Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1979/80:85

Regeringens proposition

1979/80:85

om skattelättnader vid lönsparande i aktier

beslutad den 31 januari 1980,

Regeringen föreslår riksdagen att anlaga del förslag som har upptagits i bifogade utdrag av regeringsprotokoll.

På regeringens vägnar

THORBJÖRN FÅLLDIN

INGEMAR[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

För att ytterligare stimulera det värdesäkra lönsparandel i aktier föreslås i propositionen att sparskallereduktionen för sådant sparande höjs frän 20 % till 30 %, De nya reglerna föreslås träda i kraft omedelbart och tillämpas första gången vid 1981 års inkomsttaxering. De omfattar i viss utsträckning även sparande före ikraftträdandet.

1 Riksdagen 1979/80. 1 saml. Nr 85

Prop. 1979/80:85

2

Förslag till

Lag om ändring i lagen (1978:423) om skattelättnader för vissa

sparformer

Härigenom föreskrivs att 2 nch 5 S§ lagen (1978:423) om skattelättnader för vissa sparformer skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Sparskattereduktion åtnjuts med 20 % av belopp som under inkomst­året har insatts på siirskilt lönspar­konto och som vid årets utgång innestår på kontot, Deisainina gäller i fråga om belopp som under inkomståret har insatts på aktiespar­konlo och som vid årets utgång motsvaras av andelar i aktiesparfond enligt lagen (1978:428) om aktie­sparfonder eller innestår på kontot för inköp av sådana andelar, Spar­skattereduktion åtnjuts under förut­sätlning att insättningar pä lönspar­konto eller aktiesparkonlo har gjorts på kontot under minsl sex av inkomstårets månader. Varje insätt­ning skall uppgå till lägst 75 kronor och högsl 400 kronor, Sparskattere­duktion får inte beräknas på högre sammanlagt belopp än 4 800 kronor om ej annat följer av andra styckel, Sparskattereduktion fär inle heller beräknas på högre belopp än som motsvaras av sådan inkomsl som anges i 1 §, Öretal som uppkommer vid beräkning av sparskattereduk­tion bortfaller.

S

Föreslagen lydelse

Sparskattereduktion åtnjuts med 20 '7r av belopp som under inkomst­året har insatts på särskilt lönspar­konto och som vid årets ulgång innestår på kontot saml med 30 % av belopp som under inkomståret har insatts på aktiesparkonto och som vid årets utgång motsvaras av ande­lar i aktiesparfond enligl lagen (1978:428) om aktiesparfonder eller innestår på kontot för inköp av sådana andelar, Sparskattereduk­tion åtnjuts under förutsättning atl insättningar på lönsparkonlo eller aktiesparkonto har gjorts på kontot under minst sex av inkomstårets månader. Varje insättning skall upp­gå till lägst 75 kronor och högst 400 kronor, Sparskattereduktion får inte beräknas pä högre sammanlagl belopp än 4 800 kronor om ej annat följer av andra stycket, Sparskatte­reduktion får inte heller beräknas på högre belopp än som molsvaras av sådan inkomst som anges i 1 §, Öretal som uppkommer vid beräk­ning av sparskattereduktion bortfal-

Har sparande enligt försia slycket påbörjats under senare delen av årel men har inte insättningar skett under sex månader, åtnjuts sparskattereduk­tion för sådana sparmedel först vid beräkning av skatt för det närmast följande inkomståret, Sparskattereduktion enligl detta stycke medges endast om sparandet under det sistnämnda inkomståret uppfyller de förulsättningar som anges i första styckel, Sparskattereduktion får med tillämpning av detta

Prop. 1979/80:85

Nuvarande Ivdelse

Föreslagen Ivdelse

stycke beräknas på ett sammanlagt belopp av högst 6 800 kronor.

I fråga om sparskattereduktion tillämpas 2§ 4 mom. femte och-sjätte styckena uppbördslagen (1953:272), Sparskattereduktion skall tillgodoräk­nas den skatlskyldige före skallereduktion och särskild skattereduktion.

? S

Sker uttag från lönsparkonto eller inlöses andel i aktiesparfond före utgången av det femte året efter det år för vilkel sparskattereduktion kommer i fråga enligt 2 S men efter uigången av sislnämnda år skall vederbörande kreditinrälining eller fondbolag göra avdrag med 25 %. Om den skattskyldige visar all spar­skattereduktion med 20 % inte lidi­gare har medgivits eller kommer alt medgivas för de ullagna sparmed­len, skall avdragel jämkas med hän­svn härtill.

Sker uttag från lönsparkonto före utgången av det femte året efter det år för vilket sparskattereduktion konimer i fråga enligt 2 S men efler utgången av sislnämnda år skall avdrag göras av kredninrällningen med 25 %, Inlöses andel i ukliespar-fond inom samma lid skall avdrag göras av fondbolagel med 35 %. Om den skattskyldige visar alt sparskat­tereduktion enligl 2 § inte tidigare har medgivits eller kommer att med­givas för de uttagna sparmedlen, skall avdragel jämkas med hänsyn härtill.

Övergår rälien till lönsparkonlo eller aktiesparkonlo inom den i försia slycket angivna tiden på annat sätt än genom arv, teslamenle eller bodelning med anledning av makes död eller pantsätts rätlen till sådant konto skall innestående medel utbetalas. Därvid tillämpas bestämmelserna i försia stycket.

Det belopp som har avdragits enligt första stycket skali betalas till slalen. Regeringen eller myndighel, som regeringen bestämmer, ulfärdar närmare föreskrifier om detta.

Denna lag träder i kraft två veckor efter den dag, då lagen enligt uppgift på den har utkommit från trycket i Svensk författningssamling och tillämpas första gången på insättningar som berättigar lill sparskattereduktion vid 1981 års taxering.

Prop. 1979/80:85

4

Uldrag

BUDGETDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1980-01-31

Närvarande: slalsminislern Fälidin, ordförande, och stalsråden[REDACTED_EFTERNAMN].[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Boo,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Petri

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om skattelättnader vid lönsparande i aktier

1  Inledning

Genom lagstiftning år 1978 (prop, 1977/78:165, FiU 1977/78:37, rskr 1977/78:436, SFS 1978:42329) infördes en möjlighel till värdesäkert lönsparande. Systemet innebär i korthet följande,

Lönlagare och andra med A-inkomst kan genom att spara i bank eller i aktiesparfonder få vissa skatteförmåner. Dessa förmåner har bl, a, formen av en rätt lill en s, k, sparskattereduktion med 20 % av det sammanlagda sparbeloppet. Vissa förutsättningar skall vara uppfyllda för alt sparskatte­reduktion skall medges. En sådan förutsättning är att sparandel sker regelbundel genom minst sex månadsinsättningar under ett år på lägst 75 kr, och högst 400 kr. Sparskattereduktion får enligl huvudregeln inte beräknas på högre sparbelopp än 4 800 kr. Räntan på sparkonlomedel är skattefri och för aktiefondsparandel finns en regel om skattefrihet för värdestegring på sådana fondandelar som innehafts minst fem år.

För att begränsa skatteförmånerna till det mer långsiktiga sparandel finns sanktioner mot de fall där uttag skett från sparkonton eller andelar inlösts före utgången av en tid på fem år från spararet, I dessa fall skall vederbörande kreditinrättning eller fondbolag göra ett avdrag på 25 %, Detta avdragsbe­lopp skall sedan betalas in till staten.

De nya reglerna trädde i kraft den 1 januari 1979 men kunde tillämpas på insättningar som sketl fr, o, m, den 1 oklober 1978,

1 årets finansplan angavs att till riksdagen skulle avges förslag om alt skattereduktionen vad gäller sparande i aktier-skaltefondsparandet-skulle höjas från 20 % till 30 % (prop, 1979/80:100 bilaga 1 s, 19), Jag vill nu-efter

Prop. 1979/80:85

5

samråd med chefen för ekonomidepartementet - ta upp frågan om en sådan ändring,

2 Föredragandens överväganden

I finansplanen redovisas hur angeläget det är att öka tillgången på riskvilligt kapital i näringslivet för att därigenom stimulera företagens investeringar. Den svaga vinstutvecklingen under en följd av år har lett till atl företagen i ökad utsträckning måst tillgodose sina kapitalbehov genom att öka skulderna. Härigenom har soliditeten snabbi försämrats. Detta har allvarliga konsekvenser i flera avseenden.

En svag soliditet i näringslivet medför att företagens motståndskraft vid konjunkturbakslag blir lilen, vilket ökar risken för nedläggning och arbetslöshet, Dessulom minskar både företagens förmåga och deras benä­genhet att investera för framtiden. Ett företag med låg soliditet har svårare att få krediler och att attrahera nytt riskvilligt kapital. Nyemissionerna har också legat på en mycket låg nivå pä senare år. Eftersom det främmande kapitalel måste förräntas även om investeringarna misslyckas, bhr företagen mer utsatta för risker ju lägre soliditeten är. Därför måste högre förräntning krävas på investeringsprojekten, vilkel medför atl färre projekt genom­förs.

De negativa effekterna på investeringsutvecklingen är naturligtvis särskilt allvarliga i en situation när den utlandskonkurrerande sektorns kapacitet behöver byggas ut och då näringslivel står inför en omfattande strukturom­vandling och förnyelseprocess.

Mot denna bakgrund är det nödvändigt att förbättra företagens möjlighe­ter alt attrahera nytt riskvilligt kapital. Under senare år har också flera åtgärder vidtagits för att underlätta nyemissioner. För företagen har merkostnaden för en nyemission jämfört med ett obligationslån sänkts genom att det s, k, Annell-avdraget utökats. På kapitalmarknaden har institutionernas möjligheter att köpa aktier ökats. Försäkringsbolagen har genom ändrade placeringsregler fått större möjligheter att utnyttja sina fria fonder till aktieplaceringar,Fjärde AP-fonden tillfördes år 1978 ökade medel. För det enskilda aktiesparandet har ett nytt förmånligt alternativ skapals genom tillkomsten av skaltefondsparandet.

De hittills genomförda åtgärderna är emellertid tagna för sig inte tillräckliga för att åstadkomma någon avgörande förbättring i fråga om företagens kapitalförsörjning. Av grundläggande betydelse är därvid den försämring som under senare år inträffat i fråga om avkastningen på aktieplaceringar, både absolut och i förhållande till andra placeringsformer. Den reala avkastningen pä företagens eget kapital, dvs, sedan hänsyn tagits lill inflationen, har i genomsnitt varit negativ varje år under senare hälften av 1970-talet, Åven den reala avkastningen på aktiesparandet, där då både löpande avkastning oeh värdestegring är inkluderad, har genomsnittligt varit

Prop. 1979/80:85

6

negativ. Kursutvecklingen under 1970-talet har inneburit att genomsnittsak­tien förlorat 45 % av sin köpkraft. Till delta konimer all skattereglerna för sparande i aktier ter sig avsevärt mer ogynnsamma ur den enskilde spararens synvinkel än villkoren vid åtskilliga andra placeringar, Della har bidragit lill all hushållen successivt minskat sitt aktiesparande under senare år och att det nystartade skaltefondsparandet fått en mindre gynnsam utveckling. Det totala värdesäkra lönsparandet (skatlesparandet) uppgick vid utgången av år 1979 till drygl 2 miljarder kr,, varav skaltefondsparandet svarade för en relativt låg andel, 157 milj. kr., dvs, knappt 8 % av den totala behållningen, Skallefondsandelen har dessutom varil fallande under år 1979, Det totala antalet konton var 509 100 i december 1979, Av dessa var 47 200 skattefond-konton. Utvecklingen under andra halvåret 1979 har för skatlesparkontona i bank inneburit en fortsatt om än långsammare ökning, f"ör skatlefondkon-tona däremot har utvecklingen inneburit att antalet konton minskat något, från 48 800 i juli till 47 200 i december.

Vid en jämförelse mellan det värdesäkra lönsparandet i bank och del i aktiefonder framslår också banksparandel som både mindre riskfyllt och, speciellt vid nuvarande bankränta, förmånligare ur avkastningssynvinkel. Även vid en återgång av bankräntan lill en under senare delen av 1970-talet genomsnittlig nivå och en värdestegring pä aktier som under den senaste 25-årsperioden får inte aktiefondspararen ersättning för den risk han utsätter sigför jämfört med bankspararen. Aktiefondspararen förbinder sig att ligga kvar med sina aktier i över fem är oavselt hur aktiemarknaden utvecklar sig. Fondandelarnas värde påverkas av de allmänna ekonomiska förutsättning­arna, t, ex, konjunkturutvecklingen, företagens räntabilitetsutveckling, ekonomisk-politiska åtgärder, till skillnad mot bankplaceringarna, vars nominella värden inte varierar och således inte är utsatta för denna typ av osäkerhei.

Om bankräntan förutsätts bli 8 % i genomsnitt undei den kommande femårsperioden och aktieavkastningen ligger på den nivå som genomsnittligt gällt under de senaste 25 åren så blir den genomsnittliga avkastningen för banksparande ca en halv procentenhet högre årligen jämförl med fondspa­rande. Skattefondernas förvaltningskostnad har då inkluderats. Om aktie­marknaden i stället utvecklar sig som under de senaste 10 åren kan skillnaden i avkastning beräknas uppgå till drygt 3 procentenheter till förmån för banksparandet. Vid den rådande bankräntan är naturligtvis skillnaden i avkastning till förmån för banksparandet ännu slörre.

Mot denna bakgrund föreslår jag att sparskattereduktionen ökas från 20 % till 30 % för aktiefondspararna. Den årliga avkastningen för fondspa­rarna ökar därigenom med ca 2,4 procentenheter, vilket skulle innebära en viss kompensation för den risk fondsparande innebär.

Som framgår av propositionen om det värdesäkra lönsparandel (prop, 1977/78:165) skall lönsparandet i bank löpa med högsla bankränla, Högsla bankränta vid införandel av det värdesäkra lönsparandet var den s, k.

Prop. 1979/80:85

7

K 12-räntan, varför sparandel i bank knöls till denna ränta, F, n, är den högsta bankräntan K 24-räntan (kapitalkonto med 2 års uppsägningstid), vilket därför är den ränta som t, v, bör gälla för skattesparandet i bank.

Den här föreslagna skaltereduklionsökningen för fondsparare är elt led i strävan atl förbättra villkoren för aktieplaceringar. Jag kommer vidare att inom kort föreslå regeringen alt ge kapitalvinstkommittén (B 1979:05) tilläggsdirektiv för att se över möjligheterna att lindra dubbelbeskattningen av utdelade vinster efter mönsler som tillämpas i en rad andra länder. Kommittén bör därvid få i uppdrag all med förtur utarbeta etl provisoriskt, mer begränsat förslag till sådana lättnader. Jag räknar med all förslag i det sistnämnda avseendet skall kunna läggas fram under år 1980,

3 Lagförslaget

De förslag som jag redovisat i det föregående föranleder ändringar i 2 och 5 §§ lagen (1978:423) om skattelältnader för vissa sparformer. Den höjda procentsatsen fär tas in i 2 §, Det avdrag som skall göras vid förtida uttag eller inlösen av andelar är f, n, 25 %, En höjning av sparskattereduktionen vid akliesparande med 10 procentenheter bör leda lill atl avdragel höjs i molsvarande mån. Jag föreslår alltså atl avdraget bestäms till 35 %, vilket föranleder en ändring i 5 §,

De nya reglerna bör träda i kraft omedelbart och avse sparande som skett från ingången av år 1980. Detla innebär även att det förhöjda avdraget vid förtida inlösen bara skall lillämpas på sådanl sparande. Emellertid kan en sparare enligt 2 § andra stycket få tillgodoräkna sig sparande som skett före inkomståret. Ett sparande som påbörjas under senare delen av ell år men där insättningar inte sketl under sex månader berättigar till sparskattereduktion först vid beräkning av skatt för det närmasl följande året, Sparskattereduk­tion får dock inle beräknas på etl högre sammanlagt belopp än 6 800 kr. Av rent prakliska skäl bör de nya reglerna få avse även sådanl sparande som skelt under senare delen av år 1979,

4 Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen föreslår riksdagen att antaga inom budgetdepartementet upprättat förslag lill

lag om ändring i lagen (1978:423) om skattelältnader för vissa sparfor­mer,

5 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar atl genom proposition föreslå riksdagen att antaga det förslag som föredragan­den har lagt fram.

GOTAB 54426   Stockholm 1980

Prop.  1979/80:86

Regeringens proposition

1979/80:86

om taxering av industribyggnader

beslulad den 31 januari 1980,

Regeringen föreslår riksdagen all anlaga de förslag som har upptagits i bifogade utdrag av regeringsprotokoll.

På regeringens vägnar

THORBJÖRN[REDACTED_EFTERNAMN]

INGEMAR[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås nya regler för taxering av industribyggnader. Förslagen utgör kompletleringar av den nyligen genomförda lagstiftningen om allmän fastighetstaxering som antogs av riksdagen under hösten 1979.

Förslagen innebär att värmekraftsanläggningar liksom hittills skall värde-rasenligt en produktionskostnadsmetod, I fråga om vattenkraften, där enligt den nyligen antagna fastighetstaxeringsiagen en övergång skall ske lill värdering enligt en avkaslningsmetod, skall en jämkningsregel tillämpas, I fråga om andra industribyggnader föreslås två olika metoder. Industribygg­nader som är av mer ordinär lyp skall värderas enligl en avkastningsmetod medan den nyss nämnda produktionskostnadsmetoden skall tillämpas för övriga slag av industribyggnader. Vidare föreslås vissa regler om besvär över fastighelstaxeringsnämnds beslut.

1  Riksdagen 1979/80. I saml. Nr 86

Prop.  1979/80:86

2

1  Förslag till

Lag om ändring i fastighetstaxeringslagen (1979:1152)

Härigenom föreskrivs i fråga om fastighetstaxeringslagen (1979:1152) de/.satl4kap,5 §, 5 kap, 6 §. 6 kap. 2 och 3 §§, 11 kap., 15 kap. 7 § saml 20

kap. 12 § skall ha nedan angivna lydelse, dels att i lagen skall införas ett nytt kapitel. 21 kap., av nedan angivna

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 kap.

5§ Taxeringsenhet skall omfatta byggnadstyper och ägoslag enligt en av följande kombinationer, om inte annat sägs i andra och iredje styckena

1.

småhus och tomtmark för sådan byggnad (småhusenhet)

2.

hyreshus och tomtmark för sådan byggnad (hyreshusenhet)

3.

industribyggnad, övrig byggnad och tomtmark för sådana byggnader, vattenverk på annans grund samt i jordeboken upptaget fiskeri (industrien-het)

4.

täktmark oeh industribyggnad

4. täktmarkia/Tinndustribyggnad på sådan mark (industrienhet)             och övrig byggnad på sådan mark

(industrienhet)

5.

exploateringsmark (exploateringsenhet)

6.

specialbyggnad och tomtmark för sådan byggnad (specialenhet)

7.

ekonomibyggnad, åkermark, betesmark, skogsmark och skogsimpedi­ment (lantbruksenhet).

Småhus, hyreshus och tomtmark för sådana byggnader som ligger i anslutning till lantbruksenhet med minst fem heklar åkermark, betesmark och skogsmark, skall ingå i lantbruksenheten, om byggnaden eller byggna­derna behövs som bostad för ägare, arrendalor eller deras arbetskraft.

Saneringsbyggnad och övrig mark kan ingå i samtliga taxeringsenheter under punkterna 1-7 i första stycket. Övrig mark skall i regel ingå i lantbruksenhet, I annat fall skall övrig mark taxeras tillsammans med den tomtmark, exploateringsmark eller täktmark som ligger närmast. Har övrig mark stor omfattning och saknar den samband med annan mark, som har samma ägare, skall den dock bilda en taxeringsenhet. Taxeringsenhet, som består av endast övrig mark, betecknas industrienhet, om den ligger till övervägande del inom tätort och lantbruksenhet, om den ligger till övervägande del utanför sådan ort.

Prop. 1979/80:86

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 kap

Det tekniska nuvärdet skall be­slämmas genom all återanskaff­ningskostnaden för byggnad eller markanläggning multipliceras med en nedräkningsfaktor. Denna faktor skall bestämmas så atl man däri­genom beaktar den värdeminskning som har uppkommil mellan det år då anläggningen kunde tas i bruk (ny­byggnadsåret) oeh andra året före taxeringsåret.

6§ Det tekniska nuvärdet skall be­stämmas genom att återanskaff­ningskostnaden för byggnad eller markanläggning multipliceras med en nedräkningsfaktor. Denna faktor skall bestämmas så att man däri­genom beaktar den värdeminskning som har uppkommit niellan det år då anläggningen togs i drift (nybygg­nadsäret) och andra året före tax­eringsåret.

Med återanskaffningskostnad för byggnad avses kostnaden för att under andra året före taxeringsåret uppföra en motsvarande anläggning. Kostna­den kan bestämmas antingen genom en beräkning grundad på erfarenheter om byggnadskostnadernas storlek detta år, eller genom en uppräkning av den faktiska byggnadskostnaden med en omräkningsfaktor. Denna faklor skall bestämmas så alt man därigenom beaklar ändringen i byggnadskostnad mellan nybyggnadsåret och andra året före taxeringsåret.

6 kap.

2§

Varje småhus med värde av minst

Varje industribyggnad och övrig

10 000 kronor skall utgöra en värde-     byggnad   värderad   enligt  produk-

ringsenhet,

lionskosinadsmetoden    samt    varje

småhus med värde av minsl 10 000 kronor skall utgöra en värderingsen­het. Komplementhus på småhusenheten skall i regel ingå i samma värderings­enhet som det mest värdefulla småhuset på taxeringsenheten.

Småhus, vilkas värde inte uppgår

Industribyggnader    och    övriga

värderingsenhet som den mest vär­defulla byggnaden inom samma tomt. Uppgår den mest värdefulla byggnadens värde inte till 10 000 kronor skall samtliga byggnader inom tomten utgöra en värderings­enhet.

fill 10 000 kronor, skall ingå i samma     byggnader värderade enligl produk-

tionskostnadsmetoden samt småhus, vilkas värde inte uppgår till 10 000 kronor, skall ingå i samma värde­ringsenhet som den mest värdefulla byggnaden inom samma loml. Upp­går den mesl värdefulla byggnadens värde inte till 10 000 kronor skall samtliga byggnader inom tomlen ulgöra en värderingsenhet.

Prop.  1979/80:86

4

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3§

Varje hyreshusenhei skall utgöra

Varje   hyreshusenhet   och   indu-

en värderingsenhel. Uppdelning i slrienhel värderad enligl avkastnings-

ivå eller flera värderingsenheler får metoden skall utgöra en värderings­

dock ske om det väsenlligl underlät- enhet. Uppdelning i två eller flera

lar värderingen,

värderingsenheler får dock ske om

det väsentligt underlällar värdering­en.

Nuvarande lydelse 11 kap.

Föreslagen lydelse 11 kap. /S Industribyggnad och övrig byggnad skall värderas enligt avkaslningsmeto­den. Byggnader som har endasi begränsad användbarhet för annat ändamål än för vilket de ulnylljas och liknande speciella byggnader, bensinstations-byggnader, andra byggnader med olämplig ulformning för normal industri­produktion saml byggnadskonstruktioner som inte har karaktär av hus skaU dock värderas enligt produktionskostnadsmetoden.

För värdering av industribyggnad och övrig byggnad på vattenfallsenhel gäller särskilda regleri 15 kap. Industribyggnad eller övrig byggnad som utgör växthus eller djurstall värderas enligt reglerna i 10 kap.

Avkaslningsmetoden

2§

Värdel av en industribyggnad bestäms som skUlnaden mellan värdet av en värderingsenhel bestående av industribyggnaden och tillhörande mark och värdet av den värderingsenhet eller de värderingsenheter som avser marken. På molsvarande säll bestäms värdel av övrig byggnad.

Riktvärde för en värderingsenhet som består av en industribyggnad eller en övrig byggnad och tillhörande tomtmark skad anges som produkten av en bruttokapitallseringsfaktor och total årlig värderingshyra.

3§ Värderingshyra för en värderingsenhel som är bebyggd med en industri­byggnad eller en övrig byggnad av viss lokaltyp och med normal slandard, uppförd under perloden 1975-1979, får anges endasi med värden i en fastställd värdeserie.

Prop.  1979/80:86

Föreslagen lydelse

4§ Inom  varje värdeområde skall värderingshyran  bestämmas för skUda förhållanden för en eller flera av följande värdefaktorer.

Ålder

Åldern ger ultryck för industribyggnadens eller övriga

byggnadens sannolika återstående livslängd. Denna bestäms med hänsyn tdl byggnadens nybyggnadsår, omfattningen av till- och ombyggnader samt tidpunkten för dessa.

Åldersklassen för en industribyggnad eller en övrig byggnad med en ålder molsvarande högst 25 år får avse högst 10 år.

Lokaltyp

Lokaltyp bestäms med hänsyn till det ändamål lokalen är

inrättad för. Uppdelning av en lokal i skilda lokallyper skall endast ske om delarna överstiger 10 procent av byggnadens lolala lokalyia eller om de översliger 250 kvadratmeter lokalyta.

För värdefaktorn lokaltyp skaU finnas minsl tre klas­ser.

Standard

Standarden för lokal av viss lokaltyp besläms med hänsyn

tid lokalytans utförande och utrustning. För värdefaktorn standard skaU finnas minst tre klas-

5§ Med bruttokapitallseringsfaktor avses förhållandet mellan taxeringsvärdet av industrienheten och dess totala årliga värderingshyra. Brutlokapitalise­ringsfaktor för en värderingsenhet som är bebyggd med en industribyggnad eller en övrig byggnad, uppförd under perioden 1975-1979 och med eu normalt förhållande mellan värderingsenhetens laxerade markvärde och dess totala årliga värderingshyra, får anges endast med värden i en fastställd värdeserie.

6§ Inom varje värdeområde skall bruttokapitaliseringsfaktorer bestämmas för skilda förhållanden för en eller flera av följande värdefaktorer.

Ålde

Markvärdeandel

Åldern ger uUryck för industribyggnadens eller övriga byggnadens sannolika återstående livslängd. Denna bestäms för byggnad med lång återstående livslängd med hänsyn tiU byggnadens nybyggnadsår, omfattningen av till- och ombyggnader samt tidpunkten för dessa. Med markvärdeandel avses förhållandet mellan värde-

2 Riksdagen 1979/80. 1 saml. Nr 86

Prop.  1979/80:86

Föreslagen lydelse

ringsenhelens laxerade markvärde och dess totala årliga

värderingshyra.

För en induslrihyggnad eller en övrig byggnad skall för

värdefaktorn markvärdeandel finnas minsl Ivå klasser.

Produktionskostnadsmetoden

7§

För en Industribyggnad eller en övrig byggnad som värderas enligt produklionskostnadsmctoden skall riktvärdet anges genom en nedräknings­faktor. Med nedräkningsfaktor avses den faklor varmed byggnadens återan­skaffningskostnad, beräknad enligt 5 kap. 6 §, skad multipliceras för au byggnadens tekniska nuvärde skall erhållas.

Byggnadsvärdet ulgör 75 procent av det tekniska nuvärdet.

Inom varje värdeområde skad nedräkningsfaktorer bestämmas för skilda förhållanden för en eller flera av följande värdefaktorer.

Ålder

Åldern bestäms enligl 6 §.

Byggnadskategori   Med byggnadskategori avses industribyggnadens eller

övriga byggnadens karaktär och konstruktion.

För värdefaktorn byggnadskategori skaU finnas minst tre

klasser.

Ortstyp

Ortstypen bestäms med hänsyn tiU industribyggnadens

eller övriga byggnadens läge i förhållande tdl tätort.

Nuvarande Ivdelse

Föreslagen lydelse

15 kap.

7§

Byggnadsvärdet av regleringsanläggning oeh kraftstation under uppföran­de skall bestämmas enligt 7 kap, 12 §,

Byggnadsvärdet för en vattenfalls­enhet skall bestämmas till det teknis­ka nuvärdet av de byggnader som hör till taxeringsenheten. Värde­ringen skall ske enligt 5 kap. 6 §. Vid denna beräkning får dock 75 procent av återanskaffningskostnaden inte överstiga det totala värde som har beräknats enligt 2-6 §§,

Byggnadsvärdet för en vattenfalls­enhel skall bestämmas till det teknis­ka nuvärdet av de byggnader som hör till taxeringsenheten. Värde­ringen skall ske enligt 11 kap. 7 och 8 §§. Vid denna beräkning får dock 75 procent av återanskaffningskost­naden inte överstiga det totala värde som har beräknats enligt 2-6 §§,

Prop.  1979/80:86

7

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

20 kap.

12 §

I   fastighelstaxeringsnämnds   be-

I   fastighetstaxeringsnåmnds   be-

slut skall redovisas dels taxeringsbe-     slut skall redovisas dels taxeringsbe­slutet  enligt  punkterna   1-3,   dels     slutet  enligt   punkterna   1-3,  dels grunderna för beslutet och andra     grunderna för beslutet enligt punk-uppgifier enWgl punkterna 46, näm-     terna 4-7, nämligen ligen

1,

fastighetens indelning i taxeringsenheter,

2,

taxeringsenhetens beskattningsnatur och skallepliktsförhållande,

3,

skattepliktig enhets taxeringsvärde och däri ingående delvärde samt värde av varje värderingsenhet,

4,

storleken av värdefaktor, och

4, storleken av iÅdan värdefaktor riktvärde samt                                         som särskilt anges i 8-15 kap.,

5, storleken av riktvärde,

6.    storleken av värderingshyra en­

ligt 11 kap. 4 §, brutlokapitalise­

ringsfaktor enligt 11 kap. 6 §, exploa­

teringsfaktor enligt 12 kap. 6 §, bryt­

ningsfaklor och värdet per kubikme­

ter brytvärd fyndighet enligt 12 kap.

8 §, utbyggd effekt, taxeringseffekt,

utnytijandetid, regleringsmöjlighet

och belägenhet enligt 15 kap. 3 § och

återanskaffningskostnad

enligt

11 kap. 7 § och 15 kap. 7 § samt

5,    säreget förhållande som har

7. säreget förhållande som har

föranlett justering av riktvärde,            föranlett justering av riktvärde.

Värdet av en enskild värderingsenhet anges i fulla tusental kronor. Avrundning sker så atl överstigande belopp, som inte uppgår till fullt tusental kronor, faller bort. Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva om de ytterligare avrundningsregler som behövs.

21 kap. Om besvär över fastighets-taxeringsnämnds beslut

1§

Besvär av ägare av fastighet skall ha inkommit senast den 15 september under taxeringsåret.

Kommuns besvär skall anföras före utgången av oktober månad under taxeringsåret.

Prop. 1979/80:86

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Taxeringsinlendent har rätt au anföra besvär intill utgången av november månad under taxerings­året. Han skall inom samma lid ange yrkanden och grunder för besvärsta­lan, om inte med hänsyn till utred­ningens vidlyftighet eller andra syn­nerliga skäl länsrätten medger an­stånd.

Inkommer besvär från ägare av fastighet efter den i första stycket angivna tiden men före utgången av november månad under taxerings­året, får länsrätten pröva besvären om taxeringsiniendenten hell eller delvis bilräder besvären i sak.

Har länsrätten avgjort besvär över viss taxering, får besvär inte anföras hos länsrätten rörande samma tax­ering.

Denna lag träder i kraft dagen efter den dag, då lagen enligl uppgift på den har utkommit från trycket i Svensk författningssamling, och skall tillämpas första gången i fråga om allmän fastighetstaxering år 1981.

Prop.  1979/80:86

9

2 Förslag till

Lag om ändring i taxeringslagen (1956:623)

Härigenom föreskrivs att 159 § taxeringslagen (1956:623)' skall upphöra att gälla dagen efter den dag, då lagen enligt uppgift på den har utkommit från trycket i Svensk författningssamling. Den upphävda paragrafen gäller dock fortfarande i fråga om allmän fastighetstaxering år 1975.

' Lagen omtryckt 1971:399. Senaste lydelse av 159 § 1979:175 lagens rubrik 1974:773

Prop.  1979/80:86

10

Utdrag

BUDGETDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1980-01-31

Närvarande: statsministern Fälidin, ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Boo,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Petri

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om taxering av industribyggnader

1 Inledning

Den 16 september 1976 bemyndigades chefen för finansdepartementet att tillkalla en kommitté (Fi 1976:05) 1976 års fastighetstaxeringskommiité för att göra en översyn av reglerna för fastighetstaxeringen. Kommittén har i etl tidigare delbetänkande (SOU 1979:32) Fastighetstaxering 81 lagt fram förslag till en fastighetstaxeringslag. Förslaget har föranlett lagstiftning (prop. 1979/80:40, SkU 1979/80:17, rskr 1979/80:121, SFS 1979:1152-1155).

Som en andra etapp i sitt arbete har kommittén' nu i ett delbetänkande (SOU 1979:81) Fastighetstaxering 81 Industribyggnader lagt fram förslag i vissa återstående delar av utredningsuppdraget.

Till protokollet i detta ärende bör bifogas en sammanfattning av kommitténs förslag som bilaga 1. Beträffande gällande rätt samt utredning­ens närmare överväganden hänvisas till betänkandet.

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts av kammarrätterna i Göteborg och Sundsvall, kommerskollegium, centralnämnden för fastighets­data (CFD), överbefälhavaren (ÖB), stafistiska centralbyrån (SCB), bank­inspektionen, byggnadsstyrelsen, riksrevisionsverket (RRV), riksskattever­ket (RSV), statens institut för byggnadsforskning (SIB), statens lantmäteri­verk (LMV), statens industriverk (SIND), statens vattenfallsverk (Vatten­fall), länsstyrelserna i Östergötlands, Göteborgs och Bohus, Gävleborgs,

' Regeringsrådet Gunnar[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, hovrättsfastighetsrådet Bertil[REDACTED_EFTERNAMN], riksdagsledamöterna Paul[REDACTED_EFTERNAMN], Stig[REDACTED_EFTERNAMN] och Bo[REDACTED_EFTERNAMN], bitr. skattedirek­tören Lars[REDACTED_EFTERNAMN], riksdagsledamoten Börje[REDACTED_EFTERNAMN] samt skattedirektören Ulla Wadell.

Prop.  1979/80:86

11

Västernorrlands, Jämtlands, Västerbottens saml Norrbottens län, Folksam, Föreningen Auktoriserade revisorer (FAR), Kooperativa förbundel (KF), Landsorganisationen i Sverige (LO), Landstingsförbundet, Lantbrukarnas riksförbund (LRF), Samfundet för fastighetsvärdering. Svensk industriföre­ning, Svenska arbeisgivareföreningen (SAF), Svenska bankföreningen. Svenska byggnadsentreprenörföreningen, Svenska elverksföreningen (El­verksföreningen), Svenska företagares riksförbund (SFR), Svenska kom­munförbundet. Svenska kraftverksföreningen (Kraftverksföreningen), Svenska sparbanksföreningen (Sparbanksföreningen), Sveriges fastighets­ägareförbund, Sveriges grossistförbund, Sveriges hantverks- och induslrior­ganisation - Familjeföretagen (SHIO-Familjeföretagen), Sveriges industri­förbund (Industriförbundet), Sydkraft AB, Taxeringsnämndsordförandenas riksförbund (TOR) och Tjänstemännens centralorganisafion (TCO).

Länsslyrelsen i Östergötlands län har bifogat yttranden av bl. a. överlant­mälarmyndigheten i Östergötlands län.

Vattenfall och Kraflverksföreningen har lämnat in ett gemensamt utarbetat svar. Sydkraft AB och Elverksföreningen instämmer i de synpunkter som har framförts i Vattenfalls och Kraftverksföreningens gemensamma svar. Folksam delar de synpunkter som har framförts av KF. LRF har som sitt yttrande ingett ett inom Lantbrukarnas skattedelegation upprättat utlåtande. SAF, Svenska bankföreningen och Industriförbundet har avgett ett gemensamt remissvar vari hänvisas till vad Kraftverksföre­ningen har anfört beträffande värderingen av vatten- och värmekraftsanlägg­ningar. Svenska byggnadsentreprenörföreningen instämmer i Industriför­bundets yttrande.

En sammanställning av remissyttrandena bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 2.

Jag avser nu all behandla de frågor som tagits upp i del nämnda delbetänkandet och lägga fram förslag med avseende på värderingen av industribyggnader inför 1981 års allmänna fastighetstaxering. De förslag som jag nu tar upp innehåller, som jag redan nämnt, kompletteringar till den nyligen antagna lagstiftningen om allmän fastighetstaxering. Förslagen ansluler sig helt till det system och de regler som redan finns. De frågor som jag tar upp är enligt min mening sådana att lagrådets hörande skulle sakna betydelse,

2 Föredragandens överväganden

2.1 Allmänt

De flesta materiella oeh formella fastighetstaxeringsreglerna har kommit­tén redan behandlat i sitt första delbetänkande och som jag nyss nämnt har förslagen också föranlett lagsfiftning, I del nu aktuella betänkandet redovisas en del återstående frågor rörande bl, a, värderingen av vattenfallsfastighe-

Prop.  1979/80:86

12

ter. Huvuddelen av kommitténs förslag avser värderingsmeloder för övriga industribyggnader.

De föreslagna värderingsmetoderna har anpassats lill de regler som gäller för andra byggnadstyper. Liksom i fråga om andra mark- och byggnadstyper föreslås ett väideringsförfarande enligt vilket taxeringsvärdena bestäms med utgångspunkl i riktvärden, vilka är beroende av vissa i lag angivna värdefaktorer. Härigenom skapas ett betydligt mer formbundet förfarande än det som f, n, tillämpas vid värderingen av industribyggnader. En värdering av även industribyggnader med ledning av riktvärden bör enligt kommittén underlätta arbetet i fastighetstaxeringsnämnderna och dessutom ge fastighetsägarna betydligt bättre möjligheter än hittills att bedöma riktigheten av taxeringsvärdena.

Den av kommittén föreslagna uppläggningen för värdering av industri­byggnader har genomgående fått ett positivt motlagande av remissinstanser­na. Den kritik som framförts har främst tagit sikte på olika enskildheter i förslagen,

Åven enligt min mening är den föreslagna ordningen klart överlägsen den nuvarande. Ett formbundet förfarande av förevarande slag bör ha goda förutsättningar att leda till mer rättvisa och likformiga taxeringar. Jag föreslår därför att värderingen av industrifastigheter för framtiden utformas på i huvudsak det sätt som kommittén föreslagit. De nya reglerna bör tas in i 11 kap. fastighetstaxeringslagen (1979:1152), FTL, och tillämpas första gången vid 1981 års allmänna fastighetstaxering, I det följande avser jag att mer ingående behandla de olika förslagen. Jag behandlar därvid försl de frågor som hänger samman med värderingen av kraftanläggningarna och därefter övriga industribyggnader,

2.2 Värdering av vatten- och värmekraftsanläggningar

I sitt närmast föregående betänkande föreslog kommittén att vattenkrafts-anläggningarna till skillnad mot fidigare skulle värderas enligt en renodlad avkastningsmetod. Förslaget genomfördes också och reglerna härom finns nu i 15 kap, FTL, Den nya metoden väntas medföra avsevärt höjda taxeringsvärden för i första hand särskilt lönsamma äldre vattenkraftsanlägg­ningar. För värmekraftverkens vidkommande föreslår kommittén däremot nu bibehållande av en produktionskostnadsmetod. För att skapa en rimlig nivå när det gäller värderingen av de samlade elkrafttillgångarna bör enligt kommittén emellertid också en jämkningsregel finnas som möjliggör en justering av värdena på vattenkraften.

Kommitténs förslag har föranlett vissa erinringar från en del remissinstan­ser. En del kritiserar jämkningsregeln och menar att den skulle komma att missgynna de kommuner där vattenkraftsanläggningar finns. En del remiss­instanser ifrågasätter rimligheten i de höjda taxeringsvärden som skulle följa av kommitténs övriga förslag beträffande kraftanläggningarna. I sistnämnda

Prop.  1979/80:86

13

del riktas kritik bl. a. mot den valda värderingsmetoden.

För egen del vill jag framhålla följande.

Den svenska elproduktionen utgör en blandning av vattenkraft och olika slag av värmekraft. Vattenkraften är den dominerande kraftkällan, Värme­kraftsanläggningarna utgörs av kondenskraftverk, t, ex, kärnkraftverk saml av mottrycksanläggningar och gasturbiner.

Vattenkraften värderas enligt en avkaslningsmetod, där avkastningen bestäms med utgångspunkt i gällande tariffer. Denna metod har nyligen godkänls av riksdagen i samband med tillkomsten av FTL och någon ändring i denna del är enligl min mening inle heller motiverad. Däremot är del inte möjligt att tillämpa samma metod för värmekraften, Trols att dessa anläggningar represenlerar belydande värden skulle en avkaslningsmetod för dessa kraftverk kunna leda till negativa värden, detta främst på grund av de höga driftkostnaderna. För dessa anläggningar föreslår kommittén också en produktionskostnadsmetod, som innebär alt de skall värderas med utgångspunkl i anläggningskostnaderna (återanskaffningskoslnaderna) och med hänsyn tagen till den värdeminskning som anläggningarna undergått fram till taxeringstillfället, Återanskaffningskoslnaderna bör i första hand beslämmas med ledning av kostnaderna att uppföra en ny motsvarande anläggning i det kostnadsläge som förelåg två år före taxeringsåret. Under vissa förutsättningar kan bestämmandel av återanskaffningskostnaden bygga på en uppräkning av den historiska byggnadskostnaden,

I regel har kommitténs förslag till metod för värdering av värmekraftver­ken godtagits. Del har emellertid ifrågasatts om inte återanskaffningskost­naden borde beräknas utifrån den historiska byggnadskostnaden. Som skäl för detta har anförts alt det skulle vara svårt alt utarbeta realistiska riktvärden med utgångspunkt i nybyggnadskostnaderna,

Åven om värmekraftsanläggningarna utgör etl fåtal och får sägas ha endast begränsad användbarhet för annal ändamål än för vilket de utnyttjas, s, k, skräddarsydda anläggningar, bör det enligt min mening ändock vara möjligt att som huvudprincip uppskatta deras värde med ledning av nybyggnads­kostnaderna. Man kan nämligen inle bortse från att en värdering med ledning av den historiska kostnaden är behäftad med vissa brister. Det är nämligen inle allfid möjligt atl räu bedöma den historiska anskaffningskost­naden. Tvärtom torde det i åtskilliga fall vara svårt atl i efterhand kontrollera vad som ingår i densamma. De ursprungliga kostnaderna kan ha justerats på skilda sätt, I den mån extraordinära kostnader fått nedläggas på grund av speciella skäl - säkerhets- eller miljöanordningar - skall dessa inle medräknas om de normalt inte förekommer vid likartade anläggningar eftersom de i detta fall inle kan sägas höja värdel, Å andra sidan kan situationen också vara den att kostnaderna blivil lägre på grund av alt nyssnämnda skäl inverkat i motsatt riktning, dvs, kostnaderna har blivit lägre än vad som kan sägas vara normalt, I så fall skall rätteligen den historiska kostnaden höjas. Enligt min mening medför därför den historiska metoden

3 Riksdagen 1979/80. 1 saml. Nr 86

Prop.  1979/80:86

14

viss risk att återanskaffningskostnaden uppskattas för lågt. Därtill kommer svårigheterna att beslämma rättvisande uppräkningstal från nybyggnadsåret och lill andra årel före laxeringsåret, det år till vilket värdenivån skall hänföras. En uppskattning med ledning av nybyggnadskoslnaderna bör många gånger i stället leda till en riktigare värdering, Åven om - som också påpekats under remissbehandlingen - den sistnämnda metoden har sina brisier är den likväl att föredra. 1 det följande kommer jag också att föreslå att metoden används för övriga industribyggnader, där så är möjligt. Det kan vidare göras gällande att metoden lorde slälla sig enklare all lillämpa just för värmekraflverken än för övriga industribyggnader, inle minst med tanke på hur ingående man under senare lid sökt belysa kostnaderna för olika slag av kraftverk, I denna del torde finnas ett ganska betryggande material som bör möjliggöra nog så rättvisande uppskattningar.

Jag föreslår därför att produktionskostnadsmetoden tillämpas för värme­kraflverken på det sätt kommittén föreslagit. Självfallet bör den historiska kostnaden kunna användas inte bara som självständig modell utan även för att belysa det värde som man fåll fram med ledning av nybyggnadskoslna­derna. Givetvis finns även möjligheten att justera värdet på grund av säregna förhållanden.

Det får bli en uppgift för RSV alt meddela erforderliga närmare anvisningar om tillämpliga nybyggnadskoslnader liksom i fråga om omräk­ningstal beträffande den hisloriska kostnaden. Den nedräkning av återan­skaffningskostnaden till tekniskt nuvärde som skall ske lill följd av byggnadens ålder och andra särskilda omständigheter bör ske enligt samma principer som i fråga om övriga industribyggnader. Jag återkommer i del följande till denna fråga,

F, n, tillämpas, liksom för industribyggnader allmänt, en spärregel enligt vilken värdet inte får understiga 10 % av återanskaffningskostnaden. Kommittén har här föreslagit att gränsen bestäms till 35 % eller 50 % beroende på anläggningens återstående livslängd, Åven denna fråga avser jag att behandla i samband med värderingen av övriga industribyggnader. Jag vill emellertid redan nu förulskicka alt jag inte anser att någon särbestämmelse bör gälla för kraftanläggningarna, Å andra sidan skall naturligtvis spärregeln kunna bryias igenom med hänsyn till säregna förhållanden.

Som framgått av del nu anförda bör alltså vattenkraften värderas enligt en avkastningsmetod och värmekraften enligt en produklionskoslnadsmelod. Nu kan emellertid de olika kraftslagen inte ses isolerade från varandra vid värderingen. Vid värderingen av vattenkraftsanläggningarna bestäms avkastningen med utgångspunkt i de gällande tarifferna. Dessa är emellertid så satta att den samlade intäkten från de olika kraftslagen skall täcka de samlade driftkostnaderna och dessutom förränta nedlagt kapilal. Delta innebär att den billiga vattenkraften får kompensera den dyra värmekraften. Självfallet körs de olika kraftslagen så alt tillgångarna utnyttjas på mest

Prop. 1979/80:86

15

rationella sätt, I första hand utnyttjas vattenkraften och därefter olika slag av värmekrafi i ordning efler slorleken på den rörliga produktionskostnaden för resp, värmekraflslag. Vattenkraftproduktionen varierar under olika år beroende på vattentillgången, som under extrema förhållanden kan avvika med ända till ca ± 20 % från normal lillgång, Valtenkraften koinmer sålunda i vårt elsystem atl utnyttjas helt under såväl våtår som torrår under del all värmekraften kommer all tas i anspråk endasi i den ulsträckning som behövs föratt tillsammans med vattenkraften upprätlhålla erforderlig elproduktion i landel,

I del leoreliska fallet alt produktionen enbarl baseras på vattenkraft måste utbyggnaden dimensioneras så all produktionen säkras även under vatten-fattiga år. Härför fordras en överdimensionering av vatlenkraflsulbyggna-den som ger betydande kraftspill under vattenrika och normala år. Den värmekraft, som ingår i vårt elsystem möjliggör således etl bättre utnyttjande av vattenkraften. Värmekraften bidrar därför till alt öka vattenkraftsanlägg­ningarnas avkastning. En del av det värde värmekraftverken faktiskt har som delar av kraftsystemet kommer alltså vid en strikt avkastningsvärdering atl redovisas som förhöjda värden på vattenkraftsanläggningarna. Som jag har nämnt är denna effekt t, o, m, så kraftig att värmekraftens värde enligt avkastningsmetoden framstår som negativt. Skillnaden mellan värmekraf­tens värde enligt produktionskostnadsmetoden resp, avkastningsmetoden blir i princip ell uttryck för omfattningen av denna överflyttningseffekt. Kommitténs värderingsmodell för vattenkraften innebär i enlighet därmed att dess avkastningsvärde jämkas så atl det sammanlagda värdet av landets vatten- och värmekraft motsvarar del avkastningsvärde som erhålls om landets samlade kraftlillgångar värderades med ledning av nu gällande tariffer. Jämkningen bör härvid enligl kommittén utföras så att värmekraften erhåller värden som framstår som rimliga i förhållande till vattenkraften.

Den sammanvägning som skall ske innebär alltså alt en avkastningsvär­dering görs av kraftproduktionen som helhet och då under förutsättning att de ifrågavarande anläggningarna är nya. Vid denna värdering har kommittén föreslagit en kapilaliseringsränla på ca 5 %, Del sålunda framräknade värdet skall sedan minskas med det värde som framkommer där man åsätt värmekraften de värden som anses rimliga. Återstoden fördelas därefter på valtenkraftsanläggningarna.

Den nu föreslagna modellen har kritiserats från olika utgångspunkter. Några länsstyrelser har rest invändningar mot en sänkning av värdena för vattenkraften med tanke på mistade skatteintäkter för de berörda kommun­erna. Från bl, a, kraftintressenternas sida har invändningar riktats mot den förordade kapitaliseringsprocenten på 5 och likaså mol sättet all beräkna värdet på värmekraften.

Vad först gäller frägan om jämkning av värdet på vattenkraften vill jag nämna följande. Som tidigare nämnts medför en ren avkastningsvärdering av vattenkraften med utgångspunkt i gällande tariffer för höga värden. Detta

Prop.  1979/80:86

16

bör enligl min mening beaktas pä något sätt. Givetvis får detla inte ske på sädant sätt att vattenkraftsanläggningarna åsätls värden som framstår som för låga med tanke på deras lönsamhet. De bedömningar som kommittén har gjort med ulgångspunkt i en ränta efter 5 % saml mot bakgrund av den kostnadsökning som värmekraftsanläggningarna uppvisar innebär enligt min mening tillräckliga garanlier för rimliga värden, 1 fråga om effekterna för de kommuner där valtenkraftsanläggningarna finns, vill jag erinra om betydel­sen av vårt system för skalteuljämning med dess garanterade skattekrafts-nivåer. Ett evenluellt minskat skatteunderlag till följd av att en ren avkaslningsmetod inte lillämpas för vallenkraften konimer därigenom i praktiken inle alt påverka kommunernas inkomsler.

Man har som sagl också kritiserat kommitténs närmare kalkyler i andra avseenden. Som skäl för att använda en högre kapilaliseringsränla än 5 % vid avkastningsvärderingen har man bl. a, pekat på ovisshelsfaktorer såsom anläggningarnas återstående livslängd eller osäkra framlida drift- och underhållskostnader. Enligt min mening bör emellertid faktorer av sistnämn­da slag inte rimligen inverka på valet av kapilaliseringsränla. De angivna faktorerna får i stället beaktas särskill vid värderingen av anläggningarna i fråga. Vidare vill jag erinra om att det också finns argument som talar för att den av kommittén valda procentsatsen är för hög. snarare än för låg. I de undersökningar som gjorts bl. a. inom industridepartementet och som redovisats i promemorian (Ds I 1978:10) Energitillförsel har man således genomgående räknat med lägre tal. Det har i den nämnda rapporten angelts att om investeringar i energiförsörjningen kan uppfylla ett lönsamhetskrav där räntan beräknats till mellan 3 % och 4 % sä torde de långsiktigt vara fullt konkurrenskraftiga med andra investeringar.

Mol denna bakgrund anser jag att den metod och de beräkningsgrunder som kommittén föreslagit är rimliga och de bör också tillämpas vid 1981 års allmänna fastighetstaxering.

Liksom beträffande andra slag av byggnader bör de grundläggande reglerna för värderingen tas in i FTL. De ytterligare regler som kan behövas får utfärdas av regeringen eller av RSV. I fråga om kapitaliseringsräntan för kraftanläggningarna har önskemål framförts om att denna skall anges i FTL. Jag anser emellertid att regler härom bör tas in bland de föreskrifter som regeringen skall utfärda. Så har för övrigt redan skett i fråga om kapitaliseringsräntan för grusfyndigheter och exploateringsmark. Regler härom återfinns numera i I kap. 5 § fasfighetstaxeringsförordningen (1979:1193), FTF.

2.3 Värdering av industribyggnader och övriga byggnader

2.3.1 Inledning

I kommitténs tidigare förslag avsåg begreppet industribyggnad en rest­grupp byggnader av skiftande karaktär. Här skedde en ändring i samband

Prop.  1979/80:86

17

med att FTL infördes. En uppdelning gjordes så atl hilhörande byggnader numera enligt 2 kap. 2 § FTL indelas i aniingen industribyggnad eller övrig byggnad. Enligt 2 kap, 2 § FTL avses med industribyggnad byggnad som är inrättad för industriell verksamhet och med övrig byggnad byggnad som inte skall utgöra någon annan tidigare i FTL uppräknad byggnadstyp. Det går inte all göra någon generell gränsdragning mellan industribyggnad och övrig byggnad vid val av värderingsmetod, I fortsättningen kommer jag därför atl använda beleckningen industribyggnad för dessa två typer av byggnader,

I direktiven till kommittén angavs atl den skulle söka komma fram till förenklade regler för åsättande av värden vid fastighetstaxeringen främsl när del gäller industri- och vattenfallsfastigheter. Regler för värdering av vattenfallsfastigheter har redan införts i samband med tillkomsten av FTL, En återslående värderingsfråga i denna del har jag lagil upp i föregående avsnitt.

I kommunalskattelagen (1928:370), KL, finns mycket knapphändiga och översiktliga regler för värdering av andra industrifastigheter än vattenfalls­fasligheter. Detaljerade regler lämnades i stället i de anvisningar som RSV och skattecheferna meddelade inför 1975 års allmänna fastighetstaxering. Vanligen användes vid värderingen av industribyggnad den s, k, anlägg­ningskostnadsmetoden. Vid beräkning av byggnadskostnaden skedde först en uppskattning av återanskaffningskostnaden och därefter en nedskrivning av denna med hänsyn till ålder, användbarhet och skick, Återanskaffnings­kostnaden uppskatiades med ledning av antingen erfarenhetstal för nybygg-nadskoslnaden av en likartad byggnad eller av den historiska byggnadskost­naden, RSV utarbetade omräkningstal för att göra det möjligt att beräkna återanskaffningskostnaden vid värdelidpunklen, Återanskaffningskostna­den skrevs därefter ned med hänsyn till byggnadens ålder, användbarhet och skick. Det belopp som återstod ansågs utgöra byggnadens värde. Vid nedskrivningen skulle fastighetstaxeringsnämnden beakta att värdet av byggnad normall inte borde sällas lägre än till 10 % av beräknad återanskaffningskostnad. För vissa objekt kunde lokala förhållanden och speciella förhållanden föranleda att andra nedskrivningsförfaranden använ­des, I vissa fall kunde värderingen ske enligt en kapilaliseringsmetod, varvid en framräknad hyresintäkt kapitaliserades och hänsyn logs till uppskattad återstående varaktighetstid för byggnaden. Fastighetstaxeringsnämnden hade valfrihel alt välja den värderingsmetod som ansågs mest lämplig i det enskilda fallet. Vid båda meloderna skulle vid värderingen hänsyn tas till sådana för taxeringsenheten säregna förhållanden, som inverkade på värdel.

Kommittén har, som jag tidigare har nämnt, föreslagit ett mera formbundet förfarande vid värdering av industribyggnader än vad som gäller enligl nuvarande regler. Förslagel innebär alt det vid värdering av industribyggnader skall finnas två olika metoder. En avkastningsmetod skall användas  vid  värderingen  av  byggnader  av  mer  ordinär  typ  och   en

Prop.  1979/80:86

18

produklionskoslnadsmelod vid värderingen av s, k, skräddarsydda byggna­der och liknande speciella industribyggnader, värmekraftsanläggningar, bensinstationsbyggnader, kiosker, byggnader med olämplig ulformning för normal industriproduktion samt byggnadskonstruklioner som inte har karaktär av hus.

Förslagen har genomgående fåll elt posilivi mottagande av remissinstan­serna. Några remissinstanser har emellertid ansett att en del problem kan uppkomma för fastighelstaxeringsnämnderna vid val av värderingsmetod. Synpunkter har även framförts i fråga om värderingsmetodernas utform­ning.

Jag har tidigare nämnt att den föreslagna ordningen enligl min mening är klart överlägsen den nuvarande. Del föreslagna värderingsförfarandet är mer formbundet än enligt nuvarande regler. Detta anser jag vara positivt. Del bör således inte som någon remissinslans har föreslagil vara möjligt att som alternativ använda produktionskostnadsmetoden även för ordinära industribyggnader, I fråga om val av värderingsmetod vill jag nämna alt marknadsvärdet enligl 5 kap, 5 § FTL i första hand skall beslämmas enligl ortsprismetoden, i andra hand enligl avkastningsmetoden och först i tredje hand produktionskostnadsmetoden. Nu är det emellertid än så länge svårt att få fram ett sådanl underlag för industribyggnader atl den förstnämnda metoden kan användas i nämnvärd omfattning. Enligt min mening bör i stället avkaslningsmetoden användas i så stor utsträckning som möjligt. Det kan visserligen vara svårt att finna en helt entydig metod för att särskilja vilka byggnader som bör värderas enligt avkastningsmetoden resp, produktions­kostnadsmetoden. Valet mellan vilken metod som bör användas får i stället ske efter mera allmänna överväganden. Dessa svårigheier bör dock inte överdrivas, RSV bör kunna ge lämpliga anvisningar lill vägledning för en sådan bedömning. Jag biträder förslaget att använda en avkastningsmetod vid värderingen av ordinära industribyggnader och en produkfionskostnads-metod vid värderingen av s, k, skräddarsydda industribyggnader m, fl. En regel härom bör tas in i 11 kap, I § FTL, Jag kommer senare att behandla värderingen av bl, a, kiosker och till vilken typ av byggnad dessa skall hänföras,

2.3.2 Avkastningsmetoden

Kommitténs förslag i fråga om avkaslningsmetod innebär att fastighetens marknadsvärde beräknas genom en omräkning till nutid av den framtida netloavkastningen från fastigheten. Byggnadsvärdet utgör skillnaden mellan totalvärdet och markvärdet. Värderingsmetoden är enligt förslaget utformad som en bruttokapitaliseringsmelod, vilket innebär att totalvärdet bestäms genom att den totala årliga hyran multipliceras med en brutlokapitaliserings­faktor. Dessa faktorer skall bestämmas så att taxeringsvärdet erhålls direkt. Riktvärdet skall anges som produkten av en brutlokapitaliseringsfaktor och

Prop.  1979/80:86

19

den tolala årliga värderingshyran.

Enligt förslaget bör RSV upprätta etl tabellverk där brullokapitaliserings-faktorn för en industrienhet av viss angiven beskaffenhel knyts till en värdeserie. Denna indusirienhet föreslås vara en värderingsenhel som är bebyggd med en industribyggnad, uppförd under perioden 1975-79 med ett normalt förhållande mellan taxeringsenhetens taxerade markvärde och dess tolala värderingshyra,

Enligl kommittén bör RSV även upprätta ell tabellverk för värderingshy­ran där värderingshyran per m- för viss lokaltyp av viss beskaffenhet knyts lill en värdeserie. Den värderingsenhel som bör ligga lill grund för värdeserien föreslås vara en värderingsenhet som är bebyggd med en industribyggnad av viss lokallyp och med normal standard uppförd under perioden 1975-79,

Förslaget om avkastningsmelodens utformning har mottagits positivl av flertalet av de remissinstanser som har yttrat sig i denna del. Några remissinstanser har berört frågan om problem med bestämmande av värderingshyran.

För egen del vill jag nämna följande. Den utgäende hyran för industrifas­tigheter kan, av skäl som kommittén har nämnt, i ett schabloniserat värderingsförfarande ofla inle anses vara ett uttryck för den framlida hyresintäkten och därmed industrifastighetens värde. Skillnader i utgående hyra speglar heller inte alltid värdeskillnader mellan fastigheterna. Hyres­marknaden för industrifastigheter är, som kommittén har framhållit, annorlunda än i fråga om hyreshus där det finns ett väl utvecklat system för fastställandet av hyror. Därför bör enligt min mening den utgående hyran inte användas vid värderingen av industribyggnader. Jag biträder förslaget att i stället använda en värderingshyra.

Jag är medveten om att del kan bli besvär med att bestämma värderings­hyran. Problemen är dock överkomliga och enligl min mening bör lämpliga värderingshyror gå att få fram. Om byggnadens karaktär är sådan atl värderingshyran inte kan anses ge utlryck för värdet får delta jusleras på grund av säregna förhållanden. Jag återkommer till denna fråga senare.

Värdefaktorer

De värdefaktorer, som enligt kommittén bör särskilt beaktas vid bestämmandet av riktvärdet för en industribyggnad är, vad beträffar värderingshyran, ålder, lokaltyp, standard och beläggningsgrad, samt vad belräffar bruttokapitaliseringsfaklorn, ålder och markvärdeandel.

Värdefaktorernas definitioner enligt förslaget är följande:

1, Ålder

Enligl kommittén bestäms industribyggnadens återstående livslängd av byggnadens nybyggnadsår, omfattningen av till- och ombyggnader oeh tidpunkten för dessa.

Åldersklasserna för industribyggnad skall inte få göras större än att de för

Prop.  1979/80:86

20

byggnad med en ålder motsvarande högsl 25 år omfaltar högst 10 år,

2, Lokallyp

Enligt förslagel skall industribyggnad uppdelas på lokaltyper. Värdefak­torn lokaltyp skall bestämmas med hänsyn till det ändamål lokalen är inrättad för. Uppdelning av en lokal i skilda lokaltyper skall endast ske om delarna överstiger 10 % av byggnadens lolala bruksarea eller om delarna överstiger 250 m- bruksarea.

För värdefaktorn lokaltyp skall finnas minsl fyra klasser. Enligt kommiuén finns det anledning atl skilja på minsl fyra olika lokaltyper, nämligen produktionslokaler, industrikontor, lager och parkeringslokaler,

3, Standard

Standarden skall beslämmas med hänsyn till lokalytans utförande och utrustning. För värdefaktorn standard skall finnas minst tre klasser,

4, Beläggningsgrad

Med beläggningsgrad avses det genomsnittliga utnyltjandel av det totala antalet tillgängliga parkeringslokaler i industribyggnad,

Belräffande parkeringslokaler skall för värdefaktorn beläggningsgrad finnas minst tre klasser,

5, Markvärdeandel

Med värdefaktorn markvärdeandel avses förhållandet mellan värderings­enhetens taxerade markvärde och dess totala årliga värderingshyra.

För värdefaktorn markvärdeandel skall finnas minst två klasser.

De föreslagna värdefaktorerna har godtagils av flertalet av de remissin­stanser som har yttral sig i denna del.

Jag biträder i huvudsak förslaget om värdefaktorer, 1 fråga om värdefak­torn lokaltyp vill jag föreslå att ordel bruksarea byts ut mot lokalyta, Nägon saklig ändring i förhållande till kommittéförslaget är inle avsedd. Lokalytan skall således bestämmas såsom bruksarea enligt de mätregler som nu utgör svensk slandard. Jag har i prop, 1979/80:40 (s, 127) om fastighetstaxering, m, m, behandlat denna fråga utförligare i samband med värdering av småhus. Jag kommer senare att föreslå atl parkeringshus skall indelas som hyreshus och inte som enligl förslaget i industribyggnad. Med hänsyn härtill bör värdefaktorn beläggningsgrad utgå ur förslaget till 11 kap, 4 § FTL,

1 likhet med några remissinstanser anser jag atl parkeringslokaler inle bör utgöra en egen lokaltyp utan med fördel kan hänföras till en lokaltyp benämnd lager m, m. Anledningen härtill är att i industribyggnader som används för tillverkningsindustri m, m, torde parkeringsutrymmen endast förekomma i ringa utsträckning och då närmasl ha karaktären av lagerut­rymmen. Att särskilja dessa utrymmen synes därför onödigt komplicera värderingsförfarandet. Mitt förslag innebär att för värdefaktorn lokaltyp bör finnas minst tre klasser,

I fråga om värdefaktorn ålder vad beträffar bruttokapitaliseringsfaklorn vill jag nämna följande. Den sannolika återslående livslängden för byggna­der  med   lång  återstående   livslängd   bör  bestämmas   med   hänsyn   till

Prop. 1979/80:86

21

nybyggnadsår, omfattningen av till- och ombyggnader samt tidpunkten för dessa. Däremot bör för andra byggnader den sannolika återstående livslängden uppskattas direkl. Jag föreslår atl värdefaktorn ålder i 11 kap, 6 § FTL utformas i enlighet med vad jag nu har nämnl,

2.3.3 Produkiionskostnadsmeloden

Kommilléns förslag lill värdering enligt produktionskostnadsmetoden innebär atl byggnadens värde beräknas genom att återanskaffningskostna­den uppskattas och därefter nedräknas med hänsyn till ålder, användbarhet och skick. Enligt kommittén bör återanskaffningskostnaden i första hand bestämmas utifrån erfarenhetstal för nybyggnadskostnader och i andra hand utifrån en uppräkning av hisloriska byggnadskoslnader. Riktvärdet för en industribyggnad skall anges genom en nedräkningsfaktor. Denna skall ange den faklor varmed byggnadens återanskaffningskostnad beräknad enligt 5 kap, 6 § FTL skall multipliceras för atl byggnadens lekniska nuvärde skall erhållas.

Kommittén har föreslagil alt den nuvarande spärregeln, enligl vilken byggnads taxeringsvärde normall inle borde sättas lägre än 10 % av beräknad återanskaffningskostnad, ändras, Detla skulle ske genom att nedräkningsfaktorn, dvs, det tal varmed återanskaffningskostnaden skall multipliceras för att det tekniska nuvärdet skall erhållas, minimeras. Enligt förslaget skall gränsen, i de fall återstående livslängd är minsl 10 år, bestämmas till 35 % för industribyggnader med lång livslängd, vilka vid taxeringstillfället har fullgod användbarhet och till 50 % för byggnader med korl livslängd och fullgod användbarhet. För byggnader som har en återstående livslängd som är mindre ån 10 år bör enligt kommittén gränsen beslämmas till 20 % för byggnader med lång livslängd och god användbarhet och till 30 % för byggnader med kort livslängd och god användbarhet. Enligt förslaget bör regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer utfärda föreskrifter angående minimering av nedräkningsfaktorn,

I regel har kommitténs förslag till värdering av industribyggnad enligt produktionskostnadsmetoden godtagits av remissinslanserna. Del har emel­lertid framhållits svårigheter vid beräkning av det tekniska nuvärdet. Jag vill först nämna att jag är posifiv till förslaget om utformning av produktions­kostnadsmetoden. Metoden att utgå från nybyggnadskoslnaderna kan i vissa fall vara svår att tillämpa, 1 den mån det finns möjlighet att utgå från nybyggnadskostnaden bör dock denna användas, I övriga fall bör en metod med uppräkning av de historiska byggnadskoslnaderna användas. Liksom i fråga om värmekraftverken bör den historiska kostnaden kunna användas inte bara som självständig modell utan även för att belysa det värde som man fått fram med ledning av nybyggnadskostnaderna. Det finns givetvis även möjlighet att justera värdet på grund av säregna förhållanden. Jag återkommer till denna fråga senare.

Prop.  1979/80:86

22

Förslagel till spärregel har kritiserats av bl, a. Vattenfall, Jag vill nämna alt riktvärdet enligt förslaget till 11 kap, 7 § FTL skall anges genom en nedräkningsfaktor. Riktvärdet bör liksom i fråga om riktvärden för övrig egendom enligt FTL meddelas i anvisningsform och inle i form av bindande föreskrifier, Enligl min mening bör även minimeringen av denna faktor anges i anvisningsform. Jag återkommer lill denna fråga senare.

Värdefaktorer

Enligt förslaget bör följande värdefaktorer särskilt beaktas vid bestäm­mande av riktvärde för industribyggnad enligt produktionskostnadsmeto­den:

1,

Återstående livslängden (värdefaktorn ålder),

2,

Byggnadskategorin (värdefaktorn byggnadskalegori),

3,

Byggnadens utförande och utrustning (värdefaktorn standard),

4,

Geografiska läget (värdefaktorn orlslyp). Värdefaktorernas definitioner enligt förslaget är följande:

1, Ålder

Värdefaktorn ålder bestäms enligt förslagel fill 11 kap, 4 § FTL,

2, Byggnadskategori

Med byggnadskategori avses industribyggnadens karaktär och konstruk­tion. För värdefaktorn byggnadskalegori skall finnas minst tre klasser,

3, Standard

Värdefaktorn standard bestäms med hänsyn till industribyggnadens utförande och utrustning,

Enligl kommittén bör för ordinära byggnader standarden bestämmas enligt samma regler som föreslagits för värdering enligt avkastningsmetoden. För andra byggnader får standarden bestämmas efter mera allmänna överväganden. För vissa byggnadskategorier saknas enligt kommittén anledning att särskilja olika standardklasser t, ex, värmekraftsanläggningar. Kommittén föreslår därför ingen indelning i standardklasser,

4, Ortstyp

Med ortstyp avses industribyggnadens läge i förhållande till tätort. För vissa byggnadskategorier, t, ex, värmekraftsanläggningar saknas enligt kommittén anledning att särskilja olika klasser för orlslyp. Kommittén föreslår därför ingen indelning i ortslypsklasser.

Kommitténs förslag till värdefaktorer har i regel godtagits av de remissinstanser som har yttrat sig,

1 fråga om värdefaktorn ålder föreslår jag att den utformas på samma sätt som jag har föreslagit beträffande värdefaktorn ålder i 11 kap, 6 § FTL,

Under hand har jag erfarit att det vid del fortsatta arbelel med atl ta fram underlag till bl, a. föreskrifter har visat sig att byggnadernas standard under normala betingelser i allt väsentligt varierar i takt med byggnadernas ålder.

Prop.  1979/80:86

23

Enligt min mening är det därför tills vidare lämpligt atl standarden inte utgör särskild värdefaktor vid bestämmandet av nedräkningsfaktorn. Hänsyn lill avvikelser i fråga om byggnads med hänsyn lill åldern normala utförande och utrustning får tagas i form av juslering för säregna förhållanden. Den omständigheten all standarden tas bort som särskild värdefaktor innebär alt de av kommittén föreslagna procenttalen som nedre gräns för nedräknings­faktorn (spårregler) vid fullgod användbarhet bör jämkas nedåt så att de innefattar normal beskaffenhet vid aktuell ålder. Som jag lidigare har nämnt bör minimeringen av nedräkningsfaktorn anges i anvisningsform, I övrigt biträder jag förslaget,

2.3.4    Justering för säregna förhållanden

Vid 1975 års allmänna fastighetstaxering förelåg inte med det fria förfarande som användes vid bestämmandel av taxeringsvärdet för industri­byggnader något behov av justering för säregna förhållanden. Det föreslagna värderingsförfarandet nödvändiggör en sådan justeringsmöjlighet. Regler om juslering för säregna förhållanden finns i 7 kap. 4-6 §§ FTL. Jag ansluter mig till vad kommittén har anfört om när justering för säregna förhållanden bör ske vid värdering enligt avkastnings- eller produktionskostnadsmeto­den.

2.3.5    Indelning i industribyggnad och övrig byggnad

Enligt kommittén skall parkeringshus indelas som industribyggnad och värderas med ledning av en avkastningsmetod.

Några remissinstanser har föreslagit atl parkeringshus skall indelas som hyreshus och således även i detla fall värderas enligt avkastningsmetod,

I byggnader som skall indelas som hyreshus kommer i många fall också att finnas stora lokaler som är avsedda för parkering. Detta medför alt parkeringslokaler enligt förslagel kommer atl taxeras i distrikt för såväl hyreshus som industrier. Enligt min mening försvåras härigenom möjlighe­ten alt nå en jämn och rättvis taxering. Jag delar således uppfattningen att parkeringshus skall indelas som hyreshus. Till bilden hör att man i fråga om parkeringshus normalt kan få fram hyror som lämpligen kan tillämpas vid värderingen. Vad jag har anfört föranleder ingen ändring i FTL,

Kiosker skall enligt kommitténs förslag till 11 kap, 1 S FTL utgöra industribyggnad och värderas enligt produktionskostnadsmetoden.

Några remissinsianser har föreslagit atl kiosker skall hänföras till hyreshus och värderas enligt avkastningsmetod.

Kiosker ligger ofta i nära anslutning till serveringar, gatukök och närbutiker. Indelningen i taxeringsenheter skulle väsentligt förenklas om kiosker hänförs till hyreshus. I många fall är kiosker också inbyggda i hyreshus, vilket innebär alt uppgifter om utgående hyror kan införskaffas.

Prop.  1979/80:86

24

Jag biträder därför åsikten all kiosker bör hänföras lill hyreshus. Mitt förslag föranleder ändring i kommitténs förslag till 11 kap, 1 § FTL så till vida att ordet kiosker utgår.

2.3.6 Besluisredovisning

Kommitténs förslag innebär, förutom vissa i huvudsak redaktionella ändringar, att för indusirienhet som inte ulgör vattenfallsenhel, växthus eller djurstall skall redovisas om industritillbehör förekommer samt i förekom­mande fall total utgående hyra och lokaltyp. Industrilyp skall enligt förslagel alllid redovisas för indusirienhet, Åven faktor och annan uppgift som behövs vid beräkning av värdet av en värderingsenhet skall redovisas.

Förslaget har mottagits positivt.

Enligt min mening är del värdefullt att fastighetsägaren får en utförlig redovisning av bl, a, vilka faklorer och värden som har legat till grund för taxeringsvärdet. En utökad registrering kan ocksä vara värdefull för att vidareutveckla de föreslagna värderingsmetoderna för industribyggnad och innebära en möjlighet att i framtiden införa en ortsprismetod för dessa byggnader. Jag är således i princip positiv till att beslutsredovisning skall ske enligt förslaget, I prop, 1979/80:40 föreslog jag, liksom kommittén nu gör, alt nybyggnadsår och sloriek för varje byggnad som ulgör egen värderingsenhel skulle registreras, Skatleulskottet uttalade vid behandlingen av propositio­nen att i beslut om fastighetstaxeringen bör emellertid endasi redovisas de uppgifler som avser själva beslutet - dvs, indelningen i taxeringsenhet, beskattningsnatur, skatteplikt och värderingen - samt grunderna för det beslutet. Enligt utskottet bör RSV bestämma vilka övriga uppgifter som skall registreras. Utskottets hemställan till riksdagen innebar atl beslämmelsen om registrering av nybyggnadsår och byggnadsstorlek skulle utgå (SkU 1979/80:17), Riksdagen biföll vad utskottet hemställt (rskr 1979/80:121),

Riksdagens beslut synes innebära att de av kommittén föreslagna uppgifterna om industrilillbehör, total utgående hyra och industrityp inte bör redovisas i beslutel. Lokaltyp utgör en värdefaktor enligt förslaget till 11 kap, 4 § och skall således redovisas enligl bestämmelsen i 20 kap, 12 § första styckel 4, FTL, Jag föreslår därför inle någon bestämmelse om redovisning av dessa uppgifter,

I fråga om förslaget att faktor och annan uppgift som behövs vid beräkning av värdet av en värderingsenhel skall redovisas vill jag nämna följande. Förslaget är enligt min mening, med hänsyn till vad skatteutskottet anfört i SkU 1979/80:17, för omfattande. En precisering av vilka uppgifter som skall redovisas i beslutet bör ske. Värderingen av industribyggnad och övrig byggnad enligt avkastningsmetoden skiljer sig från värderingen av övriga byggnader. Riktvärdet skall utgöra produkten av en värderingshyra och en bruttokapitalisenngsfaktor. Jag anser därför lämpligt att dessa uppgifter redovisas. Vid värderingen av exploateringsmark och täktmark används en

Prop.  1979/80:86

25

exploateringsfaktor resp. en bryfningsfaktor (12 kap. 6-9 §!! FTL), Dessa faktorer bör enligt min mening också redovisas liksom värdet per kubikmeter brytvärd fyndighet enligt 12 kap, 8§ FTT. I fråga om vattenfallsenhet bör uppgifterom utbyggd effekt, taxeringseffekt, utnytijandetid, regleringsmöj­lighet och belägenhet enligl 15 kap, 3 § FTL redovisas. Vidare bör återanskaffningskostnad enligt 11 kap. 7 § och 15 kap. 7 § redovisas.

Den av kommittén föreslagna ändringen i 20 kap. 12 § första stycket 4, FTL är av redaktionell karaklär. Jag ansluler mig till förslaget.

Jag föreslår atl 20 kap, 12 § FTL ändras i enlighet med vad jag har anfört.

2,3,7 Vissa besvärsfrågor

Jag vill ta upp en fråga som inte har behandlats i kommitténs betänkande. Kommittén kommer i ett senare betänkande atl behandla frågorna om besvär över beslut vid allmän fastighetstaxering. Jag anser emellertid att del är lämpligt att redan nu ta in bestämmelser i n~L om när besvär senasl skall anföras över fastighetstaxeringsnåmnds beslut. Den deklarationsskyldige bör nämligen redan vid deklaralionstillfället känna till denna tidpunkt. Om regler härom redan nu införs får RSV också möjlighet atl informera om detla redan när annat material tillställs de skattskyldiga.

Under hand har kommittén meddelat att besvärstiden för fastighetsägare bör framflyttas till den 15 september under taxeringsåret. Vidare bör kommuns och taxeringsintendents besvärstider framflyttas till uigången av oktober månad resp, uigången av november månad under taxeringsåret, Enligl kommitténs mening bör lidpunkten för ägarens besvär som biträds av intendent förlängas till utgången av november månad under taxerings­året.

Fastighetsägares besvär skall enligt nuvarande bestämmelser ha inkommit senast den 15 juni under taxeringsåret (159 § taxeringslagen (1956:623), TL). Denna regel kan inle tillämpas för framtiden eftersom tidpunkten för utsändande av nämndens omprövade beslut i anledning av erinringar från fastighetsägare har flyttats fram från den 15 maj till den 15 juni (20 kap, 18 § FTL), Tidpunkten för ägarens anförande av besvär måste därför flytlas fram. Med tanke även på semesterlider föreslår jag alt tiden flyUas fram lill den 15 september taxeringsåret.

Kommun skall f, n, anföra besvär före utgången av september månad under taxeringsåret (159 § TL), Tidpunkten för överlämnande av avskrift av fastighetslängd till kommun har nu framflyttats från den 10 maj till den 10 juni under taxeringsåret (6 kap, 6 § FTF), Avskriften av längden skall offentligen läggas fram före den 15 augusti mol tidigare före den 15 juni under taxeringsåret (20 kap, 22 § FTL), Med hänsyn härtill föreslår jag alt besvärstiden för kommun flyttas fram till uigången av oktober månad under taxeringsåret. Även laxeringsintendenls besvärstid bör förskjutas i samma

Prop.  1979/80:86

26

utsträckning som beträffande kommun. Intendent bör således ha rält atl anföra besvär intill utgången av november månad under laxeringsåret. Som en direkt följd av atl intendentens besvärstid förskjuts bör även tiden för ägares besvär som biträds av intendenten förlängas till utgången av november månad under taxeringsåret.

Jag föreslår alt det i FTL införs ett nytt kapiiel (21 kap,) om besvär över fastighelstaxeringsnämnds beslul samt att i 1 S nämnda kapitel införs bestämmelser med nämnda innebörd. Förslaget innebär att nuvarande bestämmelser i 159 § TL med nämnda och vissa redaktionella ändringar överflytlas till FTL, 159 § TL kan därför upphävas,

2.3.8 Övrigl

Enligt förslaget skall en beslämmelse intas i 11 kap, 1 § FTL om att vattenfallsenhel skall värderas enligt reglerna i 15 kap, FTL,

Industribyggnad som ulgör växthus eller djurstall skall enligt förslaget värderas pä samma sätt som motsvarande ekonomibyggnad, dvs, enligt reglerna i 10 kap, FTL, En bestämmelse härom föreslås bli intagen i 11 kap, 1 § FTL,

Jag ansluter mig till förslagen.

Jag vill också föreslå vissa redaktionella ändringar i nuvarande bestäm­melser och i av kommittén föreslagna betämmelser i FTL,

De bestämmelser som enligt kommitténs förslag omnämner industribygg­nad bör ändras på så sätt att de även avser övrig byggnad. Detta är föranlett av att det av kommittén använda ordet industribyggnad omfattar vad som enligt nuvarande betämmelser i FTL skall indelas som industribyggnad eller som övrig byggnad,

Åven i 4 kap, 5 § första stycket 4, FTL bör övrig byggnad intas.

Jag ansluter mig med viss redaktionell ändring lill kommitténs förslag till ändrad lydelse av 6 kap, 2 och 3 §§ FTL, som behandlar indelning i värderingsenheler,

I kommitténs förslag till 6 kap, 2 § tredje styckel första raden bör emellertid ordet byggnader ersättas med industribyggnader och övriga byggnader värderade enligt produktionskostnadsmetoden saml småhus.

Jag föreslår vidare en ändring av redaktionell karaktär i 5 kap, 6 § första stycket FTL,

Kommitténs förslag till 11 kap, 1 § FTL bör ändras på så sätt att uttrycket "s, k. skräddarsydda byggnader" byts ul mol "byggnader som har endasi begränsad användbarhet för annat ändamål än för vilket de utnyttjas". Ändringen är av redaktionell karaktär. Jag har tidigare nämnt att jag anser värmekraftsanläggningar vara s, k, skräddarsydda anläggningar, Ordel värmekraftsanläggningar bör därför utgå ur paragrafen.

Värdering av byggnad på vattenfallsenhet skall enligt 15 kap, 7 § FTL ske enligt 5 kap, 6 § FTL, Jag har tidigare föreslagit att bestämmelser om

Prop.  1979/80:86

27

värdering av industribyggnad och övrig byggnad enligt produktionskostnads­metoden skall intas i 11 kap, 7 och 8 §S FTL, Dessa bestämmelser utgör en noggrannare reglering av värderingen enligt produktionskostnadsmetoden. Enligt min mening bör även byggnad på vattenfallsenhet värderas enligt dessa bestämmelser. Hänvisningen i 15 kap, 7 § till 5 kap, 6 § bör således bytas ut mol hänvisning till 11 kap, 7 och 8 §§ FTL,

Länsslyrelsen i Östergötlands län har ifrågasatt om provvärderingen av industribyggnader är möjlig att genomföra inom ramen för de tider som angetts för provvärderingen om en avkastningsvärdering genomförs, Enligl länsstyrelsens mening torde det vara nödvändigt att undanla industrienhe­terna från den utställning som skall äga rum i maj månad. Jag vill i anledning härav erinra om atl jag i prop. 1979/80:40 om fastighetstaxering, m, m, (s, 170) behandlade denna fråga. Jag anser inle skäl föreligga atl inta annan ståndpunkt än vad jag då gjorde.

Några remissinstanser har behandlat frågan om gränsdragning mellan byggnadstillbehör och industritillbehör. Jag föruisätter atl RSV lämnar anvisningar i denna fråga.

3 Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen föreslår riksdagen att antaga inom budgetdepartementet upprätlade förslag till

1,     lag om ändring i fastighelslaxeringslagen (1979:1152),

2.     lag om ändring i taxeringslagen (1956:623),

4 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar alt genom proposition föreslå riksdagen att anlaga de förslag som föredragan­den har lagl fram.

Prop.  1979/80:86

28

Bilaga I

Kommitténs sammanfattning av sitt förslag

I sitt första delbetänkande har kommittén behandlat de flesta av de materiella och formella faslighelstaxeringsregler som avser laxeringen i första instans, däribland regler angående värdering av vattenfallsfasligheler. Del har bl, a, föreslagits atl flertalel regler om fastighetstaxering bryts ut ur de författningar där de nu finns och atl grundläggande föreskrifter tas in i en ny lag. fastighelslaxeringslagen, FTL,

I föreliggande betänkande behandlar kommittén vissa kvarstående frågor rörande värdering av vattenfallsfastigheter, bl, a. framläggs vissa synpunkter på val av kapilaliseringsränla vid en avkastningsvärdering. Huvuddelen av belänkandet innefattar förslag till värderingsmeloder för övriga industri­byggnader, dvs, andra än sådana på vattenfallsenhel.

Kommittén föreslår att värmekraftsanläggningarna liksom hittills värderas enligl en produktionskosinadsmetod. En värdering av vattenkraften enligl en avkastningsmetod - vilket har föreslagits i det tidigare betänkandel - och värmekraflen enligt en produktionskosinadsmetod skulle emellertid leda till en för hög värdering av de samlade elkrafllillgångarna. Kommittén föreslår därför alt detta beaktas vid värdering av vattenkraften genom att dess avkastningsvärde justeras med hjälp av en omräkningsfaktor på så sätt aU det sammanlagda värdet av landets vattenkraft och värmekraft motsvarar det värde som erhålles om en avkastningsmetod tillämpas på landels samlade krafttillgångar,

I fråga om val av kapitaliseringsränta finner kommiuén att de faktorer som ligger till grund för bedömningen pekar mot att en ränta av storleksordningen 5 % bör ligga till grund för bestämmandet av riktvärdena för vattenkrafts­anläggningarna. Räntesatsen föreslås fastställas av regeringen eller myndig­het som regeringen bestämmer.

Beträffande värdering av industribyggnader framhåller kommittén atl kommunalskattelagens nuvarande regler om värdering av industrifastighet allmänt är mycket knapphändiga och översiktliga. Mer delaljerade regler lämnas i stället i de anvisningar som riksskatteverket, RSV, och skatteche­ferna meddelade inför 1975 års allmänna fastighetstaxering.

Anvisningarna beträffande industrifastigheterna är emellertid mindre preciserade i jämförelse med de anvisningar som meddelades för övriga fastighetstyper. Riktvärden till ledning vid värderingen finns endasi beträf­fande marken, medan värdering av byggnaderna på industrifastigheten får ske enligl mer allmänl hållna regler. Dessa regler har dock visat sig ge för liten ledning för arbetet i fastighetstaxeringsnämnderna, vilket medförl att taxeringen av industrifasligheier inle torde ha blivit likformig och rättvis i den omfattning som kan begäras. Vidare har en summarisk beslutsredovis­ning gjort det svårt för fastighetsägarna att bilda sig en uppfattning om hur

Prop.  1979/80:86

29

byggnadsvärdet har beräknats.

1 direktiven sägs all kommiuén skall söka komma fram till förenklade regler föf åsättande av värden vid fastighetstaxering främst när del gäller industri- och vattenfallsfastigheter. Kommittén har som nämnts tidigare lämnat förslag till värdering av vattenfallsfastigheter,

I föreliggande delbetänkande lämnas förslag till värdering av övriga industribyggnader med ledning av riktvärden. Förslaget syftar till att underlätta arbetet i fastighelstaxeringsnämnderna och atl ge fastighetsägar­na en bättre redovisning än hittills av hur byggnadsvärdet har bestämts.

Med industribyggnader kommer enligt kommitténs tidigare avlämnade förslag all avses byggnader som inte är hänförliga till någon annan lidigare i lagtexten uppräknad byggnadstyp, dvs, byggnad inrättad för industriell verksamhet, anläggning för elkraftproduktion, bensinstation, parkerings­hus, lager, förråd och depå samt djurstall och växthus utan samband med jordbruk eller skogsbruk.

Industribyggnad avses således utgöra en restgrupp byggnader av mycket skiftande karaktär. För att underlätta en yllerligare utveckling av de värderingsmetoder som kommittén föreslår, är del angeläget att kunna särskilja vissa grupper av indusirienheter. Kommittén har tidigare i 4 kap. 5 § FTL föreslagit att två grupper industrienheter skall urskiljas, nämligen täktenhet och vattenfallsenhet, 112 resp, 15 kap, FTL har lämnats förslag till värdering av dessa enheter. Kommittén anser att en ylterligare uppdelning bör komma till stånd. Grupper som det finns särskild anledning att särskilja är bl. a. bensinstationer m. m., kiosker, växthus, djurstallar, parkeringshus och värmekraftsanläggningar.

Mot bakgrund av den skiftande karaktär som industribyggnaderna har behöver man vid värderingen kunna använda både en avkastningsmetod och en produktionskostnadsmetod. Härvid börenligi kommittén avkastningsme­toden användas för byggnader av mer ordinär lyp och produktionskostnads­metoden för byggnader av s. k. skräddarsydd typ.

Avkastningsmetoden innebär att fastighetens marknadsvärde beräknas genom en omräkning till nutid av framtida nettoavkastning från fastigheten. Byggnadsvärdet erhålls genom alt totalvärdet minskas med markvärdet.

Riktvärdet för industribyggnad som värderas enligt avkaslningsmetoden avses utgöra produkten av en värderingshyra och en brutlokapitaliserings­faktor. De värdefaktorer som särskilt skall beaktas vid bestämmandet av riktvärdet är vad beträffar värderingshyran, ålder, lokaltyp, standard och beläggningsgrad samt vad beträffar bruttokapitaliseringsfaktorn, ålder och markvärdeandel.

Produktionskostnadsmetoden innebär att fastighetens marknadsvärde beräknas genom att först en uppskattning av återanskaffningskostnaden görs och därefter en nedräkning av denna med hänsyn lill ålder, användbarhet och skick. Riktvärdet för industribyggnad värderad enligt produktionskostnads­metoden skall anges genom en nedräkningsfaktor. De värdefaktorer som

Prop.  1979/80:86

30

särskilt skall beaklas vid bestämmandel av riktvärdet är ålder, byggnadska­tegori, slandard samt ortstyp.

Prop. 1979/80:86

31

BUaga 2

Sammanställning   av   remissyttranden   över   betänkandet   (SOU 1979:81) Fastighetstaxering 81 Industribyggnader

1 Allmänt

Förslagen i fråga om värdering av industribyggnader har på det stora hela godtagits eller lämnats utan erinran av remissinstanserna.

Enligt kammarrällen i Göteborg är kommilléns förslag lill värderingsregler väl anpassat till de regler för taxering som tidigare behandlats. De föreslagna reglerna kan enligt kammarrätten antas gå alt tillämpa ulan större svårigheter samt ge den enskilde fastighetsägaren bätlre möjligheler än för närvarande alt själv beräkna värdel på en byggnad. Ett formbundet värderingsförfarande, som del föreslagna, begränsar även utrymmet för egna konstruktioner av fastighetstaxeringsnämnden.

Liknande synpunkler framförs av RSV, LMV och länsslyrelsen i Göte­borgs och Bohus län.

2 Värdering av vatten- och värmekraftsanläggningar

2.1 Kapitaliseringsräntan

Frågan om kapitaliseringsräntans storlek tas upp av några remissinstanser. Länsstyrelsen i Jämtlands län ansluter sig till förslaget fill val av kapitalise­ringsränta,

VattenfaU m, fl, anför:

Del kan vara acceptabelt att för vattenkraften räkna med en kapilalise­ringsränla av 5 %', Däremot är det motiverat atl för värmekraften räkna med en väsentligt högre kapitaliseringsränta, eflersom drifuillgänglighet och tillgång och pris på bränsle är osäkra faktorer samlidigl som den lekniska livslängden är svårare att beräkna. Det nämnda motiverar en väsentligt högre kapitaliseringsränta, sannolikt över 12 % och i varje fall ej under 10 %, Vattenkraften svarar för närvarande för ca 2/3 och värmekraften för ca 1/3 av landets totala elproduktion. Med räntan 5 resp, 10 % skulle därmed den skäliga räntan för de samlade krafttillgångarna genom sammanvägning kunna beräknas till 6,5 ä 7 %, De samlade krafttillgångarna bör värderas utifrån denna kapitaliseringsränta. Från det så beräknade värdel skall återanskaffningskostnaden för hela landets värmekraftsanläggningar dragas. Först därigenom kan ett realistiskt värde på faktorn f beslämmas.

Länsstyrelsen i Östergötlands län anser alt förslaget atl kapitaliseringsrän­ tan inte skall intas i lag utan i stället fastställas i föreskrifter är praktiskt. VattenfaU anser att ränteregeln bör fastställas i lag.

Prop.  1979/80:86

32

2.2 Jämkning av vattenkraftstations avkastningsvärde

Frågan om justering av vattenkraftstalions avkastningsvärde diskuteras av några remissinstanser. Länsstyrelsen i Väslerboltens län anför förutom principiella betänkligheter mot förslaget bl, a,:

En ytterligare aspekt i sammanhanget är vilka kommunalekonomiska effekter som ett genomförande av kommitténs ifrågavarande förslag skulle få. Det finns i betänkandet ingen redovisning av hur slorl skatteunderlag, som genom jämkningen "flyttas" mellan olika kommuner och regioner, Etl grovt överslag lyder på alt det kan röra belopp i storleksordningen 100 milj, kronor i kommunalskatt, som berörs om effekten av garanlibeskallningen är hundraprocentig. Inom länet finns flera kommuner som har betydande ulbyggd vattenkraft. För vissa av dem torde garantibeskattningen för vattenkraftverken vara en myckel väsenllig del i skalteunderiaget. Det hade varit angeläget om effeklerna för någon eller några av dessa kommuner kunnal studeras. Tyvärr har länsslyrelsen inle hafl möjlighel att utföra någon sådan undersökning beroende både på tidsbrist och svårigheter i själva förfarandet.

Del kan på goda grunder antas att vattenkraflsanJäggningarna inom Västerbottens län kommer att taxeras väsentligen lägre om den av kommittén förordade sammanvägningen av hela elkraftsproduktionsappara-len genomföres än som blir fallet om sådan sammanvägning inle sker. Detta är ett förhållande som länsstyrelsen inte kan godta. Länsstyrelsens uppfatt­ning är att någon sammanvägning av det slag som kommittén förordat inte bör ske, varför förslaget avstyrkes.

Liknande synpunkter framförs även av länsstyrelsen i Norrbottens län.

Förslaget avstyrks även av länsstyrelsen i Väslernorrlands län. Kritiska synpunkler mot förslaget framförs även av länsstyrelsen i Jämtlands län. Kammarrätten i SundsvaU anser skäl föreligga atl ytterligare överväga förslaget, Åven LO påpekar vidare att den ifrågasätter om ett sådant förfarande kan sägas leda till ett rimligt resultat för de kommuner som inom sitt område har vattenkraft, LO påpekar vidare au det finns privatägda vattenkraftverk som inte skulle belastas med skatt på värdet av sina anläggningar.

2.3 Värmekraftsanläggningar

Värdering av värmekraftsanläggningar enligt produktionskostnadsmeto­den har tillstyrkts eller lämnats utan erinran av flertalet remissinstanser,

VattenfaU m, fl, kritiserar dock att man därvid skall ulgå ifrån att återanskaffningskostnaden för en värmekraftsanläggning i första hand bör bestämmas utifrån tillämpliga erfarenhetstal för nybyggnadskostnader per kW för olika typer av anläggningar. Dessa erfarenhetstal (riktvärden) är avsedda att genom anvisningar fastställas av RSV, Vattenfall m, fl, anför vidare:

Bestämning av riktvärden för olika slag av värmekraftanläggningar är mycket komplicerad. Bl, a, skall byggnadens utförande och utrustning, ålder

Prop.  1979/80:86

33

samt geografiska läge beaktas. Nästan undantagslöst är värmekraftanlägg­ningar typiska skräddarsydda anläggningar. De är inle användbara för annan industriell verksamhet än den aktuella och byggnadens värde är hell beroende av den maskinella utrustningen.

Totala antalet värmekraflanläggningar i landel är enligt bilaga 1 till betänkandet relativt litet. Av varje anläggningstyp finns endast ett fåtal anläggningar. Att utarbeta realistiska riktvärden som tar hänsyn lill de slora skillnader som finns mellan olika värmekraftanläggningar av samma typ skulle föranleda ett omfattande arbete. Om riktvärden trots detta skall användas måste under alla förhållanden säregna förhållanden beaktas, bl, a. särskilda villkor som hindrar eller begränsar förfoganderätten, väsentliga fördyringar, extraordinära anläggningsåtgärder etc. Dessa säregna förhål­landen kan inte beaktas i ett riktvärde utan måste påverka värderingen i varje enskilt fall genom särskild juslering av framräknal byggnadsvärde.

Enligl VattenfaU kan faslighetslaxeringsnämndens möjligheler atl för ovannämnda slag av anläggningar utgå ifrån egna erfarenheter av byggnads­kostnader och på så sätt beräkna återanskaffningskostnaderna, kunna leda till mycket varierande bedömningar, som inle ger en rättvis och likformig taxering. I stället bör återanskaffningskostnaden vid fastställande av byggnadsvärdet beräknas utifrån historiska byggnadskostnader.

VattenfaU m. fl. accepterar inte heller kommilléns bedömning av skälig höjning av taxeringsvärdena för värmekraftsanläggningar utan hävdar atl höjningen bör begränsas till 90 ä 95 %.

RSV anser sig i princip kunna ansluta sig lill förslaget att värmekraftsan­läggningar skall värderas enligt produktionskostnadsmetoden. Vad gäller kärnkraftverken kan emellertid enligt RSV ifrågasättas om inte en avkasl­ningsmetod bör användas. RSV föreslår dock, med hänsyn till den allmänna osäkerhet som kännetecknar situationen inom hela kärnkraftområdet, inle någon ändring i förslagel.

Länsstyrelsen i Östergötlands län ifrågasätter om värmekraftsanläggning­arna även fortsättningsvis skall värderas enligt produktionskostnadsmetoden och anför:

En modifierad avkastningsmetod tillämpbar på alla typer av kraftverk bör enligt länsstyrelsens mening vara möjlig att uppnå. Det som talar härför är bl. a. att tarifferna, vilka avses ligga till grund för värderingen av vattenfall, jämväl påverkas av kostnaderna för värmekraftprodukiionen. Rådande samkörningsförhållanden och inmatningen av i storl sett all krafl i ett totalintegrerat system bör vara starka motiv för en enhetlig värderingsmetod inom kraftproduktionen.

Då det knappast torde ligga inom möjligheternas ram att inför 1981 års allmänna fastighetstaxering uppnå en enhetlig värderingsmetod för kraftver­ken synes övergångsvis böra gälla kommitténs förslag om att värmekrafts­anläggningarna skall värderas enligt produktionskostnadsmetoden.

Prop.  1979/80:86

34

2.4 Spärr för avskrivning

Kommitténs synpunkter på spärregel för avskrivning har såvitt avser kraftstationsbyggnader kritiserats av VaUenfall m.fl.

Vattenfall m, fl, anser all osäkerheten beträffande framtiden motiverar stor försiktighet vid bedömningen av värmekraftsanläggningarnas framlida värde. Den pågående debatten om kärnkraftens säkerhetsproblem och om riskerna för oljebrist saml miljöskador av fossila bränslen ger fullgott stöd härför. Den av kommittén föreslagna skärpningen av spärren för avskrivning synes därför hell omotiverad. Hittills gällande regler om en spärr vid 10 % för avskrivning bör bibehållas för värmekraftsanläggningar. För valten-kraflsanläggningar föreslås att spärren ändras till 20 ä 25 %, Dessutom yrkas atl nämnda spärrar skall kunna jämkas nedåt om t, ex, vattenkraftverkets återstående livslängd bedömes vara kort eller om underhålls- eller personal­kostnaderna kan påvisas vara onormalt stora.

2.5 övrigt

VattenfaU m, fl, föreslår sådan ändring av lagtexten att det klart framgår atl värmekraftsanläggningarna utgör en del av komplexet skräddarsydda anläggningar,

3 Värdering av industribyggnader 3.1 Allmänt

Flertalet av de remi.ssinstanser som har yttrat sig över förslaget tillstyrker i princip förslaget. Detta gäller bl, a, RSV. LMV, kammarrätten i Göleborg, länsstyrelserna i Göteborgs och Bohus, Gävleborgs saml Väslernorrlands län, TOR, KF och Sveriges fastighetsägareförbund.

RSV anför att FTK:s förslag till värderingsregler är väl genomtänkt och bör kunna leda till en bättre noggrannhet vid taxeringen av olika typer av industribyggnader. Liknande synpunkter framförs av TOR.

LMV anför:

Förslaget lill värderingsregler är enligt lantmäteriverkets (LMV) uppfatt­ning ändamålsenligt uppbyggt. De föreslagna reglerna innebär att goda förutsättningar skapas för att förbättra likformigheten och rättvisan vid taxeringen av industribyggnader. Detta är bl, a, eri följd av den säkrare anknytning till marknadsvärden som den föreslagna ökade användningen av avkastningsmetoden ger jämfört med produktionskostnadsmetoden. Vidare kommer den föreslagna ökade likformigheten i värderingsförfarandet att underlätta taxeringsarbetel, LMV tillstyrker de föreslagna reglerna. På några punkter, som berörs i det följande, vill LMV emellertid föreslå annan lösning än kommittén.

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län framför liknande synpunkter. Lantbrukarnas skattedelegation anser det verklighetsfrämmande att ange

Prop.  1979/80:86

35

någon slags normbyggnad för industribyggnad men har inget att erinra mot att ett mera bundet förfarande införs där delta är möjligt. Lantbrukarnas skattedelegation understryker vikten av att värderingen inte låses för hårt utan atl etl betydande utrymme för en fri bedömning ges i det konkrela fallet,

SAF m, fl, finner del i och för sig lämpligl att man, som kommittén föreslår, i högre grad än hittillssöker ulforma vägledande generella regler för värderingen av industribyggnader men understryker att en industrifastighets värde är i så hög grad beroende på förhållandena i det speciella fallet att tillämpningen av schabloniserade värderingsmetoder lätt kan leda lill felaktiga resultat. Stora möjligheter mäste därför finnas atl särskilt beakla alla de specifika förhållanden som i det enskilda fallel påverkar en fastighets värde.

Förslaget att införa två olika värderingsmetoder har berörts av några remissinstanser, bl, a, kammarrätten i Sundsvall, länsstyrelsen i Östergöt­lands län, bankinspektionen och TOR.

Kammarrätten i SundsvaU anser all förslaget vad avser utformningen av de båda värderingsmetoderna synes i stort väl avvägt. Kammarrätten anser att förslaget att ha två olika värderingsmetoder möjligen kan leda till tolknings­problem och svårigheter för nämnderna vid val av värderingsmetod, Kammarrätlen ifrågasätter om de föreslagna värderingsreglerna innebär en förenkling,

Åven länsstyrelsen i Jämtlands län ifrågasätter om förslagel leder lill någon förenkling för uppgiftslämnare och taxeringsnämnd.

Länsstyrelsen i Östergötlands län påpekar atl det inte är tillfredsställande med två olika värderingsmetoder för i stort sett samma typ av objekt och alt tveksamhet kan uppkomma om när den ena eller den andra metoden skulle tillämpas. Det bör enligt länsstyrelsens mening ges utrymme för atl som alternativ använda produktionskostnadsmetoden även för ordinära industri­byggnader,

TOR, som tillstyrker förslaget, finner det ytterst angeläget att lagtexten kompletteras med utförliga anvisningar som kan underlätta valet av värderingsmetod,

3.2 Avkastningsmetoden

Förslaget om avkastningsmetodens ulformning har mottagits positivt av flertalel av de remissinstanser som har yttrat sig i denna del. Några remissinstanser är emellertid kritiska till förslaget. Länsstyrelsen i Östergötlands län anser att avkastningsvärderingen starkt måste ifrågasättas och anför:

Metoden förutsätter främst att den s, k, värderingshyran kan bestämmas. Med hänsyn till att hyresmarknaden för industribyggnader är lilen och dessutom splittrad,  kan stora svårigheter uppkomma med att ta  fram

Prop.   1979/80:86

36

värderingshyran för olika värdeomräden. Såvitt länsstyrelsen nu bedömer är underlaget här i länet för att ta fram lämplig värderingshyra brislfälligl.

Enligt del av lantmäteriverket upprättade förslaget till värderingsmodell för industrifastigheter skall val av värderingshyra för olika värdeområden främst grundas på uppgifler om ulgående hyror i industrilokaler inom respektive värdeområde. Några sådana hyresuppgifter förfogar länsslyrelsen inle över i dag, Förslagel till fastighelslaxeringslag (enligt prop, 1979/80:40) ger inte heller stöd för atl vid provvärderingen infordra hyresuppgifter från ägare lill industribyggnader. Såvitt länsstyrelsen erfarit finns det inle ens något register över de industrilokaler som uthyrs här i länet, Etl införskaf­fande av hyresuppgifter för industribyggnader kommer aU kräva en stor personell insats, saml medföra en relativt slor tidsåtgång,

Länsslyrelsen i Jämtlands län anför:

Den avkaslningsmetod som kommittén föreslår ger vid en översiktlig bedömning ett ganska osäkert iniryck. Man rör sig här bl, a, med den osäkerhet som beräkning med bruttokapitaliseringsfaktorer och värderings­hyra innebär. Man borde kanske ha behållit den anläggningskostnadsmetod man använde sig av vid 1975 års allmänna fastighetstaxering och utvecklat denna pä olika sätt. Man skulle kunna tänka sig en produklionskoslnads­melod som ulgångspunkt för värderingen och därefter justera med hänsyn till geografiski läge. branschförhållanden, lönsamhet etc. Produktionskostna­den, som då skulle ulgöra den viktigaste värdefaktorn, bör vara ganska lätt att bestämma. Man kan därigenom få ett objektivt värde, vilket även bör kunna garantera viss likformighet mellan nämnderna. Lönsamhetsaspekten (avkastningsfaktor) skulle kunna beaktas genom alt bokslut för året före taxeringsåret bifogas deklarationen. Därigenom skulle man kanske finna ett instrument för åriig juslering av värdet genom en enkel koppling fill inkomsttaxeringen.

Svenska försäkringsbolags riksförbund vill starkt ifrågasälla införandet av avkastningsmetoden som allmän metod vid taxering av ordinära industrifas­tigheter. Enligt riksförbundets mening gör metoden det nödvändigt att bygga upp etl omfattande administrativt system på taxeringssidan vilket motverkar en allmän slrävan till avbyråkratisering,

KF anför:

Under alla förhållanden kan man förutse atl del statistiska underlaget för 1981 års fastighetstaxering avseende industribyggnader kommer att vara osäkert.

För atl få fram marknadsmässiga värderingshyror måste tillgängliga uppgifter noggrant analyseras. Dels finns hyror som av olika anledning kan vara subventionerade, dels finns hyror, som innesluter en mer eller mindre omfattande service vid sidan om den "rena hyran". Ett utnyttjande av brultokapitaliseringsmeloden kräver för den skull stor uppmärksamhet och försiktighet.

Det är av synnerlig vikt att taxeringsnämnderna är väl insatta i hur de värden, som kommeratt redovisas i tabeller, framtagits föratt de skall kunna bedöma deras tillämplighet i de enskilda fallen.

Prop.  1979/80:86

37

J,2,7  Värdefaktorer

De föreslagna värdefaktorerna har godtagits av flertalet av de remissin­stanser som har yttral sig i denna del. Kommitténs synpunkt alt man i fråga om värdefaktorn lokaltyp har anledning att skilja på minst fyra olika lokaltyper, nämligen produktionslokaler, industrikonlor, lager och parke­ringslokaler, har bemötts av några remissinstanser,

LMV anser alt parkeringslokaler med fördel torde kunna hänföras till lokaltypen lager m, m.

Liknande synpunkl framförs av länsstyrelsen i Östergötlands län.

Läns.styrelsen i Östergötlands län framhåller i fråga om värdefaktorn ålder att del är angelägel atl uppgifl lämnas om väsenlliga reparationer, eftersom bedömningen av vad som är om- och tillbyggnad resp, reparaiioner inle är klar. Det är ur värderingssynpunkt vikligl att alla de byggnadsåtgärder, som kan påverka byggnadens livslängd, beaktas vid åldersklassificeringen. En felaktig åldersklassificering, som ofta kan konstateras beträffande äldre småhus, medför inte bara felakfigt taxeringsvärde utan påverkar även förutsättningarna för att genomföra införandet av s, k, rullande fastighets­taxering i framtiden.

3.3 Produktionskostnadsmetoden

Flerlalel av de remissinsianser som har yttral sig över den föreslagna produktionskostnadsmetoden tillstyrker i princip förslaget,

KF vill framhålla de svårigheter, som föreligger vid beräkning av det tekniska nuvärdet och anför:

Skillnaden i värde mellan ett äldre och ett nytt byggnadsbestånd blir allt större då kraven på rationell produktion och materialhantering ökas, likaså kraven på arbetsmiljö, personaiutrymmen, energisparåtgärder och handi­kappanpassning. Detta medför att stor procentuell nedräkning av återan­skaffningsvärdet måste ske.

Flera remissinstanser har framfört synpunkter på förslaget att indela kiosker och parkeringshus som industribyggnad. RSV anser att de i stället bör indelas som hyreshus och anför i fråga om parkeringshus bl. a. följande:

Parkeringshus skall enligt FTK:s förslag indelas som industribyggnad och värderas med ledning av en avkastningsmetod. RSV delar FTK:s uppfattning om all avkaslningsmetoden bör tillämpas. I byggnader som enligt föreslagna regler skall indelas som hyreshus kommer emellertid i många fall också att finnas stora lokaler som är avsedda för parkering. Detta innebär att parkeringslokaler kommer all taxeras i distrikt för såväl industrier som hyreshus. Härigenom försvåras möjligheten atl åstadkomma en jämn och likformig taxering. Enligt RSV:s mening bör därför parkeringshusen indelas som hyreshus.

Prop.  1979/80:86

38

LMV anför:

Enligt förslagel skall kiosker behandlas som industribyggnader och värderas enligl produktionskostnadsmetoden. Kiosker ligger numera ofta i nära anknytning till serveringar, gatukök och närbutiker. LMV anser därför att en väsentlig förenkling av indelningen i taxeringsenheter skulle uppnås om kiosker hänförs till hyreshus. Kiosker är i många fall också inbyggda i hyreshus, vilket innebär att uppgifter om utgående hyror kan införskaffas. LMV föreslår av angivna skäl all kiosker hänförs till hyreshus och värderas enligt avkaslningsmetod.

Parkeringshus skall enligl kommitténs förslag taxeras som indusirienhet och värderas enligt avkastningsmetod. LMV delar uppfattningen att avkaslningsmetoden bör tillämpas. Enligt föreslagna regler kommer dock byggnader som hänförs till hyreshus, t. ex. varuhus, i många fall atl innehålla stora utrymmen för parkering. Detla innebär alt parkeringslokaler kommer alt taxeras såväl i distrikt för industrier som i distrikt för hyreshus, vilket kommer alt försvåra en jämn och rättvis taxering. LMV föreslår därför atl parkeringshusen taxeras som hyreshus.

Åven länsstyrelserna i Östergötlands samt Göteborgs och Bohus län framför liknande synpunkter i fråga om kiosker.

KF anser också att parkeringslokaler bör taxeras inom distrikt för hyreshus.

3.3.1  Värdefaktorer

De föreslagna värdefaktorerna har godtagits av flertalet av de remissin­stanser som har yttrat sig.

I fråga om värdefaktorn ålder har länsstyrelsen i Östergötlands län samma uppfattning som i fråga om motsvarande värdefaktor för industribyggnad vid värdering enligt avkaslningsmetoden.

4 Beslutsredovisning m. m.

Förslagel om utökad beslutsredovisning har mottagits positivt. Remissin­stanser som har uttalat denna uppfattning är bl, a, kammarrätten i Sundsvall, länsstyrelserna i Östergötlands och Västerbottens län, TOR och SAF.

5 Övrigt

Länsstyrelsen i Östergötlands län ifrågasätter om provvärderingen av industribyggnader, med hänsyn fill det omfattande arbete som denna kommer att medföra om avkastningsvärdering genomförs, är möjlig att genomföra inom ramen för de tider som angetts för provvärderingen.

Länsstyrelsen håller därför inle för osannolikt atl en fidsförskjutning måste ske. Detta medför i sin tur att resultatet från provvärderingen av industrienheter knappast kan bli färdigt till den aviserade utställningen i maj månad. Enligt länsstyrelsens mening torde ett undantagande av industrien­heterna från utställningen vara nödvändigt och få accepteras i den uppkomna situationen.

Prop.  1979/80:86

39

Innehållsförteckning

Propositionen.................................................................. 

1

Propositionens huvudsakliga innehåll   .......................... 

1

Lagförslag....................................................................... 

2

1

Förslag till lagom ändring i fastighelslaxeringslagen (1979:1152)

-

2

Förslag till lag om ändring i taxeringslagen (1956:623)      

9

Utdrag av protokoll vid regeringssammanträde 1980-01-31     

10

1

Inledning   ................................................................ 

.... 

10

2

Föredragandens överväganden    ............................ 

11

2.1

Allmänl.............................................................. 

11

2.2

Värdering av vatten- och värmekraftsanläggningar   . ,, ,

12

2.3

Värdering av industribyggnader och övriga byggnader   .

16

2.3.1

Inledning   ............................................ 

.... 

16

2.3.2

Avkastningsmeloden   ........................... 

.... 

18

2.3.3

Produktionskostnadsmetoden  ............. 

21

2.3.4

Justering för säregna förhållanden   ..... 

.... 

23

2.3.5

Indelning i industribyggnad och övrig byggnad ,

23

2.3.6

Beslutsredovisning   .............................. 

24

2.3.7

Vissa besvärsfrågor............................... 

.... 

25

2.3.8

Övrigt   .................................................. 

.... 

26

3

Hemställan   ............................................................. 

.... 

27

4

Beslut  ...................................................................... 

.... 

27

Bilaga 1 .......................................................................... 

.... 

28

Bilaga 2........................................................................... 

... 

31

GOTAB 5443.'!    Slockholm 1980

Prop. 1979/80:87 Regeringens proposition

1979/80: 87

om ändring i rättegångsbalken m. m.;

beslutad den 21 februari 1980,

Regeringen föreslår riksdagen alt anta de förslag som har lagits upp i bifogade utdrag av regeringsprolokoll ovannämnda dag.

På regeringens vägnar

THORBJÖRN[REDACTED_EFTERNAMN]

HÅKAN[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en rättslig reglering av möjlighelen för enskilda personer att göra bandinspelningar vid rättegång,

F, n, har rättens ordförande möjlighet atl vid förhandling förbjuda band­inspelningar av ordningsskäl, Beslämmelsen om della föreslås bli komplet­terad med en föreskrift om att bandinspelningar fär förbjudas även av det skälet aU inspelningen kan befaras bli lill men för utredningen i saken, Elt sådanl beslut meddelas av rätlen.

1    Riksdagen 1979/80. I saml. Nr 87

Prop. 1979/80: 87

2

1    Förslag till

Lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs att 5 kap, 9 § och 9 kap, 5 S rättegångsbalken skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande Ivdelse

Föreslagen lydelse

5 kap 9$ På räliens ordförande ankommer att upprätlhålla ordning vid rätlens sammanlräden och att meddela därför nödiga föreskrifier. Han äger utvisa den som slör förhand­lingen eller eljesl uppträder otill­börligt så ock för undvikande av trängsel begränsa antalet åhörare i rättssalen. Ej må fotografi lagas i rättssalen.

Tränger sig någon, som ulvisals, in i rättssalen eller åtlyder någon eljest ej tillsägelse, som meddelats ;/// ordningens upprätlhållande. äge rätten förordna, alt han skall omedelbarl lagas i häkte och kvar­hållas där, så länge sammanträdet varar, dock ej utöver tre dagar.

Det ankommer på räliens ordfö­rande alt upprälthålla ordningen vid rättens sammanträden och atl meddela de föreskrifter som be­hövs. Han jår utvisa den som stör förhandlingen eller pä annat säll upplräder otillbörligt. Han.får ock­så begränsa antalet åhörare i lälls-S'A\enJ'or all undvika trängsel. Räl­ten får förhjiida alt annan lar upp jörhör på fonetisk våg, om det kun anlas all upptagningen blir lill men jör ulredningen. Fotografi får inle las i rättssalen.

Om någon som har ulvisals tränger sig in i rättssalen eller / öv­rigt inle lyder en tillsägelse som har meddelals/or all upprätthålla ord­ningen, får rätten förordna atl han omedelbarl skall tas i häkte och kvarhållas där så länge sammanträ­del varar, dock inte längre än tre dagar.

Den som vid sammanlräde inför rälten stör förhandlingen cWer foto­graferar i rättssalen eller hiyler mol föreskrift eller förbud, som har meddelats med slöd av 5 kap. 9§, döms till böler. Till samma slraff döms den som muntligen inför rät­ten eller i rättegångsskrift uttalar sig otillbörligt.

9 kap 5S' Den som vid sammanträde inför rätlen stör förhandlingen eller tager fotografi i rättssalen eller vägrar att efterkomma föreskrift, som medde­lats //// ordningens upprätlhål­lande. dömes till böter. Till samma slraff dömes den som muntligen in­för rätten eller i rättegångsskrifi ut­talar sig otillbörligt.

Denna lag iräder i kraft den I juli 1980,

Senasle lydelse 1973:240.

Prop. 1979/80:87

]

2    Förslag till

Lagom ändring i förvaltningsprocesslagen (1971: 291)

Härigenom föreskrivs atl 38*} förvallningsprocesslagen (1971:291) skal ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande Ivdelse

Föreslagen lydelse

38 §

Den som vid munllig förhandling stör förhandlingen eller fotogra­ferar i rättssalen eller vägrar atl ef­terkomma Jöreskrijt, som medde­lats lill ordningens upprätthål­lande, dömes till böter, högst fem­hundra kronor. Till samma slraff dömes den som muntligen inför räl­ten eller i skrivelse till rälten uttalar sig otillbörligt.

Den som vid muntlig förhandling stör förhandlingen eller fotogra­ferar i rättssalen eller bryter mot föreskrift eller Jörhud, som har meddelats med slöd av 16 §, jäm­fört med 5 kap. 9§ rältegångsbal­ken. döms till böter, högsl fem­hundra kronor. Till samma slraff döms den som muntligen inför rät­ten eller i skrivelse till rätlen ultalar sig otillbörligt.

Denna lag träder i kraft den I juli 1980,

Prop. 1979/80:87

Uldrag

JUSTITIEDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammantiäde 1980-01-24

Närvarande: statsministern Fälidin, ordförande, och stalsråden Ullslen.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]. Wikslröm,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN].[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Boo.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Petri

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Lagrädsremiss med förslag till ändring i rättegångsbalken m.m.

1 Inledning

Justiliekanslern (JK) har i skrivelse lill juslitiedepartementet den 27 november 1974 hemställt om dels utredning angående rättslig reglering av privata bandinspelningar vid rättegång, dels översyn av del nuvarande fotograferingsförbudet vid rättegång.

Sedan regeringen i anledning av skrivelsen uppdragit åt domstolsverket (DV) atl utreda berörda frågor, har DV redovisat uppdragel i en pro­memoria med skrivelse den 9 mars 1979. Under utredningsarbetet skedde samräd mellan DV och rättegångsutredningen (Ju 1977:06). Härvid avgav utredningen yttrande över promemorian. Yttrandet har fogats som bilaga till DV:s skrivelse. Skrivelsen, promemorian och yttrandet bör fogas till prolokollel i detta ärende som bilaga I.

Efler remiss har yttranden över promemorian jämle skrivelse och bilaga avgetis av JK, riksåklagaren (RÅ), Svea hovräu, Stockholms tingsrätt, Malmö tingsrätt, Halmstads tingsrätt, integritetsskyddskommiltén (Ju 1967:62), rättegängsutredningen. yttrandefrihetsutredningen (1977:10), Sveriges domareförbund, Sveriges advokatsamfund. Föreningen Sveriges statsåklagare. Föreningen Sveriges åklagare. Sveriges Radio AB. pressens samarbelsnämnd och allmänhetens pressombiidsman.

RÅ har bifogat yttranden från överåklagarna i Slockholm, Göleborg och Malmö saml från länsåklagarna i Östergötlands län och Kopparbergs län.

En sammanställning av remissyttrandena bör fogas till prolokollet i della ärende som bilaga 2.

Prop. 1979/80: 87

5

2 Allmän motivering 2.1 Gällande räu

En viktig princip för rättegångsordningen är all förhandlingar vid domstol skall vara offentliga. Denna offentlighet utgör en grundlagsfäst fri-och rättighet enligl regeringsformen (RF). Offentligheten kan dock begränsas genom lag i viss utsträckning.

En föreskrift om all förhandlingar vid domstol skall vara offentliga finns också i 5 kap. I § försia slycket rättegångsbalken (RB). Regeln är under­kastad flera undanlag. En förhandling får hällas inom stängda dörrar, om del kan anlas all del vid förhandlingen skall förekomma sedlighetssårande omständigheter eller då rikels säkerhet påfordrar det. En förhandling kan också vara hemlig av hänsyn lill en part. exempelvis när del gäller förhör med minderåriga och psykiskt sjuka eller när del i brottmål läggs fram en utredning om den tilltalades levnadsomständigheter och personliga förhål­landen.

Rätlen får förordna alt vad som förekommit vid en förhandling inom slängda dörrar inte får uppenbaras.

1 prop. 1979/80:2 med förslag till ny sekrelesslag m.m., som f.n. behandlas av riksdagen, har föreslagils vissa ändringar i de nu angivna beslämmelserna. Ändringarna är mera av syslemalisk än saklig natur.

I RB finns regler som lar sikte på rättens möjligheler alt under en för­handling göra fonetiska upptagningar, i det följande benämnt bandinspel­ning. Däremol saknas i RB regler om enskild persons räll att göra mot­svarande inspelningar. Enligl 5 kap. 9 S RB åligger det rättens ordförande att upprätthålla ordning vid rättens sammanträden och atl meddela behövliga föreskrifter. Han får utvisa den som stör förhandlingen eller annars uppträder otillböriigt.

I avsaknad av särskilda regler och mot bakgrund av offentlighels-principen torde privata bandinspelningar vara lillåtna så länge de inte stör ordningen vid förhandlingen eller annars innebär ett otillbörligt inträng i den. Vad som avses här är endasi slörningar genom ljud, flytlning av mikrofoner m.m. Däremol lorde grund inle finnas att ingripa om en in­spelning är till men för ulredningen eller om den skulle kränka en parts integritet.

Rälien för enskilda alt göra inspelningar är inle begränsad lill fall då förhandlingen är offenllig. Även när förhandlingen äger rum inom slängda dörrar finns en sådan rätt för dem som då är närvarande, t.ex. parlerna eller deras ombud.

I 5 kap. 9 § RB föreskrivs också all folografi inte får las i rättssalen. Enligl ullalanden under förarbelena gäller bestämmelsen endast foto­grafering under pågående förhandling.

Genom hänvisning lill RB i flera andra lagar blir de nu angivna reglerna tillämpliga också vid åtskilliga andra domslolar, bl.a. de allmänna förvalt­ningsdomstolarna (se 16 och 38 §§ förvallningsprocesslagen (1971:291)).

Prop. 1979/80: 87

6

2.2 Donistulsverkets skrivelse m.m.

DV:s styrelse (majoriteten) har i sin skrivelse den 9 mars 1979 inle funnit det påkallat med någon reglering av privala bandinspelningar. En minoritet (två ledamöter) inom DV föiordar däremol en sådan reglering.

I den till skrivelsen fogade promemorian redovisas DV:s överväganden närmare. Därvid berörs intressekonflikten mellan å ena sidan offent­ligheten och å andra sidan integritetsskyddsaspekten. DV ultalar alt varje ålgärd som innebär en begränsning av informationsfriheten och tillika en urholkning av offentlighetsprincipen måste genomföras med siörsta för­siktighet. Endast mycket lungt vägande skäl skall få föranleda sådana åtgärder. DV konslalerar vidare att den öppenhet som präglar rättskip­ningen och då främst den muntliga förhandlingen givetvis medför vissa negativa effekter för de personer som är inblandade i en rättegång, Della har lelt till alt rälten i vissa fall har fåll möjlighet att besluta om hand­läggning inom stängda dörrar. Någon generell sådan regel finns däremot inle, DV tar vidai e upp frågan hur en evenluell begränsning av inspelnings-rätten skulle kunna konstrueras. Man diskulerar lämpligheten av att införa antingen etl totalförbud eller elt dispensabell förbud för enskild att göra bandinspelning men avvisar detta. En förbudsregel skulle också kunna differentieras i något hänseende. Förbudet skulle kunna knyias lill en viss lyp av mål, exempelvis brottmål, eller en viss kategori medverkande i rättegången, exempelvis underåriga, Etl förbud skulle vidare kuniia knytas lill den person som avser all göra en inspelning så att begränsningar exempelvis skulle träffa representanler för massmedia, Slulligen är det möjligt atl knyta ell inspelningsförbud till inspelningens syfte eller ändamål så atl inspelningen inte får göras i syfte alt återges, DV kan för sin del inte förorda atl förbud i någon av de angivna formerna införs.

Sammanfattningsvis framhåller DV att man inte har funnit att de skäl som utifrån integritelsskyddssynpunkt talar för införandet av inspelnings­förbud i någon form har den tyngden all de motiverar inskränkningar i offenllighetsgrundsalsen och den grundlagsfästa informationsfriheten, I de fall personliga förhållanden kräver särskild hänsyn torde enligt DV reglerna om stängda dörrar omöjliggöra privata bandinspelningar förelagna av åhörarna. För att stärka integritetsskyddel ifrågasätls om inle rälten borde ges större möjligheter atl hålla förhandlingarna inom stängda dörrar,

Rätlegångsulredningen har i sitt yttrande till DV över promemorian förordat en bestämmelse av innebörd att rättens ordförande kan förbjuda alt annan än rälien tar upp förhör på fonetisk väg, om det kan anlas atl upptagningen så besvärar den som hörs all det blir lill men för ulredningen i målet.

Rättegångsutredningen framhåller i sitt yttrande atl den ansluter sig lill principen om siörsta möjliga offentlighet vid domstolsförhandlingar. Enligt

Prop. 1979/80: 87

7

utredningens mening kan principen dock inte anses kräva att privala band­inspelningar tilläts. Offenllighetsintressel år fulll tillgodosett genom alt förhandlingen är offenllig. Delta utesluter inte att man så längt möjligt söker utnyttja de i viss mån ökade möjlighelerna till offentlighet som sådana inspelningar innebär. Samtidigt är del enligt utredningens mening från offenllighetssynpunkt en klart bättre lösning att begränsa rätten till bandinspelningar än alt i ökad utsträckning tillgripa slängda dörrar,

Rältcgångsutredningen hävdar att det blir allt vanligare att parter och vittnen på grund av rädsla - ibland i,o,m, uttryckliga hot - är obenägna att uttala sig i rättegången. Vissa personer känner ofta rättegången som en stor psykisk påfrestning. Delta påverkar deras förmåga atl avge en till­räckligt fullständig, klar och opåverkad berättelse. Obenägenheten att uttala sig kan växa ytterligare om den som skall höras har anledning förmoda atl utsagan kommer att återges i t.ex. radio. Detsamma gäller när den hörde kan misstänka alt inspelningen kommer all användas för rena trakasserier. Nu angivna skäl talar för att möjlighelerna för räliens ord­förande att förbjuda privat bandinspelning bör utvidgas. Det är enligl utredningen viktigare att målet kan utredas på elt korrekt sätt än att annan ån rälten får göra en bandinspelning.

1 sin skrivelse den 9 mars 1979 bemöter DV rätlegångsutredningens syn­punkter. DV hävdar bl.a. att utredningens anlaganden atl det föreligger behov av etl inspelningsförbud inle vinner något slöd av vad som fram­kommit under DV:s utredning. De två skiljakliga ledamöterna i DV:s slyrelse anser däremot att de skäl rätlegångsulredningen har åberopat lalar för atl den föreslagna bestämmelsen om inspelningsförbud införs.

I fråga om fotograferingsförbudel har DV förordat alt nuvarande ordning får bestå. Som skäl härför anförs att fotografering regelmässigt är en sådan allvarlig integriletskränkning att offentlighelsintressena bör stå tillbaka. Även utifrån ordningssynpunkt kan det vara lämpligl med ett fotograferingsförbud eflersom fotografering vanligtvis kräver ett aktivt handlande av fotografen. Något behov av atl ändra gällande regel har inte framkommit,

Rätlegångsulredningen anför i silt yttrande lill DV all starka skäl talar för etl allmänl förbud mot fotografering i rättssal men alt undantag från regeln bör fä förekomma. Om rälien och parlerna inie har någon erinran borde del i vissa fall - Lex, i etl dispositivl tvistemål mellan två slora företag - inle vara uteslutet all tillåla fotografering med stillbilder i varje fall före förhandlingens början eller efler dess avslutande,

2.3 Remissyttrandena

DV:s redovisning av utredningsuppdraget i vad det avser reglering av rälien till privata bandinspelningar har fått elt blandal mollagande. Det slora flertalet av remissinslanserna biträder den slåndpunkl som rätte-

Prop. 1979/80:87

8

gångsutredningen och minoriteten inom DV har intagit. Hit hör bl,a före­trädare för domslolarna saml integritetsskyddskommiltén, yllrandefrihets­ulredningen och allmänhetens pressombudsman, Nägra instanser, däribland etl par domstolar samt Sveriges Radio och Piessens samarbels­nämnd, godlar däremol DV:s linje och anser sålunda att rälien lill band­inspelningar inle bör inskränkas utöver vad som nu är möjligt. En instans förordar ylterligare utredning av frågan med hänsyn lill bl,a, frågan om återgivningen av inspelat material. En annan instans förordar alt ett absolut inspelningsförbud införs,

I fråga om fotograferingsförbudel godtar huvuddelen av remissinstan­serna DV:s förslag alt nuvarande ordning bör bestå, Ell mindre antal släller sig positiva till rättegångsulredningens förslag att mjuka upp foto­graferingsförbudet.

En sammanställning av remissyllrandena finns som nämnts i bilaga 2,

2.4 Föredraganden

Bandinspelning

En grundläggande princip för den svenska rättegångsordningen som slagits fast både i RF och i RB är offentlighetsprincipen. Den ulgör elt vikligl inslag i de fri- och rältigheter som tillförsäkrats medborgarna. Offentligheten såsom den utvecklats i vårt land är av största betydelse för rättssäkerheten och har otvivelaktigt bidragit till att domstolarna i hög grad åtnjuter allmänhetens förlroende.

Enligl min uppfattning bör offentlighetsprincipen vid rättegång i första hand tillgodoses genom att allmänheten har fritt tillträde lill domstols­förhandlingar. Behovel av insyn och kontroll av domstolarnas verksamhet kan delvis tillgodoses även genom reglerna om allmänna handlingars offentlighet och om offenllig försvarare och annat rättsligt biträde åt parter. Av betydelse i sammanhanget är också bestämmelserna om lekmannamedverkan i domstol.

Jag vill i likhet med rätlegångsulredningen framhålla att den nuvarande principiella rätlen till privala bandinspelningar i viss mån innebär ökade möjligheter till offentlighet genom den enkla och arbelsbesparande registrering som förfarandel med bandinspelning innebär. Mot bakgrund av den vikt som tillmäts offentlighetsprincipen och rälien till information bör bandinspelningar tillåtas i största möjliga utsträckning. För atl några inskränkningar skall få göras måsle starka skäl föreligga.

Som grund för begränsningar i inspelningsrätlen har framförts skilda skäl. En viktig anledning till inskränkningar kan vara av processuell karaklär. nämligen kravel på atl rällegångsförfarandet är effektivt. Rätte­gången bör förlöpa smidigt och utredningen bör bli sä god som möjligt, Elt annat skäl lill begränsningar kan vara hänsyn lill integriteten hos de in-

Prop. 1979/80:87

9

blandade. Dessa faklorer kan i ett enskilt fall sammanfalla så atl åtgärder som är integritetskränkande påverkar part eller annan pä ell sådanl sätt all utredningen försämras. För min del anser jag emellertid all cn reglering i RB av rälten för enskild all göra bandinspelning framför allt bör föranledas av hänsyn till rättssäkerheten och effektiviteten i rättskipningen. Renodlade iniegriietsskyddsintressen för enskilda kan bl,a, tillgodoses med hjälp av regler om massmedias behandling av material från rättegäng.

Som tidigare nämnls kan rättens ordförande f,n, med stöd av den allmänna regeln om upprätlhållande av ordning i 5 kap, 9 S RB förbjuda privata bandinspelningar vid vilka inspelningstekniken är slörande. Enligt min mening saknas anledning alt ändra den regeln. Vid bedömningen av om det behövs yllerligare begränsningar av inspelningsrätlen måste givetvis de särskilda förhållanden som gäller i domslolarna tillmätas stor betydelse. För all ulreda frågorna i en rättegäng mäste domslolarna i slor ulsträckning lita lill de munlliga ulsagor som lämnas av parter, vittnen och andra. Det är angeläget atl dessa ulsagor är tillförlitliga och atl de avges så spontant och opåverkat som möjligt. Av flera remissinstanser har påtalats atl obenägenheten hos parter, vittnen och andra atl medverka i rättegångar numera är alllmer påfallande. Skyldigheten att inställa sig uppfattas som betungande genom att den kan medföra uppoffringar av fritiden och av ekonomisk arl. Själva rättegången innebär dessulom ofta en stor psykisk påfrestning, Särskill i mäl om rån samt i mäl om våld,s- och narkotikabrott är rädslan för hämnd och trakasserier mycket vanlig bland målsägande och viiinen. Del är enligl min mening givel att benägenheten hos parter, viiinen och andra all uttala sig måsle minska om utsagorna spelas in av enskilda personer i rättssalen. Vidare kan parter m,fl. när de uttalar sig påverkas av ovidkommande hänsyn om sådana inspelningar sker. Tanken på ett eventuellt återgivande i t.ex. radio kan säkerligen ytterligare minska förmågan och viljan all avge en klar och sponlan berällelse.

Mot denna bakgrund och då det vid skilda domslolar under senare år har förekommit att både parter och åhörare har gjort bandinspelningar vid rättegång anser jag att det finns etl faktiskt behov av alt ha en laglig möjlighet att inskränka enskildas rätt att göra en fonetisk upptagning av vad som förekommer under en förhandling. Som förutsältning för en sådan inskränkning bör uppställas all det kan anlas atl upptagningen blir lill men för utredningen. En sådan regel, som bör las in i 5 kap. 9 § RB, är ägnad alt främja förhandlingens egentliga syfte att vinna utredning i saken, samtidigt som den inte torde medföra att offentlighetsprincipen åsidosätts i någon påtaglig mån.

I vissa fall kan möjligheten att tillgripa förbud mot upptagning leda lill alt det inte behöver övervägas all hålla förhandling inom slängda dörrar. En sådan konsekvens är givelvis till fördel för offenllighetsintressel.

Den nu förordade regeln ger möjlighel atl förbjuda upptagningar med bandspelare och liknande apparatur. Det kan diskuleras om förbudsmöjlig-

Prop. 1979/80: 87

10

heten bör utsträckas all gälla iiven direktsändningar i radio eller TV. Med hänsyn till den ringa praktiska betydelse en sådan möjlighet skulle få anser jag övervägande skäl tala för atl sädana sändningar bör falla utanför regle­ringen. Av samma skäl bör också andra direktöverföringar till allmänhelen lämnas åsido i delta sammanhang. Del bör för tydlighets skull påpekas att de upptagningar som i anslutning till radio- och TV-sändningar görs på grund av 6 S tillämpningsförordningen (1967:226) till radioansvarig­helslagen (1966:756) givelvis ej berörs av den nu föreslagna beslämmelsen.

En förbudsregel av nu angiven innebörd får inte ges slörre räckvidd än som påkallas av regelns syfte. Den bör kunna förhindra att de som är in­blandade i rättegången påverkas av en upptagning i en för utredningen negaliv riklning. När del gäller personer som i ijänslen eller annars yrkes­mässigt deltar i rättegången, dvs. rättens ledamöter, åklagare, försvarare och liknande torde som regel någon begränsning av upptagningsrälten av hänsyn till dessa personer knappasi bli aktuell. Del är i slällel av naturliga skäl främsl utsagor av enskilda parter saml av vittnen och sakkunniga som berörs. När del gäller enskilda parter blir del i brottmål fråga om utsagor av säväl målsägande som tilltalade, medan i tvistemål både förhör under sanningsförsäkran oeh s.k. fria partsförhör berörs.

Med hänsyn lill vad jag nu har sagt bör förbudsregeln bara avse upp­tagning av förhör. Den bör alllsä inle vara tillämplig på t.ex. parternas slut­anföranden.

Regeln kan alltså tillämpas om del kan anlas alt exempelvis en part uppfattar en upptagning som integritetskränkande eller på annal säll be­svärande och delta kan förmodas återverka menligt på partens utsaga. Regeln medger däremot inle förbud mot upptagning som kan uppfattas som integritetskränkande om upptagningen inte samtidigt är till men för utredningen.

Det kan bli aktuellt alt tillämpa den nu föreslagna regeln i etl mål där endast en av flera misstänkta eller tilltalade personer lagfors. Av betydelse för prövningen blir dä endast frågan om inspelningen är till men för ulredningen i målet mot den person som för tillfället lagfors. Däremot får förbud inle meddelas på den grunden alt en upptagning i det försia målet skulle kunna försvåra utredningen i ell senare mål.

När det gäller atl pröva om förbud skall meddelas i en konkret situation kan det finnas anledning all göra åtskillnad mellan inspelning som görs av parter eller andra som agerar i rättegången å ena sidan och av åhörare å andra sidan, I allmänhet får parter anses ha ett större inlresse av att kunna göra upptagningar än vad åhörare i rättegången har. För en part och i synnerhet partens ombud kan en inspelning under förhandlingen vara värdefull under sakens fortsalla handläggning eller inför etl eventuellt överklagande. Därför bör särskild försiktighet visas med att meddela sådana personer förbud. När del gäller ifrågasatta upptagningar av åhörare,  däribland  massmediarepresentanter,  lorde  risken  för negaliv

Prop. 1979/80: 87

11

påverkan hos nägon som skall uttala sig i rättegången vara större än annars.

Frågor om förbud mol bandinspelning som aktualiseras av ordnings­hänsyn prövas, som tidigare har nämnts, av rättens ordförande. De frågor om förbud som det nu gäller är emellertid av sådan karaktär att beslul lämpligen bör fallas av rätten i dess helhet. Del är naturligt all insläll­ningen hos parlerna och andra som skall höras tillmäts stor betydelse, Rälten bör självmant kunna ta upp en fråga om förbud mot upptagning,

Rälten att göra upptagning är i princip oberoende av om förhandlingen hålls inom stängda dörrar. Har förordnande om slängda dörrar meddelals av hänsyn till en part, lorde det emellertid ofta föreligga slörre anledning all förbjuda enskilds upptagning. Har en upplagning inte förbjudits kan det likväl föreligga skäl atl med slöd av 5 kap, 4 S RB förordna all vad som förekommit vid förhandlingen inte får uppenbaras, I prop, 1979/80:2 föreslås en ändrad lydelse av 5 kap, 4 § RB, Även den ändrade lydelsen ger möjlighet till sådana förordnanden, I förhållande till gällande ordning innebär dock propositionsförslaget den begränsningen att förordnanden endast kan avse uppgifter för vilka hos domstolen gäller sekreless enligl den föreslagna sekretesslagen,

I 9 kap, 5 § RB finns en sanklionsbestämmelse som gäller bl,a, den som inte efterkommer föreskrifter som meddelals lill ordningens upprätl­hållande. Denna regel bör kompletteras med en straffbestämmelse för överträdelse av förbud mot bandinspelning. En tillämpning av den före­slagna straffbestämmelsen förutsätter alt räliens ingripande sker under förhandlingen. Överträdelse av förbudet kan också medföra atl vederbö­rande utvisas ur rättssalen (5 kap. 9 S försia styckel RB).

När jag hittills har talat om domstolar och möjligheten all förbjuda bandupptagningar där harjag avsett de allmänna domstolarna. Det saknas skäl att ha en annan ordning beträffande övriga domstolar och andra myndigheter för vilka RB:s offentlighetsregler är lillämpliga. Detta påkal­lar en följdändring i förvaltningsprocesslagen (1971: 291).

Avslutningsvis vill jag beröra en annan fråga som har tagils upp under remissbehandlingen, nämligen rätten lill återgivning av inspelat malerial. Enligt min mening torde möjlighelen all förbjuda upptagning göra att frågan om återgivning i många fall blir mindre aktuell, I den mån del före­ligger ett behov av atl särskill reglera återgivning av material som tagits upp vid rätlegäng får denna fråga prövas i annal sammanhang. Jag vill erinra om all integriletsskyddskommitlén i sill remissyttrande (se bilaga 2) framhållit alt den avser alt i sitt slulbelänkande behandla användning av malerial som upptagits bl,a, vid privat bandinspelning vid rättegång. Frågan har också yttrandefrihelsrältsliga aspekter. Den torde därmed falla även under ytlrandefrihelsulredningens uppdrag (dir, 1977:71),

Prop. 1979/80:87

12

Fotograferingsförbudel

Det nuvarande förbudei i 5 kap. 9 § RB mol fotografering i rättssalen är enligt min mening välgrundat och fyller en viktig funktion från såväl integritetsskydds- som ordningssynpunkl. Förbudet, som torde avse endast fotografering under själva förhandlingen och gälla även elektronisk bildupplagning såsom vid inspelning för TV, är väl avgränsat. Med hänsyn härtill och då det under utredningen och remissförfarandet inte har fram­kommil något som pekar pä ett behov av ändring anser jag - i likhet med DV och flertalet remissinstanser - all nuvarande ordning bör bibehållas.

3 Upprättade lagförslag

I enlighel med del anförda har inom justitiedepartementet upprättats förslag till

1. lag om ändring i rättegångsbalken

2. lagom ändring i förvaltningsprocesslagen (1971:291).

Förslagen bör fogas lill protokollet i della ärende som bdaga 3.

4 Hemställan

Jag hemsläller alt lagrådets yttrande inhämlas över förslagen lill

1. lag om ändring i rättegångsbalken

2. lag om ändring i förvaltningsprocesslagen (1971:291).

5 Beslut

Regeringen beslular i enlighet med föredragandens hemställan.

Prop. 1979/80:87

13

Bilaga I

DOMSTOLSVERKET

1979-03-09

Till regeringen

Utredning om rättslig reglering av enskilds bandinspelning m.m. (dnr 2938-1974)

Genom beslul den 10 november 1977 uppdrog regeiingen åt domstols­verket atl dels ulreda frågan om rättslig reglering av privala bandinspelningar vid rättegång, dels pröva i vad mån det nuvarande foto­graferingsförbudet enligl 5 kap. 9 S rältegångsbalken bör behållas. Samråd borde ske med råitegångsutredningen (Ju 1977:06),

Domstolsverket får härmed överlämna PM angående rältslig reglering av enskilds bandinspelning vid rättegång m, m.

Enligt överenskommelse med rätlegångsulredningen har samråd med ulredningen sketl på sä säll att domstolsverket översänt den färdigställda PMn till utredningen för yttrande, Rätlegängsutredningen avgav den 19 januari 1979 sitl yttrande till domstolsverket, se bilaga.

Vad rättegängsutredningen anförl har inte föranlett domslolsverket atl omarbeta PM. Domstolsverket vill emellertid göra nägra förtydliganden med anledning av rätlegångsutredningens yttrande.

1 sammanfattningen lill PM har domslolsverkel framhållit att själva inspelandet på band visserligen kan vara lill besvär för den som medverkar i rättegången men atl beaktansvärda problem knappasi uppkommer annal än i samband med uppspelning av inspelningen. De återgivningar man enligt domstolsverkets uppfattning närmasl kan tänkas vilja rättsligt regle­ra är de som via radio eller TV når ut lill ett slorl anlal människor eller som pä annal sätt kommer lill allmänhetens kännedom. Domslolsverket anser alt de överväganden som härvidlag bör göras inte ryms inom ramarna för verkets uppdrag.

Rättegångsutredningen har kritiserat domstolsverkets tolkning av upp­draget och menar att de överväganden av inspelningsfrågan som inle tar hänsyn till ålergivningsmöjligheten är av mindre inlresse.

Kritiken är såtillvida förfelad att domslolsverket har övervägt atl knyla etl inspelningsförbud till inspelningens syfte (se PM s. 51 1). Domstolsver­ket har emellertid inle kunnal förorda en sådan ordning. Ett generelll förbud mot inspelning i publiceringssyfte skulle nämligen bli alltför vid­sträckt och etl in casu-förbud skulle bli svårt atl tillämpa. Domstolsverkets bedömning har därvid skett mot bakgrund av alt någol uttalat behov av förbud inte kan anses föreligga.

Prop. 1979/80:87

14

Anser rätlegångsulredningen alt domslolsverket skulle bedöma behovet av alt i exempelvis radioansvarighelslagen införa bestämmelser som be­gränsar rätten alt återge vad som upplagils vid rättegång vidhåller dom­slolsverkel alt della inle kan anses följa av uppdraget, Veikel har för sin del inle ansett sig böia fcjreslå atl frågan uireds i annan ordning.

Vad rätlegångsulredningen anförl (s,5) om möjlighet för ordföranden alt förbji da inspelning som visar sig vara till men föi' ulredningen i målel kan vara förtjänt av viss uppmärksamhet, Rätlegångsutredningens antaganden om behov av etl sådant inspelningsförbud vinner emellertid såsom anförts inte någol stöd av vad som framkommil under domstolsverkels utredning. fJomslolsverkel kan därför inte finna att en sådan reglering för närvarande äl' påkallad. Frågan kan emellertid visa sig behöva övervägas ytterligare eller remissbehandlingen.

Med hänsyn till vad råitegångsutredningen anförl beträffande skyldighet för domstol alt tillhandahålla kopia av rättens fonetiska upptagning vill domstolsverket fiamhålla atl del torde uppslå stora svårigheter för dom­stolarna all tillmötesgå en begäran om sådan kopia. Såvitt domstolsverket har sig bekanl har nägra framställningar om sådana kopior inte gjorts. Skulle det emellertid uppstä problem i framtiden kommer domstolsverket självfallet att vidiaga nödvändiga åtgärder,

Della ärende har avgjorts av domstolsverkels slyrelse, I den slulliga handläggningen har deltagit Mats[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande. Gunilla André (skiljaklig, se bilaga 

I), 

Styrbjörn von Feilitzen, Tage[REDACTED_EFTERNAMN]. Tor Nilze­lius och Carl-Anton Spak (skiljaktig, se bilaga 

I),

I den slulliga handläggningen har även dellagil byråcheferna Nils Ljung­gren och Lars Annerén saml avdelningsdirektören Torgny Werger, före­dragande,

Mats[REDACTED_EFTERNAMN]

forgny Werger

Prop. 1979/80: 87

15

Bilaga 1:1

Gunilla André och Carl-Anton Spak är skiljaktiga och anför:

I lältegångsulredningens yllrande har föreslagits en bestämmelse av innebörd atl rätlens ordförande äger förbjuda atl annan än rätten tager upp förhör på fonetisk väg, om det kan antagas all upptagningen så besvärar den som höres att det blir lill men för utredningen i mälel.

Vi anser att de skäl rältegångsutiedningen har åberopat lalar för att beslämmelsen införs,

Slyrelsens majoritet har inle funnil lämpligl atl införa en regel av angi­ven innebörd och grundar sitt ställningstagande bl, a, på att under utred­ningsarbetets gång inom domstolsverket inte framförts önskemål om en sådan regel. Vi vill till detta anmärka atl vad som numera ibland händer i samband med rättegångar kan vara starkt oroande för t, ex, vittnen, och situationen kan vara sådan alt del synes vara rimligl att till förmån för målets utredande bifalla önskemål från dem all deras utsago inle skall spelas in av åhörare. Många inblandade råkar mer eller mindre oförskyllt in i rättegångar och känner slarka obehag. Del finns anledning all länka på deras intressen.

Prop. 1979/80:87

17

DOMSTOLSVERKET

PROMEMORIA

Juridiska enheten

1978-10-

5285-1977

Utredning om

Rättslig reglering av enskilds bandinspelning vid rättegång m. m.

2   Riksdagen 1979180. I saml. Nr 87

Prop. 1979/80:87

18

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

sid Sammanfattning

1 Inledning    .................................................................. 

... 

18

I, I    Uppdragel............................................................ 

18

1,2    Terminologi ......................................................... 

... 

18

2 Offentlighetsprincipen   ................................................ 

... 

19

2.1

Allmänl    ............................................................... 

... 

19

2.2

Offentlighetsprincipen i grundlag   ........................ 

... 

20

2.3

Offentlighetsprincipen i rättsskipningen................ 

... 

20

2.4

Offentlighetsprincipens problematik...................... 

... 

22

3 Integritetsskyddsaspekter   ......................................... 

24

3.1

Allmänt   ............................................................... 

... 

24

3.2

Bandinspelning  .................................................... 

... 

25

3.3

Fotografering   ...................................................... 

26

4

Ordningen vid domstolsförhandling  ............................. 

27

5

Fotograferingsförbudet i 5 kap 9 § rättegångsbalken   

28

5.1

Förbudels tillkomst................................................. 

28

5.2

Aktualiserade frågor om förbudei  ......................... 

29

6 Bandinspelning vid domstolsförhandling....................... 

30

6.1

Rättegångsbalken och frågor om enskilds bandinspelning ..,

30

6.2

Justitieombudsmannens uttalanden i frågan......... 

31

6.3

Justitiekanslerns ärenden AD 385/73 och AD 89/74   

32

7................................................................................... Synpunkter pä och praktiska erfarenheter av frägor om privat

bandinspelning m.m...................................................... 

.. 

38

7.1

Synpunkter på frågan om bandinspelning............. 

39

7.2

Synpunkter på fotograferingsförbudet.................. 

42

8 Den tekniska apparaturen   ......................................... 

42

8.1

Bandspelare........................................................... 

.. 

43

8.2

Fotograferingsapparaler........................................ 

43

9 Översikt över utländsk rätt........................................... 

44

9.1

Finland .................................................................. 

44

9.2

Norge  ................................................................... 

.. 

44

9.3

England.................................................................. 

.. 

45

9.4

Frankrike ............................................................... 

.. 

46

9.5

VäsUyskland  ........................................................ 

.. 

46

10 Domstolsverkels överväganden om privat bandinspelning           

47

10.1.............................................................................. Offentlighet contra integritet      

47

10.1.1.................................................................... Totalförbud         

48

10.1.2

Dispensibelt förbud....................................... 

.. 

49

10.1.3

Differentierat förbud..................................... 

50

10.2

Ordningssynpunkter   ........................................... 

.. 

53

10.3

Övriga synpunkter ................................................ 

54

11................................................................................. Domstolsverkets överväganden om gällande fotograferingsför­

bud  ............................................................................. 

.. 

54

Prop. 1979/80:87

19

Sammanfattning

Domstolsverkets uppdrag har i försia hand varil atl överväga huruvida förbud eller andra inskränkningar i den enskildes rätl all göra egna bandin­spelningar vid rättegång bör införas. Utgångspunkl för dessa övervägan­den har varit intressekonflikten mellan å ena sidan de i rättegången inblan­dade personernas många gånger berättigade krav på enskildhet och å andra sidan den öppenhel som skall prägla domstolsförhandlingarna. 1 och med att vissa principer intagils såsom grundläggande fri- och rättigheter i den nya grundlagen begränsas möjligheterna all inskränka pä domstolsför­handlingens drag av öppenhet ån mer.

Domslolsverket har inle funnil all de skäl som utifrån inlegrilelsskydds-synpunkl talar för införandet av inspelningsförbud i någon form har den tyngden alt de motiverar inskränkningar i offentlighetsgrundsatsen och den grundlagsfästa informationsfriheten. I de fall där personliga förhållan­den kräver särskild hänsyn lorde reglerna om stängda dörrar omöjliggöra privala bandinspelningar företagna av åhörarna. För alt stärka integritets­skyddel för sädana personer kan del ifrågasättas om inte rätten borde ges större möjligheler att hålla förhandlingarna inom slängda dörrar. Med slöd av föreskriften alt del ankommer på rättens ordförande all upprätthälla ordningen vid rätlens sammankomster kan han alllid förbjuda sådan band­inspelning som i tekniskt hänseende är slörande.

Domstolsverkets uppdrag har gäld frågan om enskilds räft atl (Örela inspelning. Givetvis kan själva inspelningen vara till besvär för såväl den som är utsatt för inspelningen som för rätiegången, Hell överskuggande dessa besvär är dock de problem uppspelningen av inspelningen kan föror­saka. Den problematik som är förknippad med frågan om privat bandin­spelning gäller sålunda inle inspelningen utan återgivningen. Genom att införa ett inspelningsförbud skulle givetvis alla de problem som hänger samman med återgivningen av det inspelade undanröjas. All på detla onyanserade sätt komma lillrälla med ålergivningsproblemen vore atl vid­taga alllför drastiska åtgärder. De återgivningar man närmasl kan länkas vilja rättsligt reglera är de som via radio eller TV når ul till ell slort antal människor eller som på annat säll kommer lill allmänhelens kännedom. De överväganden som härvidlag bör göras ryms inte inom ramarna för detta uppdrag, I samband med sådana överväganden bör även frågor som direkl-ulsändning från rättegångar diskuleras,

I domstolsverkets uppdrag har även ingått atl pröva i vad mån gällande folograferingsförbud bör bestå. Även om förbudet ulifrän ordningssyn­punkt numera är av underordnad belydelse så har del för integritetsskyddsaspekten en så utomordentlig betydelse atl någon anled­ning till liberalisering eller slopande av det enligt domstolsverkels mening inle föreligger.

Prop. 1979/80:87

20

1    Inledning

1.1 Uppdraget

Genom beslut den 10 november 1977 har regeringen uppdragit åt dom­stolsverket alt dels utreda frågan om rältslig reglering av privat bandin­spelning vid rättegång, dels pröva i vad mån del nuvarande fotograferings­förbudel enligt 5 kap, 9 § rättegångsbalken bör behållas, 1 beslutet an­fördes följande.

Enligt 5 kap, 9 § rättegångsbalken (RB) ankommer det på rättens ordfö­rande atl upprälthålla ordning vid rätlens sammanlräden och atl meddela de föreskrifter som behövs. Han äger utvisa den som stör förhandlingen eller eljesl uppträder otillbörligt. Enligt beslämmelsen får folografi ej las i rättssalen. Frågan huruvida fonetisk upptagning av annan än rätlen skall lillålas vid räliegång torde vara ell sådanl ordningsspörsmål som det enligt nämnda beslämmelse ankommer på räliens ordförande all avgöra. Närma­re rättslig reglering av frågan saknas emellertid i RB,

Med överlämnande av ett av justiliekanslern (JK) den 27 november 1974 meddelat beslut har JK i skrivelse lill jusliliedepartemenlel samma dag hemställt om dels utredning -angående rältslig reglering av privata bandin­spelningar vid rättegång, dels översyn av fotograferingsförbudel. Vid skri­velse har fogats dels yttranden av riksåklagaren, Sveriges domareförbund, Sveriges advokaisamfund och Pressens samarbelsnämnd, dels kopia av etl yttrande av lagmannen i Stockholms tingsräu lill JO Thyresson i elt hos denne anhängigt ärende. 1 skrivelsen har JK framhållil att det bör övervä­gas att ge rätten möjlighet att förbjuda bandinspelning av hänsyn till parternas eller vittnens inslällning, psykiska status e. d. Vad gäller fotogra­feringsförbudel ifrågasätter JK om förbudet bör behållas ovillkorligt såsom Ln.

Efter remiss har yttranden över framslällningen avgetts av integriiets-skyddskommittén (Ju 1967:62), Sveriges Radio (SR) och allmänhelens pressombudsman (PO).

I beslutet angavs att samråd borde ske med rätlegångsulredningen (Ju 1977:06).

1.2 Terminologi

I utredningsuppdraget anges alt ulredningen skall avse prival bandin­spelning.

Enligt gängse språkbruk menas med bandspelare sådan apparat som på magnetiserat tonband registrerar de elektriska spänningar ljudvågor ger upphov till i en mikrofon. Huruvida andra Ijudregistreringsapparater kan vara bandspelare är diskutabelt. En apparat som pä motsvarande sätt registrerar de eleklriska spänningarna på en magneliserad tråd bör rätteli­gen kallas Irådspelare. Domstolsverket gör dock ingen åtskillnad mellan olika Ijudregistreringsapparater utan benämner dem i promemorian som

Prop. 1979/80:87

21

bandspelare. All direktutsändning till allmänhelen, vare sig den sker via rundradiering eller via ledning till fasta mottagningsställen, faller uianför utredningen eftersom den endasi behandlar inspelning.

1 uppdraget sägs alt utredningen skall avse privat bandinspelning. Dom­stolsverket ulgår därvid från alt med prival avses all bandinspelning som inle sker genom rätlens försorg. Bandinspelning gjord av förelrädare för del allmänna eller för massmedia jämställs sålunda med bandinspelning av enskild åhörare såväl som part eller annan i rättegången inblandad person.

En sida av den problematik som kan ha samband med frågan om prival bandinspelning av andras uttalanden är de upphovsmannaräitsliga förhål­landena. Om sådana förhållanden överhuvudlagel kan föreligga dä del gäller inspelning vid domslolssammankomsl så lorde de dock vara av så underordnad betydelse all man kan borise från dem i della sammanhang.

2    Offentligbetsprincipen

2.1 Allm

ä

nt

Det är naturligt att medborgarna i en demokrati kan kontrollera hur myndighelerna fullgör sina uppgifter. Konlroll kan utövas på flera säU. Ett kontrollmedel är offentligheten. Offentligheten tar sig vanligtvis ullryck på tvä sätl, dels genom alt den enskilde har möjlighet att övervara vissa sammankomster vid myndigheten och dels atl han har rätt att la del av vissa av myndighetens handlingar. Det drag av öppenhel som härvidlag präglar myndighetsutövningen brukar benämnas offentlighetsprincipen. Frågor om en rättslig regleging av enskilds bandinspelning vid rättegång måste övervägas mol bakgrunden av denna princip. Grundsatsen om of­fentlighet i rättskipning och förvaltning har i vårt land erkänis och tilläm­pats sedan lång tid. Offentlighet i den meningen alt allmänheten äger åhöra förhandlingar inför rätten går tillbaka till den tid då tingsmenigheten log verksam del i avgörandet av tvister och allmänna angelägenheter på hä­radsting och landsting. Såsom en rättighet för varje medborgare atl fritl ta del av myndighelernas handlingar framlräder offenllighetsgrundsatsen först vid slutet av frihetstiden.

Motiveringen för offentligheten har av Offentlighets- och sekretesslag­stiftningskommittén i betänkandet Lag om allmänna handlingar (SOU 1975:22) angivits på i huvudsak följande sätt: Genom alt myndigheternas åtgärder är föremål för allmän insyn får allmänheten möjligheler all kon­trollera myndigheternas handläggningsruliner, ambition och effektivitet. Felakligl eller olämpligt handlande kan bli föremål för kritik, som i gynn­samma fall leder lill rättelse eller försvårar ell upprepande. Ovederhäftig och illa underbyggd krilik mot korrekt arbetande myndigheler får svårare alt vinna tilltro hos en allmänhel. som genom offentligheten själv har möjlighel alt kontrollera sanningshallen i gjorda påståenden. Insynen för-

Prop. 1979/80: 87

22

bättrar också informationsläget överhuvudtaget, och den för en demokrati vitala debatten om samhällets organisation, uppgifter och tillstånd kan föras med elt tillförlitligare underlag än om myndigheternas malerial inte slod till förfogande.

2.2 Offentlighetsprincipen i grundlag

Enligl 2 kap. I S försia slyckel 2. regeringsformen är varje medborgare gentemot det allmänna tillförsäkrad informationsfrihet, en frihel alt inhäm­ta och mottaga upplysningar saml i övrigt ta del av andras yttranden. Offenllighetsprinicipen kan ses som elt utlryck för denna räll till informa­tion. Vidare är varje medborgare enligt 

I. 

samma paragraf tillförsäkrad frihel atl i t-al, skrift eller bild eller på annal sätl meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikler och känslor. Della innebär alt man normalt har räll att på olika säll återge vad man inhämtat vid offentlig sammankomst. Genom tillägg till regeringsformen 1976 har offenllighetsgrundsalsen vid rättskipningen uttryckligen inskrivils i grundlagen som en särskild rältssä­kerhetsgaranli. Enligt 2 kap. 11 S andra stycket stadgas nämligen att för­handling vid domstol skall vara offenllig. Regeln anses i förarbetena lill stadgandet vara en värdefull komplettering lill den allmänna informations­friheten.

Begränsningar av offentlighetsprincipen får enligl 12 § samma kapitel endasi ske genom lag eller genom annan författning efter bemyndigande i lag. Begränsning får endast göras för att tillgodose ändamål som är godtag­bara i etl demokratiskt samhälle. Begränsningen får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn lill del ändamål som har föranlell den och ej heller sträcka sig så långl atl den ulgör ett hol mol den fria åsiktsbildningen såsom en av folkstyrelsens grundvalar. Begränsning får ej göras enbart på grund av politisk, religiös, kulturell eller annan sådan åskådning. Som exempel på omständigheter som kan föranleda begräns­ningar i offentlighetsprincipen anges i 13 S hänsyn fill rikels säkerhet, folkförsörjningen, allmän ordning och säkerhet, enskilds anseende, privat­livets helgd eller förebyggandel och beivrandet av brott. I övrigl får be­gränsningar ske endasi om särskill vikliga skäl föranleder del.

2.3 Offentlighetsprincipen i rättsskipningen

Som lidigare nämnls har rällskipningen vid underräU i vårt land av ålder varit offenllig. Denna för svenskl rättegångsförfarande fundamentala prin­cip fastslogs i författning försia gängen genom en kunglig förordning från den 22 april 1881. Enligl förordningen skulle rättegången vid allmän under­rätt och poliskammare hållas offenllig. Vissa undantag härifrån medgavs dock. Före 1881 års förordning saknade offentlighetsprincipen slöd i för­faUning. Dock hade hov- och överrätterna i administrativ ordning genom

Prop. 1979/80:87

23

ett kungligt cirkulär från 1835 påbjudits alt "vidmakthålla det av hävd stadgade brukei av offentlighet vid underdomstol". Före 1948 års och nya rättegångsbalkens införande var offentligheten i överrätl i slort sett uteslu­ten eftersom mål där huvudsakligen handlades genom skriftligt förfarande. Genom lag den 29 maj 1936 förordnades dock atl 1881 ärs förordning skulle äga tillämpning även vid förhör inför hovrätt.

Den av offentlighets- och sekretesslagstiflningskommitlén angivna moti­veringen för offenllighetsgrundsatsens belydelse för det allmännas verk­samhet har lidigare redovisais. Processkommissionen har i sitt betänkande Rällegängsväsendels ombildning (SOU 1926:31) moliveral offentlighets­principens upprätthållande inom rättsskipningens område med alt "man i offentligheten med rätta selt etl verksamt medel all konlroUera domarmak-lens ulövning och all därigenom skapa förlroende för rättsskipningen och dess oväld. Den är också ägnad atl lära folkel förstå rättsskipningen och därmed räliens funktion över huvud i samhället. För den plikllrogne och samvelsgranne domaren är offenllighelen en förmån, då den bereder ho­nom lillfälle visa, huru han fyller sitt maklpåliggande värv." Alt grundsat­sen om offentlighet vid underrätt borde bibehållas kunde enligl kommis­sionen inte vara tvivel underkastat. 1 den mån rättegången i överrätlerna blev muntlig var därtör en given följd att även rättegången där skulle bli tillgänglig för allmänhelen.

I RB fastslås offentlighetsprincipen i dess 5 kap. 1 § första stycket; förhandling vid domstol skall vara offentlig. Med förhandling förstås etl pä viss tid och plals hållet domstolssammanträde vid vilket parter och andra äger vara tillstädes och utöva processuell verksamhet. Exempel på för­handling är huvudförhandling i mål, häktningsförhandling, munllig förbe­redelse i mål, upptagande av bevis ulan huvudförhandling, muntligt förhör i besvärsmål i hovrätt eller högsta domstolen. Gemensaml för dessa hand-läggningslillfällen är all de sker munlligen. Enligl särskilt sladgande i rättegångsbalken skall jämväl avkunnande av dom eller beslut ske offent­ligt. Annan form av handläggning av mål eller ärende år skriftlig förbere­delse, ålgärder av mer expeditionen nalur som förordnande av offentlig försvarare, föredragning i överrätt av mål för avgörande på handlingarna osv. Eflersom dessa handläggningsformer inte är alt hänföra fill förhand­ling är de ej heller offenlliga. Ej heller räknas rättens överiäggning till dom eller beslut till förhandling.

Bestämmelsen om offentlighet vid förhandling gäller såväl vid underrätt som i överrätl. Genom hänvisning i förvallningsprocesslagen äger rätte­gångsbalkens bestämmelser om offentlighet även tillämpning vid rättskip­ning i de allmänna förvaltningsdomstolarna. Även vid förhandling inför arrende- och hyresnämnder samt vid bosladsdomslolen gäller rättegångs­balkens bestämmelser om offentlighet.

Atl förhandlingen skall vara offentlig innebär atl inle bara parlerna ulan även allmänheten äger tillträde till den lokal där förhandlingen skall pågå.

Prop. 1979/80: 87

24

Elt stort antal möjligheter ges dock domstolen alt avskärma förhandlingen från allmänhetens insyn. Då allmänheten inte äger tillträde till förhandling­en sägs den ske inom stängda dörrar. Endasi parterna och övriga i rätte­gången agerande personer får då i princip övervara förhandlingen.

Offentlighetsprincipen är som lidigare nämnls underkaslad etl storl antal undanlag. Undanlagsbeslämmelser finns i såväl RB som andra författning­ar. Av rena ordnings- och säkerhetsskäl äger rättens ordförande inskränka offentligheten genom alt utvisa den som stör ordningen i rättssalen eller för undvikande av trängsel begränsa antalet åhörare i salen. De flesta undan­tagsbestämmelserna dikteras emellertid av hänsynstagande till part eller annan som uppträder vid förhandlingen. Sålunda äger rälten förordna all förhandlingen hell eller delvis skall hållas inom stängda dörrar då sedlig­hetssårande omständigheter kan förväntas framkomma under handlägg­ningen, dä målet gäller utpressning, brytande av post- eller telehemlighel, inlrång i förvar eller olovlig avlyssning eller om ersättning för skada i anledning av sådana brotl. Vidare kan förhör med minderåriga eller själs­ligt defekta. förebringande av utredning om den tilltalades levnadsomstän­digheter och personliga förhållanden saml mål mol ungdom för allvarligare broll hållas inom slängda dörrar. Detsamma gäller vissa äktenskapsmäl och föräldrarätlsliga mål. Häktningsförhandling och annan förhandling, som under förundersökningen i brottmäl äger rum vid domstol, skall hållas inom slängda dörrar om den misstänkte begär det eller rätten finner att offentligheten skulle vara lill men för utredningen. Andra avsteg från offentlighetsprincipen kan göras då förhållanden som rör rikets säkerhet kan förväntas framkomma eller då det föreligger risk för röjande av yrkes­hemlighet. Rälten har dessulom möjlighet atl vägra den som ej fylll ader­ton år all närvara vid förhandling.

Även när förhandlingen sker inom slängda dörrar kan andra än rättens ledamöter, parterna samt andra som har med målet att göra tillålas all närvara. Sålunda får tjänsteman vid domslolen eller den som för sin ulbildning ijänslgör där övervara förhandlingen. Åven tilltalad närslående personer såsom föräldrar, make, övervakare, vårdare eller vakter brukar regelmässigt fä övervara mål som handläggs inom slängda dörrar.

Då förhandling hållils inom slängda dörrar kan rälten förordna att del som därunder förekommit inte får uppenbaras, dvs de närvarande åläggs tystnadsplikl. Domen kan efter sådan förhandling avkunnas inom slängda dörrar. Med slöd av lagen om inskränkningar i rälten att utbekomma allmänna handlingar kan rälien förordna att domen och andra handlingar i målet inle får utlämnas förrän viss tid förflutit, dock högsl 70 är,

2.4 Offentlighetsprincipens problematik

Offentlighetsprincipen har på rättsskipningens område regelmässigt be­traktats som någol självklarl. Vad man närmast hafl i åtanke när man

Prop. 1979/80:87

25

framhållil principens värde har varit den enskilde medborgarens rält alt kunna besöka domstolsförhandlingen och ta del av vad som där sägs, Per Olof Ekelöf har i Rätlegäng I emellertid ställt sig någol frågande till den reglering som problemet om rättsskipningens offentlighet erhållit i gällande rätt. Vissa där gjorda reflexioner bör i detla sammanhang uppmärksam­mas: - Trots alt man brukar betrakta offentlighetsprincipen med djup högaktning så är del ofla dess negativa följder som tilldrar sig den största uppmärksamheten. Anledningen härtill torde främst vara den roll tid­ningspressen fått i del moderna samhällel och dess räll all frilt få offentlig­göra vad som förekommil under den offenlliga domstolsförhandlingen. Den så kallade medelbara offentligheten eller pressoffentligheten har helt ställt den så kallande omedelbara offenllighelen i skuggan. Denna föränd­ring av offentlighetsprincipens innebörd kan ge anledning lill antagande atl allmänhetens kontroll av domstolarnas verksamhet härigenom blivil effek­tivare. Ger en domares handläggning av ell mål anledning lill grava an­märkningar kan man läsa om del i tidningarna dagen därpå. Kontrollfunk­tionen framhålls ofta som etl viktigt skäl för offentlighetsprincipen. Denna funktion kan dock numera inte göras gällande med samma slyrka som förr då man hade anledning alt räkna med atl domstolarna- kunde göra sig skyldiga till de grövsta missbruk på grund av molsaisställningen mellan överhet och folk. Allmänhetens insyn i domsiolarnas verksamhel framstod då som det enda verkliga medlet mot sådana övergrepp, I våra dagar kan de flesta fel som förekommer inom domstolsväsendet nästan undantagslöst upptäckas endast av juridiskt skolade personer. Förhållandet all parterna biträds av advokaler har därför långt större betydelse ur kontrollsynpunkt än att allmänheten äger tillträde till domstolsförhandlingarna. De många undantagen från offentlighetsprincipen lyder också på alt lagstiftaren inle tillmätt kontrollsynpunkten alllför slor betydelse. Borde del inle vara minst lika vikligl för parterna och allmänhelen att kontrollera hur rättens ledamöter resonerar under överläggningen som alt övervaka hur själva förhandlingen leds frågar sig Ekelöf,

Ett skäl som inle brukar anföras för principen om rättsskipningens offentlighet är enligt Ekelöf atl del för en progressiv demokrati är av fundamental betydelse alt allmänheten hålls underkunnig om förhållan­dena i samhället. Dessa kan alltid förbättras, men varje reform måste omfattas med gillande av breda befolkningslager eller i vart fall av majori­teten av det folkvalda parlamentet. Detta system förutsätter att evenluelll förekommande misshälligheier blir allmänl uppmärksammade och ställda under offentlig debatt, vilket i sin tur kräver en omfattande upplysnings-tjänst. Härvid måste medborgarnas värderingar av de bestående samhälls­förhållandena grundas på fakta och inle på lösa rykten, vars riktighet inte kan kontrolleras, Atl säkerställa detla är en av massmedias främsla upp­gifler. Också rena sensationsjournalistiken kan därvid sägas spela en roll genom att fästa allmänhetens uppmärksamhet vid förhållanden som kan behöva rättas till genom ny lagstiftning eller på annal säll.

Prop. 1979/80:87

26

De olägenheter rättsskipningens offenllighet medför har enligl Ekelöf accenluerals genom den moderna pressoffentligheten. Vad gäller tvistemå­len beaktas privatlivets helgd i viss ulslräckning i äktenskapsmål och föräldrarättsliga mäl genom alt dessa mål kan handläggas inom stängda dörrar, 1 andra mål som 1 ex, en leslamenlslvisl kan det vara förståeligt att ena parten hellre ger efter sin räll än utsätter sig för obehaget atl se sina släktförhållanden komma lill offentlighet, Åven i rent förmögenhelsrätls­liga mål kan det ligga till på samma sätt, 1 mål mellan två handelsmän kan offentligheten försvåra motsättningarna och tvinga dem all uppenbara omständigheter som de av affärshänsyn eller av hänsyn till Iredje man bort hålla hemliga. Liknande problem föreligger inom straffprocessen, Åven målsägande i andra mål än de i 5 kap, I § RB angivna torde många gånger på goda grunder vilja undgå offenllighelen. Offentligheten kan också med­föra avsevärt lidande för en tilltalad och försvåra hans resocialisering även om han inte är underårig, 1 brottmålen är del främsl pressreferaten som skapar svårigheter. Man har till och med jämförl dem med forna liders skamslraff. Att under fela rubriker i tidningen läsa om sitt dåd och se sitt namn och fotografi kan för många vara ett värre lidande än själva brottspå­följden. Del lidande som kan vållas av referat i pressen slår dessutom ofta i disproportion lill brottets svårighetsgrad. En yrkesförbrylare känner kan­ske sig enbart smickrad av den uppmärksamhet han och hans brotl givils i pressen. För den som innehar en förlroendeställning kan offenlliggörandel av det begångna brottet ibland utgöra rena dråpslaget. Offentliggörandet av en s-ådan persons brott har dock ur såväl individual- som allmänpreven-lionshänseende en obestridd effekt. För åtskilliga år sedan diskuterades i pressen också om man inle borde publicera namnen på alla rallfyllerisler.

Slutligen menar Ekelöf att Publicistklubbens regler om publicering bör uppmärksammas vid en diskussion om offentlighetsprincipen. Dessa regler ålägger journalisterna bland annal att vara mycket restriktiva med publice­ringen av tilltalades namn och andra uppgifler om honom som kan göra honom läll identifierbar. De reslriktiva reglerna gäller givelvis även publi­cering av tilltalads bild.

3   Integritetsskyddsaspekter

3.1 AUmänt

Integriletskyddsbegreppet kan tilläggas en vidsträckt innebörd och tjäna som grund för och sammanfattning av det skydd för alla icke-ekonomiska intressen för den enskilde individen som rättsordningen tillhandahåller eller bör tillhandahålla. Detta vittomfattande synsätt avspeglas i den vid den internationella juristkommissionens konferens i Stockholm 1967 an­tagna resolutionen att rätten till privatliv i allmänhet innebär rätt för

Prop. 1979/80:87

27

individen att leva sitl egel liv med etl minimum av inblandning från myn­digheler, allmänhet eller andra individer. I synnerhet avsågs därvid kroppsbesiktning, intrång i och besiktning av egendom, medicinska under­sökningar, psykiska och fysiska tester, osanna eller irrelevanta kränkande påslåenden om en person, intrång i annans korrespondens, telefonavlyss­ning, annan avlyssning, fotograferande eller filmning, närgångenhet av press eller andra massmedia, offentligt yppande av privala förtroenden saml ofredande.

De aspekter på skydd av individens privatliv som i detta sammanhang närmast är av intresse är skyddel mol avlyssning, inspelning och åter­givning av förhållanden som rör hans personliga omständigheter samt skyddet mot fotografering och filminspelning.

Rällsregler som ger skydd för den personliga integriteten förekommer i ett stort antal författningar. Gällande rätts huvudbestämmelser återfinns i 4 kap. brottsbalken, vilken har rubriken Om broll mot frihet och frid. Åven i andra författningar finns bestämmelser som indirekl ger individen ett visst skydd mot integritelskränkningar. Exempel på sådana bestämmelser är luftfartslagens stadgande om förbud att fotografera från flygplan, skyddet för yrkeshemligheter i lagen om illojal konkurrens, konstnärens exklusiva rätt till sitt litterära eller konstnärliga verk samt radiolagens bestämmelser om innehav av radiosändare. Övergripande bestämmelser om rälten till personlig integritet finns i regeringsformens 2:a kapitel om de grundläggan­de fri- och rättigheterna.

3.2 Bandinspelning

Enligl 4 kap. 9a§ brottsbalken dömes den som medelst tekniskt hjälp­medel för återgivning av ljud i hemlighet avlyssnar eller upptager tal i enrum, samtal mellan andra eller förhandlingar vid sammanträde eller annan sammankomst vartill allmänheten inte äger tillträde och som han själv inte deltager i eller som han olovligen berett sig tillträde till för olovlig avlyssning. Bestämmelsen trädde i kraft 1975. För straffbarhet fordras sålunda att avlyssningen eller inspelningen sker utan vetskap av de för åtgärden utsatta samt att allmänheten inte äger tillträde till den lokal där inspelningen eller avlyssningen äger rum. Atl utan tillstånd spela in en rättegång som sker inför öppna dörrar är sålunda inte straffbart. Parterna eller rätten behöver inle ens få vela om att inspelning kommer att ske. Att utan tillstånd i hemlighet spela in rättens enskilda överiäggning eller för­handling som sker inom stängda dörrar är däremot straffbart.

I förarbetena till förevarande bestämmelse i brottsbalken diskuterade Integriletsskyddskommitlén i sitt betänkande Skydd mol avlyssning (SOU 1970:47) intressekonflikten mellan offentlighetsprincipen och integritets­skyddet. Kommittén ansåg individens behov av skydd mot användningen av tekniska apparater vid offentliga sammankomster i allmänhet litet. Just

Prop. 1979/80: 87

28

offentligheten ansågs innebära att anordnaren av sammankomsten med­givit alt sådana apparater får användas. Dessa synpunkler ansågs dock inte göra sig gällande med samma styrka belräffande myndigheters samman­komster vilka är öppna för allmänheten. Offentligheten vid t, ex, en rätte-gångsförhandling kan visserligen stå i slrid med önskemål från parter och vittnen i den särskilda förhandlingen även om offentligheten i slorl syflar till att stärka rättssäkerheten, 1 viss mån tillgodoser lagstiftningen sådana individuella önskemål genom regler om att förhandlingar kan hållas inom stängda dörrar. Den avvägning mellan offenllighetsintresset och enskildas intresse av avskildhet som härigenom skell har emellertid företagits ulan all det särskill beaktats all vad som förekommer vid öppna förhandlingar kan uppläs med lekniska apparater. Om så sker kan nackdelarna med offentligheten bli mer påfallande för den enskilde. Den principiella friheten all med hjälp av teknisk apparatur uppta rättegångsförhandlingar kan vara diskutabel från integritelsskyddssynpunkt. Att märka härvidlag är atl de berörda personerna i ålskilliga fall inte kan anses frivilligt ha ulsatl sig för offentligheten. Också med hänsyn till exempelvis den effekt som brukei av tekniska apparater kan få på parters och vittnens agerande finns det skäl att överväga vad som bör gälla. Frågan har således ålskilliga aspekter utöver integriletsskyddssynpunklen. Slutligen ansåg kommittén alt om någon ändring i gällande rätt borde åsladkommas så borde frågan behand­las i ett större sammanhang än vad kommittén kunde beakta inom ramen för sitt uppdrag. Därför avstod kommittén från att i betänkandet föreslå någon ändring av gällande rält i detla hänseende.

1 propositionen (1975: 19) med förslag till lagstiftning till skydd för av­lyssning uttalade departementschefen att han inte ansåg det finnas anled­ning till att i del sammanhanget vidta någon ändring av vad som gäller beträffande myndigheters sammankomster som är öppna för allmänheten, som t. ex. domstolsförhandlingar.

3.3 Fotografering

Bestämmelser som ger individen etl direkt skydd mol icke önskad foto­grafering finns inte. Särskilt påträngande fotografering lorde emellertid kunna inrymmas under straffbestämmelsen i 4 kap. 7§ brottsbalken om ofredande. Vid sådanl fall är det dock inte själva avbildandet av personen som gör handlingen straffbar utan det sätl på vilken den utförs. Omstän­digheten alt kameran saknar film gör sålunda inte en närgången "fotografe­ring" mindre straffbar.

I integritetsskyddskommitténs direkliv ingick även att finna ålgärder mol de ökade risker för integritelskränkningar som den moderna lekniken för fotografering medfört. 1 sitl betänkande Fotografering och integritet (SOU 1974:85), framlade kommittén förslag lill lag som skulle stävja sådana kränkningar. Förslaget om lag om TV-övervakning ledde lill lag-

Prop. 1979/80: 87

29

stiftning som trädde i kraft den I juli 1977. Kommittén föreslog vidare att 4 kap broUsbalken skulle komplelleras med två paragrafer. Enligl den ena skulle den som olovligen fotograferar annan när denne är inomhus i sin bostad dömas för olovlig fotografering till böler eller fängelse i högst sex månader. Delsamma skulle gälla om någon olovligen fotograferar den som för vård är intagen på sjukhus eller annan anstalt. Enligt den andra para­grafen skulle den som i annat fall olovligen fotograferar någon när denne befinner sig på en plats där han är skyddad för allmän insyn dömas, om fotograferingen uppenbarligen är kränkande för honom, för otillbörlig foto­grafering till böter. 1 sin motivering till beslämmelserna uttalade kommit­tén atl då det gäller omfattningen av individens rätt till skydd bör endast omständigheten alt han motsätier sig fotografering inte göra atl fotografe­ringen blir rältsslridig. Avseende måsle därjämle fästas vid den plats på vilken personen befinner sig dä han utsätts för angreppet. Platsens mer eller mindre publika karaktär är av betydelse för enskilds behov av rälls­skydd. Om någon befinner sig i en publik miljö har han att räkna med atl bli ulsatl för uppmärksamhet. 1 dessa fall är behovet av rättsskydd inte särskilt framlrädande. Dock kan del inte bortses från all det även i sådana miljöer finnas silualioner där en person med fog kan göra anspråk på atl få bli lämnad i fred. Betecknande för sådana situationer är att den enskilde av etl eller annal skäl saknar möjlighel all skydda sig. En beskrivning av dessa situationer skulle i lagtext bli mycket allmänt hållen. Det straffrätts­liga lydlighelskravet kunde därför inte bli tillgodosett. På grund härav ansåg kommittén det inte möjligt att genom lagstiftning åstadkomma ett skydd mot fotografering på offentliga plalser eller i andra publika miljöer. Skyddsområdet inskränktes sålunda till personens bostad samt till vistelse i vårdinrätlningar av olika slag.

Kommitténs förslag om straffrättsliga ålgärder mol fotografering fick under remissbehandlingen ett blandat mollagande och departements­chefen fann övervägande skäl lala för all avvakla med en prövning av de besiämmelser kommittén föreslagit om förbud mol fotografering.

4    Ordningen vid domstolsförhandling

Enligt 5 kap. 9 § RB ankommer del på rättens ordförande alt upprälthålla ordning vid rätlens sammanlräden och alt meddela därior nödiga föreskrif­ter. Han äger utvisa den som stör förhandlingen eller eljest upplräder otillböriigt. För undvikande av trängsel äger han begränsa antalet åhörare i rättssalen. Den som stör förhandlingen eller vägrar efterkomma meddelad ordningsföreskrift kan med stöd av 9 kap. 5 § RB ådömas böter lägst 10 kr. och högst 500 kr. Böterna utdöms av rätten utan föregående ätal. Tränger sig någon, som utvisats in i rättssalen eller åtlyder han inte meddelade ordningsföreskrifter, äger rätten förordna att han omedelbarl skall tagas i

Prop. 1979/80:87

30

häkte och där kvarhållas så länge sammanträdet varar, dock längsl tre dagar. Slörningar av allvariigare beskaffenhel kan av åklagaren åtalas och leda till fällande dom för t.ex. slörande av allmän förräUning. För detla brott är påföljden böter eller fängelse i högst sex månader. 1 5 kap, 9S RB återfinns vidare etl förbud mot fotografering i rättssalen. Genom stad­gandets placering kan förbudei betraktas som en ordningsföreskrift. Den som fotograferar i rättssalen kan på samma sätt som den som slör ordning­en i rättssalen ådömas böter.

Det förhållande att det är den som för ordet vid domstolens muntliga förhandling som svarar för ordningens upprätthållande lorde ha ägl till­lämpning sedan urminnes tid. Genom införandet av 1881 års förordning om offentlighet vid underdomstolarna blev detla förhållande för första gången författningsmässigt reglerat. Nuvarande bestämmelse i rätlegångsbalken överensstämmer i sak med motsvarande bestämmelse i 1881 års förord­ning.

1 praktiken verkar ordföranden för ordningens upprätthållande genom att ge erforderliga uppmaningar och tillrättavisningar till den som slör förhandlingen. Regelmässigt brukar därvid rätlelse ske. Utvisning till­gripes först då den störande personen inte åtlyder ordförandens uppma­ning. Förordnande om häktning lorde meddelas i rena undanlagsfallen.

5    Fotograferingsförbudet i 5 kap. 9 § rättegångsbalken

5.1  Förbudets tillkomst

Före ikraftträdandet av RB fanns inget förbud mot fotografering i rätts­salen under pågående förhandling. 1 ordförandens allmänna åliggande att svara för ordningens upprätthållande i rättegångslokalen torde emellertid ha ingått en befogenhet att i vart fall begränsa rätten att fotografera. Av protokollen från riksdagsbehandlingen av förslaget till ny rättegångsbalk framgår att möjligheten att fotografera utnyttjades förhållandevis flitigt av pressens företrädare. De i mer uppmärksammade brottmålsprocesser in­blandade personerna torde regelmässigt ha avbildats i vissa tidningar.

I propositionen om ny rättegångsbalk föreslogs ett ovillkoriigt förbud mot fotografering under rättens förhandlingar. Processlagberedningens motivering lill förbudet var att fotografering i rättssalen i allmänhet verkar störande på förhandlingen och kan, då det gäller tilltalad i brottmål, vara ägnad att utsätta denne för ett onödigt lidande. Med hänsyn härtill och för att undgå ojämnheter i tillämpningen föreslogs ett ovillkoriigt förbud. För tydlighetens skull framhölls att stadgandet endast avsåg fotografering un­der pågående förhandling.

Det föreslagna fotograferingsförbudet rönte livlig debatt i riksdagens båda kamrar. Mot förslaget ställdes två reservafioner. 1 den ena reserva­tionen yrkades att det ovillkorliga förbudet skulle slopas. I stället borde

Prop. 1979/80:87

31

"fotografering eller teckning ej äga rum i rättssalen med mindre rätten fann det böra tillåtas". Skäl som åberopades för reservationen var bland annal alt fotografier från rättegångar ofta kunde utnyttjas i folkbildningens tjänst, atl rättssalen är ett av de områden som bör tillkomma räliens ordförande att bestämma över, att etl ovillkorligt förbud skulle strida mot allmän uppfattning eftersom fotografering förekommer pä alla livels områden osv. I den andra reservationen yrkades ett fullständigt slopande av fotografe­ringsförbudel. Som skäl härför angavs bland annat att pressen själv visal återhållsamhet med all fotografera och publicera bilder av unga brottsling­ar, alt syftet med ett folograferingsförbud lätt kan kringgås genom att man istället fotograferar brottslingen då han förs lill eller från rällssalen, all ell fotograferingsförbud endast kommer all medföra atl tidningarna istället för fotografer skickar tecknare till domstolsförhandlingarna och all ett förbud mol teckning under pågående förhandling läll skulle kringgås genom alt tecknaren ur minnet i efterhand återger vad som tilldragit sin inför rälten saml atl elt förbud endasi vore ell utslag av tidens reaktionära anda. Ytterligare ett skäl som anfördes mot ett förbud var atl del föreslagna förbudei tycktes härstamma från en gången tid då man var ivungen atl bränna av etl formligt fyrverkeri av blixtar för all få tillräckligt starkt ljus i rättssalen. Propositionens förslag om elt ovillkorligi förbud mot fotografe­ring godtogs dock om än med knapp majoritet i första kammaren.

Genom hänvisning i 16S förvallningsprocesslagen lill RB:s bestämmel­ser om offentlighet och ordning vid rättens sammankomster följer atl fotograferingsförbudet även gäller vid förhandling i regeringsrätten, kam­marrätt, skatterätt, fastighetstaxeringsrätt och länsrätt.

5.2 Aktualiserade frågor om förbudet

Ett år efter del RB trätt i krafl konstaterade en domare i en insändare till Svensk Jurisltidning (1949 s. 61) att en del pressfotografer sökt kringgå det nyinförda fotograferingsförbudel genom att fotografera tilltalade personer uianför rällssalen eller då de var på väg in i den. Mol della kringgående av förbudet borde domstolarna reagera genom uppmaningar till vaktkon-staplar eller rättstjänare att söka förhindra denna olovliga foiografering. Vidare hade en ny fara för lugnel i rällssalen uppslån i och med att vissa tidningar börjal skicka dit tecknare istället för fotografer. Tidningarna borde på frivillighetens väg upphöra med dylika teckningar ansåg in­sändaren.

Efter framställning till JO 1964 aktualiserades frågan om foiografering av tilltalad eller misstänkt i brottmål utanför rättssalen. 1 framslällningen uppgavs atl tilltalade i alla mer uppmärksammade brottmål handlagda vid Slockholms rådhusrätt när de passerade ul eller in lill räilssalarna utsattes för pressfotografernas mycket påträngande iver att fotografera dem. Den­na olustiga företeelse, som närmast borde betecknas som människojakt.

Prop. 1979/80:87

32

ansågs ovärdig svensk rättegångsordning. Till försvararens många upp­gifter hade därför tillkommit uppgiften att fungera som foiografvarnare. Del hemställdes alt JO skulle vidtaga de åtgärder som framställningen ansågs böra föranleda. Framställningen remitterades för yurande till För­eningen Sveriges Häradshövdingar. Föreningen Sveriges Sladsdomare. Sveriges Advokatsamfund saml Publicislklubben. Samlliga remissinstan­ser avstyrkte ett allmänl förbud mot fotografering av anhållna, häktade eller på anstalt inlagna som fördes lill eller från domsiol. 1 försia hand borde andra vägar sökas för all komma tillrätta med det påtalade missför­hållandet. - JO konslalerade atl den framförda kritiken var berättigad. Det uppträdande som beskrivits i framslällningen stod inte i överens­stämmelse med del humaniiära synsätt som borde prägla behandlingen av tilltalade eller misstänkta inför domstol. Att hindra eller försvåra sådan fotografering fann JO inle vara oförenligl med offentlighetsprincipen, Nå­gol behov av insyn och kontroll just beträffande tilltalads förande lill eller från  rättssalen ansågs  uppenbart  inle föreligga.  Alt  upprätta avspärr­ningsanordningar eller andra molsvarande arrangemang till förebyggande av för de misstänkta eller tilltalade obehaglig fotografering ansågs fullt försvarligt. Vägande skäl för införande av elt folograferingsförbud i della hänseende kunde sålunda andragas. Innan så närmare övervägdes borde först undersökas om inte en bätlre ordning kunde åsladkommas på frivil­lighetens väg.

6    Bandinspelning vid domstolsförhandling

6.1 Rättegångsbalken och frågor om enskilds bandinspelning

1 förarbetena till RB berörs inte frågan huruvida det skulle vara tillåtet eller ej att göra privat bandupptagning av vad som förekommer i rätte­gångslokalen. Anledningen härtill lorde främst vara atl finna i förhållandet atl förekomsten av ljudupptagningsapparater vid tidpunklen för balkens tillkomst var slarkl begränsad samt att de då i marknaden förekommande apparaterna till sin konstruktion och utformning gjorde det praktiskt omöj­ligt atl använda dem i en rättssal. Alt frän åhörarplats spela in vad som tilldrog sig framme vid domarskranket torde i vart fall varit omöjligt. All ljudupptagning kunde ske var känt redan för processkommissionen, 1 sitt belänkande frän 1926 gör kommissionen belräffande uppteckningen av muntliga utsagor i protokoll följande överväganden: Med stenografiska uppteckningar synas böra likställas sådana uppteckningar, som kunna göras på mekanisk väg, - I del sedermera antagna förslaget om upptagning av parts eller annans utsago jämställs sienografi med ljudupptagning pä fonetisk väg,

RB saknar sålunda bestämmelser som reglerar frågan om det är tillåtet

Prop. 1979/80:87

33

eller ej för enskild att spela in förhandlingen på band eller liknande materi­al,

6.2 Justitieombudsmannens uttalanden i frågan

I doktrinen synes frågan om tillåtligheten av prival bandupptagning inle ha berörts i någon större utsträckning. Då så skett har det gjorts i form av hänvisningar till JO-avgöranden i denna fräga.

Frågan om prival bandinspelning vid räliegång har varit föremål för JOs prövning i vart fall vid ivå tillfällen, I det försia ärendet påtalade klaganden atl sökanden i ell valtenmål tillåtits all under huvudförhandlingen verkstäl­la bandupptagning i rättssalen utan att dennes motparter vetat om detta. Klaganden framhöll all risk förelegat för att även sakägarnas interna över­läggningar kunnat spelas in och därigenom kommit sökaden lill del. Vid avgörandel av ärendei konstaterade JO (1968 s, 165), med hänvisning lill förhållandet atl det ankommer på rätlens ordförande att upprätlhålla ord­ningen vid rätlens sammanträden, att det därför ålegat denne alt ta släll­ning lill lillållighelen av den begärda bandupptagningen, I ifrågavarande fall hade ordföranden ej funnit skäl atl förbjuda bandupptagningen. Ej heller enligt JO förelåg hinder för sådan upptagning dock under förutsätt­ning alt inspelningen kunnal ske utan risk för all sakägarnas inlerna över­läggningar avslöjades genom bandinspelningen. Härom hade ordföranden emellertid ej förvissat sig. Under hänvisning lill principen om atl domstol inte får efter samråd med endast den ena parlen vidtaga eller tilläla ålgär­der utan att den andra parten underrättats härom hade ordföranden borl - eflersom risk för inspelning av interna överläggningar förelegat - atl före sill ställningstagande bereda sakägarna lillfälle atl yttra sig över framsläll­ningen, I vart fall hade han bort upplysa sakägarna om sitt beslut atl tillåla sökanden alt spela in förhandlingen, 1 etl senare avgjort ärende hänvisade JO lill delta yttrande med följande kommentar: Med ullalandet torde närmasl ha avselts atl framhålla atl något obehörigt syfle ej kunnat antas ha legat bakom parfens begäran att fä göra bandinspelningen.

Efter klagomål från tilltalad i mål om haslighetsöverträdelse över alt ha vägrats alt göra en prival bandinspelning av huvudförhandlingen uttalade JO bland annat följande (1969 s, 39): Huruvida målet i fråga är vidlyftigt eller mindre omfattande och part med hjälp av bandinspelning kan få bättre grepp om materialel eller icke är en fråga som i och för sig inte lär vara avgörande för om parts begäran om att få göra bandinspelning bör bifallas eller avslås. Om part t, ex, i ett mindre omfattande mål framställer sådan begäran för att senare ej behöva anskaffa en utskrift från domstolen av ett genom dess försorg på band upptaget vittnesmål torde målels beskaffenhet i och för sig icke utgöra någol godtagbart skäl för atl avslå hans begäran, Självfallel får däremot bandinspelning, som begärs för alt användas för etl obehörigt ändamål, icke tillåtas, 3    Riksdagen 1979/80. 1 .saml. Nr 87

Prop. 1979/80:87

34

6.3 Justitiekanslerns ärenden AD 385/73 och AD 89/74

Av särskilt inlresse är JKs beslut från den 27 november 1974 med anledning av klagomål från journalister över all de förvägrals göra egna bandinspelningar vid rättegångar, JKs prövning av frågan omfattade en­dast huruvida någon befattningshavare vid domslolarna gjorl sig skyldig till tjänstefel. Vid avgöradet av klagomålen konstaterade JK att rättens ordförande - enär det ankommer på denne att upprätthålla ordningen vid rätlens sammankomster - torde kunna ingripa och förbjuda bandinspel­ning som genom ljud, flyttning av mikrofoner eller på annal sätt slör förhandlingen. Alt förbjuda inspelning enbart på den grund all parter eller viiinen känner sig pressade av inspelningen lorde inle finnas uirymme för, 1 förevarande fall var det oklart om störningar i egentlig mening var att befara. Om så inle var fallel hade rälten ej grund alt förbjuda inspelningar­na. Med hänsyn lill all frägan ej var löst i lagstiftning eller i praxis fann JK emellertid uirymme föreligga för annan mening än den han gett lill känna,

I samband med avgörandet av frågan hemställde JK i särskild skrivelse lill juslitiedepartementet alt frågan om rättslig reglering av privat bandin­spelning vid rättegång skulle bli föremål för ulredning, JKs framställning har sedermera lett till denna ulredning.

Under JKs handläggning av klagomålen bereddes riksåklagaren, Sveri­ges advokaisamfund, Sveriges domareförbund saml Pressens samarbels­nämnd tillfälle att avge yttranden över fråga om rätt för parter och allmän­heten att använda bandspelare för upptagning av förhandlingarna inför domstol. Sammanfattningsvis anförde de olika remissorganen följande.

Riksåklagaren: Dagens avancerade apparatur gör del möjligt atl göra ljudupptagningar ulan omfattande arrangemang. Del lorde inle kunna häv­das atl användandet av sådana apparater generellt inverkar slörande i egentlig mening på förhandling, sårskilt om upptagningen sker ulan atl domstolen, parterna, vittnen eller andra som agerar i rätiegången vet om upptagningen. Vetskapen om att åhörare har möjlighel atl göra ljudupp­tagning, kanske för återgivning i radio eller på annat offentligt sätt, kan emellertid innebära en press på de i rättegången agerande som inte är förenlig med grundtankarna i rällegångsförfarandet.

Vid bedömningen av i vilken utsträckning det bör vara tillåtet att göra bandupptagning bör man göra skillnad mellan part och allmänhet. För part kan det vara av värde all få dokumenterat vad som yttras vid rättegången. Goda skäl föreligger för atl låla denne själv, dock under förutsätlning all inspelningen inte inverkar störande i egentlig mening, få göra egen upptag­ning. Det synes inte finnas skäl att göra denna rätt beroende av medgivan­de från övriga parter, vittnen eller andra medverkande i rättegången. Part som avser att göra upptagning bör emellertid vara skyldig att tillkännage detta inför rätten. En helt ovillkorlig rätt för part all göra bandupptagning kan medföra vissa problem. Det kan därför övervägas om inle särskilda

Prop. 1979/80:87

35

reslriklioner eller villkor bör gälla vid spionerimål och andra mål med förhandling inför stängda dörrar.

Vad gäller allmänhetens rätt alt göra ljudupptagningar bör pressens representanter inle inta någon särställning. Visserligen kan pressen sägas ha ett särskill intresse av att få göra ljudupptagningar för atl på så sätt underlätta nyhetsförmedlingen. Inspelning för återsändning i radio talar emellertid starkt mot att bandupptagningar tillåts. För atl undvika gräns­dragningsproblem och ojämn praxis därför liksom när del gäller fotografe­ring införas ett ovillkorligt förbud mot ljudupptagning för allmänheten.

Ljudupptagning vid rättegång bör sålunda inte vara förbjuden men be­gränsad. Då det är iveksaml om en sådan begränsning kan lillämpas med slöd av gällande bestämmelser bör den där regleras i lag. Eflersom rälten för part att göra bandupptagning närmasl är atl anse som en ordningsfråga bör erforderliga bestämmelser därom upptas i 5 kap. rättegångsbalken.

Sveriges advokatsamfund: All en förhandling är offentlig medför inte självklart all vad som förekommer där fär registreras - bild- eller Ijudmäs-sigl - med anlitande av teknisk apparatur. Snarare måste det för varje slag av offentlig förhandling vara en lämplighetsfråga huruvida regislrering skall tillåtas. När det gäller förhandling inför domstol är en viklig utgångs­punkl förhållandet alt förhandlingen primärl och ofta i utomordentligt väsenlliga avseenden berör de inblandade parlerna och endasi sekundärt allmänheten. Frågan om tillåtande av bandupptagning vid domstolsför­handling bör i försia hand bedömas med utgångspunkt från hur upptag­ningen kommer atl påverka rättegången och de däri engagerade personer­na. En bandupptagning är - då den görs av enskilda åhörare eller av företrädare för massmedia - ägnad atl slöra en domstolsförhandling på sådanl sått att endast synnerligen slarka skäl kan motivera att sädan likväl tillåts. Del slörande momentet är endasi lill mindre del påtagligt i form av buller, rörelser i rättssalen etc. Det vikligaste störande momentet är emel­lertid den ytterligare psykiska belastning för parter och vittnen som en sådan inspelning kan innebära. För många år det en unik händelse att behöva uppträda vid en domstolsförhandling och ofta upplevs den som pressande. Människor är redan idag på grund av rädsla ofta ovilliga alt vittna inför domstol. Denna rädsla lorde än mer framträda om deras utsagor spelas in på band av representanter för pressen eiler av andra åhörare. Om inspelning kommer till stånd skulle det säkerligen i etl stort antal fall vara svårt all få berörda personer att på ell balanserat och fullständigt sätt lämna de uppgifler deras hörande syflar till. Faran för att bandupptagningar utnyttjas i trakasseringssyfte föreligger ävenledes. Så­väl i personligt hänseende som ur räitssäkerhetsaspekt vore det sålunda olyckligt om allmänhelen skulle få göra egna bandupptagningar av domstolsförhandlingar. De skäl som talar för att tillåla bandupptagning har inle den tyngden atl de uppväger de angivna nackdelarna.

Belräffande part finns det i och för sig slarkare skäl att tillåta denne atl

Prop. 1979/80: 87

36

göra egen bandupptagning. Den k-an vara värdefull att ha t.ex. vid av­fallandet av fullföljdsinlagan. Medvetandet om all bandupptagningen kan användas härtill kan emellertid lägga hämsko på parternas och rätlens agerande vilkel skulle molverka muntligheten och omedelbarheten i processen.

Nackdelarna med atl låla part göra inspelning överväger klart de för­delar som står att vinna. Detla ställningstagande stöds av förhållandet all del numera är möjligt att på visst avstånd uppfånga åven elt viskande samtal mellan t.ex. parten och dennes ombud eller mellan domslolsleda-möterna. Samfundet är sålunda av den uppfattningen atl del är moliverat atl överväga en lagändring innebärande ett allmänt förbud mot bandupp­tagning molsvarande fotograferingsförbudel i 5 kap. 9§ rättegångsbalken. Om ett sådant förbud göres dispensibelt bör del markeras att undantag bör medges restriktivt och endast i fall då såväl parterna som de personer som kommer att uttala sig under inspelningen medger delta.

Samfundets yttrande avgavs av dess styrelse. En minoritet av slyrelsen var skiljaktig och anförde bland annat: Det är viktigt att allmänhetens möjlighel atl erhålla insyn i domstolsarbetel inte försvåras eflersom sådan insyn är nödvändig för förtroendet för domstolarna. Möjlighel för enskilda att göra bandupptagning underlättar otvivelaktigt denna insyn. Principen om offentlighet vid domstolsförhandling är så viktig atl inskränkningar i denna princip inte bör göras annat än om påtaglig risk finns för att en domstolsförhandling i det enskilda fallet störs. Styrelsens majoritet har överdrivit riskerna för att en förhandling störs och för att parternas och vittnenas uppgifter påverkas genom enskilds bandupptagning. Faran för eventuellt missbruk av bandupptagning i enstaka fall bör inte vara avgö­rande för frågan om dess tillåtlighet. Därför bör enskilds bandupptagning i rättssalen i princip vara tillåten. Domstolen måste emellertid ge tillstånd i varje särskill fall och därvid beakla alt de yltre formerna under vilka bandupptagningen sker inle är störande saml beakta parters och vittnens inställning till bandupptagningen. Om viitne eller part uppger att han känner sig besvärad av bandupptagningen bör denna uppgift - om den inte bedöms vara ogrundad - godlas och medföra att bandinspelning såvill gäller jusl denna utsaga inte tilläts. I andra fall bör bandupptagning inle kunna förbjudas av domslolen.

Sveriges domareförbund: Ofta är det förenat med obehag atl agera inför domstol som part, målsägande eller vitlne. Många hyser säkerligen önskan om att bli skyddad mot uppmärksamhel, inte minst att skyddas från att få sina åtgärder eller yttranden refererade och kommenterade i massmedia, Trols detla saknas varje anledning att överväga någon ändring i offentlig­hetsgrundsatsen.

Vad gäller bandupptagning vid domstolsförhandling finns mot bakgrund av offentlighetsprincipen inte utrymme för annan mening än att bandupp­tagning är tillåten så länge den inte slör förhandlingen eller eljesl innebär

Prop. 1979/80:87

37

ett otillböriigt intrång i den, Domslolen avgör om sådan upptagning skall förbjudas. Inskränkningar i offentlighelsgrundsatsen skall emellertid til­lämpas restriktivt. Del torde vara befogat atl förbjuda bandupptagning när den ger upphov till ljud som gör det svårt för rätlens ledamöter, för parlerna eller för andra närvarande all uppfatta vad som förekommer. Vidare måste del vara befogal att förbjuda någon alt placera ut mikrofoner på andra ställen i rättssalen än i omedelbar anslutning till dennes egen plats, Atl förbjuda upplagning som gör all rättens eller parternas inlerna överläggningar röjs är nalurligl. Avgörandet atl förbjuda bandinspelning får anses falla inom ordförandens behörighet atl ge föreskrifter för ordning­en vid sammanträdet. Möjlighet all förbjuda upptagning endast på den grund atl någon närvarande anser sig lill följd av upptagningen bli utsatt för plågsam uppmärksamhel bör inle finnas. Var och en som äger närvara vid förhandlingen måsle också ha rält all göra bandupptagning, Inga andra förbehåll får uppställas än att inspelningen inle får inverka slörande eller eljest vara otillbörlig. Parts eller annan vid rättegången medverkandes önskemål om förbud mol enskilds banduppiagning får inte tillmätas bety­delse vid frågans avgörande.

Faran för atl t. ex. ett vittne kan päverkas i sina uttalanden är visserligen en ogynnsam effekt av gällande ordning men bör ändå inle föranleda en lagändring som ger domstolarna möjlighet atl efler prövning förbjuda banduppiagning. En begränsning i rätten atl göra bandupptagning strider mol offentlighetsprincipen och kan medföra en risk för minskad tilltro för domstolarnas strävan efler saklighet och opartiskhet. Därtill kommer svå­righeter all kontrollera all etl förbud efterlevs.

Skäl all överväga någon ändring i de gällande reglerna finns sålunda inte. Ej heller finns anledning all genom bestämmelser eller särskild utrustning underlätta för pressen eller andra alt anordna bandupptagningar.

Pressens samarbelsnämnd: Det är av vital betydelse för tilltron lill del svenska rättsväsendet all offentlighetsprincipen kan tillämpas vid domsto­larnas förhandlingar så långl som möjligt och ulan hinder av formell eller prakiisk art. Alla de tekniska faciliteter som kan underiälla för domslolen, parterna och allmänheten inklusive massmedia att följa och registrera vad som händer bör ulnylljas.

Eflersom tekniken för upplagning av ljud på band alltmer förfinals har riskerna för att sådan upptagning skall inverka störande på ordningen vid domstolsförhandlingen slarkl begränsats. Ljudupptagning bör därför hä­danefter betraktas som etl normalt inslag vid varje domstolsförhandling.

Även om tekniken för ljudupptagning nått elt mycket avancerat stadium bör del övervägas om inle domstolslokalerna bör förses med vissa tekniska anordningar som ytterligare underlällar ljudupptagningen. Lämpligt vore all låla installera urtag för bandspelare i rättssalarna. Urtagen skulle kunna standardiseras sä alt journalister och allmänhelen lätt kan koppla in sina bandspelare till domstolens mikrofonanlåggning. Denna borde vara på-

prop. 1979/80: 87

38

kopplad under hela förhandlingen. Mot avgift skulle sådan banduppiagning göras tillgänglig för allmänheten. För att lösa de tekniska frågorna borde elt ad-hoc-organ tillsältas inom domstolsväsendet,

I framställningen till justitiedepartementet konslalerade JK alt den vid­sträckta rätten till inspelning inte är helt oproblematisk. Inspelningar kan medföra atl parter eller vittnen blir obenägna alt uttala sig i målet, Särskill gäller detta om det finns risk att ulsagan kan återsändas i radio eller TV eventuellt i sådant skick att dess rätta innebörd inte framgår för lyssnaren. Det kan göras gällande att offenllighelsprincipen inle bör - eller behöver - drivas så långt och alt tillräcklig insyn i domstolarnas verksamhet uppnås genom att allmänheten har tillgång lill rättssalen. Att öppna möjlig­het lill ökad offenllighet, t, ex, genom återulsändning i radio av bandinspe-lat malerial är inte nödvändigt, Åven med denna uppfattning kan rätlen givelvis tillåta inspelning. Om parter eller vittnen kan befaras känna sig pressade skulle emellertid rälten då alltid kunna förbjuda inspelningen. Vid en utredning av saken bör därför övervägas all tillägga rälten möjlighet atl förbjuda inspelning med hänsyn till parternas eller vittnens inställning, psykiska stalus o,d, I samband härmed bör även övervägas om det är nödvändigl att behålla fotograferingsförbudet. Med hänsyn till lillgänglig teknisk ulruslning kan evenluella förbud läll göras illusoriska. Detta för­hållande torde mana till en viss försikighet vid införande av förbud,

JKs framställning till justitiedepartementet föranledde departementet att begära yttranden över framställningen från Integritelsskyddskommittén, Sveriges Radio Akiiebolag saml Allmänhetens pressombudsman. De tre remissorganen anförde sammanfattningsvis,

Inlegritetsskyddskommittén: Enligt gällande rätl torde vem som helst fä spela in vad som avhandlas vid räliegång som ej hälls inom stängda dörrar såframt inspelningen i leknisk mening ej är störande, 1 sill betänkande Skydd mot avlyssning (SOU 1970:47) har kommittén berört frågan om prival banduppiagning vid offenllig sammankomst, (En redogörelse för kommitténs överväganden därom ålerfinns under avsnittet 3,2),

Åven om det inle särskilt nämns i förarbelena lill lagsliftningen så kan man förmoda att det knappast har varit avsett eller ens uppmärksammal att den stora allmänhelen direkt genom exempelvis radioutsändning skulle kunna la del av den omedelbara muntligheten vid en rättegångsför­handling, Kravel på insyn och kontroll av domstolarnas verksamhel lorde kunna tillgodoses även utan sådan form av offentlighet. Det finns därior skäl att överväga viss ändring av de gällande reglerna.

Vad gäller fotograferingsförbudel bör förhållandel all foiografering nu­mera inle behöver inverka störande pä ordningen i rättssalen inte tillmätas avgörande betydelse i diskussionen om förbudets bibehållande, Kravel på inlegritetsskydd har sådan tyngd att förbudet bör bestå. För att undvika ojämnheter i tillämpningen bör förbudet inte göras dispensibelt,

Sveriges Radio: En av grundförutsättningarna för tilltron till den vid-

Prop. 1979/80:87

39

sträckta informations- och yttrandefriheten i del svenska samhället och för en fri och öppen debatt och åsiktsbildning i olika frågor är bland annat rättegångsbalkens sladgande om all förhandling vid domstol skall vara offentlig. Regeln har säkeriigen bidragit lill all upprälthålla tilltro och aklning för domstolen och dess befattningshavare. Huvudregeln att det slår allmänhelen och massmedias representanter frill atl avlyssna registre­ra och vidarebefordra vad som sägs vid förhandlingen bör så långt som möjligt vidmakthållas och förbällras.

Den leknik som slår allmänheten och massmedia till buds år av sådan kvalitet alt dess användande inte kan anses störande på förhandlingar eller föranleda alt den som hanterar inspelningsapparaten kan anklagas för att uppträda otillbörligt. Bandinspelning vid rättegång kan därför inle förbju­das. Risk för atl parter och vittnen skall påverkas i en för målets ulredning negaliv riklning förefaller förhållandevis ringa. Snarare synes den effekten ligga nära till hands all de som ullalar sig särskilt bemödar sig om klarhet och sanning vid velskapen om alt deras utsagor spelas in. Vidare bör del för deras egen del upplevas som positivt alt de som skall rapportera om rättegången vid sin redigering och saklighetskonlroll har lillgång till origi­nalmaterialet. Stöd för antagandet alt vetskapen om massmedias inspel­ningar inte bör inverka negaiivi på parters och vittnens utsagor ulgör förhållandet all domstolen själv alllid spelar in deras utsagor, Åven om det inle kan uteslutas att det finns ensiaka fall där vetskapen om prival inspel­ning kan få negativ effekl på ulsagor kan delta inte vara tillräckligt motiv för atl utvidga den formella rätten att förbjuda inspelningar,

Sveriges Radio vill bestämt avstyrka en ändrad lagstiftning som möjlig­gör inskränkning i rätten all företa ljudinspelning vid räliegång. Att endast på så vaga och svårdefinierbara grunder som antaganden om hur parter och vittnen kan päverkas av vetskapen om inspelning kan inte vara rimligt. Inspelning bör inte kunna förbjudas i andra fall än dä den är klart och uppenbart störande för förhandlingen. Sveriges Radio kan inte dela JKs uppfattning att offenllighelsprincipen inle bör innefatta en rält all orda­grant via en bandinspelning i radio eiler TV vidarebefordra vad som sagts vid domstolsförhandlingen. Tvärt om måste möjligheter härtill anses som ett självklart inslag i en fri och obunden informationsverksamhet. Del är därför inte påkallal med någon utredning av det slag JK förespråkar. Med hänsyn till den principiella inställningen att massmedias representanter på eget ansvar bör få avgöra det lämpligasle sättet att rapportera från en domstolsförhandling finns det skäl alt överväga förändringar eller etl slo­pande av gällande fotograferingsförbud. Ytteriigare skäl härför är den nuvarande folotekniken som inte kan anses störande.

Allmänhetens pressombudsman: De etiska regler för press, radio och TV som antagits av pressens organisationer och som ligger till grund för pressombudsmannens och Pressens opinionsnämnds verksamhet avser bland annat att skydda enskilda mol atl drabbas av sådan publicitet som

Prop. 1979/80:87

40

kan vålla skada eller olägenhel. Reglerna anger bland annat att för brolt misstänkta eller dömda personer inte skall namnges eller eljesl identifieras om inte etl uppenbart allmänt inlresse kräver del, 1 praktiken tillämpas också en belydande restriklivilel i fråga om namngivning av misstänkta och dömda personer. Då sådan person inte namnges är det nalurligt att vederbörandes bild inte heller publiceras i tidningen. Del presseliska kra­vet all identifiering skall undvikas kommer naturligtvis all kvarstå även om gällande fotograferingsförbud slopas. För min del anser jag emellertid inte att det alls finns någon anledning alt - såsom JK föreslagit - aktualisera den saken.

God presselik kräver viss restriktivitet i fråga om referat av rättegångar. Det är svårt att bedöma om användningen av bandspelare kan leda lill all denna äterhållsamhel minskar. Vanligtvis är rättegångsreferaten mycket knapphändiga. När del gäller rättegångar som väcker speciell uppmärk­samhel, kan referaten bli utförliga. Detta har dock endast undantagsvis lett till problem från presselisk synpunkt. Referaten torde vid sådanl tillfälle ha byggt pä bandinspelningar eller stenografiska upptagningar från domstols­förhandlingen.

Behovet av skydd för tilltalade kan göra sig gällande med samma styrka ifråga om personer som hörs som vittnen eller målsäganden. Vetskapen om atl bandinspelning äger rum och all yllranden som fälls vid rättegången därigenom kan komma att återges i tidningar och andra massmedia mäste utgöra en press på de berörda, som är ägnad all ylleriigare belasta dem i en pressad situation.

Frågan om enskild bandinspelning vid rättegång kan inle belraklas som speciellt viktig från presselisk synpunkl. Från de synpunkter pressom­budsmannen har atl beakta kan del knappast vara av nägot intresse atl möjligheterna lill bandinspelningar av rättegångar ytterligare förbättras. Offentlighetsprincipens syfte atl möjliggöra observation och kontroll av rättsväsendet torde redan vara tillgodosett genom möjligheten för allmän­heten liksom för pressens representanter att närvara vid rättegångar och alt ta del av domstolens handlingar. Del torde inte ha påståtts all massme­dia varit förhindrade att på ett korrekt sätt återge vad som försiggått vid domslolarna även om tillgång till bandinspelade referat inle förelegat.

7    Synpunkter på och praktiska erfarenheter av frågor om privat bandinspelning m. m.

Sedan domstolsverket tillkännagett utredningsuppdraget i Domstolsver­ket Informerar och därvid uppmanat personer med prakfisk erfarenhet av frågor som berört enskilds bandinspelning att la kontakt med domstolsver­ket har etl antal domare och en advokat delgetl utredningen värdefulla synpunkter. Verket har ocksä själv tagit kontakt med domare som haft

Prop. 1979/80:87

41

sådana erfarenheter. De synpunkler som därvid framkommit kan samman­fattas enligt följande.

7.1 Synpunkter på frågan om bandinspelning

Privata bandinspelningar tycks endast förekomma vid förhandlingar i brottmål. Ingen har kunnat påminna sig all sädan inspelning företagits i tvistemål eller vid annan rättens förhandling. De brottmål vari inspelning skett har regelmässigt långt före huvudförhandlingen varit föremål för slort intresse från allmänhetens sida och då särskilt från massmedia. De har sålunda på ett tidigt stadium fått slor publicitet. Oftasi har målen gällt ansvar för allvarligare brotl. Även i mål som rört mindre allvarliga brott men där gärningen väckt slort uppseende har prival bandinspelning före­kommit. Det har då vanligtvis gällt mål som hafl en politisk anstrykning eller där brottet förorsakat en samhällsdebatt. Alla inspelningar har företa­gits i samband med huvudförhandlingar.

Endast i enstaka fall har det varil part som föreiagil inspelningen. Ingen av dem som varit i kontakt med domstolsverket har varit med om att vittne, målsägande som hörts i anledning av åklagarens talan eller annan som hörts inför rälien velat spela in förhandlingen. Vanligtvis har det varit åhörare som önskal göra egen upptagning av förhandlingen. Upptagning har skett av såväl enskilda ähörare som representanter för massmedia, och då vanligtvis tidningsjournalister. Då det gällt vissa mycket uppseendeväc­kande rättegångar med ett rikstäckande intresse har även Sveriges Radio spelat in delar av huvudförhandlingen. Normalt har någon formlig fram­ställning till rätten om att få spela in vid förhandlingen inte gjorts. Då sådan framställning gjorts har rätten i några fall efterhört parternas inställning till den begärda inspelningen, 1 inget fall har någon part best-amt satt sig emot att förhandlingen spelas in, I de fall där invändning rests har den dock ej fått påverka frågan om inspelningens tillåtlighet, Inle i nägol fall har den tilltalade själv hafl något emol att hans utsaga spelas in. Eftersom det regelmässigt gällt uppmärksammade rättegångar och ofla rört tilltalade som varit vana vid publicitet har förhållandet all förhandlingen spelas in varil av underordnad belydelse från integritelsskyddssynpunkt. I vissa fall har den tilltalade till och med önskal all rättegången skulle tilldraga sig allmänhetens intresse. Det har då närmast gällt mål med politisk anstryk­ning eller där gärningen utförts i visst syfte och där bred publicitet av rättegången kunnat antas verka i positiv riktning för detta syfte.

Man brukar inte fråga vad inspelningen skall användas lill.

Inspelningarna har vanligtvis gått till på så sätl alt bandspelaren place­rats på någon av de främsta åhörarbänkarna. Mikrofonen har då funnits i anslutning till apparaten. I en del fall har rättens ordförande lillätil att mikrofonen placerats på rättens eller parternas respektive bord nära den där redan befintliga mikrofonen. Att extra mikrofoner med tillhörande

Prop. 1979/80:87

42

sladdar utgjort etl onormalt inslag i rättssalen har inte ansetts slörande. I andra fall har man förbjudit placeringen av mikrofoner nära eller i anslut­ning till de i rättegången agerande personerna. I intet fall har man tillåtit den inspelande personen att under förhandlingen gående föra mikrofonen från den ena parten till den andra. Ej heller har man tillåtit aU mikrofonen fäst på en stång förts mellan de talande. I ett fall har man tillåtit - med parternas samiycke - alt små mikrofoner fästs på parternas kläder. I delta fall, som gällde en myckel omfattande och uppmärksammad räliegång, hade rälien för alt tillmölesgä åhörarnas och dä främsl massmedias önske­mål om all kunna spela in rättegången särskilt införskaffat en högtalaran­läggning. Högtalarna placerades i bakre delen av rättssalen. De som önska­de kunde då hänga sina mikrofoner framför högtalarna. Pä så sätl stördes förhandlingen föga av de enskilda inspelningarna samtidigt som dessa blev av hög kvalitel. En tingsrätt har som princip all inle tillåta placering av vissa bandspelare på så sätl all de är lätt iakltagbara från rättens bord. All omedelbarl framför ögonen ha en bandspelare med snurrande bandrullar har av rätten ansetts så störande för ordföranden att fara föreligger för processledningen. En domare har uppgivit atl han regelmässigt förbjuder bandinspelning när inspelningsapparaten kräver elektricitet från rättssa­lens slrömkällor. Hans motivering för förbudei är dels atl det är slörande med sladdar i rättssalen och dels atl det allmänna inte skall fillhandahålla energi gratis.

Regelmässigt synes de apparater som använts vid inspelningarna ha varil sä tekniskt avancerade att de inte genom högt motorljud eller annat buller stört förhandlingarna, I något fall har bandrullarna på etl irriterande sätt gnisslat. Vidare har det understundom uppfattats som störande när man varit tvungen all byta kassett på en del mindre kassettbandspelare. Det har inte skelt ljudlöst. Ingen domare tycks ha förbjudit inspelning på den grund att apparaten fört oljud eller på motsvarande sätt stört förhand­lingen. De anvisningar som getts beträffande placeringen av inspelningsap­paraturen har alltid följis.

Huruvida part eller annan i rättegången agerande person påverkats av alt enskild spelat in deras utsagor har inte med säkerhet kunnal fastslås. De personer domstolsverket varil i kontakt med har förklarat att rättegång­en troligtvis inte påverkats i negaliv riktning av inspelningen. Dock har det naluriiglvis varit omöjligt alt säga hur vittnet eller parten skulle ha uppträtt utan vetskapen om att bli inspelad. Ingen har kunnat förmärka att utsa­gorna blivil försiktigare och mer vaga. Som lidigare framhållits har de flesta parter i mål där enskild bandinspelning förekommit varit vana vid alt uppträda offentligt eller i vart fall atl vara föremål för allmänhelens intres­se. Icke ovanligt är att en del personer blivit mer talträngda och vältaliga i sina utsagor än vad de skulle ha varit om utsagorna inte tagits upp påband av åhörare. I några fall har den tilltalade kanske i alllför stor ulsträckning mer talat för bandet och det auditorium det varit avsett för än för rätten.

Prop. 1979/80:87

43

Ingen domare har uppgivit alt han utsatts för några obehag genom enskilds bandupptagning. Av advokaten har antagits att parts upptagning av medåtalads utsaga och av vittnesförhör i målet gjorts för att användas i otillböriigt syfte.

De flesta av de personer som hafl synpunkler pä frågan om enskilds bandinspelning har menat att frågan inte längre förorsakar några problem. Genom de uttalanden som gjorts i saken av justitieombudsmannen och justitiekanslern har rättsläget klarnat. Från något håll har menals att det är en fördel att frågan inte reglerats i förfaUning. Rätten kan då i större utsträckning lämpa efter laglighel. Om en part uppenbarligen känner sig illa berörd kan man i brist på uttryckliga bestämmelser förbjuda den enskilda inspelningen. Endast en domare har uttryckt önskemål om ett ovillkorligi förbud mot enskild bandinspelning. En annan har efterlyst auktoritativa uttalanden i saken från statsmakterna. Övriga som domstols­verket varil i kontakt med har ansett att ell förbud eller en rättslig reglering inle behövs.

Vid de kontakter som förevarit har vissa problem av praktisk natur redovisats. En domare har förklarat att en del inspelningar som sketl vid hans domstol endast företagits i syfte att trakassera rätlen och då speciellt rättens ordförande. Genom att ständigt ha i åtanke alt vartenda ord han säger förevigas och eventuellt kommer atl vändas mot honom i en offentlig debatt är det mycket lätt för honom att tappa greppet om processledningen med följd att rätiegången slular i kaos. dvs. på sådant sätl som den bandinspelande personen önskar. Delta gäller främsl mål med politisk anknylning. Ett par domare har varit med om atl åhörare eller part lämnal kvar portföljer eller kläder i rättssalen under rätlens enskilda överiäggning. 1 persedlarna har funniis bandspelare. I något fall har den varit påslagen. Ell specielll problem förekommer vid förhandlingar som helt eller delvis försiggår utanför rättssalen, tex vid syn eller besiktningar i hyresmål. Någon möjlighet att förbjuda vare sig foiografering eller sådan bandin­spelning som avslöjar parternas interna överiäggningar torde då inte kunna göras. Flera personer har vidare pekal på faran att del inspelade malerielet återges i så redigerat skick atl verklighelen eller sanningen förvanskas. Del är sedan omöjligt alt få lill stånd en rättelse eller dementi. Del som en gång återgivits såsom autentiskt torde vara mycket svårt att få allmänheten att ändra inslällning lill. Från flera håll har menals att om domstolarnas inspelningsanläggningar vore bättre så skulle enskilda bandinspelningar i mindre utsträckning förekomma. Vidare sä skulle domslolarna slippa det obehag de utsätts för när parter och allmänheten mer eller mindre anklagar domstolarna för atl förvanska sanningen då de upptäcker att fonogram-utskrifterna är ofullständiga eller felaktiga på grund av undermålig inspel­ningsapparatur.

Prop. 1979/80:87

44

7.2 Synpunkter på fotograferingsförbudet

Vad gäller frågan om ett evenluellt slopande av rådande förbud atl fotografera i rättssalen har samtliga de personer som domslolsverkel varit i kontakt med ställt sig klart negativa mot en liberalisering av denna bestäm­melse. Med del ovillkorliga förbud som råder finns inget utrymme för tveksamhet eller godtycke. Etl tillålande av fotografering under pågående förhandling skulle medföra slora slörningsproblem. Bara vetskapen om atl man i varje situation kan bli avbildad är myckel påfrestande. Man skulle ständigt tvingas tänka på detla. Både rälten och parterna skulle distra­heras. Dessutom skulle det vara myckel störande att se och höra folk resa sig upp för atl få bällre överblick över rättssalen. Troligtvis skulle fotogra­fering tillgripas i icke ringa utsträckning endast i syftet atl trakassera de i rättegången agerande personerna. Rättegången skulle sålunda - oaktat frånvaron av blixtljus och slörande ljud påverkas menligt. Erfarenhets­mässigt har del visal sig att många människor upplever det mer påfrestan­de all bli fotograferad än att bli inspelad pä band. Rösten avslöjar inle en persons identitet pä samma otvetydiga sätt som etl folografi av personens ansikte. 1 en mer omfattande rättegång, som väckte slort intresse, hade de tilltalade inget emot atl deras utsagor togs upp på band till och med för eventuell återgivning i radio. Däremot var de mycket negativt inställda till fotografernas iver alt få bilder på dem. Med tacksamhet utnyttjade också många av dem möjligheten all bli insläppta i rättssalen på sådant sått atl fotografering inom tingshusets väggar omöjliggjordes.

8    Den tekniska apparaturen

1 JKs hemställan till justitiedepartementet framhålls alt eventuella för­bud mot enskilds bandinspelning vid rättegång kan med hänsyn till tillgäng­lig teknisk utrustning lätt bli illusorisk. Vid tiden för rättegångsbalkens tillkomst var den tekniska apparaturen på området långt ifrån så avancerad som dagens. Delta förhällande kom atl prägla lagstiftarens behandling av de problem och frågeställningar sådana tekniska hjälpmedel skulle kunna förorsaka domstolsförhandlingen.

I integritetsskyddskommilténs betänkanden Skydd mot avlyssning (SOU 1970:47 sid. 22 ff) och Fotografering och integritet (SOU 1974:85 sid. 27 fn har fylliga avsnitt om den tekniska apparatur som uppfångar och registrerar ljud respektive registrerar och återger optiska fenomen intagits. Vad som där sägs om den tekniska apparaturen är i stor utsträckning alltjämt giltigt. Sedan avsnitten skrevs har utvecklingen medfört att appa­raturen alltmer förfinats. Från rikspolisstyrelsens specialister på sådan utrustning har följande inhämtats.

Prop. 1979/80:87

45

8.1 Bandspelare

De bandspelare som allmänheten i dag kan skaffa sig är i tekniskt hänseende mycket avancerade. De dyraste, som kosiar uppemot 30000 kr., behöver inte vara slörre än etl cigareltpakel. En firma i Stockholm säljer en apparat som har måtten 15x 10x2 cm. Det finns ändå mindre alt få. En bältre bandspelare av sådan sloriek kan vara igång ca 3 timmar ulan bandbyte. Alla de mindre bandspelarna drivs med batterier. Mikrofonerna har utvecklats enormt och är numera hyperkänsliga. De behöver inle vara placerade synligt utan kan vara gömda i en ficka, under skjortan eller på kroppen. Atl upptäcka en sådan liten bandspelare går inte all göra ulan alt kroppsvisitera bäraren. Då är del lällare atl avslöja den som spelar in ell samtal via en mikrofon som sänder radiovågor till inspelningsapparaten. Trots all mikrofonen ofta är liten eller helt dold kan man alltid genom ett pejlingsförfarande avslöja sådan inspelning. För en inle alllför avancerad mikrofon är del möjligt att från åhörarplats i rättssalen uppfånga vad som sägs framme vid parternas och räliens platser. Bätlre mikrofoner kan lill och med uppfånga ett viskande samtal mellan rättens ledamöler.

Man kan nog misstänka att parter och deras ombud i viss utsträckning utan rättens eller andra i rättegången agerande personers velskap spelar in vad som yttras under den. Även rättens interna överläggningar som hälls i rättssalen kan spelas in om man lämnar kvar en påslagen bandspelare i en portfölj eller kavaj vid åhörarnas platser. En sådan gömd bandspelare kan man inte upptäcka utan att undersöka de kvarlämnade persedlarna. Mo­derna bandspelares maskinhus är så väl inkapslade atl någol maskinljud inte hörs.

8.2 Fotograferingsapparater

Ulan blixt torde man med de flesta kameror och med finkänslig svarl-vil film kunna fotografera i en inte alltför mörk rättssal. Med enklare kameror får man dock vara ganska nära det objekl man vill föreviga. De blixtar som används i dag är betydligt mer diskreta än de magnesiumblixtar som användes förr. De bländar inte som de gamla och verkar under kortare tid. Den som vill fotografera med färgfilm i en rättssal har svårt atl få en bra bild utan att använda sig av blixt. Dock forskas det intensivt pä området och det kommer inte att dröja länge förrän man har fått fram en färgfilm som är lika ljuskänslig som den svart-vita filmen.

Kameror finns att få i näslan vilken sloriek som helsl. De minsla så kallade pocketkamerorna är inte större än elt cigarettpaket. En skicklig fotograf kan med en sådan kamera dold i handen fotografera mellan fing­rarna utan att någon uppmärksammar det. Eftersom nägra av dessa kame­ror är motordrivna kan han la en hel serie bilder. En sådan kamera kan man i dag köpa för ca 700-800 kr. Den allra minsta kameran - spionka-

Prop. 1979/80: 87

46

meran har fast optik och kan endasi fånga moliv inom en snäv vinkel. Den lämpar sig inte för översiktlig fotografering som t. ex. i en rättssal.

Den minsta TV-kamerorna är inle stön-e än en vanlig pocketkamera. Förekomsten av sådana kameror är begränsad och de används främst för övervakningsändamål inom tillverkningsindustrin.

Moderna kameror arbelar i del närmasle Ijudlösi.

9    Översikt över utländsk rätt

Domslolsverket har genom utrikesdepartementets försorg från de svens­ka beskickningarna i Finland. Norge, Västtyskland, Frankrike och Eng­land erhållil uppgifler om hur de frågor som är föremål för ulredningen lösts i respektive lands rättsordning.

9.1     Finland

1 Finlands grundlagar finns inga stadganden som är bestämmande för frågor om enskilds bandinspelning eller rätt atl fotografera vid domstols­förhandling. Sedan 1974 finns elt tillägg till 1926 års lag om offentlighet vid rättegång av innebörden alt rättens ordförande får avgöra om fotografering får ske eller ej. Någon fast praxis på området finns dock ej.

Bestämmelser som förbjuder enskild att företa bandinspelning vid rätte-gängsförhandling finns inte. En revision av 1926 års lag pågår emellertid och man räknar med alt del i lagen kommer alt införas bestämmelser om bandinspelning analoga med vad som gäller för fotografering.

9.2 Norge

Särskilda bestämmelser om fotografering eller enskilds bandinspelning vid räliegång finns inte i norsk rätt. Enligt 133 och 198 §S i domslolslagen frän 1915 skall rättens ordförande verka för alt förhandlingen försiggår under ordnade och värdiga former. Med stöd av dessa besiämmelser kan han förbjuda fotografering eller bandinspelning som verkar störande eller kränkande för rätlens värdighet. Man kan vidare antaga att bestämmelser­na om slängda dörrar, förbud att referera vad som hänt vid förhandlingen och tystnadsplikt har betydelse för frågorna om fotografering och bandin­spelning. Huruvida så verkligen är fallet ger dock varken teori eller praxis nägot stöd för.

I förslaget till ny straffprocesslag har även vissa bestämmelser i dom­stolslagen omarbetats. Därvid föreslås bland annal att del under förhand­ling i brottmål skall vara förbjudet att fotografera, filma eller göra inspel­ning för radio eller TV. Del skall vidare vara förbjudet all fotografera eller spela in den tilltalade eller dömde när han är på väg till eller från domstols-

prop. 1979/80:87

47

förhandlingen eller då han uppehåller sig i den byggnad där förhandlingen sker. Med den tilltalades eller dömdes tillstånd må dock fotografering eller inspelning ske under lid förhandling inte pågår. Om särskilda skäl talar för det kan rälien ge dispens från förbudei all fotografera eller spela in under rättegången. Innan sådant fillstånd ges skal! dock parterna beredas tillfälle att yttra sig. De föreslagna bestämmelserna - vilka förvänlas bli anlagna som lag under hösten 1978 - gäller som sagt endast broltmålsprocessen.

Belydelse för de akluella frågorna är även de rikllinjer som i samräd med olika myndigheter och organisationer utarbetats för pressen i frågor som rör publicering av förhållanden som framkommit vid domstolsförhandling­ar. Åven pressförbundels publiceringsregler påverkar frågornas praktiska handhavande.

9.3 Kngland

Enligt Section 41 of the Criminal Justice Act 1925 är del förbjudet alt i domstolen fotografera domare, jurymedlemmar, vittnen och parter om avsikten är atl publicera bilden på sådanl sätt atl den kommer allmänhelen lill del. Åven försök lill sädan fotografering är förbjudet. Fastän lagen egentligen endast gäller för brollmålsdomstolar så lillämpas den även vid andra sorters domstolar. Ingen får heller leckna eller rita av någon av de i rättegången agerande personerna om del sker med sikte på offentliggöring. Vidare är det förbjudet atl publicera elt fotografi eller en leckning som framställts i strid mol dessa bestämmelser, I särskild förklaring framhålls att det inle bara är förbjudet alt fotografera eller teckna i rällssalen utan även i domstolsbyggnaden eller i dess omedelbara närhet då någon i rättegången inblandad person inställer sig eller lämnar förhandlingen. Överträdelse av fotograferings- eller teckningsförbudei straffas med böter upp till 50 pund.

Något författningsenligt förbud mot enskilds bandinspelning vid rätte­gång tycks inle finnas, I praktiken tillåts dock inle sädan inspelning. Enligt uppgift från Lord Chancellor's office (Englands motsvarighel till justitiede­partementet) torde en framslällning om alt få spela in rättegången avgöras med hänsyn till omsländighelerna i det speciella fallet. Om en sådan inspelning skulle tillåtas skulle den vara underkastad de sedvanliga regler­na som gäller för offentliggörande av domstolsförhandlingar. Som exempel skulle varje offentliggörande av en inspelning eller utskrift av den från en ungdomsdomstolsförhandling vara förbjuden om den skulle avslöja något som kunde bidraga lill identifieringen av en i processen inblandad ung person,

1 High Court lillämpas sedan några år tillbaka bruket att spela in för­handlingen.

Prop. 1979/80: 87

48

9.4 Frankrike

Frågor som rör fotografering och privat bandinspelning vid räliegång behandlas i de två rättegångsbalkarna Code de procedure pénale och Code de procedure civile et commerciale. Endast Code de procedure pénale innehåller dock särskilda bestämmelser som reglerar dessa frågor. Enligt artiklarna 308 och 403 är det under domstolsförhandlingen förbjudet au använda alla slag av ljudupptagnings- eller Ijudålergivningsapparaler, tele­visions- eller filmkameror saml vanliga kameror. Den som bryler mot denna bestämmelse kan dömas atl böla minst 300 F och högsl 90000 F, Bestämmelsen omfattar alla brottmälsförhandlingar,

I den lag som reglerar civilmålen förekommer inte molsvarande bestäm­melse. Däremot torde rätlens ordförande, som jämlikl artikel 438 har atl svara för ordningens upprätthållande, kunna förbjuda varje handling som är störande vid räliens sammankomsler.'Med slöd härav lorde han kunna förbjuda slörande fotografering,

1 Franrikes grundlagar finns inga stadganden som är bestämmande för ifrågavarande rättsområden,

9.5 Västtyskland

Enligt 169 § 2 st Gerichtsvertassungsgeselzes (GVG) är domstolsför­handlingen offenllig. Även avkunnande av dom eller beslut skall ske of­fentligt, TV- och radioinspelning såväl som ljud- och filminspelning, vilken sker i syfte atl komma allmänhelen lill del, är förbjuden. Förbudet omfat­tar dock inte fotografering. Bestämmelser om bandinspelning eller fotogra­fering som görs för privat bruk finns inte. Detta betyder dock inte en oinskränkt rätt för privatpersoner att fotografera eller spela in del som händer under rätiegången. Enligt I76§ GVG åligger del räliens ordförande att upprätthålla ordningen i rättssalen. Eftersom privat fotografering och bandinspelning under förhandling regelmässigt är att anse som en kränk­ning av ordningen kan ordföranden ulan vidare förbjuda sådan verksam­het. Ett speciellt problem är försvarens inspelning i brottmålsprocesser. Tysk rätt saknar bestämmelser om sädan inspelning. Någon fast praxis har inle utkristalliserats. Utvecklingen går dock därhän atl sädan inspelning vanligtvis tillåts ske. Förutsättningen är dock all det är uteslutet att inspel­ningen kommer allmänheten till del och att den inte kommer atl brukas i otillbörligt syfle. Ytterligare en förulsällning är ordförandens tillstånd till inspelningen och hans närvaro då den sker. I vad mån vittnens samtycke krävs för inspelning av vittnesförhör diskuteras; för närvarande fordras dock deras samtycke till inspelning av deras ulsagor. Före huvudförhand­lingens början och under avbrott i rättegången får inspelning ske. För den frivilliga rättsvårdens område gäller inte de regler som rör förhandling inför domstol. På detta område råder ickeoffentlighelsprincipen.

Prop. 1979/80:87

49

Grunden tili inspelningsförbudel är säkerligen den tilllalades och parter­nas rält lill skydd samt intresset att få fram sanningen vid förhandlingen, Della lar sig i vart fall ultryck i förbudet att offentliggöra vad man spelat in under förhandlingen. Vidare har förbudei samband med ordningsfrägor, Oberältigad fotografering eller bandinspelning kan som sagt alltid förhind­ras av ordföranden.

Några ändringar i de gällande bestämmelserna om foiografering och bandinspelning är inte akluella,

10    Domstolsverkets överväganden om privat bandinspelning

10.1 Offentlighet contra integritet

Den enskilde är i grundlag tillförsäkrad informations- och yttrandefrihel. Offentlighetsprincipen - en grundsats som sedan urminnes tid ansetts böra gälla för värt lands myndighetsutövning - kan ses som ell utlryck för rälien till informalion. Att på olika sätt kunna registrera och vidarebeford­ra sådan informalion får anses vara en del av eller i vart fall ell ulfiöde av offentlighetsprincipen. Varje åtgärd som innebär en begränsning av infor­mationsfriheten och tillika en urholkning av offentlighetsprincipen mäsle genomföras med största försiktighet. Endast mycket tungt vägande skäl fär föranleda sådana åtgärder.

Offentlighetsprincipens ursprung är troligtvis menighetens rätt atl be­vista lingsförhandlingarna. Icke ulan anledning kan man våga påslå alt den öppenhet som präglat värt lands rättegångsförfarande medförl all tilltron till rättsskipningen, domstolarna och dess befattningshavare är ovanligt stark. Varje ålgärd som kan rubba denna tilltro bör undvikas.

Registrering av domstols verksamhet kan ske optiskt eller akustiskt, Då det gäller sådan verksamhet som sker muntligen kan registreringen -såvill gäller det talade ordet - ske genom nedteckning av vad de agerande säger antingen i form av anteckning eller genom sienografi saml på meka­nisk väg. Det för den registrerande bekvämaste och mest tillförlitliga sällel är ulan tvekan att med en bandspelare spela in vad som sägs. För många personer är det dessutom det enda sättet på vilket de kan dokumenlera vad som avhandlas. Vad bandspelaren belyder för synskadade behöver inle särskilt framhållas. Bruket av diktafoner blir allt vanligare och för vissa yrkeskalegorier som t ex journalister är bandspelaren etl sedvanligt arbets­redskap.

Den öppenhet som präglar rällskipningen och då främst den munlliga förhandlingen medför givetvis vissa negativa effekter. Vad härvidlag främst bör framhållas är den uppmärksamhet de i en rättegång inblandade personerna ulsälls för, Atl inle bara fä sina personliga förhållanden utläm­nade till allmänhelen utan också kunna riskera atl få sin egen röst. fram­ställningsförmåga och språkbehandling granskad och registrerad mäste för 

4    Riksdagen 1979/80. I saml. Nr 87

Prop. 1979/80:87

50

de flesta personer kännas obehagligt. Detta gäller vare sig personen agerar i rättegången å tjänstens vägnar eller som enskild part eller viiine. För de sislnämnda har lagsliftaren i ell flertal fall tillmötesgått eventuella önske­mål om avskildhet, 1 vissa situationer kan rälien beslula att handläggning­en skall ske inom stängda dörrar. Någon generell regel som ger domstolen möjlighet att hålla huvudförhandling inorn slängda dörrar finns inte. Kän­netecknande för förhållandel offentlighet contra integritet tycks vara atl inlegriletsskyddssynpunkter får vika för offentlighetsprincipen ulom i vis­sa speciellt angivna situationer. Hänsynslagande lill de personer som i tjänsten uppträder vid förhandlingen, domare, nämndemän, åklagare, ad­vokater od, synes inte ha dikterat reglerna om stängda dörrar. För denna kategori personer får den uppmärksamhet de kan bli ulsalla för anses ingå som en mer eller mindre nalurlig del av det yrke eller uppdrag de frivilligt vall. Alt för dem göra inskränkningar i offentlighetsprincipen kan därior inte anses motiverat.

De situationer då inskränkning i offenllighelsprincipen kan göras äi noggrant angivna i föi fällning. Om ytterligare bestämiiielsei, som medför sådana inskränkningar, införs borde konstrueras på motsvarande sätl. Del skulle i så fall innebära att bandinspelning normalt är tillåten utom i vissa silualioner. Dessa situationer måsle i så fall vara klart angivna och beskriv­na sä att inle utrymme för godtycke lämnas. Man kan inte utesluta all domarens personliga upplänning i slor ulsträckning kan få ell avgörande inflytande på tillståndsgivningen. Det som en domare tillåter förbjuder en annan. Oenhetlig tillämpning på delta känsliga område skulle skapa slor misstro för rättsordningen.

Elt säll att undanröja alla länkbara tillämpningsproblem vore alt före­skriva etl absolul inspelningsförbud,

I O.l. I   Tolatf

ö

rbiid

Elt ovillkorligt förbud för enskilds bandinspelning är den inskränkning som ur lagstiftningssynpunkt tekniskt selt år lättast att genomföra, Ell sådant förbud skulle också undanröja alla risker för godtycke och några handläggningsproblem skulle knappast uppslå, Ell lorbud skulle kunna konslrueras pä molsvarande sätl som gällande folograferingsförbud och straffsanktioneras på samma säll som del,

Elt totalförbud skulle säkerligen hälsas med tillfredsställelse av merpar­ten av dem som är direkt inblandade i en rättslig angelägenhel som hand­läggs vid domstol. För dem lorde ett förbud knappast fä några negativa följder. Allmänheten däremot - såväl åhörarna i råtlssalen som de som indirekt tar del av vad som utspelas inför rätten - har knappast någon anledning all önska etl totalförbud. För dem måste varje införande av förbud innebära en negativ ålgärd, Specielll massmedias representanter skulle säkerligen få mycket svårl all acceptera elt sädani förbud,

Endasi sådan inspelning som i faktisk bemärkelse är störande torde i dag

Prop. 1979/80:87

51

med fog kunna förbjudas. Andra negativa följder cn inspelning medför iitgör inle anledning alt förbjuda inspelningen, Atl mol denna bakgrund införa ett totalförbud vore all vidtaga en väl draslisk ålgärd. En sådan åtgärd kan bara betingas av ett påtagligt och akut behov av en radikal åndring. Ingen av de myndigheler och organisationer eller de pesoner som yttrat sig eller haft synpunkter på frågan om privat bandinspelning har ullryckt önskemål om etl totalförbud, Atl under sädana omständigheter införa ett total lorbud i det land och i den rättsordning där offentlighets­principen driviis och fortfarande drivs längre än vad som är vanligt i andra länder torde därior vara verklighetsfrämmande,

10.1.2 Dispensibelt .förhud

Ell absolul förbud mol inspelning skulle kunna mjukas upp genom alt göras dispensibelt. Normall skulle inspelning då vara förbjuden vid räliens alla sammankomster. Efter tillstånd skulle dock inspelning få göras av den som så önskar. Fråga uppkommer då vem som skall ge lillslånd. Nära till hands ligger all den som avses bli inspelad tilläggs rätten att avgöra om inspelning skall få ske eller ej. Del skulle innebära alt varje person som yllrar sig i en räliegång skall lillfrägas, I ett omfattande mål med flera tilltalade, vittnen eller ombud skulle delta förfaringssätt bli tidsödande. Vissa personer skulle säga ja till en inspelning medan andra skulle motsätta sig det. Vid elt sådanl förhållande kan det tänkas alt inspelning får ske endasi beträffande den som ulfrågar vittnet eller den tilltalade. Då vittnet eller den tilltalade svarar måsle bandspelaren slängas av. En sädan ordning kan av nalurliga skäl inte komma i fräga.

Vidare kan man tänka sig all den som saken rör tilläggs beslutanderätten atl avgöra om inspelning får ske eller ej, I ett brottmäl skulle avgörandel då ligga hos den tilltalade. Mera kompliceral blir det om det finns flera tilltalade i mälet. Hur skall förfaras om en medger inspelning och den andre motsätter sig det? Delsamma gäller mål där saken berör båda sidor lika myckel som lex familjemål.

Att tillägga part eller annan i förhandlingen inblandad person rätten atl avgöra om inspelning får ske eller ej är ett klarl avsleg från principen att del ankommer på rätten eller dess ordförande atl avgöra frågor som har samband med den formella processledningen, Åven om frägan om enskilds handinspelning ingår i offentlighetsprincipens problemalik så lorde elt beslut som innebär en ulvidgning av denna princip närmast vara all betrak­ta som en ordningsfråga liknande de frågor som regleras i 5 kap 2 och 3 SS RB, Avgörandel i dessa situationer lillkommer ordföranden. Dispens frän elt eventuellt inspelningsförbud bör därför ges av rätlens ordförande och inle av rätten. Mot alt tillägga ordföranden rälien atl ge dispens från ell inspelningsförbud lalar de synpunkler som anfördes då fotograferingsför­budel infördes; faran alt tillståndsgivningen kommer atl variera kraftigl från domare till domare, Atl utan närmare regler ge ordföranden rätl alt

Prop. 1979/80: 87

52

avgöra när inspelning får ske lorde därför vara uteslutet. Tänkbart är att han i vissa mållyper eller belräffande vissa delar av förhandlingen kan få avgöra om inspelning får ske. Denna lösning innebär alt ett absolul förbud skulle råda belräffande vissa förhandlingar eller delar av dem. Mer prak­tiskt vore därför all införa etl absolut inspelningsförbud då vissa mål- eller ärendetyper eller delar av dem är föremål för förhandling. I övriga situa­tioner skulle inspelning få ske, dvs etl differentierat förbud.

10.1.3 Differenlieral förhud

Ingen förhandling är den andra lik. Ell mål om allvarliga brolt brukar vanligtvis bli utsålt för massmedias inlresse och allmänhelens nyfikenhet medan en muntlig förhandling i ett konkursärende mer sällan kommer till allmänhelens kännedom. Åven om två mål behandlar likartade silualioner sä är del olika personer som berörs. Varje mål har sin karaklär och kräver sitt hänsynslagande. Del kan därför kanske vara befogal all knyta ett inspelningsförhud antingen till den rättsliga angelägenheten eller till den person man vill skydda. Sålunda kan man tänka sig förbud mol inspelning under broltmälsförhandling eller när det gäller underåriga eller personer med psykiska problem.

Då man vill stärka skyddet för den personliga inlegrilelen ligger det nära till hands att införa elt inspelningsförbud vid förhandling av vissa s-arskilt känsliga mål- och ärendelyper. Lagstiftaren har också använt sig av denna metod i tex 5 kap I S 3 st RB och 20 kap 10S föräldrabalken då det gäller möjlighelen atl hålla förhandling inom stängda dörrar. De mål- och ärende­typer man kan tänkas vilja undandra från den generelll gällande rälten att göra privata bandinspelningar torde dock i stor ulslräckning komma alt överensstämma med dem som nu kan handläggas inom stängda dörrar. Ett inspelningsförbud skulle därför innebära att det för vissa mål- och ärende­typer skulle finn-as två möjligheter all inskränka offentligheten, dels genom att förbjuda inspelning och dels genom atl helt avstänga allmänheten från förhandlingen. En sådan ordning skulle skapa problem. Svårigheter skulle uppstå vid avvägningen att finna gränsen mellan den mer kvalificerade inskränkningen och det lindrigare inspelningsförbudet, Etl mål man i dag skulle hålla inom stängda dörrar skulle kanske endast få vidkännas ett inspelningsförbud. Troligtvis skulle integritetsskyddsaspekten vinna på alt endasi den mer kvalificerade offentlighetsinskränkningen, som också sä­kerligen betraktas som den enda verkligt meningsfulla inskränkningen, ensam får reglera möjligheten att undandra allmänhetens insyn i den rätts­liga angelägenhet som är föremål för förhandling.

Delsamma gäller då frågan är att knyta bandinspelningsförbudet till viss person. Redan i dag kan rätten förordna att förhör med vissa personer skall hållas inom stängda dörrar. Det gäller underåriga, psykiskt sjuka od. Endast omständigheten atl parlen eller vittnet känner obehag av atl uttala sig inför allmänheten kan inte föranleda att förhöret skall hållas inom

Prop. 1979/80:87

53

stängda dörrar. För dessa personer skulle etl inspelningsförbud i viss utsträckning lindra della obehag. Denna lindring mäste dock betraktas som marginell i jämförelse med den lättnad vittnet eller parten skulle känna om förhöret kunde hållas inom slängda dörrar. Elt inspelningsförbud skulle för de personer för vilka man vill stärka integritetsskyddet därför knappast innebära nägon förbältring. Rättens inspelning sker ju även om ell förbud för enskilds inspelning införs. Vetskapen om all förhöret spelas in av annan än rälten kan i något fall säkerligen påverka ulsagan och den hördes uppträdande. Förhållandet atl rälten spelar in vissa förhör har sä vitt känl aldrig ifrågasatts eller kritiserats. Tvärtom har det ansetts som en rättssä-kerhetsslärkande ålgärd. Myckel talar därför för alt även en enskilds inspelning kan vara till fördel för den inspelade. Missuppfattningar och felaktiga påslåenden kan lättare rättas lill eller dementeras. Av de personer som haft synpunkler pä frågan om prival bandinspelning har ingen kunnal märka atl sådan inspelning verkal hämmande på den inspelades agerande. Tvärtom har vissa personer blivil mer frimodiga dä de förstått atl deras utsagor kan få en större spridning än endast lill dem som befinner sig i rällssalen.

Skäl som är så starka all de motiverar införandel av ett inspelningsför­bud knutet till vissa i rättegången inblandade personer finns enligl dom­stolsverkets mening inte. De personer som bör skyddas bereds redan i dag etl mångdubbelt bättre skydd genom möjlighelen atl hålla vissa förhand­lingar inom stängda dörrar.

Då mål handläggs inom slängda dörrar får den som äger närvara vid förhandling spela in vad som sägs. Sådan inspelning omfallas givetvis av beslul som rätten meddelat med stöd av 5 kap 4S RB, dvs all vad som förekommit under förhandlingen inte får uppenbaras.

Etl förbud kan vidare knyias till den person som avser all göra inspel­ningen. En nalurlig gränsdragning kan då vara atl göra ålskillnad mellan ä ena sidan personer som agerar i rättegången och å andra sidan åhörare. Att införa ett inspelningsförbud för förstnämnda kalegori torde inle vara aktu­ellt. För parlen och specielll dess ombud kan en inspelning av vad som yUrats under förhandlingen vara myckel värdefull då ställning skall lagas lill den fortsatta handläggningen av angelägenhelen eller lill ell eventuellt överklagande. Åven för andra hörda personer kan en inspelning ha sitl värde. Ett vittne kan behöva ha inspelningen för alt tillbakavisa beskyll­ningar om falska påståenden i sin utsaga. Vidare lorde elt förbud med fog kunna upplevas som stötande av etl vitlne. Han är tvungen atl under ed uttala sig om vissa saker medan han inle själv kan dokumenlera vad han säger.

De mesl kännbara integritetsskyddskränkningarna lorde vanligtvis för­orsakas av massmedias och då främst pressens bevakning och rapportering från rättegångar. Röster har också höjts för införande av åtgärder som begränsar sådan rapportering. Att införa ett inspelningsförbud för pressre-

Prop. 1979/80: 87

54

presentanter vore all tillmötesgå detla önskemål. Problem uppslår dock redan vid ell försök alt beslämma vilka som skall räknas som representan­ter för pressen eller andra massmedia, Etl inspelningsförbud för journalis­ter kan dessutom lätt kringgås genom bulvanförtarande. En inspelning £Jord av en icke representant för massmedia kan säkerligen göra lika stor skada som en journalists inspelning. Denne har ju dessulom vissa presse­tiska regler att la hänsyn till. Dessutom torde det te sig märkligt att i föriattning förbjuda viss yrkesgrupp all företa något som andra får göra, Etl evenluellt inspelningsförbud för åhörarna bör därför gälla för säväl enskilda åhörare som för massmedias representanter.

Vissa länder har knutit elt inspelningsförbud lill inspelningens syfte eller ändamål. Upptagning får inte ske i publiceringssyfte. Della innebär all rälien skall vid förhandlingen försöka utröna inspelningens syfle. För många måsle della upplevas som om domstolen agerar som någon sorls censor. Vidare kan ell försök atl utröna syfiet bli tidsödande och ge upphov till avbrott i förhandlingen. Alt dessulom säkerl kunna fastställa vad inspelningen skall användas lill är i de flesta fall ogörligt. Inspelning­ens syfte bör därior inle utom i undantagsfall vara beslämmande för om den skall få företas eller ej. Gällande sanktioner, såväl straffrättsliga som ekonomiska, får tillgripas mol olämpligt eller felaktigt använd inspelning.

Alt en inspelning kan redigeras eller förfalskas så atl den ger en skev eller felaktig bild av verklighelen är en sak som man alllid får räkna med. Sådana exlraordinära förfaringssätt bör dock inle påverka fråga om prival bandinspelning skall förbjudas vid offenlliga sammankomster inför dom­stol.

Åven om inte inspelningens syfte normalt bör få avgöra dess tillåtlighet bör följande framhållas. Vad någon sagt under en rättegång är ofta fill men för annan person. En inspelning av sådana uttalanden kan användas otill­börligt eller till och med brottsligt. Personen som uttalat sig kan bli trakas­serad. Detsamma gäller den han uttalat sig om. Troligtvis händer detta oftare än vad som kommer till allmän kännedom. Att man i sådana sam­manhang använt sig av bandinspelningar är inte visat. Uttalandena har ju ofta gjorts inför den som känt sig träffad av dem och även intagits i protokoll eller dom. Ett inspelningsförbud torde därför knappast medföra att otillbörliga trakasserier skulle bli mer sällsynt förekommande. Del skydd rättsordningen erbjuder i form av att man straffsanktionerat dessa handlingar torde vara det bästa skyddet man kan erbjuda personer som uttalar sig inför rätten.

Sålunda finner domstolsverket att ett differentierat förbud vare sig det är knutet till den rättsliga angelägenheten som är föremål för förhandling, de personer som uppträder vid förhandhngen, den som vill göra inspelningen eller dess syfte inte bör införas.

Prop. 1979/80: 87

55

10.2 Ordningssynpunkter

Rättens förhandlingar skall genomföras utan störande inslag och under ordnade former. Såväl rättssäkerhetsaspekter som hänsynstagande till de i förhandlingen inblandade personerna kräver detla. För bevarandet av aktningen för rätten kan därför straft' ådömas den som stör förhandlingen. Vad som menas med alt störa förhandlingen har överlämnats till ordfö­randen att avgöra. Någon närmare vägledning ger varken lagtext eller förarbeten mer än att fotografering anses alltid vara störande. Uppenbarli­gen måste det anses störande att medelst tal eller annat ljud lägga sig i eller avbryta förhandlingen. Huruvida mindre störande inslag såsom visk­ningar, hostningar o. d. är att anse som så störande inslag atl ordföranden bör ingripa får avgöras från fall till fall. För genomförandet av vissa rättegångar måste stor tolerans visas och endasi mer flagranta störningar brukar föranleda ingripande från ordförandens sida. Störningar kan även vara ljudlösa. Flaggviftning, vinkningar och gester från åhörare måste även kunna anses vara störande. Vidare måste det anses vara störande atl medföra vissa saker in i rättssalen som t. ex. djur, skyltar, skrymmande bagage o. d. Mycket uppseendeväckande klädsel torde i något fall kunna anses vara så störande att ett ingripande erfordras.

Då det gäller bandinspelning bör därför redan medförandet av en in­spelningsapparat in i rättssal eller uppmonterandet av den där kunna förbjudas. Närmast avses då sådana apparater som till sin konstruktion, utformning eller storlek är så säregna att de förvandlar rättssalens karaktär av domstolslokal till inspelningsstudio. Att placera en mikrofon i anslut­ning till partemas, vittnets eller rättens platser bör normalt vara tillåtet. Att ens ljudlöst manövrera en mikrofon fastsatt på t. ex. en stång från olika delar av rättssalen får normalt betraktas så störande att detta förfaringssätt bör förbjudas. Detsamma gäller även annan förflyttning av mikrofonen, t. ex. av gående person. Även apparatens arbets- eller funktionssätt kan medföra att den stör förhandlingen så att inspelning bör förbjudas. Vad då närmast åsyftas är apparater som avger störande ljud men även sådana som på annat iögonfallande sätt distraherar de i förhandlingen inblandade personema genom t. ex. stora snurrande bandmllar o. d.

Då det gäller att avgöra om inspelning skall förbjudas på grund av att bandspelaren genom ljud stör förhandlingen bör avgörandet dikteras inte endast av det störande ljudets styrka utan också av förhållandena i det särskilda fallet. I ett fall där ingen av de inblandade uppenbarligen ej störs av apparatens ljud bör större tolerans visas än då någon irriteras av endast smärre ljudupplevelser. Avgörandet ligger dock alltid hos ordföranden att avgöra huruvida inspelningen är så störande att han med stöd av 5 kap 9 § rättegångsbalken skall förbjuda den. Även om inspelningen inte förbjuds äger ordföranden givetvis ge den inspelande föreskrifter som han har att följa. Härvid bör särskilt påpekas ordförandens skyldighet att förvissa sig

Prop. 1979/80:87

56

om atl inspelningen inte röjer parternas eller rätlens interna diskussioner. Föreskrifterna bör dock inle omöjliggöra inspelning som på objektiva grunder inte kan anses störande.

1 detta sammanhang kan övervägas om domslolen på särskill säu bör tillmötesgå den som önskar göra inspelning vid förhandlingen. Enligt dom­stolsverkets mening finns del ingen anledning atl föranstalta om särskilda åtgärder eller på annat sätt gynna den som vill göra inspelningen. Han bör behandlas som andra åhörare. Är det en representant för massmedia bör han behandlas som sina övriga kolleger,

10.3 Övriga synpunkter

Varje inskränkning i enskilds rätt att göra bandinspelning kommer att mötas med negativ kritik och då främst från dem som drabbas av denna inskränkning, dvs, från massmedias sida. Mol bakgmnden av de utförliga och fylliga reportage som förevarit från vissa uppseendeväckande rätte­gångar under de senaste åren - t. o. m. radioulsändning av parts- och vittnesförhör har förekommit - kommer denna kritik att från allmänhetens sida framstå som fullt berättigad. De personer som utsatts för denna närgångna bevakning har, såviit känt är, inte offentligt visal missnöje med den offentlighet deras agerande i förhandlingen fått. Det kan därför ifråga­sättas om ett påtagligt behov av inspelningsförbud i någon form verkligen föreligger.

För att ett förbud skall bli respekterat måste det - fömtom att uppfattas som meningsfullt - vara sådant alt dess efterlevnad lätt kan kontrolleras så att eventuella överträdelser blir beivrade. Dagens avancerade inspel­ningsteknik torde lätt göra varje förbud illusoriskt. Mycket drastiska kon­trollåtgärder måste tillgripas för att avslöja den som verkligen vill spela in förhandlingen. Även detta talar givetvis mot ett förbud.

Behov att lagfästa rätten till enskilds bandinspelning vid offentlig för­handling inför domstol föreligger inte. Denna rätt måste anses vara en del av den i 5 kap 1 § I st rättegångsbalken fastslagna offentlighetsgmndsat-sen.

11    Domstolsverkets överväganden om gällande fotograferingsför­bud

Det i förslaget till rättegångsbalk intagna förbudet mot fotografering i rättssalen möttes i vart fall vid riksdagsbehandlingen - av kraftig kritik. Det var med knapp majoritet det godtogs. Under den tid som förflutit från balkens ikraftträdande har emellertid ytterst få röster höjts för en upp­mjukning eller liberalisering av detta absoluta förbud. Tvärtom har propåer om ytterligare begränsningar av möjligheterna att fotografera de i rättegång

Prop. 1979/80:87

57

inblandade personerna förekommit. Förbudet tycks sålunda vara väl känl och accepteras av de flesta. Av de myndigheter och personer som yttrat sig över eiler haft synpunkter pä fotograferingsförbudet är det endast Sveriges Radio som ansett att det finns skäl att överväga förändringar eller avskaf­fande av det. Endast en av de domare domstolsverket haft kontakt med har varit med om att någon försökt fotografera under pågående förhandling. I det fallet rörde det sig om en TV-inspelning från en brottmålsförhandling. Såväl själva fotografen som de två personer som biträdde honom vid inspelningen ådömdes böter med stöd av 9 kap 5 S RB. De två sistnämnda har överklagat beslutet. Önskemålet att slopa eller ändra gällande bestäm­melser tycks sålunda inte vara stort. Möjligheten att genom teckningar återge situationer från rättssalen utnyttjas ofta och torde av allmänheten uppfattas som det naturliga sättet att i tidningar och TV illustrera rätte­gångsreferaten.

Den gmndlagsfästa yttrandefriheten omfatlar jämväl frihet all i bild meddela upplysningar. Med stöd av informationsfriheten kan man göra gällande att det föreligger en rätt att genom fotografering skaffa sig infor­mation och upplysningar. Begränsningar av dessa friheter får endast ske genom lag och då för att tillgodose godiagbara ändamål. Ett förbud mot fotografering i rättssal begränsar sålunda vissa gmndläggande fri- och rättigheter. Det innebär också en inskränkning av offentlighetsprincipen i dess vidaste mening. Då det gäller frågan att eventuellt införa ett förbud mot privat bandinspelning har domstolsverket funnit att integritetsskydds­synpunkter normalt får stå tillbaka till förmån för offentlighetsintresset. Enahanda förhållande kan tyckas böra råda då det gäller fotografering vid motsvarande tillfälle. Oaktat detla är domstolsverket inte bereti att föreslå några ändringar av gällande förbudsregel. Förutom avsaknaden av ett behov att ändra talar dessutom följande för ett bibehållande av förbudet. Enligt allmän uppfattning anses "en bild säga mer än tusen ord". Etl fotografi av en person som befinner sig i en ömklig situation uppfaUas oftast av denne som mer kränkande än ett referat eller annan återgivning av situationen. Trots att ett referat kan vara fylligt och detaljerat känner sig personen inte så utlämnad däri som då en notis illustreras med hans porträtt taget vid den händelse som refereras. Vidare uppfaUas själva fotograferingen som mer påträngande än en inspelning. Vid fotograferings­tillfället krävs vanligtvis ett aktivt handlande från fotografens sida. Han måste skaffa sig fri sikt mot den han avser atl avbilda, han behöver kanske göra vissa kroppsrörelser m. m. Detta i förening med fotografens särskilda sätt att fokusera det tilltänkta objektet gör alt denne i högre grad än när det gäller bandinspelning känner sig utsatt för uppmärksamhet. Man bör här­vidlag ha i minnet atl objektet oftast befinner sig i en tvångssituation där han själv inte fulll ut råder över sitt handlande. En bandinspelning sker mer anonymt och den inspelade känner inte så intensivt atl det är just han som är föremål för någon sorts registrering. Att ta ett fotografi är ett

Prop. 1979/80: 87

58

ögonblicks verk. Den som fotograferas har mycket små möjligheter atl värja sig eller i vart fall förbereda sig för denna form av registrering. Vid en bandinspelning är den registrerade oftast förberedd på att hans uttalanden kommer att bevaras och han kan därför i viss utsträckning väga sina ord. Fotografering får därför regelmässigt anses vara en sådan allvarlig inte­griletskränkning att offentlighetsintressen bör få stå tillbaka. Åven utifrån ordningssynpunkt kan det vara lämpligt med etl folograferingsförbud efler­som sådan verksamhet vanligtvis kräver ett aktivt handlande av fotogra­fen.

Prop. 1979/80: 87

59

Yttrande över domstolsverkets PM angående utredning om rättslig reglering av bandinspelning vid rättegång m. m. (Dnr 5285-1977)

Sedan rättegångsutredningen beretts tillfälle att avge eventuella syn­punkter på domstolsverkets mbricerade PM får utredningen anföra föl­jande.

Enligt rättegångsutredningens mening har domslolsverket uppfattal sill uppdrag att utreda frågan om rältslig reglering av privat bandinspelning vid rättegång alltför snävt. Verkel anser alt uppdraget enbart gäller frågan om rätten atl företa inspelning. De problem som kan vara förenade med en återgivning av det inspelade anses alltså falla utanför uppdraget.

Den tolkning av uppdraget som verkel gjort torde enligt utredningens mening inte vara avsedd. Den stämmer heller inte överens med ordalagen i regeringens beslut. Helt klart är att JK:s framställning - till vilken hänvi­sas i regeringens beslut avser inte bara inspelningsfrågan utan även återgivningsfrågan.

Enligt rättegångsutredningens mening blir de överväganden av inspel­ningsfrågan som inte tar hänsyn också till ålergivningsmöjligheten av mindre intresse.

Utredningen anser därför att domstolsverket bör ulvidga sin ulredning till att omfatta även återgivningsfrågan.

Med hänsyn till vad nu anförts är det tveksamt om det är meningsfullt att f. n. yttra sig över domstolsverkets promemoria. Utredningen vill emeller­tid begagna tillfället att lägga fram några synpunkter som enligt utredning­ens mening bör beaktas i domstolsverkets fortsatta arbete.

Först några ord om gällande rätt. Det synes råda allmän enighet om alt enskild person har rätt att spela in en rättegång på band (skiva e. d.) och att den enda begränsningen häri är den som ligger i 5 kap. 9 § första slycket RB, dvs. möjligheten för rättens ordförande att av ordningsskäl meddela olika föreskrifter. Bestämmelsen ger emellertid möjlighel att förbjuda in­spelning endast om den stör ordningen vid förhandlingen. Vad som här åsyftas torde endast vara störningar genom ljud, flyttning av mikrofoner e.d.

Det finns anledning att underslryka att rätten att göra inspelning inte är begränsad till fall då förhandlingen är offentlig. Även när förhandlingen äger mm inom stängda dörrar finns en sådan rätt, låt vara alt del då sällan finns några åhörare. Inspelningen kan emellertid företas av parterna eller deras ombud eller av vårdnadshavaré, förmyndare eller annan som har fillstånd att övervara förhandlingen. Utredningen kan alltså inte dela dom­stolsverkets uppfattning (se sammanfattningen) att reglerna om förhand­ling inom stängda dörrar skulle kunna hindra privata bandinspelningar ens av åhörare. En helt annan sak är atl rätten kan förordna atl vad som

Prop. 1979/80:87

60

förekommit vid förhandlingen inom stängda dörrar inte får uppenbaras. Sådana förordnanden är dock inte obligatoriska, Åven en inspelning som skett inom stängda dörrar kan alltså komma att återges i t, ex. radio.

Rättegångsutredningen ansluter sig naturligtvis till principen om största möjliga offentlighet vid domstolsförhandlingar. De intressen som ligger bakom denna princip tillgodoses på många olika sätt. Enligt utredningens mening kan principen inte anses kräva att privat bandinspelning tilläts, men detta utesluter inte att man så långt möjligt söker utnyttja de i viss mån ökade möjlighelerna lill offentlighet som sådana inspelningar innebär. Om och i vad mån några inskränkningar bör göras måste bli en avvägnings­fråga, där olika intressen ställs mol varandra. Utredningen återkommer strax till denna fråga.

Åven om bandinspelning kan ske också vid förhandling inom stängda dörrar, är del uppenbart att frekvensen av sådana fall kan antagas bli liten. De eventuella ölägenheterna av inspelningarna blir därför också begränsa­de. Dessa omständigheter bör emellertid inte få föranleda att förhandlingar inom stängda dörrar tillgrips som en utväg att komma till rätta med olägen-hetema av privata bandinspelningar. Enligt utredningens mening är det -från offentlighetssynpunkt en klart bättre lösning att begränsa rätten till sådana inspelningar än att tillgripa stängda dörrar.

Rättegångsutredningen anser att utgångspunkten fortfarande bör vara att en inspelning är tillåten om den inte stör ordningen vid förhandlingen. Till skillnad från domstolsverket anser utredningen emellertid att rättens ordförande bör ges möjlighet att även under vissa andra förutsättningar förbjuda en inspelning. Denna inställning är naturligtvis delvis en följd av att utredningen vid sin bedömning väger in även återgivningsmöjlighe-tema. Skälen för utredningens ståndpunkt är i korthet följande.

Det blir allt vanligare att parter och vittnen på gmnd av rädsla - ibland t. o. m. uttryckliga hot - är obenägna att uttala sig i rättegångar eller t. o. m. vägrar att infinna sig. Viljan att uttala sig kan bli ännu mindre om utsagorna inspelas av enskilda personer i rättssalen. Även personer som inte känner sig hämmade av sådana skäl som nyss sagts, känner ofta rättegången som en stor psykisk påfrestning. Detta påverkar deras förmå­ga att avge en tillräckligt fullständig, klar och opåverkad berättelse. Obenägenheten att uttala sig kan växa ytterligare om den som skall höras har anledning förmoda att utsagan kommer att återges i t. ex. radio, kanske rent av med en redigering som ger en felaktig bild av vad som yttrats. Risken att få höra sin egen, kanske i stark affekt avgivna utsaga, återgiven i radio eller på annat sätt, kan avhålla nästan vem som helsl från att fritl uttala sig. Detsamma gäller när den hörde kan misstänka att inspelningen kommer att användas för rena trakasserier. Slutligen bör i detla samman­hang beaktas atl ett offentligt återgivande i etermedia skulle kunna utnytl­jas av parter, ombud eller vittnen för att "spela upp inför galleriet", dvs. att till förfång för en saklig domstolsprocess driva agitation i stället för att utföra talan.

Prop. 1979/80:87

61

En situation som - mot bakgrund av del nyss anförda - säkerligen kan fömtses inträffa är att en part eller ett vittne vägrar uttala sig i målet om en privat inspelning görs. Den enda nmliga lösningen i en sådan situation är enligt utredningens mening att inspelningen förbjuds. Offentlighetsintres­set måste anses fullt tillgodosett genom att förhandlingen är offentlig. Det är väsentligare att målet kan utredas på ett korrekt sätt än att annan än rätlen får göra en bandinspelning.

Eftersom gällande rätt inte tillåter ett inspelningsförbud vare sig i den nyss beskrivna siluationen eller i de förut behandlade fallen där den hörde känner sig mer eller mindre pressad av inspelningen, behövs en regel med det fömt antydda innehållet. Frågan är då i vilka fall rättens ordförande bör ha möjlighet att förbjuda inspelningar. Del avgörande bör enligt utredning­ens mening vara humvida inspelningen är till men för rättens och partemas strävan att utreda målet. Om en person som hörs i målet besväras av en privat inspelning och denna omständighet kan antagas vara till men för utredningen i målet, bör inspelningen sålunda kunna förbjudas.

Del ligger i sakens natur alt en regel av detla slag kommer att tillämpas något olika av olika domare. Detsamma gäller emellertid även om de materiella regler som ordföranden har att lillämpa i målet. Eftersom han är betrodd att döma i målet bör han också kunna betros den prövning som här fömtsätts.

Den åsyftade regeln skulle kunna infogas i 5 kap. 9 § första stycket RB och förslagsvis ges följande innehåll.

På rättens ordförande ankommer att upprätthålla ordning vid rättens sammanträden och att meddela därför nödiga föreskrifter. Han äger utvisa den som stör förhandlingen eller eljest uppträder ofillbörligt så ock för undvikande av trängsel begränsa antalet åhörare i rättssalen. Likaså äger han förbjuda att annan än rätten tager upp förhör på fonetisk väg, om det kan antagas att upptagningen så besvärar den som höres att det blir till men för utredningen i målet. Ej må fotografi tagas i rättssalen.

Det föreslagna fillägget till 5 kap. 9§ första styckel RB synes böra föranleda motsvarande utvidgning av andra stycket samt av straffbestäm­melsen i 9 kap. 5§ RB.

Att någon, som utredningen ovan påpekat, "spelar upp inför galleriet" torde man kunna komma till rätta med genom att tillämpa redan existeran­de processuella bestämmelser (jfr t. ex. 43 kap. 4 § och 46 kap. 4 § RB).

Från åklagarhåll har inom utredningen pekats på att det kan fömtses att privata bandinspelningar görs i rättegångar där en av flera personer i en gmpp av brottslingar - t.ex. inom narkotikaområdet - lagfors. Inspel­ningarna i målet mot den först lagförde kan vara av stort värde för personer som ännu inte lagförts, eventuellt inte ens delgivits misstanke om brott. Utredningen av vissa typer av brott, bl. a. narkotikabrott och kvalificerad ekonomisk brottslighet kan på detta sätt allvarligt försvåras. Utredningen anser att synpunkter av detta slag inte kan nonchaleras.

Prop. 1979/80: 87

62

Det står visserligen var och en fritt atl genom sienografi eller vanlig skrift återge utsagorna men det lorde inte råda något Ivivel om atl bandinspel­ning är en väsentligl effektivare melod.

Om en inskränkning i offentlighetsprincipen befiims önskvärd även i dessa fall får man nog överväga en utvidgning av mcijiigheterna till för­handling inom stängda dörrar i 5 kap. I S andra slycket RB. (.''i situationen vid polisförhör då undersökningsiedaren kan meddela förbud enligl 10 § sekretesslagen), 1 vissa fall kan del dock kanske vara lillräckligl atl förbju­da privat inspelning av förhör. En dylik förbudsmöjlighet skulle kräva en utvidgning av det i 5 kap 9§ föreslagna tillägget. En sådan lösning skulle från offentlighelssynpunkt vara mer tilltalande än den förstnämnda, Utred-nmgen har dock i della sammanhang ej ansett sig kunna la slällning till dessa frägor om avvägning mellan olika motstridiga intressen såsom of­fentlighetsprincipen och önskemålet oni en eftektiv brottsbekämpning,

Räucgångsutredningen har i del föregäende medvelel bortsett från en omständighet som domstolsverket inte berörl men som inle är ulan bety­delse för ett ställningstagande till frågan huruvida privata bandinspelningar under vissa fömtsättningar bör kunna förbjudas, nämligen frågan om all­mänhetens tillgång till rättens inspelningar. Utredningen vill i denna del fästa domstolsverkets uppmärksamhel på följande.

Rättens inspelning av t.ex. ett vittnesförhör utgör allmän handling. Delta framgår av 2 kap. 3 och 7 SS tryckfrihetsförordningen (i dess lydelse enligt SFS 1976:955i, Att var och en kan på begäran få en utskrift av en sådan inspelning är uppenbart. Ingen har heller ifrågasatt rälligheten atl avlyssna inspelningen. Däremot lorde det ha rått en viss oklarhet i frågan humvida allmänheten också har rätt att få en kopia av inspelningen, med tryckfrihetsförordningens terminologi kallad upplagning. Denna oklarhel är numera undanröjd. Av 2 kap. 13 S Iryckfrihelsförordningen framgår alt en sådan rätt föreligger. I detta sammanhang är det av särskilt intresse att datainspektionen i sitt remissyttrande över det betänkande som låg till grund för 1976 års ändringar i 2 kap. tryckfrihetsförordningen föreslog, att man av integritetsskäl skulle behandla bl.a. ljudband på samma sätt som upptagning för automatisk databehandling (prop. 1975/76: 160 s. !85). Be­trälTande sådana upptagningar gällde och gäller fortfarande (se nyss­nämnda 13 §) att myndighel ej är skyldig att lämna ut upptagningen i annan form än utskrift. Departementschefen sade sig emellertid "f. n." inte vara beredd aU ta det steg datainspektionen förordat (a, prop. s. 189),

Det nu anförda innebär att eU förbud mot enskild inspelning kan bli i viss mån verkningslöst i den mån domstolen själv gör en inspelning, dvs, främst när det gäller vittnen. Om exempelvis en journalist hindras att göra en egen inspelning kan han i stället begära att få en kopia av rättens inspelning. Detta kan naturligtvis - om den hörde inser vilka möjligheter journalister m, fl, har - skapa problem. Motsvarande möjlighet föreligger sällan i fråga om vanliga partsförhör, sakframställningar eller pläderingar eftersom så-

Prop. 1979/80:87

63

dana normalt inte inspelas av rälten. Om ett vittne känner sig så besvärat av att vittnesmålet spelas in att även rätlens inspelning måste uleslulas, vilket innebär att utsagan får protokolleras för hand, uppkommer naturligt­vis inte heller några problem.

Med hänsyn till domstolsverkets uppgifter inom domstolsväsendet vill utredningen i detta sammanhang fästa verkels uppmärksamhet på att dom-stol-ama kan behöva tekniska anvisningar om lämpliga metoder att fram­ställa kopior av fonetiska upptagningar. Det synes också rimligt alt sådana kopior pä något sätt prissätts. Eftersom bestämmelse i detta ämne saknas torde de f. n. rent av böra utlämnas utan avgift (jfr a. prop. s. 182 n).

Rättegångsutredningen ser inle som sin uppgift att här dra några slutsat­ser av det som nu anförts om kopior av bandinspelningar. Del torde ankomma på domstolsverket att i försia hand ta ställning till om de angivna omständigheterna bör påverka en eventuell regel i RB om privata bandin­spelningar.

Fotograferingsförbudet

Enligt rättegångsutredningens mening talar starka skäl för ett allmänt förbud mot fotografering i rättssal. Förbudet bör emellertid inte drivas in absurdum. Om rätten och parterna inte har någon erinran borde del i vissa fall - t. ex. i ett dispositivl tvistemål mellan två stora företag - inte vara uteslutet att tillåta fotografering med stillbilder, i vaije fall före förhand­lingens början eller efter dess avslutande. Har bilden tagits under sådana förhållanden torde den i allmänhet ge ett bättre intryck av berörda perso­ner än om den som nu ibland sker tagits i trappor, korridorer eller eljest på väg till eller från rättssalen.

Det nyss anförda för över till frågan vad del nuvarande förbudei innebär. Gäller det enbail fotografering under förhandling eller gäller det även fotografering i omedelbar anslutning till förhandling? Att förbudet inte gäller helt generellt torde vara uppenbart. Motiven synes ge vid handen att förbudet avser enbart en pågående förhandling men detta löser inte frågan så länge det är oklart vad som innefattas i begreppet förhandling. Dessut­om saknar lagtexten uttrycklig hänvisning till detta begrepp.

Rättegångsutredningen anser de nu anförda omständigheterna tala för vissa jämkningar i den nu gällande regeln. På rättegångsutredningens vägnar

Ingvar Gullnäs

Tony Junestad

Prop. 1979/80: 87

64

Bilaga 2 Sammanställning av remissyttranden

1    Riksåklagaren

Bandinspelning

Utan att ta ställning i fråga om domstolsverkels bedömning av utred­ningsuppdragets omfattning anser jag - i likhel med rätlegångsulredningen och överåklagaren i Slockholm - del vara mindre ändamålsenligt atl bedöma frågan om prival bandinspelning vid rättegång utan att frågan om återgivning av sådan inspelning samtidigt klargöres. Del är sålunda mot bakgrund av denna reservation som jag yttrar mig över domstolsverkets förslag.

När det gäller frågan i vad mån prival bandinspelning bör få förekomma under domstolsförhandling slälls intressen som rör de inblandades integri­tet och rättegångsförfarandets effektivitet mot intresset av största möjliga otTentlighet vid domstolsförhandlingar. I likhet med rätlegångsulredningen anser jag att offentlighetsprincipen inte kräver atl prival bandinspelning fillåts. Detta utesluter dock inte att man så långt del går söker utnyttja de i viss mån ökade .möjligheter till offentlighet som sådan inspelning ger. De intressen som talar emot en reglering som innebär full frihet för envar aU göra bandinspelning är sådana att främst bandupptagning av utsagor av enskilda parter - i brottmål målsägande och tilltalad - samt av vittnen berörs av diskussionen. Detta innebär emellertid inte att frågan saknar intresse när det gäller uttalanden t.ex. i form av plädering som görs av åklagare och försvarare eller ombud. Även om sistnämnda kategorier torde få finna sig i att vad de säger tas upp på band och kan komma att återges i skiftande sammanhang kvarstår nämligen det gmndläggande intresset av aU deras uttalanden i rättegången kan helt inriktas på vad som krävs i denna och göras utan sidoblickar mot hur uttalandena skulle le sig t.ex. vid ett återgivande i radio eller TV, måhända lösryckta ur silt sam­manhang eller i redigerad form. Frågan om inspelning av uttalanden av sistnämnda personkategorier är emellertid så intimt förknippad med pro­blem som rör återgivning av det inspelade att jag inte finner det menings­fullt att här diskutera den isolerad. Allmänt kan jag dock konslalera att integritetssynpunkter som talar för en begränsning av inspelningsrätten här knappast gör sig gällande.

Problemet får en helt annan svårighetsgrad när det gäller enskilda parters och vittnens uttalanden i rättegången. Här föreligger enligt min mening ett tungt vägande intresse att skydda den personliga integriteten. I hög grad gör sig också gällande intresset av att undvika faktorer som kan medföra aU dessa kategorier drar sig för att uttala sig fritt eller låter sina

Prop. 1979/80:87

65

uttalanden påverkas av för rättegången ovidkommande hänsyn, såsom atl deras uttalanden kan komma att återges i etermedia i form av bandupp­spelning. Jag vill här understryka vad som i rättegångsutredningens yttran­de och i bifogade underremissyttranden från överåklagarna i Stockholm, Göteborg och Malmö framhållits rörande de problem som föreligger när det gäller ovilja hos vittnen och andra att uttala sig på gmnd av rädsla eller till följd av den motvilja och psykiska press som många människor känner när det gäller att uttala sig inför en större krets. Det vore enligt min mening orealistiskt att tro att vetskapen om att bandinspelningar från rättegången kan komma att återges offentligt t.ex. i etermedia inte skulle i avsevärd grad öka de redan föreliggande problemen på detta område.

Såsom framgår av promemorian är en differentierad reglering av rätten att göra privat bandinspelning vid rättegång förenad med stora svårigheier av bl.a. gränsdragningskaraktär. Den enklaste metoden att undvika sä­dana svårigheter och samtidigt i största möjliga ulslräckning värna om de syften som är det primära för rällegångsförfarandet - atl inblandade personers uttalanden är fria och ofärgade av ovidkommande hänsyn -vore att införa ett totalförbud mot privat bandinspelning under domstols­förhandling. Skäl av samma slag som ligger till grund för del gällande fotograferingsförbudel kan i viss mån anföras för ett förbud även när det gäller bandupptagning. Ett totalförbud har som framgår av bifogade yttran­de förordats av överåklagaren i Malmö. Även en sådan lösning är dock förknippad med svårigheter av principiell och praktisk art. Visserligen anser jag som ovan framhållits inte offentlighetsprincipen kräva att envar tillåts att företa bandinspelning vid domstolsförhandling. Det skulle emel­lertid väcka betänkligheter att förbjuda den som är part i rättegången att som ett hjälpmedel vid utförande av sin talan i målet göra egna bandupp­tagningar. Härtill kommer att de bandinspelningar, främst av målsägande-och vittnesutsagor, som i tingsrätt och hovrätt regelmässigt sker genom rättens försorg såsom rättegångsutredningen framhållit är att anse som allmänna handlingar och att rätt sålunda föreligger för allmänheten att få ul kopia av bandupptagning enligt de regler som gäller för sådan handling. Etl förbud mot privat bandinspelning skulle sålunda i stor utsträckning vara verkningslöst när det gäller utsagor som inspelas genom rättens försorg. Slutligen bör här anmärkas att en banduppiagning kan vara ett värdefullt hjälpmedel för journalister och andra företrädare för massmedia när del gäller att korrekt återge vad som förekommit vid en rättegång.

Den lösning som för närvarande framstår som mest ändamålsenlig är enligt min mening den som framlagts av de skiljaktiga ledamöterna efter förslag av rättegångsutredningen. Som framgår av de bifogade under-remissyttrandena är det också den lösning till vilken överåklagarna i Stockholm och Göteborg samt länsåklagarna i Östergötlands län och Kop­parbergs län anslutit sig. Även om jag också för egen del i det nuvarande läget kan ansluta mig till det berörda minoritetsförslaget lämnar detta och 

5    Riksdagen 1979/80. I saml. Nr 87

Prop. 1979/80: 87

66

den föreliggande promemorian enligt min mening flera frågor, som i del förevarande sammanhanget tilldrar sig slort inlresse, obesvarade. Av des­sa harjag redan inledningsvis berörl den cenirala frågan om återgivning av bandinspelning, främsl när det gäller radio- och TV, med den avgörande belydelse som lösning av den problematiken kan få för synen på rälten att företa inspelning. En annan fråga som enligl min mening inle tillräckligt belysts är den som gäller riskerna för att banduppiagning som sker i etl mål kan bidra till alt försvåra utredningen i andra mål, t.ex. när det gäller mera omfattande ulredningar angående narkolikabroltslighet eller ekonomisk brottslighet där lagföring av alla inblandade inte alltid kan ske samtidigt. Rätteg-ångsulredningen har i sitl yttrande berört denna fråga och antytt olika tänkbara lösningar. Frågan borde enligt min mening bli föremål för ingående överväganden. Den langerar ytterligare ell problem som det är angelägel all få ytterligare belysl i sammanhanget, nämligen frågan om rälien att företa bandinspelning vid förhandling som sker inom slängda dörrar och behovel av eventuella reslriklioner härvidlag mol bakgrund av de skilda hänsyn som kan ligga till grund för etl beslul om stängda dörrar. Åven ett par frågor som har betydelse för efterlevnaden av en eventuell reglering bör här uppmärksammas. I samband med sin diskussion av olika ordningssynpunkter har domslolsverket i förbigående berört ordförandens skyldighel all förvissa sig om all inspelning inle röjer parternas eller rättens interna diskussioner. Atl sådan inspelning inle bör fä förekomma synes självklart. Mot bakgrund av vad som redovisats i promemorian om de möjligheter att på avstånd uppfånga även viskande samlal som modern mikrofonteknik erbjuder synes emellertid även de särskilda problem som är förknippade härmed förtjäna en mera ingående behandling. 1 della sammanhang villjag även särskill hänvisa till mina nedan i anslulning lill fotograferingsförbudel framförda synpunkter på behovel av en särskild förverkanderegel. Åven när det gäller orättmäligt företagen bandinspel­ning synes behov föreligga av en sådan bestämmelse.

Som framgår av del anförda föreligger enligl min mening flera frågor inom det förevarande området som förtjänar en mera ingående behandling innan ett slutligt ställningslagande till en rättslig reglering rörande privala bandinspelningar vid rättegång lämpligen bör ske. Jag vill därför förorda alt ytterligare överväganden kommer lill stånd, förslagsvis genom att rätle­gångsulredningen får att vidare utreda saken.

Fotograferingsförbudet

Del gällande förbudei i 5 kap. 9 S RB mot fotografering i rällssalen är enligl min mening välgrundat och fyller som domstolsverket framhållit i promemorian en viktig funktion från såväl iniegritelsskydds- som ord­ningssynpunkter. Förbudet torde vara väl känl av allmänheten och är

Prop. 1979/80:87

67

avgränsat på ett ändamålsenligt sätt. Jag anser därför i likhet med dom­stolsverket förbudet böra kvarslå oförändrat.

I anslutning härtill villjag emellertid slufiigen framhålla följande. Möjlig­het torde för närvarande helt saknas att förhindra att i strid mot fotografe­ringsförbudet tagna bilder utnyttjas, t. ex. för publicering. DeUa kan med hänsyn lill vikten av att det med förbudet avsedda integritetsskyddet upprätthålles inte anses tillfredsställande. Jag vill därför ifrågasätta om inte en förverkanderegel bör införas i 9 kap. RB. En sådan skulle också göra det möjligt alt vid överträdelse av förbudet omedelbart verkställa beslag enligt 27:1 RB.

1.1 Överåklagaren i Stockholm

Domstolsverket konstaterar beträffande sitt utredningsuppdrag att detta gällt frågan om enskilds rält att företa inspelning. Själva inspelningen anges kunna vara till besvär för såväl den som är utsatt för inspelning som för rättegången. Helt överskuggande dessa besvär anges dock de problem vara som återgivningen av inspelningen kan förorsaka. Den problematik som är förknippad med privat bandinspelning gäller enligt verket således inte inspelningen ulan återgivningen. All återgivning, t.ex. direktutsänd­ning till allmänheten, vare sig det sker via mndradiering eller via ledning fill fasta mottagningsställen, anser verket emellertid falla utanför sitt utred­ningsuppdrag eftersom detta endast behandlar inspelning. Denna enligt min mening alltför snäva tolkning av utredningsuppdraget har medfört att underlaget för en allsidig bedömning av frågan om rättslig reglering av privat bandinspelning vid rättegång inte är tillfredsställande. Domstolsver­ket synes inte ha uppfattat att just därför att ett inspelningsförbud som anknyter till syftet inte är genomförbart därför att syftet inte låter sig utrönas - överväganden om förbud måste rikta sig mot möjligheten av en återgivning och hur en återgivning påverkar rättegångens säkerhet.

De som deltar i en brottmålsrättegång har för att få klarhet i sak och för att utreda målet i stor utsträckning att utgå från och lita Ull de muntliga utsagor som lämnas av tilltalade, vittnen m. fl. Dessa utsagor måste för att garantera gmnden för den rättsliga bedömningen vara tillförlitliga och de bör avges så spontant och opåverkat som möjligt. Att ett privat bandinspe­lande menligt skulle kunna påverka rättegången just genom att mbba tillförlitligheten till utsagorna synes uppenbart. Det blir allt vanligare att parter och vittnen på gmnd av rädsla för repressalier är obenägna att uttala sig i rättegången. En praktiskt verkande åklagare uppfattar denna alltmer tilltagande obenägenhet att medverka i rättegång som ett tilltagande hot mot en av gmndvalama i rättsordningen. Viljan att uttala sig kan bli ännu mindre om utsagorna inspelas av enskilda personer i rättssalen. För många innebär rättegången en stor psykisk påfrestning. Det underlag som dom­stolsverket redovisar för sin bedömning av hithörande frågor synes väl

magert. Tanken på ett eventuellt återgivande i t.ex. radio eller på torgen skulle säkerligen påverka parternas m. fl. förmåga och vilja atl avge en klar och spontan berättelse. Främst dessa förhållanden talar för en möjlighet till inspelningsförbud. Redan del förhållandet atl det finns en risk för för­vanskning av gmndmaterialet på gmnd av att privat bandinspelning görs lalar för en förbudsmöjlighet.

I likhel med rättegångsutredningen i dess yttrande anser jag således all om en person som hörs i målel besväras av en privat bandinspelning och denna omständighet kan antagas vara till men för utredningen i målet så bör inspelningen kunna förbjudas. En rättslig reglering av frågan anser jag därför nödvändig.

Domstolsverket betonar i sina överväganden om privat bandinspelning offentlighetsprincipen i alltför hög grad som ett uttryck för rätten till informalion. Offentlighetskravel får dock inte drivas så långt atl det mot­verkar dess syfte. Förhandlingen är idag offentlig och offenllighetsintres­set är därigenom väl tillgodosett. Liksom råitegångsutredningen gör jag den avvägningen att det är väsentligare att målet kan utredas på ett riktigt sätt än atl offentlighetskravel drives så långl atl vem som helst får göra bandinspelningar.

1 Finland och Norge förbereds enligt domstolsverkets översikt av ut­ländsk rätt en rättslig reglering av huvudsaklig innebörd att rättens ordfö­rande skall få avgöra om bandinspelning skall få ske eller ej. Utredningen har dock ej redovisat hur läget är i Danmark. Här kan nämnas alt det vid kontakt med Danmarks justitieministerium framgått att det i Danmark ej finns någon rättslig reglering av frågan men att enligt fast praxis inspelning ej tillåts. Någon rättslig reglering förbereds ej; praxisen är allmänt acceple­rad. Av utredningens översikt för utländsk rätt framgår i övrigt att man inte bara i de skandinaviska ländema utan även i flera europeiska länder med rättstraditioner liknande våra är mån om den tilltalades och parternas rätt till skydd samt intresset att få fram sanningen vid förhandlingen.

Vad slufiigen gäller frågan om fotograferingsförbud delar jag domstols­verkets uppfattning att fotografering regelmässigt får anses innebära en sådan allvarlig integritetsinskränkning att offentlighetsintresset här får stå tillbaka. Fotograferingsförbudet bör finnas kvar.

1.2 Överåklagaren i Göteborg

Utredningen har haft att taga ställning till humvida det kan anses påkal­lat att rättsligt reglera privata bandinspelningar inför domstol samt om fotograferingsförbudet i 5 kap 9 § rättegångsbalken kan upphävas.

Enligt rådande uppfattning har enskild person rätt alt spela in en offent­lig rättegång på band med den enda begränsningen att räliens ordförande kan förbjuda inspelning som stör förhandlingen. JO har som anges i ulred­ningen som sin mening uttalat att det icke torde finnas utrymme att förbju-

Prop. 1979/80:87

69

da inspelning enbart på den gmnd atl parter och vittnen känner sig pres­sade därav.

Utredningens majoritet har under åberopande av offentlighetsprincipen funnit rådande praxis tillfredsställande och avvisar tanken att införa några regler som begränsar enskilds rätt till bandinspelning.

Rättegångsutredningen som beretts tillfälle att avge synpunkler på dom­stolsverkets PM har däremot förordal alt rättens ordförande skall kunna förbjuda bandinspelning om det kan antagas att upptagningen så besvärar den som höres att det blir till men för utredningen i målet.

Parters och vittnens obenägenhet att uttala sig i rättegångar har som rättegångsutredningen påtalat markanl ökat under senare år. Det är en allmän erfarenhet bland åklagare att särskilt i mål om rån, våld och narko­tika rädslan för hämnd och trakasserier är mycket vanlig bland målsägan­den och vittnen. Först genom lång övertalning och löfte om att utsagan med stöd av 46 kap. 7 § rättegångsbalken skall få lämnas utan att den filltalade är närvarande har vederbörande förmåtts medverka i rättegång­en. En ovillkorlig rätt för enskild att i dylika fall göra bandupptagning skulle utgöra ell avsevärt men för utredningen i målet. Med hänvisning fill det sagda vill jag förorda att en regel som rättegångsutredningen föreslagil införes i 5 kap. 9 § rättegångsbalken.

Vad avser fotograferingsförbudet har utredningen uttalat att det för integritetsskyddsaspekten har en så utomordentlig betydelse att det bör finnas kvar. Jag delar utredningens uppfattning.

1.3 Överåklagaren i Malmö

Angående bandinspelning vid domstolsförhandling

Det är helt klart att den i svensk rätt förankrade offentlighetsprincipens syfte att möjliggöra observation och kontroll av rättsväsendet redan är tillgodosett genom allmänhetens och pressrepresentanternas möjlighet att närvara vid rättegångar och att ta del av domstolens handlingar, även om tillgång till bandinspelade referat inte förelegat.

För dagen kan bandinspelning vid domstolsförhandling förbjudas jml. 5 kap. 9 § RB endasi om den är att bedöma som ordningsslörande. Dagens inspelningsapparatur är så avancerad att ljudupptagningar kan göras av allmänheten utan att ordningen stores i en sessionssal. Spörsmålet om tillåtande av bandupptagning vid förhandling inför domstol bör idag därför inte bedömas med utgångspunkt från om en sådan är ordningsstörande utan i stället med utgångsåunkt från hur upptagningen kan komma all påverka förhandlingen och i densamma uppträdande personer. Den på fältet verksamme åklagaren kan konstatera att det blir allt vanligare att parter och vittnen på gmnd av rädsla och ibland uttryckliga hot inte önskar eller rent av vägrar inställa sig till förhandlingar. Parter och vittnen upple-

Prop. 1979/80:87

70

ver redan idag en domstolsförhandling som en stor psykisk påfrestning. Det måste anses ställt utom allt ivivel att benägenheien hos dessa personer att medverka för sakens utredande minskar om möjligheten för envar uppkom atl göra inspelningar vid förhandlingen. Ej endasi härav kan sakens utredande försvåras eller försämras, utan kan t.ex. inspelningar från förhandlingar hjälpa senare lagförda att lägga upp strategin för att få ett kvalificerat åtal mot sig ogillat.

Det måste fastslås alt domstolsförhandlingar i första hand angår de i förhandlingen berörda parterna med för dessa synnerligen viktiga avgöran­den fattade av domstolen och endast i andra hand angår allmänheten.

För exempelvis part kan det understundom vara fördelaktigt att få göra inspelning av förhandling. Att reglera spörsmålet genom etl dispensibelt förbud eller ett differentierat förbud låter sig emellertid inte göras på gmnd av de många bedömningsavgöranden som under sådana förhållanden mås­te fattas.

Det lämpligaste är därför att införa etl absolut inspelningsförbud vid domstolsförhandling oavsett om densamma avser brott- eller civilmål.

Angående fotograferingsförbudet 15 kap. 9 § RB

Med glädje konstateras att det av domstolsverkets utredning klart kan utläsas att samtliga personer verket varit i kontakt med ställt sig klart negativa mot en liberalisering av det ovillkorliga förbudet att fotografera i rättssalar.

Förbudet hindrar dock ej de med kameror och med etiska aspekier i mindre mån försedda personer som utanför rättssalarna nästan hysteriskt söker fånga misstänkt eller tilltalad på film. Praktiska problem uppslår för att skydda parten i rättegången från att bli fotograferad och få sitt foto utsaU i tidningar.

Det är självklart att en brottsling skall dömas av domstolen. Som ytterli­gare straff skall han inle, mot sin önskan, med foto behöva uppträda i tidningar.

Fotograferingsförbudet borde därför utvidgas Ull att gälla i hela dom­stolsbyggnaden eller i dess omedelbara närhet då någon i rättegången inblandad person inställer sig eller lämnar förhandlingen.

1.4 Länsåklagaren i Östergötlands län

Sedan jag anmodats avge yttrande över domstolsverkets utredning om rättslig reglering av enskilds bandinspelning m. m. får jag härmed anföra följande.

Domstolsverket har i utredningen haft att ta ställning Ull två olika frågor, dels om det finns skäl att införa en reglering i rättegångsbalken om enskilds rätt att göra ljudupptagning vid rättegång, dels ock om det finns skäl att avskaffa det gällande förbudet enligt RB 5 kap 9 § att fotografera i rättssa­len vid rättegång.

Prop. 1979/80:87

71

Regler om enskilds ljudupptagning vid rättegång saknas men behov av sådana regler har blivil alltmer aktuelll allleflersom den moderna lekniken har gjort inspelningsapparater tillgängliga för vem som helst och dessutom utformade och utmstade på etl sådanl sätl alt de mycket diskret och med gott tekniskt resultat kan användas även från åhörarplats i en rättegångs­sal. Det kan därför oftast inte av rättens ordförande hävdas atl begagnan­det av en sådan bandspelare stör ordningen vid förhandlingen och möjlig­het saknas därför enligt ordalydelsen av RB 5 kap 9 § fill ingripande.

I sin utredning har domslolsverket vid diskussionen om reglering av enskilds rätt till bandinspelning vid rättegång är önskvärd ställt offentlig­hetsprincipen mol intresset av personlig integritet för den enskilde. Man har därvid kommit Ull den slutsatsen att de skäl som från integritetsskydds­synpunkt talar för inspelningsförbud inte har den tyngden all de motiverar inskränkningar i offentlighetsprincipen. Domstolsverket anser därför att någon reglering av enskilds rätt till bandinspelning vid rättegång bör inte ske utan att det är tilh-äckligl med de möjligheter som redan finns för rättens ordförande att ingripa om inspelningen sker under sådana former att den kan anses störa förhandlingen.

Vad gäller fotograferingsförbudet har domstolsverket däremot motsatt uppfattning och anför att - även om fotograferingsförbudet innebär en inskränkning av offentlighetsprincipen - förbudet ur integritetsskyddsas­pekt har så utomordentlig betydelse aU del bör bestå.

Två av utredningens ledamöter har reserverat sig vad gäller regleringen av bandinspelning och anser att en bestämmelse bör införas av innebörd att rättens ordförande får möjlighet att förbjuda att annan än rätten gör ljudupptagningar vid rättegången om det kan antagas att upptagningen besvärar den som höres så att det kan bli Ull men för utredningen.

Rättegångsutredningen, som avgivit särskih yttrande, anser i likhet med reservantema, att rättens ordförande bör ges möjlighet att, även om en bandinspelning vid rättegång inte är störande, förbjuda att inspelning göres om den kan tänkas innebära men för utredningen. Rättegångsutredningen anser att den inskränkning i offentlighetsprincipen som härigenom kan komma att göras är av underordnad betydelse eftersom förhandlingen som sådan är offentlig.

Vad gäller fotograferingsförbudet har rättegångsutredningen den stånd­punkten att starka skäl talar för aUmänt förbud mot fotografering i rättssal men att ett förbud inte bör drivas in absurdum.

Vad angår frågan om bandinspelning harjag för egen del samma uppfatt­ning som rättegångsutredningen och de båda reservanterna. Det bör finnas en möjlighet för rättens ordförande att även av andra än rena ordningsskäl förbjuda enskilda att göra inspelningar under pågående rättegång. Enligt min mening är intresset av integritet för den enskilde minst lika stort i detta sammanhang som när del gäller fotografering. Som rätlegångsulredningen anfört är det naturligtvis inte själva inspelningen som känns besvärande

Prop. 1979/80: 87

72

utan vetskapen om att risk finnes för att den ska kunna användas på etl eller annat sätt, t. ex. för återgivning i radio eller TV. Några betänkligheter vad gäller offenllighetsintressel bör inle finnas. Delta intresse är fulll ut tillgodosett genom förhandlingens offentlighet.

Belräffande frågan om fotograferingsförbudel är del min uppfattning atl förbudei mycket väl kan tas bort och, i konsekvens med vad som sagts om bandinspelning, ersättas med en ullrycklig möjlighet för rättens ordförande atl förbjuda fotografering i rättssalen av andra än rena ordningsskäl, när­mast av hänsyn lill enskilds integritet.

1.5 Länsåklagaren i Kopparbergs lan

Anmodad inkomma med yttrande över rubricerad utredning får jag anföra atl jag i allt väsentligt delar de av rätlegångsulredningen i yttrande den 19 januari 1979 framförda synpunktema i nu akluella frågor.

2    Svea hovrätt

Under ulredningens gång har skilda meningar yppats i frågan om riktig­heten av att - som domstolsverket gjort - begränsa utredningen till att avse enskilds rätt att företa inspelning medan de överväganden och slutsat­ser som avser återgivning av det inspelade, särskilt via radio och TV, ansetts falla utanför ramen av utredningsuppdraget.

Hovrätten saknar anledning att nu taga ställning till angivna spörsmål. Självklart är emellertid att ålergivningsfrågan måste utredas närmare i det fortsatta arbetet.

Lika med domstolsverket finner hovrätten att något behov inle förelig­ger att lagfästa rätten till enskilds bandinspelning såvitt nu är ifråga. Denna måste anses vara en del av den i 5 kap. 1 § första stycket rättegångsbalken fastslagna offenUighetsgmndsatsen.

En ljudupptagning vid rättegång kan i och för sig vara störande och därmed till men för ordningens upprätthållande. Emellertid har problemen i detta sammanhang i huvudsak eliminerats i och med tillgången till dagens tekniskt avancerade hjälpmedel. Vägande skäl att på nu angiven gmnd -utöver ordförandes befogenheter enligt 5 kap. 9 § första stycket rättegångs­balken - rättsligen reglera enskilds bandinspelning föreligger enligl hov­rättens mening inte. Det kan för övrigl ifrågasättas om icke elt förbud mot eller inskränkning i rälten till inspelning inom ramen för offentlighets­principen skulle bli illusorisk eftersom av utredningen framgår alt i handeln finns bandspelare av ett cigarettpakets storiek och med sådan teknik att en inspelning kan ske med gott resullal ulan att den ens uppmärksammas. -Emellertid kan hovrälten inte bortse från de synpunkter som räUegångs-ulredningen anför, nämligen att det blir allt vanligare att parter och vittnen

Prop. 1979/80:87

73

på gmnd av rädsla - ibland t.o.m. uttryckliga hol - är obenägna alt uttala sig i rättegångar eller t. o. m. vägrar att infinna sig och alt "viljan att uttala sig kan bli ännu mindre om utsagorna inspelas av enskilda personer i rättssalen". I dylika situationer kan det vara angeläget att rättens ordfö­rande har en laglig möjlighet att inskränka den enskildes rält alt göra en inspelning. Hovrätten kan därför anslula sig till den uppfattningen att i 5 kap. 9§ första stycket rältegångsbalken intages en regel av innehåll, som framgår av rättegångsutredningens yttrande eller att rättens ordförande äger "förbjuda att annan än rn tager upp förhör på fonetisk väg, om det kan antagas att upptagningen så besvärar den som höres att det blir till men för utredningen i målet".

Vad slutligen angår den i utredningen behandlade frågan om fotografe­ringsförbud anser hovrätten all förbudei i princip bör bibehållas men att vissa jämkningar i nu gällande regel kan förtjäna all övervägas.

3   Stockholms tingsrätt

Tingsrätten ansluter sig till rättegångsutredningens åsikt att utgångs­punkten bör vara att inspelning som inte stör ordningen vid förhandling alltjämt bör vara tillåten men att rättens ordförande måste kunna hindra sådan inspelning som visar sig vara till men för utredningen i målet på sätt som rättegångsutredningen beskrivit. Tingsrättens erfarenheter bekräftar vad rättegångsutredningen anfört om svårigheterna att få parter och vitt­nen att yttra sig under förhandling eller att - i vissa fall - ens infinna sig. Det är en klar risk att dessa svårigheter ökar om den som skall höras får klart för sig att hans utsaga kommer att spelas in för atl återges, t.ex. i radio. Reglema om slängda dörrar torde knappast kunna lillämpas på sådant sätt att varje privat inspelning, som rätten finner önskvärt förhind­ra, omöjliggöres. Tingsrätten anser den i rättegångsutredningens yttrande föreslagna bestämmelsen välgmndad och ändamålsenlig. - Det kunde kanske övervägas - ehum det går utöver utredningsuppdraget - att låta bestämmelsen avse även sådan ljudupptagning, som avses att utsändas direkt.

Tingsrätten vill i detla sammanhang fästa uppmärksamhet på frågan om vilka möjligheter domstol har att vid missmk av inspelningsanordning ingripa omedelbart med t. ex. förverkande.

Domstolsverket föreslår atl förbudet mot fotografering i rättssalen skall bestå. Gmnden för verkets mening tycks - i motsats mot verkets över­väganden rörande bandinspelning - vara att de i rättegången dellagande personema skall få slippa följderna av publicering eller annan användning av fotografier från rättegången.

Enligt tingsrättens mening är domstolens intresse av att förhandlingen inte störs av ovidkommande inslag liksom parters och andra deltagares

Prop. 1979/80:87

74

önskan att i möjligaste mån få vara i fred - alltjämt stark. Del är iveksamt om ett fotografi från en rättegång tjänar något förnuftigt ändamål. Tings­rätten som antar atl förbudet gäller även TV-filmning och annan elektro­nisk bildupptagning anser inte att det finns skäl atl jämka del nu gällande förbudet mot foiografering.

Tingsrälten ansluler sig avslulningsvis lill rätlegångsutredningens åsikl att också frågan om återgivning av bandinspelningar bör utredas. Därvid bör inte bara åtemtsändning i etermedia beaktas. Till tingsrätten har i något fall framförts begäran att få ställa in mikrofoner i rättssalen och ansluta dem till högtalare utanför denna. Ingen sådan framställning har såvitt känt beviljats. Men del är inte självklart att elt sådant beslul om avslag kan gmndas bara på ordförandens ansvar för ordningen vid räliens sammanträden.

4    Södertälje tingsrätt

Bandinspelning vid rättegång

För närvarande saknas bestämmelser om bandinspelning vid rättegång, vilket innebär att bandinspelning torde kunna förbjudas endast när den slör förhandlingen, i vilket fall rättens ordförande kan ingripa med stöd av 5 kap 9 § rättegångsbalken.

Såväl i gmndlag som i rättegångsbalken har fastslagits att förhandling vid domstol skall vara offentlig. Otvivelaktigt har offentligheten vid dom­stol bidragit till att domstolarna i hög grad åtnjuter allmänhelens förtroen­de.

Såsom framgår av utredningen finns det - utöver de fall då man kan tala om egenthg stöming genom bandinspelning - åtskilliga situationer i vilka det kan synas befogat att begränsa eller avstyra privat bandinspelning. Det finns därför anledning att diskutera frågan om förbud i en eller annan form. Även frågan om domstolama bör vidta åtgärder för att underlätta prival bandinspelning, när sådan ulan nackdel kan ske, kan vara värd att övervä­gas.

Det kan möjligen göras gällande att offentlighetsprincipen är i tillräcklig grad beaktad genom att allmänheten äger fritt fillträde till domstolsför­handlingar och att ett förbud mot privat bandinspelning följaktligen inle skulle innebära att offentlighetsprincipen träds för när. Vidare kan hävdas att betydelsen av offentligheten i någon mån minskat genom den insyn i och kontroll av domstolamas verksamhet som numera sker exempelvis genom att offentlig försvarare förordnas i de flesla brottmål. Allmänhetens krav på information om samhällsfunktionerna och myndigheternas ageran­de i olika situationer har emellertid på ett markant sätl ökat, och möjlighe­terna att sprida information har också på olika sätt förbättrats. Ett allmänt

Prop. 1979/80:87

75

förbud mot privat bandinspelning vid rättegång skulle i dagens läge kunna uppfattas som etl allvariigl avsleg från den sedan gammalt gällande offent­lighetsprincipen. Ett sådant förbud bör därför enligl tingsrättens mening inte komma i fråga. Även tanken på ett dispensibelt förbud bör avvisas. I stället bör privat bandinspelning vid räliegång i princip vara fri med möjlig­het till inskränkningar i vissa fall. 1 allmänhet får väl parter anses ha ett större intresse av att kunna göra bandinspelning än vad åhörare i rätte­gången har. Det torde dock vara svårt att göra åtskillnad mellan parter och övriga.

Avvägningen mellan integriletsskyddsintresset och offenllighetsintres­set bör således även fortsättningsvis göras så att det förra i allmänhet får stå tillbaka för del senare. I de fall då det förra inle anses kunna offras bör lösningen sökas i regler som ger möjlighet att begränsa rätten till privat bandinspelning och inte i utvidgade regler om rättegång inom stängda dörrar.

När det gäller tillämpningen av 5 kap 9 § rältegångsbalken är det uppen­bart att ljud och montering av iögonenfallande teknisk apparatur kan verka störande. Däremot är det tveksamt om blotta förekomsten av bandinspel­ning exempelvis i fall när inspelningen påverkar parts eller vittnes villighet att uttala sig kan anses innefatta sådan störning som avses i nämnda lagmm. Sannolikt skulle få domare vara beredda atl i sådant fall förbjuda inspelningen av ordningsskäl.

Vid tingsrätten har förekommil ett större tvistemål familjemål - där ena parten företog inspelning under förhandlingarna. Parten lät sedan sprida ut skrifter av inspelningama lill domslolar och andra myndigheter saml till pressen. Vidare har Sveriges Radio företagit inspelning i ett uppmärksammal brottmål. I ett annat brottmål har lokalradion gjort inspel­ning. Själva inspelningama föranledde i dessa mål inte några större olägen­heter.

Inom tingsrätten finns i övrigt ingen erfarenhet av mål där frågan om inspelningsförbud har aktualiserats. Däremot förekommer inte så sällan mål i vilka parter och vittnen ådagalägger en tydlig ovilja att fritt berätta vad de vet - av rädsla för repressalier eller av annan orsak. Det kan med fog antagas att en obegränsad rätt till fonetisk upptagning av deras berättel­ser skulle göra dem än mer obenägna att yttra sig. En sådan utveckling skulle vara till avsevärt men för ulredningen i målen. Rättens ordförande bör därför få uttryckligt stöd i lag för att förbjuda bandupptagning i dylika fall. Även andra fall kan tänkas, framför allt i stora narkotikamål, där privata bandupptagningar kan vara lill men för utredningen i målel eller mål som har nära samband med detta.

En sådan försiktig utvidgning av rätten att förbjuda privat bandinspel­ning som här förordas innefattar enligt tingsrättens mening inte något avsteg från offentlighetsprincipen och försvårar inle heller nämnvärt jour­nalistemas möjlighet att förmedla information från rättegångar. Det är ju

Prop. 1979/80: 87

76

inte information i form av ordagrant återgivna brottsstycken ur parters och vittnens berättelser som i första hand bör förmedlas till allmänhelen utan en helhetsbild av vad som förekommit i rätten.

Tingsrätten anser således sammanfattningsvis atl rätten till privat band­inspelning i princip bör vara fri men atl ordföranden bör få någol slörre möjligheter än i dag atl i enskilda fall begränsa denna rält.

Slutligen vill tingsrätten framhålla att frågan om rätten till inspelning inle bör lösas fristående från frågan om rätten till återgivning av del inspelade.

Förbud mot fotografering

Det i 5 kap 9 S rättegångsbalken inskrivna fotograferingsförbudet är känt och accepterat, vilket bäsl visas av alt försök lill överträdelse av förbudei praktiskt taget aldrig sker. Tingsrätten anser i likhet med utredningen att det inle finns skäl att mjuka upp förbudet. Möjligen bör det omformuleras så att lagtexten bätlre återger vad som enligt moliven avses, nämligen förbud mot fotografering under pågående förhandling. Det kan också över­vägas atl införa bestämmelser i syfte all stävja det föga tilltalande bmket att ta närgångna bilder av tilltalade eller andra i rättegången deltagande personer på väg in i eller ul från tingssalen. En lösning av delta problem utan förbud i lag torde dock vara att föredra.

5   Malmö tingsrätt

Bandinspelning av enskild vid rättens förhandlingar har vid denna tings­rätt förekommit i både brottmål och tvistemål. Mestadels har det varit Sveriges Radio som efter anmälan till vederbörande ordförande gjort så­dana inspelningar. Några påtagliga olägenheter därav för rätten har inte förekommit.

Tingsrätten delar domstolsverkets uppfattning, atl det ej är påkallat alt införa ett förbud mot enskilds bandinspelning. Ej heller synes det f. n. finnas skäl att reglera sådan inspelning. Tingsrätten instämmer också med domstolsverket, atl tillräckligt starka skäl talar för ett bibehållande av det i rättegångsbalken stadgade förbudet mot foiografering i rättssalen.

Offentlighetsprincipen såsom den utvecklats i vårt land är av största betydelse för rättssäkerheten och medborgamas förtroende för myndig­heters och domstolars arbete. Införandet av ett förbud mot enskilds band­inspelning skulle beröva offentlighetsprincipen en högst väsentlig ingredi­ens, nämligen den gmndlagsfästa rätten till informationsfrihet. De integri­tetsskäl som redovisas i utredningen är beaktansvärda men ej så tungt vägande att de motiverar ett förbud. De situationer, där avsteg från offent­lighetsprincipen kan ske enligt gällande rätt, är klart angivna i lag och lämnar inte utrymme för någon diskretionär prövning. Belydelsen härav

Prop. 1979/80:87

77

gör att tingsrätten ej kan acceptera en bestämmelse av det innehåll som rätlegångsulredningen har föreslagil. Vidare vill tingsrätten framföra som sin mening atl missbruk av en bandinspelning ej kan ulgöra skäl för ell förbud utan bör förekommas på annat sätt.

Rättegångsutredningen och domstolsverket har berört frågan om skyl­dighel för domstol atl tillhandahålla enskild kopior av rättens fonetiska upptagningar. Ehum någon framslällning om sådana kopior ännu inte gjorts vid denna tingsrätt, anser tingsrätten det nödvändigt att frågan om avgift för dylika kopior snarast regleras.

6    Halmstads tingsrätt

Tingsrätten tillstyrker domstolsverkets förslag att inskränkningar nu inte föreskrives belräffande enskilds rält till inspelning under rättegång samt att nuvarande fotograferingsförbud bibehålles,

1. Skälen för och emol en inspelningsräii kan naturligtvis varieras och utvecklas mera ingående än som skett i promemorian. För ett förbud bmkar bl. a. åberopas på olika sätl beskrivna integritelsskyddsinlressen för enskilda. Det vill synas som om sådana intressen i första hand kan och bör tillgodoses med hjälp av regler som gäller eller bör uppställas för massmedias behandling av material från rättegångar.

Särskilt intresse har - vid en diskussion av processrältsliga regler om inspelningsrätten - de synpunkter som anförts av rätlegångsulredningen. Utredningen föreslåratt inspelning skall kunna förbjudas om upptagningen så besvärar den som höres att del blir lill men för utredningen. Strävan­dena att främja rättegångens kvalitet är naluriiglvis särskilt beaktansvärda. Kraven på offenflighet kan behöva vika när de möter intressen av nu antydd art.

Även om fingsrälten har starka sympatier för vad rätlegångsulredningen här anför och förordat, har emellertid tingsrätten stannat för alt avstyrka den föreslagna regleringen. Avgörande har härvid varit atl det inte kan anses vara tillräckligl visal all det finns etl faktiskt behov av den föreslag­na begränsningen av en fri inspelningsrätt. Tingsrätten har sålunda inte kännedom om något fall, när ett inspelningsförbud skulle varit klart befo­gat. Inte heller redovisas i den remitterade promemorian några inträffade fall där avsaknaden av förbudsmöjlighet varit klart oläglig. Offentlighets­intresset får enligt tingsrättens mening anses vara så starkt att inskränk­ningar av nu diskuterat slag inte bör vidtagas utan ett klart dokumenterat faktiskt behov av dem.

En regel som den av rättegångsutredningen föreslagna skulle möjligen i prakUken inte sällan komma att förfela sitl syfte. En tillämpning kan sålunda väntas bli aktuell särskilt i mål som av ell eller annal skäl väckt allmän uppmärksamhet. Man har skäl atl räkna med att elt inspelningsför-

Prop. 1979/80: 87

78

bud i ett sådanl sammanhang kan ge anledning lill ingående kommentarer och omfattande diskussioner i massmedia. Den hörde och hans uppgifler och förhållanden kan därvid bli föremål för en mera närgången uppmärk­samhet än som eljesl skulle varit fallel.

Till vad tingsrälten ovan anfört kan fogas skäl av närmasl praktisk arl. En bestämmelse som den föreslagna niåste ge svårigheier och ojämnheter i tillämpningen. En nyanserad tillämpning kan bl. a, kräva all hänsyn tages till vem som vill göra en inspelning; slarka skäl bör föreligga för all vägra part inspelningsrätt.

Här är också att beakla all ell av ordföranden faltal beslul får omedelbar prakiisk efterföljd, eflersom särskild lalan inle kan föras mot beslutet. Del kan dessutom vara något osäkert vad som kan hända efler en fullföljd av målet. Del är mle uteslutet all elt grovt felakligl förbudsbeslul skulle -såsom elt felaktigt offenllighetsinskränkande förbud - kunna föranleda undanröjande av en meddelad dom, Till allt della kommer all efterfölj­den av etl inspelningsförbud kan vara svårkontrollerad.

Slutligen bör här erinras om svårigheterna att finna något objektivt underlag för en prövning av uppkommen fråga om inspelningsförbud, I praktiken lorde man bli hänvisad lill att godta en persons uppgift att en inspelning märkbart skulle besvära honom,

2,    Som skäl för alt bibehålla fotograferingsförbudet har i huvudsak

anförts att en fotografering kan utgöra en allvarlig integritetskränkning.

För etl förbud talar också med särskild styrka atl del från informationssyn­

punkt knappast kan framstå som särskilt angeläget atl personer som del­

tager i domstolsförhandlingar fritl skall kunna fotograferas. Informations­

intresset av fotografier är utomordentligt mycket svagare än iniressel av

ett återgivande av innehållet i vad som yttras vid en förhandling.

3.    I övrigt finner Ungsrätlen anledning att till domstolsverkets prome­

moria göra följande särskilda anteckningar.

Sid 18

Domslolsverket synes ha utgått ifrån all uppdraget avsell endast bandin­spelningar och därmed jämförbara inspelningar. Det kan ifrågasättas om så snäva gränser bör slällas upp för en diskussion. Motsvarande olägenheler som av bandinspelningar följer i förstärkt grad av exempelvis upptagningar för direktutsändning.

I detta sammanhang har det starkt inlresse vilken formulering som väljes

för en bestämmelse. Rättegångsutredningen använder i sill förslag ordalag

som uppenbarligen hämtats från 6 kap. 9 § rättegångsbalken ("upptagas -

---- på fonetisk väg"). Från språkliga utgångspunkter kan detla uttrycks­

sätt möjligen inge osäkerhet. Uttrycket skulle kunna avse endast själva

upptagandet (mikrofontekniken), men också uttrycka kombinationen av

upplagande och registrering.

Prop. 1979/80:87

79

Sid. 22 f

Referatet av Ekelöfs diskussion av offentlighetsprincipens problematik är rapsodiskl. Del gör dålig rättvisa ål del nyanserade resonemang som Ekelöf redovisar för all fästa uppmärksamhelen på etl vikligl problem, förtjänt atl göras till föremål för mer grundliga undersökningar. Referaiel skämmes dessvärre också av en del lämligen uppseendeväckande felcitat med klart förvanskande effekter.

Sid. 25

Uttalandet alt det är straffliart alt "utan lillslånd i hemlighet" spela in förhandling inom slängda dörrar kan vara missvisande och kräva ell till-lägg. För straffbarhel enligl 4 kap. 9 a S brottsbalken kräves sälunda alt inspelningen göres av nägon som inte är behörigen närvarande vid för­handlingen. Närvarande part lorde sålunda ha full räll atl ulan särskilt tillstånd göra en inspelning. Rätlen lorde möjligen var oförhindrad alt fråga om inspelning sker. Sker inspelning, kan ökade skäl föreligga atl med slöd av 5 kap. 4 S rättegångsbalken förorda alt vad som förekommil vid för­handlingen inte får uppenbaras. På motsvarande säll kan det länkas vara legitimt att vid offenllig förhandling, vid vilken fråga om slängda dörrar kan uppkomma, efterhöra om bandinspelning sker. Risken för bandin­spelning kan sålunda ha betydelse för parts inslällning till och rätlens avgörande av frågan om offentlighet. - Etl klarläggande uttalande från lagstiftarens sida i dessa frågor om aktivitet från rättens sida kan ha intresse.

Sid. 53

Promemorians uttalanden till ledning för domstolarnas hanlering av inspel­ningsfrågor inger någon osäkerhet. Enligl promemorian skulle del sålunda normalt vara tillåtet att placera en mikrofon i anslulning till parternas, vittnets eller rättens plalser. Troligen har etl "inte" fallit borl ur mening­en, eflersoni en motsatt ståndpunkt synes höggradigt befogad. Platser avsedda för de agerande i en rättegång bör självfallet aldrig belamras med ovidkommande mikrofoner för närgängen ljudupptagning. Den därefter i promemorian följande meningen är till följd av någol språkligt missöde svårbegriplig, Avsiklen torde ha varit att uttala att indiskreta mikrofonför­flyttningar under pågående förhandlingar inte kan godtagas.

7   Integritetsskyddskommittén

Ang. enskilds bandinspelning

Enligt gällande rätt torde vem som helst få spela in på band vad som försiggår vid rättegång som inte hålls inom stängda dörrar, om inspelning-

Prop. 1979/80: 87

80

en kan göras utan all verka i leknisk mening störande vid förhandling. Reglerna i 5 kap. rättegångsbalken (RB) om ordning vid domstol är enligl integritetsskyddskommitténs mening helt tillfyllest om rnan endast vill komma till rätta med slörande i leknisk mening. Det går alltså att med hjälp av nu gällande bestämmelser förhindra störningar som uppkommer på gmnd av maskinljud från inspelningsapparater, sladdar som hindrar, spring med mikrofoner etc.

Som kommittén tidigare har anfört i annat sammanhang kan den princi­piella friheten atl med hjälp av leknisk apparatur uppta rättegångsförhand­lingar vara diskutabel från inlegritetskyddssynpunkt. I själva verkel för­håller det sig numera så att den tekniska ulvecklingen har medfört att integritetsskyddsaspekten är den hell dominerande beträffande denna frå­ga. Den moderna tekniken har frambringat inspelningsapparater som kan användas utan att i leknisk mening vara störande. Samtidigt har teknikens framsteg medfört att upptaget material på elt helt annal sätl än lidigare på kort tid kan spridas till den stora allmänhelen. Del är därför enligt kommit­téns mening väsentligl atl göra del möjligt att ingripa mot inte avsedd användning av material som inspelats vid rältegångsförhandling.

Domstolsverket har inte utrett de problem som kan vara förenade med återgivning av det inspelade materialet. Verket har ansell att uppdraget endasi har gällt frågan om rätten att företa inspelning. Oavsett hur dom­stolsverkels uppdrag skall lolkas i della avseende torde det vara helt klart att det är återgivning av det inspelade som är den verkliga integriletsfaran. Del obehag eller den rädsla som själva inspelningen framkallar beror i de allra flesta fall ytterst på tanken att del inspelade kan komma atl återges i t. ex. massmedierna radio och TV eller kan komma att föras vidare på annat sätt som den enskilde kan få obehag av.

I detta sammanhang kan nämnas att kommittén för närvarande ägnar sig åt frågor om användning av material som avser enskilds privatliv. Kommit­tén inskränker sig därvid inte till frågan om användning av material som åtkommits på olagligt eller otillbörligt sätt. Kommitténs slutbetänkande kommer därför att omfatta också användning av sådant material som upptagits genom t.ex. privat bandinspelning vid rättegång. Kommittén anser det dock angeläget atl redan på inspelningsstadiet kunna hindra upptagningar som vid en framtida - eller samtidig - återgivning kan komma att kränka den hördes personliga integritet.

I likhet med rättegångsutredningen är kommittén av den uppfattningen att bestämmelsema i 5 kap. 9 S RB bör kompletteras på så sätt atl rättens ordförande också äger förbjuda privat bandinspelning av andra skäl än rena ordningsskäl. Kommittén vill emellertid sträcka sig något längre än vad rättegångsutredningen har föreslagit. Enligl kommitténs mening är det nämligen angeläget att kunna hindra inspelning av integritetskränkande material även om inspelningen inte skulle vara Ull men för utredningen i målet.

Prop. 1979/80:87

81

Kommittén kan alltså för sin del ansluta sig till det av rättegångsutred­ningen föreslagna tillägget till stadgandet i 5 kap. 9S andra styckei RB. Dämtöver bör stadgandet enligt kommitténs mening ges elt tillägg tiil skydd för den enskildes personliga integritet.

Efter dessa tillägg skulle ifrågavarande stadgande förslagsvis ges föl­jande innehåll. - Det av rättegängsutredningen föreslagna tillägget har stmkits under med heldragen linje. Kommitténs kompletteringsförslag har markerats med streckad linje.

På rättens ordförande ankommer att upprätthälla ordning vid rättens sammanträden och att meddela därför nödiga föreskrifier. Han äger utvisa den som stör förhandlingen eller eljesl upplräder otillbörligt så ock för undvikande av trängsel begränsa antalet åhörare i rättssalen. Likaså äger han förbjuda att annan än rätten lager upp förhör på fonetisk väg. om det kan antagas atl upptagningen aniingen så besvärar den som höres att det hlir till men för utredningen i målet eller framkallar fara för den hördes personliga integritet. Ej må folografi lagas i råtlssa­len.

Ang. fotograferingsförbudet

TUI gmnd för det nu föreliggande fotograferingsförbudel tycks ha legat både syftet att skydda förhandlingen mot störning i leknisk mening och enskilda parters krav på skydd för sin integritet. Del förhållandet all fotografering genom den tekniska utvecklingen numera inle behövei vara störande för ordningen i rättssalen anser kommittén inte böra tillmätas avgörande betydelse. Kommittén anser därför i likhet med domstolsverket atl kravet på inlegrilelsskydd är av sådan tyngd atl förbudei bör beslå.

Kommittén anser det inte finnas anledning att utvidga fotograferingsför­budet i 5 kap. 9 § RB till att gälla också utanför rättssalen. 1 detta samman­hang vill kommittén erinra om det förslag som kommittén lidigare har lagl fram i sitt andra delbetänkande (SOU 1974: 75) Fotografering och integri­tet. I detta belänkande föreslog kommittén att det skulle vara straffbart att olovligen fotografera någon när denne var inomhus i sin bostad eller var för vård inlagen på sjukhus eller annan anstalt. Del föreslogs också bli straff­bart att olovligen fotografera någon när denne befann sig på en plats där han var skyddad för allmän insyn och fotograferingen uppenbarligen var kränkande för honom. Kommitténs förslag har ännu inte letl till lagstift­ning.

I sitt slulbelänkande kommer kommittén också all ta upp frågan om användning av bilder som kan vara kränkande för den enskildes integritet. Det behöver inte sägas särskill att sådana bilder också kan ha lagits vid rättegångsförhandling.

6    Riksdagen 1979/80. I saml. Nr 87

Prop. 1979/80: 87

8    Rätlegångsutredningen

Som framgår av domstolsverkets skrivelse till regeringen i samband med överlämnandet av promemorian har rättegängsutredningen lidigare yttrat sig till domstolsverket över promemorian i dess dåvarande skick, Eflersom verket inte funnit anledning omarbeta promemorian med anledning av vad utredningen då anförde kan utredningen nu i slort sell hänvisa till silt tidigare yttrande. De "förtydliganden" som verket gör i skrivelsen till regeringen föranleder utredningen all härutöver uttala följande,

Råitegångsutredningen vidhåller sin uppfattning om alt överväganden av inspelningsfrågor, vilka inte tar hänsyn också till återgivningsmöjligheten även i radio eller TV - är av mindre inlresse, Ulredningen anser också fortfarande atl uppdraget innefattat en skyldighet att göra sädana övervä­ganden. En sådan skyldighel innebär inte nödvändigtvis all man måsie överväga elt förbud atl återge inspelningen i exempelvis radio.

Inom utredningen har rått fullständig enighet om att inspelningen måste kunna förbjudas om den är till men för utredningen i målet. Intresset av att målel blir ulrett på bäsla möjliga sätt tar enligt utredningens uppfattning klart över de intressen som kan anföras till stöd för en oinskränkt rätl alt göra prival bandinspelning.

Även den som ansluter sig till nyssnämnda uppfattning kan naturiigtvis motsätta sig en rättslig reglering av inspelningsfrågan. Skälet skulle då främst vara att det inte föreligger något behov av en sådan reglering. Denna fråga kommer atl belysas vid remissbehandlingen. Rättegångs­utredningen anser att det redan finns etl visst behov. Utredningen vill emellertid understryka atl del i denna fråga inte finns anledning för lagstif­taren atl avvakta till dess ell akul och mer omfattande behov visat sig föreligga. Vad det gäller är ju bara att införa en möjlighet att förbjuda en inspelning. Möjligheten behöver inte utnyttjas förrän ett behov föreligger. Härtill kommer atl det skulle vara ytterst otillfredsställande all tvingas avgöra ett mål på bristfällig utredning enbart därför all en prival bandin­spelning inte kan förbjudas.

Rättegångsutredningen har i sitt yttrande pekal på skyldigheten att till­handahålla kopia av fonetisk upplagning och härvid framhållil vissa pro­blem av såväl rättslig som praktisk natur, vilka enligt ulredningens uppfatt­ning är värda uppmärksamhet. Domstolsverket inskränker sig till ett påslå­ende om att det torde uppstå stora svårigheter för domslolarna att till­mötesgå en begäran om kopior och att, såvitt verket har sig bekant, några framställningar om sådana kopior inte gjorts. (Se dock bilaga lill detla yttrande). Vari de uppgivna svårighetema skulle bestå undandrar sig ut­redningens bedömande men om verkets bedömning är riktig synes det vara på tiden att överväga hur kopior skall tillhandahållas. Eftersom det är fråga om utlämnande enligt de regler som gäller för allmänna handlingar bör

Prop. 1979/80: 87

83

Ullhandahållandet nämligen ske med skyndsamhel. Även i avgiftsfrågan synes en beredskap önskvärd.

1 sitt yttrande Ull domslolsverkel gjorde räUegångsulredningen vissa uttalanden även i fråga om fotograferingsförbudel i 5 kap. 9 S rältegångs­balken. Dessa uttalanden har inte föranlett någon som helst kommentar från domstolsverket. Utredningen vidhåller sin uppfattning om alt den gällande bestämmelsen behöver ses över.

Bilaga

Härmed får jag anmäla, all chefsrådmannen på avd 2 Ella[REDACTED_EFTERNAMN] idag anmält lill mig alt en part (parten personligen) under loppet av en nu pågående huvudförhandling beställt kopia av fonetisk upptagning av vitt­nesmål under huvudförhandlingen.[REDACTED_EFTERNAMN] begärde instruktioner av mig. Jag svarade, atl tingsrätten skall se till all överspelning sker till band, som skall utlämnas gratis (,jfr bilaga i domstolsverkels ulredning om rältslig reglering av enskilds bandinspelning m.m., överlämnad till regeringen genom skrivelse 1979-03-09).

Med hänsyn lill vad domslolsverkel anför i skrivelsen 1979-03-09 harjag velal uppmärksamma domstolsverket på beställningen. Cari-Anton Spak Lagman

8.1 Justitiekanslern

Rättegångsutredningen har anmodats avge yUrande över mbricerade promemoria. Samtidigt somjag härmed överiämnar ulredningens yttrande begagnar jag tillfället alt för egen del göra följande kommentarer.

I min egenskap av utredningens ordförande uppskattar jag naturiigtvis aU domstolsverket anser utredningens uppfattning i inspelningsfrågan "förtjänt av viss uppmärksamhet". Ännu bättre hade det emellertid varit om verket tagit något intryck av vad utredningen anfört. Utredningen har inom sig flera erfarna företrädare för såväl domarkåren som åklagar- och advokatkåren. Jag anser det mot den bakgmnden anmärkningsvärt att domstolsverket inte ansett utredningens omsorgsfulla yUrande till verket ens böra föranleda ett bemötande.

Som JK kan jag inte underlåta atl uttrycka min utomordentliga förvåning över det sätt på vilket domstolsverket uppfaUat sitt uppdrag. I den skrivel­se Ull regeringen, i vilken jag tog upp frågan om en reglering av räUen Ull privat bandinspelning var återgivningsfrågan en huvudpunkt.

Jag berörde också särskilt återgivning i radio. Med mitt synsätt är det helt ointressant att diskutera ämnet i fråga om man inte lar upp ålergiv­ningsfrågan, inkl. återgivning i radio eller liknande sammanhang.

Prop. 1979/80:87

84

Om regeringens uppdrag Ull domstolsverket skall uppfattas på del sätt verket gör gällande anser jag att regeringen på lämpligt sätl bör låta utreda frågan om tillåtligheten av privat bandinspelning med hänsyn särskilt till de konsekvenser en återgivning i t. ex. radio kan innebära. En särskild skri­velse härom inges samtidigt härmed från JK.

9    Yttrandefrihetsutredningen

Frågan om man bör begränsa den enskildes räll alt göra egna bandin­spelningar under rättegångar kan till en del bedömas från ordningssyn­punkl. Men i försia hand rör den konflikten mellan kravel på offentlighet vid domstolsförhandlingar och de medverkandes önskemål om enskildhet.

Domstolsverket har, med hänvisning till sill uppdrag, i huvudsak uppe­hållit sig vid de slörningar som kan uppkomma genom själva inspelningen, däremol inte vid de psykologiska verkningarna av tanken på en kommande återgivning. Med den delbedömningen av frågan ler sig verkels slutsals -att någon begränsning av inspelningsrätlen inte bör göras - naturlig.

Men, som domslolsverkel konstaterar, är det framför allt möjligheten av en offentlig återgivning som är det allt överskuggade problemel. Hur påverkar den parters och vittnens agerande i rätiegången?

Bandinspelningar kan underlätta arbelel för dem som vill bevaka doni-stolsarbelel, dvs. normall referenler av förhandlingarna i radio. TV eller tidningar. Rätlen att göra egna bandinspelningar är dock inle avgörande för offentlighetsprincipens gillighel. Offentlighetsprincipen tillgodoses redan genom rätten all närvara vid förhandlingar och rälien alt ta del av allmänna handlingar.

Del kan enligl ytlrandefrihetsutredningens mening finnas fall då hänsy­nen lill en enkel och arbelsbesparande rapportering från räitegångar måsle stå tillbaka för intresset av att den rättsliga utredningen inte skadas av de hörda personernas osäkerhei inför tanken på hur inspelningen skall kom­ma atl användas. Del är vikligl all de kan lala fritl ulan att distraheras.

Ytlrandefrihetsutredningen ansluter sig därför lill rättegångsutredning­ens uppfattning att rättens ordförande bör ges möjlighet alt förbjuda inspel­ning, om inspelningen kan antas så besvära den som hörs atl det blir lill men för den rällsliga utredningen.

I fråga om förbudei mot fotografering i rättssalar delar yttrandefrihets­utredningen domstolsverkets uppfattning all integritets- och ordningsskäl talar för ett väsentligen bibehållet förbud. Som rättegångsutredningen har framhållit kan det dock finnas anledning atl klarare ange förbudels omfatt­ning. Det borde t.ex. vara möjligt för rättens ordförande atl medge foto­grafering med parternas tillstånd under förhandlingspauser.

Prop. 1979/80:87

85

10   Sveriges domareförbund

Domareförbundet finner inte anledning att pä grund av den nu framlagda ulredningen ändra den principiella inslällning, som förbundet intog i sitt yttrande lill justiliekanslern år 1974 (se PM s. 34 f). Vad som anföres i den nu föreliggande promemorian föranleder förbundet att därutöver anföra följande.

Under mbriken Offentlighetsprincipen i rättskipningen (2.3. s. 20) nämns som exempel pä undantag från offentlighetsprincipen möjlighelen att förordna att förhandlingen helt eller delvis skall hållas inom slängda dörrar då sedlighetssårande omständigheter kan förväntas framkomma under handläggningen. Det uttalas alt bestämmelsen - varmed åsyftas 5 kap. I S 2 st. rältegångsbalken - dikterats av hänsyn till part eller annan som uppträder i rättegången. Stadgandet är emellertid enligl i sin ordaly­delse endast lillämpligl om det kan anlas alt det vid förhandlingen skall förekomma något som är slötande för anständigheten och sedligheten. Numera, när gränsen för vad sålunda betraktas som stötande förskjutils, så att krelsen av de sexuella företeelser som väcker anstöt blir mycket mindre än förr, föreligger formelll sett inte i samma utsträckning möjlighe­ten atl hålla förhandling inom slängda dörrar i mål av ifrågavarande slag. Bestämmelsen ger alllsä inle det skydd för den enskildes integritet, som domstolsverket förutsäller. Del önskvärda skyddel kan enligt förbundets mening visserligen ej åsladkommas genom elt förbud mot privata bandin­spelningar i denna typ av mål. Frågan har dock så starkt samband med de problem som behandlas i utredningen, alt den bör upplagas i della sam­manhang. Förbundel vill därvid hänvisa till vad förbundet anfört i elt yUrande den 23 januari 1979 till riksdagens ombudsmän med anledning av en förfrågan om domstolarnas praxis i förevarande hänseende i koppleri­mål. Förbundel ultalade då som sin principiella uppfattning att del är nödvändigl att det ges bestämmelser, som bätlre än nu skapar formella förutsäitningar för domslolarna all handlägga mål inom lyckia dörrar där enskilda personers integritet riskeras. Förbundet anförde atl detta behov är starkt i många sedlighetsmål men kan föreligga även i andra lyper av mål, t.ex. i mål om våld inom samlevnadsförhållanden. Enligl förbundels mening föreligger alltså ell påtagligt behov av lagbestämmelse, som ger domstol rätl all i särskilda fall - i vidare mån än gällande lagstiftning medger - göra undantag från offenllighelsprincipen och skydda den som skall höras i rättegång mol all behöva utlämna intima personliga förhållan­den åt offentligheten. I yttrande till riksdagens ombudsmän framhöll för­bundet att detla behov möjligen kan tillgodoses om 5 kap. I S rätlegångs­balken ändras i överensstämmelse med vad som föreslogs i samband med förslagel lill ny sekrelesslag (Ds Ju 1977: 11).

Förbundel anser all det är tvivelaktigt om man bör särskill reglera inspelning som sker vid förhandling inom slängda dörrar, Enligl förbun-

7   Riksdagen 1979/80. I saml. Nr87

Prop. 1979/80: 87

86

dets mening bör dock möjligheten alt förordna, att vad som förekommit vid sådan förhandling inle får uppenbaras, vara till fyllest.

Med anledning av diskussionen om behovel av etl förbud mot återgiv­ning i etermedia av gjorda inspelningar vill förbundet anföra följande.

Del är rimligl all anlaga, atl människor som hörs inför rälla kan påver­kas i sina ullalanden av alt de är medvetna om alt vad de säger kan komma atl direkt återges i radio eller TV. Det är dock svårl atl i det enskilda fallet i förväg bedöma om en inspelning kommer alt vara till men för utredningen. Frågan har emellertid också en annan aspekt. Den medborgerliga skyldig­helen att vittna upplevs säkerligen av många sorr betungande, dels genom obehaget av själva förhöret, dels genom alt inställelsen ofla medför uppoff­ringar i form av frilid eller av ekonomisk art. Dessa omständigheter gör det angeläget att i siörsta möjliga ulsträckning begränsa den press, som skyl­dighelen alt lämna uppgifter inför rätta utgör för den enskilde. De skäl som ligger bakom kravel på att rällegängarna skall vara offenlliga år hell tillgodosedda genom att uppgifterna lämnas inför dem som är närvarande i rättssalen. Uppgiflslämnaren borde härutöver inte behöva riskera alt utsa­gan mol hans vilja återges i massmedia annat än som referat. Skillnaden mellan en direkt återgivning och ett referat torde för många framslå som väsentlig. Förbundel anser atl vad nu anförts motiverar en utredning om behovel av en rältslig reglering av uppspelning i etermedia av inspelningar som har gjorts under rättegångar.

Enligt förbundels mening har domstolsverket överdrivit svårigheterna för domslolarna alt lillmölesgå önskemål om kopior av räliens fonetiska upptagningar. En kopiering av upptagningarna skulle - i varje fall om domslolarna utrustades med kassettbandspelare - tvärtom kunna innebä­ra en besparing genom atl det ofta dryga arbetet med utskrifter av fono­gram i många fall ej längre blev nödvändigt. Självfallel bör en avgifl på kopior av fonetiska upptagningar införas.

Förbundel delar domstolsverkets uppfattning atl gällande fotografe­ringsförbud bör bestå.

11    Sveriges advokatsamfund

Vad först gäller frågan om omfattningen av domstolsverkets utredning delar samfundet rättegångsutredningens framförda synpunkter, att även de problem som kan vara förenade med en återgivning av det inspelade borde ha utretts av domstolsverket. De problem av betydenhet som uppstår hänger nämligen inte i så hög grad samman med själva inspelningen som med återgivningen av den. Samfundet anser därför, att domslolsverkel bör utvidga sin utredning och redovisa de överväganden som kan samman­hänga med en rättslig reglering av återgivningar av bandinspelningar från rättegångar via exempelvis radio och TV.

Prop. 1979/80:87

87

Vad sedan gäller frågan huruvida förbud eller andra inskränkningar bör göras i den enskildes rätt att göra egna bandinspelningar vid rättegångar, vill samfundet betona att vid den intressekonflikt som uppstår mellan å ena sidan de i rättegångarna inblandade personernas berättigade krav på inte­gritet och å andra sidan offentlighetsprincipen vid domstolsförhandlingar, den enskildes inlegrilelsskydd bör tillmätas stor belydelse, eftersom en domstolsförhandling primärt berör de involverade personerna och endast sekundärt allmänheten.

Enligt samfundets erfarenhet blir det allt vanligare, att parter och vittnen uttrycker ovilja mot alt uttala sig i rättegångar. Detta skulle säkerligen ytterligare accentueras, om allmänheten fick oinskränkt räll att göra band­inspelningar av utsagorna.

Å andra sidan vill samfundet självfallel slå vakt om principen om offent­lighet vid domstolsförhandlingar. Inskränkningar i denna princip bör en­dast undantagsvis ifrågakomma.

Även om allmänhetens rätt till bandinspelning vid rättegångsförhand­lingar som ovan nämnts - kan vara till avsevärt förfång för både parter och vittnen, är konsekvenserna härav för den enskilde enligt samfundets mening inte av sådan tyngd att en lagändring innebärande ett totalt inspel­ningsförbud bör övervägas.

Bandinspelning bör sålunda i princip vara tillåten för envar vid rätte­gångsförhandlingar.

Den enskildes krav på integritetsskydd och de pålagliga olägenheterna som följer av återgivningsmöjlighetema av del inspelade talar emellertid klart för, att möjlighet bör finnas att förbjuda inspelning, då personliga förhållanden kräver särkild hänsyn, exempelvis då part eller vittne påtagli-gen störs av inspelningen eller lill och med vägrar uttala sig. Rätt atl i sådana fall förbjuda inspelning skall ges rättens ordförande och lagregleras såsom rättegängsutredningen föreslår.

Samfundet delar inte domstolsverkets uppfattning, att man skulle kunna tillgodose den enskildes integritetsskydd genom att utvidga möjligheterna att hålla förhandlingar inom stängda dörrar, eftersom bandinspelningar kan ske även vid sådana förhandlingar. Framförallt skulle en ulökning av antalet förhandlingar inom stängda dörrar vara ett ur offentlighetssynpunkt klart sämre alternaUv.

Samfundet anser att fotograferingsförbudet i RB 5: 9 skall bibehållas. Bärande skäl för jämkningar i nu gällande regler har inte framförts.

12   Föreningen Sveriges statsåklagare

Utredningen har skett i samråd mellan domstolsverket och rättegångs­utredningen.

Prop. 1979/80: 87

88

Slatsåklagarföreningen finner några av rätlegångsutredningens fram­förda tankegångar vara av intresse och värda särskild uppmärksamhel.

Rätt för annan än rätten att taga upp förhör på fonetisk väg

Rätlegångsulredningen föreslår atl rättens ordförande skall äga förbjuda att annan än rätten tager upp förhör på fonetisk väg, om del kan antagas att upptagningen så besvärar den som höres all det blir till men för utredning­en i målet. De skäl rätlegångsulredningen framfört till slöd för en sådan regel pä s. 58 f kan föreningen hell anslula sig lill. Parters och vittnens allt vanligare obenägenhet atl på grund av rädsla för trakasserier och hämnd uttala sig frilt i rättegångar måste molverkas sä alt målen kan bli utredda på bästa sätt. Även om siörsta möjliga offenllighet självklarl måste råda ifråga om rättegångar bör detla inle nödvändiglvis innebära en oinskränkt rält atl göra fonetiska upptagningar av förhör.

Föreningen finner oroande atl privala bandinspelningar obehindrat kan göras i rättegångar där en av flera personer i en grupp av brottslingar -t.ex. inom narkotikaområdel - lagföres. Sådana inspelningar kan som rätlegångsulredningen anför medföra all utredningarna av vissa typer av broll, narkotikabrott, kvalificerad ekonomisk brotlslighel och andra lyper av organiserad brottslighet allvarligt försvåras därigenom att kommunika­tionerna mellan flera gärningsmän underlättas. Dessa lyper av brolt erbju­der ändock sä belydande ulredningssvårigheler att läget inte bör ylterliga­re försvåras genom all privat bandinspelning av förhörsulsagor ej kan förhindras.

Slatsåklagarföreningen kan tänka sig att ovan citerade förslag lill lagre­gel i slällel får förslagsvis följande utvidgade innehåll: Räliens ordförande äger förbjuda all annan än rätlen lager upp förhör på fonetisk väg, om del kan anlagas all upptagningen blir till men för ulredningen i målet.

En sådan möjlighet atl förhindra bandinspelningar kan knappast anses träda något väsentligl offentlighelsinlresse förnär.

Fotograferingsförbud

Av inlegrilelsskyddsskäl är ett stramt förbud mot foiografering i rättssal enligt föreningens mening nödvändigl. Emellertid bör detla ej hindra att gällande regel i 5: 9 RB av praktiska skäl ses över såsom rätlegångsulred­ningen föreslagil.

13    Föreningen Sveriges åklagare

Föreningen, som saknar anledning alt gå in på den av rättegångsutred­ningen aktualiserade frågan huruvida domslolsverkel uppfallal silt utred-

Prop. 1979/80: 87

89

ningsuppdrag alltför snävt, delar verkels mening atl gällande fotografe­ringsförbud enligt 5 kap. 9 S rätlegångsbalken bör behållas oförändrat.

Vad därefter angår frågan om behov föreligger av rättslig reglering av privata bandinspelningar vid rättegång så anser föreningen i likhet med rätlegångsulredningen saml reservanterna Gunilla André och Carl-Anton Spak att en regel bör införas som ger rättens ordförande möjlighet all förbjuda annan än rälten atl laga upp förhör på fonetisk väg om det kan antagas alt upptagningen så besvärar den som höres att del blir lill men för utredningen i målet. Behovet av en sådan regel har ulförligl moliverals av ulredningen och reservanterna. Föreningen ansluler sig lill vad därvidlag anförts.

14    Sveriges Radio

Enskilds bandinspelning

Som framgår av ulredningen (sid. 36 f) yttrade sig Sveriges Radio över JK:s framställning lill juslitiedeparlementel 1974 ang. ulredning om rättslig reglering av privat bandinspelning.

De synpunkler som Sveriges Radio därvid framförde har samma giltig­het idag: huvudregeln all del står allmänheten och massmedias represen­tanter fritt alt avlyssna, registrera och vidare befordra vad som sägs vid rättegångsförhandling bör så långt möjligt vidmakthållas och förbättras. Sveriges Radio vill besläml avstyrka en ändrad lagstiftning som möjliggör inskränkning i rälten atl företa ljudinspelning vid rättegång. Inspelning bör inle kunna förbjudas i andra fall än då den är klarl och uppenbart faktiskt störande för förhandlingen.

Sveriges Radio - som i sitt nämnda yttrande hade avvisat tanken på en utredning av det slag JK hade förespråkat - vill nu konstatera, atl Dom­stolsverket i sin ulredning på elt klarl och välavvägl säll har diskuterat de problem det här handlar om: konflikten mellan integritetsskydd och offent­lighetsprincip saml mellan offentlighetsprincipen och kravel på atl rätte­gången inle får påverkas av för den ovidkommande verksamheler.

Sveriges Radio noterar med tillfredsställelse, att Domstolsverket ge­nomgående har redovisai ell stöd för den grundsyn som förelagel har i dessa frågor.

Ulredningen har med slor konkretion diskuterat prakliska konsekvenser av de principiella slällningslaganden den har gjort, och Sveriges Radio finner som regel inga skäl till invändningar. På några punkter vill Sveriges Radio dock komplellera ulredningens synpunkler.

En klarare definition av vad som fakliskl är "störande" skulle minska riskerna för atl olika domare tillämpar olika bedömningar - risker som utredningen själv pekar på. Naturligtvis kan man aldrig nå enlydighel i

Prop. 1979/80: 87

90

della fall, men en något utförligare diskussion och exemplifiering skulle vara till nytta.

Elt exempel på hur denna fråga kan vålla oklarheler är utredningens diskussion (sid. 53) om de fall då medförandet av en inspelningsapparat bör kunna förbjudas: "Närmast avses då sådana apparater som lill sin kon­struktion, utformning eller sloriek är så säregna, att de förvandlar rättssa­lens karaklär av domslolslokal till inspelningsstudio".

Sveriges Radio bedömer alt del naturligaste och för alla parter lämpli­gaste är att man monterar upp vanliga mikrofoner framför de agerande parterna, vanligtvis bredvid de mikrofoner, som redan finns till rättens tjänst, och denna ordning tycks också utredningen finna självklar. Del kan dock finnas tillfällen, då reportern av prakfiska skäl föredrar att använda en specialmikrofon av betydligt större format, smalt rörformad och en knapp meter lång. Det kan förefalla som om en sådan apparat kunde falla under kriteriet "säregen storlek", men kännetecknande för denna mikro-fonlyp, (populärt kallad "bazooka") är dess stora känslighet.

Den hanleras av en lekniker, som kan placera sig diskret på åhörarplats, alltså rätl långt från de agerande men med mikrofonen inriktad mot dem. Trols storleken är denna mikrofon alltså ägnad att användas utan störande verkan.

Integritetsfrågan, som i denna diskussion är av största intresse att noga pröva, är viklig även på många andra områden inom Sveriges Radios verksamhet. Den tillhör det publicistiska företagets vardag. Det är därför klart, att Sveriges Radios medarbelare i sin yrkesutövning beaktar de krav, som integriteisaspekten medför, även när del gäller referat från domstolar och oberoende av vilken teknik som används vid refererandet.

Sveriges Radio noterar i delta sammanhang, att Domstolsverket har avstått från en diskussion om den integritetskränkning, som kan uppstå, när den tilltalades namn i rätten och detta registreras på bandet. Att denna fråga inte tas upp, sammanhänger väl med att utredningen inte anser att uppspelningsproblemaliken ingått i uppdraget. I programarbetet bmkar frågan lösas så, att namnet antingen klipps bort inför uppspelningen, eller så att ett störande ljud läggs över texten när namnet nämns, om så krävs enligt Sveriges Radios programregler.

Sveriges Radios egna erfarenheter av bandinspelning vid rättegångar är övervägande positiva. Det normala är att rätten har förståelse för repor­terns arbete och både praktiskt och attitydmässigt visar samarbetsvilja. Sveriges Radio anser det å sin sida som en naturlig åtgärd från reporterns sida att i förväg tala med ordföranden och informera honom och partema om att inspelning kommer att ske.

Frågan om bandinspelning har alltså hittills både principiellt och i praxis betraktats som en naturlig del av offentligheten i rättegångsarbetet. Sveri­ges Radio anser att erfarenhetema hittills endast stärker uppfattningen att systemet är riktigt och fungerar väl. Sveriges Radio delar Domstolsverkets mening att någon ändring i lagstiftningen inte är påkallad.

Prop. 1979/80:87

91

Däremot kan det möjligen vara nödvändigt alt i någon form närmare precisera vad som avses med "störande", för att både domstolarna och massmedias medarbetare skall kunna ha ell konkret underiag för sina diskussioner inför inspelningssituationen.

Fotograferingsförbudet

Sveriges Radio anser i motsats Ull utredningen att man kan överväga etl slopande eller en avsevärd uppmjukning av gällande fotograferingsförbud. Skälen för detta har tidigare utvecklats i Sveriges Radios yttrande över JK:s ärenden AD 385/73 och AD 89/74. Sveriges Radio vill även invända mol etl av de argument mot ett slopat folograferingsförbud, som ulredning­en framför (sid. 55) nämligen att teckningar från rällssalen, för närvarande utnyttjade av tidningar och TV för att skildra en domstolsförhandling, av allmänheten skulle uppfattas som det naturliga sättet all illustrera rätte­gångsreferaten i dessa massmedier. Det är just frånvaron av rätten att fotografera som tvingat bl. a. TV att tillgripa teckningar. Sannolikheten talar för att om rättegångar kunnat illustreras med fotografier eller filmer från förhandlingama, dessa av allmänheten skulle ha uppfattats som minst lika naturliga illustrationer till rättegångsreferaten.

15   Pressens samarbelsnämnd

Pressens samarbelsnämnd har beretts tillfälle att avge yttrande över mbricerade promemoria och anför följande.

Samarbetsnämnden delar Domstolsverkets uppfattning att någon änd­ring av reglerna för enskildas rält att göra bandinspelningar vid rättegång inte bör göras.

Vad gäller fotograferingsförbudet vid rättegång anser samarbetsnämn­den att frågan om en uppmjukning av nu gällande förbud snarasl bör utredas. Exempelvis kan med dagens teknik fotografering ske ulan alt själva fotograferingen behöver bli störande för rättegången eller ens upp­fattas av de närvarande. Risken för publicitetsskador vad gäller denna typ av bilder bedömer samarbetsnämnden som ringa. De publicitetsregler som pressens organisaUoner antagit ger etl starkt skydd för den enskilda både vad gäller text och bild.

16   Allmänhetens pressombudsman

Justitiedepartementet har berett mig tillfälle att avge yttrande över dom­stolsverkets utredning om rättslig reglering av enskilds bandinspelning m. m. Med anledning av remissen får jag anföra följande.

Prop. 1979/80: 87

92

De synpunkter som föranleds av pressetiska överväganden harjag fram­fört i ett yttrande den 25 april 1975 över JK:s framställning med begäran om utredning av frågan. Jag saknar anledning atl ylterligare utveckla de pressetiska aspekterna.

Det är av slor vikt alt konflikler mellan offentlighetsprincipen vid rätte­gångar och de av rättegången berördas intresse av en rättvis och skonsam process löses genom en noggrann avvägning mellan intressena. Som jag tidigare anfört lorde offentlighetsprincipens syfte vara tillgodosett genom möjligheten för allmänhet och journalister atl närvara vid räitegångar och att ta del av handlingarna vid domstolen. Nägon väsenllig fördel lorde inle uppnås genom att det dessutom är möjligt atl göra bandinspelningar. Mol denna bakgmnd framstår det som berättigat att lägga huvudvikten vid rättegångens egentliga syfte, nämligen att utreda målet. Parterna i rätte­gången deltar i ett skeende, vars ulgång många gånger är av utomordentlig betydelse för dem. Både hänsynen lill ulredningens effektivitet och enskil­da åtalades och vittnens m. fl. särskilda behov av skydd under rättegången talar därför till förmån för rättegångsutredningens åsikl att privata bandin­spelningar av förhör i vissa fall bör kunna förbjudas av rätlens ordförande. OffenUighelsprincipen torde inte i någon pålaglig mån åsidosättas genom det av utredningen föreslagna tillägget till rätlegångsbalken.

Jag instämmer i domstolsverkets förslag att det nuvarande fotografe­ringsförbudet skall bestå.

Prop. 1979/80:87

93

Bilaga 3 De remitterade lagförslagen

1    Förslag till Lag om ändring i

rättegångsbalken

Härigenom föreskrivs atl 5 kap. 9 S och 9 kap. 5 S rätlegångsbalken skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande Ivdelse

Föreslagen lydelse

5 kap 9S På rätlens ordjörande ankommer atl upprälthålla ordning vid rättens sammanlräden och all meddela därjör nödiga Jöreskrlfler. Han äger utvisa den som stör förhand­lingen eller elje.il uppträder otill­börligt så ock för undvikande av trängsel begränsa antalet åhörare i rättssalen. Ej må fotografi tagas i rättssalen.

Tränger sig någon, som utvisats, in i rättssalen eller åtlyder någon eljest ej tillsägelse, som meddelats //// ordningens upprätthållande, äge rätten förordna, all han skall omedelbart tagas i häkte och kvar­hällas där, så länge sammanträdel varar, dock ej utöver tre dagar.

Det ankommer på rätlens ordfö­rande atl upprätthålla ordningen vid rättens sammanträden och att meddela de föreskrifier som be­hövs. Han får utvisa den som slör förhandlingen eller på annat sätt uppträder otillböriigt. Han får ock­så begränsa antalet åhörare i rätts­salen/ör alt undvika trängsel. Rät­ten får förbjuda att annan lar upp förhör på fonetisk väg, om det kan antas att upptagningen blir tiU men för utredningen. Fotografi får inte tas i rättssalen.

Om någon som har utvisats tränger sig in i rättssalen eller i öv-rigt inte lyder en tillsägelse som har meddelats/ör atl upprätlhålla ord­ningen, får rälien förordna att han omedelbart skaU tas i häkte och kvarhållas där så länge sammanträ­det varar, dock inte längre än tre dagar.

9 kap.

5§'

Den som vid sammanlräde inför rätlen stör förhandlingen eller tager folografi i rällssalen eller vägrar att efterkomma föreskrift, som medde­lats /('// ordningens upprätthål­lande, dömes till böter. Till samma straff dömes den som muntligen in­för rälten eller i rättegångsskrift ut­talar sig otillbörligt.

Den som vid sammanlräde inför rätten slör förhandlingen e.\\cr foto­graferar i rättssalen eller bryter mot föreskrift eller förbud, som har meddelats med stöd av 5 kap. 9§. döms lill böter. Till samma slraff döms den som munUigen inför rät­ten eller i rättegångsskrifi uttalar sig otillbörligt.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1980.

Senaste lydelse 1973:240.

Prop. 1979/80:87

94

2 Förslag till

Lagom ändring i förvaltningsprocesslagen (1971: 291)

Härigenom föreskrivs atl 38 S förvallningsprocesslagen (1971: 291) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande Ivdelse

Föreslagen lydelse

38 §

Den som vid munllig förhandling stör förhandlingen eller fotogra­ferar i rättssalen eller vägrar all ef­terkomma föreskrift, som medde­lats //// ordningens upprätlhål­lande, dömes till böter, högst fem­hundra kronor. Till samma straff dömes den som muntligen inför rät­len eller i skrivelse till rälten ultalar sig otillbörligt.

Den som vid muntlig förhandling stör förhandlingen eller fotogra­ferar i rättssalen eller bryter mol JÖreskrifi eller förbud, som har meddelals med stöd av 16!:i, jäm­fört med 5 kap. 9# rällegåiigshal-ken döms till böter, högsl femhund­ra kronor. Till samma straff döms den som muntligen inför rälien eller i skrivelse lill rälten ullalar sig otill­börligt.

Denna lag träder i krafl den I juli 1980,

Prop. 1979/80:87

95

Utdrag LAGRAdET

PROTOKOLL

vid sammanträde 1980-02-14

Närvarande: justitierådet[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Hellner, justitierådet[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt lagrådet den 13 febmari 1980 tillhandakommet utdrag av protokoll vid regeringssammanträde den 24 januari 1980 har regeringen på hemstäl­lan av statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat inhämta lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring i rättegångsbalken och lag om ändring i förvaltningspro­cesslagen (1971:291).    '

Förslagen har inför lagrådet föredragits av hovrättsassessom Tomas Stahre.

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Prop. 1979/80: 87

96

Uldrag

JUSTITIEDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanlräde 1980-02-21

Närvarande: statsministern Fälidin, ordförande, och stalsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Burenslam[REDACTED_EFTERNAMN], Jo­hansson.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Boo,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Petri

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om ändring i rättegångsbalken m. m.

Föredraganden anmäler lagrådets yttrande' över förslag till

1. lag om ändring i rätlegångsbalken,

2.    lag om ändring i förvaltningsprocesslagen (1971: 291),

Föredraganden upplyser att lagrådel har lämnat lagförslagen ulan erin­

ran och hemställer alt regeringen föreslår riksdagen

all anla förslagen.

Regeringen ansluler sig lill föredragandens överväganden och beslutar alt genom proposition föreslå riksdagen alt anla de förslag som föredragan­den har lagl fram.

Beslul om lagrådsremiss fattat vid regeringssammanträde den 24 januari 1980,

Prop. 1979/80:87

97

Innehåll

Proposition    .................................................................... 

1

Propositionens huvudsakliga innehåll   ............................ 

I

Lagförslag ........................................................................ 

2

1

Lag om ändring i rältegångsbalken   ............................. 

2

2

Lag om ändring i förvaltningsprocesslagen (1971: 291) 

3

Uldrag av regeringsprolokollel den 24 januari 1980   ...... 

4

1

Inledning    .................................................................... 

..... 

4

2

Allmän motivering........................................................... 

5

2.1

Gällande rätt    ........................................................ 

..... 

5

2.2

Domstolsverkels skrivelse m.m................................. 

..... 

6

2.3

Remissyllrandena   .................................................. 

..... 

7

2.4

Föredraganden   ...................................................... 

8

3

Upprätlade lagförslag    ................................................. 

... 

12

4

Hemställan   .................................................................. 

... 

12

5

Beslut   .......................................................................... 

... 

12

Bilagor

Bilaga I Domstolsverkels skrivelse m.m............................. 

... 

13

Bilaga 2 Sammanställning av remissyttranden    .............. 

64

Bilaga 3 De remitterade lagförslagen   ............................ 

... 

93

Uldrag av lagrådels protokoll den 14 februari 1980......... 

95

Utdrag av protokoll vid regeringssammanträde den 21 februari 1980

96

Norstedts Tryckeri, Stockholm 1980