Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1977/78: 82

Regeringens proposition

1911/IS: 82

om stöd till de fria samfundens teologiska seminarier;

beslutad den 12 januari 1978.

Regeringen föreslår riksdagen att antaga det förslag som har uppta­gits i bifogade utdrag av regeringsprotokoll.

På regeringens vägnar

THORBJÖRN[REDACTED_EFTERNAMN]

JAN-ERIK[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

Propositionen behandlar fördelningen av ett anslag av 1 milj. kr. till de fria samfundens teologiska seminarier. Enligt förslaget skall 825 000 kr. utgå som allmänt bidrag till de teologiska seminarierna. Dessutom skall 175 000 kr. anvisas för seminariernas köp av t. ex. kur­ser och föreläsningar från högskolan.

1    Riksdagen 1977/78. 1 sciiul. Nr 82

Prop. 1977/78: 82

2

Utdrag

UTBILDNINGSDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1978-01-12

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Dahl­gren, Asling,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Wik­ström,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om stöd till de fria samfundens teologiska seminarier

1    Inledning

Med stöd av regeringens bemyndigande den 26 maj 1976 tillkallade dåvarande chefen för utbildningsdepartementet samma dag en kom­mitté (U 1976: 06) med uppdrag att utreda frågan om stöd till de fria samfundens teologiska seminarier (jfr KrU 1975/76:30, rskr 1975/ 76: 196). Genom beslut den 2 december 1976 utvidgade regeringen kommitténs uppdrag. Kommittén har i mars 1977 överlämnat ett be­tänkande (DsU 1977: 5) De fria teologiska seminarierna. Efter re­miss har yttranden över betänkandet avgivits av skolöverstyrelsen (SÖ), universitets- och högskoleämbetet (UHÄ) som överlämnat yttranden från universiteten i Stockholm, Uppsala, Linköping,[REDACTED_EFTERNAMN] och Göteborg samt högskolorna i Örebro och Jönköping styrelserna för Stock­holms, Uppsala, Linköpings och Göteborgs högskoleregioner, centrala stiidiestödsnämnden, ärkebiskopen, svenska kyrkans utbildningsnämnd. Evangeliska fosterlands-stiftelsen, Missionssällskapet helgelseförbundet. Metodistkyrkan i Sverige, Svenska alliansmissionen, Svenska baptist­samfundet. Svenska missionsförbundet. Örebromissionen, elevkårerna vid Betelseminariet, Frälsningsarméns krigsskola, Johannelunds teolo­giska institut. Missionsskolan Götabro, Missionsskolan Kortebo, Svens­ka missionsförbundets teologiska seminarium och Örebro missionsskola, Sveriges förenade studentkårer, Frikyrkliga teologgruppen i Uppsala samt Landsorganisationen i Sverige.

1 prop. 1977/78: 100 (bil. 12) har under anslaget D 9. Utbildning för kultur- och informationsyrken beräknats ett belopp av 1 000 000 kr. för stöd till de fria samfundens teologiska seminarier. Härvid anmälde jag min avsikt att vad gäller den närmare utformningen av stödet föreslå re-

' Avdelningsdirektören Torsten KUlvemark (ordförande), rektorn Olle Eng­ström och studierektorn Alf Teigcl.

Prop. 1977/78: 82

3

gcringcn att avge en särskild proposition till riksdagen vid 1977/78 års riksmöte. Jag anhåller nu att, efter samråd med chefen för kommun-departementet, få ta upp dessa frågor.

2    Utredningsförslaget

Kommittén säger sig i första hand ha sett som sin uppgift att i nära kontakt med berörda parter kartlägga de fria teologiska seminariernas utbildning. Därvid har kommittén sökt analysera seminariernas roll i samfundens liv samt ställt deras utbildning i relation tUl den religions­vetenskapliga utbildningen inom högskolan.

När det gäller frågan om statligt stöd till seminarierna har kommit­tén föreslagit olika tänkbara former för ett sådant stöd. Den har där­emot inte sett som sin uppgift att lägga fram förslag om storleken av ett sådant stöd.

Kommittén har valt att behandla de skolor som är representerade i de fria teologiska seminariemas rektorskonvent dvs. Betelseminariet, Fräls­ningsarméns krigsskola, Johannelunds teologiska institut. Metodistkyr­kans teologiska seminarium. Missionsskolan Götabro, Missionsskolan Kortebo, Svenska Missionsförbundets teologiska seminarium och Örebro missionsskola. Kommittén anser sig därmed ha täckt pastorsutbildning­en inom de flesta fria samfund som har sådan utbildning inom landet.

Kommittén framhåller att samfundens utbildningsinstitutioner skapa­des för att tillgodose behovet av utbildning för dem som ville gå i tjänst hos de skilda väckelserörelser som växte fram under 1800-talets senare del med arbetsuppgifter inom landet eller i missionsländerna. Andra ut­bildningsmöjligheter stod inte till buds. Studier vid de teologiska fakul­teterna var för många som ville tjäna inom samfunden otänkbara både med hänsyn till de inträdeskrav och den studieinriktning som gällde vid dessa och med hänsyn till att dessa fakulteter vid denna tid dominera­des starkt av den statskyrka som man i olika avseenden opponerade mot. Kommittén betonar att relationerna till de teologiska fakultetema efter hand i grunden har förändrats. De fria samfundens seminarier var framhåller kommittén de svenska folkrörelsernas första egna ut­bildningsinstitutioner. Den missionärsutbildning som redan i slutet av 1800-talet gavs vid dessa seminarier blev den första egentliga u-lands-utbildningen i vårt land.

Vidare erinrar kommittén om seminariemas betydelse som centra för idé- och opinionsbildningen inom samfunden, då det i betydande ut­sträckning är där, som samfundens grundsyn och bärande idéer har be­arbetats och vidareutvecklats. Enligt kommittén betraktas seminarierna av samfunden själva som för samfundens hela verksamhet mycket vik­tiga institutioner, bl. a. därför att de bidrar till att bevara och vidareut­veckla resp. samfunds identitet.

Kommittén presenterar i ett särskilt avsnitt seminarieutbildningen

It   Riksdagen 1977/78.1 saml. Nr 82

Prop. 1977/78: 82

4

vad gäller mål, uppläggning och innehåll, tillträdesbestämmelser samt ekonomi. Redogörelsen avser då främst den vanligtvis treåriga pastors­utbildningen. Av denna framgår att merparten av utbildningen är yrkes-förberedande. De studerande skall i regel vara inriktade på tjänst i det samfund till vilket seminariet har anknytning. Ett par seminarier tar emot även studerande som avser att gå i annat samfunds tjänst. Utbild­ningen anges ha dubbla syften att dels ge kunskaper, dels ge färdig­heter och personlig mognad inför kommande församlingstjänst. Den studiemiljö som seminarierna erbjuder upplevs av lärare och elever ha avgörande betydelse vid förverkligandet av utbildningens mål. De till­fällen till gemenskap i andaktsliv och studier i och vid sidan av under­visningen som vistelsen vid seminarierna erbjuder anses härvid väsent­liga.

Vad gäller utbildningens uppläggning läses dels teoretisk-teologiska ämnen såsom allmän religionsvetenskap, bibelvetenskap, historisk teolo­gi och systematisk teologi, dels praktisk-teologiska ämnen såsom ho-miletik, kateketik, själavårdslära, sång och musik m. fl. ämnen dels också vissa övriga ämnen såsom teologisk engelska, kulturorientering, kommunikationsteknik och gruppdynamik. Den studerande läser i regel kurser som motsvarar 40 poäng på ett läsår. 1 poäng motsvarar en stu­dievecka. En del seminarier erbjuder även frivUIiga överkurser inom ramen för föreskriven utbildningstid.

Regelbundet återkommande praktikperioder är inlagda i läsåret. Se­minarierna förmedlar även ferieuppgifter i församling eller i profant yrkesarbete.

För tillträde tillämpar seminarierna dels formella förkunskapskrav, dels krav på samfundstillhörighet, rekommendationer, praktik och ål­der. Vanligen krävs för tillträde till pastorsutbildningen att den sökande har genomgått två- eUer treårig linje i gymnasieskolan eller motsvarande utbildning. Där så inte är fallet har dock flertalet studerande elvaårig skolutbildning.

Seminarierna hade läsåret 1975/76 305 elever. I fråga om kostnader för UtbUdningen redovisar kommittén en omsättning kalenderåret 1975 eUer läsåret 1975/76 av ca 4,6 milj. kr. Intäkterna uppgick tUl 4,4 milj. kr. Av detta belopp utgjorde 3,4 milj. kr. bidrag från samfunden samt för skolorna särskilt insamlade medel.

Kommittén tar upp frågan om samhällets stöd åt konfessionellt präg­lad utbildning. Därvid framhåller den att det kan tyckas som om det låg en motsättning mellan å ena sidan de ursprungliga direktivens beto­nande av stödets begränsning till "konfessionslös" utbildning och å and­ra sidan tilläggsdirektivens understrykande av seminariernas betydelse för trossamfunden som folkrörelser och att stödet bör utformas med hänsyn till detta. I själva verket, menar kommittén, beror denna dub­belhet på att man kan se frågan från två olika utgångspunkter. Den ena

Prop. 1977/78: 82

5

utgångspunkten är att seminarierna bör ges anknytning till högskolan. Ur den aspekten är det naturiigt att stödets utformning överensstämmer med de regler som gäller för högskolans undervisning. Den andra ut­gångspunkten är att seminarierna är centrala organ inom svensk folk­rörelse och att därför de konfessionella inslagen har ett värde i sig för samhället, om man ser saken ur den demokratiska pluralismens synvin­kel. På den grunden kan man menar kommittén ge seminarierna stöd på samma sätt som man stöder andra klart profilerade utbildningar i folkrörelsemas eller organisationernas regi. Enligt kommitténs upp­fattning finns det i seminariernas konfessionella utbildning ett positivt värde som kan vara förtjänt av samhällets stöd. Det är samtidigt kom­mitténs övertygelse att den egna samfundsmässiga profileringen av ut­bildningen kan gagnas av ett samspel med en icke-konfessionell och en konfessionellt öppen utbildning t. ex. inom högskolans ram.

Närmandet mellan seminarierna och högskolan har menar kom­mittén skett från två håll. Ä ena sidan har de fria samfundens pas­torsutbildningar fått en alltmer påtaglig eftergymnasial karaktär och kompetenskraven har höjts. Ä andra sidan har högskolebegreppet vid­gats mer och mer och högskoleutbildningen har öppnats för nya grup­per av studerande. Generellt sett kan man därför enligt kommittén säga att seminarieutbildningen numera utgår från samma förkunskapsnivå som annan högskoleutbildning. Kommittén framhåller att seminarielä­rarnas allmänna kompetens successivt har stigit så att den kan sägas ligga inom den spännvidd för kompetens som finns inom hela det nya och vidgade högskoleområdet.

Med hänsyn till den antydda utvecklingen anser kommittén det rik­tigt att betrakta seminarieutbUdningen som en högskoleutbildning med enskilt huvudmannaskap.

Kommittén framhåller vidare att det föreligger mänga kontaktpunk­ter mellan de teologiska seminarierna och universitetens religionsveten-skapliga utbildning. Dessa har dock ganska osystematisk karaktär. Kom­mittén anser att man oavsett utformningen av ett eventuellt statligt stöd skulle ha mycket att vinna från båda sidor på ett utbyggt och mer formaliserat kontaktmönster än f. n.

En sådan formalisering skulle enligt kommittén kunna bestå i att man i utbildningsplanen anger att genomgången seminarieutbildning enligt UHÄ:s närmare bestämmande kan vara alternativ till de första 40 poängen inom religionsvetenskapUg utbildningslinje. Det bör vidare enligt kommittén anges att sådan utbildning för avläggande av examen får tillgodoräknas som 40 poäng. Förslaget innebär alltså att det inte är fråga om en överskrivning utan om ett kvantitativt tillgodoräknande för examen av tidigare utbildning på samma sätt som t. ex. studerande från andra nordiska länder kan tillgodoräkna sin utbildning för svensk examen. Vidare anser kommittén att för de studerande som önskar få

Prop. 1977/78: 82

g

grundkursens specieUa kompetens detta skulle kunna lösas genom att ett statligt stöd till seminariema ges en utformning som gör viss utbild­ning och examination inom högskolans ram möjlig.

Av en jämförelse mellan de skilda utbildningarna framgår att inom pastorsutbildningarna vid Betelseminariet, Metodistkyrkans teologiska seminarium. Missionsskolan Götabro, Missionsskolan Kortebo och Svenska missionsförbundets teologiska seminarium den teoretisk-teolo­giska utbildningen omfattar ca 2/3 av utbildningstiden, medan praktisk­teologiska ämnen och eventuellt övriga ämnen fyller resterande tid. Vid Örebro missionsskola utgör den teoretisk-teologiska utbildningen ca 90 % av utbildningen.

Vid Frälsningsarméns krigsskola upptas större delen av utbildnings­tiden av praktisk-teologiska ämnen, praktik och övriga ämnen framför allt musik. Endast 1/3 av utbildningen utgörs av teoretisk-teologiska ämnen. Av dessa dominerar bibelvetenskap, som läses icke-språkligt.

Vid Johannelunds teologiska institut är utbildningen disponerad så att det teoretisk-teologiska studiet upptar 75 % av utbildningstiden. Res­terande tid är avsedd för praktisk-teologiska studier.

Blivande prästers utbildning vid teologisk fakultet består av sju ter­miners teoretisk-teologiska studier och en termins praktisk-teologisk kurs.

Vid seminarierna läses de teoretisk- och praktisk-teologiska ämne­na paraUellt. Också i det teoretisk-teologiska studiet integreras praktisk tillämpning som kan anses betydelsefull för den framtida tjänsten.

Vid teologisk institution läses de praktisk-teologiska ämnena under en, avslutande termin. Förberedande praktisk-teologiska kurser (ca 70 timmar) läses dock vid sidan av det differentierade ämnesstudiet.

Flertalet seminarier erbjuder liksom högskolan fortbildning efter full­gjord grundutbildning.

Såväl högskolan som seminarierna har under senare år gått in för nya arbetsformer där stor vikt läggs vid självständigt arbete. De studerandes inflytande över utbUdningen har successivt ökat.

I fråga om utbildningens innehåll uppvisar enligt kommittén pastors-utbildningarna stora likheter med delar av den utbildning som ges vid teologisk institution vad gäller uppläggning och innehåll. Stora delar av litteraturen inom grundkurs AB 1 i religionskunskap återfinns i semi­nariernas utbildning.

I de fall där litteraturen ej överensstämmer, återfinns i seminariernas litteraturlistor som regel i förhållande till grundkursen likvärdiga tidar.

En särstäUning intar Johannelunds teologiska institut, vars studeran­de läser hela grundkursen vid teologiska institutionen i Uppsala.

Utöver grundkursen företer seminariernas och högskolans religions-vetenskapliga utbildning stora likheter vad gäller studiet av bibelveten-

Prop. 1977/78: 82

7

skåp. Kurserna i grekiska och hebreiska är i det närmaste identiskt upp­lagda vad gäller målformuleringar, undervisning och kursUtteratur. I det exegetiska studiet ges grundläggande kunskaper i tidshistoria av i stort sett samma slag. I texttolkningen kan dock olika bibelsyn göra sig gällande, så att de olika utbildningarna på denna punkt kommer att skilja sig från varandra.

Från de övriga seminariema skiljer sig Frälsningsarméns krigsskola markant. Utbildningens tyngdpunkt är föriagd till de prakriska momen­ten. Litteraturförteckningen för den teoretisk-teologiska delen upptar inga av de titlar som återfinns i grundkursens studieplan. TiU huvud­delen av denna utbildning används översättningar av kompendier, som har producerats av Frälsningsarméns högkvarter i London.

Vidare framhåller kommittén att utbildningen vid seminarierna får sin bestämda konfessionella profU främst genom en naturUg närhet till det egna samfundet i form av studiebesök vid samfundets institutioner och kontakten med församlingar och deras ledning. Endast i ringa ut­sträckning markeras den konfessioneUa särarten genom valet av kurs­litteratur. Ett undantag utgör som nyss har nämnts Frälsningsarmén.

Som bakgrund till sina förslag om statligt stöd till de fria teologiska seminarierna redovisar kommittén de olika intressen som gör sig gäl­lande i fråga om stödets syfte och utformning.

Kommittén anser det naturligt att se frågan om statligt stöd till de fria seminarierna som en del av problemet om samhällets förhållande till fria och ideella folkrörelser. Kommittén framhåUer att samhället på senare tid har slagit vakt om olika ideella rörelsers fria roll i offentligt liv och allmän idédebatt. Som exempel anges det statliga stödet till rö­relsernas utbildningsverksamhet i form av stöd till folkbildningsarbete och verksamhet vid de rörelseanknutna folkhögskolorna. Känneteck­nande för stödet är att det ges utan alltför starka villkor och reglering­ar. Kommittén menar att samhällsintresset att stödja en central del av de fria ideella rörelsernas verksamhet speglas också i de tre motioner som föranledde riksdagens begäran om den utredning som nu är ge­nomförd. Den drar slutsatsen att det från samhällets sida finns ett starkt intresse av att rörelseanknutna utbUdningar av den typ som seminarier­na representerar får stöd från det allmännas sida i former som inte allt­för mycket binder huvudmännen.

Om man ser frågan ur utbildningssamhällets synvinkel, dvs. de in­stanser som har att ta ställning tiU den statliga utbildningspolitikens ut­formning och samordning, anser kommittén det naturligt att ställa den i relation till den nya högskoleorganisationen.

Kommittén konstaterar att enskilda utbildningar av eftergymnasial karaktär inte har närmare behandlats i utredningsarbetet och besluten rörande denna organisation. Den anser emellertid att det kan finnas ett naturligt intresse från statens och de utbildningsplanerande myndighe-

2t    Riksdagen 1977/78. 1 saml. Nr 82

Prop. 1977/78: 82

ö

temas sida att i största möjliga utsträckning få till stånd en samord­ning mellan seminarierna och statlig högskoleutbildning. En sådan sam­ordning kan enligt kommitténs mening ske på flera olika plan och bl. a. innebära olika former av integration mellan seminarierna och den re-ligionsvetenskapHga utbildningen inom den statliga högskolans ram. Kommittén stäUer sig emeUertid tveksam tUl en samordning som endast innebär att man undviker dubblerade utbildningsmoment.

Samordningen kan enUgt kommittén också innebära att man accep­terar vissa grundläggande värderingar och mål för utbildningen. Kom­mittén anser att det från samhällets synpunkt bör vara angeläget att de utbildningar man stöder ekonomiskt inte strider mot de mål som satts upp för den offentliga utbildningen.

Som viktiga mål för högskolan nämner kommittén kritisk skolning, internationalisering, forskningsanknytning och möjligheter till återkom­mande utbildning. Kommittén utvecklar närmare vilka krav dessa sam­hällets utbildningsmål ställer på seminariema. Den konstaterar att se­minarierna i stort sett fyller dessa krav. Ett undantag är kravet på forskningsanknytning. Kommittén anser det därför skäligt att eventuel­la statliga bidrag till utbildningen får en sådan form att de bidrar till att stärka sambandet med den aktuella religionsvetenskapliga forskningen.

I fråga om den religionsvetenskapliga utbildningens intressen i sam­manhanget framhåUer kommittén att det bör vara ett starkt intresse från de teologiska institutionernas sida att få nära anknytning till semi­nariema för att garantera möjligheten till samordning i olika avseen­den. Även om man inte behöver se något konkurrensförhällande mel­lan institutionerna och seminarierna är det självklart att man från uni­versitetens sida gärna ser att man kan tUlgodose mer än f. n. av de fria samfundens utbildningsbehov och därigenom få en bredare bas för teo­logisk grundutbildning och forskning. Mot den bakgrunden synes det kommittén som om det ur den religionsvetenskapliga grundutbildning­ens synvinkel ar mest önskvärt med en långtgående samordning.

Kommittén anser det naturligt bl. a. mot bakgrund av de ställ­ningstaganden som har gjorts i fråga om folkhögskolan att man från samfundens sida i första hand är intresserad av sådana stödformer som gör det möjligt att bevara seminarierna som fria rörelseskolor med stor frihet att lägga upp sin undervisning utan en påtvingad anpassning till det regelsystem som gäUer för den statliga högskoleutbildningen.

Även om man således från samfundens sida i första hand förordar di­rekta och obundna ekonomiska bidrag finns, framhåller kommittén, ett betydande intresse för något slag av anknytning till högskolan. Som exempel på sådan anknytning nämns möjlighet för studerande från se­minarierna att vidareutbilda sig inom högskolan. Detta innebär att man önskar ett formeUt erkännande av seminarieutbildningen som tillräck­lig grund för studier inom teologie kandidatexamens andra del eller för

Prop. 1977/78: 82

9

tillträde till tematerminen resp. en föreslagen konfessionellt öppen praktisk-teologisk utbildning. Vidare finns starka önskemål om möjlig­heter för de studerande att följa enstaka kurser inom högskolans ram eller att få lärare från teologisk fakultet att medverka i vissa delar av utbildningen.

Som ytterligare en viktig intressegrupp i sammanhanget nämner kom­mittén de studerande. För att få deras synpunkter har kommittén haft överläggningar med representanter för berörda elevkårer. Vid överlägg­ningarna uttalade en majoritet av eleverna en stark önskan att bevara seminariernas utbUdning i nuvarande form. Vid en alltför stark integra­tion mellan seminarieutbildningen och högskoleutbildningen befarade man att många värdefulla inslag i den nuvarande undervisningen skulle gä förlorade.

Vid överläggningen presenterades också den organisatoriska modell som finns vid Johannelunds teologiska institut i Uppsala, där universi­tetets grundkurs AB 1 i reUgionskunskap är integrerad i institutets egen utbildning. Denna uppläggning, som ger tillfälle både tiU konfrontation med andra studerandekategorier vid universitetet och till uppföljning inom den egna gruppen i internatform, upplevs som positiv av de stude­rande vid institutet.

De punkter där elevrepresentanterna önskade se en förändring i jäm­förelse med nuvarande förhållanden gällde dels den i det föregående be­rörda frågan om möjligheter till fortsatta studier vid högskola, dels frågan om rätt tUl statligt studiestöd.

På den första punkten önskade man från de studerandes sida en fas­tare reglering som undanröjer den osäkerhet som f. n. råder om möjlig­heterna att tillgodoräkna seminariestudiema. Den andra punkten, om studiestödet, rör de tre seminarier vid vilka de studerande inte har så­dant stöd. Det gäller Frälsningsarméns krigsskola. Missionsskolan Göta­bro och Missionsskolan Kortebo. För de studerande vid dessa skolor är det självfallet av intresse att de också kan få studiestöd när skolorna nu successivt har nått en eftergymnasial nivå.

När det gäller den närmare utformningen av ett statligt stöd till se­minarierna diskuterar kommittén tre olika stödformer.

I det första fallet skulle delar av seminariemas utbildning integreras med motsvarande utbUdning inom högskolans ram.

Enligt den andra modeUen skulle utgå genereUa bidrag till semina­rierna utan särskilda villkor enligt vissa på förhand fastställda nor­mer.

En tredje modeU den som kommittén förordar utgör en kom­bination av de två första. Man låter en del av stödet utgå i form av ge­nerella bidrag medan en annan del används för att få till stånd en an­knytning mellan seminariema och högskolan.

Kommittén anser att man på detta sätt skapar en grundläggande rätt-

Prop. 1977/78: 82

10

visa mellan seminarierna genom att alla får del av stödet oavsett deras möjligheter att utnyttja högskolans resurser. Man underiättar vidare på detta sätt det stegvisa närmande mellan seminarierna och högskolan som från vissa synpunkter kan anses önskvärt.

Av det generella bidraget skuUe det fördelande organet kunna avsät­ta en del för ett fast bidrag, lika för alla seminarier, kommittén näm­ner som ett räkneexempel beloppet 50 000 kr. och en del för ett rör­ligt lärarlönebidrag, t. ex. 50 % av lärarlönekostnaderna.

Bidraget för högskoleanknytning skulle ges i form av anslag tUl en­staka kurser inom högskolan och fördelas av ett centralt organ, t. ex. UHÄ.

Detaljerna i stödets utformning bör enligt kommittén vid varje för-delningstiUfälle bestämmas av den centrala myndigheten. Regering och riksdag bör således ta ställning endast tUl det totala stödbeloppets stor­lek och hur stor del som bör användas för högskoleanknytning.

Kommittén föreslår inte något totalbelopp för det statliga stödet utan anger endast som exempel att om staten skulle bidra med hälften av se­minariernas totala kostnader skulle detta innebära ett anslag om ca 2,3 milj. kr. Bidrag med en tredjedel gör 1,5 milj. kr. och med en fjärdedel 1,1 milj. kr.

I fråga om avvägningen meUan den genereUa bidragsdelen och den del som skall användas för högskoleanknytning har inom kommittén rått delade meningar. Man har dock enats om att den föreslagna bi­dragskonstruktionen är meningsfull endast om minst 25 % av totalbe­loppet avsätts för den ena bidragsdelen.

Det generella bidraget bör enligt kommittén delas ut utan särskilda viUkor. Det bör alltså tiUfalla samtliga seminarier oavsett deras del i den högskoleanknutna bidragsdelen. Den för högskoleanknuten utbild­ning avsedda delen av bidraget bör utgå till respektive seminarium. I det fall ett seminarium inte önskar utnyttja denna del, får beloppet enligt förslaget tUldelas andra seminarier för motsvarande ändamål.

Kommittén föreslår att stödet ges över ett särskilt anslag under stats­budgetens utbildningshuvudtitel. Det fördelas av central myndighet, dvs. UHÄ. Sedan riksdagen har fastställt beloppets storiek och fördelningen på de två bidragsformerna bör det ankomma på UHÄ att t. ex. fast­ställa det fasta grundbidragets storlek.

Kommittén anser det naturiigt att frågan bereds av den berörda pla­neringsberedningen inom UHÄ.

UHÄ:s fördelningsbeslut bör enligt kommitténs mening fattas så ti­digt som möjligt under våren. Dessförinnan bör seminariema ha kom­mit in med underlag i form av ansökningar om medel för enstaka kur­ser samt visst underlag för UHÄ:s förslag tUl anslagsframställning.

Prop. 1977/78: 82

11

3    Remissyttrandena

Förslaget om stöd till de fria teologiska seminarierna har fått ett i huvudsak positivt mottagande av remissinstanserna. Endast ett fåtal har ställt sig direkt negativa medan andra har riktat kritik mot eller föresla­git komplettering i vissa detaljer i förslaget.

Några remissinstanser berör utredningens tolkning av direktiven och dess sätt att lösa sin uppgift. Flertalet av dem ger i huvudsak positiva omdömen i dessa avseenden. Svenska Missionsförbundet noterar således med tillfredsställelse att utredningen vid tolkningen av direktiven har ta­git som sin uppgift att efter en kartläggning av de fria teologiska semi­nariernas utbildning och en diskussion av begreppet konfessionell ut­bildning och i samband därmed värdet av den vid seminarierna bedrivna utbildningen ur allmän samhällelig synpunkt gå tUl konkret belysning av olika former i vUka samhället kan tänkas ge den av seminarierna be­drivna utbildningen sitt direkta stöd.

Örebromissionen däremot är kritisk mot vissa av utredningens reso­nemang och slutsatser och anser att en mer kvalificerad analys av se­minarieutbildningen skulle ha gett utredningen större förutsättningar för en enhetlig bedömning. Samhällsvetenskapliga fakultetens i Göte­borg fakultetsnämnds och utbildningsnämnds uppfattning är att det framlagda betänkandet uppvisar så grava brister att det inte bör ligga till grund för beslut om bidrag tUl utbildningen inom teologiska semina­rier.

De allra flesta remissinstanserna intar i stort sett en positiv stånd­punkt till utredningens förslag om stöd till de fria samfundens teologis­ka seminarier. Det gäller även de närmast berörda instanserna, dvs. se­minariernas huvudmän och de studerande. Några av dessa redovisar emellertid viss tveksamhet, främst till högskoleanknytningen, medan Örebromissionen och elevkåren vid Örebro missionsskola ställer sig mer eller mindre avvisande till utredningens förslag om ekonomiskt stöd.

Metodistkyrkan i Sverige understryker vikten av att seminariernas integritet och deras centrala betydelse för samfundens liv bevaras oav­sett vilken modell för statligt stöd man väljer. De övriga samfunden an­för liknande synpunkter i sina yttranden.

Några remissinstanser, bland dem Svenska baptistsamfundet och Evangeliska fosterlandsstiftelsen framhåller att ett samhällsstöd skulle kunna förbättra utbildningens kvalitet. Sistnämnda instans anser att ett bidrag skulle hjälpa seminarierna att även för framtiden kunna anställa väl utbildade lärare och hålla undervisningen på en hög nivå. Dessutom skulle det enligt stiftelsen ge seminariernas lärare ökade möjligheter att få tid över till teologisk bearbetning av aktuella problem och till ett teo­logiskt nyskapande, som ligger i hela samhällets intresse.

Arkebiskopen anser att det är tillfredsställande att möjligheter kan öppnas för en breddning av det samhälleliga stödet tUl utbildning till

Prop. 1977/78: 82

12

tjänst inom de fria trossamfunden i Sverige. Frikyrkliga teologgruppen i Uppsala uttrycker på liknande sätt tillfredsställelse över förslagen. Den anser det mycket väsentligt att aUa som skall tjänstgöra i framti­dens kyrka/samfund bibringas en objektiv och ändamålsenlig utbild­ning. Gruppen förmodar att detta är den mest framkomliga vägen mot nya öppningar i ekumeniken.

Högskolan i Jönköping stöder förslaget om bidrag tUl seminarierna och anser att seminarierna på ett avgörande sätt har bidragit till för­verkligandet av den demokratiska grundsynen.

Teologiska fakultetsnämnden och nämnden för religionsvetenskapli­ga linjen i Uppsala hälsar med tillfredsställelse det samhällsstöd som genom förslaget skuUe komma samfundens utbildningsanstalter tUl del. Detta innebär enligt nämnderna att det totala utbudet av religionsut­bildning skulle främjas samtidigt som de principieUa förutsättningar be­aktas, vilka gäller för den religionsvetenskapliga utbildningen på olika nivåer. Nämnderna förmodar att detta resulterar i en för högskolan och den reUgionsvetenskapliga utbildningen och forskningen stimule­rande effekt.

Några remissinstanser berör frågan om avgränsningen av förslaget om stöd till att gälla de åtta seminarier som är representerade i de fria teologiska seminariernas rektorskonvent. UHÄ anser sig inte ha anled­ning att ta närmare ställning till stödet tiU seminariema. Ämbetet på­pekar emeUertid att om förslaget bifalls en rad samfund kommer att lämnas utanför och hänvisar till yttrandena från samhällsvetenskapliga fakultetens i Göteborg fakultetsnämnd och utbildningsnämnd. Dessa nämnder anser att avgränsningen har skett på ett godtyckligt och olyck­ligt sätt. Nämnderna anser att fria samfund inte är oproblematiska att avgränsa och frågar varför de mosaiska församlingarnas utbildning inte kan anses vara teologiska seminarier. Nämndema frågar likaså efter skälen tiU att Jesu Kristi Kyrka av Sista Dagars Heliga inte finns med i utredningen. Även Örebromissionen anser av andra skäl att utredning­ens begränsning av uppdraget är diskutabel och framhåller att ett even­tuellt stöd inte får vara så utformat att strukturella förändringar för­dröjs eller förhindras.

Styrelsen för Göteborgs högskoleregion däremot förutsätter att bi­dragssystemet endast gäUer den av utredningen föreslagna gruppen av seminarier. Metodistkyrkan i Sverige finner det vara korrekt och helt naturligt att utredningen även tagit med de seminarier som inte står under UHÄ:s tillsyn men är representerade i de fria teologiska semina­riemas rektorskonvent. Frikyrkliga teologgruppen i Uppsala anser att de anstalter som utredningen har behandlat faller inom ramen för vad som kan ligga i samhällets intresse att stödja. Men därutöver förekom­mer enligt teologgruppen en ymnig flora av s. k. bibelinstitut m. m., vilkas undervisning inte fyller några som helst vetenskapliga krav. Ga-

Prop. 1977/78: 82

13

rantier bor enligt teologgruppen skapas för att de föreslagna medlen inte tillfaller sådana utbildningar.

När det gäller de av utredningen angivna motiven för stöd har re­missinstanserna från skilda utgångspunkter berört dels synpunkten att samhället har ett intresse av att stödja seminarierna i deras egenskap av idécentra för folkrörelser på samma sätt som samhället stöder t. ex. rö­relseanknutna folkhögskolor, dels synpunkten att den samfundsmässiga profileringen av utbildningen kan gagnas av samspel med högskoleut­bildningen.

SÖ anser det naturligt att tillstyrka förslaget utifrån värdet av ideo­logisk pluralism. Historisk-filosofiska och språkvetenskapliga sektioner­nas i Göteborg sektionsnämnder och utbildningsnämnder. Svenska kyr­kans utbildningsnämnd samt Svenska Missionsförbundet framför lik­nande synpunkter. Missionsförbundet framhåller vidare att det måste vara av största värde för vårt samhälle i dag att samfundens folkrörel-sepräglade karaktär bevaras och vidareutvecklas. Pastorsutbildningen och seminariernas övriga verksamhet utgör enligt missionsförbundet en i samfunden så integrerande del att det alltjämt måste anses som ofrån­komligt att denna verksamhet sker i samfundens egen regi.

Örebromissionen ser frågan om relationerna mellan samfund och se­minarier på ett annat sätt än utredningen. Den anser att samfunden i utredningen genomgående tillskrivs en roll som enbart är tUlämplig i delar av kristenheten och att det under senare år för allt fler har blivit mer naturligt att se kristenheten som en enhet. Den nära bundenhet till huvudmannen som angetts i betänkandet anser örebromissionen inte giltigt för Örebro missionsskola. Metodistkyrkan i Sverige anser att ut­redningen inte helt har kunnat undgå en viss ensidighet, då den för de olika seminarierna gemensamma kristna grundinriktningen väl knap­past blivit tillräckligt uppmärksammad.

Svenska missionsförbundet menar att utbildningen vid dess seminarium är konfessionell i den meningen att den är klart yrkesinriktad för tjäns­ter inom det egna samfundet. Såväl lärare som studerande förutsätts vara medvetna om och engagerade för detta. Man betonar emeUertid att målsättningen i studium och undervisning inte är någon snäv kon-fessionalism i gängse mening utan att saklighet och analys, allsidighet och noggrannhet med flera vetenskapUga kriterier är vägledande rikt­märken. Missionsförbundet anser att yrkesinriktning lika litet här be­höver innebära en försnävning som när det gäller andra yrkesinriktade utbildningar även inom högskolans ram.

Elevkåren vid Svenska missionsförbundets teologiska seminarium ser den nära anknytningen till samfundets församlingar och samfunds­ledning som mycket väsenttig. Man är tveksam till statligt stöd då man menar att man därmed riskerar en sämre kontakt med församlingarna. Elevkåren vid Örebro missionsskola anser att man när det gäller sam-

Prop. 1977/78: 82

14

hållets stöd till folkrörelser måste beakta att idealitet och personligt offrande har varit grundpelare i detta sammanhang. Elevkåren ställer sig tveksam till förslaget om stöd bl. a. med hänvisning till behovet av ökad u-landshjälp. Sistnämnda skäl för tveksamhet anger även elevkå­ren vid Missionsförbundets teologiska seminarium.

De flesta samfund och elevkårer som har yttrat sig har betonat nöd­vändigheten av att seminariernas självständighet garanteras. Elevkåren vid Missionsskolan Cötabro ser det som mycket väsentligt att staten inte i samband med stödet ställer några krav eller villkor som kan be­gränsa skolornas möjligheter att vara samfundsskolor och som sådana bevara och bära vidare det arv och den profil som väckelserörelserna har fört med sig. Elevkåren vid Missionsskolan Kortebo anger som för­utsättning för statligt stöd att seminarierna garanteras full frihet att själva lägga upp såväl undervisning som organisation utan några som helst krav eller direktiv från statens sida. Ett bevarande av seminarier­nas integritet betyder enUgt Metodistkyrkan i Sverige inte endast ett livsvillkor för samfundens verksamhet. Det betyder också att semina­rierna på bästa sätt kan göra en insats i samhället. Evangeliska foster­lands-stiftelsen anser att utredningens definition av kritisk skolning myc­ket väl går att förena med huvudmålsättningen för ett teologiskt semi­narium och att den inte behöver begränsa seminariets teologiska och ideologiska frihet och självständighet.

När det gäller seminariernas samspel med högskolan anser styrelsen för Uppsala högskoleregion att en ökad anknytning mellan högskoleut­bildningen och seminarierna bör främjas. Styrelsen är av den uppfatt­ningen att bidraget till högskoleanknytning sannolikt utgör både en för­utsättning och en möjlighet för seminarierna att hos högskolan beställa enstaka kurser. Även styrelserna för Stockholms högskoleregion och Gö­teborgs högskoleregion ställer sig positiva till anknytning mellan semi­narierna och den religionsvetenskapliga utbUdningen vid högskolan.

Metodistkyrkan i Sverige framhåller att dess övertygelse att semina­rierna bäst kan göra en insats i samhället med bevarad integritet inte för den är ett hinder för att man skulle kunna tänka sig något slag av anknytning till högskolan. Metodistkyrkan anser att sådan anknytning kan bli värdefuU, bl. a. i fråga om forskningsanknytning och återkom­mande utbildning, men att den inte får utgöra villkor för statligt stöd. Svenska missionsförbundet anser att frågan om relationerna mellan se­minarierna och den nya högskolan är centralt betydelsefull och att möj­ligheter som kan öppna sig tUl samverkan måste hälsas med tiUfredsstäl-lelse.

Evangeliska fosterlands-stiftelsen tar upp frågan huruvida ett statligt bidrag till seminarierna med åtföljande utökad samordning kan tänkas påverka seminariemas mål i en för samfunden icke önskvärd riktning. Stiftelsen gör detta utifrån de erfarenheter som man har vunnit under

Prop. 1977/78: 82

15

den tid dess seminarium, Johannelunds teologiska institut, haft grund­kursen i religionskunskap integrerad i sin pastorsutbildning. Stiftelsen finner kursen värdefull särskilt i två avseenden: dels ger den nödvän­diga teologiska baskunskaper, dels ställer den eleverna inför ofrånkom­liga teoretiska frågor som t. ex. hur bibelns och den kristna trons san­ningsanspråk förhåUer sig till gängse vetenskapliga och allmänna krite­rier på sanning eller hur religionspsykologisk tolkning av religiös erfa­renhet förhåller sig till kristen tolkning av samma erfarenhet, t. ex. om­vändelsen.

Stiftelsen menar att ett teologiskt seminarium visserligen kan ge des­sa baskunskaper och självt presentera problemen, men anser att det lig­ger ett särskilt värde i att den studerande får möta dessa frågor i hög­skolans öppna miljö och i dialog och konfrontation med oliktänkande. Man anser också att mötet mellan de två studiemiljöerna bl. a. ger en fördjupad studiemotivation. Samtidigt betonar Evangeliska fosteriands-stiftelsen vikten av att de baskunskaper och frågor som högskoleutbild­ningen ger och ställer bearbetas utifrån seminariernas teologiska grund­syn och att seminariemas teologiska profil tydligt kommer fram i se­minariets kompletterande konfessioneUa undervisning. Stiftelsen fram­håller att bearbetningen av de nämnda teoretiska grundproblemen inte alltid är problemfri och lätt vare sig för lärare eller för elever men är nyttig och stimulerande och befordrar personlig, intellektuell och teolo­gisk mognad. Även elevkåren vid Johanneslunds teologiska institut säger sig uppleva integrationen övervägande positivt.

Örebromissionen anser att det finns förutsättningar för att skapa en bredare kontaktyta mellan seminarierna och fakulteterna helt obero­ende av ett eventuellt ekonomiskt stöd och den föreslagna samordningen.

I frågan om utredningens förslag att seminariernas utbildning skall anses vara högskoleutbildning med enskilt huvudmannaskap framhåller UHÄ sin tveksamhet, främst på grund av att tUlträde till seminarierna som regel bygger på medlemskap i ett visst samfund, dvs. på ett tros-krav. UHÄ anser att analogin med rörelsefolkhögskolor inte är hållbar, eftersom folkhögskolorna omfattas av folkhögskoleförordningen, som väl medger en profUering av utbildningen vid folkhögskolorna men inte tillåter att motsvarande krav ställs på de studerande. Styrelserna för Uppsala och Linköpings högskoleregioner anmäler liknande tveksam­het. Styrelsen för Stockholms högskoleregion däremot delar utredning­ens uppfattning att den utbildning som ges vid seminarierna bör kunna betraktas som högskoleutbildning. Med hänsyn tiU att ett utrednings­arbete skall utföras för att på sikt eventueUt åstadkomma ett enhetligt statligt huvudmannaskap kan det enligt styrelsen ifrågasättas om det är rimligt att nya utbildningar med annat än statligt huvudmannaskap förs till högskolan. Regionstyrelsen anser dock att seminarieutbildningarna är så sneciella att det finns skäl för att de med oförändrat huvudman-

Prop. 1977/78: 82

16

naskap kan betraktas som högskoleutbildning.

Samhällsvetenskapliga fakultetens i Göteborg fakidtetsnämnd och ut­bildningsnämnd anser att ett speciellt problem utgörs av att utredning­en förutsätter att högskoleutbildning skall kunna ha enskild huvudman. En sådan möjlighet ges inte i högskolelagen, framhåUer nämnderna, och måste bli föremål för en speciell lagstiftning. Nämnderna anser att man särskUt bör beakta att en del av den beskrivna utbildningen inte fyller högskolans krav på att utbildningen skall vila på vetenskaplig grund.

I denna fråga framhåller Örebromissionen att utredningen går ut från att de religionsvetenskapliga fakulteternas icke-konfessionella un­dervisning i motsats till seminariernas konfessionella är princi­piellt förutsättningslös och bygger på vetenskaplig grund. Örebromis­sionen anser att utredningens vetenskapsbegrepp är både felaktigt och förlegat. All undervisning och forskning utgår enligt Örebromissionen från bestämda värderingar som är uttryck för ett bestämt traditions­sammanhang. Bestämda krherier kan ställas upp för att en forskning skall anses som vetenskaplig, men till dessa hör inte att den är för­utsättningslös. Örebromissionen anser att det är helt klart att högskolan inte kan vara konfessionell och inte ha samma värderingar som samfun­dens seminarier. Men detta betyder enligt samfundet inte att undervis­ningen vid ett seminarium inte kan bygga på vetenskaplig grund, repre­sentera vetenskaplig metod eller nödvändigtvis är mindre konfessionellt öppen. Örebromissionen anser att utredningens argument inte ger rätt grund för ett i och för sig värdefullt utbyte mellan de teologiska fakul­teterna och seminarierna.

Metodistkyrkan i Sverige anser att eftersom seminarierna och hög­skolan synes ha ungefär lika krav på förkunskaper de också bör kunna anses som jämställda i de avseenden som utredningen behandlar. Detta så mycket mer som lärarna utöver den akademiska bakgrunden också genom specialstudier och praktisk erfarenhet har skaffat sig kompe­tens.

Ärkebiskopen anser att det bör övervägas om inte stödet till semina­rierna bör utgå utan att man hänvisar tiU jämlikheten i utbUdningsnivå mellan teologisk fakultet och teologiskt seminarium och ges med hän­visning tiU samtliga seminariers yrkesförberedande utbildning.

Utredningens förslag att återkommande utbildning skall främjas bl. a. genom övergångsmöjligheter mellan seminarium och högskola kommen­teras i många remissvar. Det möts i de flesta fall av positiva reaktioner även om man kan finna nyansskillnader i omdömena. Flera remissin­stanser anför också bl. a. synpunkter om antal poäng som bör få till­godoräknas vid övergång från seminariestudier till högskolestudier.

Svenska missionsförbundet anser i fråga om seminarieelevernas in­tresse att det måste med styrka framhållas vikten av att frågan om

Prop. 1977/78: 82

17

deras fortsatta studier vid högskolan löses och att en reglering genom­förs som undanröjer den osäkerhet om tillgodoräknande som alltjämt råder. Metodistkyrkan i Sverige anser att frågan om övergångsmöjlig­heter mellan seminariema och den allmänna högskolan lättare borde kunna lösas efter den utveckling som har ägt rum vad gäUer både semi­narierna och högskolan. Om man även tar hänsyn till att den treåriga seminarieutbildningen jämförd med den kurs som gäller för de första 40 poängen inom universitetens religionsvetenskapUga linje, även är mer omfattande än denna, borde det enligt metodistkyrkans mening inte be­höva råda någon tvekan om att studerande efter fuUständig seminarie­utbildning bör få tillgodoräknas 40 poäng. Svenska missionsförbundet framför liknande synpunkter och påpekar beträffande utredningens jämförelse mellan kurslitteraturen i grundkurs AB 1 i religionskunskap och den som förekommer vid seminariema bör kompletteras med att de olika seminariema utöver eller i stället för grundkursens litteratur har annan kurslitteratur som ofta finns i det differentierade ämnesstu­diet, dvs. på 80-poängsnivån. Detta innebär enligt missionsförbundet att seminariestudiema med hänsyn tUl kurslitteraturen ofta motsvarar be­tydligt mer än 40 poäng.

Evangeliska fosterlandsstiftelsen bedömer som mycket positivt försla­get om centralt utfärdade bestämmelser om seminariestuderandes till­träde till religionsvetenskapUg utbildningslinje. Stiftelsen föreslår att se­minariernas treåriga pastorsutbildning skall värderas som 80 poäng i teologie kandidatexamen. Den anser att utbildningen objektivt sett mot­svarar detta poängtal men framhåller också att en sådan uppvärdering även skuUe gynna högskolan genom att fler seminariestuderande fort­sätter vid högskolan, som därmed skulle få ett ökat studerandeunder­lag.

Elevkåren vid Johannelunds teologiska institut anser att varje semi­narium bör bedömas individueUt när det gäller tillgodoräknande av stu­dier vid övergång till högskolan. Elevkåren vid Svenska missionsförbun­dets teologiska seminarium redovisar en liknande ståndpunkt. Den an­ser att det inte är rimligt att göra ett genereUt tUlgodoräknande som är lika för samtliga skolor eftersom det enligt dess mening är skillnader i standard och kursplaner meUan de seminarier som utredningen behand­lar. Örebromissionen anser att man även i fortsättningen bör ha indivi­duell prövning av meriterna vid övergång till högskola men att gene­rella regler bör ges för detta. Dessa regler skulle avse överskrivning av studieresultat. Örebromissionen anser vidare att regeringen bör ta initia­tiv till att treårig seminarieutbUdning får motsvara 60 poäng i religions­vetenskap vid ansökan till sådan linje vid lärarhögskola där ämnet reli­gionskunskap ingår. Regionstyrelsen i Göteborgs högskoleregion vill att bestämmelse om seminariestuderandes tillträde skall anges även i ut­bildningsplan för de ämneslärarlinjer där ämnet religionskunskap ingår

Prop. 1977/78: 82

,.

lo

i ämneskombinationen. Styrelsen påpekar vidare att religionsvetenskap­lig utbildning förekommer även i andra former än som allmän utbild­ningslinje vid högskolan och att det därför inte är tillräckligt med cen-trah utfärdade bestämmelser rörande tillträde för seminariestuderande. Elevkårerna vid Svenska missionsförbundets teologiska seminarium och vid Örebro missionsskola önskar att utbildningen vid seminarierna ock­så skall ge behörighet som lärare i religionskunskap. Även SÖ berör denna fråga och framhåller vikten av erforderliga kompletteringar om seminariestudierna skall kunna tiUgodoräknas i den religionsvetenskap­liga grundkursen även för lärarkompetens.

Några remissinstanser berör även forskningsanknytningen. Svenska baptistsamfundet framhåUer att det är ofrånkomligt att seminariemas begränsade resurser leder till brister i fråga om forskningsanknytning­en. Samfundet anser att det även ur utbUdningssamhällets synpunkt borde vara positivt att de fria samfundens forskningsanknytning i be­tydande utsträckning får en internationell prägel. Den önskade anknyt­ningen till annan utbUdning och forskning bör enligt samfundets uppfatt­ning vara mer mångsidig och rörlig än utredningen synes räkna med i och med att den endast aktualiserar den religionsvetenskapliga högsko­leutbildningen.

Samhällsvetenskapliga fakultetens i Göteborg fakultetsnämnd och ut­bildningsnämnd framhåller att forskningsanknytning inte kräver att de teologiska fakulteterna får ett riksansvar. Ansvaret kan enligt nämnder­nas mening ges till någon av de fakultetsnämnder som finns inom regionen.

Enligt UHÄ:s mening bör en generös behandling vid prövning i lin­jenämnd av ansökningar om tillgodoräknande av studiemeriter från se­minarierna ge samma resultat som de åtgärder utredningen föreslår.

I fråga om statligt studiestöd även för elever vid Frälsningsarméns krigsskola, missionsskolan Götabro och missionsskolan Kortebo, vilka för närvarande inte erhåller sådant, har de som yttrat sig i frågan ställt sig positiva, bl. a. med hänvisning till rättvise- och jämlikhetskrav. Cen­trala studiestödsnämnden skiljer sig i denna fråga från övriga som yttrat sig i fråga om studiestöd tiU elever vid Frälsningsarméns krigsskola. Nämnden anför att krigsskolan i flera avseenden intar en särställning, i fråga om bl. a. förkunskapskrav, andelen teoretisk-teologiska ämnen av utbildningen samt kurslitteratur. Med utgångspunkt i dessa förhål­landen anser nämnden att det kan ifrågasättas dels om utbildningen vid krigsskolan är att betrakta som högskoleutbildning, dels om en på sikt ökad integration med högskolan är möjlig och från samfundets sida önskvärd. Nämnden menar att ett naturligt alternativ vore att bedriva utbildningen inom folkhögskolans ram. Därmed skulle eleverna få till­gång till studiestöd.

Prop. 1977/78: 82

19

I fråga om de former för stödet som utredningen föreslår, har remiss­instanserna i ett fåtal fall underkänt förslagen eller aktualiserat andra alternativ. I ett flertal fall har diskussionen gällt avvägningen mellan det genereUa stödet och stödet tUl högskoleanknytning. Även om några samfund utan förbehåll stöder utredningens förslag kan man bland samfunden märka en klar tendens att vUja betona det generella stödet.

Samhällsvetenskapliga fakultetens i Göteborg fakultetsnämnd och ut­bildningsnämnd anser att utredningen lämnar fler möjligheter obeakta­de. Främst vill nämnden peka på att seminarieutbUdningen skulle kunna få stöd på samma sätt som folldiögskolan eller studieförbunden. Re­gionstyrelsen för Göteborgs högskoleregion går i sitt resonemang också ut från stödet till folkhögskolan och anser att seminarierna kan inbe­gripas i en modell som regionstyrelsen anser borde tillämpas när man anordnar högskolekurser vid folkhögskola. Regionstyrelsen anser vida­re att resurser för högskoleutbildning vid teologiska seminarier bör an­visas över regionstyrelsema i stället för, som utredningen föreslår, över UHÄ.

Örebromissionen avvisar den bidragskonstruktion som utredningen föreslår och säger sig inte kunna acceptera att ett ur många synpunkter viktigt samarbete tvingas fram genom bidragskonstruktionen. Elevkåren vid Örebro missionsskola säger sig med liknande motiveringar inte kun­na tänka sig bidrag enligt utredningens förslag. Elevkåren vid Svenska missionsförbundets teologiska seminarium är positiv till ett stöd som i första hand innebär enbart direkta generella bidrag eftersom denna stödform enligt elevkårens mening skuUe ge samfundet de bästa möj­ligheterna att bestämma innehållet i pastorsutbildningen. Elevkåren an­ser vidare att även om inte en viss del av stödet avsätts för högskolean­knytning det ändå finns möjlighet för seminariet att t. ex. köpa enstaka kurser eller kalla gästföreläsare.

Elevkåren vid Missionsskolan Götabro föredrar alternativet generel­la bidrag men kan tänka sig att en mindre del av bidraget reserveras för köp av kurser från högskolan. I så fall vill elevkåren att även de fria teologiska seminarierna räknas in under högskolebegreppet.

Elevkåren vid Betelseminariet anser att en samordning med högsko­lan inte bör vara förutsättning för det statliga stödet. Elevkåren menar att utredningen inte klart har uttryckt vad samordningen egenligen in­nebär. Den säger sig vara öppen för besök av föreläsare från högskolan liksom för att lärare från högskolan undervisar i vissa kurser, men av­visar bestämt varje möjlighet för högskolan att styra kurser, val av litte­ratur osv.

Sveriges förenade studentkårer förordar en stödform som gör det möjligt för seminarierna att utnyttja enstaka kurser vid högskolan.

Flera av remissinstanserna ger utredningens förslag i denna fråga ett oreserverat stöd. Bland dessa kan nämnas UHÄ, historisk-filosofiska och

Prop. 1977/78: 82

20

sprukvetenskapUga sektionernas i Göteborg sektionsnämnder och ut­bildningsnämnder, regionstyrelsen i Uppsala högskoleregion, SÖ, Meto­distkyrkan i Sverige, elevkåren vid Frälsningsarméns krigsskola samt Svenska baptistsamfundet.

Svenska missionsförbundet anser att ett generellt bidragssystem utan högskoleanknytning vore den ur administrativ synpunkt enklaste lös­ningen och den mest effektiva formen för stöd till verksamheten vid se­minarierna som denna nu är utformad. Den av utredningen föreslagna kombinationen rymmer enligt missionsförbundet vissa problem, bl. a. därför att det kan av seminariema uppfattas som ett sätt att framkaUa ett ur högskolans synpunkt önskvärt samarbete. Det kan också, enligt missionsförbundet, vara förenat med tekniska och administrativa svå­righeter att i den teologiska utbildningens program möta de fria teolo­giska seminariemas svårförutsedda och differentierade behov av lärare och kurser. Trots anförda problem stäUer sig Svenska missionsförbundet emeUertid positivt till en anknytning i lämpliga former till högskolan. Som väsentliga fördelar med anknytning framhåller missionsförbundet att högskolans resurser kan utnyttjas i tillämpliga delar och att en fast kommunikation mellan seminarium och högskola kan etableras och främjas. Sammanfattningsvis anser missionsförbundet fördelarna med en på något sätt formaliserad anknytning till högskolan vara så över­vägande att den ger utredningsförslaget sitt stöd.

Evangeliska fosterlands-stiftelsen ställer sig positiv till utredningens förslag till samordning utifrån sin erfarenhet av en integration av grundkursen i sin seminarieutbildning. Elevkåren vid Missionsskolan Kortebo anser att den modell för bidrag som utredningen stannat för är den bästa men kan även tänka sig en lösning med enbart generella bi­drag. Teologiska fakultetsnämnden och nämnden för religionsveten­skapliga linjen i Uppsala förordar den modell för stöd som utredningen har föreslagit. Nämnderna anser att huvuddelen eller minst 50 % av stödbeloppet bör användas för seminariernas högskoleanknytning, dvs. ge dem möjlighet att från högskolan köpa enstaka kurser.

Frikyrkliga teologgruppen i Uppsala anser att de fria samfunden bör sträva efter samordning med universitetens religionsvetenskapliga grund­utbildning men tillstyrker utrednmgens förslag tiU bidragskonstmktion. I fråga om utformningen av det generella stödet till seminariema godtar flertalet av de remissinstanser som har berört frågan i stort ut­redningens förslag om ett gmndbidrag som är lika för alla seminarier samt ett bidrag till lärarlöner, vilket utgör en viss andel av faktiska kostnader för dessa. Några av remissinstanserna föreslår emellertid i vissa fall modifieringar eller altemativa lösningar.

Elevkåren vid Missionsskolan Kortebo anser att bidraget till lärarlö­ner kan bli orättvist, eftersom en del lärare av ideeUa skäl har relativt låg lön. Lärarna bör därför enligt elevkårens mening räknas efter en

Prop. 1977/78: 82

21

gemensam norm, t. ex. samtliga lärares medellön. Elevkåren vid Fräls­ningsarméns krigsskola anser att bidraget till lärarlöner bör baseras på marknadsmässiga löner.

Örebromissionen anser att begreppet lärarlön bör vidgas till att gälla samtliga personalkostnader, även för administrativ personal, biblioteka­rie osv. Svenska baptistsamfundet anför liknande synpunkter. Detta samfund anser att all yrkesutbildning, som redan bedrivs vid seminari­erna enligt av UHÄ godkända studieplaner bör omfattas av samhällsstö­det. Svenska baptistsamfundet anser därför att i fråga om Betelsemina­riet bör räknas in såväl pastors- och missionärsutbildning som en två­årig ungdomsledamtbUdning och en ettårig specialutbUdning i musik som frivillig påbyggnad av pastors- och ungdomsledamtbUdning.

Svenska missionsförbundet anser att även grundbidraget bör göras rörligt och i anslutning till vad som sker vid bidrag till folkhögskolorna beräknas på antalet elevveckor med förslagsvis minst 25 kr. per elev­vecka. Missionsförbundet anser att alternativet att låta basbeloppet ut­göras av driftkostnader måste anses mindre tillfredsställande bl. a. på grund av att beräkningsgrundema för dessa kostnader är mer kompli­cerade.

När det gäller förslag om stöd för seminariernas högskoleanknytning anser regionstyrelsen i Linköpings högskoleregion sig inte kunna ta ställning tUl förslaget då det enligt regionsstyrelsens uppfattning inte framgår vad som avses med förslaget. Det är emellertid regionstyrel­sens uppfattning att regler som gäller för statlig och kommunal hög-skoleutbUdning även bör gäUa för högskoleutbildning med enskUd hu­vudman tUl dess frågan om ett enhetligt statligt huvudmannaskap för all högskoleutbUdning har utretts.

Örebromissionen avvisar förslaget om högskoleanknytning då den an­ser att anknytningen innebär en grundläggande förändring av semina­riemas funktion. Örebromissionen säger sig ha svårt att se på vilket sätt högskoleanknuten utbUdning skulle kunna komma in i seminariemas program på ett sätt som skulle betjäna utbildningens målsättning. Öre­bromissionen anser också att seminariemas funktion skuUe kunna ur­holkas genom att denna bidragsdel successivt växer och resulterar i en fullständig integration. Örebromissionen anser även att bidraget blir orättvist om inte alla seminarier kan utnyttja det i samma utsträckning.

Svenska missionsförbundet stäUer sig däremot positivt till förslaget i denna del då man anser att systemet med enstaka kurser och s. k. del­studiekurser inom högskolan innebär värdefuUa möjligheter tUl beri­kande och variation av seminariemas utbildning. Det skapar också en­ligt missionsförbundet möjligheter tUl nya former för fortbUdningsverk-samhet bland de fria samfundens pastorer och över huvud taget möj­ligheter att i samarbete med högskolan utveckla en utbUdningsverksam-het som gagnar samfunden.

Prop. 1977/78: 82

2

Svenska alliansmissionen menar att bidraget inte skall vara knutet en­bart till den religionsvetenskapliga utbildningslinjen utan också gälla andra linjer och gälla t. ex. språk-, samhälls-, sång- och musikområ­den. Därvid skaU varje seminarium själv få välja vilket område och vil­ka lärare man vill utnyttja. Metodistkyrkan i Sverige vill att mindre än 25 % skall avsättas för högskoleanknytningen och anser det rimligt att även enstaka föreläsningar eller annan lämplig form för medverkan får tillgodoses inom anslaget. De anförda synpunkterna om möjligheter till ett bredare ämnesval delas av flera remissinstanser.

Teologiska fakultetsnämnden och nämnden för religionsvetenskap­liga linjen i[REDACTED_EFTERNAMN] framhåller att anknytningen till högskolan kan ske dels genom enstaka kurser vid de teologiska fakulteterna, dels också genom bidrag till samfundens elever för deltagande i enstaka kurser el­ler delar av utbildningen vid de reUgionsvetenskapliga linjerna vid uni­versiteten.

Svenska baptistsamfundet anser att bidraget tUl högskoleanknytning inte bör kopplas tiU de generella bidragen utan utgöra ett helt fristående anslag, från vilket de olika seminarierna kan söka medel. Samfundet säger sig vara övertygat om att alla parter skulle vinna på att seminarier­nas anpassning till nya förhållanden kan ske så smidigt som möjligt. Samfundet anser att det är rimligt att statsstödet får en sådan utform­ning att det kan utnyttjas helt utan att seminariernas profil äventyras. Några remissinstanser har närmare berört frågan om vilken myndig­het som skall fördela anslaget. UHÄ säger sig kunna acceptera att äm­betet skall ha hand om fördelningen med hänsyn till de fördelar ur sam­ordnings- och samplaneringssynpunkt som ett sådant förfarande kan ge. Medlen bör enligt UHÄ:s mening inte föras upp inom högskolans ram. Därför ifrågasätter UHÄ om det inte är naturligare att regering­en fördelar eller uppdrar åt annat organ att fördela medlen. Svenska missionsförbundet och Elevkåren vid Svenska missionsförbundets teolo­giska seminarium anser att UHÄ bör få uppdraget. Frikyrkliga teolog­gruppen i Uppsala är angelägen att framhålla, särskilt med avseende på det generella bidraget, att den fördelande myndigheten får en samman­sättning och kompetens, som ger möjlighet till inblick i att de önskade målen med stödet verkligen nås.

Slutligen betonar flera remissinstanser starkt behovet av samråd med de berörda vid den åriiga beredningen av bidragsfrågan och kontinuer­lig omprövning av stödets utformning m. m.

4    Föredraganden

I stort sett aU eftergymnasial utbildning i vårt land anordnas numera vid statliga institutioner eller med ekonomiskt stöd från staten. Ett un­dantag är de fria samfundens teologiska seminarier, vilkas verksamhet i huvudsak bekostas av samfunden själva. Läsåret 1975/76 omsattes ca

Prop, 1977/78: 82

23

4,6 milj. kr. i denna utbildningsverksamhet. Del har i olika samman­hang och även i motioner till riksdagen (Mot. 1975/76: 225, 1975/76: 577 och 1975/76: 1376, KrU 1975/76: 30, rskr 1975/76: 196), fram­hållits som ett rättvisekrav att dessa seminariers utbildning erhåller stöd av allmänna medel.

Stat, landsting och kommuner stöder folkrörelserna på olika sätt, bl. a. genom ekonomiska bidrag. Folkbildningsarbete inom folkrörelser­na och folkhögskolor med olika ideella organisationer som huvudmän är exempel på verksamhet som på så sätt får betydande stöd. Det råder enighet om att det är värdefullt för den demokratiska utvecklingen att skilda ideella, religiösa och politiska riktningar ges möjlighet att verka och att därmed skilda idéer får brytas mot varandra.

De fria samfundens teologiska seminarier öppnade, i en tid när utbild­ningsutbudet i övrigt var starkt begränsat, möjligheter till utbildning för unga människor som ville göra en insats i sitt samfunds tjänst. Se­minarierna blev de svenska folkrörelsernas första egna utbildningsinsti­tutioner. Utbildningen har gällt och gäller pastorer och missionärer. Dessa har genom sin verksamhet inte minst i ungdomsarbete och so­cialt arbete kommit att få betydelse för människor långt utanför det egna samfundet, även i internationella sammanhang.

Den år 1976 tillkallade utredningen (U 1976: 06) om stöd till de fria samfundens teologiska seminarier m. m. har lagt fram förslag om så­dant stöd i betänkandet (DsU 1977: 5) De fria teologiska seminarierna.

Som utredningen påpekar har seminarierna förutom i utbildningen fått spela en roll även i samfundens idé- och opinionsbildning i stort. Seminarierna fungerar som mycket viktiga institutioner för samfundens hela verksamhet. De bidrar tiU att bevara och vidareutveckla resp. sam­funds identitet. Samfundens ledarutbildning och medlemsskolning har i seminariema betydelsefulla centra.

I tilläggsdirektiv till utredningen den 2 december 1976 framhöll jag att den vid sina överväganden särskilt skulle beakta seminariernas betydelse för samfunden som folkrörelser. Utredningen har också när den har tagit ställning tUl vilka utbildningar som bör komma i fråga för stöd angett de seminarier som har nära samfundsanknytning, nämligen Betelsemi­nariet (Svenska baptistsamfundet), Frälsningsarméns krigsskola, Johan­nelunds teologiska institut (Evangeliska fosterlands-stiftelsen). Metodist­kyrkans teologiska seminarium. Missionsskolan Götabro (Missionssäll­skapet Helgelseförbundet), Missionsskolan Kortebo (Svenska allians­missionen). Svenska missionsförbundets teologiska seminarium och Öre­bro missionsskola (Örebromissionen). Jag delar utredningens uppfatt­ning i denna fråga. Med anledning av ändringar som planeras för Fräls­ningsarméns officersutbildning har Frälsningsarmén meddelat att dess krigsskola inte f. n. är aktuell i bidragssammanhang. Jag föreslår att statsbidrag skall utgå tiU de övriga seminarier som utredningen har angett.

Prop. 1977/78: 82

24

Utredningen berör i sitt betänkande förkunskapskrav och utbildnings­nivå vid de teologiska seminarierna. Den konstaterar att utbildningen numera i stort sett ligger på högskolenivå. Bakom detta förhållande ligger, som utredningen framhåller, en utveckling såväl inom högskolan som vid seminarierna. Den grundläggande högskoleutbildningen har således blivit mer yrkesinriktad och öppnas för nya grupper studerande, samtidigt som de teologiska seminarierna har höjt förkunskapskraven samt breddat och fördjupat utbildningen. Med hänsyn till de krav som i dag ställs på funktionärer och opinionsbildare i folkrörelser är det givetvis av stort värde att utbUdningen vid seminarierna har en hög standard.

Jag drar emellertid inte av de nu angivna förhållandena den slutset-sen att en organisatorisk samordning med högskolan är önskvärd eller bör utgöra viUkor för ett statligt stöd. Tvärtom anser jag att dessa se­minarier bäst kan fylla sin funktion i folkrörelsesammanhang om de får utvecklas enligt de idéer som bär upp resp. samfund.

Däremot ställer jag mig positiv till utredningens förslag att utöver ett allmänt bidrag till seminarierna, särskilda medel skall anvisas för hög­skoleanknytning av utbildningen vid dessa. Medlen skall bekosta t. ex. kurser och föreläsningar i skilda ämnen som anordnas av en högskola för seminariernas räkning. Sådana insatser bör kunna bli värdefulla komplement till seminariernas egna utbildningsresurser. De kontakter som därvid skapas bör kunna leda till ett fruktbart samarbete i frågor av gemensamt intresse och i vissa fall ge seminarieutbildningen värde­fuU anknytning till aktuell forskning.

I prop. 1977/78: 100 (bil. 12) har jag vid min anmälan av anslaget UtbUdning för kultur- och informationsyrken beräknat ett belopp av 1 000 000 kr. för stöd till de fria samfundens teologiska seminarier. Jag vUl nu ta upp frågan om den närmare fördelningen av dessa medel. Av beloppet bör 825 000 kr. anvisas som ett allmänt bidrag till de förut angivna seminarierna och 175 000 kr. för den anknytning mellan dessa seminarier och högskolan som jag nyss har förordat. Medlen bör anvisas som poster under nämnda anslag. Det generella bidraget bör fördelas i stort sett efter de principer som utredningen har förordat.

At universitets- och högskoleämbetet (UHÄ), som nu utövar tillsyn över huvuddelen av utbildningen vid flertalet av seminarierna, bör upp-dras att administrera stödet och ge de närmare föreskrifter som kan be­hövas. Jag förutsätter att ämbetet i dessa frågor samråder med berörda samfund och seminarier m. fl. Den föreslagna modellen för bidrag bör givetvis kunna omprövas med ledning av de erfarenheter som vinns.

Utredningen har tagit upp frågan om de studiesociala förhållandena vid de aktuella seminarierna och föreslår att de studerande som inte f. n. erhåller statligt studiestöd framdeles skall få sådant. Det gäUer elever vid   Missionsskolan Götabro och Missionsskolan Kortebo. Jag

Prop. 1977/78: 82

25

biträder förslaget och avser att i annat sammanhang föreslå regeringen att även utbildningarna vid Missionsskolan Götabro och Missionsskolan Kortebo skall på samma sätt som utbildningarna vid de övriga teo­logiska seminarierna ingå bland de utbildningar vid vUka studieme­del enligt studiestödslagen (1973: 349) kan utgå till de studerande.

I skilda sammanhang har betonats vikten av att återkommande ut­bildning underlättas. Utredningen har också berört denna fråga vad gäller studerande vid de teologiska seminarierna och föreslår åtgärder som skall främja sådan utbUdning. Såväl från samfundens som från de studerandes sida har man i sina remissvar framhållit behovet av regler för hur seminariestudier skall få tillgodoräknas bl. a. vid övergång till högskolestudier. Bedömningen av studiemeriterna har varit skiftande och har i en del faU upplevts som orättvis. Det ankommer på de myn­digheter som fastställer utbUdningsplan resp. kursplan att utfärda er­forderliga föreskrifter om hur sådana meriter skall bedömas. Jag utgår från att berörda högskolemyndigheter vid sin prövning av dessa frågor uppmärksammar de nämnda problemen.

Med hänvisning tUl vad jag nu har anfört hemställer jag att rege­ringen föreslår riksdagen

att godkänna de riktlinjer för statsbidrag tUl de fria samfundens teologiska seminarier som jag har förordat.

5    Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslu­tar att genom proposition föreslå riksdagen att antaga det förslag som föredraganden har lagt fram.

Prop. 1977/78: 82

Innehållsförteckning

Propositionen........................................................ 

... 

1

Propositionens huvudsakliga innehåll......................... 

... 

1

1

Inledning     ..................................................... 

2

2

Utredningsförslaget    ......................................... 

3

3

Remissyttrandena   ............................................ 

. 

11

4

Föredraganden   ................................................ 

22

5

Beslut   ........................................................... 

. 

25

NORSTEDTS TRYCKERI    STOCKHOLM  1976  770745