ö

rlogsfartyg kan deltaga i 

ö

vning ber

ö

rande

ä

ven andra delar av f

ö

rsvars­makten. Men 

ä

ven om 

ö

vning bedrives endast med 

ö

rlogsfartyg kan enahanda f

ö

rh

å

llanden f

ö

religga som de, vilka f

ö

ranledde 

ö

vningsundantaget f

ö

r f

ö

rsvarsmakten i 

ö

vrigt.

Sj

ö

s

ä

kerhetslagen inneh

å

ller en speciell regel betr

ä

ffande skyddsombuds m

ö

jlighet att avbryta farligt arbete, till

Prop. 1979/80:126

65

vilken motsvarighet saknas i arbetsmilj

ö

lagen. Enligt 9 kap 9 5 andra stycket g

ä

ller skyddsombuds beslut i fr

å

ga om fartyg som icke 

ä

r f

ö

rt

ö

jt eller ligger till ankars i svensk hamn eller fr

å

ga 

ä

r om r

ä

ddningstj

ä

nst, till dess bef

ä

l­havaren tagit st

ä

llning. Mot skyddsombudets beslut f

å

r be­f

ä

lhavaren beordra arbete endast om han finner beslutet ogrundat eller arbetet n

ö

dv

ä

ndigt f

ö

r att undanr

ö

ja eller f

ö

rebygga fara som bed

ö

mes st

ö

rre

ä

n den risk som f

ö

ranlett beslutet. Innan bef

ä

lhavaren i strid mot skyddsombudets be­slut beordrar arbete skall han h

ö

ra skyddskommitt

é

n, om s

ä

dan finnes och tvingande hinder ej f

ö

religger.

Begr

ä

nsningsregeln i sj

ö

s

ä

kerhetslagen betr

ä

ffande fartyg sora inte ligger f

ö

rt

ö

jt eller till ankars i svensk hamn 

ä

r allts

å

 inte konstruerad som en begr

ä

nsning av skyddsom­buds r

ä

tt att besluta om avbrytande av farligt arbete utan som en r

ä

tt f

ö

r fartygets bef

ä

lhavare att under vissa f

ö

r­h

å

llanden g

å

 emot skyddsombudets beslut. Regeln inf

ö

rdes i sj

ö

s

ä

kerhetslagen efter f

ö

rslag av fartygsmilj

ö

utredningen i dess delbet

ä

nkande B

ä

ttre fartygsmilj

ö

och motiverades p

å

 f

ö

ljande s

ä

tt.

Skyddsombuds beslut att stoppa visst arbete skall

enligt vad utredningen f

ö

resl

å

r ------------  g

ä

lla till

dess sj

ö

fartsverket har tagit st

ä

llning i saken. Det m

å

ste emellertid enligt utredningen beaktas att tillsynsmyndighetens beslut ofta p

å

grund av det stora avst

å

ndet mellan fartyget och hemlandet inte kan erh

å

llas inom rimlig tid. I s

å

dana fall anser utredningen det inte m

ö

jligt att g

ö

ra skyddsombudets beslut beroende av sj

ö

fartsverkets st

ä

llningstagande. I st

ä

llet har utredningen, f

ö

r de fall d

å

fartyget

befinner sig utom svensk hamn, --------  stannat f

ö

r att

ö

verl

å

ta p

å

 bef

ä

lhavaren att ta det yttersta ansvaret f

ö

r om ett av skyddsombud f

ö

rbjudet arbete skall fort­s

ä

tta eller inte. Utredningen f

ö

resl

å

r s

å

ledes f

ö

r s

å

dant fall en lagbest

ä

mmelse om att skyddsombudets beslut skall g

ä

lla till dess bef

ä

lhavaren tagit st

ä

ll­ning. F

ö

r den f

ö

reslagna l

ö

sningen talar enligt ut­redningen s

å

v

ä

l praktiska sk

ä

l som det sj

ä

lvst

ä

ndiga s

ä

kerhetsansvar som vilar p

ä

 bef

ä

lhavaren ombord.

Av denna motivering framg

å

r att specialregeln om bef

ä

lhava­rens r

ä

tt att, om fartyget inte ligger i svensk hamn, be­ordra forts

ä

ttande av arbete som avbrutits enligt beslut

5 

Riksdagen 1979180. I saml. Nr 126

Prop. 1979/80:126

66

av skyddsombud, fr

ä

mst har sin grund i det f

ö

rh

å

llandet att flertalet svenska handelsfartyg huvudsakligen syssel­sattes i trafik l

å

ngt ifr

å

n de svenska farvattnen. Mot­svarande g

ä

ller inte 

ö

rlogsfartygen vilka, bortsett fr

å

n enstaka s k l

å

ngresor, vanligen uppeh

å

ller sig inom eller i n

ä

rheten av det svenska sj

ö

territoriet och regelm

ä

ssigt mellan 

ö

vningar under g

å

ng ligger f

ö

rt

ö

jt eller till ankars i svensk hamn. Behovet av en specialregel om bef

ä

lhavarens befogenhet av denna grund g

ö

r sig d

ä

rf

ö

r inte p

å

 samma s

ä

tt g

ä

llande betr

ä

ffande 

ö

rlogsfartyg som i fr

å

ga om de svenska handelsfartygen.

Stadgandet om bef

ä

lhavarens r

ä

tt att g

å

 emot skyddsombuds beslut att avbryta farligt arbete d

å

 fartyget 

ä

r under g

ä

ng eller fr

ä

ga 

ä

r om r

ä

ddningstj

ä

nst ger emellertid ut­tryck 

ä

ven f

ö

r en annan princip, n

ä

mligen om bef

ä

lhavarens 

ö

vergripande s

ä

kerhetsansvar.

Enligt 58 

§

 sj

ö

lagen skall ett fartygs bef

ä

lhavare, innan resa 

ä

ntrades, tillse att fartyget 

ä

r sj

ö

v

ä

rdigt, f

ö

rsett med erforderliga anordningar till f

ö

rebyggande av oh

ä

lsa och olycksfall, bemannat p

å

 betryggande s

ä

tt, tillr

ä

ckligt provianterat och utrustat samt s

å

 lastat eller barlastat att s

ä

kerheten  f

ö

r fartyg, liv eller gods ej 

ä

ventyras. Under resan skall bef

ä

lhavaren vaka 

ö

ver att fartyget h

å

lles i beh

ö

rigt skick. Vidare g

ä

ller enligt sj

ö

lagens 59 

§

 , att bef

ä

lhavaren skall s

ö

rja f

ö

r att fartyget framf

ö

res och handhaves p

ä

 s

ä

tt som 

ä

r f

ö

renligt med gott sj

ö

mansskap.

Detta bef

ä

lhavarens 

ö

vergripande ansvar f

ö

r fartygets s

ä

kra framf

ö

rande och handhavande kom till uttryck i propositionen 1977/78:55 om b

ä

ttre fartygsmilj

ö

. I anslutning till dis­kussion om till

ä

mpningsomr

å

det f

ö

r sj

ö

s

ä

kerhetslagens be­st

ä

mmelse om bef

ä

lhavarens r

ä

tt att g

å

 emot stoppningsbeslut av skyddsombud uttalade departementschefen (sid 55), att de omr

å

den som h

ö

r till svenska hamnar ofta kan vara vid­str

ä

ckta och att fartyg d

ä

rf

ö

r ofta under resa inom hamn­omr

å

den m

å

ste framf

ö

ras p

ä

 s

å

dant s

ä

tt att bef

ä

lhavaren m

ä

ste ha vidstr

ä

ckt befogenhet att agera, bl a f

ö

r att kun­na uppfylla de krav som sj

ö

lagen st

ä

ller p

å

honom.

Prop. 1979/80:126

67

Departementschefens nu 

å

tergivna yttrande torde b

ö

ra f

ö

r­st

å

s s

ä

 att en bef

ä

lhavares 

ö

vergripande ansvar f

ö

r sitt fartyg och de ombordvarande inte begr

ä

nsas av ett stopp­ningsbeslut av skyddsombud ora detta stoppningsbeslut skulle inneb

ä

ra en fara f

ö

r fartyget eller de ombordvarande sora be­d

ö

mes vara st

ö

rre 

ä

n den risk sora f

ö

ranlett stoppningsbe­slutet. Sj

ö

s

ä

kerhetslagens specialregel om bef

ä

lhavarens befogenhet b

ö

r i detta avseende inte ses som n

å

gon avvikel­se fr

å

n vad som i detta avseende g

ä

ller inom andra omr

å

den av arbetslivet.   Den princip som uttryckes i specialregeln g

ä

ller 

ä

ven utan s

å

dan uttrycklig f

ö

reskrift. H

ä

rtill kom­mer att det enligt utredningens mening kan f

ö

ruts

ä

ttas att fr

å

ga om avbrytande av farligt arbete p

å

ö

rlogsfartyg s

ä

llan eller aldrig torde komma att avse momentana 

å

tg

ä

rder under ett fartygs g

å

ng av betydelse f

ö

r fartygets s

ä

kra framf

ö

ran­de. Ett skyddsombud, sora 

ö

verv

ä

ger att stoppa visst ar­betsmoment p

ä

 ett fartyg under g

å

ng, har ej alltid den totala 

ö

verblick 

ö

ver situationen som visar att faran i detta arbetsmoment m

å

ste t

å

las f

ö

r att fartyget och de om­bordvarande ej skall uts

ä

ttas f

ö

r 

ä

n st

ö

rre fara. Det m

å

ste emellertid kunna f

ö

ruts

ä

ttas att, d

å

 skyddsombudet i en s

ä­

dan situation v

ä

nder sig till bef

ä

lhavaren f

ö

r att uppn

å 

r

ä

ttelse betr

ä

ffande det farliga arbetsmomentet, han f

ä

r upp­lysning ora totalbilden och anpassar sig d

ä

refter.

Av nu angivna sk

ä

l har utredningen kommit till den uppfatt­ningen att om arbetsrailj

ö

lagen g

ö

rs till

ä

mplig p

å

ö

rlogs­fartyg detta 

ä

ven b

ö

r g

ä

lla lagens best

ä

mmelser  ora skydds­ombuds r

ä

tt att avbryta farligt arbete. Liksom betr

ä

ffande f

ö

rsvarsmakten i 

ö

vrigt b

ö

r dock stoppningsr

ä

tten inte g

ä

lla vid 

ö

vning. N

å

gon uttrycklig best

ä

mmelse om bef

ä

lhavares r

ä

tt att g

å

 emot skyddsombuds stoppningsbeslut motsvarande f

ö

reskriften i sj

ö

s

ä

kerhetslagens 9 kap 9 

§

ä

r enligt ut­redningens mening inte p

å

kallad s

å

vitt avser 

ö

rlogsfartyg.

Prop. 1979/80:126

68

5.  SJ

Ö

S

Ä

KERHETSLAGENS TILL

Ä

MPLIGHET PA 

Ö

RLOGSFARTYG

Sj

ö

s

ä

kerhetslagen inneh

å

ller, f

ö

rutom f

ö

reskrifter r

ö

rande arbetarskyddet, 

ä

ven best

ä

mraelser om fartygs konstruktion, byggnad och utrustning. S

å

lunda ges regler i lagens 2 kap om fartygs sj

ö

v

ä

rdighet, i 4 kap ora lastning, i 5 kap om passagerarfartyg och i 6 kap om bemanning. Ett vart av dessa kapitel inleds av ett allm

ä

nt h

å

llet stadgande, var­efter f

ö

ljer mera detaljerade f

ö

reskrifter i s

ä

rskilda pa­ragrafer .

De inledande allm

ä

nna stadgandena i n

ä

mnda kapitel av sj

ö­

s

ä

kerhetslagen kan s

ä

gas utg

ö

ra preciseringar av den gene­rella best

ä

mmelsen i 9 

§

sj

ö

lagen om fartygs skick, vilket stadgande g

ä

ller alla svenska fartyg och s

å

lunda 

ä

ven

ö

r­logsfartyg. Enligt denna sj

ö

lagsregel skall fartyg, n

ä

r det h

å

lles i drift, vara sj

ö

v

ä

rdigt, f

ö

rsett raed beh

ö

vliga an­ordningar till f

ö

rebyggande av oh

ä

lsa och olycksfall, be­mannat p

ä

 betryggande s

ä

tt, tillr

ä

ckligt provianterat och utrustat samt s

å

 lastat eller barlastat att s

ä

kerheten f

ö

r fartyg, liv eller gods ej 

ä

ventyras.

Det iljf

ö

reskrifterna i sj

ö

s

ä

lierhetslagen bygger i allt v

ä­

sentligt p

å

 internationella konventioner, fr

ä

mst konven­tionen om s

ä

kerhet f

ö

r m

ä

nniskoliv till sj

ö

ss (SOLAS), till vilka Sverige anslutit sig. Dessa konventioner g

ä

ller ej 

ö

rlogsfartyg.

Vid en reglering av s

ä

kerheten p

å

ö

rlogsfartyg 

ä

r natur­ligt att 

ä

ven ge erforderliga f

ö

reskrifter betr

ä

ffande fartygens konstruktion, byggnad och utrustning s

å

 att de ombordvarandes s

ä

kerhet ej 

ä

ventyras. Utformningen av far­tygen kan ytterst s

ä

gas vara en s

ä

kerhetsfr

å

ga, i viss m

å

n liknande vad som f

ö

ljer av de regler ora konstruktion och utformning av byggnad som ges i byggnadsstadgan (1959:612) och med st

ö

d d

ä

rav meddelade best

ä

mmelser, vartill h

ä

nvisning g

ö

rs i 2 kap 9 5 arbetsmilj

ö

lagen.

Prop. 1979/80:126

69

utredningen har 

ö

verv

ä

gt huruvida den nyss 

å

tergivna sj

ö­

lagsregeln kan anses tillr

ä

cklig f

ö

r n

ä

mnda 

ä

ndam

å

l. 

Ä

ven om s

ä

 i huvudsak kan anses vara fallet, inneb

ä

r likv

ä

l sj

ö­

s

ä

kerhetslagens allm

ä

nna stadganden s

å

dana preciseringar att 

ä

ven de b

ö

r ges till

ä

mplighet p

å

ö

rlogsfartyg. H

ä

rf

ö

r talar 

ä

ven att dessa stadganden utg

ö

r en naturlig grund f

ö

r bemyndigandet i 11 kap 4 

§

sj

ö

s

ä

kerhetslagen f

ö

r rege­ringenatt meddela ytterligare f

ö

reskrifter i de avseenden som regleras i lagen och att 

ö

verl

å

ta 

ä

t f

ö

rvaltningsmyn­dighet att meddela s

å

dana f

ö

reskrifter.

Det f

ö

rsta av de allm

ä

nna stadganden som b

ö

r g

ö

ras till-l

ä

mpligt p

å

ö

rlogsfartyg 

ä

r 2 kap 1 

§

. H

ä

r f

ö

reskrives att fartyg icke 

ä

r sj

ö

v

ä

rdigt, om det ej 

ä

r s

å

 konstruerat, byggt, utrustat och vidmakth

å

llet att det med h

ä

nsyn till fartygets anv

ä

ndning och den fart, vari det nyttjas eller avses att nyttjas, erbjuder betryggande s

ä

kerhet till f

ö

re­kommande av sj

ö

olycka.

Ä

ven stadgandet i 4 kap 1 

§

 sj

ö

s

ä

kerhetslagen, vari f

ö

re­skrives att fartyg icke f

å

r vara s

å

lastat eller barlastat att dess stabilitet eller b

ä

righet 

ä

ventyras eller s

ä

ker­heten f

ö

r fartyget eller de ombordvarande s

ä

ttes i fara, b

ö

r g

ö

ras till

ä

mpligt p

ä

ö

rlogsfartyg.

Utredningen har 

ö

verv

ä

gt att f

ö

resl

ä

 till

ä

mpande p

ä

ö

rlogs­fartyg

ä

ven av regeln i 4 kap 2 

§

 att ett fartyg av viss minsta storlek som befordrar gods eller passagerare skall p

ä

 vardera sidan vara f

ö

rsett med lastm

ä

rke, sora utvisar minsta till

å

tna fribord f

ö

r fartyget. En s

å

dan regel saknar emellertid praktisk betydelse f

ö

r flertalet 

ö

rlogsfartyg. F

ö

r det ringa antal marinen tillh

ö

riga fartyg, som huvud­sakligen anv

ä

ndes f

ö

r att befordra gods eller passagerare, 

ä

r enligt vad utredningen inh

ä

mtat praxis att de f

ö

rses med lastm

ä

rken. Vid s

å

dant f

ö

rh

å

llande 

ä

r uttrycklig f

ö

re­skrift om till

ä

mpande av regeln p

ä

ö

rlogsfartyg inte n

ö

d­v

ä

ndig.

Enligt 5 kap 1 

§

sj

ö

s

ä

kerhetslagen g

ä

ller att f

ö

r passage­rarfartyg skall, med beaktande av fartygets stabilitet och

Prop. 1979/80:126

70

b

ä

righet samt de 

å

tg

ä

rder som vidtagits f

ö

r att f

ö

rebygga oh

ä

lsa och olycksfall ombord, vara fastst

ä

llt det h

ö

gsta antal passagerare som fartyget f

å

r medf

ö

ra. Till passage­rarfartyg h

ä

nf

ö

res, enligt lagens 2 kap 2 

§

 andra stycket, fartyg som medf

ö

r flera 

ä

n tolv passagerare. Med passage­rare avses varje person ombord utom bef

ä

lhavaren, medlem av bes

ä

ttningen, annan som 

ä

r anst

ä

lld ombord eller som eljest befinner sig d

ä

r p

å

 grund av arbete f

ö

r fartygets behov eller i offentlig tj

ä

nstef

ö

rr

ä

ttning r

ö

rande fartyget samt barn som inte fyllt ett 

å

r. 

Ä

ven dessa stadganden b

ö

r 

ä

ga till

ä

mpning p

å

ö

rlogsfartyg. S

ä

rskilt inom kustartille­riet men 

ä

ven inom flottan finns fartyg vilka huvudsakligen anv

ä

ndes f

ö

r att befordra personer fr

å

n en plats till annan. Och bl a vid 

ö

vningar f

ö

rekommer att andra 

ä

n de ombordan­st

ä

llda transporteras med 

ö

rlogsfartyg av skilda slag. Det kan d

ä

rf

ö

r vara en s

ä

kerhetsfr

å

ga av vikt att det h

ö

gsta antal s

å

dana personer som f

å

r medf

ö

lja fartyg av olika typ blir fastst

ä

llt.

I 6 kap 1 

§

 sj

ö

s

ä

kerhetslagen ges allm

ä

nna regler om fartygs bemanning. S

å

lunda stadgas att fartyg skall vara bemannat p

å

 betryggande s

ä

tt. Ui-ider resa, som under vanliga f

ö

r­h

å

llanden kr

ä

ver mer 

ä

n tolv timnidrs oavbruten g

å

ng eller som i annat fall 

ä

r s

å

dan, att skeppstj

ä

nsten m

å

ste indelas i skift, f

ä

r fartyget icke ha mindre bos

ä

ttning

ä

n att be­f

ä

l och manskap kan indelas i erforderLigt antal vakter. Fartyg f

å

r icke under resa ha mindre besci *:tning

ä

n att erforderlig personal kan avdelas f

ö

r kosth.'.llet ombord och om fartyget enligt g

ä

llande f

ö

reskrifter skall vara ut­rustat med teleanl

ä

ggning, f

ö

r anl

ä

ggningens beh

ö

riga nytt­jande. Detta stadgande torde j

ä

mv

ä

l b

ö

ra g

ä

lla p

å

ö

rlogs-fartyg. D

ä

remot torde de i samma kapitel meddelade f

ö

re­skrifterna om sammans

ä

ttning och fastst

ä

llande av minimi-bes

ä

ttning inte beh

ö

va g

ö

ras till

ä

mpliga.

Av best

ä

mmelserna i sj

ö

s

ä

kerhetslagen vill utredningen 

ä

ven ber

ö

ra f

ö

reskrifterna i lagens 8 kap om f

ö

rbud mot nyttjan­de m m.

Prop. 1979/80:126

71

Enligt kapitlets 1 

§

f

ö

rsta stycket f

å

r fartygs resa f

ö

rbjudas i avbidan p

ä

 r

ä

ttelse om sk

ä

lig anledning f

ö

re­ligger antaga att fartyget icke 

ä

r sj

ö

v

ä

rdigt f

ö

r resa i avsedd fart, att fartyget i v

ä

sentligt avseende brister i fr

å

ga om skyddet mot oh

ä

lsa och olycksfall, att det icke 

ä

r beh

ö

rigen lastat eller barlastat, att det raedf

ö

r passa­gerare ut

ö

ver det h

ö

gsta till

å

tna antalet, eller att det icke 

ä

r bemannat p

å

 betryggande s

ä

tt.

Vidare stadgas i paragrafens andra stycke att om fr

å

ga 

ä

r allenast om brist i arbetsinr

ä

ttning eller arbetsredskap, f

å

r i st

ä

llet f

ö

rbud meddelas att begagna inr

ä

ttningen eller redskapet innan r

ä

ttelse vidtagits. F

ö

rekommer sk

ä

lig anledning antaga att anv

ä

ndningen av viss lokal, visst 

ä

mne eller viss arbetsmetod inneb

ä

r fara f

ö

r oh

ä

lsa eller olycks­fall, f

å

r 

ä

ven anv

ä

ndningen av lokalen, 

ä

mnet eller metoden f

ö

rbjudas i avbidan p

å

 r

ä

ttelse.

Liknande best

ä

mraelser finns i arbetsmilj

ö

lagen. Enligt dess 7 kap 7 

§

ä

ger s

å

lunda tillsynsmyndighet gentemot den som har skyddsansvar enligt lagens 3 kap 2-10 

§§

eller 7 kap 6 

§

 meddela f

ö

rel

ä

ggande eller f

ö

rbud som beh

ö

vs f

ö

r att lagen eller f

ö

reskrifter sora har meddelats med st

ö

d av lagen skall efterlevas. Vidare f

ö

reskrives i 7 kap 8 5 att om p

å

 arbetsst

ä

lle f

ö

religger f

ö

rh

å

llande sora inneb

ä

r risk f

ö

r oh

ä

lsa eller olycksfall f

ö

r n

å

gon som arbetar d

ä

r, kan tillsynsmyndigheten rikta f

ö

rel

ä

ggande eller f

ö

rbud sora nyss sagts mot den sora r

å

der 

ö

ver arbetsst

ä

llet 

ä

ven n

ä

r denne ej 

ä

r arbetsgivare i f

ö

rh

å

llande till den sora ut­sattes f

ö

r faran.

Ä

ven om sj

ö

s

ä

kerhetslagens regler om nyttjandef

ö

rbud

ä

r ut-forraat raed mera direkt syftning p

å

 den betr

ä

ffande fartyg aktuella situationen, ger dock arbetsmilj

ö

lagen tillsyns­myndighet i sak samma befogenheter. H

ä

rtill kommer att reg­lerna i 8 kap sj

ö

s

ä

kerhetslagen, om de gjordes till

ä

mpliga p

ä

ö

rlogsfartyg, endast skulle kunna till

ä

mpas vid brister i de avseenden som regleras genom de best

ä

mmelser i sj

ö­

s

ä

kerhetslagen, vilka skulle vara till

ä

mpliga p

å

ö

rlogsfar-

Prop. 1979/80:126

72

tyg. Vid brister betr

ä

ffande det egentliga arbetarskyddet skulle arbetsmilj

ö

lagens tv

å

ngsregler f

ä

 tillgripas. F

ö

r tillsynsmyndigheterna skulle uppkomma tvekan vilket lagrum som borde 

å

beropas f

ö

r eventuellt f

ö

rbud.

Av dessa sk

ä

l har utredningen funnit att om arbetsmilj

ö­

lagen g

ö

rs till

ä

mplig p

å

ö

rlogsfartyg, f

ö

reskrifterna i 8 kap sj

ö

s

ä

kerhetslagen ej samtidigt b

ö

r kunna till

ä

rapas.

S

å

som kommer att n

ä

rmare motiveras under avsnittet 8 om bl a till

ä

mpande  p

å

ö

rlogsfartyg av stadganden i arbets­milj

ö

f

ö

rordningen, b

ö

r 9 kap 18 

§

 andra stycket sj

ö

s

ä

kerhets­lagen g

ö

ras till

ä

mpligt betr

ä

ffande s

å

dana fartyg.

Av reglerna i sj

ö

s

ä

kerhetslagen b

ö

r slutligen 

ä

ven stadgan­det i lagens 11 kap 4 

§

 g

ö

ras till

ä

mpligt betr

ä

ffande

ö

r­logsfartyg. I detta stadgande bemyndigas regeringen att med­dela ytterligare f

ö

reskrifter i de avseenden som regleras i sj

ö

s

ä

kerhetslagen och att 

ö

verl

å

ta 

å

t f

ö

rvaltningsmyndig­het att meddela s

ä

dana f

ö

reskrifter.

Prop. 1979/80:126

73

6.  TILLSYNEN

6.1   Tillsynsmyndighet

Arbetsmilj

ö

lagen l

ä

gger ansvaret f

ö

r en god arbetsmilj

ö

 i f

ö

rsta hand p

å

 arbetsgivaren. Inom den offentliga sektorn inneb

ä

r detta bl a att det 

ä

r en v

ä

sentlig myndighetsuppgift att verka f

ö

r att tillgodose behovet av erforderliga ar­betsrail j

öä

tg

ä

rder . Detta har eraellertid inte ansetts till­r

ä

ckligt utan 

ä

ven inom den offentliga sektorn b

ö

r ut

ö

vas tillsyn av extern myndighet. F

ö

rh

å

llandet utvecklades av arbetsmilj

ö

utredningen, i anslutning till diskussion av fr

å

gan om arbetsmilj

ö

lagens till

ä

mplighet inom f

ö

rsvaret, p

å

 f

ö

ljande s

ä

tt.

Enligt det ursprungliga syns

ä

ttet i arbetarskyddslag­stiftningen ans

å

gs det naturligt att tillsynen av ar­betarskyddet inom den offentliga sektorn ut

ö

vades endast av den egna myndigheten. Det 

ä

r emellertid numera en allm

ä

nt omfattad princip att s

å

dan tillsyn inte 

ä

r till­r

ä

cklig utan att tillsyn ocks

å

 kr

ä

vs genom de s

ä

rskilda arbetarskyddsmyndigheterna. Detta g

ä

ller 

ö

ver hela linjen och allts

å

ä

ven i f

ö

rh

å

llande till de rayndigheter vilkas verksamhet st

ä

ller krav p

ä

 bed

ö

mning genom speciell ex­pertis. Tillsyn av en utomst

å

ende myndighet har ett v

ä

rde inte bara genom att den ger en f

ö

ruts

ä

ttningsl

ö

s bed

ö

mning utan ocks

å

 genom att utvecklingen av arbets­milj

ö

n kan drivas fram

å

t p

ä

 ett enhetligt s

ä

tt med ut­nyttjande av erfarenheterna fr

å

n alla grenar av arbets­livet. Utg

å

ngspunkt vid avg

ö

rande av fr

å

gan om till­synen 

ö

ver f

ö

rsvarets arbetsmilj

ö

 m

å

ste enligt arbets­milj

ö

utredningens

å

sikt vara att tillsynen skall ut

ö

vas i samma former och av sarama rayndigheter som p

ä

ö

vriga omr

å

den.

Enligt 7 kap 1 

§

arbetsmilj

ö

lagen ut

ö

vas tillsyn 

ö

ver efter­levnaden av lagen och raed st

ö

d av lagen meddelade f

ö

re­skrifter i vad avser s

å

v

ä

l privat som offentlig verksamhet av arbetarskyddsstyrelsen samt, under dess 

ö

verinseende och ledning, av yrkesinspektionen.

Utredningen har diskuterat huruvida samma regel b

ö

r g

ä

lla betr

ä

ffande arbetsmilj

ö

lagens till

ä

mpande p

å

ö

rlogsfartyg eller om, s

å

som chefen f

ö

r marinen f

ö

reslog i sin h

ä

r f

ö

rut ber

ö

rda skrivelse till chefen f

ö

r kommunikationsdeparte­mentet och vilket 

ä

ven tillstyrktes av de remissinstanser

Prop. 1979/80:126

74

som yttrade sig 

ö

ver denna skrivelse, tillsynen av arbetar­skyddet p

å

ö

rlogsfartyg b

ö

r ankorama p

å

sj

ö

fartsverket.

Sk

ä

l kan anf

ö

ras f

ö

r b

å

da dessa l

ö

sningar. F

ö

r att l

ä

gga tillsynsansvaret p

å

 arbetarskyddsstyrelsen och yrkesinspek­tionen kan tala att dessa rayndigheter har detta ansvar f

ö

r hela till

ä

mpningsomr

å

det i 

ö

vrigt f

ö

r arbetsmilj

ö

lagen. Tillsynen av arbetarskyddet  inom f

ö

rsvarsmakten i allm

ä

n­het 

å

vilar s

å

lunda arbetarskyddsstyrelsen och yrkesinspek­tionen och det kan d

å

 te sig egendomligt om tillsynen 

ö

ver den ringa del av f

ö

rsvaret som 

ö

rlogsfartygen utg

ö

r skulle brytas ut f

ö

r att 

å

l

ä

ggas annan myndighet.

F

ö

r att l

ä

gga tillsynsansvaret betr

ä

ffande arbetsmilj

ö

lagens till

ä

mpande p

å

ö

rlogsfartyg p

å

 sj

ö

fartsverket talar andra, och enligt utredningens mening starkare sk

ä

l. Mest v

ä

sent­ligt

ä

r h

ä

rvid att 

ö

rlogsfartygen 

ä

r fartyg med de speciella f

ö

ruts

ä

ttningar och krav som f

ö

ljer d

ä

rav.

M

ö

jligheterna att n

å

 goda arbetsmilj

ö

f

ö

rh

å

llanden p

å

 fartyg 

ä

r beroende av hur man kan hantera de begr

ä

nsningar som f

ö

ljer av fartygens byggnadss

ä

tt, sj

ö

v

ä

rdighetskrav och andr-j fartygstekniska f

ö

rh

å

llanJen. M

ö

jligheterna att uppn

å 

en tillfredsst

ä

llande totall

ö

sning beror mycket av insatser p

ä

 konstruktionsstadiet. Som tillsynsrayndighet vad avser s

å

v

ä

l sj

ö

v

ä

rdigheten sora arbetsrailj

ö

n pi handelsfartyg har sj

ö

fartsverket skaffat sig s

ä

rskild kompetens i dessa fr

å­

gor. Utredningen har d

ä

rf

ö

r  funnit naturligt att f

ö

resl

å 

sj

ö

fartsverket som tillsynsrayndighet. Verkets kunnande blir h

ä

r ett v

ä

rdefullt komplement till det kunnande som redan besittes inora marinen betr

ä

ffande dessa fr

ä

gor. I sitt ar­bete b

ö

r sj

ö

fartsverket, s

ä

som 

ä

r f

ö

reskrivet betr

ä

ffande tillsynen av handelsfartyg, samarbeta raed arbetarskyddssty­relsen. H

ä

rvid vinnes m

ö

jligheten att tillgodog

ö

ra sig den myndighetens specialkompetens inom vissa sektorer, t ex yr­keshygien och arbetsmedicin.

I 1 kap 4 

§

 sj

ö

s

ä

kerhetslagen stadgas att tillsyn av fartyg, som 

ä

gs eller brukas av svenska staten och anv

ä

ndes f

ö

r

Prop. 1979/80:126

75

annat 

ä

ndam

å

l 

ä

n att i allm

ä

n trafik befordra gods eller passagerare, ut

ö

vas av den myndighet under vars f

ö

rvaltning fartyget st

ä

r, i den m

å

n regeringen ej best

ä

mmer annat.

Enligt utredningens mening talar de nyss n

ä

randa principiella sk

ä

len mot att ansvaret f

ö

r tillsynen av hur 

ö

rlogsfartyg 

ä

r konstruerade, byggda, utrustade och vidmakth

å

llna, m m enbart l

ä

gges p

ä

 den myndighet som st

å

r som 

ä

gare och redare f

ö

r dessa fartyg. 

Ä

ven om det sj

ä

lvfallet

ä

r en grundl

ä

g­gande f

ö

ruts

ä

ttning f

ö

r ett 

ö

rlogsfartygs stridsduglighet att det 

ä

r sj

ö

v

ä

rdigt och att d

ä

rf

ö

r alla erforderliga 

å

t­g

ä

rder f

ö

r att tillgodose sj

ö

v

ä

rdigheten av

ö

rlogsfartygen kommer att tillgodoses av vederb

ö

rande milit

ä

ra myndigheter, kan det dock anses inneb

ä

ra en ytterligare s

ä

kerhetsgaranti om tillsyn 

ö

ver efterlevnaden av de till

ä

mpliga sj

ö

s

ä

kerhets­reglerna

å

l

ä

gges h

ä

rf

ö

r specialkompetent myndighet, dvs sj

ö

fartsverket. Bortsett fr

ä

n den principiella synpunkten talar 

ä

ven praktiska sk

ä

l f

ö

r en s

å

dan l

ö

sning av tillsyns­fr

å

gan. Genom, sin erfarenhet av tillsyn av handels- och fiskefartyg f

ö

r kontroll av fartygens sj

ö

v

ä

rdighet, stabi­litet och flytbarhet i skadat skick m m, kan medverkan av sj

ö

fartsverket vid ny-, till- eller ombyggnad av 

ö

rlogsfar­tyg inneb

ä

ra v

ä

rdefullt bist

å

nd 

å

t de marina myndigheterna vid 

ö

verv

ä

ganden av tveksamma fr

å

gor.

Av dessa sk

ä

l har utredningen funnit att tillsynen 

ö

ver efterlevnaden betr

ä

ffande 

ö

rlogsfartyg av de f

ö

rut ber

ö

rda stadgandena i sj

ö

s

ä

kerhetslagen b

ö

r 

å

l

ä

ggas sj

ö

fartsverket. Detta 

ä

r i sin tur en ytterligare anledning att l

ä

gga 

ä

ven tillsynsansvaret betr

ä

ffande efterlevnaden p

å

ö

rlogsfar­tygen av arbetsmilj

ö

lagen p

ä

 sj

ö

fartsverket. Eljest skulle skilda myndigheter f

ä

s

å

dant ansvar betr

ä

ffande varandra s

ä

n

ä

rliggande lagstiftningar som sj

ö

s

ä

kerhetslagen, som i de h

ä

r aktuella avseendena kan s

ä

gas reglera den yttre arbetsmilj

ö

n, och arbetsmilj

ö

lagen. Detta skulle 

å

tminstone teoretiskt kunna skapa gr

ä

nsdragningsproblem.

Utredningen f

ö

resl

å

r s

å

lunda att tillsynen 

ö

ver efterlevna­den p

å

ö

rlogsfartyg s

å

v

ä

l av arbetsmilj

ö

lagen som av till­l

ä

mpliga stadganden i sj

ö

s

ä

kerhetslagen 

å

l

ä

ggs sj

ö

fartsverket.

Prop. 1979/80:126

76

I 1 kap 3 

§

 sj

ö

s

ä

kerhetslagen f

ö

reskrivs, att tillsyn av fartyg i de h

ä

nseenden sora behandlas i lagen ut

ö

vas av sj

ö­

fartsverket. Till denna huvudregel, fr

ä

n vilken som n

ä

rants g

ö

rs visst undantag i kapitlets 4 

§

, har i ett andra stycke fogats best

ä

ramelsen att i fr

ä

ga som avser ombordanst

ä

lldas skydd mot oh

ä

lsa och olycksfall skall tillsynen ut

ö

vas under saraverkan med arbetarskyddsstyrelsen. Motsvarande b

ö

r g

ä

lla betr

ä

ffande sj

ö

fartsverkets tillsyn betr

ä

ffande skydd mot oh

ä

lsa och olycksfall p

ä

ö

rlogsfartyg. Best

ä

mmelse h

ä

r­om torde b

ö

ra intas i arbetsrailj

ö

f

ö

rordningen.

Arbetarskyddsstyrelsen ges i 18 

§

 arbetsmilj

ö

f

ö

rordningen vissa s

ä

rskilda uppgifter och befogenheter enligt ett fler­tal av lagens stadganden.

Ä

ven dessa uppgifter och befogen­heter b

ö

r enligt utredningens mening, s

å

vitt avser 

ö

rlogs­fartyg, i till

ä

mpliga delar ankomma p

å

 sj

ö

fartsverket.

Utredningen har i det f

ö

reg

ä

ende f

ö

reslagit att de uppgifter som enligt arbetsmilj

ö

lagen ankommer p

å

 arbetarskyddssty­relsen, s

å

vitt avser 

ö

rlogsfartyg skall ankomma p

å

 sj

ö

farts­verket. En s

ä

rskild fr

å

ga 

ä

r vilken myndighet som i detta avseende b

ö

r 

ö

verta yrkesinspektionens befogenheter och 

å

ligganden. N

ä

ra till hands kan synas vara att l

ä

gga dessa uppgifter p

å

 sj

ö

fartsinspektionen. H

ä

remot kan emellertid inv

ä

ndas att sj

ö

fartsinspektionen inte 

ä

r organiserad p

å 

samma s

ä

tt som yrkesinspektionen.

Yrkesinspektionen 

ä

r uppdelad i ett antal distrikt, i regel ett f

ö

r varje l

ä

n, med en distriktschef som chef f

ö

r ett kontor. Inom varje distrikt finns en yrkesinspektionsn

ä

mnd med beslutsfunktioner. Ledam

ö

ter i s

å

dan n

ä

mnd 

ä

r distrikts­chefen, som 

ä

r ordf

ö

rande, samt 

å

tta andra personer som ut­ses av arbetarskyddsstyrelsen efter f

ö

rslag av arbetsmark­nadsorganisationerna. Yrkesinspektionsn

ä

mnd har att avg

ö

ra olika slag av 

ä

renden som n

ä

rmare anges i instruktionen (1973:847) f

ö

r yrkesinspektionen. Hit h

ö

r viktigare fr

å

gor om inriktningen och planeringen av verksamheten i distriktet, fr

å

gor om medgivande att utse regionala skyddsombud, fr

å

gor om ingripande med tv

å

ngsmedel, fr

å

gor om 

å

talsanm

ä

lan och

Prop. 1979/80:126

77

andra fr

å

gor av st

ö

rre betydelse f

ö

r arbetsmarknadsparterna. N

ä

mnden skall ocks

ä

 fungera som samr

å

dsorgan p

å

 det regiona­la planet f

ö

r att fr

ä

mja f

ö

retagsh

ä

lsov

å

rdens utveckling.

Det l

ö

pande arbetet inora yrkesinspektionsdistriktet leds av distriktschefen. Det 

ä

r ocks

å

denne sora i princip beslutar i 

ä

rentien som inte skall avg

ö

ras av yrkesinspektionsn

ä

mnd eller som 

ä

r s

ä

 br

å

dskande att n

ä

mnden inte hinner samman­tr

ä

da.

Sj

ö

fartsinspektionen d

ä

remot ing

å

r i sj

ö

fartsverket och 

ä

r n

ä

rmast underst

ä

lld sj

ö

s

ä

kerhetsdirekt

ö

ren, som 

ä

r chef f

ö

r en av centralf

ö

rvaltningens avdelningar. 

Ä

ven sj

ö

fartsin­spektion

ä

r uppdelad i distrikt med en 

ö

verinspekt

ö

r som chef f

ö

r varje distrikt. D

ä

remot saknas partsrepresentation i distriktsf

ö

rvaltningarna.

Utredningen har 

ö

verv

ä

gt att st

ä

rka sj

ö

fartsinspektionsdi­striktens st

ä

llning i f

ö

revarande avseende genom att 

ä

ven vid dessa inr

ä

tta partssammansatta beslutande organ motsva­rande yrkesinspektionsn

ä

mnderna. 

Ä

ven om sk

ä

l kan anf

ö

ras h

ä

rf

ö

r har utredningen likv

ä

l funnit tillskapande av s

å

dana nya organ vara en mera genomgripande 

å

tg

ä

rd 

ä

n som p

å

kallas enbart f

ö

r handl

ä

ggningen av fr

å

gor r

ö

rande arbetarskyddet p

ä

ö

rlogsfartyg. S

ä

som av det f

ö

ljande framg

å

r torde antalet 

ä

renden som skulle h

ä

nskjutas till avg

ö

rande av s

å

dana n

ä

mn­der bli relativt ringa. Det har inte ankommit p

å

 utredningen att 

ö

verv

ä

ga fr

å

gan huruvida partsrepresentation inom sj

ö­

fartsinspektionen kan vara motiverad f

ö

r sj

ö

fartsverkets tillsynsverksamhet i 

ö

vrigt.

Den naturliga slutsatsen blir d

ä

rf

ö

r att 

ä

ven de 

å

ligganden och befogenheter som enligt arbetsmilj

ö

lagen tillkommer yrkesinspektionen, s

å

vitt avser 

ö

rlogsfartyg b

ö

r tillkomma sj

ö

fartsverket.

Utredningen har 

ä

ven

ö

verv

ä

gt huruvida sj

ö

fartsverkets an­svar betr

ä

ffande arbetarskyddet p

å

ö

rlogsfartyg motiverar f

ö

rst

ä

rkning av verkets styrelse med representanter f

ö

r ar-

Prop. 1979/80:126

78

betsmarknadsparterna inom marinen, men har avst

å

tt h

ä

rifr

å

n med h

ä

nsyn till den ringa del av denna styrelses uppgifter som kan antagas ber

ö

ra 

ö

rlogsfartyg. Inte heller har utred­ningen ansett p

å

kallat att inr

ä

tta en s

ä

rskild r

å

dgivande, partssammansatt n

ä

mnd f

ö

r fr

ä

gor r

ö

rande arbetarskyddet p

å ö

rlogsfartyg.

Utredningen f

ö

ruts

ä

tter emellertid att sj

ö

fartsverket in­h

ä

mtar yttrande av den i det f

ö

ljande ber

ö

rda fartygsmilj

ö­

n

ä

mnden, d

ä

rest s

ä

dan inr

ä

ttas. H

ä

rtill komraer att sj

ö

farts­verket, s

å

som f

ö

rut n

ä

mnts, skall samr

å

da med arbetarskydds­styrelsen i fr

å

gor som avser ombordanst

ä

lldas skydd mot oh

ä

lsa och olycksfall.

I ett speciellt avseende m

ä

ste undantag g

ö

ras fr

å

n huvud­regeln att vad i arbetsmilj

ö

lagen stadgas om yrkesinspek­tionen, s

å

vitt avser 

ö

rlogsfartyg i st

ä

llet skall g

ä

lla sj

ö

fartsverket. Det g

ä

ller utseende av kommunala tillsyns­m

ä

n .

Enligt 7 kap 2 g arbetsmilj

ö

lagen 

å

ligger det kommun att efter samr

å

d med yrkesinspektionen utse en eller flera kom­munala tillsynsm

ä

n med erforderlig kompetens att bitr

ä

da . rKesinspektionen vid tillsyn enligt kapitlets 1 

§

.

\agon

anledning att l

å

ta detta kommunernas 

å

ligganden 

ä

ven omfatta utseende av kommunal tillsynsman f

ö

r att bi­tr

ä

da sj

ö

fartsverket vid dess tillsyn betr

ä

ffande 

ö

rlogs­fartyg f

ö

religger uppenbarligen inte, vilket b

ö

r f

ö

ranleda en undantagsbest

ä

mmelse i stadgandet.

6.2 Fartygsrailjon

ä

mnd

I sitt andra delbet

ä

nkande "Bost

ä

der, medinflytande och milj

ö

 ombord p

å

fartyg" (Ds K 1976:1) f

ö

reslog fartygsmilj

ö­

utredningen inf

ö

rande i sj

ö

s

ä

kerhetslagen av f

ö

reskrifter om tills

ä

ttande av s k fartygsmilj

ö

n

ä

rand.

Prop. 1979/80:126

79

Fartygsmilj

ö

utredningens f

ö

rslag innebar att till sj

ö

s

ä

ker­hetslagens 7 kap skulle fogas f

ö

reskrifter av f

ö

ljande  inne­h

å

ll. F

ö

r att bereda de ombordanst

ä

llda tillf

ä

lle att med­verka vid utformningen av milj

ö

n ombord i fartyg skall den som 

ä

mnar f

ö

retaga nybyggnad, ombyggnad eller tillbyggnad av fartyg med en bruttodr

ä

ktighet av minst 20 registerton underr

ä

tta en av f

ö

retr

ä

dare f

ö

r redare och ombordanst

ä

llda sammansatt fartygsmilj

ö

n

ä

mnd. S

å

dan n

ä

mnd skall s

ä

rskilt behandla fr

å

gor om planering av nya eller 

ä

ndrade bost

ä

der, arbetsrum och andra utrymmen vilkas utformning 

ä

r av bety­delse f

ö

r skyddet mot oh

ä

lsa och olycksfall. Fartygsrailj

ö

-n

ä

mnd skall utses inom rederi eller f

ö

r grupp av rederier. F

ö

r fartyg som 

ä

ges eller brukas av svenska staten meddelar regeringen erforderliga f

ö

reskrifter. Om utseende av leda­m

ö

ter i fartygsmilj

ö

n

ä

mnd och om f

ö

rfarandet d

ä

r best

ä

mmes genom kollektivavtal. S

å

dant avtal skall p

å

 arbetstagar­sidan ha slutits eller godk

ä

nts av organisation, som 

ä

r att anse som central arbetstagarorganisation enligt lagen (1976:580) om medbest

ä

mmande i arbetslivet.

Som motiv f

ö

r f

ö

rslaget angav fartygsmilj

ö

utredningen bl a att f

ö

r att kunna ut

ö

va inflytande p

å

 ett fartygs utform­ning kr

ä

vs insatser p

å

ett tidigt stadium av fartygets till­blivelse, i allm

ä

nhet redan p

å

projekteringsstadiet. Detta f

å

r s

ä

rskild betydelse vid utformningen av fartygets bo­st

ä

der vilkas planering ofta m

å

ste behandlas i samband med den 

ö

vergripande planeringen av hela fartyget.

Fartygsmilj

ö

utredningens f

ö

rslag r

ö

rande fartygsmilj

ö

n

ä

mnd upptogs till behandling i regeringens proposition 1978/79:117 ora bemanning av fartyg, ra m.

I propositionen uttalade f

ö

redragande departementschefen att hon ansl

ö

t sig helt till utredningens uppfattning ora vikten av att de ombordanst

ä

llda f

å

r ett vidgat inflytande i fr

ä

gor som r

ö

r deras bostads- och arbetsmilj

ö

 p

å

 fartygen. Departementschefen st

ä

llde sig d

ä

rf

ö

r bakom utredningens 

å

sikt att det b

ö

r inr

ä

ttas fartygsrailj

ö

n

ä

mnder. I utred­ningen hade f

ö

retr

ä

dare f

ö

r organisationerna p

ä

 sj

ö

arbets-

Prop. 1979/80:126

80

marknaden varit ense ora att det 

ä

r l

ä

mpligast att arbets­marknadsparterna f

å

r b

ä

ra ansvaret f

ö

r att fartygsmilj

ö­

n

ä

mnder tillskapas. Departementschefen fann det ocks

å

vara naturligt att parterna tar p

ä

sig detta ansvar utan n

å

gra lagregler. Det borde finnas goda f

ö

ruts

ä

ttningar f

ö

r att parterna skall kunna 

å

stadkomma praktiska och enkla l

ö

s­ningar. Ledning inf

ö

r f

ö

rhandlingsarbetet kunde h

ä

mtas bl a fr

å

n utredningens 

ö

verv

ä

ganden. Departementschefen f

ö

rkla­rade sig komma att f

ö

lja utvecklingen p

å

 omr

å

det. Om det visade sig att ett vidgat inflytande f

ö

r de anst

ä

llda i hith

ö

rande fr

å

gor inte kommer till st

å

nd avs

å

g hon att 

å

terkomma i saken. Med anledning av ett p

å

pekande av sj

ö­

fartsverket uttalade departementschefen slutligen att det nyss sagda om 

ö

nskv

ä

rdheten av att fartygsmilj

ö

n

ä

mnder till­skapas 

ä

ven g

ä

ller f

ö

r ber

ö

rda statliga myndigheter.

Utredningen, som helt delar uppfattningen att de anst

ä

llda p

å

ö

rlogsfartygen b

ö

r beredas tillf

ä

lle att redan p

å

 pro­jekteringsstadiet f

å

 medverka vid utformningen av fartygen i avseenden av betydelse f

ö

r den ombord tj

ä

nstg

ö

rande per­sonalens skydd mot oh

ä

lsa och olycksfall, vill kraftigt understryka v

ä

rdet av att en fartygsmilj

ö

n

ä

rand f

ö

r 

ö

rlogs-fartyg inr

ä

ttas genora 

ö

verenskommelse mellan ber

ö

rda parter, utredningen f

ö

ruts

ä

tter att om en fartygsmilj

ö

n

ä

mnd f

ö

r 

ö

rlogs fartyg inr

ä

ttas, vederb

ö

rande marina myndigheter kora-.Tier att i n

ä

randen diskutera inte bara projektering av nya 

ö

rlogsfartyg utan 

ä

ven s

å

dan till- eller ombyggnad av s

å

da­na fartyg sora kan vara av betydelse ur arbetsrailj

ö

synpunkt. 

Ä

ven andra skyddsfr

å

gor p

å

ö

rlogsfartyg kan raed f

ö

rdel be­handlas i s

å

dan n

ä

mnd.

6.3  Tillsynens ut

ö

vande

Betr

ä

ffande den praktiska inneb

ö

rden av tillsynsansvaret betr

ä

ffande efterlevnaden p

å

ö

rlogsfartyg av arbetsrailj

ö­

lagen och till

ä

mpliga stadganden i sj

ö

s

ä

kerhetslagen vill utredningen h

ä

nvisa till f

ö

ljande uttalande av arbetsmilj

ö

-utredningen i dess f

ö

rut n

ä

mnda bet

ä

nkande.

Prop. 1979/80:126

Arbetarskyddsmyndigheternas tillsyn p

å

 n

ä

mnda omr

å

de (dvs f

ö

rsvaret i allm

ä

nhet) b

ö

r ges den omfattning sora beh

ö

vs med h

ä

nsyn till den kontroll som bedrivs genom f

ö

rsvarsmaktens myndigheter p

å

 olika niv

å

er. H

ä

rav f

ö

ljer att den l

ö

pande tillsynen i huvudsak kan ut

ö

vas genom att yrkesinspektionen vid kallelse g

å

r in och diskuterar milit

ä

ra fr

å

gor. Detta f

ö

ruts

ä

tter viss till­g

å

ng till milit

ä

r branschkunskap 

ä

ven inom yrkesinspek­tionen .

Samma syns

ä

tt b

ö

r anl

ä

ggas p

å

 den centrala tillsynen sora avser reglering genora f

ö

rfattningsverksamhet. Lik­som p

å

 andra omr

å

den d

ä

r s

ä

rskilda s

ä

kerhetsf

ö

reskrifter g

ä

ller

ä

r det inte fr

å

ga om att skyddsf

ö

reskrifterna prim

ä

rt skall komma fr

å

n arbetarskyddsstyrelsen. I den m

å

n s

å

dana s

ä

kerhetsf

ö

reskrifter finns och anses be­tryggande beh

ö

vs sj

ä

lvfallet inga s

ä

rskilda skyddsf

ö

re­skrifter fr

å

n styrelsen. Det b

ö

r dock beaktas - vilket ocks

å

i viss utstr

ä

ckning redan sker - att arbetar­skyddsmyndigheterna

ä

r en viktig kontaktyta f

ö

r fack­myndigheten n

ä

r s

ä

kerhetsf

ö

reskrifter utf

ä

rdas f

ö

r den egna verksamheten. Inte minst raed tanke p

ä

 detta sam­arbete 

ä

r det viktigt att arbetarskyddsstyrelsen till­f

ö

rs sakkunskap p

å

det milit

ä

ra omr

å

det.

I den av riksdagen i denna del godk

ä

nda propositionen 1976/77:144 om arbetsmilj

ö

lag ra ra fann sig f

ö

redragande departeraentschefen kunna i huvudsak ansluta sig till vad utredningen s

å

lunda f

ö

reslagit i fr

å

ga om tillsynen. Han tillfogade dock att man borde s

ö

ka 

å

stadkomma en regel­bunden tillsyn 

ä

ven inora f

ö

rsvarets omr

å

de. Liksom i 

ö

vrigt m

å

ste, anf

ö

rde statsr

å

det, samtidigt en prioritering ske med beaktande av angel

ä

genhetsgraden. I denna bed

ö

mning inginge givetvis 

ä

ven att ta h

ä

nsyn till den kontroll sora ut

ö

vas av andra myndigheter 

ä

n arbetarskyddsmyndigheterna.

De anf

ö

rda synpunkterna betr

ä

ffande tillsynsverksamheten inom f

ö

rsvaret i allm

ä

nhet har till

ä

mplighet 

ä

ven p

ä

 sj

ö­

fartsverkets tillsyn av 

ö

rlogsfartyg. Vad s

ä

rskilt g

ä

ller den form av tillsynsverksamhet som utf

ö

res i form av f

ö

r­fattningsreglering eller andra generella f

ö

reskrifter 

ä

r att m

ä

rka att sj

ö

fartsverket utf

ä

rdat en m

ä

ngd s

å

dana de-taljf

ö

reskrifter f

ö

r handels- och fiskefartyg. Dessa f

ö

re­skrifter 

ä

r i regel grundade p

ä

 internationella konven­tioner eller rekommendationer som tilltr

ä

tts resp godk

ä

nts av Sverige. S

å

som f

ö

rut n

ä

mnts 

ä

r de endast i viss omfatt­ning till

ä

mpliga p

å

ö

rlogsfartyg. Detta betyder dock icke

6   Riksdagen 1979180. 1 saml. Nr 126

Prop. 1979/80:126

82

att sj

ö

fartsverket beh

ö

ver utf

ä

rda andra best

ä

mmelser, av­passade efter f

ö

rh

å

llandena p

ä

ö

rlogsfartyg. De f

ö

r handels-och fiskefartygen meddelade best

ä

mmelserna b

ö

r emellertid i regel i till

ä

mpliga delar kunna tj

ä

na som underlag f

ö

r de milit

ä

ra myndigheternas - i samarbete med arbetstagar­organisationerna i en fartygsmilj

ö

n

ä

mnd f

ö

r 

ö

rlogsfartyg eller eljest 

-   

bed

ö

mningar av olika arbetsrailj

ö

fr

å

gor. I den m

å

n direkta f

ö

reskrifter erfordras b

ö

r dessa i f

ö

rsta hand utf

ä

rdas av vederb

ö

rande milit

ä

ra myndigheter i samr

å

d med sj

ö

fartsverket.

P

å

 liknande s

ä

tt f

ö

rh

å

ller det sig med det l

ö

pande till­synsarbetet. Av skyddsombud, skyddskommitt

é

 eller eljest aktualiserade skyddsfr

å

gor b

ö

r i f

ö

rsta hand l

ö

sas av vederb

ö

rande milit

ä

ra myndigheter i samarbete med ber

ö

rda arbetstagarorganisationer i far tygsmilj

ö

n

ä

rand f

ö

r 

ö

rlogs­fartyg eller i annan ordning.

Sj

ö

fartsverkets tillsyn av 

ö

rlogsfartyg torde s

å

ledes huvudsakligen begr

ä

nsas till samr

å

dsf

ö

rfarande betr

ä

f­fande av milit

ä

ra myndigheter meddelade f

ö

reskrifter r

ö­

rande arbetarskyddet i vidstr

ä

ckt mening p

å

ö

rlogsfartyg samt att verket vid kallelse g

å

r in och diskuterar spe­ciella fr

å

gor. Om emellertid, vilket torde kunna f

ö

rut­s

ä

ttas, en partssammansatt fartygsmilj

ö

n

ä

mnd f

ö

r 

ö

rlogs­fartyg uppr

ä

ttas, synes sannolikt att flertalet av skydds­ombud eller eljest aktualiserade skyddsfr

å

gor kan l

ö

sas av denna n

ä

mnd.

Den p

å

 sj

ö

fartsverket lagda uppgiften att ut

ö

va tillsyn 

ö

ver efterlevnaden p

å

ö

rlogsfartyg av arbetsmilj

ö

lagen och till

ä

mpliga stadganden i sj

ö

s

ä

kerhetslagen torde d

ä

r­f

ö

r knappast beh

ö

va befaras att bli s

ä

 betungande att n

å

gon organisatorisk f

ö

rst

ä

rkning av verkets sj

ö

s

ä

ker­hetsavdelning blir erforderlig. Det b

ö

r h

ä

r inskjutas att det av arbetsmilj

ö

utredningen p

å

pekade behovet av branschkunskap redan torde f

ö

refinnas inom sj

ö

fartsverket genom att befattningshavare tidvis tj

ä

nstgjort eller tj

ä

nstg

ö

r inom marinen.

Prop. 1979/80:126

83

Skulle framdeles visa sig att tillsynsuppgiften likv

ä

l blir s

å

betungande f

ö

r sj

ö

fartsverket att n

å

gon personal­f

ö

rst

ä

rkning erfordras, torde behovet h

ä

rav f

å

 redovisas av verket i samband med ordinarie anslagsframst

ä

llningar.

Prop. 1979/80:126

84

7.  UNDERST

Ä

LLNING OCH BESV

Ä

R

Utredningen har i f

ö

reg

å

ende avsnitt f

ö

reslagit att sj

ö­

fartsverket skall vara tillsynsmyndighet s

å

vitt avser ar­betsmilj

ö

lagens till

ä

mpande p

å

ö

rlogsfartyg och att 

ä

ven i 

ö

vrigt vad i lagen s

ä

gs om arbetarskyddsstyrelsen och yrkes­inspektionen betr

ä

ffande 

ö

rlogsfartyg skall g

ä

lla sj

ö

farts­verket. H

ä

rav f

ö

ljer att arbetsmilj

ö

lagens f

ö

reskrifter om underst

ä

llning och besv

ä

r blir till

ä

mpliga betr

ä

ffande beslut sora sj

ö

fartsverket meddelar med st

ö

d av arbets­milj

ö

lagen .

Regler om fullf

ö

ljd av talan ges i arbetsmilj

ö

lagen i dess 9 kap.  I 1 

§

 f

ö

reskrives att talan mot beslut av yrkesin­spektionen f

ö

res hos arbetarskyddsstyrelsen genom besv

ä

r. Bortsett fr

å

n ett par speciella fall, som saknar praktisk betydelse betr

ä

ffande 

ö

rlogsfartyg, g

ä

ller vidare enligt kapitlets 2 

§

 andra stycket att talan mot beslut som arbe­tarskyddsstyrelsen i s

ä

rskilt fall har meddelat enligt lagen eller med st

ö

d av regeringens f

ö

rordnande enligt lagen, f

ö

res hos regeringen. Talan mot arbetarskyddssty­relsens beslut om f

ö

reskrift till allm

ä

n efterr

ä

ttelse f

å

r ej f

ö

ras (9 kap 2 

§

tredje stycket) men arbetarskyddssty­relsen 

ä

ger enligt kapitlets 4 paragraf betr

ä

ffande s

å

dan f

ö

reskrift underst

ä

lla regeringen fr

å

ga av s

ä

rskild bety­delse, innan styrelsen meddelar beslut i 

ä

rendet.

Av arbetsmilj

ö

lagens fullf

ö

ljdsregler skulle f

ö

reskrifterna om talan mot beslut av yrkesinspektionen komma att sakna betydelse d

å

 dennas uppgifter och befogenheter betr

ä

ffande 

ö

rlogsfartyg skulle 

ö

vertas direkt av sj

ö

fartsverket. I praktiken torde 

ä

ven kunna antas att talan mot sj

ö

farts­verkets beslut om f

ö

reskrift till allm

ä

n efterr

ä

ttelse, dvs f

ö

rfattningsf

ö

reskrift om arbetsmilj

ö

n p

å

ö

rlogsfartyg, s

ä

llan eller aldrig kommer att bli aktuell. I den m

å

n s

ä

da­na f

ö

reskrifter ej meddelas av vederb

ö

rande milit

ä

ra myn­dighet utan utf

ä

rdas av sj

ö

fartsverket, kan f

ö

ruts

ä

ttas att verkets beslut f

ö

reg

å

tts av ing

å

ende 

ö

verl

ä

ggningar med ber

ö

rda parter. Har enighet d

ä

 ej kunnat uppn

ä

s, torde

Prop. 1979/80:126

85

fr

å

gan vara av s

å

dan natur att den b

ö

r underst

ä

llas rege­ringen innan beslut meddelas.

De regler i sj

ö

s

ä

kerhetslagen, som utredningen f

ö

reslagit skola g

ö

ras till

ä

mpliga p

å

ö

rlogsfartyg 

ä

r av s

å

allm

ä

n natur att formellt beslut av sj

ö

fartsverket knappast torde bli aktuellt. 

Å

tminstone teoretiskt kan dock t

ä

nkas att sj

ö

fartsverket med st

ö

d av bemyndigande enligt lagens 11 kap 4 

§

 finner anledning meddela till

ä

mpningsf

ö

reskrifter om vilka enighet inte uppn

å

tts vid diskussioner med ber

ö

rda parter. Det 

ä

r d

ä

rf

ö

r l

ä

mpligt att 

ä

ven fullf

ö

ljdsreglerna i sj

ö

s

ä

kerhetslagen g

ö

rs till

ä

mpliga genom f

ö

rordnande ora till

ä

mpande betr

ä

ffande 

ö

rlogsfartyg av reglerna i sj

ö

s

ä

ker­hetslagens 11 kap 3 

§

. Av dessa regler saknar dock f

ö

re­skrifterna i paragrafens b

å

da f

ö

rsta stycken relevans en

ä

r 8 kap sj

ö

s

ä

kerhetslagen av f

ö

rut angivna sk

ä

l inte skulle g

ä

lla betr

ä

ffande 

ö

rlogsfartyg.

7 

Riksdagen 1979180. 1 saml. Nr 126

Prop. 1979/80:126

86

8.  TILL

Ä

MPNINGSF

Ö

RESKRIFTER

I arbetsmilj

ö

f

ö

rordningen (1977:1166) har regeringen med­delat f

ö

reskrifter r

ö

rande till

ä

mpningen av arbetsmilj

ö­

lagen. G

ö

rs arbetsmilj

ö

lagen till

ä

mplig p

å

ö

rlogsfartyg blir 

ä

ven arbetsmilj

ö

f

ö

rordningen till

ä

mplig p

å

 s

å

dana far­tyg om inte s

ä

rskilt undantag f

ö

reskrives.

Utredningen har 

ö

verv

ä

gt om och i vad m

å

n s

å

dant undanta­gande 

ä

r motiverat och har d

ä

rvid funnit att undantag f

ö

r till

ä

mpande p

å

ö

rlogsfartyg l

ä

mpligen b

ö

r g

ö

ras betr

ä

ffande 1 g och 2 

§

f

ö

rsta stycket.

Vad ang

å

r det f

ö

rstn

ä

mnda undantaget kan erinras ora att efter 1973 

å

rs reforra av arbetarskyddslagstiftningen ing

ä

r en arbetsrailj

ö

pr

ö

vning i byggnadslovs

ä

renden. I byggnads­lovs

ä

rende, som avser lokal f

ö

r verksarahet raed anst

ä

llda, skall alltid f

ö

retes utl

å

tande fr

ä

n yrkesinspektionen om lokalens l

ä

mplighet fr

å

n arbetarskyddssynpunkt. Utl

å

tandet skall 

ä

ven ange ora skyddsorabud, skyddskoramitt

é

 eller orga­nisation som f

ö

retr

ä

der arbetstagarna har f

å

tt tillf

ä

lle att yttra sig.

Dessa byggnadslovsbest

ä

mmelser kompletteras raed f

ö

reskrifter i arbetsmilj

ö

f

ö

rordningens 1 5- F

ö

r de fall d

ä

 byggnadslovs­plikt inte f

ö

religger f

ö

reskrivs s

å

lunda en s

ä

rskild anm

ä

l­ningsplikt f

ö

r arbetsgivare.

Anm

ä

lan skall ocks

å

 ske n

ä

r besked om hur arbetslokal skall anv

ä

ndas inte har kunnat l

ä

ranas i byggnadslovs

ä

rendet.

Byggnadslov fordras inte f

ö

r ny-, till- eller orabyggnad av fartyg. H

ä

rav f

ö

ljer att 1 

§

 arbetsrailj

ö

f

ö

rordningens f

ö

re­skrifter om anm

ä

lningsskyldighet skulle kunna bli till

ä

mp­liga betr

ä

ffande arbetslokal eller personalrum i 

ö

rlogs­fartyg om arbetsrailj

ö

lagen g

ö

rs till

ä

raplig p

ä

 dessa. Enligt utredningens mening 

ä

r s

å

dan anm

ä

lan vilken, om arbetar­skyddsstyrelsens och yrkesinspektionens uppgifter och be­fogenheter s

ä

som utredningen f

ö

rut f

ö

reslagit 

ö

verflyttas

Prop. 1979/80:126

87

p

å

 sj

ö

fartsverket s

å

vitt avser 

ö

rlogsfartyg skulle g

ä

lla sj

ö

fartsverket, inte n

ö

dv

ä

ndig. S

å

som ovan n

ä

mnts f

ö

rut­s

ä

tts ber

ö

rda parter gemensamt inr

ä

tta fartygsmilj

ö

n

ä

rand f

ö

r vilken en v

ä

sentlig uppgift skulle vara att ur arbets­milj

ö

synpunkt granska och diskutera planerad ny-, till- och orabyggnad av 

ö

rlogs fartyg.

Skulle d

ä

rvid enighet inte kunna uppn

å

s om konstruktionen kan fr

å

gan h

ä

nskjutas till sj

ö

fartsverket s

å

som tillsyns­rayndighet. Utredningen 

ä

r 

ö

vertygad om att ber

ö

rda milit

ä

ra myndigheter 

ä

ven utan formellt 

å

l

ä

ggande kommer att tillse att arbetsmilj

ö

fr

å

gor ber

ö

rande 

ö

rlogsfartyg kommer att an­m

ä

las i s

å

dan fartygsmilj

ö

n

ä

mnd.

Av angivna sk

ä

l anser utredningen att 1 g arbetsrailj

ö

f

ö

rord­ningen inte b

ö

r 

ä

ga till

ä

rapning betr

ä

ffande

ö

rlogsfartyg.

Vad h

ä

refter ang

å

r det andra undantaget, g

ä

ller enligt 2 g f

ö

rsta stycket arbetsrailj

ö

f

ö

rordningen att arbetsgivaren skall utan dr

ö

jsm

å

l underr

ä

tta yrkesinspektionen om olycks­fall eller annan skadlig inverkan i arbete som f

ö

ranlett d

ö

dsfall eller sv

å

rare personskada eller samtidigt drabbat flera arbetstagare. Detsamma g

ä

ller vid tillbud som har inneburit allvarlig fara f

ö

r liv eller h

ä

lsa. Syftet med best

ä

mmelserna 

ä

r att yrkesinspektionen skall ha m

ö

jlighet att snarast ingripa i f

ö

rebyggande syfte.

Vid 

ö

verv

ä

gande av behovet av att denna anm

ä

lningsskyldig­het skall till

ä

mpas 

ä

ven betr

ä

ffande olycksfall ra m p

å

ö

r­logsfartyg, vilket inte 

ä

r fallet nu, b

ö

r beaktas att, s

å­

som erinras i paragrafens andra stycke, f

ö

reskrifter om anm

ä

lan av arbetsskada ges 

ä

ven i f

ö

rordningen (1977:284) ora arbetsskadef

ö

rs

ä

kring och statligt personskadeskydd. Dessa f

ö

reskrifter g

ä

ller

ä

ven arbetsskada p

å

ö

rlogsfartyg.

Vidare b

ö

r beaktas att enligt 9 kap. 18 g andra stycket sj

ö

s

ä

kerhetslagen, vilket stadgande utredningen f

ö

reslagit skola till

ä

mpas 

ä

ven betr

ä

ffande 

ö

rlogsfartyg, regeringen eller myndighet som regeringen best

ä

mmer kan besluta om

Prop. 1979/80:126

88

skyldighet f

ö

r redare eller bef

ä

lhavare att anm

ä

la intr

ä

f­fade olycksfall eller tillbud till olycksfall eller sjuk­domsfall ut

ö

ver vad som (f

ö

r handels- och fiskefartyg) an­ges i sj

ö

lagen.

Utredningen anser att raed till

ä

mpande av best

ä

mmelserna i f

ö

rordningen om arbetsskadef

ö

rs

ä

kring och statligt person­skadeskydd samt de f

ö

reskrifter som kan komma att meddelas med st

ö

d av det regeringen i 9 kap 18 

§

 andra stycket sj

ö­

s

ä

kerhetslagen givna bemyndigandet tillgodoses m

ö

jligheten att f

ö

r framtiden tillvarata information fr

ä

n s

å

v

ä

l handels­fartyg som 

ö

rlogsfartyg f

ö

r gemensam bearbetning i den om­fattning och p

å

 s

ä

tt som bed

ö

mes 

ä

ndam

å

lsenligt. Skulle d

ä

rj

ä

mte visa sig

ö

nskv

ä

rt att sj

ö

fartsverket ges ytterli­gare information, t ex i form av avskrifter av de utred­ningar som vid olycksfall regelm

ä

ssigt utf

ö

res av de mili­t

ä

ra myndigheterna, torde utan f

ö

rfattningsf

ö

reskrift 

ö

ver­enskommelse d

ä

rom kunna tr

ä

ffas mellan sj

ö

fartsverket och vederb

ö

rande milit

ä

ra rayndighet.

Utredningen har av dessa sk

ä

l funnit, att 2 

§

 f

ö

rsta stycket arbetsmilj

ö

f

ö

rordningen ej b

ö

r till

ä

mpas betr

ä

ffande 

ö

rlogs­fartyg.

I avsnittet 5 har utredningen f

ö

reslagit att endast vissa allm

ä

nna stadganden i sj

ö

s

ä

kerhetslagen r

ö

rande bl a far­tygs sj

ö

v

ä

rdighet, lastning, h

ö

gsta passagerarantal och bemanning skall 

ä

ga till

ä

mpning p

å

ö

rlogsfartyg.

F

ö

rordningen (1965:908) om s

ä

kerheten p

å

fartyg inneh

å

ller omfattande f

ö

reskrifter om till

ä

mpningen av olika detalj­regler i sj

ö

s

ä

kerhetslagen. D

å

 dessa detaljregler inte skulle g

ä

lla f

ö

r 

ö

rlogsfartyg beh

ö

ver f

ö

reskrifterna i till

ä

mpningsf

ö

rordningen inte heller g

ö

ras till

ä

mpliga. Dock b

ö

r best

ä

ramelsen i f

ö

rordningens 11 kap 4 g att sj

ö­

fartsverket 

ä

ger meddela n

ä

rmare f

ö

reskrifter f

ö

r verkst

ä

l­lighet av f

ö

rordningen g

ö

ras till

ä

mpning i vad avser de best

ä

mmelser i sj

ö

s

ä

kerhetslagen som skall till

ä

mpas p

å ö

rlogsfartyg.

Prop. 1979/80:126

89

9.  SPECIALMOTIVERING

I enlighet med utredningens h

ä

r f

ö

rut framlagda f

ö

rslag har utarbetats f

ö

rslag till erforderliga f

ö

rfattningar.

1.  F

ö

rslaget till lag om 

ä

ndring i arbetsrailj

ö

lagen (1977:1160)

I 1 kap. 3 

§

 har i punkten 1 undantaget fr

å

n lagens till-l

ä

mpning betr

ä

ffande skeppstj

ä

nst 

ä

ndrats s

å

 att undantaget begr

ä

nsats till att g

ä

lla skeppstj

ä

nst p

å

 annat fartyg 

ä

n 

ö

rlogsfartyg. Lagen blir d

ä

rmed till

ä

mplig p

å

ö

rlogsfartyg och detta oberoende av om det 

ä

r fr

å

ga om skeppstj

ä

nst eller ej. (Motiv i avsnittet 4.2).

Till lagens 7 kap. 1 g har fogats ett nytt andra stycke vari anges att tillsyn och 

ö

vriga befogenheter som enligt lagen ankommer p

å

arbetarskyddsstyrelsen eller yrkesinspek­tionen, s

å

vitt g

ä

ller

ö

rlogsfartyg i st

ä

llet skulle ankoraraa p

å

 sj

ö

fartsverket. Till 7 kap. 2 

§

 har fogats ett till

ä

gg av inneb

ö

rd att f

ö

reskriften om utseende av kommunala till­synsm

ä

n ej skall avse bitr

ä

de 

å

t sj

ö

fartsverket vid dess tillsyn betr

ä

ffande 

ö

rlogsfartyg. (Motiv i avsnittet 6.1).

2.  F

ö

rslaget till f

ö

rordning om 

ä

ndring i arbetsrailj

ö­

f

ö

rordningen (1977:1166)

Fr

å

n till

ä

mpning av f

ö

rordningen har undantag gjorts be­tr

ä

ffande 1 g och 2 

§

 f

ö

rsta stycket. Skyldighet har f

ö

re­skrivits f

ö

r sj

ö

fartsverket att i fr

å

gor som avse skydd mot oh

ä

lsa och olycksfall p

å

ö

rlogsfartyg i erforderlig omfattning samr

å

da med arbetarskyddsstyrelsen. D

ä

rj

ä

mte har intagits en best

ä

mmelse om att vad i f

ö

rordningen s

ä

gs om arbetarskyddsstyrelsen och yrkesinspektionen skall be­tr

ä

ffande 

ö

rlogsfartyg i st

ä

llet g

ä

lla sj

ö

fartsverket. (Motiv i avsnitten 6 och 8).

Prop. 1979/80:126

90

F

ö

reskrifterna har intagits 1 en till arbetsrailj

ö

f

ö

rord­ningen fogad ny paragraf.

3.  F

ö

rslaget till f

ö

rordning om s

ä

kerheten p

å

ö

riogsfartyg

Enligt 1 kap 1 

§

andra stycket lagen (1965:719) ora s

ä

ker­heten p

å

 fartyg g

ä

ller lagens best

ä

ramelser

ö

rlogsfartyg endast s

å

vitt regeringen f

ö

rordnar d

ä

rom. Det har ansetts l

ä

mpligt att s

å

dant f

ö

rordnande meddelas i en s

ä

rskild f

ö

r­ordning, betecknad f

ö

rordning om s

ä

kerheten p

å

ö

rlogsfartyg. I denna nya f

ö

rordning har angivits vilka stadganden i sj

ö­

s

ä

kerhetslagen som skall g

ä

lla 

ö

rlogsfartyg. D

ä

rj

ä

mte f

ö

re­skrives att 

ä

ven 11 kap 4 g f

ö

rordningen (1965:908) om s

ä­

kerheten p

å

 fartyg skall g

ä

lla

ö

rlogsfartyg. D

ä

rigenom be­myndigas sj

ö

fartsverket att meddela f

ö

reskrifter f

ö

r verk­st

ä

lligheten av de stadganden i sj

ö

s

ä

kerhetslagen som skall g

ä

lla 

ö

rlogsfartyg. (Motiv i avsnitten 6 och 8).

Prop. 1979/80:126

91

Bilaga 2

Sammanställning av remissyttranden över betänkandet (Ds K1979:9) Säkerheten på örlogsfartyg

1   Allmänt

Utredningens förslag har mottagits övervägande positivi av remissin­stanserna. Inte från något håll har behovet av regler för skeppstjänst på örlogsfartyg satts i fråga. Alla remissinstanser utom två godtar också den allmänna inriktningen av utredningens förslag och menar att de bör läggas till grund för lagstiftning.

2   Tillämplig lagstiftning arbetsmiljölagen eller sjösäkerhetslagen?

Remissinstanserna tillstyrker eller lämnar, med ett par undantag, utan erinran utredningens förslag att arbetsmiljölagen skall tillämpas vid skeppstjänst på örlogsfartyg. Bland de remissinstanser som tillstyrker förslaget kan nämnas rikspolisstyrelsen, chefen för marinen, försvarets sjukvårdsstyrelse, försvarets materielverk, arbetarskyddsstyrelsen. Reservofficerarnas centralförbund. Statsanställdas förbund, TCO och Värnpliktiga arbetsgruppen.

Rikspolisstyrelsen anser att utredningens förslag är väl genomarbetade och motiverade och framhåller att det är viktigt att man anpassar gällande lagar, som är välkända och etablerade i samhället, sä att de är tillämpliga på så stora områden som möjligt. Enligt styrelsen har utredningen genom några små, marginella ändringar lyckats anpassa arbetsmiljölagen till tjäns­ten på örlogsfartyg. I stället för att skriva nya, särskilda bestämmelser parallellt med annan gällande lagstiftning måste detta betraktas vara prak­tiskt.

Både rikspolisstyrelsen och andra remissinstanser anser det värdefullt att man, genom att låta arbetsmiljölagen gälla även för örlogsfartyg, får enhetliga bestämmelser för försvarsmakten i dess helhet. Ett särskilt skäl för att tillämpa arbetsmiljölagen på örlogsfartyg är enligt arbetarskyddssty­relsen att både fast anställda och värnpliktiga växlar mellan sjö- och landtjänst, varvid de redan nu vid landtjänstgöring är underkastade regle­ringen i arbetsmiljölagen. Styrelsen understryker vidare att det innebär en stor fördel att skyddsorganisationen inom försvaret byggs upp på likartat sätt både ombord på försvarsmaktens fartyg och i försvarets övriga verk­samhet. Statsanställdas förbund anför att arbetsmiljölagen bör gälla inom alla områden av arbetslivet, om inte mycket speciella skäl kan anföras för en särreglering i någon form. Sådana skäl finns, som utredningen har påvisat, inte i detta fall. TCO ansluter sig till utredningens förslag och finner det angeläget att det genomförs snarast.

Prop. 1979/80:126

92

Sjöfartsverket finner att den föreslagna ordningen kan medföra vissa nackdelar och inkonsekvenser för verkets egna fartyg och anför.

Sjöfartsverket bedriver verksamhet till sjöss med bl. a. olika slag av tjänstefartyg samt sjömätningsfartyg och isbrytare. Ehuru de sistnämnda har militära besättningar och därför inte om utredningens förslag genom­förs skulle komma att omfattas av lagen om säkerheten på fartyg är de driftsmässigt integrerade med övrig verksamhet inom verket. Den direkta anknytningen till sjöfartsverket gör sig också gällande vid projektering och byggande av sädana fartyg. Verket skulle därför av praktiska skäl ha föredragit att verkets samtliga fartyg åtminstone beträflFande skeppstjäns­ten hade omfattats av lagen om säkerheten på fartyg. Med hänsyn till de olika bedömningar och värderingar som lett utredningen fram till sin slut­liga ståndpunkt vill verket likväl inte motsätta sig att utredningens förslag läggs till grund för beslut.

Fartygsmiljöutredningen och Svenska sjöfolksförbundet motsätter sig att utredningens förslag genomförs. Fartygsmiljöutredningen finner att utredningen om säkerheten på försvarsmaktens fartyg (säkerhetsutred­ningen) i många avseenden har kommit till rimliga och riktiga resultat vid sina överväganden. Ändock måste fartygsmiljöutredningen bestämt av­styrka att säkerhetsutredningens tankegångar genomförs på föreslaget sätt.

Sedan fartygsmiljöutredningen i yttrandet har erinrat om sin huvudupp­gift, nämligen att föreslå regler om arbetsmiljön inom sjöfarten, och om att utredningen fördenskull ser över innehållet i sjösäkerhetslagen, anför ut­redningen.

Fartygsmiljöutredningen har nu att beakta alla slags fartyg och alla former av sjöfart. Man vågar med ganska stor säkerhet utgå från att den sjösäkerhetslag, som utredningen kommer att föreslå, måste bli en ramlag och att behövliga särbestämmelser för olika slags sjöfart i stor omfattning får meddelas i tillämpningsförfattningar, antingen i en förordning eller i främst sjöfartsverkets kungörelser. I fråga om statlig sjöfart blir kanske lösningen att det överlämnas åt regeringen att förordna om sådana sär­regler som kan finnas påkallade - alltså en mjukare reglering än den nuvarande I kap. I § andra stycket sjösäkerhetslagen.

Om nu fartygsmiljöutredningens arbete som avsett är leder till lagstift­ning, skulle det, i motsats till vad säkerhetsutredningen synes utgå från på s. 16 f, framstå som ganska anmärkningsvärt, om man inte samtidigt undersökte i vilken mån de nya reglerna borde gälla i fråga om försvars­maktens fartyg. Därvid skulle man troligen finna att vissa regler i sjösäker­hetslagen - förmodligen fler än för närvarande - borde bli tillämpliga på dessa fartyg men att man i viss utsträckning skulle föredra andra regler. Härvid skulle mycket väl även bestämmelser i arbetsmiljölagen eller dess tillämpningsföreskrifter kunna komma i fråga. I vilket fall som helst lär man behöva en viss kvantitet specialbestämmelser.

Såvitt nu kan bedömas verkar det mest ändamålsenligt att en förordning av regeringen kommer att bestämma, i vilken mån den nya sjösäkerhetsla­gen skall gälla örlogsfartyg och i vilken mån andra regler skall vara tillämp­liga på dessa fartyg. En motsvarande reglering i formen av lag synes knappast vara påkallad. Det är helt främmande för fartygsmiljöutredningen att man skulle gå den av säkerhetsutredningen förordade vägen, nämligen

Prop. 1979/80:126

93

att föra in ett antal bestämmelser - undantag och särregler - i arbetsmiljö­lagen och arbetsmiljöförordningen. Har man kommit fram till att man skall utfärda en lag som behandlar arbetsmiljön till sjöss, bör man i den lagen eller i den därtill hörande förordningen kunna bli orienterad om vad som gäller i sådant avseende i fråga om skilda slag av sjöfart. I varje fall bör inte militär och civil statlig sjöfart vara underkastade helt skilda regleringar, som det trots sjösäkerhetslagens anpassning till arbetsmiljölagen kanske inte är alldeles lätt att jämföra med varandra.

Om säkerhetsutredningens förslag skulle genomföras, blir det svårare att se över reglerna för försvarsmaktens fartyg i samband med tillkomsten av en ny sjösäkerhetslag. Överskådligheten skulle försämras, om man förde in ett kanske betydande antal ytterligare ändringar rörande öriogsfartyg i arbetsmiljölagen och arbetsmiljöförordningen.

Vad som bör göras nu om det nuvarande provisoriska tillståndet inte anses kunna fortvara ännu någon tid - är enligt fartygsmiljöutredningen följande. En förordning eller möjligen en lag utfärdas, som utsäger i vilken mån sjösäkerhetslagen och i vilken mån arbetsmiljölagen - eller någon annan författning - skall gälla öriogsfartyg. Det behöver inte bli någon omfångsrik författning. Om så anses påkallat, ändras I kap. 1 § andra stycket sjösäkerhetslagen så att regeringen får ett vidare bemyndigande än för närvarande. Arbetsmiljölagen och arbetsmiljöförordningen rörs inte.

Fördelarna med ett sådant förfaringssätt är många, inte bara att man får ett klarare regelsystem och att det blir lättare och redigare att ändra den nu förordade förordningen eller ersätta den med en ny, när en ny sjösäker­hetslag föreligger. Några fördelar skall antydas här. Det blir inga problem med regleringens tillämpning utom riket, eftersom sjösäkerhetslagen gäl­ler, och beräknas komma att fortfarande gälla, svenskt fartyg var det än används till sjöfart. Detta torde i en ny sjösäkerhetslag komma att gälla även dem som inte är ombordanställda utan följer med fartyget för tillfäl­liga göromål för fartygets räkning. Frågan om samordningsansvaret mellan olika arbetsgivare får en naturlig lösning. Skyddsombuds stoppningsrätt blir reglerad på ett naturligare sätt, även om en undantagsregel förövning­ar motsvarande 14 § arbetsmiljöförordningen kommer att behövas. Valet av den lämpligaste tillsynsmyndigheten behöver inte vålla några problem.

Svenska sjöfolksförbundet anser att det är olyckligt om utredningens förslag nu blir föremål för lagstiftning. Enligt förbundets uppfattning bör förordningen (1979: 25) om arbetsmiljön på örlogsfartyg tills vidare kunna gälla i avvaktan på att fartygsmiljöutredningens översyn av sjösäkerhetsla­gen fullföljs. En anpassning för marint bruk på så sätt att endast sjösäker­hetslagen behöver innehålla regler för värnpliktiga på marinens fartyg bör därefter kunna ske relativt enkelt. Resultatet måste, framhåller förbundet, bli betydligt mer överskådligt och lättillgängligt för de av lagstiftningen berörda än om också arbetsmiljölagen är tillämplig.

Prop. 1979/80:126

94

3    Begreppet örlogsfartyg

Remissinstanserna godtar allmänt den innebörd som utredningen har gett begreppet öriogsfartyg och delar utredningens uppfattning att det inte behövs någon legaldefinition av uttrycket. Svenska sjöfolksförbundet re­dovisar dock en annan uppfattning i fråga om innebörden av begreppet.

Chefen för marinen vill erinra om att man i Sjötjänstreglemente för marinen (SRM 1964) skiljer på fartyg och båt. Fartyg till skillnad från båt har inmönstrad besättning. För att undanröja varje tvivel om vad som i detta sammanhang avses med öriogsfartyg föreslår chefen för marinen att skrivningen på s. 29 i betänkandet ändras till "med örlogsfartyg förstås fartyg och båt - - -". Fartygsmiljöutredningen finner att utredningens framställning här är något svårgenomtränglig. Det vill synas som om säker­hetsutredningen önskar komplettera det på s. 28 återgivna departements­chefsuttalandet om vad som fordras för att ett fartyg skall anses utgöra ett örlogsfartyg med ett uttryckligt krav - närmast av betydelse för marina hjälpfartyg - att fartyget skall stå under militärt befäl och vara bemannat med militär personal. Enligt fartygsmiljöutredningen synes detta böra bi­trädas.

Svenska sjöfolksförbundet:

Förbundet finner det synneriigen beklagligt att utredningen accepterat ett föråldrat synsätt, nämligen att vissa staten tillhöriga fartyg med enbart civila uppgifter - om än av oförklariig anledning av hävd bemannade med militär personal - såsom isbrytare och sjömätningsfartyg även framdeles skall betraktas såsom örlogsfartyg. Några stridsfartyg med civila arbets­uppgifter i fredstid är det inte fråga om, den beväpning för ofredstid fartygen i vissa fall är förberedda för kan inte karaktäriseras annorlunda än avsedd för självförsvar. De specialkunskaper en del av det militära befälet och övrig personal förvärvar när det gäller isbrytning och sjömätning kan ej heller utnyttjas i deras militära befattningar. Om det beror på samman­sättningen av experter i utredningen att definitionen kvarstår vid den traditionella tolkningen undandrar sig förbundets uppfattning.

Förbundet föreslår att också definitionen på örlogsfartyg moderniseras innan den införes i den översedda sjösäkerhetslagstiftningen.

4   Skyddsombuds möjlighet att avbryta farliga arbeten

Remissinstanserna har i allmänhet tillstyrkt eller lämnat utan erinran att arbetsmiljölagens och arbetsmiljöförordningens regler om skyddsombuds rätt att avbryta farliga arbeten görs tillämpliga på öriogsfartyg. Sålunda ser Värnpliktiga arbetsgruppen det både positivt och natudigt att dessa regler skall gälla öriogsfartyg.

Chefen för marinen framhåller att han i sin skrivelse till dåvarande chefen för kommunikationsdepartementet år 1976 förutsatte att även den

Prop. 1979/80:126

95

särskilda regeln i 9 kap. 9§ andra stycket sjösäkerhetslagen skulle gälla örlogsfartygen. Chefen för marinen kan emellertid acceptera utredningens synsätt bl. a. mot bakgrund av utredningens uttalande att den princip som uttrycks i specialregeln gäller även utan en sådan uttrycklig föreskrift. Fartygsmiljöutredningen menar dock att, om befälhavaren har rätt att gå emot ett skyddsombuds stoppningsbeslut, detta i tydlighetens namn bör sägas ut i författningen.

Sjöfartsverket:

Osäkerhet kan antas råda på många håll om konsekvenserna av den föreslagna ordningen jämfört med den ordning som skulle blivit följden om man i stället lagt lagen om säkerheten på fartyg som grund för de aktuella besluten. Därför anser sjöfartsverket det i hög grad önskvärt att i informa­tivt och vägledande syfte de olika lagstiftningarnas faktiska likhet och gemensamma utgångspunkter utvecklas i det underlag som kommer att utarbetas för statsmaktemas slutliga ställningstagande i ärendet.

En viktig punkt att beröra är därvid reglerna om skyddsombuds rätt att avbryta arbete i vissa fall. Denna rätt, som ju är arbetsrättslig till sin innebörd, har i arbetsmiljölagen endast erhållit en generell beskrivning medan den i lagen om säkerheten på fartyg har fått mer preciserad ulform­ning. Någon avgörande skillnad i sak föreligger emellertid inte, vilket framgår av motiven till de båda lagarna. Vad gäller arbetsmiljölagen som har att beskriva förhållandena i näringslivet i stort har man sålunda av praktiska skäl ansett sig böra avstå från att i lagtexten närmare beskriva den tillämpning i för skyddsombudets befogenheter inskränkande avseen­de som i vissa fall är naturlig och ofrånkomlig då det gäller verksamhet i vilken arbetstagare kan utsättas för särskild fara l.ex. inom polis- och räddningsväsendet. Denna inskränkning som således av allmänna skäl är naturlig har däremot mera explicit behandlats i motsvarande bestämmelser i lagen om säkerheten på fartyg. Då denna lagstiftning tar direkt sikte på en enda gren av näringslivet har det varit möjligt och även önskvärt att ange de närmare förutsättningarna för avbrytande av arbetet. Ett särskilt förhål­lande som inte rör säkerheten men påverkat utformningen av befälhava­rens roll i lagen om säkerheten på fartyg är härvid att fartygen ofta befinner sig utom räckhåll för snabb inspektion av tillsynsmyndigheten då avbry­tande av arbete kan komma i fråga. Behov av särreglering av detta skäl gör sig visserligen inte lika starkt gällande på fartyg i närtrafik, vilket är fallet för såväl marinens som sjöfartsverkets här aktuella fartyg men de allmänna skälen för ett klariäggande resonemang kring dessa frågor kvarstår likväl.

Med anledning av undantaget i 14 § arbetsmiljöförordningen påpekar försvarets civilförvaltning att det inte synes ha fastställts någon entydig definition av begreppet "övning inom försvarsmakten". Vid sådant förhål­lande synes det vara oklart om ett skyddsombud är förhindrad att tolka, ev. med hävdande av tolkningsföreträde, frågan om en viss militär verk­samhet skall betraktas som övning eller inte. Enligt vad civilförvaltningen har sig bekant kan övningsbegreppet inom marinen tillämpas i större omfattning än exempelvis vid armén.

Prop. 1979/80:126

96

5    Tillsyn

Valet av sjöfartsverket som utomstående tillsynsmyndighet tillstyrks på ett undantag när av de remissinstanser som har uttalat sig i frågan. Arhe­tarskyddsstyrelsen finner valet naturligt men vill framhålla att sjöfartsver­ket, liksom beträffande tillsynen av handelsfartyg, bör ha ett nära samar­bete med styrelsen. Även Statsanställdas förbund understryker vikten av alt ett samråd elableras med arbetarskyddsstyrelsen för atl få en koppling till utvecklingen i arbetslivet i övrigl på arbelsmiljöområdel.

Försvarets materielverk biträder förslaget att sjöfartsverket blir tillsyns­myndighet för örlogsfartygen. Även om materielverket anser att utredning­en i vissa delar av belänkandet har överbetonat den insats som sjöfartsver­ket kan tänkas göra, delar materielverket utredningens bedömning av fördelarna med en utomstående myndighet som tillsynsmyndighet, varvid sjöfartsverket framstår som den mest kompetenta och därmed lämpligaste av tänkbara alternativ. Materielverket får som hittills svara för att arbets­miljölagens och sjösäkerhetslagens regler och intentioner beaktas i projek­teringsarbetet.

Reservofficerarnas centralförbund tillstyrker förslaget men delar inte utredningens bedömning att det finns tillräcklig militär branschkunskap inom sjöfartsinspektionen. Förbundet förutsätter därför att befattningsha­vare inom sjöfartsinspektionen som kan komma alt arbeta med öriogsfar­tyg ges någon form av vidareutbildning.

TCO anser det helt tillfredsställande att tillsynsansvaret beträffande försvarsmaktens fartyg åläggs sjöfartsverket. Däremot kan det enligt TCO ifrågasättas huruvida det kan vara tillräckligt atl sjöfartsverket skall utöva tillsynen över de egna fartygen (isbrytare och sjömätningsfartyg). De alter­nativ som i stället skulle komma i fråga erbjuder emellertid inte några avsevärda förbättringar, varför TCO ansluter sig till utredningens förslag.

Sjöfartsverket:

Utredningen föreslår att tillsynen av arbetsmiljölagens efterlevnad på örlogsfartyg skall ankomma på sjöfartsverket. Detsamma skall enligt ut­redningen gälla bemyndiganden att meddela verkställighelsföreskrifler. Utredningen har emellertid förutsatt att sjöfartsverkets uppgifter i huvud­sak skall avse endast lösande av de särskilda frågor, som hänskjuts till verkel. Sjöfartsverket anser atl denna uppläggning av tillsynsarbetet är naturiig för försvarets fartyg. För sjöfartsverkets här aktuella fartyg utgår verket från att tillsynsfrågan regleras på särskilt sätt med hänsyn till att fartygen tillhör verket men bemannas av marinen. Om det vidare skulle visa sig att verket på grund av de nya tillsynsuppgifterna kommer att förorsakas omfattande merarbete förbehåller sig verket emellertid möjlig­helen att sedan erfarenheter vunnits, återkomma till frågan om erforderliga resurser.

Försvarets civilförvaltning har en annan uppfattning än ulredningen i tillsynsfrågan. Civilförvaltningen hänvisar till nu gällande regel i 5 § förord-

Prop. 1979/80:126

97

ningen (1979:25) om arbetsmiljön på öriogsfartyg, enligt vilken lillsynen över efterievnaden av förordningen ligger på chefen för marinen eller annan cenlral myndighet inom försvarsmakten till vars förvaltning uppgif­ten hör. Den föreslagna överflyttningen av tillsynsuppgiflen kommer enligt civilförvaltningen att leda till ökad insyn i sekrelessbelagda handlingar och uppgifler. Vid en avvägning mellan de fördelar som kan motivera förslaget att sjöfartsverkei åläggs tillsynen av örlogsfartyg och de nackdelar som därvid kan uppstå, bör enligt civilförvaltningens mening bl.a. sekretess-aspeklen beaktas. Med hänsyn härtill finner civilförvaltningen skäl att behålla den lösning av tillsynsfrågan som redovisas i 5 § förordningen om arbetsmiljön på örlogsfartyg.

Beträffande den praktiska innebörden av sjöfartsverkets tillsynsansvar uttalar chefen för marinen att, i den mån direkta föreskrifter erfordras, dessa i första hand bör utfärdas av vederbörande mililära myndigheter i samråd med sjöfartsverket. Skyddsfrågor som aktualiseras av skyddsom­bud, skyddskommitté eller eljest bör i första hand lösas av vederbörande militära myndigheter i samarbete med berörda arbelslagareorganisationer i en fartygsmiljönänind för öriogsfartyg eller i annan ordning. Chefen för marinen finner således att sjöfartsverkets tillsyn av örlogsfartyg huvudsak­ligen torde kunna begränsas till ett samrådsförfarande beträffande före­skrifter.

6    Fartygsmiljönämnd

Remissinstanserna är genomgående positiva till all en partssammansatt fartygsmiljönämnd inrättas i enlighel med utredningens förslag. Chefen för marinen fäster stor vikt vid atl en fartygsmiljönämnd införs med de upp­gifter som ulredningen har föreslagit. TCO vill kraftigt understryka beho­vet av den föreslagna fartygsmiljönämnden. Värnpliktiga arbetsgruppen kräver att de värnpliktiga på örlogsfartygen har en naturiig ledamotsplals med rösträtt i nämiiden.

Försvarets materielverk menar alt fartygsmiljönämnden även bör kunna medverka när det gäller att ularbela förslag till tillämpningsanvisningar till lagen. Materielverket förutsätter att chefen för marinen är den myndighet som närmast har £»tt la initiativet till förhandlingar om inrättande av en fartygsmiljönämnd- En stor del av denna nämnds verksamhet berör emel­lertid materielverkets område, varför det är rimligt att verket ingår bland de avtalsslutande parterna och är representerat i nämnden. 1 samband med frågor som berör arméns och flygvapnets fartygsmateriel förutsätts möjlig­het att tillfälligl adjungera representanter för berörda myndigheter.

Genom att en fiirtygsmiljönämnd inrättas säkerställs enligt SACOISR möjligheterna att följa upp ett nytt fartygs byggnation från första projekt-stadiet till leveransen. Detta är särskilt angeläget eftersom möjligheterna

Prop. 1979/80:126

98

alt bygga om ett örlogsfartyg som är undermåligt i olika arbetsmiljöavseen­den är begränsade samt att ombyggnaden blir betydligt kostsammare än åtgärder som inplaneras under projektstadiet. Genom att rutiner skapas och erfarenheter samlas i en fartygsmiljönämnd kan belydande fördelar från såväl tidsmässig som ekonomisk synpunkt vinnas. Inom försvaret är sedan 1979-12-14 ÖB Centrala skyddskommitté inrättad. Dess uppgift är att handlägga skyddsfrågor av övergripande natur inom försvaret. Av rationaliseringsskäl bör, framhåller SACO/SR, fartygsmiljönämndens verksamhet samordnas med ÖB Centrala skyddskommitté.

Prop. 1979/80:126

99

Innehåll

Propositionen    .................................................. 

1

Propositionens huvudsakliga innehåll   ..................... 

.... 

1

Förslag till lag om ändring i arbetsmiljölagen (1977: 1160)          

2

Förslag till lag om ändring i lagen (1965:719) om säkerheten på fartyg

3

Utdrag av regeringsprotokoll den 13 mars 1980.......... 

4

1

Inledning    ...................................................... 

... 

4

2

Allm

ä

n motivering................................................................. 5

2.1

Bakgrund    ................................................. 

... 

5

2.2

Tillämplig lagstiftning för örlogsfartyg - arbetsmiljölagen eller sjösäkerhetslagen?       

8

2.3

Vissa särskilda frågor   .................................. 

... 

Il

2.4

Tillsynsmyndighet   ....................................... 

.. 

15

2.5

Fartygsmiljönämnd   ...................................... 

.. 

18

2.6

Ändring i sjösäkerhetslagen    ......................... 

.. 

19

2.7

Ikraftträdande ............................................. 

.. 

19

3

Upprättade lagförslag    ..................................... 

.. 

19

4

Specialmotivering  ............................................. 

20

4.1

Förslaget till lag om ändring i arbetsmiljölagen (1977:1160)   ..

20

4.2

Förslaget till lag om ändring i lagen (1965:719) om säkerheten

på fartyg..................................................... 

20

5

Hemställan  ...................................................... 

20

6

Beslut   ........................................................... 

20

Bilagor

1. Betänkandet (Ds K 1979:9) Säkerheten på öriogsfartyg  

21

2. Sammanställning av remissyttranden över betänkandet          

91

Norstedts Trvckeri, Stockholm 1980