Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1975/76:139

Regeringens proposition

1975/76:139

om särskild ersättning till skadade värnpliktiga m. fl.;

beslutad den 19 februari 1976.

Regeringen föreslår riksdagen att antaga det förslag som har upptagits i bifogade utdrag av regeringsprolokoll.

På regeringens vägnar

OLOF[REDACTED_EFTERNAMN]

ERIC[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås särskild ersättning åt värnpliktiga, vapenfria tjän­steplikliga, civilförsvarspliktiga och vissa frivilliga som har skadats svårt vid olycksfall under tjänstgöring inom försvaret före den 1 januari 1969.

Enligt förslaget skall den särskilda ersättningen ulgå till personer som är födda år 1908 eller senare om skadan har medfört rätt till livränta av statliga medel och orsakat en bestående nedsättning av arbetsförmågan med minst en fjärdedel. Vid fullständig invaliditet föreslås en engångsersättning om 50 000 kr. och vid partiell invaliditet ett lägre belopp som beräknas efter invaliditetsgraden.

Statens kostnader för den särskilda ersättningen beräknas uppgå lill om­kring 10 milj. kr.

1    Riksdagen 1975/76.1 saml. Nr 139

Prop. 1975/76:139

Utdrag FÖRSVARSDEPäRTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1976-02-19

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN], An­dersson,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Hjelm-Wallén,[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om särskild ersättning till skadade värnpliktiga m. fl.

Inledning

Den som i dag drabbas av personskada vid olyckshändelse under tjänst­göring inom försvaret har ett tillfredsställande ekonomiskt skydd. Ersätt­ningsreglerna har successivt blivit mer generösa. Äldre skadefall har emel­lertid inte omfattats av alla förbättringar. Många människor har tvingats att leva under svåra förhållanden på grund av skador som har inträffat när mindre generösa ersättningsregler gällde. Jag har inom deparlemenlei, med biträde av expert från riksförsäkringsverket, låtit utreda möjligheten att utge särskild ersättning till värnpliktiga och andra inte anställda som har skadats under tjänstgöring inom försvaret. I prop. 1975/76:100 (bil. 6 s. 300) har regeringen föreslagit riksdagen att till Vissa ersättningar m. m. för budgetåret 1976/77 anvisa 41 030 000 kr., varav 10 milj. kr. avses för ersättning till värnpliktiga som har skadats vid olycksfall år 1968 eller ti­digare. 1 den nämnda propositionen uttalade jag att jag avsåg all senare återkomma med förslag om särskild ersättning till dessa personer. Jag an­håller att nu la ta upp denna fråga.

Gällande bestämmelser m. m.

Värnpliktiga, vissa volontärer och visst slammanskap erhöll ekonomiskt grundskydd vid olycksfall under militärtjänstgöring efter år 1909 enligt be­stämmelserna i förordningen (1909:89) om ersättning i anledning av kropps­skada, ådragen under militärtjänstgöring. Bestämmelserna i 1909 års mi-litärersättningsförordning anslöt sig i stort sett till den då gällande lagen (1901:39) angående ersättning för skada till följd av olycksfall i arbeie. Er­sättningsbeloppen var dock ca 50 % högre enligl förordningen. Om en olycksfallsskada orsakade en bestående nedsättning av arbetsförmågan med

Prop. 1975/76:139

3

minst 10%, var den skadade berättigad lill livränta enligt förordningen. Förlust av arbetsförmågan ersattes med en årlig livränta på 450 kr. Vid nedsättning av arbetsförmågan utgavs ett i motsvarande mån lägre belopp. Värnpliktigs civila arbetsförtjänst inverkade inle vid beräkningen av liv­räntans storlek. Ersättningsbeloppen fördubblades år 1921 men förordning­ens ersättningsbestämmelser blev med tiden ändå otillfredsställande i åt­skilliga hänseenden. Förordningen upphävdes genom förordningen (1927:234) om ersättning i anledning av kroppsskada, ådragen under mi­litärtjänstgöring..

1927 års miliiärersällningsrörordning, som innebar en anpassning lill den 

då gällande lagen (1916:235) om försäkring för olycksfall i arbete, trädde i kraft den 1 januari 1928 och omfattade värnpliktiga och viss fast anställd personal. Kungl. Maj:t fick enligl förordningen rätt att besluta om ersättning enligl angivna grunder lill personer som skadats under frivilligt dellagande i militärtjänstgöring. I kungörelse (1944:466) förordnades att 1927 års mi-litärersältningsförordning skulle äga tillämpning på krigsfrivilliga och med­lemmar av Sjövärnskåren, Centralförbundet för befälsutbildning med därtill anslutna sammanslutningar, Frivilliga automobilkåren. Frivilliga motorcy­kelkåren. Riksförbundet Sveriges lollakårer. Föreningen Svenska blå stjär­nan. Föreningen Svenska röda korset samt praktikanter vid flygvapnet. En­ligt förordningen utgavs åriig livränta dä olycksfallsskada under militär­tjänstgöring medförde fullständig arbetsoförmåga. Livräntebeloppet motsva­rade i huvudsak två tredjedelar av den skadades årliga arbetsförtjänst. Då skadan medfört en beslående nedsättning av arbetsförmågan med minst 10 96 utgavs livränta med ett i motsvarande mån lägre belopp. För värnpliktiga gällde enligl förordningen att deras ådiga arbetsförtjänst antogs uppgå till vissa belopp. Dessa belopp varierade beroende på bl. a. värnpliktstjänst­göringens art, men de var helt oberoende av de värnpliktigas faktiska civila arbetsförtjänster. Det lägsta beloppet var 1 764 kr. och det högsta beloppet var 2 700 kr.

Hemvärnsmän och civilförsvarspliktiga tillförsäkrades grundskydd vid olycksfall enligt beslämmelserna i förordningen (1941:593) om ersättning i anledning av kroppsskada, ådragen under hemvärnstjänstgöring resp. för­ordningen (1941:595) om ersättning i anledning av kroppsskada, ådragen under tjänstgöring i civilförsvaret. Kungl. Maj:t fick beslula att förordning­arna skulle tillämpas på skador som inträffat före den 1 juli 1941, då för­ordningarna trädde i krafl.

1927 års miliiärersätiningsförordning avlöstes av den nu gällande mi­litärersättningsförordningen (1950:261, ändrad senast 1974:788). Den trädde i kraft den Ijuli 1950 och omfattar värnpliktiga och frivilliga. Med värnpliktiga förstås de som fullgör tjänstgöring enligl värnpliktslagen eller eljest åtnjuter förmåner enligl grunder som gäller för värnpliktiga. Med frivilliga förslås hemvärnspersonal samt sådan i militänjänstgöring frivilligt delta­gande personal som enligt regeringens förordnande hänförs under militär-

r    Riksdagen 7975/76, ; saml. Nr 139

Prop. 1975/76:139

4

ersältningsförordningen. 1 kungörelsen (1950:334) med tillämpningsföre­skrifter lill militärersättningsförordningen (ändrad senast 1970:312) hänförs under militärersättningsförordningen bl. a. medlemmar av de frivilliga för­svarsorganisationerna. Förordningen omfattar skador som inträffar under tjänstgöringen, däri inbegripet färd till eller från tjänstgöringen samt under permission och fritid inom förläggningsplats eller vid vistelse på allmän plats inom tjänstgöringsorten eller den omgivning av orten där personalen vanligen vistas under fntid. Enligl förordningen ersätts vissa nödvändiga kostnader med anledning av skadan. Förlust eller nedsättning av arbets­förmågan berättigar lill sjukpenning eller livränta. Föratt livränta skall utgå krävs att den ersättningsgilla skadan har medfört en beslående nedsättning av arbetsförmågan med minst en tiondel. Livräntan beräknas på grundval av ell ersäilningsunderlag, som fastställs med beaktande av den skadades åriiga arbetsförtjänst. Arbetsförtjänsten beräknas i överensstämmelse med reglerna i lagen (1954:243) om yrkesskadeförsäkring (omtryckt 1962:408, ändrad se­nast 1975:699). Den åriiga arbetsförtjänsten för värnpliktiga får dock inle beräknas lill lägre belopp än två och en halv gånger det basbelopp enligl lagen (1962:381) om allmän försäkring (omtryckt 1973:908, ändrad senast 1975:1160) som gällde vid ingången av det år då skadan inträffade. Bas­beloppet för januari 1976 är 9 700 kr. Vid fastställande av ersätlningsun-deriagei medräknas den årliga arbetsförtjänst som inte överstiger två gånger basbeloppet till hela sitt belopp. Den del av arbetsförtjänsten som överstiger två men inte tre basbelopp medräknas till tre fjärdedelar och den del som överstiger tre basbelopp lill hälften. Arbetsförtjänst som överstiger fem bas­belopp beaklas inte. Livräntans åriiga belopp blir, vid nedsättning av ar­betsförmågan med minst tre tiondelar, en mol graden av nedsättningen svarande del av ersältningsunderlaget, minskad med en tolftedel av delta. Vid nedsättning av arbetsförmågan med mindre än tre tiondelar blir livräntan lika med den del av två tredjedelar av ersältningsunderlaget som svarar mot graden av nedsättningen.

Även den som själv genom vårdslöshet orsakat sig personskada får er­sättning enligt militärersättningsförordningen. Den som skadar sig med av­sikt är däremot inte berättigad till ersättning. Ideell skada, dvs. sveda och värk. lyte och annat stadigvarande men samt ölägenheter i övrigi, ersätts inte enligt förordningen.

För civilförsvarspliktiga gäller numera förordningen (1954:249) om er­sättning i anledning av kroppsskada, ådragen under tjänstgöring i civilför­svaret (ändrad 1970:313). Bestämmelserna i den förordningen, som upphävde 1941 års förordning i samma ämne, ansluter nära till militärersättnings­förordningen och yrkesskadeförsäkringslagen.

Vid sidan av nu redovisade förordningar gäller lagen om allmän försäkring. För hälso- och sjukvård under lj.änstgöringsiid gäller särskilda bestämmelser.

Under de gångna åren har reglerna om ersättning vid olycksfall under militärtjänstgöring vid ett Uertal tillfällen ändrats till de skadelidandes för-

Prop. 1975/76:139

5

mån. Vidare har provisoriska bestämmelser utfärdats och omreglering av vissa ersättningar skett. Exempel härpå är förordningar om dyrtidstillägg m. m. (1943:449, 1946:344), författningar angående familjebidrag åt värn­pliktiga m. n. som drabbats av kroppsskada (1940:730,1941:591, 1946:348), förordningen (1946:347) angående provisorisk förbättring av vissa ersätt­ningar i anledning av kroppsskada, ådragen under militärtjänstgöring vid förstärkt försvarsberedskap m. m. och förordningen (1950:262) angående om­reglering av vissa ersättningar i anledning av kroppsskada, ådragen under militärtjänstgöring. Livräntorna har också genom förordningen (1967:920) om värdesäkring av yrkesskadelivräntor, som utgår av statsmedel, m. m. (ändrad 1974:144) värdesäkrats med anknytning lill gällande basbelopp enligt lagen om allmän försäkring.

Yrkesskadeförsäkringskommitlén (S 1971:01) har i sitt betänkande (SOU 1975:84) Ersättning vid arbetsskada lagt fram förslag till lag om arbels-skadeförsäkring. Enligl förslaget är de förmåner som tillförsäkras en skadad till sin typ desamma som gäller enligt lagen om yrkesskadeförsäkring men de har i materiellt hänseende inriktats på all i princip försätta den skadade i samma ekonomiska situation som om han inte hade skadats. Kommittén avser alt i ell senare t)etänkande behandla återstående utredningsuppgifter, bl. a. översyn av militärersättningsförordningen och frågan om hur man skall förfara med äldre skadefall vid den nya lagstiftningens införande.

Värnpliktiga, vapenfria tjänstepliktiga och civilförsvarspliktiga har, utöver del grundskydd som nu har redovisats, särskilt skydd vid vissa olycksfall. Beslämmelser om delta finns bl, a, i kungörelsen (1969:761) om särskilt olycksfallsskydd för värnpliktiga m.fl, (ändrad 1972:359) och innebär föl­jande. Skyddet omfallar skador som inträffar under tjänstgöringstiden saml under inrycknings- och utryckningsresor. Skador som inträffar uianför för­läggningen under ledighet och fritid undantas dock från kungörelsens till-lämpningsomräde. Ersättning utgår vid föriust eller beslående nedsättning av arbetsförmågan på grund av skadan. Vid fullständig invaliditet utgår ersättning med 150 000 kr. och vid partiell invaliditet utgår ett i motsvarande mån lägre belopp. Ersättningen samordnas inle med andra ersättningsför­måner i vidare mån än att ersättning enligt kungörelsen (1969:113) om statligt förarskydd (ändrad 1974:668) avräknas och att det sammanlagda beloppet av skadestånd och det särskilda olycksfallsskyddel inte får överstiga beloppet av fullt skadestånd. Del särskilda olycksfallsskyddel omfattar skador som har inträffat år 1969 och senare.

Det särskilda olycksfallsskyddet omfattar inte frivilliga. För dem har skydd, som motsvarar del särskilda olycksfallsskyddel, anordnats genom kollektiva olycksfallsförsäkringar. Dessa tecknas av de frivilliga försvars­organisationerna, som erhåller statsbidrag till premierna.

Skadeslåndsrällsliga regler kompletterar grundskyddel vid vissa skador. Om en personskada inträffat under sådana omständigheter att någon är skyldig all utge skadestånd lill den skadelidande, är denne berättigad till

Prop. 1975/76:139

6

ersättning för ideell skada, inkomsirödust och utgifter på grund av per­sonskadan. Det ekonomiska värdet av rätten till skadestånd är beroende av den skadeståndsskyldiges ekonomiska möjligheter att utge ersättning. För all en skadelidande skall vara berättigad till skadestånd gäller alltjämt som huvudregel att den uppkomna skadan skall ha orsakats med avsikt eller av oaktsamhet av annan person än den skadelidande. Vid sidan av huvudregeln finns olika former av strikt skadeståndsansvar, dvs. ansvar oberoende av om vållande föreligger. Som exempel kan nämnas ansvar för skador till följd av trafik med motorfordon och vid särskilt fariig mi­litär verksamhel.

Enligt skadeståndslagen (1972:207, omtryckt 1975:404, ändrad senast 1975:1411), som trädde i kraft den 1 juli 1972, svarar staten för skada som värnpliktiga m. fi. vållar genom fel eller försummelse i tjänsten. Tidigare gällde att staten jämte skadevållaren var skadeslåndsskyldig endast då den som vållat skadan var befäl eller fullgjorde en ur risksynpunkt särskilt farlig uppgifl. Möjligheten all jämka skadestånd vid personskada på grund av skadelidandes medvållande har successivt minskal. Numera gäller att jämk­ning i princip endasl får ske om den skadelidande uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har medverkat lill skadan.

I detta sammanhang bör också nämnas att stiftelsen Kungafonden Med folket för fosteriandet ger ekonomiskt stöd till personer som har skadats eller blivit sjuka under miliiärijänsl och lill deras efterlevande. Stiftelsen tillkom år 1943 och nära 5 900 personer har fått bidrag ur fonden med sam­manlagt ca 9 milj. kr.

Trygghetsavtalet

Mellan statens avtalsverk och statstjänstemännens fyra huvudorganisa­tioner träffades år 1972 avtal om ersättning för personskada vid olycksfall i arbetet som inträffat efter utgången av år 1972. I fördelningsavtalet den 29 maj 1973 kom avtalsverkel saml Statsanställdas förbund och Tjänste­männens centralorganisations statstjänstemannasektion överens om att er­sättning skulle utgå även för skada som arbetstagare åsamkats genom olycks­fall i arbete före utgången av år 1972. Avtalet godkändes av Kungl. Maj:t.

Genom beslut den 30 augusti 1973 föreskrev Kungl. Maj:t bl. a. följande. Ersättning utgår till den som ar född år 1908 eller senare om han har ådragit sig kroppsskada som har förorsakats av uppenbart olycksfall under utförande av arbete i anställning för vilken avlöningsförmånerna har fastställts under medverkan av Kungl. Maj:t eller myndighet som Kungl. Maj:t bestämt eller föranletls av våld eller misshandel på grund av sådan anställning. Er­sättning utgår inte om del visas att den skadade själv har vållat skadan uppsåtligen eller av grov vårdslöshet. Om inte synneriiga skäl föranleder annal, utgår ersättning endasl lill den vars invalidilelsgrad för återstående livstid har fastställts, eller kan antas bli fastställd, till minsl 25 % enligt

Prop. 1975/76:139

7

lagen (1954:243) om yrkesskadeförsäkring eller motsvarande bestämmelser. Ersättning utgår för sveda och värk saml för lyte eller annal stadigvarande men med ett engångsbelopp. Vid fastställande av ersättning skall hänsyn lagas till ersättning för sveda och värk samt för lyte och men som har utgått enligt kungörelsen (1969:113) om statligt förarskydd eller på arbets­givarens bekostnad. Fråga om ersättning prövas av en särskild nämnd, trygg-heisnämnden.

Trygghelsnämnden har hittills behandlat ca 1 100 fall till en sammanlagd kostnad av ca 15 milj. kr. Vid bestämmande av beloppets storiek i det särskilda fallet har nämnden utgått från skadans omfattning, dvs, i princip från den medicinska invaliditetsgraden. Ersättningarna har normalt varierat mellan ca 10 000 och 50 000 kr, I ca 75 fall har ersättning utbetalats till fast anställd militär personal med närmare 1,5 milj. kr.

Den särskilda utredningen

Utredningen har syftat till att fl fram antalet värnpliktiga, vapenfria tjän­steplikliga, civilförsvarspliktiga och frivilliga, födda år 1908 eller senare, som till följd av olycksfall år 1968 eller tidigare har livränta enligt mili­tärersättningsförordningen eller motsvarande författning för skada som har medfört en invaliditet om minst en fjärdedel. Delta antal är 556. I 120 av dessa fall kan del antas alt den skadelidande har rätt till skadestånd. Om särskild ersättning utges med belopp varierande mellan 10 000 och 50 000 kr. med hänsyn till invaliditetsgraden, kan den totala kostnaden bli ca 10,3 milj. kr., varav ca 2,2 milj. kr. utgör ersättning i fall där den skadelidande möjligen har erhållit skadestånd. 1 ca 98 % av de 556 fallen har skadan uppkommit under värnpliktstjänstgöring. De flesta av de övriga fallen rör skador som har inträffat under hemvärnsövningar.

Föredraganden

Vi bygger sedan lång tid tillbaka vårt försvar på principen att var och en är skyldig att ställa sig till förfogande för olika former av tjänstgöring inom försvaret. Många människor gör också betydande insatser i statens intresse genom att frivilligt genomgå utbildning och delta i övningar av militär beskaffenhet eller inom civilförsvaret. Den som tjänstgör inom för­svarets olika områden utsätts för risk alt bli skadad. De ekonomiska följder som skadefall får har slalen sökt minska genom all betala ersättning. Det ekonomiska skyddet vid skador på grund av olycksfall under arbetsulövning har successivt förbättrats inom både den civila och den militära sektorn av samhällslivet, Beslämmelserna om ersättning för skada under obligatorisk eller frivillig tjänstgöring inom försvaret har ändrats åtskilliga gånger i en för skadelidande personer förmånlig riktning och innebär ell gott skydd för ekonomisk skada.

Prop. 1975/76:139

8

År 1969 förbättrades möjligheterna au fa ersäUning vid beslående per­sonskada till följd av olycksfall under obligatorisk tjänstgöring avsevärt. Då infördes beslämmelser om särskilt olycksfallsskydd för värnplikiiga m. fi. Dessa beslämmelser är utformade efter mönster av det frivilliga olycks­fallsförsäkringssystem som finns inom arbetslivet och gör det möjligt all snabbt utbetala ersättning lill personer med allvariiga skador, också i fall där den skadade är berättigad till skadestånd. 1 sådana fall sker dock sam­ordning mellan ersättningen och skadeståndet.

Statliga medel till frivilliga försvarsorganisationer har i vart fall efter år 1969 gjort del möjligt för dessa organisationer att försäkra sina medlemmar för olycksfall under tjänstgöring och på detta sätt garantera medlemmarna ersätt­ning utöver vad som utgår enligt allmänna bestämmelser i militärersättnings­förordningen (1950:261).

När den skadade är berättigad till fullt skadestånd far han, om den som svarar för skadeståndet har ekonomiska möjligheter till detta, full ersättning för ekonomisk skada och för sveda och värk, lyte och men saml olägenheter i övrigi, s. k. ideell skada. Värnpliktigas möjligheter att erhålla skadestånd av slalen har ökat väsentligt i och med all skadeståndslagen (1972:207) trädde i kraft den 1 juli 1972. Enligt lagen svarar staten som arbetsgivare även för skador som värnpliktiga m. fi. vållar i tjänsten.

De förbättringar av ersättningsmöjligheterna vid olycksfallsskador som har skett under senare år har också aktualiserat frågan om särskild ersättning till dem som har tillfogats allvarliga skador vid olycksfall i arbete eller under tjänstgöring när mindre generösa ersättningsregler gällde.

För dessa s. k. äldre skadefall har i viss utsträckning särskild ersättning utbetalats. Vad gäller personskador som har förorsakats av uppenbart olycks­fall under utförande av arbete i anställning hos slalen har personer födda år 1908 eller senare tillerkänts viss ideell ersättning om skadan har lett lill en bestående invaliditet om minsl 25 %. Till fast anställd militär personal har i ungefär 75 fall utbetalats ersättning i detta hänseende med belopp som normalt har varierat mellan ca 10 000 och 50 000 kr.

Äldre skadefall som har inträffat under militärtjänstgöring har Ull ut­gående livräntor uppräknade och värdesäkrade. 1 vissa fall har staten ulgetl ersättning av billighet och i åtskilliga fall har bidrag utbetalats av Kunga­fonden. Likväl finns det i dag ett fierial personer som har blivit allvariigt skadade vid olycksfall och därför har levt under besväriiga förhållanden utan möjlighet alt kompensera skadan med en tillfredsställande ekonomisk ersättning. Jag finner det angeläget alt förbättra de ekonomiska villkoren för denna grupp av människor.

De skadefall som det nu gäller har inträffat någon gång under en tidsperiod av omkring 40 år. Samma typ av skada har inneburit olika mycket i ersättning lill den skadade beroende på bl. a. när skadan inträffade, om skadestånd har kunnat erhållas eller om ersättning har betalats ut på grund av försäkring, av billighet eller genom insamling. Personer som har fått likartade skador

Prop. 1975/76:139

9

vid olycksfall och i stort sett har fåll samma ersättning på grund av skadorna kan av olika skäl ha drabbats av helt olika förvärvsmässiga och personliga konskvenser av skadorna. Det torde inte vara möjligt att nu söka anpassa den särskilda ersättningen i varje enskilt skadefall så att ersättningen fördelas mellan de aktuella personerna på ett helt rättvist sätt. Jag anser det inle heller vara lämpligt alt som förutsättning för att ersättning skall utgå kräva ingående utredning i de enskilda skadefallen. En sådan utredning skulle sannolikt bli tidsödande och möjligen beröra personliga förhållanden av käns­lig art. Reglerna för att utge en särskild ersättning bör därför utformas efter en schablonmetod som medger en enkel administration vid utbetalning. Ersättningsbeloppet bör anpassas så att resultatet ter sig så rättvist som möjligt vid en jämförelse mellan olika enskilda skadefall.

Jag förordar att särskild ersättning enligt följande riktlinjer utges till värn­pliktiga, vapenfria tjänslepliktiga, civilförsvarspliktiga ocb frivilliga som har skadats svårt vid olycksfall under tjänstgöring inom försvaret.

En första förutsättning föratt ersättning skall ulgå bör vara att den skadade vid utgången av år 1975 hade räu till livränta enligt någon av militärer-sätlningsförordningarna eller motsvarande bestämmelser för civilförsvars­pliktiga och hemvärnsmän. Denna förutsättning böranses vara uppfylld också i de fall där den skadade hade rätt till livränta eller grunderna för någon av de nämnda författningarna.

1969 års reform om olycksfallsskydd för värnpliktiga m. fi. har inneburit all lillfredsslällande ersättning utgått till dem som har skadats under ob­ligatorisk tjänstgöring år 1969 eller senare. De som har skadats under frivillig tjänstgöring under denna tid har i stort sett fåll motsvarande ersättning på grund av försäkring. Den nu aktuella ersättningen bör därför endast avse olycksfallsskador som har inträffat före den 1 januari 1969,

När det gäller frågan om vilka åldersklasser som bör tillerkännas ersättning finner jag del vara väsentligt att jämställa de värnpliktiga m, fi, med dem som har skadats under utförande av arbeie i anställning. Delta innebär att personer som är födda år 1908 eller senare bör få möjlighet att erhålla den särskilda ersättningen.

Jag anser vidare att skadan skall ha medfört en relativt hög invalidilelsgrad för alt ersättning skall utges. Bestämmande av invalidiletsgraden inom yr­kesskadeförsäkringen sker ofta enligt schematiska grunder. Man använder sig av tabeller, som i huvudsak utgår från den inverkan en skada ansågs ha på en kroppsarbetares arbetsförmåga. Vissa justeringar har skett med hänsyn lill förhållandena i del särskilda fallet. Denna s. k. medicinska in­validitetsbedömning har dock lett lill all den för livränta fastställda in­validiteten endast i begränsad utsträckning svarar mot en förvärvsmässig invaliditet. Enligl företagna undersökningar har yrkesskadelivränlan faktiskt kommit att helt eller delvis bli någoi annal än kompensation för inkomst­bortfall för den anlalsmässigt övervägande delen yrkesskadade, främst de med lindriga skador. Den medicinska invaliditetsgraden är dock en god

Prop. 1975/76:139

10

utgångspunkt för att bedöma skadans bestående konsekvens i ideellt hän­seende.

Vid bedömning av vilken grad av invaliditet som bör berättiga lill särskild ersättning finner jag övervägande skäl tala för alt ersättning inte bör ulgå för skador som har lett till en t)estående invaliditet som är lägre än 25 96,

En inom försvarsdepartementet företagen utredning visar alt 556 värn­pliktiga m, n., födda år 1908 eller senare, har skadats vid olycksfall under tjänstgöring före år 1969 så allvariigt att nedsättningen av arbetsförmågan har bedömts vara minst 25 96.

I likhet med vad som gäller för det särskilda olycksfallsskyddet för skador som har inträffat efter år 1968 bör särskild ersättning ulgå för skador under tjänstgöringstiden, däri inbegripet inrycknings- och utryckningsresor, men inte för skador som har inträffat under ledighet eller frilid uianför föriäggnings-områdeo, d.

Den skadades egen medverkan till uppkommen skada bör inte reducera den särskilda ersättningen, utom i fall där han har skadat sig med uppsåt.

Den särskilda ersättningen bör, i likhet med vad som gäller för de av trygghetsnämnden beslutade ersättningarna lill statligt anställda som har skadats vid olycksfall före utgången av år 1972, utgöra ersättning för sveda och värk samt lyte och annal stadigvarande men. Ersättningen bör lill sin storiek bestämmas med hänsyn lill den beslående medicinska invaliditets­graden. Vid fullständig invaliditet bordet särskilda ersättningsbeloppet vara 50 000 kr. Vid bestående invaliditet om 25 96 bör ersättning ulgå med 10 000 kr, och i övrigt bör ersättning utgå enligt följande tabell.

Invaliditets-

Ersättning

Invaliditets-

ErsäUning

grad i %

kr.

grad i %

i

30

13 000

60

30 000

33 1/3

15 000

65

32 500

35

17 000

66 2/3

33 500

40

20 000

70

35 000

45

22 500

75

37 500

50

25 000

80

40 000

55

27 500

90

45 000

Ersättningen bör inte samordnas med annan ersättning som den skadade har erhållit på grund av skadan än sådan ersättning som har beräknats enligl skadeståndsrättsliga grunder. Eftersom den särskilda ersättningen avser en­bart ideell skada bör samordning endast ske med ersättning enligt skade­slåndsrällsliga grunder för sveda och värk saml lyte och annat bestående men. De mindretillfredsställande ersättnings reglersomhargälllföreår 1969 har inle varit avgörande för skadeersättningens storiek i de fall där den skadade har er­hållit skadestånd som han har varit berättigad till eller fltt av billighet. De bäran­de skälen för att nu tillerkänna skadade personer särskild ersättning blir

Prop. 1975/76:139

11

allt svagare ju större del av skadan som har ersatts enligl skadeslåndsrällsliga grunder. Vid samordning mellan den särskilda ersättningen och skadestånd bör därför den som har uppburit fullt skadestånd inte få särskild ersättning och den som har uppburit exempelvis en tredjedel av fullt skadestånd inle lå mer än två tredjedelar av det särskilda ersättningsbelopp som följer av invalidiletsgraden. I de fall då det är tveksamt i vilken mån den skadade har uppburit skadestånd eller ersättning av billighet beräknade efter ska­deslåndsrällsliga regler, bör en för den skadade gynnsam bedömning i frågan ske.

1 delta sammanhang vill jag betona att den särskilda ersättningen enligt mitt förslag inle skall utgå för olycksfallsskador som har drabbat anställd personal under arbetsulövning. För vissa sådana skador har ersättning ut­betalats efter beslut av trygghetsnämnden. Det kan vara möjligt att trygg­helsnämnden har beslutat om särskild ersättning till skadad som skulle vara berättigad till särskild ersättning enligt mitt förslag, I ärende om särskild ersättning bör därför kontrolleras om den skadade som statsanställd har erhållit särskild ersättning efter beslut av trygghetsnämnden. Om så har skett, bör ytterligare ersättning inte utgå.

Har den skadade avlidit efter 1975 års utgång bör ersättningen få utbetalas till hans dödsbo.

Det är av stor vikt alt ärenden angående särskild ersättning handläggs på ett enkelt sätt så att ersättningen kan betalas ut lill den skadade så snabbi som möjligt. När det är möjligt bör fråga om särskild ersättning prövas ulan att den skadade behöver ansöka om ersättning. Den invali­dilelsgrad som gällde vid utgången av år 1975 bör läggas till grund för beräkning av ersättningsbeloppet. Om bestående invaliditetsgrad inte är fast­ställd vid nämnda lidpunkt, bör ersättningen beräknas efter den bestående invaliditetsgrad som därefter har fastställts eller, om det inte har kunnat ske, efter en invaliditetsgrad som uppskattas efter hörande av riksförsäk­ringsverket.

Försvarets civilförvaltning, som handhar reglering av personskador inom försvarsmaktens verksamhetsområde enligt skadeståndsrättsliga grunder, bör fa i uppdrag att handlägga ärenden angående särskild ersättning. Riks­försäkringsverkets handlingar bör i fiertalet aktuella fall utgöra tillräckligt underiag för utbetalning av ersättning. Det bör föreskrivas att civilförvalt­ningen skall höra försvarets skaderegleringsnämnd i ärenden där den be­stående invalidiletsgraden inle har fastställts eller där omständigheterna vid olycksfallet eller samordningen med skadestånd medför särskilda svårig­heter.

Kostnaderna för den särskilda ersättningen kan, med stöd av den företagna utredningen, beräknas relativt väl. Det huvudsakliga osäkerhetsmomentet vid kostnadsberäkningen är i vad mån skadeslåndsrättsligt beräknad ideell ersättning har kommit de skadade till godo. En reducering till ca en fjärdedel av maximal kostnad för de 120 fall som, redan på grundval av handlingar

Prop. 1975/76:139

12

hos riksförsäkringsverket, möjligen kan ha falt sådan ersättning ter sig rimlig. Efter en sådan reducering blir den beräknade kostnaden ca 10 milj. kr. Några av de nu kända 556 skadefallen kan vara sådana som har inträffat under ledighet eller frilid utan all ge rätt till särskild ersättning. Samtidigt kan sådan ersättning i vissa fall komma all utgå med högre belopp än vad som har antagits på grund av utredningen. Del gäller fall där fråga om beslående invalidilelsgrad prövas för första gången i ärende som avser skadad som hade rält till livränta vid utgången av år 1975 eller där den bestående invalidiletsgraden har lagils lill omprövning under liden efler del utred­ningen verkställdes men före utgången av år 1975 och därvid kommit att höjas. Jag räknar därför med alt kostnaderna för den särskilda ersättningen blir omkring 10 milj. kr. I prop. 1975/76:100 (bil. 6 s. 3(K)) har regeringen föreslagit riksdagen all till Vissa ersättningar m. m. för budgetåret 1976/77 anvisa ell förslagsanslag av 41 030000 kr. I detta belopp ingår beräknade kostnader för särskild ersättning med 10 milj. kr.

Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag all regeringen föreslår riksdagen

att godkänna de riktlinjer för särskild ersättning lill värnpliktiga m. n. som jag har förordat.

Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att antaga det förslag som före­draganden har lagt fram.

Gotab, Stockholm 1976 50.188