Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1978/79:123

Regeringens proposition

1978/79:123

om riktlinjer för industripolitiken, m. m;

beslutad den 1 mars 1979.

Regeringen föreslår riksdagen all antaga de förslag som har upptagits i bifogade utdrag av regeringsproiokoll.

På regeringens vägnar

OLA[REDACTED_EFTERNAMN]

ERIK HUSS

Propositionens huvudsakliga innehåll

I proposilionen läggs fram förslag till riktlinjer för den framlida industri­politiken och föreslås åtgärder för att främja industriell tillväxt. Förslagen skall ses som ett led i strävan att inom industripolitikens område bidra till ett bättre utnyttjande av induslrins tillväxtpotential. Tyngdpunkten läggs på att Slimulera tillväxten i sektorer inom vilka Sverige kan bedömas ha långsikliga konkurrensfördelar. Teknisk forskning och industriellt utveck­lingsarbele har särskild betydelse för den svenska industrins internationel­la konkurrenskraft. För all stärka denna föreslås utökat stöd härtill.

Propositionen innehåller också förslag om åtgärder för atl stimulera ex-portsamarbele i samband med systemleveranser till stora industri- och an­läggningsprojekt. I propositionen föreslås ökade resurser för de regionala utvecklingsfondernas verksamhet.

Det är av väsentlig belydelse för svensk ekonomi alt under åren fram­över få lill stånd en industriell tillväxt. Industriproduktionen och exporten av industrivaror bör nå en sådan volym atl underskotten i de s. k. Ijänste-och Iransfereringsbalanserna kan långsiktigt utjämnas. För alt uppnå den nödvändiga volymtUlväxlen krävs all resursema utnyttjas på ett effektivt säll, dvs. att efterfrågade varor kan produceras till konkurrenskraftiga pri­ser. Den nödvändiga tillväxten kan inte komma till stånd utan strukturför­ändringar i industrin. En central uppgift för staten är därvid att se till atl dessa strukturförändringar kommer till ständ och att de sker i socialt ac­ceptabla former. Grunden för en sådan balanserad expansion är en väl av­vägd ekonomisk politik. Som ett viktigt komplement behövs emellertid också en aktiv industripolitik. I proposilionen föreslås att de offensiva och utvecklingsslimulerande delarna av industripolitiken byggs ut. I   Riksdagen 1978179. I saml. Nr 123

Prop. 1978/79:123

2

De regionala utvecklingsfondema, som övertog de tidigare företagare­föreningamas uppgifter, inledde sin verksamhet den I juli 1978. De tillför­des därvid kraftigt förstärkta resurser för att främja de mindre och medel­stora företagens utveckling. Den hittillsvarande utvecklingen visar alt be­hovet av ytterligare kapitaltillskott till utvecklingsfondemas kreditverk­samhet är stort. I propositionen framhålls viklen av att den inledda för­stärkningen av utvecklingsfonderna fullföljs. Endast om så sker kan fon­derna svara mol de förväntningar och anspråk som de mindre och medel­stora företagen ställer på fonderna. I proposilionen föreslås alt de regiona­la utvecklingsfondema tillförs ytterligare 300 milj. kr. för kreditgivning. För vissa etableringsfrämjande ålgärder föreslås alt 4 milj. kr. anvisas.

I fråga om industrieUt utvecklingsarbete och teknisk/kommersiell förny­else framhålls framför allt två områden där samhällets stödinsatser bör kompletteras. Det gäller dels stöd lill utveckling av nya produkter, proces­ser och system, samt dels stöd till ökad leknikimport.

1 proposilionen föreslås alt en fond för industriellt ulvecklingsarbete in­rättas. Fonden skall kunna ge lån till större utvecklingsprojekt. Syftet bör därvid vara att främja långsiktigt lönsamma men riskbetonade investering­ar inom industrin for utveckling av nya produkter, processer eller system. Fonden föreslås få ett startkapital på 300 milj. kr. Vad gäller stöd till ökad teknikimport föreslås en utvidgning av nuvarande försöksverksamhet. För detta begärs för budgetåret 1979/80 10 milj. kr.

I propositionen lämnas också förslag om en särskild nämnd vid Sveriges Exportråd för att främja exportsamarbetel vid systemleveranser till stora induslri- och anläggningsprojekl. Målet skall vara atl slimulera svenska le­verantörer att i intemalionell konkurrens ta huvudansvar eller delat hu­vudansvar för sammanhållna projekt genom att medel ställs till förfogande för förprojektering, seminarie- och utbildningsinsatser samt för framtagan­de av anbud. För budgetåret 1979/80 föreslås att 47 milj. kr. anslås till nämnden.

Prop. 1978/79:123

Uldrag

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde

1979-03-01

Närvarande: statsministem[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Sven Ro­manus,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Huss, Rodhe,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], De[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Gabriel Roma­nus, Tham, Bondestam

Föredragande: statsråden Huss och[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om riktlinjer för industripolitiken, m. m.

Statsråden Huss och[REDACTED_EFTERNAMN] anmäler sina förslag. Anförandena och för­slagen redovisas i underprotokollen för industri- resp. handelsdepartemen­tet.

Statsrådet Huss hemställer att regeringen i en proposition föreslår riks­dagen

att aniaga de förslag som han och statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] har lagt fram.

Regeringen ansluter sig till föredragandenas överväganden och beslutar all genom proposition föreslå riksdagen att aniaga de förslag som föredra­gandena har lagt fram.

Regeringen beslutar att de anföranden och förslag som redovisas i un­derprotokollen skall bifogas proposilionen som bilagorna I och 2.

Prop. 1978/79:123

4

Bilaga 1.

Utdrag

INDUSTRIDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1979-03-01

Föredragande: statsrådet Huss

Anmälan tUl proposition om riktlinjer för industripolitiken, m. m. såvitt av­ser industridepartementets verksamhetsområde

1    Inledning

Staten har under efterkrigstiden kommit atl spela en alltmer aktiv roll för industrins utveckling. Den aktiva konjunkturpolitik som introducerades på 1930-talel, har efter kriget varit etablerad i flertalet marknadsekonomier. Under 1950-talets senare år inleddes i Sverige en ekonomisk politik som innebar alt de generella ekonomisk-politiska medlen i form av finans- och penningpolitik kompletterades med mer selektiva insatser.

Det försia exemplet härpå är den akliva arbetsmarknadspoUliken. Den spelar en viktig roll för att förhindra arbetslöshet vid konjunkturnedgångar och för att underlätta omställningar vid strukturförändringar. Strukturut­vecklingen fick dock vissa negativa konsekvenser, framför allt från regio­nalpolitisk synpunkt. Under 1960-talets senare hälft kombinerades därför arbetsmarknadspolitiken med en aktiv regionalpolitik. Detta skedde ge­nom utvecklandet av samhällsplaneringen, främst länsplaneringen, och ge­nom lokaliseringspoliliskt slöd i form av lån, bidrag m. m. lill etablering el­ler utvidgning av främst industriell verksamhet i vissa regioner.

Slutligen har de industripoUtiska insalsema, särskilt under den senaste tioårsperioden, vuxit i omfattning. TUl det finns en rad orsaker.

För det första har bl. a. den snabba tekniska utvecklingen, marknadsin-legrationen i Västeuropa, de sjunkande transportkostnaderna och tullav­vecklingen medfört att den intemationella konkurrensen har hårdnat. Del­ta har resulterat i belydande strukturförändringar i det svenska näringsli­vet. För att kunna genomföra dessa i sociall acceptabla former har det i vissa fall ställts krav på statliga insatser som har gått utöver den ordinarie arbetsmarknads- och regionalpolitiken.

För det andra har man i andra industriländer svarat på den förändrade si­tuationen genom att öka de statliga insatserna. Den svenska staten har då av konkurrensskäl tvingats alt också öka sina insatser. Ett exempel på det­la har varit utvecklingen på exportkreditområdet.

För del tredje har det ökade intemationella industrisamarbetet med vis­sa länder, främst statshandels- och utvecklingsländer, samt på vissa områ-

Prop. 1978/79:123

5

den, exempelvis på rymdområdet, lill stor del skett på regeringsnivå. Däri­genom har krav ställts på slallig medverkan också i Sverige.

För det fjärde har de sjunkande vinsterna inom industrin, som har inne­burit allt lägre soliditet, medfört ökade krav på att utifrån tillföra riskvilligt kapital. Dessa speciella krav har inte alllid kunnat lillgodoses genom den etablerade kreditmarknaden. Speciella statliga eller halvslatliga institutio­ner har därför skapats. Sveriges Investeringsbank AB och de regionala ut­vecklingsfonderna är exempel på detta.

För det femte har, särskilt under senare år, vissa företag och branscher drabbats av finansiella kriser av en sådan omfattning att endast statens fi­nansiella resurser har kunnat svara mol behoven.

Mot bakgrund dels av behovet av ökade insatser på del industripolitiska områdel, dels av behovei av en samordning av regeringens näringspolitis­ka verksamhet inrättades industridepartementet den I januari 1969 (prop. 1968:165, SU 1968:198, rskr 1968:407). TUl departementets verksamhets­område fördes frågor rörande den allmänna näringspolitiken, branschpoli­tik, bergsbruk, energiförsörjning, teknisk forskning och industriellt ul­vecklingsarbete saml statsägda företag.

Vissa induslripolitiska åtgärder hade dock vidtagits redan lidigare.

I det följande redovisas vissa viktiga beslul på industripolitikens område sedan början av 1960-lalet.

År 1962 bildades AB Svensk Exportkredit (SEK) (prop. 1962:125, SU 1962:110 och BaU 1962: 22, rskr 1962: 272 och 275). Bolaget, som ägs av staten och ett antal banker med hälften vardera, har till uppgift att genom kreditgivning medverka vid finansiering av svensk export. Bakgrunden till bildandet av bolaget var de växande kraven på långfristiga exportkrediter vid början av 1960-talel. Problemet var särskilt accentuerat för varvsindu­strin. Frågor om krediter har därefter fått en aUt siörre betydelse för indu­strins exportmöjligheler.

Sveriges Investeringsbank AB bildades år 1967 som ett av staten helägt kreditaktiebolag (prop. 1967: 56 och 102, SU 1967: III, BaU 1967: 33, rskr 1967: 289). Banken har lill uppgift atl bidra lill finansiering av sådana inves­leringar inom näringslivet som inriktas på rationalisering, strukturanpass­ning och utveckling samt atl medverka vid finansiering av svensk export. Det främsta syftei med bankens bildande var att förbättra möjligheterna att tillgodose de behov av långfristiga krediter som den fortsatta strukturom­vandlingen skulle komma att ställa. Behovet av denna typ av kreditgivning har under senare år ökat.

På forsknings- och utvecklingsområdet var inrättandet av styrelsen för teknisk utveckling (STU) år 1968 ell viktigt sleg (prop. 1968:68, SU 1968:131, rskr 1968: 304). I samband med STU:s tillkomst lades fem andra forskningsorgan ned. Motivet för att inrätta STU var dels att skapa ett or­gan för ett samlat statligt agerande när det gällde att siödja innovationspro­cessen från forskning till framtagande av prototyp, dels atl öka statens in­satser på forsknings- och utvecklingsområdet.

Prop. 1978/79:123

6

Genom inrättandet av det näringspolitiska rådet är 1968 skapades ett särskilt samråds- och planeringsorgan. Näringspolitiska rådets uppgift är att undersöka problem och utvecklingsmöjligheter inom olika sektorer av näringslivet, la initiativ till erforderliga branschutredningar och delta i ut­formningen av riktlinjerna för den statliga näringspolitiken.

Sedan industridepartementet hade inrättats initierades ett antal bransch­utredningar. Dessa inriktades såväl på branscher med akuta eller skönjba­ra omställningsproblem som på verksamhetsgrenar med möjligheter till framtida expansion. Som ett resultat infördes under 1970-talets första år branschprogram inom teko-, möbel-, snickeri- och varvsindustrin.

Programmen omfattade bl. a. vidgade kreditmöjligheter, stöd till teknisk forskning och utveckling, export och utbildning samt konsulthjälp för un­dersökningar av omslällningsmöjligheter hos företagen. I vissa fall träffa­des överenskommelser med industrin om långsiktigt samarbele rörande t. ex. strukturfrågor.

Genom bildandet av Statsföretag AB är 1970 (prop. 1969:121, SU 1969:168, rskr 1969:381) sammanfördes flertalet statliga industriföretag under en gemensam ledning. Som allmänt mål gäller atl gruppen skall ex­pandera under krav på lönsamhet. Speciell hänsyn lill samhällsintresset skall dock tas vid val mellan olika produktions- och lokaliseringsaltemaliv.

Branschråd har inrättats för skogs-, byggnads-, stål- och tekoinduslrin. Branschråden består av representanter for samhället, branschen och lönta­garorganisationerna och ulgör permanenta samarbetsorgan med rådgivan­de uppgifter i bl. a. strukturfrågor.

Ett viktigt steg i utvecklingen av de instrument som står till statsmakter­nas förfogande inom del industripolitiska området var inrättandet av sta­tens industriverk (SIND) är 1973 (prop. 1973:41, NU 1973:54, rskr 1973: 225). SIND är den centrala myndigheten för industri-, energi- och mi­neralpolitiska frågor. På del induslripolitiska området skall SIND svara för utredningsverksamhet, företagsservice och branschprogram. SIND utövar vidare statens huvudmannaansvar för de regionala utvecklingsfonderna. I SIND inordnades den I juli 1974 statens institut for företagsutveckling (SIFU).

Statens utvecklingsfond (SUFO) inrättades år 1973 (prop. 1973:41, NU 1973: 54, rskr 1973: 225). SUFO:s uppgift var att lämna finansiellt stöd för atl täcka företagens behov av kapitaltniskott för de faser i utvecklingsarbe­tet som ligger mellan STU:s engagemangsmöjligheter och uppbyggnaden av produktion i fuH skala. Fonden regionaliserades i samband med till­komsten av de regionala utvecklingsfondema (prop. 1977/78:40, NU 1977/78:34, rskr 1977/78:110).

1 syfte att effektivisera näringspolitiska insatserna på småföretagsområ­det påbörjades år 1978 dels en uppbyggnad a\ regionala utvecklingsfonder med företagareföreningarna som bas, dels en ny inriktning av verksamhe­ten vid Svenska Industrietablerings AB (SVETAB), dels en förstärkning av

Prop. 1978/79:123

7

den småföretagsinriktade fortbildningen, dels slöd lill exploaleringsföre-lag, dels också ett ökat stöd till uppförande av kommunägda industriloka­ler inom främsi det inre siödområdet (prop. 1977/78:40 bil I, NU 1977/78:34, rskr 1977/78:110).

Genom samverkan mellan staten och Saab-Scania AB bildades år 1978 det halvslatliga bolaget Datasaab AB. Datasaab är ett led i utvecklingen av svensk dataindustri, som är av belydelse för svensk industris förmåga att leverera avancerade produkter och system. Bolaget får under perioden 1978-1981 ett åriigt stöd från staten och Saab-Scania (prop. 1977/78:17, NU 1977/78:31, rskr 1977/78:98).

Under de senaste åren har omfattande åtgärder salts in för att stödja krisdrabbade företag och branscher. Insatserna har fåll skilda former så­som bildandet av statliga företag, kapitaltillskott, bidrag, lån och kreditga­rantier. De största insatserna har varit kapitaltillskott till Norrbottens Jämverk AB (prop. 1976/77: 57, NU 1976/77: 21, rskr 1976/77:152), bildan­det av Svenska Varv AB (prop. 1978/79:49, NU 1978/79:17, rskr 1978/79:115), bildandet av en statlig tekokoncem med AB Eiser som mo-deAolag (prop. 1977/78:73, NU 1977/78:71, rskr 1977/78:172). bildandet av SSAB Svenskl Stål AB (prop. 1977/78:87, NU 1977/78:45, rskr 1977/78:198), lån tiU specialståUndustrin (prop. 1977/78:47, NU 1977/78:30, rskr 1977/78:84), lån med villkoriig återbetalningsskyldighel till Uddeholms AB (prop. 1977/78:25 bU 

II, 

AU 1977/78:18, rskr 1977/78:86) och lill Norriands Skogsägares Cellulosa AB (prop. 1977/78:180, NU 1977/78:74, rskr 1977/78:360) samt kreditgarantier tiU skogsindustrin (prop. 1977/78:123, NU 1977/78:74, rskr 1977/78:360). Förslag har nyligen lagts fram om finansiellt stöd till Luossavaara-Kiiru­navaara AB (LKAB) (prop. 1978/79: 87).

Trots att insatserna på det industripolitiska området, som framgåti av denna redovisning, varit omfattande har någon samlad syn på industripoli­tikens roll ännu inte redovisats för riksdagen. Jag anser därför att det finns starka skäl alt nu ge en sådan samlad syn. 1 föreliggande proposition avser jag att redovisa synpunkter på industrins läge och utveckling, industripoli­tikens roll samt förslag till ytterligare industripolitiska insatser.

Som underlag för propositionen har bl. a. tjänat ett omfatlande utred­ningsmaterial som tagits fram inom och ulom industridepartementet.

Inom industridepartementet har utarbetats promemorian (Ds I 1978:4) Sveriges Investeringsbank AB:s framtida verksamhet. I promemorian be­handlas bl. a. frågor rörande bankens verksamhetsinriktning och kreditka­pacitet.

Efter remiss har yttranden över promemorian avgetts av bankinspektio­nen, konjunkturinstitutet, arbetsmarknadsstyrelsen (AMS), SIND, all­männa pensionsfonden (första, andra och tredje fondstyrelsema), fullmäk­tige i riksbanken, fullmäktige i riksgäldskontoret, Sveriges exportråd (SE) genom Delegationen för den mindre industrin. Svenska Kommunförbun-

Prop. 1978/79:123

8

del, Sveriges industriförbund. Kooperativa förbundet, Sveriges Skogsäga­reföreningars Riksförbund (SSR), Landsorganisationen i Sverige (LO), Tjänstemännens Centralorganisation (TCO), Centralorganistionen SACO/SR, Svenska Arbetsgivareföreningen (SAF), Företagareföreningar­nas Förbund, Svenska Bankföreningen, Svenska Sparbanksföreningen, Sveriges Föreningsbankers Förbund, Svenska Företagares Riksförbund, Sveriges Hantverks- och Industriorganisalion-Familjeföretagen (SHIO-Familjeföretagen), Svensk Industriförening, Statsföretag AB, Sveriges In­vesteringsbank AB, Lantbrukarnas Riksförbund (LRF) och Sveriges Civil­ingenjörsförbund CF-STF.

Enligt riksdagens beslut (prop. 1978/79:8, NU 1978/79:8, rskr 1978/79:42) har bankens kreditkapacilet höjts genom att staten tecknat ak­tier i banken för 300 milj. kr. samt genom att den statliga garantin för inves­teringsbankens förpliktelser har ökat från 4000 milj. kr. tUl 5000 milj. kr. Remissbehandlingen av promemorian ger vid handen att det f. n. inte finns skäl för några större ändringar av bankens verksamhetsinriktning. Jag kommer i det följande att ta upp reglema för bankens kreditgivning utan särskild säkerhet.

Inom industridepartementet har även utarbetats promemorian (Ds I 1978: 39) Systemleveranser till industri- och anläggningsprojekt. 1 prome­morian behandlas de problem och möjligheler som möler svensk tillverk­ningsindustri vid export av kompletta anläggningar eller delsystem till stora anläggningar. Därvid konstateras atl svenska foretag torde ha goda möjligheter att öka sin export av sådana anläggningar och system. Förut­sättningarna härför skulle dock förbättras om staien trädde in och lyfte av vissa av de risker som denna typ av leveranser är förbundna med. 1 prome­morian föreslås därför alt stöd till bl. a. förprojeklering och anbudskostna­der införs för atl stimulera svenska företag till ökad samverkan.

Efter remiss har yttranden över promemorian avgetts av bankinspektio­nen, statskontoret, riksrevisionsverkei, exportkreditnämnden, kommers­kollegium, AMS, SIND, STU, SE, SEK, fuUmäktige i riksbanken, full­mäktige i riksgäldskontoret. Ingenjörsvetenskapsakademien (IVA), LO, SAF, Svenska Bankföreningen, Svenska Byggnadsentreprenörföreningen, Svenska Handelskammarförbundel, Svenska Konsultföreningen, Sveriges Investeringsbank AB, SHIO-Familjeföretagen, Sveriges industriförbund, Sveriges Mekanförbund, Statsföretag AB, TCO samt konsultexportutred­ningen (B 1978:03). En sammanfattning av promemorian och remissvaren bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga l.l.

Vidare har inom industridepartementet utarbetats en promemoria om strukturförändring och strukturpolitik, intemationeUt och i Sverige. I pro­memorian, som publiceras senare i vår, behandlas bl. a. den interationella strukturförändringen, stmkturpolitiken i olika länder, den svenska indu­strins utveckling i jämförelse med industrin i andra länder, den svenska in­dustripolitikens utveckling samt de krav som i framtiden kan komma att StäUas på industripolitiken.

Prop. 1978/79:123

9

Inom ramen för näringspolitiska rådels verksamhei har under del senas­le året fiera rapporter tagits fram. Bl.a. har rådel lillsammans med Post­och Kreditbanken, Statsföretag AB, Sveriges Investeringsbank AB, Sveri­ges Mekanförbund och AB Volvo engagerat konsultföretaget Boslon Con­sulting Group (BCG) för att belysa den svenska industrins internationella situation. BCG-rapporten, med titeln "En ram för svensk industripolitik" publicerades under höslen 1978.1 rapporten föreslås bl. a. en omfördelning av de industripolitiska insalsema mol mera expansiva sektorer.

SIND har utarbetat promemorian (SIND PM 1978: 5) Strukturomvand­lingen och den internationella konkurrensen, förslag till forsknings- och ut­redningsprogram. I promemorian behandlas den svenska industrins be­roende av förändrade marknads- och konkurrensförhållanden i omvärlden. Mot bakgrund av bristema i kunskapen om strukturomvandlingens orsa­ker, föriopp och effekter föreslås i promemorian en ulökad forsknings- och utredningsverksamhet rörande dessa problemområden. Om förslagen ge­nomförs bedöms detla kunna öka möjligheterna att bedriva en framgångs­rik industripolitik.

SIND har vidare utarbetat sin åriigen återkommande höstrapport (SIND PM 1978:9) Industriutvecklingen i Sverige. I promemorian redovisas ut­vecklingstendenser i den svenska industristrukturen.

Uppmärksamhet riktas därvid mot konkurrenssituationen för olika sek­torer av svensk industri samt mot produktivitetsutvecklingen inom indu­strin.

SIND har dessulom hösten 1978 på uppdrag av regeringen redovisal en bedömning av verksamheten med särskilda branschfrämjande åtgärder för vissa branscher, de s. k. branschprogrammen, som administreras av indu­striverket. Bl. a. har verket överlämnat en konsultrapport med en ulvärde­ring av branschprogrammens effekier. Verket delar konsultrapportens be­dömning att de branschfrämjande åtgärdema har haft posiliva verkningar. Fömtom förlängning och avtrappning av nuvarande branschprogram före­slår industriverket bl. a. att modellen med delbranschprojekt vidgas till nya områden.

Inom ekonomidepartemeniel har utarbetats belänkandet (SOU 1978: 78) 1978 års långtidsutredning (LU 78). Betänkandet remissbehandlas f. n. LU 78 belyser betingelserna för att den svenska ekonomin i ett medelfrisligl perspektiv skall nå extem balans och fuUt kapacitetsutnyttjande. Enligt LU-78 kräver detta en snabb tillväxt av industriproduktionen.

I april 1978 tillkallades en särskild näringspolitisk delegation med uppgift att göra en förutsättningslös bedömning av utvecklingsbetingelserna för del svenska näringslivet. Delegationen har avlämnat rapporten (Ds Ju 1979:1 -2) Vägar till ökad välfärd. I rapporten konstateras att trendmässi­ga försämringar har skett i den svenska ekonomins funktionsduglighet när det gäller långsiktig kostnadsutveckUng, anpassningsförmåga och kompe­tens samt innovaliva insatser inom det ekonomiska livet. Där förordas

Prop. 1978/79:123

10

också en rad åtgärder för atl förbättra marknadsekonomins funktionsmöj­ligheter, liksom förstärkta statliga insatser i form av nationella projekt på områdena informationsteknik, elektronik och bioteknik.

Regeringen gav i februari 1978 i uppdrag åt IVA och STU atl var för sig utreda Sveriges tekniskt-industriella kompetens och framtida konkurrens­kraft. Utredningsarbetet pågår. Jag hardock erhållil underhandsrapporter som bl. a. pekar på den tekniska utvecklingens stora betydelse för den eko­nomiska tillväxten.

1 budgetpropositionen 1979 (prop. 1978/79:100 bil. 17 s. 69) har regering­en föreslagit riksdagen att, i avvaktan på särskild proposition i ämnet, tiU Medelstillskott tid regionala utvecklingsfonder för budgetåret 1978/79 be­räkna ett reservationsanslag av 100 milj. kr. Jag kommer i det följande att behandla även denna fråga (avsnitt 5).

2   Allmänna utgångspunkter

Industrins hittiUsvarande utveckling under 1970-talet har i flera avseen­den inneburit ett brott med den utveckling som skedde under 1960-talet. Tillväxten har varit lägre och variationema större både över tiden och mel­lan branscher. Svensk industris traditionella exportvaror har mött en allt hårdare konkurrens.

De senaste årens problem för svensk induslri har till stor del varit av konjunktureli och kostnadsmässig natur. En låg tillväxt i världsekonomin och ett kraftigt försämrat kostnadsläge under åren 1975 och 1976 har bidra­git lUl den negativa utvecklingen. Samtidigt har vissa strukturella problem accentuerats. Del finns särskilt skäl att framhålla effektema av de kraftiga oljeprishöjningama under åren 1974 och 1975. De har haft avgörande bety­delse framför allt för varvs-, gruv- och stålindustrin liksom för rederinä­ringen. Andra stmkturella förskjutningar har pågått under längre tid och har därigenom fått mindre dramatiska effekter för industrin.

Det är inte bara i Sverige som problemen under senare år har varit osed­vanligt stora. Bilden är densamma i flertalet OECD-länder, särskilt i Väst­europa. Som en följd härav har de industripolitiska åtgärdema ökat inom hela området. Omfattande studier bedrivs i dag inom OECD dels om den hittillsvarande och framlida strukturutvecklingen, dels om industripoliti­kens roll och utformning.

Inför den framtid som väntar svensk industri finns det anledning att sär­skilt framhålla följande faktorer.

- Enligt många bedömare kommer industritillväxten på våra traditionella marknader i Västeuropa att bli lägre under den närmaste tioårsperioden än vad den varit tidigare. Det gör det särskilt viktigt för svensk industri att kunna behålla och helst vinna marknadsandelar men också att öka satsningarna på nya och snabbare växande marknader.

Prop. 1978/79:123

11

-

Konkurrensen för våra råvarubaserade industrier har ökat väsentligt på den västeuropeiska marknaden genom exploatering av nya råvarutill­gångar i andra världsdelar och genom sänkta transportkostnader som minskal fördelen av all ligga nära marknadema.

-

I flera industribranscher är förhållandena likartade i flera europeiska länder. Del finns belydande risker för att näringslivels invesleringar inle sällan påverkas av politiskt styrda insatser, och ges ungefär samma in­riktning, vilket kan leda till överkapacitet på nya områden. Den pågåen­de omstruktureringen inom varvsindustrin är en god Ulustration till den­na problematik.

Kraven på svensk industri kommer all bli stora. Det understryks av ett par viktiga förhållanden som i detta sammanhang bör observeras.

Det ena är att omstrukturering tar tid och att det finns en mängd fakiorer som hindrar en mycket snabb expansion. En alltför snabb expansion inom ett förelag eller en sektor kan skapa speciella flaskhalsproblem. Del kan också leda lill mindre väl övervägda investeringsbeslut, och även i övrigt ett mindre effektivt resursutnyttjande. Man måste också vara medveten om de samhällsekonomiska koslnader som en alltför snabb neddragning av kapaciteten inom en sektor kan medföra.

Det andra är all vi måste klara våra extema balansproblem. 1 en situa­tion med risk för en snabb nedgång av industriproduktionen inom vissa de­lar av industrin finns ett ökat behov att stimulera expansion i andra delar. Problemet blir då att finna vägar för denna expansion, där samtidigt de kostnader en aUtför snabb expansion medför undviks.

Jag anser att gmnden för en sådan balanserad expansion ligger i en väl avvägd ekonomisk politik, som skapar goda utvecklingsbetingelser för de många förelagen. Viktiga uppgifter för en sådan politik är att skapa en sta­bil ekonomisk miljö, kostnadsrelationer som möjliggör expansion av ex­porten och finansieringsutrymme för nya investeringar. Som ett viktigt komplement behövs också en aktiv industripolitik. En väntad snabb om­strukturering av induslrin ökar detta behov. All industriell verksamhet ut­sätts för ständig förändring och en anpassning sker fortlöpande genom fö­retagens egen försorg. På flera områden kan och bör emellertid samhället underiätta en önskad omställning.

Svårighetema för företagen att på egen hand omstmkturera krympande branscher har varit påtaglig under de senaste decenniema. Här har indu­stripolitiska åtgärder på olika sätt medverkat till att produktionen kunnat koncentreras till produktområden med fömtsättningar för en långsiktig överlevnad. Även inom de expanderande branschema finns behov av in­duslripolitiska insatser. Speciellt för företag och branscher med mycket stor expansionspotential kan finnas behov av att eliminera utvecklingshin­der av olika slag. De förslag tiU ytterligare industripolitiska insatser som nu läggs fram skall ses i detta perspektiv.

Prop. 1978/79:123

12

3   Svensk industri problem och utvecklingsmöjligheter

3.1 Den internationella bakgrunden

Huvuddragen i den framtida strukturomvandlingen i Sverige måste be­dömas mot bakgrund av den inlernationella utvecklingen. Jämfört med vå­ra viktigaste konkurrentländer är Sverige ett litet land och förändringar på världsmarknaden fär ett betydande genomslag. För industrisektorn gäller att mer än 80% av exporten avsätts inom OECD-området. OECD-området är också det område som under överskådlig tid torde komma alt vara den dominerande marknaden för svensk export. Även om ländema i tredje världen ännu inte har någon avgörande roll i världshandeln vore det emel­lertid fel att inte tillmäta utvecklingen i dessa länder betydelse för den fort­satta strukturomvandlingen inom svensk industri.

Den svenska industrin hade under hela 1950-talet och större delen av 1960-talet en mycket gynnsam situation. Den svenska industrin stod vid slutet av andra världskriget förhållandevis väl mstad. Sverige var ett av de få länderna i Europa med en oförstörd industri. Produktionsinriktningen mol basråvaror och investeringsvaror var gynnsam för alt leverera varor lill återuppbyggnaden i Europa. Det relativa kostnadsläget var dessutom gott efter den stora devalveringen vid slutet av 1940-talet.

Den svenska industrin hade därmed ett gott utgångsläge att möta den ef­terfrågan från de västeuropeiska marknadema som följde med återupp­byggnaden. Under 1950-talet skedde en snabb marknadstillväxt och ett successivt borttagande av handelshinder. Bildandet av EG och EFTA in­nebar tillkomsten av stora tullfria avsättningsmarknader, vilket ledde till en snabb ökning av handeln med industrivaror. Lönsamheten i svensk in­dustri var god och investeringama i ny kapacitet stora under denna tidspe­riod. Nya verksamheisområden kom till i takt med att gamla försvann. Den arbetskraft som slogs ut i slrukluromvandlingsprocessen kunde finna ny sysselsättning i andra, expanderande verksamheter.

Konkurrensförutsätlningama gentemot andra industriländer har efter­hand försämrasts på flera varuområden. Av betydelse för svensk industri torde härvid bl. a. de sjunkande transportkoslnderna och den ökade spe­cialiseringsgraden mellan olika industriländer ha varit. För att utnyttja de fördelar som erbjuds genom specialisering har svenska företag tvingats öka anläggningsstorleken och tillverka för exportmarknaden. En ökad känslighet för den intemationella ekonomiska utvecklingen lorde härige­nom ha uppstått. Sedan år 1974 har svag tillväxt satt sin prägel på den in­temationella ekonomiska utvecklingen. Inom OECD-området stagnerade industriproduktionen redan under år 1973 och sjönk underår 1974, samti­digt som arbetslösheten ökade. Trots en viss uppgång i industriproduktio­nen från år 1975 har arbetslösheten fortsalt atl öka och omfattar nu ca 15 miljoner människor. Industriinvesteringarna har stagnerat och inflationen

Prop. 1978/79:123

13

är i flera länder allljäml belydande även om viss dämpning har skell på se­nare tid.

Omslaget och den djupgående krisen i industriländerna sammanföll i ti­den med de kraftiga oljeprishöjningama som följde på den s.k. oljekrisen 1973/1974. På kort lid belastades OECD-ländemas ekonomier med en kostnad av storieksordningen 70000 milj. dollar. För Sveriges del ökade oljekoslnadema från år 1973 till år 1974 med ca 8000 milj. kr., molsvaran­de 11,3% av vår export år 1974. Detla ledde till akuta betalningsbalans­problem i flera länder och en på många håll starkt restriktiv ekonomisk po­litik. Oljekrisen innebar även en ytterligare skärpning av den oro på valuta­marknaderna som redan lidigare hade gjort sig gällande.

För flera viktiga branscher innebar den ändrade energisituationen en ra­dikal förändring av marknadsutsiktema på både kort och lång sikt. Varvs­industrin, sjöfartsnäringen, den petrokemiska industrin samtjärn- och stål­industrin drabbades plötsligt av en världsomfattande överkapacitet, som inte var av kortsiktig konjunkturell art efiersom även de långsikliga efter-frågeförvänlningarna hade förändrats. Lågt kapacitetsulnyltjande och den allmänt osäkra och svårbedömda situationen ledde till all investeringsvil­jan inom industrin förblev ringa även när konjunkturen efterhand förbätt­rades.

Oljekrisen och inkomstförskjutningen till de oljeproducerande ländernas fördel hade emellertid även en positiv sida för industriländerna. Fr. o. m. år 1975 ökade de oljeproducerande länderna sin import av industrivaror, vilkel särskilt har gynnat OECD-ländema. OECD-ländemas export av in­dustrivaror till de oljeproducerande länderna, som före år 1973 var ringa, mångfaldigades på några få år. År 1977 uppgick denna export till nära 60000 milj. dollar, eller ca 11 % av OECD-ländemas totala induslrivaruex-port.

Liberaliseringen av världshandeln under 1960-talet gav del marknads­mässiga utrymmei för en längre driven specialisering. Den dramatiska ut­vecklingen av lasthanleringen och långväga sjötransporter, specielll under åren efter år 1965, blev emellertid den avgörande faklom. Detta gäller främst produkler med låg förädlingsgrad såsom energiråvaror, järnmalm och handelsstål, men även - om än i mindre dramatisk form - högförädla-de produkter som bilar. För priskonkurrensen visade sig stordriftsfördelar­na i produktionen vara mer betydelsefulla än korta transportavstånd. Ja­panska stålverk kunde exempelvis erbjuda varor på de västeuropeiska marknaderna till lägre kosinad än de mindre och vanligen äldre europeiska producentema, trots betydligt längre transportavstånd både för råvara och slutprodukt. Inom loppet av några år hade globala marknader blivit möjliga även för lågvärdesprodukter och skrymmande gods.

Det är mot denna bakgrund som ett antal utvecklingsländer har tilldragit sig särskild uppmärksamhet. De kallas vanligen för de nyligen industriali­serade länderna (NIC - newly industrialized countries). Till denna grupp

Prop. 1978/79:123

14

räknas dels några sydeuropeiska länder, Grekland, Turkiet, Portugal, Spa­nien och Jugoslavien, två latinamerikanska länder, Brasilien och Mexiko samt några mindre, men synnerligen expansiva länder i Fjärran Östern, Hongkong, Republiken Korea, Singapore ochTaiwan, Det gemensamma draget för dessa elva länder är att de övergivit den importsubstitulionspo-litik som lidigare var vanlig bland utvecklingsländer, och i stället inriktat sig på en starkt exportorienterad politik. De har importerat teknologi som utvecklats i andra länder och har givit sig in i världshandeln med radikalt andra förutsättningar än t. ex. Sverige, i form av bl. a. låga lönekostnader.

Det är påfallande hur exportexpansionen, som i ulvecklingsländema tra­ditionellt har inriktats på arbetskraftsintensiva produkter av typen textil och metallmanufaktur, har utsträckts lill sådana områden av kapitalinten­siv produktion som lidigare har förbehållits de äldre industriländerna. De s. k. multinationella företagen har spelat en viktig roll vad gäller överföran­de av såväl kapital som produktionsteknik. Även medvetna nationella stra­tegier för industriell utveckling har dock varit av belydelse för denna indu­strialiseringsprocess.

De nyligen industrialiserade länderna liksom övriga utvecklingsländer svarar ännu för en relativt liten del av vår export och import. Konkurrens­en är branschmässigt relativt koncentrerad, framför allt till textilier, klä­der, lädervaror, skor, trävaror samt elektroniska produkter. Del vore dock ett misslag att underskatta betydelsen av utvecklingen i dessa länder för svensk industris konkurrensförmåga. Dels kan NIC-Iändema expandera ytterligare och vidga sina branschdomäner och dels kan nya utvecklings­länder få betydelse. Det förefaller därför sannolikt att vi på sikt får bevitt­na en ökad konkurrens från dessa länder. Det blir därvid angeläget att ver­ka för en kontinuerlig stmkturanpassning med iakttagande av såväl Sveri­ges som utvecklingsländemas näringspolitiska intressen. Det är i samman­hanget viktigt att komma ihåg atl dessa länder även utgör snabbt växande marknader för svensk export. Under åren 1960 till 1975 tog utvecklingslän­derna emot omkring 30% av ökningen av industriländernas export av indu­strivaror. Vid sidan av intemhandeln inom Västeuropa var därmed utveck-Ungsländema den mest betydande marknaden för att öka industriländemas industrivaruexport. De u-landspolitiska aspektema av denna fråga har också behandlats i prop. 1978/79:100 (bil. 6 s. 18)

3.2 Industrins utveckling sedan mitten av 1960-talet

Exportuppsvingel under efterkrigstiden bidrog verksamt tUl en kraftig stmkturomvandling av svenskl näringsliv från jord- och skogsbruk till in­duslri. Industrins andel av den totala produktionen ökade tUl mitten av 1960-talet. Därefter har denna andel hållit sig tämligen konstant och upp­gått till omkring 29%. Under utpräglade högkonjunkturår har industrins andel varit några procentenheter högre. År 1974 svarade industrin således

Prop. 1978/79:123

15

för nära 32% av landets totala produktion. Den långsiktiga tendens som har kunnat skönjas sedan mitten av l960-talet med andelsmässig lillbaka­gång i primämäringarna, en i stora drag konstant industriandel och en svagt växande tjänsteproduktion kan väntas bestå under 1980-talel. Om den ekonomiska tillväxten skall kunna fortsätta kommer emellerlid även en sådan utveckling alt ställa stora krav på en volymmässig ökning av in­dustriproduktionen. För alt detta skall vara möjligt måste en fortsatt struk­turomvandling inom industrisektorn äga rum.

Denna volymökning har möjliggjorts genom en stark produktivitetstill­växt. Bl. a. har produktiviteten ökat genom att äldre anläggningar inom en bransch har ersatts med effektivare och ofta större anläggningar. Samtidigt har graden av specialisering på produkter eller processer ökat.

Behovet av att koncentrera produktionen har också bidragit till atl driva fram en ökad företagskoncentration. Denna har emellertid gåll mycket längre än vad som har betingats av produktionstekniska förhållanden. Stordriflsfördelar när det gäller marknadsföring och teknisk forskning och utveckling har utgjort ett allt vanligare motiv för utvidgad företagsstorlek. Denna koncentration har pågått under hela efterkrigstiden. År 1963 svara­de storföretag med minsl 500 anställda, inklusive statligt och kooperativt ägda företag, för 63% av den svenska industriproduktionen. År 1973 upp­skattas samma siffra lill 75%. Förutom att produktionen har vuxit genom att anläggningama utökats, framför aUt hos redan lidigare stora förelag, har dessa tillväxt även genom uppköp av andra förelag. En betydande ök­ning i fusionsfrekvensen har kunnai noteras från ca 20 per år under 1950-talet till en nivå runt 200 vid 1960-lalets slut. Under mitten av 1970-talet var del årliga antalet fusioner över 300.

Produktionsvolym- och sysselsätlningsförändringar åierges i figur 1.

Figur 1 Produktionsvolym (förädlingsvärde) och sysselsättning (antal arbetade tim­mar) åren 1963-1977, hela industrin, 1975 års priser. Index 1963 = 100

IndM

180-[

170-1 

I 

160

ISO

1

130-1

120

110

lOOi

90'

80

70

I>IIII

5963     13«5

1970

Källa: SIND 1978:9, s. 33.

aduklionivoivm

IIr

1975      1977

Ars

«

n

£«

 limmar fr

Prop. 1978/79:123

16

Av figur I framgår det trendbrott som inträffade år 1974. Efter detta år har industriproduktionen minskat för första gången under efterkrigstiden. Arbetskraften har däremot i stor utsträckning behållits i företagen, varför den statistiskt registrerade produktiviteten har sjunkit drastiskt. Omvänt bör della innebära att industrin idag har ett betydande kapacitetsutrymme för en snabb ökning av produktionsvolymen. Storleken på delta kapaci­tetsutrymme är dock en mycket omdiskuterad fråga. Osäkerheten beror bl. a. på att vissa tekniskt modema anläggningar redan kan ha hunnit bli ekonomiskt föråldrade.

I tabell I lämnas uppgifter om industribranschernas utveckling mellan åren 1965 och 1977. Härav framgår alt tillväxttakten för den samlade indu­striproduktionen successivt avtagit under perioden. Tre branscher har ut­vecklats bätire än genomsnittet för hela industrin under alla tre perioder­na: verkstadsindustrin, varven och den övriga tillverkningsindustrin. För varven torde de statliga åtgärderna härvid ha varit av avgörande belydelse, åtminstone under den senaste perioden. Två branscher har under samtliga perioder utvecklats sämre än genomsnittet: textil- och beklädnadsindus­trin samt jord- och stenindustrierna. Såväl järn-, stål- och metallverken som trä-, massa- och pappersindustrierna har under perioden 1974-1977 utvecklats betydligt sämre än induslrin som helhet, vilket bl. a. avspeglar dessa branschers beroende av den djupa intemtionella lågkonjunkturen.

Tabell   1.   Förädlingsvärde   (till   faktorpris)  inom  olika   industribranscher  åren 1965-1977. 1975-års priser.

Milj. kr.

Äriig procentuell

förändring

1977

1965-

1970-

1974-

1970

1974

1977

Extraktiv industri

2 234

4,7

4,8

-8,2

Skyddad livsmedelsindustri

4 263

-0,5

0,0

0.6

Konkurrensutsatt livsmedels-

industri

2 067

11,9

3,3

0,4

Dryckesvaru- och tobaksinduslri

940

6,8

2,7

6,0

Textil- och beklädnadsindustri

3 080

0,7

-0,7

-3,4

Trä-, massa- och pappersindustri

12 936

5,2

4,9

-5,6

Grafisk industri

5 377

2,1

-1,1

1,4

Gummivaruindustri

844

6,7

2,6

-4,9

Kemisk industri

5 003

9,1

8,4

-3,1

Petroleum- och kolindustri

379

7,0

-0,7

7,5

Jord- och stenindustri

2 194

3,9

0,4

-7,7

Jäm-, stål- och metallv.

3 812

5,4

3.4

-7,7

Verkstadsind. exkl. varv

28 292

6,6

4,7

-0,9

Varv

2 369

5,8

6,3

-1,3

Övrig lillverkn. ind.

441

8,0

4,7

3,4

Hela induslrin

74 233

5,1

3,7

-2,6

Källa: LU 78

Prop. 1978/79:123

17

Sammantaget innebär detla atl strukturomvandlingen inom den svenska industrisektorn har skett i en internationellt sett snabb takt. Framför allt har produktionsvolymen ökat till följd av att rationellare tillverkningspo-cesser efter hand har införts. Behovet av arbetskraft, trots ökande produk­tionsvolym, har minskat. Hur sysselsättningen har utvecklats sedan år 1965, framgår av tabell 2.

Tabell 2. Sysselsättningsförändringar inom industrin sedan år 1965 (avrundade hund­ratal).

Bransch

1965')

1970

1975

1976

1977

Gruvor och mineralbrolt

15 500

13 900

15 000

15 300

14 600

Livsmedels-, dryckesvaru-

och tobaksindustri

71 900

74 900

72 100

73 600

74 000

Textil-, beklädnads-.

läder- och lädervaru-

industri

110 600

76 700

57 100

54 100

48 100

Trävaruindustri

68 200

79 300

76 800

75 100

74 800

Massa-, pappers- och

pappersvaruindustri,

grafisk industri

109 000

105 200

104 100

106 400

104 600

Kemisk industri, petro-

leum-, gummivaru-.

plast- och plastvaru-

industri

54 400

65 200

68 400

69 500

68 300

Jord- och stenvaru-

industri

42 400

39 600

33 100

31 700

30 700

Jäm-, stål- och

metallverk

66 500

67 100

70 700

70 700

67 100

Verkstadsindustri

393 900

436 600

435 600

420 200

Annan tillverknings-

385 600

industri

5900

6 500

6 500

6 400

Summa gruv- och till-

verkningsindustri

924 100

921 700

940 400

938 500

908 800

Anmärkning: ') Branschindelningen för år 1965 är ej helt identisk med indelningen för övriga år

Källa: Industrislatistiken för resp. år

3.3 Branschbedömningar

Jag övergår nu till att ge min syn på den aktuella situationen för olika branscher inom industrin och följer därvid i huvudsak den indelning som anges i labell 2.

Jag vill i detta sammanhang erinra om branschbegreppets begränsning­ar. En bransch inkluderar ofta en mycket heterogen samling företag och produkter. Ofta finns i samma bransch både verksamheter med hög lön­samhet och stora tillväxtpotentialer och verksamheter som är olönsamma och som successivt måste krympas. Denna spridning inom en bransch kan ofta vara betydande. Att en bransch krymper innebär ofta all produktio­nen inriktas på de segment där fömlsättningen för tillväxt och långsiktig 2   Riksdagen 1978179. 1 saml. Nr 123

Prop. 1978/79:123

18

lönsamhet finns. Snabb tillväxt på vissa delområden inom en krympande bransch aren vanlig företeelse. På motsvarande sätt finns krympande del­områden inom expanderande branscher.

I branschgenomgången som nu följer kommer jag att speciellt uppehålla mig vid de branscher där slmklurpåverkande insatser har genomförts eller övervägts. Vidare kommer jag atl mera utförligt beröra de branscher som bedöms ha stora tillväxtpotentialer. Dessa senare branscher behandlas med utgångspunkt från frågan om det finns särskilda problem förknippade med en snabb expansion.

Gruvindustrin

Gruvindustrin har drabbats hårt av de senaste årens intemationella låg­konjunktur. MeUan år 1976 och år 1977 minskade sysselsättningen i branschen från ca 15 300 till 14600 personer. För järnmalmsgruvorna led­de sålunda den svaga stålkonjunkturen lill minskad efterfrågan på den för svenskt vidkommande viktiga EG-marknaden. I fråga om basmetallerna minskade efterfrågeökningen samtidigt som prisema på särskilt koppar och zink föll till mycket låga nivåer. Siluaiionen skärptes av de låga sjö-fraktspriserna, som gjorde det möjligt för malm från mycket avlägsna län­der att konkurrera på EG-marknaden.

Av stor belydelse för svensk gruvhantering synes vara de strukturella förskjutningama. Bl.a. kan en trendmässig övergång till skrotbaserade processer i stålverken iakttas. Andra exempel på betydande strukturför­ändringar utgör de stora, rikhaltiga och lättillgängliga jämmalmsfyndighe-ter som öppnats under 1960- och 1970-lalen i Australien och Brasilien. Pri­sel på järnmalm har sedan början av 1950-talet sjunkit med nära 50% i rela­tion till priserna på industrivaror i allmänhet.

I de norrbottniska malmfälten har detta lett till minskade leveranser och efter hand också en neddragning av produktionen i gruvoma i Malmfälten. Som en följd härav har vissa investeringsprojekt uppskjutits. LKAB redo­visade åren 1977 och 1978 stora förluster. Även om LKAB, som en följd av att malmen till största delen bryls i underjordsgruvor har högre brytnings-kostnader än de flesta av konkurrentema, bör dock närheten till den väst­europeiska marknaden och de produklivitetshöjande åtgärder som satts igång på sikl kunna återställa företagets konkurrensförmåga. Jag har nyli­gen i prop. 1978/79: 87 ingående redogjort för marknadsutsiktema och för vilka åtgärder som kan anses erforderliga för att trygga LKAB:s framtid.

I Mellansverige har den minskade efterfrågan på järnmalm i kombina­tion med höga brylningskoslnader och otillräcklig malmbas i några gruvor, lett lill att antalet järnmalmsgruvor i drift minskat från tjugo år 1974 till el­va vid årsskifiet 1978/79. Anpassningen tUl den lägre efterfrågenivån är in­te avslutad och ytterligare nedläggningar har aviserats. Den strukturplan som utarbetats under år 1978 inom SSAB visar på de omedelbara problem som de mellansvenska jämmalmsgmvoma står inför. I stort sett behöver.

Prop. 1978/79:123

19

enligt slmkturplanen, samtliga mindre anläggningar las ur drifl inom den närmasle femårsperioden.

Den 29 juni 1978 inrättade regeringen en delegation för samråd mellan de i Mellansverige verksamma gruvföretagen, berörda samhällsorgan och ar­betsmarknadens parter. Delegaiionen skall siudera de möjligheter lill på sikt lönsam verksamhet inom mellansvensk gruvindustri som finns eller kan skapas.

Vad beträffar icke-järnmetallgruvorna i Sverige har dessa klarat den in­ternationella lågkonjunkturen något bälire än järnmalmsgruvorna. Ett fålal gruvor har lagls ned, i samtliga fall på grund av att malmen brutits ul. Ef­tersom prisema på framför allt koppar och zink, men lidvis även på bly, har varit låga har del dominerande förelaget i branschen, Boliden AB, redo­visat stora föriuster åren 1976-1978. Under de senasle månadema har dock priserna förbättrats något, och man räknar med ytterligare prishöj­ningar de närmaste åren. Mot denna bakgrund, och med hänsyn till att Bo­liden AB haren väl specialiserad teknisk kompetens i fråga om att behand­la komplexa malmer, bedömer jag utsikterna till förbällringar av lönsam­heten för icke-jämmelallgmvoma som goda.

Den långsiktiga utvecklingen för den svenska mineralindustrin kartläggs av mineralpolitiska utredningen (I 1974:02) som har till uppgifi att övervä­ga den framlida mineralpolitiken. Arbetel beräknas vara slutfört under år 1979.

Livsmedelsindustrin

Till en skyddad sektor inom livsmedelsindustrin brukar föras delbran­scherna slakteri- och charkuteriindustri, mejeriindustri, kvarnindustri, ba­geriindustri och sockerindustri, medan resterande delbranscher, dvs. frukt- och grönsakskonservindustri, fisk- och fiskkonservindustri, olje-och feltinduslri, choklad- och konfektyrindustri saml övrig livsmedelsin­dustri, tiWhör den konkurrensulsalta delen. Den skyddade sektorn har föga utländsk konkurrens lill följd av gränsskydd inom jordbruksregleringens ram.

De från sysselsättningssynpunkt största delbranschema är slakteri- och charkuteriindustrin, mejeriindustrin och bageriinduslrin med sammanlagt 60% av antalet sysselsatta inom livsmedelsindustrin.

Lantbrukskooperationen är den största ägargruppen med 45 % av pro­duktionen.

Den svenska livsmedelsindustrin som helhet hade en expansionsfas un­der 1960-talel och en slagnalionsfas under 1970-lalel. Konsumlionsökning-en av djupfryst mat och av mera bearbetad mal liksom av maltdrycker i samband med mellanölets introduktion bidrog till expansionen. Nedgång­en i konsumtion för icke-subventionerade och icke-prisstoppade varor så­som fisk medverkade till slagnationen på 1970-lalet.

Många främst mindre arbetsställen har försvunnit under 1960- och 1970-

Prop. 1978/79:123

20

talen, vilket har lett till alt arbetsställena i genomsnitt har blivit färre och större. Denna process har varit betydligt snabbare inom livsmedelsindu­strin än inom tillverkningsindustrin som helhet. Även den framlida utveck­lingen inom livsmedelsindustrin torde medföra en fortsatt strukturom­vandling med sysselsättningsminskningar och fortsatt utslagning av mind­re förelag som följd. SIND konstaterar i sin branschstudie (SIND 1978: 8) alt del är angeläget atl främsi de mindre företagen finner lämpliga åtgärder för att stärka sin konkurrenskrafi. Det kan gälla I.ex. samverkan i olika former såsom produktions- eller distributionssamverkan eller vid export­produktion och produktutveckling. Verket finner dock inte att den förvän­tade framtida utvecklingen inom livsmedelsindustrin föranleder särskilda induslripolitiska åtgärder vid sidan av vissa insaiser inom fisk- och fisk­konservindustrin vilka verket tidigare har aktualiserat (SIND 1977:3). SIND avser atl fortlöpande följa utvecklingen inom livsmedelsindustrin från industri- och sysselsältningspoliliska synpunkter.

Mol bakgrund av de mindre bryggeriernas besvärliga situation tillkalla­des i december 1977 en särskild utredare med uppgift att utreda utveckling­en inom bryggeribranschen. Ulredningen publicerades i augusti 1978 och innehöll förslag till en omstrukturering av branschen i syfte att stärka de mindre bryggeriemas konkurrenskrafi.

Textil- och beklädnadsindustrin

Den svenska tekoindustrin har utsatts för en intensiv importkonkurrens från länder med lägre lönekostnader. Konkurrensen har kommii från län­der såväl i Europa som i Ostasien. Tekoproduklionen har successivt mins­kal under 1970-talel. Fram till år 1974 skedde nedgången i måttiig takt, var­vid en kraftig expansion inom trikåsektom till viss del uppvägde krymp­ningen inom övriga delar av branschen. År 1975 inträdde en markant för­sämring som berörde flertalet produktområden och som sedan har kommit att accentueras. Importandelen uppgår f.n. till totalt 74% för textilvaror och 71 % för konfeklionsvaror. Utvecklingen har stäUt stora krav på de svenska företagen. För att stimulera till sådana åtgärder som leder till ökad konkurrenskraft infördes ett särskih branschprogram år 1970, som senare har utvidgats. De statliga åtgärdema syftar tiU atl åstadkomma bl. a, ratio­naliserings- och utbildningsstöd samt stöd till omställning från hemma­marknad till export. En del företag har som ett led i anpassningen etablerat lillverkning utomlands. För stora delar av tekoindustrin kvarstår dock den brisiande konkurrenskraften framför allt gentemot låglöneländerna.

Med lanke på konsekvensema för försörjningsberedskapen på tekoom­rådet av en fortsatt, hastig nedgång inom konfektionsindustrin infördes år 1978 en mer effektiv begränsning än tidigare av importen från lågprislän­derna i Ostasien,

Chefen för handelsdepartementet har tidigare denna dag lagt fram för­slag om en övergripande plan för tekoindustrin under en treårsperiod. En-

Prop. 1978/79:123

21

ligt planen skall vissa nivåer anges som den löpande produktionen inle bör underskrida av försörjningsberedskapsskäl. Vidare föreslås fortsatta och i vissa avseenden förslärkta åtgärder av försörjningsberedskaps-, arbets­marknads- eller industripolitisk nalur. Hittills är del endast inom begränsa­de delar av tekoinduslrin som åtgärder erfordrats för att bevara en för för­sörjningsberedskapen nödvändig produktionskapacitet. En fortsalt ned­gång inom branschen aktualiserar emellertid försörjningsberedskaps­åtgärder på allt fler områden. Enligt LU 78: s bedömning finns dock vissa möjligheter till en långsammare nedgång i sysselsättningen under den när­maste femårsperioden än under de två senaste åren.

Även skoindusirin har mött en stark konkurrens från framför allt vissa länder med lägre lönekostnader inom Europa. Imporikonkurrensen har lett till en gradvis krympning av branschen, ned till en nivå som bestäms av försörjningsberedskapens krav. F. n. genomförs åtgärder för att genom bl.a. omstrukturering stärka den kvarvarande branschen i syfte atl tillgo­dose behovetav produktionskapacitet. Dessa åtgärder innefattar bildandet av ett nytt företag, den s. k. skokartongen, och inrättandet av ett skoinsti­tut för att bistå branschen i vissa centrala funktioner.

Trä-, massa- och pappersindustrin

TiU en del är skogsindustrins problem en följd av det höga kostnadsläge som uppstod i samband med den extrema högkonjunkturen åren 1973-1974, vikande priser saml en sjunkande dollarkurs. Skogsindustrin har emellertid också drabbats hårt av strukturellt betingade förändringar i den intemationella ekonomin. Det går t. ex. inte att bortse från de effekier som den nordamerikanska skogsinduslrins successivt starkare ställning på denna marknad har fåll. Ett ökat ulbud i kombination med sjunkande transportkostnader har medfört att relativpriset på pappersmassa har sjun­kit med 35% sedan början av 1950-talet.

Skogsindustrin är en av de största industribranschema i Sverige. Branschen svarar för närmare en tiondel av den samlade industriproduktio­nen och Uka stor del av industrisysselsättningen. Av skogsinduslrins olika delbranscher sysselsätter massa- och pappersindustrin ca 48000 personer vid ett hundratal anläggningar. Antalet sysselsatta inom sågverksindustrin är närmare 30000 medan skivindustrin sysselsätter ca 2 500 personer. An­talet sågverk uppgår till ca 3000. Skivindustrin består av 35 anläggningar.

Även vad gäller utrikeshandeln är skogsindustrin utomordentiigt bety­delsefull. Av landels totala vamexport har branschen under de senaste åren svarat för i genomsnitt en femtedel. Importinnehållet i branschens produktion är samtidigt mycket lågt. Huvuddelen av exporten avsätts i första hand i Västeuropa. Av avsalumassaleveransema går sålunda 90% på export. För pappersproduktionen är molsvarande andel ca 75%. Av produktionen av sågade trävaror och skivor exporteras ca 50%.

Tillgången på svensk skogsråvara har avgörande betydelse för den di-

Prop. 1978/79:123

22

rekt råvaruförbrukande skogsindustrins expansionsmöjligheter, dvs. för massa-, sågverks- och skivindustrin. Den ökade efterfrågan på skogsråva­ra, som har blivit följden av branschens snabba uibyggnad under 1970-lalet har medfört en växande oro för överuttag ur skogen och därav följande långsiktigt minskad virkesproduklionsförmåga i skogsbruket.

För de direkt råvamförbmkande delama av skogsindustrin har denna ut­veckling medfört att råvarutillgången nu utgör en klar begränsning för den fortsatta expansionen.

Av den totala massaproduktionen i landet exporteras ca 50%. Expan-sionsmöjlighelema för den svenska pappersindustrin är därför totalt sett betydande. Råvarutillgången utgör här således inte någon begränsning. En fortsatt expansion av pappersindustrin kommer därför i slället i hög grad alt bli beroende av de svenska och ulländska marknademas tillväxt, lön­samhetsutvecklingen inom branschen samt handelspolitiska faktorer.

Skogsindustrin, som är beroende av den höga exportandelen, är en av våra mest konjunkturkänsliga industribranscher. De senasle årens utdrag­na lågkonjunktur har inneburit mycket kraftiga påfrestningar för stora de­lar av branschen. Detta har i sin tur medfört en negativ utveckling som i omfattning och varaktighet saknar motsvarighet under efterkrigstiden.

Kapacitetsutnyttjandet inom samtliga delbranscher har de senaste åren varit myckel låg. speciellt inom de råvaruförbmkanade delbranscherna. Sålunda uppgick kapacitetsutnyttjandel under år 1977 lill mindre än 70% inom sågverks- och massaindustrin.

Denna utveckling har inneburit atl lönsamheten inom branschen har starkt försämrats. Skogsindustrins totala resultat minskade från en vinst på drygl 5 000 milj. kr. år 1974 till en föriust på mellan I 000 och 2000 milj. kr. år 1977. Även för år 1978 är förlustema av ungefär samma storleksord­ning. Förlustema är dock ojämnl fördelade. GenereUt gäller atl företag med en särskilt stark inriktning på vissa bulkprodukler i försia hand avsa­lumassa samt olika typer av kraftpapper fått vidkännas den mest negativa resultatutvecklingen.

Den kostnadsfaktor som främst bestämmer kostnadsläget och därmed i hög grad skogsindustrins konkurrenskraft är kostnaden vid fabrik för vir­kesråvara. De svenska priserna på virkesråvara har liksom prisema i mel-laneuropeiska länder, t.ex. Förbundsrepubliken Tyskland, traditionellt le­gal väsentligt högre än priserna i Nordamerika. Under 1970-talet fram till år 1976 vidgades dessa skillnader betydligt, vilket innebar att den svenska prisnivån blev mer än dubbelt så hög. Sedan år 1976 har dock en betydan­de utjämning skett genom atl de svenska prisema sjunkit medan prisnivån stigit i Nordamerika. Även om de senaste årens utveckling för svensk skogsindustri har varit negativ med en för många produkler svag efterfrå­gan, pressade priser och en därmed försämrad lönsamhet undanskymmer detta inte det faktum atl svensk skogsindustri har n till stora delar modem och mycket effektiv produktionsapparat och en god ställning på en mark-

Prop. 1978/79:123

23

nad som befinner sig i tillväxt. Sammanlaget bör detta innebära goda möj­ligheter för svensk skogsindustri att hävda sig. Efterfrågesituationen för den svenska pappersindustrin framstår såsom gynnsam, såväl i Västeuro­pa som i vissa andra områden. De utomeuropeiska marknaderna har hit­tills varit av relativt begränsad betydelse för den svenska pappersindu­strin. Den väntade snabbare ekonomiska tillväxten i ulvecklingsländema kan i någon mån förändra bilden. EG-ländema kommer dock för överskåd­lig framtid att behålla ställningen som det helt dominerande exportområ­det. Samiidigi kan dock en relalivi långsam eflerfrågetillväxt förutses på den svenska marknaden.

För massaindustrin väntas utvecklingen på de viktigaste exportområde­na ge ulrymme för en belydande svensk export. Bedömningarna av import­behovets omfattning varierar dock. En förskjutning väntas ske i riklning mol kortfibriga massor. Konkurrensen från latinamerikanska producenter väntas öka i Västeuropa. För långfibriga massor kommer emellertid Nord­amerika, och då i första hand Förenta Slatemas sydstater, alt erbjuda den svåraste konkurrensen ur svensk och nordisk synvinkel.

Trä måsle även fortsättningsvis tävla med konkurrerande material som aluminium, slål, skivmaterial och plast. Konkurrens från främst sydost-asiatiskt lövlrä kan göra sig gällande. Västeuropa är även i framtiden den vikligaste exportmarknaden för de svenska sågverken. De svenska sågver­kens konkurrenskraft jämfört med t.ex. Canadas baseras främst på hög kvalitet på den sågade produkten och på närhet lill exportmarknaden. Vis­sa möjligheter finns alt vidareförädla produkter som hyvlade varor och an-vändaranpassade produkter för den Iräbearbetande industrin. Enligt min mening kan härigenom skapas förutsättningar för ökade exportframgång­ar.

För skivindustrin råder en besvärande överkapacitet i hela Västeuropa, vilken väntas bestå under de närmaste åren. En relativt kraftig efterfråge­ökning kan dock väntas. Detta gäller i första hand spånskivor. Däremot vänlas efterfrågan på träfiberskivor komma att minska.

När del gäller den faktiska konkurrensförmågan hos svensk skogsindu­stri under de senaste 4-5 åren kan konstateras att pappersindustrin klart har förbättrat sina positioner på den västeuropeiska marknaden, säväl to­talt som i förhållande lill Förenta Statema och Canada. Massainduslrins andel av konsumtion och import sjönk något under åren 1974-76, samti­digt som de nordamerikanska konkurrentema stärkte sin ställning. Ett återtagande av förlorade marknadsandelar har noterats under år 1978. Den nya faktor som har tUlkommil under senare år och som skapar osäkerhet rörande den svenska massainduslrins framtida konkurrensförmåga är dol­larkursens nedgång under senare år. LU 78:s bedömning för skogsindu­strin innebär en starkt expansiv utveckling som i sin tur fömtsätter att ett ökat skogsuttag underlättas.

Inom industridepartementet avslutas f.n. arbetet på en rapport om

Prop. 1978/79:123

24

port om svensk skogsindustris läge och utvecklingsmöjligheter. Rapporten kommeratt remissbehandlas.

Grafisk industri

Inom den grafiska industrin innehar dagstidningstryckeriema en sär­ställning i branschen med stora arbetsställen och relativt homogena pro­dukter. Dagstidningama har åtnjutit ökande statliga subventioner (presstö­det) och har bl. a. till följd härav kunnat investera i ny leknisk utrustning. De produktiviletsvinser som ligger i samtryckning av flera tidningar i sam­ma produktionsanläggning har endast utnyttjats i begränsad utsträckning. Kostnaderna har på den skyddande marknaden kunnat övervältras på kon­sumentema, vilket dock bidragit till en svag efterfrågeulveckling. Den grafiska industrins läge fram till och med år 1980 redovisas i rapporten SOU 1974: 34. Därutöver har, vid sidan av presstödet, inga näringspolitis­ka insatser aktualiserats inom den grafiska industrin.

Gummivaruindustrin

Gummivamindustrin kan indelas i gummivarufabriker samt regumme-rings- och gummireparationsinduslri. Gummivamfabrikema utgör den mest betydelsefulla delen av branschen. Det är samtidigt framför allt den­na del som utsätts för importkonkurrens. Drygt hälften av produktionen från gummivamfabrikema är insatsvaror i bl. a. verkstadsindustrin, resten är konsumentvaror. Av tillförseln svarar däcken och s.k. industrigummi vardera för ungefär hälften.

Den totala däckmarknaden har tonnagemässigt i det närmaste stagnerat under 1970-talet. Främsta orsaken till detta är radialdäckens ökade mark­nadsandel. Den inhemska däcktUlverkningen, vilken minskade kraftigt un­der samma period, har problem att hävda sig i den internationella konkur­rensen. Anläggningsstrukturen torde vara mindre effektiv än i viktiga väst­europeiska konkurrentländer. Den västeuropeiska gummivaruindustrins största problem är f. n. överkapacitet och brisiande lönsamhet i däcktill-verkningen.

För industrigummi väntas en tilltagande konkurrens från andra länder. Svensk gummivaruindustri torde dock ha goda möjligheter att hävda sig på detta område, förutsatt att företagen satsar tillräckligt på utveckling. Vissa standardprodukter som t. ex. gummistövlar och cykeldäck synes inte kun­na produceras med lönsamhet i Sverige, men en viss minimiproduktion kommer alt upprätthållas av beredskapsskäl.

Kemisk industri

Den kemiska industrin är i produkt- och tillverkningshänseende mycket heterogen och omfattar framstäUning av såväl oorganiska och organiska kemikalier som av läkemedel, kosmetika, färger, tvättmedel, sprängäm­nen, gödselmedel m. m. Det är viktigt att ha den heterogena karaktären i minnet vid bedömning av branschens framtidsutsikter.

Prop. 1978/79:123

25

Kemisk induslri räknas allmänt till de expansiva branschema. Tillväxt­takten har varit relativt hög särskilt under 1960-talet då kemisektorn i de flesta industriländer visade ungefär dubbelt så hög årlig tillväxt som BNP. Den snabbaste expansionen kan noteras för tung organisk produktion och plasttillverkning samt läkemedel. Trots atl den kemiska industrin har ex­panderat relalivi snabbt så utgör den en intemationellt sett liten del av in­dustrin. Vidare ökade antalet arbetsiimmar inom den kemiska industrin -trots den höga volymtillväxten - relativt obetydligt under perioden 1960-1975.

Andelen insatsvaror av den lolala inhemska förbrukningen av kemiska produkter är stor. Kemiska produkler används - förutom i kemisk indu­stri - i en rad verksamheter för produktion av konsument-, insats- och ka­pitalvaror. Den slörsla delen av den privata konsumtionen av branschens produkter ulgörs av mediciner och läkemedel. Den inhemska produktio­nen utgör endasl hälfien av försöijningen med kemiska produkter.

Kemisk industri, särskilt produktionen av baskemikalier, är myckel ka­pilalintensiv. Tillverkningen är ofta automatiserad och fabrikspersonalen sysslar huvudsakligen med övervakning och underhåll. Kemisk industri sysselsätter förhållandevis få personer och andelen välutbildad personal är hög jämfört med andra branscher. Den relativt låga lönekoslnadsandelen och den höga tekniska nivån kan ge vårt land vissa komparativa fördelar på del kemiska lillverkningsområdet.

Ett annat viktigt särdrag hos den kemiska industrin är dess markanta skalekonomi i produklionsledel, vilkel betyder att kosinaden per produce­rad enhet blir belydligt lägre vid tillverkning i en stor anläggning än i en li­ten. Skalekonomin är särskilt betydelsefull när det gäller tunga baskemika­lier, medan den har mindre betydelse när det gäller sådana kemiska pro­dukter som färger, läkemedel och tvättmedel. Skalekonomin har inom den kemiska induslrin medfört en snabb koncentration av tillverkningen under efterkrigstiden lill aUt färre produktionsenheter. Skalekonomin är även en av orsakema till alt kemiska produktionsenheter i stor utsträckning kon­centreras till stora och integrerade komplex. En dynamisk teknisk utveck­ling under 1960- och 1970-talen har bl. a. medfört att den minsta ekonomis­ka anläggningsstorleken har ökal mycket snabbt för många kemiska pro­dukter. Ökningen i optimal storlek har ofta gått avsevärt snabbare än ök­ningen i efterfrågan. Den inhemska och nordiska marknaden har därmed i allt mindre grad räckt lill för produktion i större skala. Som exempel kan nämnas alt när Berol Kemi utvidgade sin etenoxidfabrik tUl ca 40000 års-ton i slutet av 1960-talet, så var produktionsökningen större än den skandi­naviska marknadstillväxten. Trots detta var fabriken då högst av medel-storiek jämfört med andra västeuropeiska anläggningar. Sedan dess har 5-10 gånger större anläggningar tillkommit, särskilt i Förenta Statema. Utvecklingen mot allt större anläggningar har dock avstannat under senare år.

Prop. 1978/79:123

26

Det kan visa sig svårt för de relalivi små inhemska kemiföretagen att fi­nansiera investeringar i tung kemisk produklion med dess stora skalförde­lar och kapitalintensitet. Företagsstrukturen inom svensk kemisk industri kännetecknas av alt företagen är små i jämförelse med såväl sina ulländska konkurrenter som svenska företag i andra branscher. Dämtöver utgör i många fall den kemiska tillverkningen en mindre del av företagets verk­samhet, vilken huvudsakligen är förlagd till andra branscher, i Sverige finns endast en kemikoncem - KemaNobel - med verksamhet inom stora delar av den kemiska industrin. Flertalet förelag har tillverkning inom en­dast en begränsad del av det kemiska produktområdet. Genom koncentra­tion till smala segment av marknaden kan den mindre förelagsstorleken of­ta kompenseras. Perstorps specialisering på produkler som polyoler är ex­empel på detta. Därmed blir vanligen även invesleringsanspråken mindre.

Den inhemska och nordiska marknaden betraktas ofta som del naturliga avsättningsområdet för kemisk produktion. Jag vill betona vikten av nor­diskt samarbete på kemiområdet.

Läkemedelsindustrin är den i särklass mest forskningsintensiva industri­branschen. Den tillhör även en av de mest expansiva delama inom svensk kemisk industri. De inhemska företagen sysselsatte år 1976 över 10000 personer inom läkemedelssektom, varav ca 7 300 inom landet. Läkeme­delsindustrins FoU-kostnader varar 1975 nära 13% av omsättningen resp. 30% av förädlingsvärdet. I absoluta tal uppgick samma år den svenska lä­kemedelsindustrins drifl- och kapitalkostnader för FoU-verksamhet lill mer än 200 milj. kr.

Huvudförutsättningen för utveckling av den svenska läkemedelsindu­strin är genomslagskrafl på exportmarknaden genom orginalprodukter från egen forskning och lillräcklig styrka i den internationella konkurrensen ge­nom goda marknadsföringsresurser. Enbart FoU-kostnadema för sådana produkler torde genomsnittligt uppgå till ca 50 milj. kr. och utvecklingsti­den till ungefär 10 år.

Intemationellt sett är de svenska läkemedelsföretagen små. Detta har dock kunnat kompenseras genom stark specialisering. Vidare synes den höga standarden på svensk sjukvård och medicinsk forskning ge vårt land goda komparativa fördelar när det gäller läkemedelsindustri. Den höga kompetens som i skilda vetenskapliga discipliner fordras i modem läkeme­delsforskning är dock inte självklart tillgänglig. Det finns goda möjligheter till en fortsatt expansiv utveckling inom läkemedelsindustrin.

Petroleumindustrin

Raffinaderikapaciteten har ökat kraftigt sedan mitten av 1960-lalet ge­nom att två stora raffinaderier har tagits i drift, nämligen BP:s i Göteborg år 1967 och OK-Texacos i BroQorden år 1975. Den inhemska kapaciteten att raffinera råolja har därigenom mer än fördubblats.

Även i Västeuropa i övrigt har raffinaderikapaciteten byggts ut. I kombi-

Prop. 1978/79:123

27

nation med de senasle årens inlernationella lågkonjunktur och den dämpa­de efierfrågan på oljeprodukter efter den s. k. oljekrisen är 1973- 1974 in­nebär delta att det finns ett stort överskott på raffinaderikapacitet. Även vid uppgång i världskonjunkturen finns därför f. n. inte behov av någon nämnvärd kapacilelsutbyggnad.

Jag anser del angelägel av bl. a. försörjningspolitiska skäl att i landet be­fintlig raffinaderikapacitel bibehålls. Regeringen har tidigare lagt fram för­slag (prop. 1978/79:115 bil. I avsnitt 8.

1) 

inom detla område.

Jord- och stenindustrin

Jord- och stenindustrin har drabbats hårt av strukturomvandlingen. Transportkostnader och iransportproblem medför atl denna bransch har en övervägande lokal prägel och i vissa avseenden kan betraktas som en skyddad hemmamarknadsindustri. Jord- och stenindustrins utveckling be­stäms i hög grad av utvecklingen inom byggnadsseklom, då cirka tre Qär­dedelar av sekloms produktion slutligen används i byggnadssektorn.

Jord- och stenindustrin har genomgått en kraftig strukturomvandling un­der 1960- och 1970-lalen, vilket har inneburit en nedläggning av arbetsstäl­len i stor omfattning. Särskilt inom stenindustrin, tegelindustrin, betongva-minduslrin saml delar av glasindustrin har minskningen av antalet arbets­ställen varit stor. Delvis som en följd av nedläggningen av lågproduktiva anläggningar ökade produktiviteten mätt som förädlingsvärde per arbetad timme relativt snabbi under 1960-lalel, genomsnittligen ca 8% per år. Un­der åren 1974-1977 har kapacitetsutnyttjandet sjunkit kraftigt. En åter­hämtning av byggandet bör leda lill ett bättre utnyttjande av produktions­kapaciteten i jord- och stenindustrin. Samtidigt bör det enligt min mening finnas utrymme för ytterligare stmkturrationalisering. Ett antal större in­vesteringsprojekt är kända. Cementas anläggning i Slite, Rockwools an­läggning i Hällekis och Gullfibers i Söråker. Vidare finns planer på att byg­ga ytterligare några materialfabriker.

Inom delar av jord- och stenindustrin pågår vissa statliga industripolitis­ka insatser. Således har olika statliga stödåtgärder för den manuella glasin-duslrin beslutats av riksdagen. Dessa åtgärder beslutades år 1970. Våren 1977 beslutade riksdagen om ett treårigt program med exportfrämjande åt­gärder, stmkturstöd och avskrivningslån för investeringar (prop. 1976/77:61, NU 1976/77:37, rskr 1976/77:283). Åtgärdema har bedömts som angelägna för att stödja den omställnings- och anpassningsprocess som blivit följden av bl. a. den ökande konkurrensen från maskinlillverkal glas.

Järn-, stål- och metallverk

Delvis som en konsekvens av den intemationella fraktmarknadens minskning och varvskrisen samt den intemationella lågkonjunkturen har väridens stålindustri under de senasle åren drabbats av vikande efterfrå-

Prop. 1978/79:123

28

gan och därmed stora avsättningssvårigheter. Väridsproduktionen har minskat från 710 milj. ton år 1974 till 670 milj. ton år 1977. Under år 1978 skedde dock en återhämtning och råstålproduktionen steg åter till 1974 års nivå.

1 Sverige skedde en betydande minskning av stålkonsumtion och stål­produktion efter år 1974. Mellanåren 1976och 1977minskade stälkonsum­tionen i landet med 30%, vilket var en kraftigare minskning än i konkur-rentländema. Orsakema till detta var främst den svaga utvecklingen i de viktigaste avnämarindustriema, dvs. verkstadsindustrin, varvsindustrin och byggnadsindustrin.

Tillverkningen av stål i Sverige svarar för mindre än I % av den totala världsproduktionen. Ungefär en tredjedel av vår produktion exporteras och det svenska stålet täcker omkring hälften av den svenska hemmamark­nadens behov. Den svenska och västeuropeiska stålindustrin, särskilt han­deisstålindustrin, har fått möta en hård konkurrens från nya stålproduce-rande länder. Japan byggde under 1960-talet kraftigt ut sin stålindustri och har därefter intagit en dominerande ställning bland stålexporterande län­der, trots att den japanska stålproduktionen har minskat sedan år 1974. Under 1970-talet har vissa utvecklingsländer, t.ex. BrasUien, ökat sin självförsöijningsgrad genom att ersätta tidigare import med egen produk­tion och dessutom svarat för en betydande export. Även Sovjetunionen och Östeuropa har ökat sin stålproduktion.

HandelsståUndustrin präglas alltjämt av överkapacitet både i förhållan­de till den rådande efterfrågan och till den väntade efterfrågeulvecklingen under det närmaste decenniet. Prisnivån påverkas i denna situation starkt av de länder och företag som har stora, modema anläggningar med högt kapacitetsulnyltjande och låga kostnader för personal och råvaror. Den svenska handelsstålindustrin häri likhet med stålindustrin i många konkur­rentländer måst anpassas efter rådande och förväntade framtidsutsikter.

En statlig utredning, handelsstålutredningen, avlämnade i april 1976 sitt betänkande (SOU 1977:15-16) Handelsstålindustrin inför 1980-lalet. Ut­redningens förslag till strukturförändringar gick ut på en specialisering och koncentration av olika produktslag. Nedläggningar av vissa enheter förut­sattes, samtidigt som nyinvesteringar till betydande belopp ansågs nöd­vändiga. De skilda åtgärdema skulle medföra en minskning av antalet an­ställda inom handelsstålindustrin med 3 800-4000. Omedelbart efter det alt utredningen framlagt sitt betänkande inledde Gränges, Statsföre­tag/Norrbottens Järnverk och Stora Kopparberg förhandlingar om bildan­det av ett gemensamt handelsstålföretag. Riksdagen godkände i april 1978 regeringens förslag (prop. 1977/78: 87, NU 1977/78: 45, rskr 1977/78:198) om statiig finansieU medverkan vid bildandet av ett nytt handelsstålbolag, SSAB Svenskl Stål AB. Underde närmaste åren kommer del nybildade fö­retaget, i enlighet med en strukturplan, att genomgå en kommersiell och teknisk omvandling i syfte att skapa ett intemationellt sett konkurrens-

Prop. 1978/79:123

29

kraftigt företag. Stora investeringar kommer att göras i syfte atl effektivi­sera produktionsapparaten och utveckla vidareförädlingen, medan kapaci­lelen samtidigt anpassas lill den långsiktiga efierfrågan.

För resterande andel av den svenska handelsstålproduktionen svarar sju mindre verk. Även dessa har under lågkonjunkturen haft belydande pro­blem. Situationen har emellertid inle på samma sätl som i de tre större verken blivit akut. 1 samband med bildandet av SSAB tillkallades en utre­dare med uppgifi att leda diskussioner mellan SSAB och de mindre verken i syfte att undvika att det statliga engagemanget i SSAB ledde till en försäm­rad situation förde mindre verken. I september 1978föreslog uiredaren att en ägarmässig samordning mellan SSAB och vissa av de mindre verken skulle ske. Regeringen har emellertid efter prövning av frågan funnil att det i varje fall f. n. inte finns skäl för något slatligt initiativ i denna riktning. De finansiella skälen för en ägarmässig samordning har fått väsentligt mind­re vikt i och med den senasle tidens konjunkturförbätting. Med en normal konjunkturutveckling bör flertalet av de mindre verken ha goda överlev­nadsmöjligheter inom överskådlig framtid. SSAB har utfäst sig atl inle öka sin produktionskapacitet inom områden där svenska verk redan har över­kapacitet. Jag förutsätter alt företagen vidtar de rationaliseringsåtgärder som är påkallade och att de fortlöpande söker åstadkomma sådana struktu­rella förändringar som kan vara nödvändiga för att stärka branschens kon­kurrenskraft.

För all analysera specialstålindustrins problem tUlkallade dåvarande chefen för industridepartementet i november 1976 en ulredningsman, som i mars 1977 avlämnade sin utredningsrapport (Ds I 1977: 3) 1977 års speci­alstålutredning. I utredningen gavs dels en beskrivning av branschens ak­tuella läge och mest väsentliga problem, dels en redovisning av pågående undersökningar om samarbete i olika former mellan företagen. Vidare pe­kades på strukturförändringar inom branschen, vilka enligt uiredaren när­mare borde analyseras.

Statsmakiema konstaterade (prop. 1977/78:47, NU 1977/78:30, rskr 1977/78: 84) beträffande den svenska specialstålindustrin och stålgjuterier-na atl en fortsatt strukturrationalisering är nödvändig och atl denna inom flera produktområden och för vissa produktionsenheter kräver genomgri­pande ålgärder. Möjlighetema atl genomföra en behövlig sturkturomvand-ling begränsades emellertid allvarligt genom den starkt försämrade vinstut­vecklingen inom företagen. Åtgärder har vidtagits som syftar till atl mins­ka de finansiella hindren för angelägna strukturella förändringar inom spe­cialstålindustrin och stålgjuteriindustrin. Dessa innefattar olika former av lån och lånegarantier på sammanlagt 1 300 milj. kr.

För att handlägga låne- och garantiärenden inrättades den 1 januari 1978 en särskild strukturdelegation. I denna ingår vid sidan av företrädare för departemeni och statliga verk även representanter för anställda och före­lag i de berörda branschema.

Prop. 1978/79:123

30

Specialstålindustrin skiljer sig i flera avseenden från handeisstålindu­strin. Bl.a. går huvuddelen, omkring 70 %, på export. Företagen har en omfattande försäljningsorganisation med dotterbolag både i Sverige och i utlandet. Specialslålinduslrin har haft en gynnsammare produktionsut­veckling än handelsslålet under de senasle åren. Orderingången lill spe­cialslålinduslrin underår 1978 låg genomsnittligt 15 % över 1977 års nivå i lon räknat medan orderingången till handelsslålverken sjönk under samma period.

Även om situationen för specialslålinduslrin ser något ljusare ut än för handelsståUndustrin, har lönsamheten varil svag och strukturella anpass­ningar behöver komma till stånd även inom denna del av stålindustrin. Vis­sa diskussioner om närmare samarbete pågår mellan specialslålföretag. Erforderliga statliga finansiella medel finns lillgängliga för bl.a. investe­ringar i samband med strukturförändringar via stmkturdelegationen.

De industripolitiska åtgärderna rörande svensk stålindustri ligger i linje med de åtgärder som vidtas på det internationella planet. Inom EG söker man under en flerårsperiod i enlighet med den s. k. Davignon-planen skapa bätire jämvikt mellan lillgång och eferfrågan genom kapacitelsreduklion. Samtidigt söker man stabilisera den intema prisnivån för ett antal stålpro­dukter.

I detta sammanhang villjag nämna att det inom OECD - mot bakgrund av den omfattande slålkrisen i väriden - nyligen har inrättats en stålkom-mitlé, som har getts mandat att följa utvecklingen och ulvärdera vidtagna åtgärder i medlemsländerna. Sverige deltar aktivt i detta arbete. Även vis­sa viktigare stålproducenlländer utanför OECD skall kunna delta i kom­mitténs arbete.

Gjuteriindustrin är en basindustri främst för verkstadsindustrin. Bran­schen sysselsäler ca 14000 anslällda vid ca 200 gjuterier. Under lång tid har strukturen inom auteriinduslrin förändrats mol ett färre antal företag och en ökande koncentration av produktionen till de större enheterna. Nedgången i antalet tillverkare har varit mest påfallande för jämgjuterier-na och har i viss grad hängt samman med kraven rörande arbetsmiljön. Även antalet stålgjulerier har minskat och en ytteriigare koncentration kan bli aktuell. Gjuteriindustrin omfattas sedan budgetåret 1973/74 av ett bran­schprogram med teknisk konsulentverksamhet och omslällningsfrämjande ålgärder och sedan budgetåret 1974/75 av utbildningsåtgärder. Särskilda statiiga medel kan anvisas genom stmkturdelegationen i samband med omstruktureringar inom stålgjuteriindustrin.

Såväl den inhemska efterfrågan som produktionen inom hela gjuteriin­dustrin har minskat under de senasle åren. Bakgrunden till gjuteriindu-strins utsatta läge är nedgången inom verkstadsindustrin, konkurrensen från nya malerial, t. ex. plast och aluminium, saml det höga kostnadsläget.

I enlighel med statsmakternas beslut om statligt stöd till teknisk forsk­ning och utveckling har STU beslutat alt salsa 10 milj. kr. under sex år på

Prop. 1978/79:123

31

insatsområdet Gjuijärnsprodukter. Till detta kommer insaiser av ungefär samma storleksordning från gjuieriförelagen. Målet för insatserna är atl skapa den teknologiska basen för en industriell materialutveckling, pro-duklförbältring och produktförnyelse samt rationalisering av produktions­metoder som gör del möjligl för svenska järngjuterier all lillgodose den in­hemska marknadens behov av både konventionellt och avancerat gjutgods och alt kunna öka exporten till lämpliga marknader utanför landels grän­ser.

SIND föreslog i mars 1978 att järngjuteriindustrin skulle omfattas av det stödsystem som f. n. gäller specialslålinduslrin och stålgjuteriindustrin, dvs. lån och lånegarantier genom stmkturdelegationen. Låne- och garanti­ramarna skulle samtidigt ökas med vardera 150 milj. kr. Svenska gjuleri-föreningen tillstyrkte SIND:s förslag.

Järngjuteriindustrin karakteriseras i dag av överkapacitet och dålig lön­samhet. Inom vikliga delbranscher såsom slålverkskokiller, aducergods och autgods lill varv och maskinindustri, ligger kapacitelsullnyttjandet i dag på 40-50 %. Kapaciietsreduktionen inom branschen genom företags­nedläggelser väntas fortgå. Jag anser delta vara angelägel efiersom en så­dan strukturomvandling möjliggör ett ökat kapacitetsutnyttjande och där­med bätire betingelser vid återstående företagsenheter. Det stödsystem som finns tillgängligt för bl. a. stålgjuteriindustrin är enligt min mening knappasl en förutsättning för en sådan utveckling. Mot denna bakgrund har regeringen ijanuari i år beslutat lämna industriverkels förslag om stöd­åtgärder till järngjuteriindustrin ulan ålgärd.

Verkstadsindustrin

Verkstadsindustrin svarar i dag för ca 40 % av industrisysselsättningen i Sverige, vilket innebär ca 400000 anställda. Branschen har också ca 40 % av exporten av industrivaror samt 38 % av industrins förädlingsvärde.

Verkstadsindustrin är en mycket heterogen bransch. Även inom de fem delbranscherna melallvamindustri, maskinindustri, elektroindustri, trans­portmedelsindustri och instmmentindustri finns en stor variation av pro­dukter. Avsättningsområden, marknadsförhållanden och expansionsmöj­ligheter för de skilda produktema är mycket skiftande. Likaväl som del inom verkstadsindustrin finns företag och produkter med mycket slark lill­växt finns det också stagnerande produktområden eller verksamhet på till­bakagång. Della är särskilt aktueUt för den del av verkstadsindustrin som består av underleverantörer till andra branscher som har upplevt lillbaka­gång under senare år, t. ex. varvs-, stål- och viss del av skogsindustrin,

Metallvaruindustrin med 87 000 anslällda kännetecknas av små företag och arbetsställen med relativt få anställda. På grund av del breda produkt­sortimentet i branschen förekommer det ofta att ett mindre företag har en hög marknadsandel för sin specialiserade produkt. Huvuddelen av produk­terna avsätts inom byggnads- och anläggningsverksamhet och övrig verk­stadsindustri. Metallvaruindustrin är starkt hemmamarknadsorienterad.

Prop. 1978/79:123

32

Branschen har sedan 1960-talet vuxit i ungefär samma takt som den svenska induslrin som helhet. Medan vissa produktområden, t.ex. ma­skinverktyg, har expanderat har å andra sidan en tillbakagång skett för produkter till byggnadsindustrin p.g.a. den minskade byggnadsverksam­heten samt för vissa sektorer där metalliska malerial ersatts med andra ma­terial, t.ex. plast.

Maskinindustrin med 132000 anställda är en utpräglad exportbransch, dominerad av större företag. Exportandelen är närmare 60 %. Två tredje­delar av de anslällda finns vid arbetsställen med över 200 sysselsatta. Spännvidden är emellertid myckel stor. Bland företagen finns både myckel små företag och stora multinationella koncemer.

Maskinindustrin har expanderat kraftigt under efterkrigstiden. Saluvär­det har t.ex. femdubblats sedan år 1960. Produktionstillväxten har emel­lertid minskat sedan åren 1975-1976 på grund av vikande efterfrågan inom andra branscher. Specielll markant har minskningen varit för maskiner tiU skogsindustrin. Utvecklingen för hela branschen är emeUertid inte enty­dig, eftersom den innehåller mycket skiftande maskintyper på ett brett av­sättningsområde. En positiv utveckling visar t.ex. avsättningen av auto­matiserade maskinanläggningär samt olika typer av systemleveranser av processutrustning.

Elektroindustrin sysselsätter ca 79000 personer. Inom branschen tillver­kas elektriska motorer och elektrisk utrustning som insalsvaror till annan induslri, t.ex. byggnadsindustrin, samt elektriska hushållsapparater, kon­sumtionsvaror m. m. Elektroindustrin har sedan 1960-talet vuxit i något snabbare takt än induslrin som helhet. Även inom denna bransch finns variationer mellan olika varuområden. Här finns t. ex. några av svensk in­dustris stora exportprodukter, dvs. telematerial och elektriska motorer från LM[REDACTED_EFTERNAMN] resp. ASEA. Elektroindustrin exporterar ca 22 % av produktionen.

En betydande del av elektroindustrin ulgörs av den s. k. elektronikin­dustrin. Denna kännetecknas såväl av snabb marknadstillväxt som snabb teknisk utveckling. Halvledartekniken har under det senaste decenniet brutit igenom på allvar och fått en dominerande ställning inom hela elek­tronikområdet. Helt nya produkter och i vissa fall även nya verksamheter har uppstått medan andra har slagits ut och försvunnit. Nya komponenter har också möjliggjort en ökad integrering av elektronik på fler använd­ningsområden. Tillgängliga prognoser talar för att denna utveckling kom­mer att bestå. För konsumentelektroniken kan dock på den nordiska hem­mamarknaden konstateras en viss stagnation. Den dominans, som framför allt japanska hemelektronikprodukler fått världen över, försvårar i hög grad dessa svenska företags exportmöjUgheter. Tillskapandet av s. k. fri­zoner i vissa låglöneländer gör att avsättningssvårighetema för dessa före­tag ytterligare kan komma att accentueras.

Trots en kraftigt ökande marknadstillväxt leder den snabba komponent-

Prop. 1978/79:123

33

och produktutvecklingen sannolikt till en oförändrad sysselsättning inom elektronikindustrin. Allt fler verkstadsföretag nyttiggör sig dock elektroni­kens möjligheter både i sina produkler och i sina tillverkningsresurser.

För alt fä en mera samlad bild av de olika effekter som användningen av dalateknik och elektronik kan leda lill, inle minsl mol bakgrund av vad den snabba teknologiska utvecklingen inom mikroelektronikområdel möjlig­gör, har regeringen nyligen tillsatt två kommittéer. Den ena har i uppdrag alt uireda datateknikens och elektronikens effekier på näringslivets ut­veckling. Den andra har i uppdrag alt utreda dalaleknikens effekier på sys­selsättning och arbetsmiljö. Dessulom har SIND fått i uppdrag alt i samar­bete med STU uireda svensk elektronikindustris nuläge och utvecklings­möjligheter.

Transportmedelsindustrin med lillverkning av rälsfordon, bilar, lastfor­don, flygplan m. m. hade år 1976 ca 83 000 anslällda. Branschen domineras av Volvo och Saab-Scania. Bilindustrin, med 75 % av transportmedelsin­dustrins produklion, svarar för nästan hela exporten. Bilindustrin är såle­des av stor betydelse för Sveriges framtid som industrination.

Den svenska bilindustrin har att tävla med stora utländska bilindustrifö­retag. Konkurrensen är hård, inle minst i fråga om personbilar. För att kunna överleva måste svensk bilindustri bedriva en intensiv utvecklings­verksamhet. Nya modeller och modellvariationer måste utvecklas som lill­godoser kraven på säkerhet, bränsleekonomi och skonsamhet mol miljön. Produktförnyelsen kommer atl behöva vara mer genomgripande än tidiga­re. Nya material kommer atl användas för att minska bilarnas vikt och bränsleåtgång. Utvecklingskostnaderna för att ta fram en ny bilmodell och nya komponenter kommer att öka och medföra stora krav på finansiella re­surser.

Jag är medveten om att svensk bilindustri står inför stora kraftprov. De försök som under senare år gjorts för atl förbättra de strukturella och fi­nansiella förutsättningama för svensk bilindustri har hittills varil resultat-lösa.

Genom bilindustriutredningen har ett gott underlag erhållits rörande problem och möjligheter för svensk bilindustri. På basis av detta underlag har jag bl. a. dragit slutsatsen att del bör finnas förutsättningar för de svenska bilföretagen alt genom samarbete med varandra reducera utveck­lingskostnaderna. Även samarbetet med ulländska biltillverkare bör för­stärkas. Bilindustrins utveckling måste fortlöpande följas och analyseras i samråd mellan samhället, företagen och de anställda. För att ge della sam­råd en fasl form skapas ett branschråd för bilindustrin.

Instrumentindustrin m.m. med ca 9000 anställda är i förhållande lill andra delbranscher en lilen verksamhet. Även inom denna del av verk­stadsindustrin finns en stor variationsrikedom av produkter med skiftande utvecklingspotential.

För verkstadsindustrin som helhet har lönsamhetsutvecklingen under 3   Riksdagen 1978179. 1 saml. Nr 123

Prop. 1978/79:123

34

perioden 1963-1976 varit relativt stabil. I likhet med industrin i övrigt sjönk lönsamheten i branschen kraftigt under åren 1977-1978 och 40 % av företagen i branschen gick med förlust år 1977. Maskinindustrin har högst lönsamhet i verkstadsindustrin, även om den har försämrats. Övriga bran­scher hade också posiliv, om än sjunkande lönsamhet.

Den indelning av verkstadsindustrin som jag har använt mig av i min re­dogörelse utgår från företagens produkter och är den som lillämpas i den offentliga statistiken. STU har för sina analyser av verkstadsindustrins ut­vecklingsmöjligheter tillämpat en avnämarorienterad indelning. Verk­stadsindustrin har sålunda indelats i två huvudgrupper: Tillverkning av produklionsulruslning och lillverkning av konsumtionskapilaivaror. Den förslnämnda gruppen kan indelas ytterligare efter vilka branscher och samhällssektorer som är avnämare för produktionsutrustningarna. I grup­pen ingår t. ex. verkstadsindustri för byggbranschen och verkstadsindustri för sjukvården. Där ingår också "verkstadsindustri för verkstadsindu­stri", dvs. företag som levererar produktionsutrustning eller delar av så­dan utrustning lill verkstadsföretag. Denna delbransch är särskilt intres­sant för ett litet land som Sverige. Anledningen till detta är för del försia att branschen i hög grad är inriklad mot världsmarknaden. Inle ens stora nationer har en hemmamarknad som räcker till för denna bransch med dess mångfacetterade produktion. För det andra är anläggningar och system för branschens produktion av mindre format än exempelvis för stål- och cellulosaindustri. Även relalivi små länder kan därför utveckla, organisera och finansiera produktionsenheter inom "verkstadsindustri för verkstadsindustri".

Jag har lidigare påpekat atl del är inom verkstadsindustrin som Sverige har sina mest expansiva produkler och förelag. Samtidigt finns del också i verkstadsindustrin delbranscher eller produktområden med behov av strukturomvandling, både när det gäller att reducera överkapacitet inom områden med vikande efterfrågan och när det gäller att förnya eller föränd­ra verksamhetsinriktning i enlighet med den tekniska utvecklingen eller dra ned den svenska tillverkningen som ett resultat av en överväldigande importkonkurrens.

Varvsindustrin

Den intemationella varvsindustrin karaktäriseras av strukturell överka­pacitet och anpassningsproblem av en storleksordning som inte uppvägs av effekterna av en generell konjukturförbättring. Den fartygsefterfrågan som kan väntas uppkomma på världsmarknaden avser sålunda främst styckegods- och specialfartyg av olika slag, vilka utgjort en förhållandevis liten del av de svenska varvens produktionsvolym. Stora tank- och bulk­fartyg som utgjori huvuddelen av de svenska varvens produktion torde praktiskt taget inte beställas under flera år framöver. En reduktion av pro-' duktionen lill en nivå som motsvarar ungefär hälften av toppnivån åren

Prop. 1978/79:123

35

1973-1977 torde enligt beräkningar av den europeiska varvsorganisatio­nen krävas, innan marknaden åter vänder uppåt.

På grund av den svenska varvsindustrins storlek och starka världsmark­nadsberoende finns inga möjligheter atl bevara den i dess nuvarande om­fattning utan mycket höga samhällsekonomiska uppoffringar. Under de närmasle åren kommer svensk varvsindustri därför att uppleva en genom­gripande strukturomvandling, innebärande omläggningar av produktions­inriktningen och stora kapacitetsnedskämingar, 1 regeringens proposiiion om varven i mars 1977 angavs som riktmärke en nedskäming under perio­den 1976-1979 med 30 % av antalet anställda i de berörda större varven. Varvspropositionen i november 1978 innebär en ytterligare kapacitelsre­duklion med 20 % fram till och med utgången av år 1980. Därtill kommer betydande åtgärder för att främja övergång lill annan produklion saml re­gionala stödinsatser på berörda orter m. m.

3.4 Svensk industri inför 1980-talet

3.4.1  Utgångsläget för svensk industri

Jag avser atl i detta avsnitt kort beröra några väsentliga drag i nuläget för svensk industri. Jag berör först vissa skillnader i den svenska industri­strukturen i relation lill övriga jämförbara länder. Jag tar också upp vissa utvecklingstendenser som gäller allmänt men som i en global ekonomi ska­par speciella problem för små industriländer av Sveriges typ.

Sverige har i jämförelse med övriga industriländer en något siörre andel skogsindustri och verkstadsindustri. Även varvsindustrin haren siörre an­del än genomsnittet. Den kemiska sektom är däremot mindre i Sverige än i våra främsta konkurrentländer.

Vår industrislruktur har i flera avseenden en gynnsam sammansättning. En stor del av verksamheien ligger inom områden där man dels kan fömtse en allmän efterfrågeexpansion, dels kan utgå från alt Sverige har kompara­tiva fördelar. Exempelvis har Sverige en stor verkstadsindustri på en hög teknisk nivå. Verksamheien är i betydande omfattning inriktad på investe­ringsutrustning som det kan förväntas bli en ökad efterfrågan på. Även de­lar av den kemiska industrin, bl.a. läkemedelsindustrin, kan förväntas växa. Samtidigt hör dock till bilden atl vissa av våra iraditionelll siarka ex­portprodukter under senare år har fått vidkännas betydande minskningar i marknadsandelar på världsmarknaden. Även om dessa problem till en del varit förknippade med de senasle årens lågkonjunktur, måsle man utgå från en bestående försvagning av Sveriges relativa konkurrenskrafi på fle­ra områden. Denna kombination av dels stora utvecklingspotentialer inom vissa industrisektorer, dels risker för betydande nedgång i andra sektorer, skapar speciellt markerade behov av omstrukturering och överflyttning av resurser från nedåtgående till expanderaiiifie företag och sektorer.

De regionala konsekvenserna av en fortsatt strukturomvandling kan

Prop. 1978/79:123

36

komma atl vålla problem. De branscher som är stagnerande från syssel­sättningssynpunkt är ojämt fördelade över landet.

Figur 2 visar länen grupperade efter andelen av de anslällda i industrin lom arbeiar inom de stagnerande sektorerna. Inom de län där andelen är stor kan omställningsproblemen bli betydande. Regionalpolitiken och den frivilliga yrkesmässiga och geografiska rörligheten underlättar denna om­ställning. För att den nödvändiga omställningen skall ske i sociall accep­tabla former krävs omfattande insatser från samhällel. 1 den regionalpoli­tiska proposition som inom kort kommer föreläggas riksdagen föreslås åt­gärder för atl effektivisera regionalpolitiken.

Figur 2   Andelen anställda i industrin inom stagnerande sektorer, länsvis (%) 100

BD

..    f

50

W M

£

mfrA-fc».... ___ 

rlkten ' 

»

nllt

IL

500

1000

ant

Källa: SCB

Sverige har i likhel med andra små och högt industrialiserade länder en mycket utlandsberoende ekonomi. Utlandsberoendel har ökat mätt med andelen varor som avsätts på export resp. importeras. Av figur 3 framgår atl både exportkvoten (exporten i förhållande till industriproduktionen) och importkvoten (importen i förhållande till inhemsk förbrukning) har ökal snabbt under 1970-talet. Frånsett några år i början av 1970-talet och år 1978 har importkvolen varil högre än exportkvoten, dvs. handelsbalansen har varit negativ.

Prop. 1978/79:123

Figur 3   Export- och importkvoten för Sverige åren 1960-1977 (%) 

P

37

45

40-

35

30

25

20

20

f

25

30

35

40     45 l/(P+l-E)

Anm: 1978 års värde baseras på preliminära data

K

ä

lla: SCB

E: export

I: import

P: industriproduktion

Internationaliseringen av den svenska ekonomin inbegriper inle enbart en allt siörre utrikeshandel. Ett växande antal svenska förelag har etable­rat sig utomlands och ett ökat antal utländska förelag har etablerat sig i Sverige. Antalet anställda i svenskägda tillverkningsföretag i ullandel upp­går till ca 300 000 personer, vilket molsvarar nästan 30 % av industrisyssel-säilningen i Sverige. Antalet anslällda i utlandsägda industriföretag i Sveri­ge är ca 50000 personer.

Svenska industriföretags utlandsinvesteringar torde ha möjliggjort högre marknadsandelar på ulländska marknader. Därigenom har företagen kun­nat uppnå en större lotal produktionsvolym, med de fördelar för produk­tionskostnader och FoU-kostnader detta ger. Etablering på utländska marknader är ofta ett viktigt konkurrensmedel på produktmarknader där svenska företag är verksamma. Ett begränsat antal storföretag dominerar

Prop. 1978/79:123

38

dessa inlemalionaliserade marknader där etablering av försäljnings- och tillverkningsenheter är strategiskt viktiga för all på längre sikt behålla eller öka marknadsandelen. De svenska multinationella företagen är i dessa sammanhang relativt små. I relation till den svenska ekonomin är de dock stora. Ett 20-tal svenska koncerner svarar t. ex. för 90 % av den totala sys­selsättningen vid svenskägda dotterföretag i utlandet. Tillväxten i dessa företag har varit över det svenska genomsnittet både i Sverige och i utlan­det. Under 1970-talel har dessa etableringar till övervägande del skett ge­nom förvärv av existerande företag.

Ett nytt drag i utvecklingen är all förskjutningen mellan branscher kan förväntas bli snabbare än tidigare. Orsaken till detta är framför allt att den tekniska utvecklingen och spridningen av ny teknik går snabbare än förr. De s. k. nyligen industrialiserade ländema har med köpt teknik utvidgat sin produktion till områden som lidigare har förbehållits de äldre industri­länderna. I kraft av sina låga lönekostnader och satsningar i stor skala har de på utvalda områden erhållil en konkurrensfördel som snabbt och hårt har slagit på existerande produklion. Fartygsproduktion och hemelektro­nik ulgör de hiltills mest kända exemplen på sådana varuområden. Även på områden där produktionen bygger på egna råvarutillgångar, exempelvis gruv- och skogsindustrin, synes utvecklingen peka på ett snabbare genom­slag i ländemas utnyttjande av sina komparativa fördelar.

Dessa branschförskjutningar kommer all slälla krav på motsvarande överföring av resurser. En överföring av resurser mellan verksamheter sker kontinuerligt - skillnaden ligger i atl utvecklingen nu pekar mot en ökad resursöverföring mellan helt skilda branscher. En sådan snabb över­föring kan i första hand för arbetskraften men också för kapitalresurser va­ra förenad med problem.

Strukturförändringar inom en bransch kan få betydande effekter på and­ra sektorer inom industrin bl. a. till följd av underieverantörsförhållanden. Företagen har över tiden länkats samman i ett nätverk av materialleveran­ser. Utredningar visar alt inte mindre än vart tredje mindre eller medel­stort verkstadsföretag har baserat en betydande del av sin produktion på leveranser till de siörre, intemationellt verksamma företagen. Även de större företagen har betydande leveranser till varandra. Detta betyder atl ett kraftigt produktionsbortfall i en verksamhet kan få effekter på andra områden. Varvens problem förorsakar betydande svårigheter för ett myc­kel stort antal underleverantörer. En omstrukturering av varvsindustrin kommer därför att ställa långtgående krav på förändringar även hos dessa. Stagnation i gruv- och skogsnäringen släller många verkstadsföretag inför avsättningsproblem och accentuerar behovei för dessa av att söka nya marknader och nya produkter.

Även för produktfömyelsen inom industrin har förutsättningama änd­rats. Det finns många exempel på att produktfömyelsen sker i en allt snab­bare takt; de snabba modellbytena på bilar, de elektriska räknedosomas

Prop. 1978/79:123

39

snabba genomslag och färg-TV:ns snabba spridning jämfört med svartvit TV. Ytterligare ett exempel är LM Ericssons telefonväxlar; del tog 60 år mellan utvecklingen av sleg-för-slegväxeln och koordinalväxeln, del tog 18 år till utvecklingen av en programminnesstyrd telefonväxel och därefier bara 9 år lill utvecklingen av den digitala elektroniska växeln. Molsvaran­de tendenser kan ses även beträffande produktionsutrustningen. Samtidigt som den ekonomiska livslängden för produkler och produktionsprocesser tenderar atl bli allt kortare, blir förberedelseperioderna allt längre. Produk­tionsplaneringen från idéstadium till marknadsintroduktion för exempelvis en ny bilmodell uppgår i dag till närmare 10 år.

Sammanlaget är det enligt min uppfattning uppenbart atl Sveriges nuva­rande industristruktur, vårt höga utlandsberoende, den ökade intematio-naliseringen av industrins verksamhet, den allt hårdare intemationella konkurrensen saml allt snabbare tekniska förändringar och behovet av längre framförhållning i planeringen, kommer att ställa ökade krav på in­dustrins omställning och utvecklingsförmåga.

3.4.2 UtveckUngsperspektiv

Väridsekonomins utveckling har alltid karaktäriserats av att produktio­nen av vissa varor flyttas från ell land till ett annat då förutsättningama förändras. Ett exempel härpå är de växelvisa förskjutningama i lokalise-ringsmönslret mellan Sydostasien och Förenta Statema inom elektronikin­dustrin. Del kan också illustreras av den svenska teko-industrins utveck­ling. Under 1950- och 1960-talen flyttade vissa svenska leko-förelag ut pro­duktionen från Sverige till länder med lägre löner, företrädesvis till Finland och Portugal. Åtskilliga svenska leko-förelag tvingades också lägga ned sin verksamhei då de inte klarade priskonkurrensen från Hongkong, Tai­wan, Republiken Korea m.fl. länder. Teko-industrins utveckling belyser såväl för- som nackdelama av en fri utrikeshandel. Fördelama består i att vi får en högre levnadsstandard. De svenska konsumentema har tack vare produktionsomfördelningen kunnai köpa biUigare textil- och konfektions­produkter. Den konkurrens svenska företag får från utlandet tvingar dem dessutom atl sländigi förbättra sina produkter och att i största möjliga ut­sträckning effektivisera produktionen. Den fria utrikeshandeln skapar ock­så de omställningsproblem som uppstår, då resurser skall flyttas från tUl-bakagående branscher lill andra, mera konkurrenskraftiga brancher. Framför aUt sätts den regionala balansen på hårda prov i tider av en snabb strukturomvandling.

Det finns flera utvecklingsalternativ för svensk induslri. Del intematio­nella beroendet och svårighetema att snabbt omstmkturera industrin ska­par dock ganska bestämda ramar för dessa. I en diskussion om olika ut­vecklingsalternativ är det viktigt att klargöra tidsperspektivet. 1 ett medel­långt perspekliv, dvs. 35 år, är möjlighetema att förändra industristmk-

Prop. 1978/79:123

40

turen begränsade. Utnyttjandet av befintlig produktionskapacitet blir en avgörande fråga. Ofta finns också möjligheter atl tänja befintlig kapacitet genom personalutvidgningar och tilläggsinvesteringar. Att förändra pro­duktionsinriktningen är däremot mera lidskrävande. 1 ett medellångt per­spekliv är därför avsällningsmöjlighetema för de traditionella produktema den avgörande faktorn. Denna avsättning är i sin tur i första hand beroende av den ekonomiska tillväxten i avnämarländema och de priser som svens­ka exportörer har relativt sina utländska konkurrenter.

I perspektivet bortom 5 år blir stmkturella förskjutningar och utveckling av nya produkter av större betydelse. Ju längre tidsperspektiv man anläg­ger, desto större betydelse fär dessa faktorer.

Som tidigare har konstaterats är en av huvudmålsättningarna för den ekonomiska politiken atl senast i slutet av 1980-talel nå balans i ulrikesbe­lalningarna. Det är också den utgångspunkt LU 78 har haft i sitt arbete. LU 78 arbetar i huvudsak med ett medellångt perspektiv (5 år), men gör också vissa bedömningar av det längre perspektivet. Huvudaltemativet i det medellånga perspektivet bygger på en relativt snabb BNP-utveckling i OECD-området, en relativt snabb tillväxt i världshandelsvolymen och en fördelaktig utveckling av svenska relativpriser. Med dessa förutsättningar bedöms industrivaruexporten kunna expandera i första hand i takt med den allmänna tillväxten i handeln, men därutöver också något snabbare ge­nom att tidigare förlorade marknadsandelar successivi återvinns.

I det längre perspektivet räknar LU 78 med en något mera dämpad ut­veckling i OECD-området.

I ett altemativ där de traditionella marknaderna för svensk export, dvs. OECD-området, växer snabbi kommer möjlighetema att ligga kvar på tra­ditionella produktområden atl vara gynnsamma. Efterfrågetillväxten kan förutsätlas ge hyggligt utrymme för såväl svenska som konkurrerande ex­portörer. Detla gäller framför allt i ett medellångt men också i ett längre perspekliv. Stmkturulvecklingen kan då antas följa del mönster som gäll­de under 1960- och början av 1970-talet.

Om däremot tillväxten i OECD-länderna blir lägre än vad den tidigare har varit och det finns många bedömare som menar detta - kommer det­la att skapa andra och mer problematiska förutsättningar för exporten. I det medellånga perspektivet måste Sverige för atl nå önskad balans i utri-kesbetalningama ytterligare förbättra relalivprisema, för att därigenom ta marknadsandelar från konkurrentema.

Det är emellertid inte uteslutet att den något långsammare tillväxttakten inom OECD åtföljs av ekonomiska problem i flertalet av dessa länder. Som en följd härav kan det vara realistiskt att räkna med att relativprisför­ändringar till svensk förmån försvåras.

I det längre perspektivet framtvingar en sådan utveckling en snabbare strukturell omställning. Strukturella förändringar framtvingas nu tidigare än vad som behövt ske vid en snabb expansion inom OECD-området.

Prop. 1978/79:123

41

Denna omställning blir dels en följd av behovet att expandera på nya mark­nader, dels en följd av en skärpt konkurrens inom de traditionella produkt­områdena.

Strukturförändringarna kan därvid komma all ändra karaklär. Under 1960-talel bestod strukturförändringar till väsentlig del av förskjutningar mellan näringsgrenar och av förändringar inom branscher lill följd av libe­raliseringen av världshandeln och den därav skärpta konkurrensen. Under de kommande åren kan förskjutningar mellan branschema inom industrin komma att få allt större betydelse beroende på bl. a. atl nya industriländer framgångsrikt konkurrerar inom bredare produktområden, även inom ka­pitalintensiva branscher. Flera OECD-länder har med hänsyn till dessa förändrade konkurrensförhållanden valt att koncentrera sina industripoli­tiska insatser på områden där man i mindre grad hotas av konkurrens från lågkostnadsprodukler.

Svensk induslri kan i detta altemativ räkna med hårdare konkurrens inte enbart för den under senare år utsatta råvambaserade induslrin ulan även inom delar av andra konkurrensutsatta branscher. Detta kan iUustreras med utgångspunkt i svensk industris nuvarande inriktning. En översiktlig beskrivning av svensk industristruktur ges i tabell 3. Häri visas fördelning­en på skyddade branscher, konkurrensutsatta råvarubaserade branscher samt konkurrensulsalta icke-råvambaserade branscherår 1960och år 1975 för induslritillverkningen samt fördelningen år 1975 för sysselsättningen:

Tabell 3. TiUverkning och sysselsättning fördelad på olika sektorer.

Procentuell andel av

Procent av

induslritillverkning

sysselsättning

(saluvärdet)

1975

1960

1975

1975

Skyddade branscher

24

19

19

Konkurrensutsatta, råvarubase­

rade branscher

26

20

12

Konkurrensutsatta, icke-råvaru-

baserade branscher                            50                   61                    67

Samtliga branscher

100

100

100

Källa: "Att forma regional framtid", ERU, Industridepartementet, Siockholm 1978, s. 199 och 211.

Av tabellen framgår att de konkurrensulsalta icke-råvambaserade bran­schema svarar för den övervägande delen av såväl tiUverkning som syssel­sättning. Deras andel har vuxit mellan åren 1960 och 1975 medan de råva­rubaserade branschema gått tUlbaka.

Denna förändring i industristmkturens sammansättning speglar till stor del förskjutningen i de s. k. komparativa fördelama. De råvambaserade industriema har, som nämnls, fått konkurrens från länder med lägre ar-

Prop. 1978/79:123

42

beiskraftskostnader eller råvaror som är billigare alt exploatera. Den tek­nik som har använts för alt exploatera råvarorna har man i dessa länder kunnat importera samtidigt som iransportkostnadema har fallit, vilket för svenska producenter har minskat fördelen av att ligga nära den stora euro­peiska marknaden. De accentuerade strukturproblemen i svensk industri, vilka har förvärrats genom kostnadskrisen och den långa intemationella lågkonjunkturen, sammanhänger med alt vi inte tillräckligt snabbt har kun­nat växla över från branscher med en arbetsintensiv och råvambaserad in­riktning till en mera kunskapsintensiv produktion.

Med hänsyn tagen till målet att uppnå extern balans är det vidaie viktigt atl observera att de konkurrensutsatta, råvarubaserade branschema har ett litel importinnehåll, till skillnad från den icke-råvarubaserade delen av exportindustrin. Detla ställer krav på en betydande volymexpansion i de sistnämnda branscherna för all kompensera en lillbakagång i de först­nämnda. Enligt min bedömning kommer det atl ställa stora krav pä svensk industri om den skall kunna öka marknadsandelama för den icke-råvaru­baserade delen av exportindustrin.

Flera omständigheter talar för detta. För del första utsätts flera industri­länder för ett ökat tryck på bytesbalansen och kommer att vidta åtgärder för att korrigera detta. En genomgång av industriländemas prognoser och planmaterial indikerar alt samtiiga OECD-länder, med undantag för Belgi­en, Canada och Förbundsrepubliken Tyskland, väntar sig förbättringar av handelsbalansen under perioden fram till år 1985. Ur plan-/prognosmateri-alet är det också möjligt att urskilja tre branscher för vUka en kraftig ök­ning av exporten väntas. Dessa branscher är maskinindustrin, elektroin­dustrin och den kemiska industrin.

För del andra har del intemationellt sett skett en utjämning av de kom­parativa fördelama, bl. a. beroende av alt flera faktorer har samverkat till all göra leknik och tekniskt kunnande lältare att överföra mellan länder. En konsekvens av detta är att det blir svårare att peka ut framtida tUlväxt-sektorer.

För det tredje har flera av våra konkurrentländer sedan länge ett mer ut­byggt FoU-slöd till industrin än vi, ett förhållande som ytterligare kommer att skärpa konkurrensen.

För det fjärde är en väsentlig del av vår verkstadsindustri inriktad mol produktion av utrustning för gruv-, stål-, varvs- och skogsindustri med stagnerande eller vikande efterfrågan åtminstone i industriländerna.

För det femte har inte svenska exportföretag i samma utsträckning som våra huvudkonkurrentländer anpassat sin produktion till systemleveranser för större industri- och anläggningsprojekt. Marknaden för denna typ av export bedöms öka i framtiden.

Allmänt kan därför sägas att svensk tillverkningsindustri har komparati­va fördelar på produktområden som kännetecknas av måttiig serielängd och en hög grad av komplexitet i produktionsprocess, produktutformning

Prop. 1978/79:123

43

och distribution. Förelagen har härvid en möjlighel att profilera sig och alt ta vissa marknadssegment där priset inle är del enda kohkurrensvapnet. Sådana "prisskyddade" segment kan sökas inom flera områden. Som ex­empel kan nämnas:

-

Teknik som är skyddad pä grund av att den tekniska utvecklingen går snabbt. När den teknologiska utvecklingen sker snabbt och inle finns tillgänglig på marknaden kan ulvecklingsländema inle konkurrera på grund av brisiande forsknings- och utvecklingskapacitet.

-

Specialutbildad arbetskraft i produkiionen. Inom verksamheter som be­höver specialutbildad personal där krav ställs på omdömesgillt arbele med en hel serie olika produkter kommer den höga kompetensnivån att var en konkurrensfördel för svensk industri. Sådana situationer möter man i en del högspecialiserade arbetsoperationer med korta tillverk­ningsserier och i monteringsarbeten som fordrar myckel leslarbete och efterföljande kalibrering samt där automatiken är högt uppdriven och maskinunderhållet krävande.

-

Avancerad försäljningsprocess. Inom verksamheier där försäljningen måste vara mycket tekniskt inriklad och där produkten måste anpassas efter kundens behov kommer organisations- och marknadsföringsför­mågan atl vara långl mer avgörande än vid försäljning av bulkvaror. Delta gäller även verksamheter där distributionssystemet är komplice­rat, anlingen för atl det behövs en väl utvecklad service eller lillgång på reservdelar eller för alt distributionen är uppsplittrad.

-

Efierfrågan känslig för leveranstiden. Inom verksamheter där man mås­te reagera snabbt på förändringar i efterfrågan är framgången helt be­roende av närheten till marknaden. Jämfört med utomeuropeiska kon­kurrenter bör svenska företag därigenom fortfarande ha ett försteg på den nordeuropeiska marknaden. En god arbetsmoral och produktions­planering kan även vara avgörande för möjlighelema all hålla leverans-tidema vid export till utvecklingsländer där de infrastrukturella proble­men är synnerligen svåra.

-     Stora produktionsenheter i förhållande till efterfrågan på världsmarkna­

den. Inom en del verksamheier kan etablerade företag i ett lilet industri­

land som Sverige behålla sin konkurrenskraft genom sin stora kapacitet

i förhållande till efierfrågan på världsmarknaden. En slark marknads-

ställning innebär nämligen att nya konkurrerande företag har svårt atl

komma upp lill den produktionsvolym som krävs för att produkiionen

skall bli konkurrenskraftig.

Samtliga dessa områden inom vilka svensk industri kan anses ha kompa­rativa fördelar kännetecknas, som nämnts, av en hög komplexitetsnivå. Det bör emellertid i detla sammanhang observeras att komplexilelsnivån inte kan fastställas i absoluta termer eller för någon längre tidsperiod i ta­get. Vad som är hög komplexitetsnivå vid ett visst tillfälle kan genom den snabba tekniska och organisatoriska utvecklingen vara slandardproduk-

Prop. 1978/79:123

44

lion vid ett annal. Varvens lillverkning av stora bulkfraktfartyg utgör ett exempel härpå. Utvecklingen på miniräknamas område visar på atl denna dynamik i utvecklingen är hög. Målsättningen måste därför vara alt stän­digt höja kunskapsnivån för alt därmed öka möjligheterna atl försvara kon-kurrenspositionema.

Sammanfattningsvis kan sägas att en något långsammare tillväxt i världsekonomin kombinerad med en snabbare strukturförändring än tidi­gare kommer att utsätta Svensk ekonomi för stora påfrestningar. Vi kan in­le förvänla en spontan och stömingsfri tillväxt inom de segment av indu­strin som i dag anses ha de bästa förutsättningarna. Enligt min mening kommer tUlväxlen i de expansiva branschema att sätta gränser för den möjliga strukturomvandlingen. Därför bör man försöka undvika att stagne­rande sektorer krymper snabbare än de expanderande sektorerna tillväx­er. Detta gör det nödvändigi att stärka den svenska industrins konkurrens­kraft på bred front.

4   Industripolitik

4.1 Principiell syn på industripolitiken

Den svenska ekonomin bygger av tradition på marknadshushållningens principer. Marknadssystemet har betydande fördelar. 1 systemet finns in­byggt en strävan till effektivt utnyttjande av resursema och till en sådan in­riktning av produktionen att konsumentemas önskemål tillgodoses. Ett marknadssystem ger dessutom möjlighet till decentralisering av beslut och ansvar.

Marknadssystemet bygger på all de enskUda företagen fattar beslul om vilka produkter som skall tillverkas och hur de skall framställas. Besluten fattas på grundval av bedömningar av produktionskostnader och konsu­mentemas beredskap att betala för företagens produkter. Förändringar i prisema på marknaden och i företagets möjligheter atl fä avsättning för produktema ger företaget anledning att anpassa sin produktionsvolym och sländigi ompröva sitt produktval och sin produktionsteknik. Marknads­ekonomins styrka ligger bl. a, i en smidigare anpassning till nya lägen som dessa marknadssignaler ger, jämfört med den betydligt trögare anpassning­en i administrativt styrda system.

Företagen bygger naturligtvis sina beslut även på annan marknadsinfor­mation än nulägets priser och efterfrågan. Investeringsbesluten måste ofta fattas på gmndval av förväntningar om mer långsiktiga förändringar i efter­frågan, produktionsteknik, konkurrensförhållanden, löner etc. Även för denna typ av mera framtidsinriklad information utgör emellertkl mark­nadssystemets pristrender en viktig grund.

Sverige utgör en del av ell internationellt marknadsekonomiskt system. Vår industri är i hög grad intemationaliserad och vår export beslår till

Prop. 1978/79:123

45

övervägande delen av industrivaror. Sverige har av tradilion stött en fri handel. Denna frihandelsvänliga politik som Sverige och andra industrilän­der fört under efterkrigstiden har lett till ett ökat handelsutbyte. Den har också utgjort en förutsättning för en effektiv konkurrens.

Vårt deltagande i ett på frihandelns principer grundat intemationellt ekonomiskt system har gett oss en välfärdsutveckling som inte hade kun­nat uppnås på annal sätt. Det har möjliggjort ett effektivt utnyttjande av en intemalionell arbetsfördelning. Våra komparativa fördelar när det gäller t. ex. råvaror, ekonomisk och teknisk kompetens samt utbildad arbets­kraft har väl kunnat utnyttjas.

Jag vill understryka att Sverige även i fortsättningen måsle aklivi verka för en fri intemalionell handel. En friare handel ligger i alla länders intres­se. Utan fritt lillträde för varor och tjänster från svensk industri på ulländ­ska marknader kan våra induslripolitiska mål om ökning av industripro­duktionen och varuexporten inte uppnås.

Fri handel kan bara vara fri i båda riklningama. Svenska ålgärder för att hindra import lill Sverige skulle omedelbart riskera att leda till motåtgärder riktade mot svensk export. Vi har också tillsammans med andra länder åta­git oss alt på handelns område avhålla oss från diskriminerande ålgärder och all slå vakt om frihandelssyslemel.

Genom marknadsmekanismema sker en fortlöpande anpassning till änd­rade efterfråge- och produktionsförhållanden. Jag har tidigare redovisat vissa drag i den anpassningsprocess som har skett inom svensk industri, förändringar har alltid både plus- och minussidor. Del bör vara en strävan att fördela inte bara vinstema av förändringama ulan också kostnaderna på ett så rättvist sätt som möjligt. Slalen måste ta på sig ansvar för att un­derlätta omställning för enskilda människor och familjer.

En social marknadshushållning kräver en mängd samhällsfunktioner som stödjer, förbättrar eller korrigerar marknadens funktionssätt. Dessa ingrepp sker på en lång rad olika områden. Syftet är ofta att förhindra eller atl påverka takten i de effekier som marknadskraflema annars skulle kun­na leda till. Som exempel på sådana samhällsinsatser kan nämnas stabilise­rings- och skattepolitiken, handelspolitiken, regionalpolitiken, arbets­marknadspolitiken, industripolitiken, energipolitiken, utbildningspoliti­ken, miljöpolitiken och konsumentpolitiken. Ålgärder inom ramen för t. ex. den ekonomiska politiken, arbetsmarknadspolitiken, industripoliti­ken, utbildningspolitiken och konsumentpolitiken syftar främsi till atl stödja och förbättra marknadens funktionssätt medan åtgärder inom t. ex. regional- och miljöpolitiken syftar lill att korrigera marknadskrafterna av hänsyn tiU andra politiska mål som bedömts få alltför liten vikt på en "fri" marknad. Jag ålerkommer i det följande till vissa synpunkter på sambandet mellan industriutvecklingen och några av dessa områden.

De förulsältningar som skapas av ålgärderna inom bl. a. här nämnda områden ulgör tillsammans med de krafter som verkar på marknaden den

Prop. 1978/79:123

46

miljö i vilken industriföretagen har att verka. Jag vill särskilt framhålla den stora betydelse som måste tillmätas den allmänna ekonomiska politiken.

En långt utdragen lågkonjunktur kan väsentligt ändra förutsättningama för ekonomins funktionsmöjligheter. Den kan t. ex. leda till att produk­tionskapacitet som från långsiktig synpunkt borde finnas kvar, släs ul eller till att företagens finansiella ställning urholkas på ett sätt som gör dem alll­för defensiva. Kraftiga och oväntade förändringar av råvarupriser, löner, lånemöjligheter m. m. kan förrycka företagens planeringoch skapa en ut-vecklingshämmande osäkerhet. En av statens mest angelägna uppgifter är därför alt genom en väl avvägd ekonomisk politik skapa en tillräckligt sta­bil ekonomisk miljö.

Del är uppenbart att svensk industri under åren 1975-1977 har lidit svårt av en kostnadskris, som var den viktigaste orsaken till industrins om­fattande problem under dessa år. Kostnadsutvecklingen har förstärkt svå­righetema för branscher som har varit utsatta också för strukturella på­frestningar. Den har också hållit lillbaka expansionen i vissa s. k. framtids­branscher, vilket har gjort strukturomvandlingen svårare än vad som an­nars skulle ha varit fallet. Genom de ekonomisk-politiska åtgärdema under åren 1977 och 1978, och genom det ansvarsfulla löneavtal som har iräffats för åren 1978 och 1979 har dock förutsättningar skapals för en återhämt­ning för svensk industri. Underår 1978 har också utvecklingen i flera vikti­ga avseenden vänt. En positiv utveckling förulses också för år 1979. Del finns emellertid stora stmklurproblem, framför allt för våra basindustrier, som kommer atl kräva belydande förändringar under de kommande åren. En successiv krympning i dessa branscher kommer också att ställa stora krav pä expansion i andra sektorer.

Industrin mäsle alltså fömyas. Fömyelse är emellerlid en mödosam och tidskrävande process. Takten i förnyelsen begränsas av en rad faktorer, bl. a. lillgång till utbildad arbelskrafl, goda förelagsledare, riskvilligt kapi­tal samt inte minsl goda och ulvecklingsbara idéer. Alla föreställningar om att mycket stora delar av svensk industri på kort lid skall kunna ersättas av ny och mer konkurrenskraftig industri är helt orealistiska. Det måsle där­för för åren framöver vara en ceniral uppgift för den ekonomiska politiken och för arbetsmarknadens parter att se lill att kostnadsutvecklingen inte går snabbare än att den hell övervägande delen av den befintiiga induslrin vid varje tidpunkt har möjlighet att hävda sig på världsmarknaden.

Lönsamheten är av ceniral betydelse för industrins utveckling. Det är bara lönsamma företag som i längden kan ge de anställda trygghet, som kan locka till sig riskvilligt kapital och som kan expandera. Det har i debat­ten kring marknadsekonomin ibland hävdats att företagsekonomisk lön­samhet skulle vara ell alltför snävt mål som främst tillgodoser kapitalägar­nas inlressen. Jag delar inte den uppfattningen. Lönsamma företag gagnar alla intressegrupper. Självfallet skall lönsamheten inte uppnås genom en oacceptabel exploatering av människor eller miljö. Genom lagstiftning, av-

Prop. 1978/79:123

47

tal m, m. måsle därför vissa restriktioner uppställas för företagens hand­lingsfrihet. Att ett företag med iakttagande av de gränser som dessa re­striktioner sätter är lönsamt, är emellerlid ett uttryck för atl förelagel pro­ducerar varor som tillfredsställer konsumenternas efierfrågan, och att det sköts på ett effektivt sätt. För att en rimlig vinstnivå skall kunna acceple­ras av alla krävs alt vinslema fördelas på ett rättvist sätt mellan olika grup­per i samhällel.

Alt man i en marknadsekonomi uppmuntrar vinstgivande produktion be­ror på att man därigenom räknar med atl också gagna det samhällsekono­miska intresset. Normalt är skillnaden mellan den företagsekonomiska och den samhällsekonomiska kalkylen liten, i synnerhet om man anlägger ett långsiktigt perspektiv. De avvikelser som kan finnas mellan samhällseko­nomiskt och företagsekonomiskt iniresse söker staten korrigera genom de tidigare nämnda ramarna och restriktionema för företagens handlande. Trots dessa ålgärder kan avvikelser förekomma och i vissa fall motivera ytterligare statliga ingrepp, men detta är snarare undanlag än regel.

Det är naturligt att lönsamma företag visar ett större socialt ansvar än vad som krävs genom statliga påbud. Ett starkt motiv härför kan vara alt det gagnar företagets långsiktiga lönsamhet och effektivitet. Däremot kan del innebära vissa olägenheter all slälla alltför omfaitande sociala krav på företagen vid sidan av de påbjudna, t. ex. atl de skall anskaffa ny syssel­sättning i samband med nedläggningar av vissa enheier. Det kan leda lill en obenägenhet från förelagens sida att t. ex. göra regionalpolitiskt önskvär­da investeringar eller till en utarmning av förelagels möjligheter atl utveck­la livskraftiga enheier. Finns samhällsekonomiska motiv för ett handlande som kraftigt avviker från det som förelaget finner mest rationellt, måsle ansvarei härför i allmänhet åvila samhäUet.

Samtidigt som en god lönsamhet i förelagen är eftersträvansvärd finns betydande risker med en aUlför hög vinstnivå och kanske framför allt med mycket siarka variationer i vinstnivån. Plötsliga vinsluppgångar av del slag som vi hade under åren 1974-1975 kan leda lill en oberättigad opti­mism och risk för mindre noggrant prövade investeringsbeslut. Den pröv­ning som normall görs i banker och av andra kreditgivare bortfaUer. Dess­utom kan en alltför hög vinstnivå eller en alltför snabb vinstuppgäng leda lill en ryckig och okontrollerad löneutveckling.

Staten påverkar lönsamheten i företagen framför allt genom den allmän­na ekonomiska politiken och skattepolitiken. Del är min bedömning alt lönsamheten i företagen måste höjas belydligt jämfört med nuvarande låga vinstnivå. I LU 78 har beräkningama utgått från atl relationema mellan bruttovinster och löner återgår till det läge som rådde de första åren på 1970-talet. Del är sannolikt att den period av stora investeringar som nu ligger framför oss kräver en lönsamhet av denna siorieksordning. En lägre lönsamhelsnivå skulle innebära risker för en vikande soliditet och därmed sannolikt utgöra en broms på investeringsviljan.

Prop. 1978/79:123

48

Det är av central betydelse för svensk ekonomi att under åren framöver få till stånd en industrieU lillväxl. Industriproduktionen och indiistrivam-exporten måste nå en sådan volym atl underskottet i de s. k tjänste- och Iransfereringsbalanserna kan långsiktigt balanseras. För att uppnå den nödvändiga volymtillväxten krävs att resursema utnyttjas på ett effektivt sätt, dvs. att efterfrågade varor kan produceras till konkurrenskraftiga pri­ser. Den nödvändiga tillväxten kan inte komma till stånd utan strukturför­ändringar i industrin. Somjag tidigare har framhållit är det en central upp­gift för .staten atl se till atl dessa stmkturförändringar sker i socialt accep­tabla former.

Avgörande för om en tillräcklig industriell expansion skall kunna uppnås är hur framgångsrik den ekonomiska politiken kommer atl vara. Industri­politiken i en snävare mening, dvs. statliga åtgärder av olika slag som di­rekt tar sikte på att påverka industrins utveckling, kan spela en viktig kom­pletterande roll. Däremot går det aldrig att med industripolitiska åtgärder kompensera en dålig ekonomisk politik.

Industripolitiken är till sin natur mer eller mindre selektiv. Allmänt sett torde man kunna hävda atl den mer offensiva industripolitiken är förhål­landevis generell. Åtgärderna riktar sig till många företag i en eller flera branscher. Direkta insatser kanaliseras ofta genom statliga eUer halvstatli­ga institutioner. Någon politisk värdering av de projekt som kommer i frå­ga för stöd görs inte. De defensiva åtgärdema, de som sätts in för att rädda ett eller några förelag, eller för atl klara en krissituation, är av naturliga skäl riktade. Problemen är väl lokaliserade och insalsema kan riktas med stor träffsäkerhet. Att åtgärdema är defensiva i här angiven mening, ute­sluter givelvis inle att de kan få en offensiv utformning, dvs. utformas så atl de kan bidra till en bättre utveckling och lönsamhet på sikt.

Denna skillnad mellan offensiva-generella respektive defensiva-selekti­va åtgärder är ingen tillfällighet. Jag har redan i all korthet motiverat varför de defensiva åtgärdema kan riktas direkt mot problemhärdarna. De offen­siva åtgärdema måste på samma sätt vara mer generella, eftersom vi inte har någon enkel metod för att finna de företag och projekt tiU vUka de bör riktas. En offensiv industripolitik måste därför ta sikte på främst att skapa goda fömtsättningar för atl många idéer skall fä möjlighel att bli prövade på marknaden. De misslyckanden som alllid kommer att förekomma kan visseriigen i efterhand uppfattas som en form av resursslöseri, men är det nödvändiga priset för att finna också de framgångsrika produktema och affärsidéerna.

För atl kunna bedöma behovet av särskilda industripolitiska insatser krävs en fortlöpande bevakning av utvecklingen inom industrin. Den sker framför allt inom industridepartementet och SIND. Från olika håll har för­slag rests om en utbyggnad av denna bevakning. Sålunda har SIND lagt förslag om forsknings- och utredningsprogram. Även i riksdagen har för­slag med denna inriktning väckts. Bland förslagen från SIND kan noteras bl. a. följande:

Prop. 1978/79:123

49

-

uppbyggnad av dalabank som belyser svensk industris inlernationella konkurrenskraft,

-

siudier av svensk industris komperaliva för- och nackdelar,

-

studier av de ekonomiska, politiska och sociala förutsättningarna som industrialiseringen i de nya industriländema bygger på samt av den roll statliga satsningar och s. k. fria zoner spelar i denna utveckling,

-

studier som belyser de nya industriländerna som exportmarknader för svensk induslri,

-

siudier som belyser nya regionala och branschmässiga drag i den inter­nationella arbetsfördelningen inkl. ett försök atl besiämma vilken typ av informaiion som krävs för att denna utveckling ska kunna följas konti­nuerligt,

-

en förstudie för all belysa möjlighelen av all göra prognoser för svensk industri baserade på s. k. väridsmodeller, exempelvis FN-sludien The Future ofthe Worid Economy,

-

en jämförande studie av politik för industriell expansion i olika länder, exempelvis Japan och Västtyskland,

-

studier av de faktorer som har varit avgörande för den svenska industri­ella utvecklingen under efterkrigstiden.

Jag anser för min del alt del finns skäl atl överväga om, och i vilka for­mer, en utökad informalionsinsamling och en ulökad analys bör ske. Jag kommer därför i annat sammanhang atl föreslå att regeringen bemyndigar mig alt tillkalla en särskild utredare för att närmare belysa hur dessa frågor lämpligen skall hanleras.

De induslripolitiska slimulansåtgärdema, dvs. de ålgärder som syfiar till atl underlätta industriell utveckling och expansion, är av många olika slag. Åtskilliga syfiar lill att förbättra informationsunderlaget för övriga be­slutsfattare. Hit hör t.ex. branschråden och liknande organ som medver­kar till ett ökat informationsutbyte. Branschråden har också initierat en omfatlande utredningsverksamhet som lett till en samlad information om olika problemområden. Liknande ulredningar uiförs också inom bl.a. SIND och i det offenlliga utredningsväsendet. Som exempel från senare år kan nämnas ulredningar om handelsslål- och specialstålindustrin, olika delbranscher inom skogssektom, bilindustrin, maskinindustrin, elektro­nikindustrin, livsmedelsindustrin saml gjuteriindustrin. 1 sammanhanget kan också nämnas Sveriges geologiska undersöknings karteringsverksam-het.

Slalen kan i vissa fall också medverka lill all diskussioner inom och mel­lan förelag kommer lill stånd. Ofta moliveras en sådan statlig medverkan av all ett eller flera förelag har begärt och i vissa fall fått slalligl slöd. Stö­det bedöms emellertid vara otillräckligt för atl klara företagets fortlevnad och del gäller därför att finna andra lösningar på problemen. Sådan med­verkan kan ske t.ex. genom deltagande av statliga förhandlingsmän i dis­kussioner mellan förelag. Som exempel kan nämnas det arbete som f. n. pågår inom skogsindustrin. 4   Riksdagen 1978179. 1 saml. Nr 123

Prop. 1978/79:123

50

De kanske vikligaste statliga insalsema utgörs av den breddning av ut­budet av finansieUt kapital som uppnås med hjälp av olika statliga och halvstatliga institutioner. Genom alt ge krediter på andra villkor och för delvis andra ändamål än vad del ordinarie kreditväsendet gör kan dessa in­stitutioner medverka till att åtskilliga projekt kommer till stånd som eljesl aldrig skulle bli av. Det finns ett slort antal institutioner av här nämnl slag. Invesleringsbanken, STU, de regionala utvecklingsfondema, SEK, m.fl. utgör exempel härpå. Också de medel staien ställt lill förfogande för struk­turåtgärder inom specialstål- och stålgjuteriindustrin kan hänföras till den­na kategori. Syfiet med kredilema är ofta att medverka i projeki som inne­bär siörre risker eller där tillräckliga säkerheter inle kan erbjudas för all vanlig affärsmässig finansiering skall kunna ordnas. I regel spelar de statli­ga insalsema en kompletterande roll. Jag återkommer i det följande med förslag till ytterligare statliga insatser av det slag somjag här har exemplifi­erat.

Staten har också en viktig funktion att fylla när det gäller/É'/:rt(5/:/(7r5-ning och utveckUng. Stöd till detta lämnas dels inom universitet och hög­skolor, dels inom ramen för STU. Riksdagen har för innevarande budgetår kraftigt höjt anslagen till STU. 1 budgetpropositionen (prop. 1978/79:100 bil. 17) har en ytterligare försiärkning för nästa budgetår föreslagits. Jag återkommer i det följande till frågan om teknisk forskning och utveckling.

De insatser jag hittiUs har berört har alltså i huvudsak generell inrikt­ning. De slälls till förfogande för stora delar av industrin ulan atl riksdag och regering tar ställning till enskilda förelag eller projekt. Den andra hu­vudkategorin av insatser från statens sida syftar till att påverka utveckling­en ( enskilda företag eUer branscher eller kanske oftare takten i utveckling­en. I vissa fall kan t. ex. nedgången i en viss bransch vara så snabb alt man har anledning atl befara stora lokala och regionala problem. Staten kan i sådana lägen medverka lill att neddragningen sker i sociall acceptabla for­mer. Varvsindustrin är ett exempel härpå. I andra fall riklas de statiiga in­salsema direkl. till enskilda företag och syfiar till atl uppnå t. ex. en lång­sammare neddragning eller till alt överbrygga en lillfällig nedgång i avvak­tan på bättre konjunkturer. De villkorliga lån som lämnats till Uddeholms AB och Norrlands Skogsägares Cellulosa AB liksom de statliga kreditga­rantierna till skogsindustrin är exempel på sådana ålgärder. Av försöij-ningspolitiska skäl kan det i vissa fall vara motiverat atl säkerställa viss produktion 1. ex. genom avtal mellan staten och ett eller flera förelag. Så­dana avtal finns främst inom det gmndtextila området. Stöd som motiveras av försörjningsberedskapsskäl lämnas också till skoindusirin. De statliga insatserna inom handelsstål- och gruvindustrin har syftat till att förhindra en oacceptabelt snabb neddragning, men har samtidigt inriktats på en om­strukturering som syftar till att på sikt göra SSAB och LKAB till lönsamma och livskraftiga förelag. Detsamma gäller Datasaab.

SlND:s branschprogram har syftat till att stimulera en sådan utveckling

Prop. 1978/79:123

51

inom programbranscherna att de på sikt skall kunna bli mer konkurrens­kraftiga och därmed av egen krafl kunna överleva.

Inom skogsinduslrisektorn är det angeläget atl på grund av den bristan­de råvarutillgången hålla lillbaka expansionen av produktionskapacitet. Av denna anledning krävs sedan år 1977 tillstånd för utbyggnad av kapaci­teten inom skogsindustrin (tillstånd enligt I36a§ byggnadslagen, SFS 1977:385).

Det är av största vikt att framhålla att statliga organ i allmänhet inte har någon unik kompetens att förutsäga marknadsutvecklingen och all peka ut delbranscher, företag, produkter och affärsidéer som i framliden kommer att ha framgång på marknaden. Det är också svårt för statsmakterna att förutse vilka branscher som kommer att få problem. Visseriigen finns det ofta varnande rösler som förutser tillbakagång i vissa branscher, men de balanseras nästan alltid av mer optimistiska tongångar från annat håll. Övervägandena kring projekt Stålverk 80 kan uigöra en god illustration till detta. Svårighetema att förutse utvecklingen kan illustreras också av alt 1975 års långtidsutredning inte berörde de kommande problemen i t.ex. stålindustrin. Det är ofta enkelt alt med facit i hand säga vad som borde ha uträttats på ett visst område men belydligt svårare all i förväg ange detla. Del kan ofta ligga en lockelse för regering och riksdag att ingripa i före­lag och branscher som har problem eller alt på andra grunder göra statliga insatser. Åtgärdema kan, oavsett vilka de reella effekierna blir, ge ett in­tryck av engagemang och aktivitet. Ofta är det dock svårt atl hell överblic­ka konsekvenserna av statliga insatser. Det är inle ovanligt atl de posiliva kortfristiga effektema av ett statligt ingripande framhålls medan de lång­sikliga effekterna ägnas mindre uppmärksamhei, delvis därför atl de i ett pressat beslulslage kan vara svåra att överblicka. Här kan dock finnas ris­ker för konkurrenssnedvridning och undanträngning av långsiktigt bälire satsningar från kapitalmarknaden. Vidare innebär politiskt beslutade insat­ser ofta låsningar som i ett senare skede, med ändrade förutsättningar, kan vara svåra alt komma ifrån.

Trots de risker som är förenade med statliga insatser kan sådana givetvis ändå många gånger vara moiiverade. Jag har nyss givil åtskilliga exempel på det. Jag vill emellertid framhålla alt det inte behöver uppfattas som planlöshet eller brisiande engagemang om statsmaktema efter genomförda analyser finner att statliga insaiser i ell visst företag eller en viss bransch inte är motiverade. Del kan t. ex. bero på alt man funnit alt ell statligt in­gripande skulle få sådana långsiktigt negaliva effekter som lidigare exem­plifierats eller atl de statliga åtgärder som står lill buds inte kan hjälpa före­taget till en positiv utveckling.

När del gäller utvecklingen av nya affärsidéer bör man enligt min me­ning vara medveten om att politiska organ, statiiga myndigheter och eta­blerade intresseorganisationer genom sin uppbyggnad ibland kan uigöra en återhållande kraft snarare än en pådrivande. De kan ha svårare all se både

Prop. 1978/79:123

52

riskema och möjligheterna i utvecklingen än enskilda människor och före­tag som är verksamma ute på fältet. Del finns åtskilliga exempel på perso­ner och företag med nya idéer som länge har fått slåss i motvind mot det siimlade etablissemanget innan marknadskraflema har visat all deras idéer har varit bärkraftiga.

Vad jag nu har anfört bör inle innebära något hinder för slalen alt med­verka med t.ex. riskkapital i inlressanta utvecklingsprojekt. Denna verk­samhet bör emellertid alltid ha en begränsad omfallning för all inle allvar­ligt inkräkta på utrymmet för satsningar på den reguljära marknaden. Moli­ven för slallig medverkan kan vara t. ex. att projeki genomförs pä nalionell eller intemalionell nivå eller att enskilda företag saknar möjlighel all della­ga i ett visst projekt pä grund av brisiande egna resurser. Exempel på såda­na här insatsområden kan vara rymdverksamhet, utvecklingsprojekt inom flygindustrin och enstaka projekt av typ Stirlingmolom. Den särskilda nä­ringspolitiska delegationen har för sin del pekat på bl. a. informationstek­nik, mikroelektronik och bioteknik som s. k. nationella utvecklingsprojekt. I detta sammanhang finns också skäl att erinra om statens roll som bestäl­lare av t.ex. teleutrustning, järnvägsmaterial och utrustning inom energi­sektom.

Jag övergår nu till atl något utförligare kommentera vissa induslripolitis­ka aspekter på några av de områden som jag tidigare har berört. Jag tar först upp några åtgärdsområden som faller utanför den egentliga industri­politiken men som är av väsentlig belydelse för induslrins utveckling. Där­efter tarjag upp olika induslripolitiska områden.

4.2 Industripolitiska aspekter på vissa andra politikområden

Utanför den egentliga industripolitiken finns vissa områden som är av vä­sentiig betydelse för induslrins framtida utveckling. Jag har lidigare berörl den aUmänna ekonomiska poUtikens betydelse för industrins kostnads-och efterfrågeulveckling. Den allmänna ekonomiska politiken styr också direkl eller indirekt förelagens kapitalförsörjningssituation och investe-ringsbenägenhel i slorl. Genom den aUmänna ekonomiska politikens me­del styrs försörjningen med lånemedel och riskkapital. Den allmänna poli­tiken påverkar vidare vinstnivån. Denna är avgörande för företagens själv­försörjning med kapital. Vinstförväntningama är av central betydelse för invesleringsbenägenheten.

Regeringen har i olika sammanhang deklarerat sin avsikl att föra en så­dan allmän ekonomisk politik alt industrins utveckling underlättas. De ytt­re förutsättningarna för denna politik är nu något gynnsammare. En viss uppgång i den internationella efterfrågeulvecklingen kan noteras. Vårt för­bättrade kostnadsläge har inneburit alt en del av de marknadsandelar Sve­rige lidigare har föriorat nu har kunnat alertas. Samtidigt har fortfarande många industriförelag en svag finansiell situation.

Prop. 1978/79:123

53

Det är en viktig uppgift för den ekonomiska politiken all lotsa utveck­lingen in på banor som förenar en lugn kostnads- och prisutveckling med en snabb uppgång av industriproduktionen och av industriinvesteringarna. På något längre sikt kommer problemen med induslrins kapitalförsörjning atl bli en viktig uppgifi. Tillräckligt sparandeöverskolt måsle skapas i and­ra delar av ekonomin och lämpliga former för att slussa detla sparande lill industrin måsle övervägas.

Den strukturella omdaning inom industrin som nu kan förutses kommer att ställa stora krav på en aktiv arbetsmarknadspolitik. Under de senaste årens lågkonjunktur har politiken inriklats på att i störsla möjliga utsträck­ning hålla kvar arbetskraften i den konkurrensulsatta sektom. Den svaga utvecklingen av industriproduktionen har dock lett lill en belydande minskning i antalet industrisysselsalta. Sålunda sjönk antalet med 30000 personer under år 1977 och 35000 personer under år 1978.

Man kan nu förutse en ökad efterfrågan på arbetskraft inom industrin. Resursutnyttjandet inom industrin är i dag lågl. Del föreligger dock stora skillnader mellan företag, branscher och regioner. Det släller sig vidare svårt att mäta graden av outnyttjad kapacitet. Delar av industrin har som följd att strukturella förskjutningar i den intemationella efterfrågan och ändrade konkurrensmönsier varaktigt förlorat sina förutsättningar att överleva även vid en internationell konjunkturuppgång. Kapitalutmstning-en i dessa branscher har blivit ekonomiski föråldrad. En produktionsupp­gång i svensk industri kommer därför sannolikt att vara ojämt fördelad mellan företag, branscher och orter.

Det finns därför skäl atl räkna med all den möjliga produktionsökningen inom vissa sektorer kommer att hämmas av brist på arbetskraft. Det blir en angelägen uppgifi för arbetsmarknadspolitiken atl finna vägar all undvika sådana flaskhalsproblem.

Sett på något längre sikt kommer de strukturella förskjutningar som be­tingas av ett förändrat konkurrensmönster alt bli belydande. Även detla kommer att ställa krav på rörlighet på arbetsmarknaden.

Även regionalpolitiken är av stor betydelse för industriutvecklingen. Samtidigt utgör sysselsättningen inom industrin en viktig förutsättning för möjlighetema atl bedriva en aktiv regionalpolitik.

Målet för regionalpolitiken är bl. a. atl de tre välfärdskomponenlerna ar­bele, service och god miljö skall bli tillgängliga inom räckhåll för alla män­niskor. Industrin är i jämförelse med andra näringsgrenar förhållandevis obunden vad gäller geografisk lokalisering. Om de regionalpoliliska målen i fråga om sysselsättning skall kunna uppnås, måsle en ökning av industri-sysselsättningen ske inom de sysselsätlningssvaga delama av landet.

Ytteriigare ett mål för regionalpoliliken är att främja den ekonomiska tillväxten i landet. Regionalpoliliken har sålunda en vikiig roll när del gäl­ler atl uppnå ett effektivt resursutnyttjande i landets alla delar, med bibe­hållen balans i ekonomin. Somjag lidigare har nämnl finns del skäl atl räk-

Prop. 1978/79:123

54

na med att den möjliga produktionslökningen inom vissa industrisektorer kommer atl hämmas på grund av brist på arbetskraft. De outnyttjade ar-betskraftstillgångama är ojäml fördelade över landet. Genom en aktiv re­gionalpolitik bör produktion och arbetsställen stimuleras att lokalisera sig så att människoma i skilda regioner får möjlighet att delta i arbetslivet.

De investeringar som har gjorts i samhällen och kommunikationsledet representerar ett slorl värde. Omfattande och snabba befolkningsomflytt­ningar riskerar därför att leda till betydande kapitalförluster. Den ekono­miska tillväxten förutsätter dock en successiv omvandling av näringslivets struktur. En viktig uppgifi för regionalpoliliken är alt påverka strukturom­vandlingen så all den sker i socialt acceptabla former. Endast om så blir fallet kan nödvändiga och omfaitande förändringar av produktionsstruktu­ren genomföras.

Chefen för arbetsmarknadsdepartementei kommer inom kort att föreläg­ga regeringen förslag till proposition om regionalpolitiken.

Tillgången på energi spelar en viktig roll för induslrins utveckling. Även om energikostnaderna relativt sett är små för större delen av näringslivet har energin en strategisk betydelse. Brist på energi eller plötsliga kraftiga prisförändringar kan få ytterst allvarliga konsekvenser.

Av landets totala slutiiga energianvändning svarar industrin för ca 40 %.

1 industrins bränsleanvändning ingår i stort sett all kol och koks som an­vänds i Sverige. Vidare finns ett stort inslag av inhemska bränslen genom framför allt massaindustrins lutar. Dessa svarar för ungefär hälfien av energitillförseln i denna bransch. Mellan 10 och 15 % av industrisekloms hela energianvändning bedöms gå till uppvärmning och ventilation av byggnader samt varmvattenberedning.

Massa- och pappersindustrin har den högsia energiförbrukningen av in­dustrins olika branscher med ca 33 % av elförbrukningen och knappt 40 % av bränsleförbrukningen inom hela industrin. Näst siörst i frågaom energi­förbrukning är jäm-, stål- och metallverken med ca 20 % av induslrins el­förbrukning och 22 % av bränsleförbrukningen. Som jämförelse kan näm­nas att verkstadsindustrin, som svarar för närmare 30 % av industrins för­ädlingsvärde, svarar för 8 % av dess energiförbrukning.

Under efterkrigstiden har energianvändningen i industrin fram till de se­naste åren vuxit snabbare än BNP. Detla förklaras i stor utsträckning av att produktions- och konsumtionsmönstret har förändrats i riktning mot mer energiinlensiva processer och produkter. Den rikliga tillgången på biUig energi från vår vattenkraft har utgjort en viktig förutsättning för den väl­ståndsökning som vi har upplevt under denna tid, då energiintensiva indu­stribranscher som gruvindustri, jäm-, stål- och metallverk och skogsindu­stri har vuxit snabbare än genomsnittet.

Den industriexpansion som är en fömtsättning för att vi skall nä extem balans kommer att kräva en ökad energiförbrukning. Vidare kräver en ökad mekanisering av framför allt tunga och farliga arbeten en ökad energi-

Prop. 1978/79:123

55

åtgång. Angelägna förbättringar av arbetsmiljön och den yttre miljön har ibland visat sig inte kunna genomföras utan ökad energiåtgång, åtminstone på kort sikt.

1 framtiden kan man å andra sidan genom den fortgående tekniska ut­vecklingen räkna med lägre ålgångstal för energi i produktionssystemet. Branschstmkturens utveckling kan också komma atl påverka energiål­gången.

Utbildningen vid universitet och högskolor är av grundläggande betydel­se för industrin. Planering och dimensionering av högskoleutbildningen är ett svårt avvägningsproblem. I utbildningen måste finnas inbyggd en be­redskap för den framtida utvecklingen av näringsliv och samhälle. Den tekniska utvecklingen går allt snabbare. Den utveckling inom induslrin som kan förulses karakteriseras av större förskjutningar mellan olika pro­duktionsområden än tidigare. Båda dessa faktorer accentuerar behovet av framförhållning i planeringen.

Ett viktigt elemeni lill högskoleutbildningen utgör anknytningen lill en vital grundläggande forskning. Samspelet mellan forskning och utbildning ulgör en vikiig förutsättning för att vidmakthålla utbildningen på en hög­klassig och intemalionell konkurrenskraftig nivå. Samtidigt utgör utbild­ningen i sig den kanske viktigaste och mest effektiva spridningsformen för grundforskningens resultat.

Liksom för utbildningen måsle grundforskningen bedömas ur ett lång­siktig perspektiv. Brisl på förutseende i dag kommer endast att långsamt och med stora koslnader kunna rättas till den dag akuta bristsituationer uppkommer.

Grundforskningens resultat utgör den bas som den tillämpade forskning­en skall bygga på. I sin tur kommer resultaten från forskningen som helhet tillsammans med erfarenheler från arbetslivet och samhällslivet i övrigt atl utgöra grundkapitalet för förnyelsen av vår industri.

Trots att Sverige på mänga områden ligger längt framme på den interna­tionella forskningsfronten är vi som helhet en lilen forskningsnation. Kva­liteten på de resultat som forskningen frambringar måsle mätas efter en in­temalionell måttstock. Våra möjligheter all följa med i utvecklingen av forskningen intemationellt är till stor del beroende av våra möjligheler alt i samma takt som våra konkurrentiänder förbättra villkoren för det veten­skapliga arbetel. Detta gäller bl. a. nivå och inriktning på grundutbildning­en, resurser för forskningen och ett väl fungerande informationssystem.

För att underiätta ett nyttiggörande av forskningsresultat och för atl till forskama förmedla kunskap om problem som är av betydelse för närings­liv och samhälle så är det viktigt med en nära kontakt mellan forsknings­institutioner och samhället i övrigt. En särskild kommitté, forskningssam­verkanskommittén (U 1978:01), arbetar f. n. med frågor om kontakter mel­lan högskola och forskningsråd, myndigheter, företag och andra organisa­tioner. En vikiig del av kommiiléuppdragei utgör en översyn av de regler

Prop. 1978/79:123

56

som omgärdar uppdragsforskningen, dvs. forskningsprojekt som initieras och betalas av företag och andra organisationer utanför högskolan. Sådana uppdrag utgör en värdefull form för nyttiggörande av den kompt:tens som har byggts upp inom högskolan.

Av central belydelse för industrin är vidare lillgången lill ett väl funge­rande kommunikationssystem. Den ökade effektiviteten inom transport­seklorn, som har medfört atl transportljänstema relativt sett blivit allt billi­gare, har varit en av förutsättningama för den strukturomvandling som skell inom näringslivet och som bidragit till all skapa höjd levnadsstan­dard. Bättre transportmöjligheter har t.ex. gjort del möjligt för förelagen att ta tillvara stordriflsfördelar i produkiionen, samtidigt som möjligheter­na till en decentraliserad lokalisering ökat.

Ytterligare ett viktigt kommunikationsmedel är telekommunikationema. Telefonnätet har kommit att bli ett självklart och nödvändigi hjälpmedel, inte bara för näringslivet utan för i stort sett alla verksamheter i samhället. Utveckingen går vidare mot olika typer av textkommunikationssystem, t.ex. förbättrade telex- och telefaxsystem, som underlättar öveiförandet av text och bilder. Det allmänna datanätet som är under uppbyggnad med­ger överföring av stora mängder information med mycket höga hastighe-ler. Den goda driftsäkerheten i detla nät är av stor betydelse för kvalifice­rade dataanvändare inom näringsliv och förvaltning.

Överföringen av lelefonsamtal och data sker i dag i allt större utsträck­ning via telesatelliter. Utnyttjande av sådana satelliter för överföring av te­lefonsamtal och televisionsprogram mellan olika länder är i dag en vanlig tilllämpning. I ökande utsträckning kan telesatellitlekniken nu användas för överföring av lelefonsamtal och data inom ett land eller inom en be­gränsad region. Även inom Europa övervägs möjlighetema att uinyttja sa­telliter för den inomregionala teletrafiken.

Mellan handelspolitik och industripolitik finns åtskilliga beröringspunk­ter.

Våra internationella handelspolhiska åtaganden ulgör en viktig ram för induslripolitiska åtgärder och initiativ. De konventionella handelspolitiska instrumenten - tullar och kvantitativa restriktioner - har minskat i bety­delse i takt med en fortgående avveckling genom intemationella överens­kommelser, I stället framstår andra lyper av politiska åtgärder som de som starkasl påverkar villkoren för den internationella handeln som mer bety­delsefulla. Det som här avses är olika typer av icke-tariffära handelshin­der, regler rörande statlig upphandling och statliga stödåtgärder. Även andra nationella åtgärder såsom restriktioner rörande överföring av tekno­logi, politiken rörande kapitalrörelser, migration och multinationeUa före­tag kan få liknande effekter. En annan faktor av belydelse i dessa samman­hang är allmänt sett utvecklingen av mer målmedveten politik i industrilän­dema när del gäller industriell expansion, teknisk forskning och utveckling saml energihushållning.

Prop. 1978/79:123

57

Vid sidan av den traditionella varuhandeln mellan ländema har mer komplicerade, omfatlande och långsiktiga transaktioner vuxit fram, inte minst inom de sektorer som kan betecknas som leknologiintensiva och ex­pansiva.

Det är här ofta fråga om samarbete mellan flera förelag i olika led av ut­vecklings- och förädlingsprocessen. Inte sällan kompletteras råvaruleve­ranser med utbildning och direkt kunskapsöverföring i olika former. Kun­den/köparen är allt oftare att betrakta som en samarbetspartner som biträ­der med design, projektering, konstruktion etc. Dessa former av industri­ellt och tekniskt samarbete berörs ofta av olika typer av lagar, förordning­ar och bestämmelser i de berörda länderna, vilka har tillkommit av andra skäl än handelspolitiska.

Ett vikligl inslag i de inlernationella ekonomiska relationema - syslem-leveranser och kompletta anläggningar - kommer jag all behandla i del följande.

Jag vill också erinra om att en stor del av de intemationella kommersiel­la transaktionerna äger rum mellan förelag som genom ägande eller på an­nal likvärdigt sätt är förbundna med varandra och står under gemensam kontroll.

Denna utveckling leder till en situation där den traditionella handelspoli­tiken måste kompletteras med bedömningar där industripolitiska övervä­ganden ingår som en allt viktigare del.

En mer långsiktig industripolitisk planering kräver fortlöpande detalje­rad informaiion om och bevakning av såväl handelspolitiken som av indu­striella förhållanden, planer, prognoser elc. i andra länder. Intemationella åtaganden på del ekonomiska området lägger på viktiga punkler begräns­ningar för den nationella politik som vi bedriver. Vi bör så långl möjligl verka för all intemationella överenskommelser utformas i samstämmighet med våra industripolitiska intressen. Samverkan med företag och regering­ar i andra länder, inle minst de nordiska, kan förväntas öka i betydelse, t. ex. i fråga om investeringar och teknologiutveckling.

Mol denna allmänna bakgrund vill jag underslryka de gmndläggande sambanden mellan handelspolitik och industripolitik. Somjag lidigare har framhållil utgör den handelspolitiska utvecklingen och Sveriges internatio­nella åtaganden på detta område en av de ramar inom vilken industripoliti­ken har all verka. Industripolitiken måste inriktas så att vår nationella ut­veckling kan möta de krav som de nya förhållandena i vår omvärld ställer.

4.3 Industripolitikens inriktning

4.3.1 Riktat bransch- och företagsstöd

Jag har tidigare redovisat atl statliga insaiser ibland görs i enskilda före­tag eller branscher för att påverka utvecklingen, t.ex. för att överbrygga en tillfällig nedgång eller för atl åstadkomma en krympning i socialt accep-

Prop. 1978/79:123

58

tablå former. Insalsema görs dels inom ramen för industripolitiken, dels inom arbetsmarknadspolitiken och regionalpoliliken. Den senare typen av insatser, t.ex. lokaliseringsstöd, utbildningsbidrag och sysselsättnings-stöd, är i allmänhet mer generellt ulformade än de industriinsatser som har tillkommit när del har bedömts alt arbetsmarknadspolitiken varit otillräck­lig för att klara uppkomna problem. Merparten av del riktade industristö­det har utlösts av de stora sysselsättningsambitionema i kombination med finansiella kriser i företagen.

Den totala omfattningen av industristödet under senare år speglar givet­vis de allmänna ekonomiska problem som har drabbat industrin. De har, somjag tidigare har nämnl, lett till osedvanligt stora och akuta svärigheter för många företag samiidigi som efterfrågan på arbetskraft i långsiktigt ex­pansiva företag har varit exceptionellt låg.

Del är min bedömning atl de riktade insatserna under senare år i allt vä­sentligt har varit väl moiiverade Även om detta omdöme gäller vid en prövning av varje åtgärd för sig finns det anledning peka på vissa risker av mer långsiktig nalur när insalsema totalt har fått en så stor omfattning som nu.

En sådan risk är all insalsema leder till konkurrenssnedvridning. I den allmänna debatten har t. ex. pekats på riskema för att bibehållande av en stor kapacitet på slorvarven kan innebära en försvårad konkurrenssitua­tion för de mindre varven, liksom all stöd till SSAB skulle kunna ogynn­samt påverka de mindre handelsstålverkens situation.

En annan risk är atl mer framtidsinriktade projekt trängs undan från ka-pUalmarknaden. Den stagnation och nedgång i industriinvesteringarna som skett under åren 1976-1978 har gjort att konkurrensen om lånekapital varit obetydlig, men när investeringsaktiviteten ökar igen innebär gjorda åtaganden en bindning som kan begränsa expansionsutrymmet fiir övrig industri.

Vidare finns risk för kollision med internationella åtaganden. Riktade statliga stödåtgärder, liksom generella ålgärder, kan bli föremål för kritik såväl inom OECD som inom EFTA, EG och GATT för förmodade sned­vridande effekter på konkurrensen. Våra intemationella åtaganden inne­bär att vi vid utformningen av statliga stödåtgärder bör undvika sådana ef­fekter som kan skada andra länders intressen. Allmänt sett kan konstate­ras att man intemationellt - i vissa fall efter klargöranden från svensk sida - har visal ell stort mått av förslåelse för de riktade åtgärder som hittills har vidtagits. Det har därvid varit av stor betydelse att kunna peka på att åtgärdema varit tidsbegränsade och inordnade i en plan för produktionen som, ålminsione på längre sikt, anpassar sig efter realistiska marknadsbe­dömningar.

Risk finns även att företagen försummar den finansiella planeringen: Omfatlande statliga insaiser kan leda lill en "stödmentalitet" i företagen. Man litar på att staten griper in om del uppkommer problem. Detla kan i

Prop. 1978/79:123

59

längden ha en demoraliserande effekt också på välskötta förelag. Del kan också föra med sig en risk atl man mindre intensivt söker efter lösningar som inte kräver slallig medverkan.

Ell minskat ansvar i företagen för den finansiella planeringen kan lång­siktigt innebära ett hol mol hela marknadsekonomin. Ett centralt inslag i marknadsekonomin är, somjag tidigare har framhållit, ett decentraliserat beslutsfattande. Häri ligger för de enskilda beslutsfattarna både risker och möjligheler. För alt incitamenten skall fungera på ett tillfredsställande sätt måste kapitalägare och kreditgivare både ha rätt till del i eventuella vinster och skyldighet att bära del av förlustema när sådana uppkommer. Del är därför angeläget att staien inte övertar finansiella risker i företagen utan atl statliga insatser förenas med insatser också av andra intressenter. Detta har förekommii i flera fall. Villkorslånet lill Uddeholm AB förenades sålun­da med särskilda förbehåll för utdelning till aktieägarna och de s. k. skogs-kreditgarantiema kombineras med krav på ökning av det egna kapilalet från skogsägamas sida.

Del är ännu för lidigt all utvärdera de långsikliga effekterna av de senas­te årens riktade industristöd. Min allmänna bedömning är att insatserna varit välgmndade och i allmänhet väl avvägda. Självfallel hade insalsema kunnai ges en delvis annan utformning men det förefaller inte sannolikt atl de därigenom väsentligt hade kunnat begränsas. De som i den allmänna de­batten har kritiserat det selektiva stödel har i allmänhet förordal generella stimulansinsatser som alternativ. Del finns mot den bakgrunden anledning atl något beröra frågan om detla altemativ i realiteten har varil tillgängligt.

De statliga stödinsatsema har till mycket stor del riklats mot två bran­scher, handelsstål- och varvsindustrin. Av de insatser som har beslutats sedan hösten 1976 torde beloppsmässigt ca fyra femtedelar avse dessa bäg­ge branscher. När man skall söka bedöma om resurserna har varil tillgäng­liga för alternativ användning, t.ex. i form av mer generella ekonomisk­politiska åtgärder, så kan bedömningen således tUl stor del grunda sig på överväganden kring dessa bägge branscher.

Inom handelsstålindustrin har, somjag tidigare redovisat, mycket stora resurser satsats på att bilda SSAB och ge företagel förutsättningar för atl på sikt bli konkurrenskraftigt. TiU grund för bildandet av SSAB låg den statliga handelsstålutredningen, som efter noggranna analyser kom till slutsatsen atl det borde finnas möjligheter att genom vissa strukturföränd­ringar skapa en lönsam svensk handelsstålindustri. Något alternativ tUl omfattande statliga insatser för att bevara och förstärka handelsståUndu­strin torde knappast ha stått till buds.

Varvsindustrin är den enskilda bransch som har mottagit det största statliga stödet. Det statliga engagemanget inom branschen inleddes i bör­jan av 1960-talet och då det statiiga kredilgaranlisyslemel introducerades. Det innebär atl staten står för vissa kreditrisker i samband med fartygs­byggande. Statens medverkan genom kreditgarantier har till stor del varit

Prop. 1978/79:123

60

ett svar på andra staters medverkan och således en nödvändig förutsätt­ning för de svenska varvens konkurrensmöjligheter. Under 1970-talet har slalen också gått in i ett allt större ägarengagemang inom varvsindustrin.

När svårighelerna för varven blev akuta under åren 1975 och 1976 gjor­des det första försökel att med statiiga ålgärder överbrygga konjunktur­svackan. Genom lagerproduktion avsåg man att upprätthålla sysselsätt­ningen vid varven på ett sätt som skulle ge inkomsler när konjunkturen förbättrades. Redan då var det emellertid uppenbart att svensk varvsin­dustri långsiktigt hade en betydande överkapacitet, varför beslut fattades om nedskärningar på ca 30 %. På våren 1977 lanserades beslällarstödet för atl få till stånd orderproduklion i stället för lagerproduktion. Successivt under den här angivna perioden, dvs. sedan år 1976, hardet blivit uppen­bart atl lågkonjunkturen inom varvsindustrin kommer att bli mer utdragen än vad man tidigare hade anledning att tro, och att de tidigare beslutade nedskämingama av svensk varvsindustri på grund av långsiktiga struktur­förändringar i världens varvsindustri knappast skuUe vara tillräckliga. Mot den bakgrunden beslulade riksdagen hösten 1978 efter förslag från rege­ringen om ytteriigare neddragning. Av de tillskott som riksdagen beslutat om sedan höslen 1976 har merparten hänfört sig till kundförluster på order tagna under de goda åren tidigare på 1970-talel, förluster vid försäljning av lagerproduklion och valutaförluster. Genom del statiiga kreditgaranlisy-stemet hade huvuddelan av dessa förluster under alla förhåUanden fått bä­ras av staten. De statliga kostnadema för den produktion som påböijats se­dan halvårsskiftet 1977 motsvaras i huvudsak av lånen inom ramen för be­ställarstödet. De uppgår för perioden 1977-1979 till totalt ca 2 150 milj. kr.

Vi kan således konstatera att endasl en mindre del av de resurser som har ställts till varvsindustrins förfogande har varit tillgänglig för alternativ användning. Till del kommer att knappasl någon orderproduktion vid var­ven hade kunnat ske utan statligt beställarstöd, varför omfattande arbets­marknadspolitiska insatser hade måst göras om beställarstödet ej hade ut­gått.

Min slutsats av del anförda är att de resurser som har satsats på handels­stål- och varvsindustriema i myckel liten utsträckning har varit tillgängliga för mer generella insatser. Det är dessutom uppenbart att även om de ge­nerella åtgärdema givits något större omfattning, sannolikt av storleksord­ningen någon procentenhets lägre arbetsgivaravgift, så hade det inte läm­nal något väsentligt bidrag liU lösningen av dessa branschers problem. Sta­ten hade med andra ord ändå tvingats gå in med belopp av samma storleks­ordning som nu har varit fallet.

Som redan har framhållits bör generella åtgärder för att skapa ett klimat som är gynnsaml för industriell expansion, nyföretagande och satsningar på forskning och utveckUng utgöra tyngdpunkten framöver. Detta för att vårt näringsliv skall kunna återfå sin expansionskraft och kunna bidra till atl skapa nya arbetstillfällen.

Prop. 1978/79:123

61

Men det är enligt min mening orealistiskt atl räkna med alt industripoliti­ken i fortsättningen skall kunna arbeta med endast generella medel. En framgångsrik näringspolitik förutsätter en kombination av generella och selekliva ålgärder. De senare krävs därför atl problemen inle är jämt för­delade mellan olika branscher och landsändar.

Riktade insaiser blir även fortsättningsvis nödvändiga i branscher som t.o.m. i ell balanserat konjunkturläge saknar fömtsättningar att långsiktigt behålla en konkurrenskraftig produktion i nuvarande omfattning. Den ned­dragning av kapaciteten som där är nödvändig kan bli så omfattande att de arbetsmarknadspolitiska medlen inle är lillräckliga. Även branschpolitiska insatser måste tillkomma för alt avvecklingen skall kunna ske i socialt ac­ceptabla former. Varven utgör ell exempel på en bransch där dessa motiv är giltiga.

Det kommer även i framtiden all finnas förelag eller grupper av företag som har en långsiktig konkurrenskraft och livskraft men befinner sig i en svär finansiell situation. En omstrukturering och anpassning måsle här ske. För atl underlätta denna process kan statliga insatser behöva göras. Som regel bör dessa kombineras med insatser från kapitalägare och kredit­givare. Specialstålindustrin kan här nämnas som exempel, liksom delar av skogsindustrin.

Det är svårt all närmare precisera vilka branscher som i framliden kan behöva statlig medverkan för sin strukturomvandling. I några fall torde da­gens problembranscher även framgent kräva uppmärksamhei. 1 andra fall kan nya branscher drabbas av strukturproblem som de inle kan klara av på egen hand utan oacceptabla sociala konsekvenser. Även inom expande­rande branscher, t.ex. verkstadsindustrin, torde finnas delar som går starkt tillbaka och som i övrigt uppvisar samma egenskaper som andra branscher där samhället funnit skäl alt medverka vid strukturomvandling­en.

De frågor jag har behandlat har varil föremål för diskussion också inom OECD. Man har där diskuierai bl. a. lämpliga former för statliga ingripan­den. Diskussionen utgår härvid från perspektivet all olika länders åtgärder för alt skydda sin induslri inte främjar effektiviteten i dessa länders nä­ringsliv genom att de försenar en förr eller senare nödvändig stmkturom­vandling. Dessulom hindrar dessa åtgärder övriga länders export och får samma karaktär som handelshinder.

OECD har utfärdat följande rekommendationer för insatser till bran­scher och företag med strukturella problem:

-

insalsema bör vara temporära och de bör när så är möjUgt minskas en­ligt en i förväg fastställd tidsplan,

-

insatserna bör kombineras med krav på en plan för minskning av över­skottskapacitet och för återställande av konkurrenskraftiga enheter,

-

insatsemas samhällsekonomiska koslnader bör klargöras,

-

insatserna bör, när de riktar sig mol del privata näringslivet, kombine­ras med privat riskkapital.

Prop. 1978/79:123

62

-

insatser till enskilda företag bör utformas på ett sådant sätt att de inte eliminerar inhemsk eller internationell konkurrens,

-

insalsema bör i de fall syfiet är atl stödja sysselsättningen i enskilda or­ler eller regioner hellre ges lill företag som inle har drabbats av akula problem,

-

insaiser av beredskapsskäl bör moliveras särskilt noga.

Samtliga OECD-länder släller sig bakom dessa allmänna riktlinjer. I den prakliska lillämpningen är dock skillnadema stora. Vissa länder anser att marknadskraflema kan lösa problemen och all statliga ingripanden helsl inle bör ske. Andra länder anser att marknadskraflema inte är kapabla alt utan statliga insatser lösa strukturproblemen. Del råderäven oenighet rö­rande medlens karaktär. En del länder hävdar atl ålgärderna bör vara ge­nerella. Andra länder, främst de mindre, hävdar nödvändigheten av selek­tiva ålgärder.

Även inom ramen för det nordiska samarbetet och i EFTA-kretsen förs en debatt om den s. k. slödpolitiken och dess eventuella snedvridande ef­fekter på andra länders industri. Även inom EG görs ansträngningar atl finna principer på delta område som medlemsländema kan sluta upp kring.

Sammanfattningsvis vill jag framhålla följande slutsatser av det resone­mangjag här har fört.- Det är av största vikt att föra en ekonomisk politik som begränsar behovet av riktade företags- och branschinsatser. Jag har li­digare pekat på flera risker med ett alltför omfatlande selektivt slöd. Sam­tidigt kan man dock utgå från alt riktade insatser på de grunder jag lidigare har redovisat kommer atl behövas också i framtiden, även om den allmän­na ekonomiska politiken blir framgångsrik. Till sist vill jag understryka vikten för marknadsekonomins funktionsmöjligheler av att de riktade in­salsema, som av naturliga skäl alltid ökar under en lågkonjunktur, begrän­sas när konjunkturen förbättras så all man undviker en "tillvänjningsef­fekt" inom näringslivet.

Branschprogrammen

SIND har på regeringens uppdrag gjort en ulvärdering av verksamheten med branschprogram. Enligt SIND har de branschfrämjande insalsema haft posiliva verkningar även om åtgärdema hittills inte har varit tillräckli­ga för att förändra det långsiktiga utvecklingsmönstret inom flertalet av de berörda industrisektorerna. Branschprogrammens effekter bör dock inte underskattas även om det rör sig om begränsade ekonomiska insatser. Ge­nom atl kunskaper och riskkapital tillförs företagen kan branschprogram­men enligt SIND:s mening ha en betydande katalysatoreffekt och bringa andra, väsentligt starkare krafter all verka i positiv riktning för en förbätt­rad effektivitet. Branschprogrammen bidrar f. n. främst till att göra anpass­ningen mjukare och mer acceptabel ur ekonomisk och social synvinkel inom tillbakagående industribranscher men verket anser atl det bör vara möjligt att använda samma arbetsmetodik också i mer offensiva industri­politiska sammanhang.

Prop. 1978/79:123

63

Enligt SIND bör nuvarande arbetsmetodik inom branschprogrammen utgöra ett permanenl inslag i industripolitiken men nu ingående branscher bör efter hand bylas ul. Behovet av strukturförändringar inför 1980-talel är starkt inom stora delar av svensk industri på grund av bl. a. ändrade mark­nads- och konkurrensbetingelser och ny teknik. SIND ser i branschpro­grammen ett industripoliliskt medel innehållande komponenter och arbets­former med belydande utvecklingsmöjligheter, där företag, organisationer och samhälle i samverkan kan påverka induslrin mot större slagkraft ge­nom insiktsfulla och tidiga anpassningsåtgärder. Resultatet av SlND:s ut­värdering lyder enligt min mening på alt särskilda branschprogram av det slag som successivi har införts under 1970-talet bör kunna utgöra ett inslag i industripolitiken även i fortsättningen.

Jag anser i likhel med SIND all nu löpande branschprogram efter hand bör avbrytas. Della bör ske anlingen när konkurrenskraften inom en bransch har förlorats eller när utvecklingen inom en bransch vänts till en normal siutation jämfört med den övriga industrin.

Liksom hittills bör branschprogram aklualiseras för branscher som kan förväntas komma atl ställas inför krav på omställningar under en begrän­sad lidsperiod. Sådana krav kan uppkomma till följd av förändringar i de internationella konkurrensförhållandena, eflerfrågeförändringar eller tek­nisk utveckling på produkt-, process- eller produktionsområdet. För bran­scher med utpräglad småförelagsstruktur kan svårigheter föreligga att av egen krafl genomföra de för en fortsatt konkurrenskraft nödvändiga om­ställningarna.

Vissa förutsättningar bör enligt min mening vara uppfyllda för att branschprogram skall aktualiseras. Grundläggande bör vara atl den akluel­la branschen eller delbranschen bedöms ha utsikter att uppnå konkurrens­kraft på sikl efter ell omställningsskede. Vidare bör möjligheler föreligga alt på ett meningsfullt sätl avgränsa ett bransch- eller delbranschområde. Möjlighel lill överblick och samordnande insatser är nödvändiga om ett branschprogram skall ge önskvärda, posiliva effekter på strukturen.

Branschprogram bör liksom hittills alllid ulformas som tidsbegränsade insaiser. Detla är nalurligt med hänsyn lill all branschprogrammen enligt vad jag tidigare har anfört bör komma till stånd endast i branscher som ef­ter ett omslällningsskede bedöms kunna återvinna sin konkurrenskraft. Jag vill betona att tidsbegränsning är nödvändig också på grund av att åt­gärderna genom mer eller mindre starka inslag av subvenlion utgör ett längre gående industripoliliskt stöd än som normalt är lämpligt.

Vatje branschprogram bör vad gäller ingående komponenter - utbild­ningsstöd, konsultstöd, teknisk konsulentverksamhet, exportstöd, in­vesteringsstöd och övrigt finansiellt stöd - ulformas med hänsyn till de speciella fömtsättningama inom den aktuella branschen. Erfarenheterna av den hittillsvarande verksamheten med branschprogram pekar på att åt­gärder som konsultstöd, uibildningssiöd och finansieringsstöd är allmänt

Prop. 1978/79:123

64

tillämpliga för branscher med omställningsproblem medan andra ålgärder - exportstöd, teknisk konsultverksamhet ocn investeringsstöd - bör säl­tas in endast efter mer noggranna överväganden.

Beslul om branschprogram bör innefatta förutom branschavgränsningar även löptider och åtgärdssammansätlning för programmen. Jag vill dock i della sammanhang erinra om regeringens förslag i budgetpropositionen 1979 (prop. 1978/79:100 bil. 17 s. 43) att en verksamhei med nya del­branschstudier skall inledas försöksvis vid SIND under budgetåret 1979/80.

4.3.2 Finansiering och riskfrågor

De finansiella frågorna är centrala vid en analys av industrins utveck­lingsmöjligheter. Finansiella hinder kan på olika sätt hämma en önskad ut­veckling. De största problemen ligger i försörjningen med riskkapital och lånefinansieringen lill investeringar.

Riskkapital kommer normall till större delen från förelagens vinster. En­dast en begränsad del av vinstema beräknas gå tiU utdelning till aklieägare. Den större delen stannar inom företagen och bidrar till att finansiera des­sas vidareutveckling. En god lönsamhet framstår mot denna bakgrund som mycket betydelsefuU för möjligheterna att finansiera företagens expan­sion. En förutsättning för att aktieägarna skall låla vinstmedel stanna kvar inom företagen och också bidra med ytterligare riskkapital är atl ersätt­ningen för insatt kapital överstiger den avkastning som kan erhållas i risk­fria placeringar och dessutom ger viss kompensation för risk.

Jag har tidigare framhållil alt LU 78 i sina beräkningar utgår från alt rela­lionerna mellan bruttovinster och löner de närmaste åren kommer att åter­gå till det läge som rådde de första åren under 1970-talel. Jag har därvid också givil uttryck för uppfattningen atl den period av stora invesleringar som nu ligger framför oss kräver en lönsamhetsnivå av denna storleksord­ning och att en lägre lönsamhetsnivå skulle ge risker för markant vikande soliditet, vilket i sin tur skuUe vara en broms på investeringsviljan.

Svensk industri har blivit allt mer kapitalintensiv. Det är realistiskt atl räkna med att behoven blir större i framliden, bl. a. beroende på alt inves­teringamas livslängd efter hand har pressats nedåt. Den relativa förskjut­ningen från de kapitalintensiva basindustrierna mot mer verkstadsindustri talar visserligen för atl investeringama i realkapilal kan avta något - sam­tidigt ökar emellertid behoven av investeringar i immateriellt kapital, dvs. produktutveckling och marknadsorganisation.

Den investeringsexpansion som nu kan förutses erfordrar att en del av sparandeöverskottet i andra delar av ekonomin tillförs industrin i form av riskkapital, dvs. i form av aktieköp eUer därmed jämförbart kapitaltill­skott. Hushållen står för en minskande del av det direkia aklieägandel. In­stitutioner av olika slag - investmentbolag, försäkringsbolag, pensions­kassor etc. - för en växande andel. Under de senaste 30 åren har inslitu-

Prop. 1978/79:123

65

tionernas andel vuxit från 25% lill 50%> av del totala aklieägandel. Det är min uppfattning alt man bör söka stimulera hushållens direkta aktiesparan­de. Samiidigi är det inte sannolikt alt sådana ålgärder ensamma kan klara del behov som finns. De olika kapitalförvaltande institutioner som finns bör också stimuleras till ett ökat aktieinnehav. Någon typ av löntagar- eller medborgarfonder kan också komma att erfordras för att försörjningen med riskkapital skall kunna tryggas på ett sätt som är fördelningspolitiskt ac­ceptabelt. Denna senare fråga övervägs f.n. av utredningen (Fi 1975:03) om löntagarna och kapitaltillväxten. En återgång till en normal lönsam­helsnivå, en effektiv kapitalmarknad, ett ökal akiiesparande hos hushållen och olika kapitalförvaltande institutioner samt i framliden eventuellt någon form av löntagar- eller medborgarfonder. utgör enligt min mening basen för finansieringen av industrins framtida expansion.

De bedömningar som har gjorls av kapitalmarknadsulredningen och i LU 78 avser företagssektorn som helhet. I del föregående har för olika de­lar av industrin redovisats vissa uppgifter av betydelse för bedömningen av finansieringsfrågoma. Dessa pekar på en fortsalt stark spridning mellan olika industriförelag vad gäller den finansiella utvecklingen. Expansions-förväntningarna är myckel stora för vissa branscher, och de investeringar som krävs för detta kan sannolikt inle i alla fall klaras enbart med egna vinstmedel. Den gmpp av förelag som väntas få den mest positiva utveck­lingen är storföretagen inom kemisk industri och verkstadsindustri. För de invesleringstunga branscherna kemisk industri och stålindustri är upp­gången i invesleringar markerad. Inom skogsindustrin förväntas fortsatta stora invesleringar vilkel kommer alt ställa krav på betydande finansiella resurser. Genomgången av skogssektorn lyder knappasl på att erforderliga finansiella resurser i sin helhet kan mobiliseras inom branschen, utan del­vis måste lillföras ulifrån, genom upplåning och ev. nyemission. Bland skogsinduslrins investeringar ingår direklinvesteringar i vidareförädlande företag utomlands, utbyggd marknadsföringsorganisation etc.

För verkstadsinduslriföretagen ställs mycket höga krav på produktions­tillväxt och investeringar. En betydande ökning av kostnadema för mark-nadsbearbelning av forsknings- och ulvecklingsarbele inom verkstadsin­dustrin kan därför förutses. Generellt kan sägas alt en ökning av de imma­teriella investeringama inom induslrin kommer alt krävas. En sådan sats­ning ger avkastning i produktion och lönsamhet försl på längre sikl. Bely­dande belopp måsle dock redan i ett inledande skede bindas i tekniska ut­vecklingsprojekt, systemkunnande och maskinell utrustning i samband med fortgående datorisering och automation av produkiionen. Ett problem för många företag kan i detta sammanhang vara atl satsningar av della slag inte genererar traditionella banksäkerheter.

Jag har lidigare berört några drag i utvecklingen som har förändrat före­tagens risksituation. Marknaden har blivit mera osäker. Konkurrensen på världsmarknaden har hårdnat i takt med alt ny teknik allt snabbare blir lill-

5    Riksdagen 1978179. 1 saml. Nr 123

Prop. 1978/79:123

66

gänglig för flera länder. Produktutvecklingen och utvecklingen av ny pro­duktionsteknik går nu snabbare än förr. Kostnaden för alt ulveckla nya produkler är större än tidigare. Den lekniska komplexiteten har ökat och den snabbare produklcykeln ger korlare pay off-lider. När det gäller an­läggningsprojekl - som är en växande del av den svenska industriproduk­tionen - tvingas huvudentreprenören in i finansiella engagemang och ris­ker som successivt blir allt större i relation till företagels egen lillverk-ningsandel av projektet.

Samtidigt har företagens soliditet, andelen av eget kapital i relation lill totalt kapital, långsiktigt sjunkit. Soliditeten utgör ett grovt mått på företa­gens förutsättningar för risktagande, och fungerar också som ett riktmärke för banker och andra kreditgivare i deras långivning när inte säkerhet i realkapilal finns. En låg soliditet kan både skapa svårigheter att få låna och minska företagens benägenhet att la risker. Det minskar också förelagens möjligheter att klara av lillfälliga nedgångar i leveransema.

De svårigheler som här har redovisats drabbar självfallel inle alla före­tag lika. För vissa företag, kanske främsi sådana där flera faktorer sam­verkar, kan den "uppbromsande" effekien dock bli betydande.

De faktorer som nu har nämnts kan leda till en alllför försiktig hållning, både hos företag och kreditgivare, vilken i sin tur leder till en obenägenhet till nya större satsningar. Speciellt drabbas risksatsningar, t. ex. expansion på nya marknader eller utvecklande av nya produkter. En försiktighet av detta slag kan få oönskade effekter på takten och fömyelsen i den industri­ella utvecklingen. Det finns därför skäl att på olika sätt hjälpa företagen att lösa dessa problem.

En väg att underlätta företagens finansiering är all komplettera den ordi­narie kapitalmarknaden med finansieringsinstitut som kan ge lån lill före­tag som har goda investeringsprojekt och goda expansionsmöjligheter men en svag finansiell bas.

De höga kraven på tillförsel av kapital på hög risknivå bl. a. inom skogs­industrin och den sannolikt kraftiga salsningen på immateriell kapitalbild­ning inom verkstadsindustrin och andra lekniska industrier, bl. a. läkeme­delsindustrin, kommer sannolikt att öka behovet av finansiella resurser av denna karaktär. F. n. kan sådana lån på hög risknivå erbjudas av Investe­ringsbanken. Ett viktigt inslag i industripolitiken är att ge Investeringsban­ken möjlighet att tillhandahålla sådana lån och att se till att dess kreditka­pacitet täcker de behov som finns.

Investeringsbanken bildades år 1967 som ett av staten helägt kreditaktie­bolag (prop. 1967: 56 och 102, SU 1967: 111, BaU 1967: 33, rskr 1967: 289). Det främsta syftei var all förbättra möjligheten att tillgodose de behov av långfristiga krediter som den fortsatta strukturomvandlingen skulle kom­ma all ställa. Staten tillsköt vid Investeringsbankens bildande 500 milj. kr., varav 450 milj. kr. i aktiekapital och 50 milj. kr. i reservfond. Vidare ställ­de staien garanti för bankens förpliktelser till ett belopp av 450 milj. kr.

Prop. 1978/79:123

67

Under de följande två åren anslogs ytterligare 500 milj. kr. till eget kapital och statens garanti för bankens förpliktelser höjdes till 900 milj. kr. (prop. 1968:1 bil. 9 s. 149, SU 1968:103, rskr 1968: 255 och prop. 1969:1 bil. 15 s. 104, SU 1969: 49, rskr 1969:140). År 1975 höjdes statens garanti ytteriigare till 2000 milj. kr. (prop. 1975:90, NU 1975:23, rskr 1975:151) och år 1977 till 4000 milj. kr. (prop. 1976/77:100 bU. 17 s. 80, NU 1976/77:20, rskr 1976/77:151), År 1977 höjdes vidare den multipel som reglerar bankens rätl att ta upp lån eller ingå garantiförbindelser från högst fem till åtta gånger bankens egel kapital.

Genom riksdagens beslut år 1978 (prop. 1978/79: 8, NU 1978/79: 8, rskr 1978/79:42) ökades den statiiga garantin för bankens förpliktelser med yt­teriigare 1000 milj. kr. till 5 000 milj. kr. Samtidigt ökades aktiekapitalet med 300 milj. kr. Kapitaltillskottet tillfördes banken i slutet av år 1978. Banken har rätt att låna upp inlill åtta gånger det egna kapitalet. Bankens eget kapital, som f. n. är drygl I 300 milj. kr., innebär att upplåningsrätten f. n. är ca 10400 milj. kr. Därmed kan banken med utnyttjande av det egna kapitalet låna ut medel eller slälla garantier för sammanlagt ca 11 700 milj. kr. Det kapitahillskou på 300 milj. kr. som banken fick under år 1978 täc­ker enligt min bedömning bankens nu akluella kapitalbehov.

De allmänna övervägandena om industrisektorns investeringsutveckling och behov av kapitaltillförsel pekar på alt Investeringsbanken kommer att ha fortsatt stor betydelse för möjlighetema för svensk industri att bygga ul sina anläggningar och alt öka sina marknadsinsatser och salsningar på tek­nisk utveckling. För att kunna svara mot dessa krav behöver banken ha ett stort eget kapital, så att en viss beredskap kan hållas. Genom att krediter­na ofta är av belydande storlek och ofta beviljas flera år innan kapitalresur­serna tas i anspråk bör en betryggande buffert finnas eftersom upplånings-möjligheterna kan vara annorlunda vid del tillfälle då lånet tas i anspråk jämfört med vid det tillfälle då krediten i fråga beviljades i banken. En grundsats för bankens verksamhet har hela tiden varil all banken genom ett betydande eget kapital skall ha möjlighet att vara flexibel i sin utlåning och kunna planera på flera års sikt. Utan en sådan säkerhet för kapitalför­sörjningen kan banken svårligen fylla de högt ställda krav på större risk­fyllda satsningar som är del främsta syfiet med dess verksamhet. Bankens utlåningskapital bör därför ökas i takt med att bankens utlåningsslock ökar. Tidigare har jag berört de problem som siörre order inom induslri-och byggnadsseklom släller när del gäller finansiering och garantigivning. Investeringsbankens kreditkapacilet lorde kunna komma att i växande ut­sträckning tas i anspråk i detta sammanhang inte minsl krediter under upp­byggnadsperioden för ett projekt. Enligt den nuvarande bolagsordningen skall summan av beviljade lån eller ingångna garantiförbindelser utan sär­skild säkerhet samt kapitaltillskott i företag m.m. ej överstiga bolagets halva aktiekapital. För att öka bankens möjligheler i tidigare nämnda avse­ende och även öka bankens möjligheler alt genom kapitaltillskott medver-

Prop. 1978/79:123

68

ka bl.a. i strukturomvandlingen i industrin bör bankens bolagsordning ändras. Ändringen i bolagsordningen bör gå ut på att bankens åtaganden av detta slag i slället får motsvara högst hela aktiekapitalet. Det ankommer på regeringen att verka för att en sådan ändring av bolagsordningen kom­mer till stånd.

Samtliga åtgärder somjag hittills har berörl syftar till att under vissa för­utsättningar förse förelag som vill låna, med pengar på normala marknads­mässiga villkor. Detta löser emellertid inte problemet förde förelag som på grund av låg soliditet eller många riskengagemang inte anser sig kunna ta ytterligare engagemang, även om dessa har en hög förväntad lönsamhet. I dessa fall måsle finansiering av annat slag erbjudas - en finansiering som samtidigt minskar företagels riskbelastning. Närmast till hands ligger där en finansiering av enskilda utvecklingsprojekt där också återbetalningen knyts till enskilda projekts framgång. STU arbetar med sådana villkorslån när det gäller tekniskt ulvecklingsarbete. De regionala utvecklingsfonder­na kan också ge villkorslån för produktutvecklingsstadiet. Utvecklingsfon­derna arbetar i första hand med de mindre företagens problem.

Det finns emellerlid skäl atl nu vidga detta syslem till att även omfatta större företag och atl även fånga in de riskproblem som är förknippade med kommersiellt utvecklingsarbete. Jag återkommer senare till dessa frå­gor.

Export, speciellt om den förknippas med långa krediter, är exempel på ett område där speciella finansieringsproblem kan uppstå. Exportföretaget kan inte själv svara fördel speciella risklagande som är förenat med dessa krediter. Särskilda försäkrings- och finansieringssystem har därför byggts upp i anslutning till exporlkreditgivningen.

Genom riksdagsbeslut år 1978 (prop. 1977/78:155, NU 1977/78:73, rskr 1977/78:379) infördes försöksverksamhet med ett nytt system för export­kredilfinansiering i Sverige. Genom det s. k. SEK-systemel ges banker och företag möjlighet att refinansiera medel- och långfristiga exportkrediter i AB Svensk Exportkredit till en fast ränta som anknyter till de räntenivåer som internationellt har överenskommits i den s.k. consensusöverenskom-melsen. Det nya refinansieringssystemet har på kort tid ställts inför en be­tydande efierfrågan på refinansieringsmedel. Från igångsättningen den I juli 1978 till den 31 december 1978 har således förhandsbesked beträffande refinansiering lämnals av SEK på inle mindre än 6700 milj. kr. varav hu­vuddelen i utländsk valuta. Tillsammans med accepterade offerter har hil­tills 2 100 milj. kr. av den totala ramen på 10000 milj. kr. utnyttjats. SEK:s refinansiering har skett dels på de ulländska kapiialmarknadema, huvud­sakligen när det gäller refinansiering i utländsk valuta, dels på den inhems­ka kapitalmarknaden, till största delen via upplagande av lån i AP-fonden, Del är osäkert om medel för ett fortsatt snabbt ianspråktagande av den ram som har getts för den treåriga försöksperioden kan anskaffas enbart på den svenska kapitalmarknaden. Bolaget hardock bedömts ha möjlighet att låna upp erforderliga medel i andra länder.

Prop. 1978/79:123

69

Anskaffandet av refinansieringskapilal innebär f.n. inga allvarliga pro­blem, jag vill dock peka på att den ökade inriktningen mot produktion av investeringsvaror och systemleveranser också kan förväntas medföra en bindning av avsevärda finansiella resurser i exporlfinansiering, på samma gång som ett ökal risktagande uppstår på garantisidan.

Företag som arbetar med projekt som är mycket stora i förhållande till den egna verksamhetens omfattning, och som därvid i stor omfattning anli­tar underieveranlörer eller underentreprenörer, kan ställas inför stora fi­nansieringsproblem. Problemen gäller dels finansieringen under uppbygg­nadstiden om denna är lång, dels de garantiåtaganden som är förknippade med projekten och som tär på företagens upplåningskapacilet.

Vid rekonstruktion av ett företag eller vid omstrukturering av en bransch har det i några fall varit nödvändigi alt staten ulöver de ordinarie arbetsmarknads- och regionalpolitiska insatserna i vissa fall helt eller del­vis trätt in som ägare av berörda företag.

Det är somjag tidigare har nämnl min bedömning alt vi nu går in i en pe­riod där antalet akula finansiella kriser i industrisektorn och branscher kommer att avta. Man måsle dock räkna med ett antal fall där staten ut­över andra engagemang även måste ta på sig en ägarroll. En sådan roll kan vara ell inslag i omställning av branscher bl. a. som en följd av en snabb teknisk utveckling.

Det kan vara av vikt atl staten bygger upp en kapacitet för arbele med företagsrekonstruktioner m. m. som även i fortsättningen bör kunna ut­nyttjas när statligt ägarengagemang är aktuellt. I de fall staten temporärt ålar sig ägarrollen för atl rekonstruera ett företag eller en gmpp av företag kan det vara lämpligt alt engagemanget läggs i ett särskilt statligt bolag.

Bl. a. med hänsyn till atl remissbehandlingen av sialsföretagsutredning-ens belänkande (SOU 1975: 85), där frågor i anknytning lill denna proble­malik behandlas, först nyligen avslutats är jag f. n. inle beredd att lägga fram förslag hur ett sådant bolag skall organiseras. Jag avser atl återkom­ma lill regeringen med förslag i denna fråga.

4.3.3 Småföretagsfrågor

Småförelagen, dvs. förelag med mindre än ca 200 anslällda, spelar en vikiig roll inom den svenska industrin. Inom lillverkningsinduslrin syssel­sätts ungefär en Iredjedel av alla yrkesverksamma i småföretag. Antals­mässigt är småföretagen helt dominerande. Deras betydelse för utveck­lingen inom näringslivet är stor. De är en vikiig källa för teknisk förnyelse och för lillkomslen av nya affärsidéer. Jag vill också nämna småföretagens avgörande roll för möjlighelema att erbjuda industrisysselsällning åt män­niskor på mindre orter. Vidare fungerar de ofta som underleverantörer och legolillverkare till större företag. En väl fungerande underleverantörssek­tor innebär en ökad flexibilitet för storföretagen. Tillsammans bildar på så säll de större och mindre företagen ett mönster, där småföretagen i viktiga

Prop. 1978/79:123

70

avseenden är en förutsättning för storföretagens verksamhet. Samtidigt är utvecklingen inom storföretagen av väsentlig belydelse för småföretagens möjligheter till framgångsrik verksamhet.

Enligt min mening finns det inom småföretagssektorn outnyttjade möj­ligheter att öka produktion och sysselsättning. Samtidigt möler småföreta­gen särskilda hinder för sin utveckling. Mindre företag kan t. ex. inte inom sin egen organisation på samma säll som siörre företag förfoga över kun­nande och utrustning inom alla för företaget väsenlliga områden. Vidare är behovet av riskvilligt kapital särskilt framirädande för småföretag, som of­ta har lilen andel egel kapital och bristfälliga bankmässiga säkerheter. Jag anser det angelägel att vidla åtgärder så alt de utvecklingshinder som små­förelagen möler så långl möjligl undanröjs. Sådana åtgärder får dock inte utformas så atl de försvårar utvecklingen för andra företag eller snedvrider konkurrensförhållandena.

Statsmakiema beslöl år 1977 om ålgärder för alt främja de mindre och medelstora företagens utveckling (prop. 1977/78:40, NU 1977/78:34, rskr 1977/78:110). Åtgärdema inriktades bl. a. på områdena kapitalförsörjning, kapitalbeskattning, företagsservice, exportfrämjande och företagsmiljö. Insatserna utformades så atl de skulle uijämna orättvisor mellan små och stora företag eller hjälpa småföretagen över olika tröskelproblem. Del an­kommer dock på företagen själva att besiämma, om de skall uinyttja de hjälpmedel som samhällel släller lill förfogande. Åtgärdema har sålunda utformats så att de inte lyfter över förelagsansvaret på samhällsorganen. Beslutet ligger enligt min uppfattning väl i linje med den principiella syn på industripolitiken som jag tidigare redogjorde för. Del bör därför ligga lill grund för de fortsatia insatser som görs inom småföretagsområdet.

De småföretagsinriktade insalsema inom industripolitiken sker främst genom de regionala utvecklingsfonder, som sedan den I juli 1978 finns i varje län. Fondema har två huvuduppgifter, nämligen företagsserviceverk­samhet och kreditverksamhel. Särskild uppmärksamhet skall därvid ägnas åt insatser inom områdena produktförnyelse och marknadsföring saml etableringsfrämjande och underleveranlörsinriklade åtgärder. Jag tar i det följande upp förslag om ökade insatser från fondema inom dessa områden. Frågan om en ny och enklare förelagsform har varil föremål för uiredning av 1974 års aktiebolagsutredning. Utredningen har framlagt förslag om en ny bolagsform - andelsbolag. Vid remissbehandlingen har emellertid en rad brister hos förslaget påtalats. Den föreslagna förelagsformen är alllför lik nuvarande akiiebolag och innebär endasl marginella förenklingar. Inom justitiedepartementet pågår därför nu ett arbete som syfiar till alt framläg­ga mer omfatlande förslag tiU förenklingar för småföretag. Arbetet bedrivs i samråd med bl. a. småföretagens organisationer.

4.3.4 Forsknings- och utveckUngsfrågor

Teknisk forskning och industriellt utvecklingsarbete är av stor belydelse för svensk industris internationella konkurrenskraft. Detta är också slut-

Prop. 1978/79:123

71

satserna av de studier om svensk industri som har genomförts under sena­re tid. Mot denna bakgrund ler det sig oroande att del industriella utveck­lingsarbetet i Sverige har haft en i stort sett oförändrad volym de senasle fem åren.

Enligt den klassiska utrikeshandelsteorin förklaras de inlernationella handelsmönstren'av ländemas komparativa fördelar, baserade på möjighe­terna till effektiv produktion ulifrån råvarutillgångar, arbetskraft och real­kapilal. Denna teori har senare modifierats för atl även inkludera teknik-faktorn, som numera anses vara av helt avgörande betydelse för intema­lionell handel. Med uigångspunki från denna teori skulle kapilalintensiv produktion under de senare fasema av en produkts livscykel härvid lokali­seras till låglöneländerna. Arbelel i inledningsfaserna av en produkts livs­cykel, dvs. produktion som kräver relativt stora insatser av utbildad ar­betskraft, skulle bibehållas i industriländema, Höglöneländemas roll blir med andra ord alt svara för de delar av induslrin som kräver mer yrkes­skicklighel och specialkunnande och alt satsa mer på forsknings- och ut­vecklingsverksamhet för atl finna innovationer som anlingen ger vinsler i ett initialskede eller gör det möjligt för dem atl behålla sitt försprång i pro­duktutvecklingen, I den beskrivna strukturomvandlingsprocessen tillmäts forsknings- och utvecklingsverksamheten i industrin en strategisk roll. Den är "motorn" i det förlopp där innovationer utvecklas, standardiseras och sedermera fiyttas utanför det egna företagel och landet för masspro­duktion i länder med lägre arbetskostnader.

Della resonemang rymmer många förenklingar och undantag finns från den angivna rollfördelningen mellan hög- och låglöneländer. Den tecknar dock grovt den utveckling som kan noleras, bl.a. att kapilalintensiv pro­duktion i allt större utsträckning förläggs till länder med låga löner.

Industriellt utvecklingsarbele är att se som en inveslering. Selt ur sam­hällets synvinkel kan de kostnader som nu nedläggs vägas mot den framli­da nyttan för förelag och konsumenter. Ett företag som satsar på utveck­lingsarbete väger huvudsakligen in framtida egna inkomsler. Normalt översliger nyttan av en lyckad utvecklingssatsning den avkaslning företa­get kan få. Flera företag tar upp den nya tekniken, genom konkurrensen pressas prisema ner till fördel för konsumentema men till förfång för det förelag som har salsal på utvecklingsarbetet. Med patenlering ökar visser­ligen möjlighelema att tillgodogöra sig del ekonomiska värdet av en inno­vation, men alla utvecklingsresultat är inte patenterbara och patent ger in­te heller alltid ett tillräckligt skydd. Om ett företag inte får tiUräckligt stor del av nyttan i form av egna iniäkter, kommer investeringen inte lill stånd. Delta förhållande ger en tendens tUl underinvestering i industriellt utveck­lingsarbete.

Långsiktiga utvecklingssatsningar är i regel förknippade med betydande osäkerhet. Tempot i produktutvecklingen ökar ständigt och produktemas livslängd minskar. Oförutsedd proteklionism i olika former kan plötsligt

Prop. 1978/79:123

72

begränsa marknadsmöjlighelema för en nyulvecklad produkt. Dessa och andra riskfaktorer som jag tidigare har nämnt tenderar sammantagna atl minska företagens risksatsningar. Man väljer projekt där förväntningarna om avkastning är låga men relativt säkra. Utvecklingsprojekt med hög san­nolik avkastning men med relativt stor risk för misslyckande fär slå tillba­ka. Även projekt där avkastningen faller ul först på lång sikl priorileras ned. Dessa fakiorer ger sålunda också en allmän tendens till vridning av in­satserna i riktning mot mera kortsiktiga satsningar.

Samhället kan korrigera lendensema lill underinvestering genom att på olika sätt öka utvecklingsinvesteringamas lönsamhet. I de tidiga utveck­lingsskedena kan del lämpligen ske genom att samhället i vissa fall tar över en del av kostnadema och därigenom lyfter av en del av risken. I de ske­den som ligger närmare en kommersiell exploatering synes del vara vikti­gare alt underlätta finansieringen och en bred marknadsintroduktion. Pro­blemen är slörsi för företag som gör stora satsningar i relalion lill sin egen storlek. Tidigare har detta problem framför allt gälll mindre och medel­stora förelag. För dessa företagskategorier har också åtgärder vidtagits. Numera kan även större företag ha problem med delta slags riskfinansie­ring.

I takt med alt kostnadema för produktutveckling har ökat kräver nya satsningar allt högre liilverkningsvolym på vilken dessa kostnader kan för­delas. Tendensen till utvidgat samarbete över gränsema och till samman­slagning av företag är tydlig inom områden där utvecklingskostnadema är betungande och växande. Frågan kan ställas vilka möjligheter svenska fö­retag, som ofta är små inlernalionelll sett, har att överleva som självständi­ga enheter i ett sådant sammanhang.

I takt med totalt selt ökande forsknings- och utvecklingsaktiviteter i världen framslår det som allt mer angeläget alt i ökad ulsiräckning dra nyl­ta av den teknik som utvecklas utanför Sverige.

Ell altemativ till atl satsa på egen utvecklad teknik kan många gånger vara alt i stället bygga på importerad leknik och ulveckla denna lill olika kundanpassade tillämpningar. Med en sådan produktion undviker man de risker som är förknippade med produktutveckling på områden där mark­nadsdominans inte kan nås. Flera av våra mest framgångsrika verkstadsfö­retag har sådan inriktning.

Valel av utvecklingsväg blir beroende av företagets speciella förutsätt­ningar. Del finns områden där genuint tekniskt nyskapande kan vara fram­gångsrikt. Även om de svenska företagen intemationellt sett är små kan de vara dominerande inom ett begränsal produktsortiment. Denna volym kan vara tillräcklig för atl ge dessa företag möjlighet till en mera långtgående produktutveckling. Det finns också utrymme för tekniskt nyskapande inom områden där kostnaderna för produktutveckling är förhållandevis små.

Samtidigt har del inom andra områden otvivelaktigt blivit allt mer re-

Prop. 1978/79:123

73

surskrävande atl satsa på egen utveckling av leknik. För många företag framstår det som långsiktigt fördelaktigare atl bevaka den internationella teknikutvecklingen och genom licenser köpa teknik då så erfordras. Före­tagens styrka byggs i stället upp kring förmågan till särskild kundanpassad produktutformning, kring systemutformning och kring en kompelens när det gäller tillämpningsprogram, s. k. mjukvara.

Den insats i form av kommersiellt utvecklingsarbele som en sådan in­riktning kräver är minst lika stor som insatsen vid eget lekniskl utveck­lingsarbete. Den väsentliga skillnaden ligger i risktagandet. Ell lekniskl ut­vecklingsarbete som misslyckas kan vara förödande för företaget. Ett före­lag som söker anpassa sig lill marknadens önskemål genom teknikköp och kundanpassning lever ett något säkrare liv. En vridning mot kundanpass­ning och syslemförsäljning är emellertid samtidigt förknippad med bely­dande Iröskelproblem och till en del med nya risker.

En påtaglig förskjutning mot ett ökat systemtänkande kan märkas. Olika komponenter, utrustningsdetaljer m. m. samordnas i komplexa produk­tions- eller processkedjor och dessa iniegrerade produktionskedjor inord­nas i en organisation med behov av utbildning etc. Flödestänkandet och hänsyn lill olika former av beroende väger numera myckel tungt vid ut­formningen av företags produktionsplanering. Även enskilda produkter påverkas alltmer av ett utvidgat systemtänkande och blir mer och mer komplicerade.

En inriktning mot kundanpassning och systemförsäljning kräver en be­lydande marknadsorganisation. Del kommersiella utvecklingsarbetet är ofta belydande och del har relativt kort "livslängd". Systemförsäljning är många gånger förenad med omfatlande finansiella engagemang.

Även i detla fall finns enligt min mening ibland behov av statliga insaiser för atl underlätta företagens utveckling. Mol bakgrund av all så stor del av den totala forsknings- och utvecklingsverksamheten sker utanför Sverige finns skäl all överväga ålgärder som underlättar företagens bevakning av den internationella tekniska utvecklingen.

Företag som orienterar sig mot kundanpassade tillämpningar av teknik måste samtidigt bygga ul sin marknadsföringsorganisalion. De måsle sam­tidigt ta på sig ett omfatlande ulvecklingsarbele för alt anpassa sina pro­dukter, processer och system till kundemas krav. Åtgärder som underlät­tar finansiering av uppbyggandel av marknadsorganisalion och kommersi­ellt utvecklingsarbete kan därför vara motiverade.

Ofta kan osäkerheten om den framtida marknaden hämma salsningama på forsknings- och utvecklingsverksamhet. I vissa fall - speciellt om de framtida kundema tillhör den offentiiga sektom eller upphandlingen styrs av statliga eller kommunala beslut - kan denna osäkerhei minskas. STU har genom stalsmaklemas beslut (prop. 1977/78:111, NU 1977/78: 75, rskr 1977/78: 361) fått i uppdrag att på olika säll främja en ulökad offenilig upp­handling av lekniskl avancerade produkter. Utvecklingen får visa om yt­teriigare ålgärder är nödvändiga på della område.

Prop. 1978/79:123

74

Behovet av statliga ålgärder skall bedömas mot bakgrund av att den största delen av utvecklingsarbetet nu sker i företagen och också finansie­ras av dessa. 1 takt med atl kraven på resurser för ulvecklingsändamål har ökat har dock samhällets insatser vuxit i omfattning.

Slatligt stöd till industriellt utvecklingsarbete ulgår f. n. inom följande områden:

-

teknisk forskning, främst vid universitet och högskolor

-

branschforskning

-

teknisk utveckling av produkter och processer, främst inom företagen

-

mindre och medelstora företags tekniska och kommersiella produktut­veckling

Något statligt stöd lill siörre projekt som befinner sig i en kommersiell utvecklingsfas utgår f. n. inle, om man undantar det särskilda avdrag för FoU-kostnader som medges vid företagsbeskattning och den målinrikade utveckling som pågår inom t.ex. försvars-, kommunikations- och energi­sektorerna. I prop. 1977/78:1 

II 

om statens slöd lill teknisk forskning och industriellt utvecklingsarbele m. m. diskuterades frågan om stöd lill såda­na större utvecklingsprojekt och ett resultat av pågående beredningsarbete aviserades till innevarande budgelår.

Enligt min uppfattning finns det flera fakiorer som talar för atl en utvid­gad statlig satsning på industriellt ulvecklingsarbete nu är befogad.

Jag har tidigare konstaterat alt ulvecklingsarbele är förenat med mycket långa planeringstider. Detta medför att åtgärder krävs redan nu för att ge ett tillskott lill den svenska industrins konkurrenskraft långt in på 1980-lalet.

De problem som tidigare gällde för små företag har nu kommit att gälla större företag. Orsaken härtill är de snabbt växande kraven på grundläg­gande och aUsidig kompelens inom framför allt vissa seklorer av tekniskt utvecklingsarbete.

De spridningseffekter man kan förvänta sig av ett framgångsrikt indu­striellt utvecklingsarbete gör ökade satsningar särskilt motiverade.

Den hårdnande intemationeUa konkurrensen har medfört alt behovei av produktfömyelse och effektivare produktion ökar snabbare än företagens förmåga atl svara upp mol dessa krav. I detta perspektiv är den obenägen­het att öka satsningarna på forsknings- och utvecklingsarbetet, som kan iakttas i svenska företag, specielll oroande.

Behovei av en ökad satsning på industriellt ulvecklingsarbete anserjag vidare motiveras av att den ekonomiska livslängden för produkter och pro­duktionsprocesser minskar. Delta tUlsammans med att allt större geogra­fiska marknader täcks in med bl.a. åtföljande risker för handelspolitiska ingripanden har gjort att företagens riskbild har förändrats.

Sammanfattningsvis finns det alltså många faktorer som pekar mot att svensk industri med dess traditioneUt höga tekniska nivå kommer att stäl­las inför en allt hårdare intemalionell konkurrens. Jag anser det önskvärt

Prop. 1978/79:123

75

att svensk industri ges möjlighet att möla denna konkurrens med ökade satsningar på tekniskt och kommersiellt utvecklingsarbete. Jag vill samti­digt poängtera att Sverige volymmässigt inte kommer alt kunna mäta sig med flertalet av våra konkurrentländer vad avser insatta resurser. Svensk industri tvingas därför i viss mån koncentrera sina utvecklingsresurser till sektorer där man kan bedömas ha goda förutsättningar lill framgång.

Den särskilda näringspolitiska delegationen har i sitl betänkande (Ds Ju 1979: 01) Vägar till ökad välfärd, föreslagil en ökad statlig insats inom om­rådena informationsteknik, mikroelektronik och bioteknik. Delegationen utpekar också som betydelsefulla, områdena transportsystem, metallurgi, materialteknik, småskalig avancerad teknik, leknik inom kommunal ser­vice samt säkerhetsteknik. Jag avser att återkomma till regeringen med förslag till uppdrag lill STU och SIND alt närmare kartlägga behov och möjligheter lill statliga insatser inom dessa och angränsande områden.

För ett litel och högt industrialiserat land som Sverige ligger enligt min mening en av möjligheterna lill industriell framgång i alt tillgodose de spe­ciella behov hos kunderna som inte låter sig tillfredsställas genom vanlig massproduktion. Della kan bl.a. ske genom utveckling av produkter för specialiserade ändamål och genom anpassning av exisierande produkter efter kundemas önskemål. Höga krav slälls därvid på den tekniska nivån i induslrin och på dess förmåga alt anpassa sig efter marknadens krav. Jag återkommer i det följande med förslag till åtgärder för alt dels stimulera fö­relagens satsningar på industriella utvecklingsprojekt, dels främja teknik-importen.

4.4 Vissa intemationella frågor

4.4.1 Bilaterala industriella samarbetsöverenskommelser

Sverige har bilaterala samarbetsavtal på det industriella området med flera länder. Jag har lidigare påpekat atl kontakter rörande industriellt samarbele under senare lid också skett på regeringsnivå.

Regeringskontaklerna med de östeuropeiska ländema när del gäller in­dustrieUt samarbete är av gammalt datum. 1 slutet av 1960-talet och början av 1970-talel ingick Sverige, liksom flertalet länder i Västeuropa, rege­ringsavtal med flertalet östeuropeiska länder om ekonomiskt, industriellt och tekniskt samarbete. Dessa avtal, vilka tillkom på öststaternas initiativ, och i vilka partema åtar sig att söka främja och underlätta utvecklingen av dylikt samarbete är allmänt hållna och innehåller inte något konkret om en­skilda projeki eller om områden där sådana bör komma till stånd. Diskus­sioner om dylika projekt äger dock rum inom de blandade regeringskom-missionema som upprättals för att följa avtalens tillämpning och som nor­malt sammanträder en gång om året. Som komplement till avtalen har med vissa länder överenskommits om s. k. program för långsiktigt samarbete. 1 dessa program identifieras de sektorer där förutsättningama för samarbete anses mest gynnsamma.

Prop. 1978/79:123

76

1 december 1978 undertecknade jag ell avtal om industriellt och tek­niskt-vetenskapligt samarbete med Folkrepubliken Kina.

Liknande överenskommelser om samarbete har också under senare år tillkommit med ett antal utvecklingsländer, främst de oljeproducerande ländema i Nordafrika och Mellersta Östern (Algeriet, Irak, Iran, Egypten och Libyen). En överenskommelse finns med Indien och förhandlingarom ett avtal pågår med Nigeria.

Också med ett antal industriländer har informella kontakter rörande in­dustriellt och tekniskt-vetenskapligt samarbete under senare år intensifie­rats.

Samarbetsöverenskommelserna ger en möjlighel för svenska regerings­representanter alt regelbundet i direkt kontakt med representanter för motpartens regering främja svenska företags intressen.

De blandade kommissionerna som upprättas inom ramen för avtalen ut­gör vidare organ för utbyte av information om utvecklingsplaner på det ekonomiska området.

Jag anser atl bilaterala samarbetsöverenskommelser av den typ jag nyss har beskrivit i många fall utgör ett värdefullt instrument för kontakter på regerings- och myndighetsnivå i syfte alt främja svenska företags inlres­sen. De fyller dock denna funktion huvudsakligen i förhållande till cen-tralplanerade ekonomier och vissa utvecklingsländer, på grund av främsi graden av det statliga inflytande över näringslivet i dessa länder och deras önskemål om bekräftelse på den svenska regeringens positiva inslällning till ekonomiski, industriellt och tekniskt samarbele. De förändringar i de inlernationella ekonomiska iransaktionemas karaktär somjag lidigare har beskrivit innebär alt internationell samverkan mellan företag i utveck­lings-, förädlings- och marknadsföringsprocessen blir allt vanligare samt att regeringarna i respektive länder på grund av samverkansprojektens storlek och komplexitet, allt oftare blir engagerade. Detla gäller i ökande utsträckning också regeringar i industriländema. Behovet av kontakter på regeringsnivå i fråga om samverkan, bilateralt eller med tredje land, ökar i motsvarande mån också i förhållande till dessa länder.

4.4.2 Internationella standardiseringsfrågor

I många fall ulgör olikheler i kraven på teknisk standard mellan olika länder ett allvarligl handelshinder. Ländema har ofta nationella bestäm­melser för det lekniska utförandet av produkter. Vid distribution och marknadsföring i olika länder uppstår härigenom tekniska anpassnings­problem för industrin. Internationell standardisering syftar till atl harmoni­sera de skilda marknademas standarder och därigenom medverka till atl undanröja tekniska handelshinder. För Sveriges del innebär tillämpandet av internationella siandarder atl vi kan sälja samma produkt på ett flertal exportmarknader förutom på vår hemmamarknad. Det ligger i Sveriges in­tresse att berörda myndigheler, företag och näringslivsorgan aktivt med-

Prop. 1978/79:123

77

verkar i och påverkar det internationella slandardiseringsarbetet sä snart produkter av betydelse för vår ekonomi är berörda. Många svenska före­tag som har engagerat sig i internationella standardiseringsprojekt har däri­genom stärkt sitt konkurrensläge.

Standardisering utnyttjas även vid produktion av varor i form av va­riantbegränsning för att förlänga tillverkningsserierna och därigenom sän­ka tillverkningskostnaden per enhet. Samtidigt minskas även lagerkostna­derna för säljare och köpare. Detta är vanligt för enklare slutprodukter av typ skruv, bult, kullager m. m. För mer sammansatta produkler kan kosl­nadema sänkas genom varianlbegränsning av såväl utgångsvaror som komponenter och halvfabrikat. Många svenska industriföretag har i avgö­rande grad förbättrat sin lönsamhet genom alt standardisering har möjlig­gjort anlingen storskalig lillverkning av enkla produkler eller systemupp­byggnad av sammansatta produkter. Atl åsiadkomma produkter med hög standardiseringsgrad är somjag ser det en viktig möjlighet att stärka indu­strins konkurrenskraft.

Standardisering är alllså ett betydelsefullt verktyg för att förbättra in­dustrins konkurrenskraft, särskilt för ett industriland som Sverige med re­lativt små tillverkningsenheter, korta tillverkningsserier, en lilen hemma­marknad och ett slort beroende av internationell handel. Genom all staten bl.a. bidrar lill finansieringen av standardiseringsverksamheten främjas den tekniska och ekonomiska utvecklingen i landet. Jag anserdet vara av stor vikt alt standardiseringsverksamheten även i framliden ges möjlighet att verka för nämnda ändamål.

Ett liknande bidrag är del som samhällel ger inom områdel för mätteknik genom atl tillhandahålla internationellt spårbara normaler för bl.a. indu­strin. Denna verksamhet har till uppgift att verka för intemationeU harmo­nisering av meioder och bestämmelser för malerielprovning, vilka annars kan verka som intemationella handelshinder.

4.4.3 Utlandsinvesteringar. Multinationella företag

Sveriges anslutning till principema om frihandel och kapitalels fria rör­lighet över gränserna har inneburil en öppen attityd gentemot såväl ut­ländsk företagsetablering i Sverige som svenska företags utlandsinveste­ringar. Utländska direklinvesteringar i Sverige kan tillföra oss nya kunska­per i fråga om leknik, marknadsföring och ledning av stora och komplexa företag. Den utlandsägda tillverkningen kan minska importbehovet av vis­sa varor eller öppna lilllrädet till nya exportmarknader. Enligt min uppfatt­ning kan utländska direklinvesteringar medföra viktiga bidrag lill ett effek­tivt utnyttjande av kapital, teknologi och arbetskraft. Det är emellertid uppenbart att också negativa effekter kan uppslå lill följd av utländsk etab­lering i Sverige. Multinationella företags agerande kan under vissa omstän­digheter få icke ekonomisk-politiska, skallepoliliska och arbetsmarknads­politiska konsekvenser. Allmänt selt innebär en intemationaUsering av ett

Prop. 1978/79:123

78

företag i regel en förstärkt förhandlingsposition gentemot svenska myndig­heter. Således är det inte alltid lämpligt med utländska övertaganden av exisierande inhemska förelag, som har tillverkning av belydande omfatt­ning, skyddsvärda tillgångar såsom teknik och know-how eller vars till­verkning på annat sätt berör vitala delar av värt näringsliv. De legala in­strument om nu står till förfogande - förvärvskontroll enligt lagen (1916:156) om vissa inskränkningar i rälten att förvärva fasl egendom m.m. - är otidsenliga för att förebygga eller motverka att sådana risker träder det allmänna intresset för när. Kraven på en modemisering av kon­trollinstrumenten avspeglas i betänkandet (SOU 1978:73) Kontroll av ut­ländsk företagsetablering i Sverige m. m., som nyligen har avgetts av ut­redningen om utländska övertaganden av svenska förelag. Betänkandet re­missbehandlas f. n. Del finns inte nu skäl att binda sig för hur en lagstift­ning med ett sådani syfte bör utformas i detalj.

Svenska industriförelags utlandsinvesteringar har ofta möjliggjort högre marknadsandelar på utländska marknader. Därigenom har företagen kun­nat uppnå en större lotal produktionsvolym, varvid kostnadema för forsk­ning och utveckling har kunnai slås ut på flera enheter. Utlandsproduktio­nen jämte exporten har därvid till viss del övervunnit den nackdel som ut­görs av hemmamarknadens relativa litenhet som bas för kapilalkrävande forsknings- och utvecklingssatsningar. Etablering utomlands är ofta ett viktigt konkurrensmedel på flera produklmarknader där svenska företag är verksamma. Ett begränsal antal storföretag dominerar dessa inlemaliona­liserade produklmarknader där etablering av försäljnings- och tillverk­ningsenheter är strategiskt viktiga för att på längre sikt behålla eller öka marknadsandelen. Under 1970-talet har dessa etableringar lill övervägan­de del skell genom förvärv av existerande förelag. I samband med ändring­en av valulalagstiftningen år 1974 (prop. 1974:89, FiU 1974:23, rskr 1974: 274) gav statsmakiema uitryck för en positiv gmndsyn på utlandsin­vesteringar som ett medel alt slärka företagens intemationella konkurrens­kraft. Det ansågs emellertid nödvändigt att detla år lagfästa möjligheten för riksbankens valutastyrelse att beakta även industri- och sysselsältningspo­liliska aspekter på prövning av tillstånd för direklinvesteringar ulomlands. Denna prövning får dock leda till avslag endast då direktinvesteringar ut­omlands skulle ha åsamkat landets inlressen utomordentlig skada på grund av beloppets storlek eller annorledes. Denna bedömningsgrund skulle där­vid komplettera den sedan år 1969 gällande regeln atl direktinvestering ut­omlands skall främja exporten eller på annat sätt vara valulabesparande.

Bakgrunden till lagändringen var att utiandsinvesteringama hade fått en sådan omfattning att det ansågs kräva en övervakning och påverkan från samhällets sida främst med avseende på effekter på sysselsättningen och den teknologiska kapacilelen i Sverige. Det har visal sig svårt atl tiUämpa de införda kriteriema. Dels är dessa oklara till sin innebörd vid tiUämpning på enskilda utlandsinvesteringar. Dels är det svårl att göra en sammanväg-

Prop. 1978/79:123

79

ning av effekten pä kort och lång sikt eller effekten av den enskilda inves­

teringen och den sammantagna effekten av många utlandsinvesteringar un­

der en längre tidsperiod. Bl. a. dessa omständigheter utgjorde bakgrunden

llll de två utredningar som liUsalles år 1977, ulredningen (I 1977; 06) om de

internationella investeringarnas näringspolitiska effekter och utredningen

(E 1977: 03) om översyn av valutaregleringen. De cenlrala frågeställningar­

na för dessa utredningar vad gäller direktinvesteringar är dels att söka fin­

na vägar att beräkna effekten av utiandsinvesteringama på sysselsättning,

industristruktur etc, dels att överväga den legala ulformningen av en

eventuell reglering av utlandsinvesteringar.

/

Enligt min mening bör man se regeringens åtgärder beiräffande både ut­ländska direklinvesteringar i Sverige och svenska företagsinvesteringar utomlands som en integrerad del av den allmänna induslri- och näringspo­litiken. Då direktinvesleringarna inplaceras i en strategisk industripolitisk planering med därtill hörande framförhållning i informaiion, kan direkiin­vesteringama - utomlands och i Sverige - användas till ett offensivt va­pen i utvecklandet av svensk industri samtidigt som riskema och de negati­va effekterna av sådana invesleringar minimeras. Såvitt särskilt gäller ut­ländska direktinvesteringar i Sverige villjag inle utesluta att det kan befin­nas vara ett industripoliliskt iniresse alt uppmuntra sådana utländska in­vesleringar som bidrar lill tekniskt know-how, tillhör riksvilligt kapital och skapar sysselsättning i sådana branscher och regioner, där inhemska alter­nativ saknas. Den modemisering av kontrollinstrumenten som nu över­vägs avses skapa garantier för att samhällets kontroll över verksamheten i utlandsägda förelag blir effekliv.

Det finns anledning att återkomma till dessa frågor när de nyss nämnda utredningarna har avslutat sitl arbele. Jag vill dock betona att utvecklingen genom arbetsgruppen för multinationella förelag löpande följs.

Jag övergår nu lill att mer i detalj redovisa mina förslag inom olika delar av industripolitiken.

5    Regionala utvecklingsfonder

Statsmakterna beslöl år 1977 om ålgärder för alt främja de mindre och medelstora företagens utveckling (prop. 1977/78:40. NU 1977/78: 34, rskr 1977/78:110). Beslutet innebar bl. a. att regionala utvecklingsfonder bilda­des i varje län. Fondema, som övertog de lidigare företagareföreningamas uppgifier, inledde sin verksamhei den I juli 1978. De tillfördes därvid bety­dande resurser.

Utvecklingsfonderna har som huvuduppgift alt genom kreditverksamhel och förelagsservice främja småföretagens utveckling. Inom företagsser­viceområdet skall fondema ägna särskild uppmärksamhet åt alt främja

Prop. 1978/79:123

80

bl. a. nyelablering och export. Jag vill nu ta upp frågan om ytterligare in­satser inom dessa områden.

Enligt de av riksdagen godkända riktlinjerna för företagsserviceverk-samheten skall det inom varje utvecklingsfond finnas en funktion för främ­jande av nyföretagande. Vidare skall fonderna nära samarbeta med bl.a. SIND, andra centrala och regionala myndigheter och organ, kommuner, banker och näringslivsorganisationer i nyetableringsfrågor.

Under de senaste åren har flera organ bedrivit kurser och kampanjer på temat "Alt starta eget". Ett exempel är den nyetableringskampanj som vissa handelskamrar, företagareföreningar och banker bedrev våren 1978. Ca I 700 personer som hade planer på att starta egen rörelse inbjöds lill överläggningar med experier inom olika områden och kunde på så sätt få diskutera sina affärsidéer. I de fall planema bedömdes som realistiska kun­de konlakler knytas mellan tänkbara nyetablerare och olika institutioner som kunde tänkas medverka vid den fortsatta utvecklingen av projekten. Andra exempel är de nyetableringskurser som bedrivs av SIFU och andra kursarrangörer, samt olika invenieringar av företagsidéer som har gjorts inom vissa län. Dessa aktiviteter har mötts av ett påfallande stort intresse från personer med planer på all bli företagare. Jag anser del vara särskilt betydelsefullt att utvecklingsfondema kan ge råd och hjälp åt dessa perso­ner så att de nyetableringsprojeki som bedöms vara realistiska kan genom­föras. Särskilda medel bör därför lillföras fondema för delta ändamål.

Även om åtskilliga kontakter redan har knutits mellan utvecklingsfonder och personer som vill starta företag behövs det inom många län ytterligare insatser för att få kontakt med sådana personer. Jag har erfarit alt de organ som deltog i nyelableringskampanjen år 1978 är beredda alt della i en ny kampanj. Därvid kan man dra nytta av erfarenheterna från den förra kam­panjen. Jag avser all senare föreslå regeringen alt uppdra åt SIND alt ta initiativ till en nyetableringskampanj i samarbete med bl.a. de regionala utvecklingsfonder, handelskamrar och banker som önskar delta i ett så­dant projeki. För alt läcka kostnader för utvecklingsfondemas insatser samt bidra lill all täcka koslnader för centrala informations- och organisa­tionsinsatser bör särskilda medel anvisas. Jag beräknar 3 milj. kr. för ända­målet.

De statliga insatser som nu görs för atl främja nyföretagande riktar sig i allmänhet till enskilda personer som planerar att starta egen rörelse. Där­emot har hittills mindre intresse visals bildandel av löntagarägda företag. Enligt min mening bör särskilda ansträngningar göras för all inom förela­gen ta tillvara den tillgång som de anställdas erfarenhet och kunskaper ut­gör. Jag tänker i della sammanhang på de fall där de anställda är beredda atl gemensamt gå in som ägare i det företag där de arbetar. Gjorda siudier visar att ca 40 företag med sammanlagt ca 1400 anställda inom tillverk­nings- och byggnadsindustri är löntagarägda. Huvuddelen är småföretag med färre än 50 anställda. Orsakema till atl företag är löntagarägda varie-

Prop. 1978/79:123

81

rar. En anledning är alt de anställda har övertagit rörelsen i samband med konkurs, belalningsinslällelse eller hot om nedläggning på grund av bris­tande lönsamhet. Det förekommer också att de anställda har tagit över fa­miljeföretag i samband med generationsskifte på ägarsidan. Huvuddelen av de löntagarägda företagen drivs i aktiebolagsform. Ett fätal är ekono­miska föreningar. Sammanfattningsvis kan konstaleras alt relalivi få före­tag är löntagarägda i den meningen all de ägs av en grupp anställda eller verksamma i rörelsen. Det är troligt att det finns en rad hinder, bl. a. av or­ganisatorisk art. som gördel särskilt svårt att bilda löntagarägda företag.

Enligt min mening är det viktigt att nyföretagande underlättas när del gäller både enskilda personer och gmpper av anslällda som vill överta eller starta rörelse. Samhällets insaiser för alt undanröja hinder för nyföreta­gande bör därför kompletteras med åtgärder som inriktas på sådana hinder som särskilt är förknippade med löntagarägda företag. F.n. saknas dock tillräcklig kännedom om vilka särskilda problem som uppslår när löntagar­ägda förelag skall bildas. Jag förordar atl medel anvisas för en försöks­verksamhet inom de regionala utvecklingsfondema. Fondema bör få möj­lighet att med fördjupade insaiser av företagsservicekaraklär söka under­lätta bildandel av löntagarägda företag. Samtidigt får de ett underlag för att bedöma styrkefaklorer och svagheter hos sådana förelag samt vilka pro­blem som finns när förelagen skall bildas. Försöksverksamheten bör bedri­vas i samråd med kooperaiionsutredningen (I 1977:01). Det bör ankomma på regeringen att närmare beslula om utformningen av verksamheien. Jag beräknar kostnadema fören sådan försöksverksamhet till 1 milj. kr.

Jag vill vidare erinra om atl statliga insatser i etableringsfrämjande syfte också sker genom särskilda investmentbolag. I enlighel med riksdagens beslut (prop. 1977/78:40 bil. 1, NU 1977/78:34, rskr 1977/78:110) har SVETAB startat regionala investmentbolag i Bergslagen och Mellannorr­land. Ett annal exempel är Regioninvest i Norr AB som bedriver verksam­het i Norrbottens län. Vidare har utvecklingsfondema i varvsregionema lillförts ekonomiska resurser som fär användas bl.a. för alt bilda invest­mentbolag. Siaisföreiagsutredningen har i betänkandet (SOU 1978:85) Statligt förelagande i samhällets tjänst lämnal förslag bl. a. om den fortsat­ta verksamheien inom SVETAB och Regioninvest i Norr. Förslagen re­missbehandlas f.n. Jag avser att senare åierkomma lill frågan och därvid redovisa en samlad bedömning av statliga investmentbolag som medel för alt främja nyelablering och sysselsättning.

Jag har i det föregående beräknat kostnadema till (3-1-1=) 4 milj. kr. för de ålgärder som jag har föreslagit inom elableringsområdet. Beloppet bör anvisas på ett särskilt anslag. Jag förordar sålunda atl för budgetåret 1979/80 4 milj. kr. anvisas på ett nytt reservationsanslag som bör benäm­nas Vissa etableringsfrämjande ålgärder.

Jag vill nu också beröra frågan om vissa exportfrämjande åtgärder med inriktning på småförelagen. Beslutet om åtgärder för att främja de mindre 

6   Riksdagen 1978179. 1 saml. Nr 123

Prop. 1978/79:123

82

och medelstora företagens utveckling (prop. 1977/78:40, NU 1977/78:34, rskr 1977/78:110) innebar bl. a. alt särskilda ålgärder inom ramen för Sve­riges exportråds verksamhet skulle vidtas för alt la till vara outnyttjade möjligheler lill expon inom dessa företag. De regionala utvecklingsfonder­na skulle med sin breda kontaktyta gentemot länens näringsliv vara repli­punkt på länsnivå för exportrådet.

Några utvecklingsfonder har nu aktualiserat ytterligare insaiser inom exportområdet. Sålunda har utvecklingsfonden i Stockholms län hos rege­ringen ansökt om särskilda medel för en försöksverksamhet med s. k. re­gionall handelshus för länet. Handelshuset skulle vara knutet till fonden och ha till syfte atl hjälpa en grupp små och medelstora företag atl sälja på export. När dessa företag har fått tillfredsställande egen kunskap inom ex-portområdel och uppnått en viss exportvolym är avsikten att de själva skall ta över exportarbelet från handelshuset. Därefter skulle andra företag knylas till handelshuset. Eftersom det rör sig om en form av fördjupad fö­relagsservice räknar fonden med att handelshuset inte kan bli självbäran­de. Däremoi anser fonden att verksamheien kommer att ge betydande om­sättnings- och sysselsättningsökningar hos de medverkande förelagen. Även utvecklingsfondema i Värmlands och Gävleborgs län har redovisal förslag till ökade insatser inom exportområdet. Syftei är detsamma i samt­liga tre fall, men formema skiljer sig något åt.

Jag finner idén med handelshus intressant. Frågan är dock komplicerad. Bl.a. måste en splittrande struktur undvikas. Frågan om handelshus bör beredas ytterligare. Jag är därför inte beredd all nu ta ställning till frågan. Del bör ankomma pä regeringen alt närmare bedöma behovet av insatser på detla område. Jag har för avsikt alt senare återkomma till regeringen i ärendet.

Jag övergår nu till frågan om utvecklingsfondemas kreditverksamhet.

1 samband med atl de regionala utvecklingsfonderna bildades vid halv­årsskiftet 1978 överfördes till fondema de medel som fanns i statens ut­vecklingsfond och huvuddelen av de medel som fanns i statens hantverks-och industrilånefond. Därutöver tillfördes fondema på detta anslag ytterli­gare 322 milj. kr. för budgetåret 1978/79. Sammanlagt tillfördes utveck­lingsfondema vid slarten ca 1 000 milj. kr. Ränlor och amorteringar som flyter in på utestående lån kan av fonderna användas för ny utlåning och för föriusttäckning.

I prop. 1978/79:100 bil. 17 (s. 69) har regeringen föreslagil riksdagen att, i avvaktan på särskild proposition i ämnel, för budgetåret 1978/79 till Me­delstiUskott till regionala utvecklingsfonder för budgetårel 1979/80 beräk­na ett reservationsanslag av 100 milj. kr. Från reservationsanslaget lämnas bidrag till fonderna för långivning till främsi små och medelstora förelag enligt förordningen (1978:506) om statligt kreditstöd genom regional ut­vecklingsfond. Utvecklingsfondemas krediter lämnas som rörelselån eller produklulvecklingslån. Rörelselån ges för anskaffning av anläggnings- el-

Prop. 1978/79:123

83

ler omsättningstillgångar eller för att främja rörelsen på annat sätt. Pro-duklutvecklingslånen lämnas för att stödja utveckling och marknadsföring av produkter, processer eller system för industriell produktion.

Vidare har de regionala utvecklingsfonderna i varvsregionema nyligen tillförts ytteriigare sammanlagt 105 milj. kr., varav högsl 75 milj. kr. får an­vändas även för att bilda investmentbolag i vissa regioner (prop. 1978/79:49, NU 1978/79:17, rskr 1978/79:115).

För budgetårel 1979/80 hårde regionala utvecklingsfonderna hos SIND anmält behov av ytteriigare ca 450 milj. kr. Som framgår av prop. 1978/79:100 bil. 17 (s. 69) har SIND i sin anslagsframställning beräknat be­hovet av ytterligare medel till de regionala utvecklingsfondemas utlånings­verksamhet till ca 150 milj. kr. SIND har numera reviderat sin beräkning och bedömer medelsbehovet till 300 milj. kr.

De regionala utvecklingsfondema har under perioden den I juli 1978-den 15 december 1978 beviljat lån på sammanlagt 205 milj. kr. Un­der budgetåret 1978/79 beräknas hela den tillgängliga nyutlåningskapacite-ten. ca 480 milj. kr., bli utnyttjad.

Grundema fördel statliga kreditslödet genom regionala utvecklingsfon­der innebär bl. a. all utvecklingsfondema inte skall konkurrera med det be­fintliga kreditutbudel. Kreditverksamhelen vid fonderna skall i stället vara ett komplement till det ordinarie kreditväsendet. Lån från fondema bör så­ledes som regel lämnas endast till förelag som har olillräckliga lånesäker­heler för atl få lån på den ordinarie kreditmarknaden.

Inrättandet av de regionala utvecklingsfondema och förstärkningen av deras kreditslödsverksamhel har mötts med stora förväntningar av småfö­relagen. Del visas bl. a. av den stora efierfrågan på lån från fonderna. Jag vill i detta sammanhang framhålla, alt fondema bör verka för att också lå­nesökandens ordinarie bankförbindelse lämnar krediter i så stor utsträck­ning som möjligt. Förutsättningar för ökade banklån skapas genom atl fon­dema inle ställer krav på bankmässiga säkerheter för sina lån. Det innebär i sin lur alt ökat säkerheisutrymme finns för ordinarie kreditgivare i sådana projekt som fonden delvis finansierar genom sin långivning. Jag vill också peka på möjligheten att efter en tid, när ett förelag har ökat sin kreditvär­dighet på den ordinarie lånemarknaden, ersätta utvecklingsfondslån med banklån. De på så sätt frigjorda resursema kan fonden utnyttja för nya kre­diter med hög risknivå.

Den hittillsvarande utvecklingen visar att behovei av ytteriigare kapital­tillskott lill utvecklingsfondemas kreditverksamhet är slort, även om alla möjligheler tas till vara alt öka insatserna från andra kreditgivare. Jag an­ser att det är vikligl att den inledda förstärkningen av utvecklingsfonderna fullföljs. Endast om så sker kan fondema i rimlig mån svara mot de för­väntningar och anspråk som småföretagen ställer på fondema. Jag vill ock­så erinra om alt en ökning av induslriinvesleringama förulses under det kommande budgetåret. För småföretagen har den utdragna lågkonjunktu-

Prop. 1978/79:123

84

ren i många fall medfört svårigheter att nu finansiera investerings- och ut­vecklingsprojekt, även om projekten bedöms vara lönsamma. 1 ett sådant läge är utvecklingsfondernas kreditverksamhet särskilt betydelsefull. Jag förordar att de regionala utvecklingsfondema tillförs ytterligare 300 milj. kr. Detta ger fondema en ullåningskapacitet för 1979/80 på drygl 500 milj. kr. vilket innebär en viss ökning jämfört med innevarande budgelår. Re­servationsanslaget Medelstillskott till regionala utvecklingsfonder bör så­lunda för budgetårel 1979/80 uppföras med 300 milj. kr.

Jag vill också beröra frågan om den fortsatta finansieringen av utveck­lingsfondemas låneverksamhet. Enligt beslutet atl inrätta regionala ut­vecklingsfonder bör fondemas behov av ytterligare medel för sin kredit­verksamhet t. v. tillgodoses genom atl medel anvisas över statsbudgeten. I sitt remissyttrande över företagareföreningsutredningens förslag, som låg till grund för proposilionen, ställde sig dock Investeringsbanken kritisk till användningen av enbart della finansieringssätt. Enligt banken medför fi­nansieringssättet risk för att anslagens storlek mera avspeglar det statsfi­nansiella läget än småföretagens behov av riskvilligt kapital. Därför borde, enligt banken, erforderliga lånemedel ställas till förfogande via den existe­rande kapitalmarknaden. I detla sammanhang bör vidare uppmärksam­mas, att Nordiska Ministerrådet nyligen har lagt fram ett förslag till nytt nordiskl regionalpolitiskt handlingsprogram. Förslaget innebär bl. a. att Nordiska Investeringsbanken skall fä möjlighet atl lämna s. k. regionallån till vissa nationella institutioner i de nordiska länderna med regionalpolitis­ka uppgifter. Bland de svenska institutioner som skall kunna komma i fråga för sådana lån, har nämnls de regionala utvecklingsfondema i de nordligas­te länen. Jag vill också nämna att SIND pekat på atl fonderna successivt måste ökas till ca 2500 milj. kr. om de enbart av räntor och amorteringar skall kunna upprälthålla en åriig nyuilåning på 500 milj. kr. Verket avser därför att senare i år återkomma lill frågan om vilken roll fonderna skall spela på kreditmarknaden.

För egen del är jag inte beredd att nu förorda någon ändring av sättet all finansiera fondemas låne verksamhet. Jag anser dock att för- och nackde­lar med de olika finansieringsvägar som jag nu har redogjort för närmare bör övervägas. Frågan bereds f. n. inom regeringskansliet och jag räknar med atl återkomma lill den i annal sammanhang.

6.    Åtgärder för att främja industriellt utvecklingsarbete m. m.

6.1 Nuvarande stödformer

Somjag tidigare har nämnl omfattar nuvarande slödformer för industri­ellt utvecklingsarbete dels särskilt forskningsavdrag vid taxering till statlig inkomstskatt, dels olika lyper av lån eller bidrag med eller ulan återbetal­ningsskyldighet.

Prop. 1978/79:123

85

De senare förmedlas huvudsakligen av STU (prop. 1977/78:111, NU 1977/78:75, rskr 1977/78:361), och de regionala utvecklingsfonderna (prop. 1977/78: 40. NU 1977/78: 34, rskr 1977/78:110).

STU slöder de tidigare utvecklingsfaserna från idéprövning lill proto­typ. Denna del av utvecklingsprocessen präglas huvudsakligen av lekniska risker. Utveckling från prototyp till slutlig produkt inkl. vissa produktions-förberedelser stöds för de mindre och medelstora företagen av de regionala utvecklingsfondema. Produktulvecklingslån av det slag jag nyss redogjor­de för kan lämnas med upp till 3 milj. kr. För de avslutande faserna i ut­vecklingsprocessen, köp av produktionsutrustning och start av seriepro­duktion, kan Invesleringsbanken erbjuda finansiering. 1 detla fall är del fråga om mer ordinära kreditrisker även om risktagandet vanligen är större än vad övriga på marknaden förekommande kreditinstitut normall accep­lerar.

De stödformer jag nu har angett regleras i förordningen (1978:571) om statligt stöd lill leknisk forskning, industriellt ulvecklingsarbete och upp­finnarverksamhet och i förordningen (1978: 506) om statligt kreditslöd ge­nom regional utvecklingsfond.

Den typ av grundläggande slöd till tekniskt ulvecklingsarbele fram t. o. m. protolypsladiet som lämnas av STU finns i större eller mindre ut­sträckning i alla industriländer och reglema för stödel är ofta mycket likar­tade dem som STU tillämpar.

I flera länder förekommer även statligt stöd lill utvecklingsprojekt med hög kommersiell risk. Dessa projekt kan grovt indelas i två kaiegorier. Den ena omfattar projekt som är mycket stora, som är av långsiktigt nationellt intresse eller som är höggradigt riskbetonade. Projekten innebär oftast alt ell vissl tekniskt ulvecklingsarbele beställs av någon statlig myndighet och omfattar vanligtvis alla led från idé lill industriell exploatering. Projekten är vanligast inom högteknologibranscher såsom flyg, dala och energi. Del statliga inflytandet på projekten är vanligen mycket slort, och beslut fattas i allmänhet av regeringarna från fall till fall.

Den andra kategorin av projekt är de som innebär alt resultat av tekniskt utvecklingsarbele förs ul till industriell exploatering. Projekten är betydligt mindre till sin omfattning än de nyss beskrivna stora projekten och den tekniska utvecklingen är i sin huvuddel avklarad.

I vissa fall utnyttjas offentiig upphandling för att främja leknisk utveck­ling i industrin. Grundtanken är här att ett relativt måttiigl tillskott av sär­skilda utvecklingsmedel skall möjliggöra en höjning av den lekniska ambi­tionsnivån i ett upphandlingsprojekt. Metoden är intressant med tanke på de stora belopp som vatje år används för upphandling inom den off"entliga seklorn och med hänsyn till den betydelse som en kund med särskilda krav kan ha för en industriell utvecklingsprocess.

1 betänkandet (SOU 1976:69) Teknikupphandling föreslogs att meloden skuUe prövas inom STU:s ram. Riksdagen har beslutat (prop. 1977/78:111,

Prop. 1978/79:123

86

NU 1911119,: 75, rskr 1911118: 361) att denna försöksverksamhet avseende offentlig teknikupphandling skall komma till stånd. Omfattningen av för­söksverksamheten är begränsad, men intressania resultat har redan upp­nåtts, bl.a. inom den kommunala sektorn. Hittillsvarande erfarenheter vi­sar att man genom relativt måttliga och odramatiska höjningar kan nå re­sultat inom delta område. Det finns knappast något stöd för den vanliga uppfallningen att en genväg lill en högre leknisk nivå i induslrin skulle vara stora offentliga utvecklingsprojekt inom sektorer som inte själva har ställt krav på nya tekniska lösningar. Av största betydelse är däremot de utveck­lingsprojekt som framkommer inom ramen för den löpande planeringen inom olika samhällssektorer. De ulredningar och erfarenheter som har gjorts visar att här kan ett särskilt utvecklingsstöd i många fall få stor bely­delse.

Den offentliga teknikupphandlingen är emellertid behäftad med avse­värda begränsningar. De utvecklingssteg som normalt planeras i samband med offenilig upphandling är anpassade till de krav och den organisaiion som finns inom resp. sektor. Det är därför inte alllid enkelt att höja ambi­tionsnivån, även om man får bidrag till de aktuella utvecklingskostnader­na. Nuvarande slöd till teknikupphandling omfattar enbart den offentliga sektom. Produkter och produktionsmetoder som efterfrågas inom den pri­vala sektorn kommer inte ifråga. Med nuvarande stödformer nås inte hel­ler marknadsområden där inget inhemskt behov föreligger. 1 sammanhang­et bör beaktas även Sveriges åtaganden inom EFTA och GATT vad gäller offentlig upphandling.

1 Sverige finns ett stöd till prototyper och demonstrationsanläggningar inom energiområdet. Detta stöd utgår enligt förordningen (1975:422) om statsbidrag till energibesparande åtgärder inom näringslivet m. m. Huvud­syftet med stödel är atl föra ut ny energibesparande teknik till användarna. Stödet har även en viss industripolitisk betydelse såtillvida att det utgör ett incitament till utvecklandet av ny produktionsteknik. Stödets användar-inriktning gör att även ulländska leverantörer kan komma i fråga för de projekt det här gäller.

6.2 Behov av ytterligare åtgärder

Samhällets möjligheler att påverka omfatiningen av förelagens utveck­lingsarbete är begränsade. Industripolitiska stödåtgärder kan dock väntas ha en viss effeki. Därvid kan såväl generella som mera riktade åtgärder an­vändas. Den praktiska utformningen av ett ändrat generellt stöd bör emel­lertid anstå i avvaktan på resultatet av den av chef för budgetdepartemen­tet lillsalta utredningen (B 1978: 05) om åtgärder vid beskattningen för att främja forsknings- och utvecklingsinsatser.

När det gäller riktade ålgärder är del framför allt två skäl lill all ytterliga­re insatser från samhällets sida kan anses moiiverade. För det första inne-

Prop. 1978/79:123

87

bär företagens sjunkande soliditet i kombination med stigande nivä på ut­vecklingskostnaderna att gapet mellan förelagens förmåga att ta ökade ris­ker och riskernas storlek ökar. En förbättrad soliditet kan enbart till en del avhjälpa detta problem. Dessutom kan man på goda grunder anta att de vä­sentliga förbättringar av förelagens soliditet som erfordras kräver en viss tid att uppnå.

För det andra täcker nuvarande riktade stödformer, som nämnls, inte projekt som befinner sig i ett utvecklingsskede nära marknadsintroduktion eller projekt som består av en vidareutveckling av redan känd teknik. Ett undantag från detta är mindre projekt för vilka stöd med högst 3 milj. kr. från de regionala utvecklingsfondema kan lämnas. Mot bakgrund av vad jag i det föregående har anfört om svensk industris komparativa fördelar anserjag delta vara en betydande brisl i nuvarande slödformer.

För att påverka inriktning och omfattning av företagens ulvecklingsar­bete bör därför, enligt min mening, ytterligare ålgärder från samhällets si­da övervägas. Ett förstärkt stöd bör därvid syfta till en ökad långsiktighet och ett ökat risklagande i utvecklingsarbetet och riktas mot utvecklings­projekt med tekniska och kommersiella risker som idag inle kan stödjas av STU, de regionala utvecklingsfondema. Investeringsbanken eller banker i övrigt.

Det bör därvid beaktas att kostnadema för utvecklingsarbetets olika fa­ser, från idéprövning till produklion, är betydligt högre för de senare faser­na. Detta faktum återspeglas inte i nuvarande slödformer. Vidare är del statliga stödet till tekniskt och kommersiellt utvecklingsarbete inle dimen­sionerat för utvecklingsprojekt av siörre omfattning. De nuvarande stöd­formerna som läcker även de senare fasema i utvecklingsarbetet, har av-passals efter den mindre industrin där behovei har ansetls vara slörsi.

Jag har tidigare även berört de fördelar del kan ha för förelagen atl köpa teknik i stället för atl ulveckla den själv. För ett lilet land som Sverige är ett fritt flöde av kunskap över gränsema en nödvändighet. När det gäller forskningsresultat finns sedan många år upparbetade spridningsvägar i form av forskarutbyte, kongresser m. m. Flöde av sådan kunskap sker tämligen obehindrat. Däremot är läget för handeln med teknik, dvs. flödet av kunnande, patent och licenser, ett annat. Samhällets nuvarande insat­ser för att underlätta handeln med leknik är begränsade.

Sammanfallningsvis anserjag, med hänsyn till det stora behovei av in­dustriellt utvecklingsarbete och de nuvarande stödformemas begränsning­ar, atl ytterligare åtgärder bör övervägas för atl stimulera till teknisk och kommersiell fömyelse i näringslivet. Enligt min mening bör åtgärdema in­riklas mot två områden:

-

ålgärder för att främja tillkomsten av större projekt avseende utveckling av nya produkter, processer och system, dvs. industriellt utvecklingsar­bete, saml

-

ålgärder för att främja en ökad leknikimport.

Prop. 1978/79:123

88

6.3 Åtgärder för att främja industrieUt utveckUngsarbete

6.3.1 Inledning

Frågan om ett utökat stöd till industriellt utvecklingsarbele har beretts inom regeringskansliet. 1 beredningsarbetet har bl.a. studerats ett antal förslag lill projekt, vilkas igångsättning har försvårats eller omöjliggjorts på grund av brist på riskvilligt kapital. Ofta gäller projekten utveckling av nya produkter med betydande teknikinnehåll, som passerat den del i ut­vecklingskedjan där stöd från STU kan komma ifråga. Det industriella ut­vecklingsarbetet rör i dessa fall lösandet av problem av teknisk karaktär, samtidigt som produktemas marknadsförutsättningar fortfarande är ovis­sa. Beredningsarbetet visar att ett behov föreligger av riskfinansiering vid denna typ av projekt. Av skäl som nyss framförts finner jag att staten bör biträda förelagen genom att dela detla risktagande.

I andra fall gäller del framtagningen av nya processer eller system för in­dustriell tillämpning. Svårighetema att fä nya processer och system intro­ducerade på marknaden kan vara ännu mera uttalade än när det gäller pro­dukter. Frågan är värd särskild uppmärksamhet i tider av snabba mark­nadsmässiga och tekniska förändringar och då båda köpare och leverantö­rer av produktionsutrustning har begränsade fömtsättningar till risktagan­de. Problemområdet har behandlats i den förut nämnda departementspro­memorian (Ds I 1978: 39) om SA-leveranser. En sammanfaltning av pro­memorian och remissyttrandena över denna återfinns i bilaga l.l.

Av promemorian framgår bl. a. att möjligheten för en leverantör att teck­na kontrakt på en första anläggning av viss typ som leverantören vid sena­re affärsförhandlingar kan referera till - en referensanläggning - många gånger är avgörande för framgångar i konkurrensen om SA-leveranser. Projekten är vanligen av en sådan storleksordning och omfattar så många teknikområden all flera företag måste gå samman i konsortier eller i bolag för att kunna svara mot marknadens krav. Detta skapar problem även för på marknaden redan verksamma företag på grund av ovissheten om hur den nya organisationen kommer att fungera. Problemen beror främst på att köparen tar en betydande kommersiell risk såväl då det gäller anläggningar som innehåller ny teknik som i de fall då leverantöremas erfarenheter på området är begränsade. Köparen tenderar därför att välja beprövade tek­niska lösningar och välkända leverantörer.

För leverantörer som ger sig in på nya typer av anläggningar innebär det­ta alt de - även om tekniken för de olika i systemet ingående delkompo-neniema i sig inte är ny - tvingas satsa på ett systemutvecklingsarbete där den förväntade avkastningen är högst osäker. Leverantören tvingas vanli­gen fördela dessa initiala utvecklingskostnader på flera anläggningar och enbart ta ut en mindre del på den första anläggningen. Leverantören riske­rar därigenom att själv fä stå för belydande delar av utvecklingskostnader­na.

Prop. 1978/79:123

89

Flertalet remissinsianser instämmer i att det är synnerligen betydelse­fullt för leverantörer av invesleringsutruslning all kunna referei-a lill tidiga­re levererade system och anläggningar och att en väsentlig industripolitisk insats bör bestå i atl främja tillkomsten av nya typer av anläggningar. Även jag anser att en väsentlig åtgärd för atl främja en fortsatt marknadsmässig och leknisk utveckling och slärka konkurrensen besår i alt reducera de hinder i form av köpares och leverantörers risktagande, som förekommer i samband med nya lyper av anläggningar.

Jag förordar därför att ett särskilt slöd till induslrielll utvecklingsarbete i större projeki införs.

6.3.2 Stödets inriktning och former

Siödet bör tillgodose följande allmänna mål.

-

Slödel skall bidra lill alt öka den totala volymen av utvecklingsarbete i svensk industri.

-

Stödel skall främsi inriktas på projekt som bedöms vara väsentliga för svensk industris utvecklings- och konkurrensförmåga på sikl.

-

Siödet skall leda till en ändring av inriktningen av utvecklingsarbetet mol de långsiktigt mest lönsamma projekten, även när de innebär mer risklagande och större utvecklingssteg.

-

Stödet skall ges med sådana ränte- och ålerbetalningsvillkor att det, i de fall utvecklingsprojektet avser nya produktionsprocesser eller produk­tionssystem, underlättar för svenska leverantörer att erhålla affärsmäs­siga kontrakt på en första anläggning i drift.

-

Stödel skall för förelag med expansionskraft men med låg vinstnivå möjliggöra utvecklingsarbete i samma omfattning som i etablerade före­tag.

Siödet bör vidare utformas så att det motsvarar del behov av särskilt risktagande som finns vid industriellt utvecklingsarbele i den fas som följer efter det atl det tekniska utvecklingsarbetet fullgjorts. Stödet bör komplet­tera del slöd och den finansiering som idag lämnas av STU, de regionala utvecklingsfondema och Invesleringsbanken. Stödet bör inte omfatta pro­jekt som kan få stöd från de regionala utvecklingsfondema ulan i princip begränsas lill större projekt i företag med goda produktions- och mark­nadsförutsättningar.

Vad gäller den särskilda frågan om referensanläggningar har denna, som nyss har nämnts, beretts inom regeringskansliet. I den departementspro­memoria som presenterats föreslås att ett särskilt stöd till referensanlägg­ningar införs för att avlyfta vissa kostnader som uppstår i direkt anslutning till den första ordern på viss typ av SA-leverans. Remissinstanserna ställer sig positiva till promemorians analys och delar i huvudsak uppfattningen atl behov föreligger av åtgärder för att främja tillkomsten av referensan­läggningar. Man betonar dock dels svårigheter att utforma ett särskilt stöd till anläggningar med gott referensvärde, dels det mindre lämpliga i atl in-

Prop. 1978/79:123

90

föra ett nyll konkurrensmedel som sannolikt snart skulle vinna efterföljd bland med Sverige jämförbara länder. Jag delar denna uppfattning och an­ser inte att något särskilt stöd för referensanläggningar bör införas. 1 den utsträckning sådana anläggningar är uppbyggda kring marknadsmässigt och tekniskt nya systemlösningar avseende ny produktionsteknik bör där­emot stöd kunna prövas underde allmänna förutsättningar jag nyss anfört gällande stöd till industriellt utvecklingsarbete.

Stödet skall utgå i form av lån. Stödet bör genomgående befrämja ett stort risktagande. Det bör därför ges på för stödmollagaren gynnsamma villkor. Återbetalning av lånet bör göras beroende av i vilken utsträckning projektet blir framgångsrikt. Lånens utformning bör kunna varieras inom vida gränser. Lån bör dock genomgående löpa med marknadsränta. Ränte­betalningen bör vara löpande eller kunna ackumuleras. Lånens löptider och amorteringsvillkor bör vara anpassade lill projektens betalningsförmå­ga. Det torde vara realistiskt all räkna med att lånen i praktiken kommer att få ålerbetalningstider som uppgår till 5 å 10 år.

Återbetalnmgen för projekt som leder till kommersiell exploatering bör även kunna ske i form av royalty eller annan löpande ersättning till det stödbeviljande organet. Gmndläggande princip bör vara att summan av royalty, räntekostnader eller andra kostnader som belastar stödmottaga­ren vid ett framgångsrikt projeki inte bör understiga de förräntningskrav som stödmollagaren ställer på satsat egel kapital.

Det är angeläget att stödmollagaren bär en väsenilig del av risken. En betydande andel egenfinansiering skall därför vara en förutsättning för stöd. Normalt bör stöd lämnas med högst halva projektkostnaden. Sär­skild säkerhet bör inte krävas av stödmottagaren.

Det är också angelägel all de krilerier som tillämpas i allt väsentligt överensstämmer med de krilerier som gäller för STU:s bedömning i fråga om industristöd. Delta innebär att det företrädesvis skall vara strikt före­tagsekonomiska principer som skall vara vägledande och att lönsamhet och marknadsutsikler skall vara de cenlrala kriterierna.

Efiersom avsiklen med stödet är att främja tillkomsten av sådana ut­vecklingsprojekt som innebär ett relativt högt ekonomiskt risktagande, måste man räkna med att en del projekt kommer alt misslyckas, dvs. de kommer inte att kunna kommersiellt exploateras. I sådant fall bör det vara möjligt alt nedskriva eller helt efterge lånet. Kan utvecklingsresultatet hell eller delvis försäljas bör återbetalning av lånet ske med så stor del som sva­rar mot köpeskillingen vid försäljningen.

6.3.3 Handläggning och kapitalbehov

I fråga om handläggningen av de nya slödformer som jag nu har föresla­gil bör stödets inriktning mol stora projekt och mot projekt som befinner sig i ell stadium nära marknadsintroduktion särskilt beaktas. I skilda avse­enden har stödet beröringspunkter med verksamheter som bedrivs av

Prop. 1978/79:123

91

SIND, STU, de regionala utvecklingsfondema och Investeringsbanken. Det är därför tänkbart atl anförtro stödverksamheten ål något av dessa re­dan befintliga organ. Enligt min mening medför dock det nya stödets sär­skilda karaklär i förhållande till den verksamhet som redan handhas av dessa organ atl frågor om slöd bör handläggas av ett särskilt organ. Jag för­ordar alltså atl ett särskilt organ inrättas. Det nya organet bör nära samar­beta med de myndigheter och institutioner som handhar prövning av stöd i liknande former.

Det föreslagna organet för industriellt utvecklingsarbete kommeratt ha kapitalförvaltande verksamhet. Det är väsentligt atl verksamheten skall kunna bedrivas på ett smidigt sätl och i ell nära och förtroendefullt samar­bete med företag och med andra organ i näringslivet. Della medför enligt min bedömning atl en privaträltslig form för verksamheten är mest ända­målsenlig. Mol aktiebolagsformen talar all verksamheien inle skall vara vinstgivande. De önskemål somjag nu har nämnt kan enligt min mening bäst tillgodoses om det särskilda organet ges formen av en stiftelse. Stiftel­sens siadgar bör fastställas av regeringen.

Staien förser stiftelsen med grundkapital. Stiftelsen bör äga rätt att inom de ramar för verksamheten som anges i stadgama disponera återbetalda medel för nya projekt. Det bör ankomma på regeringen atl vidla de åtgär­der som behövs för stiftelsens inrättande.

För budgetåret 1979/80 förordarjag att 300 milj. kr. anslås som slöd lill induslrielll utvecklingsarbete. Kommande års medelstiUskott får inom det lillgängliga slalsfinansiella utrymmei prövas mol bakgrund av de behov som framkommit och de erfarenheter som vunnils.

6.3.4 Styrelse och administration

Jag har förordal att stöd till industriellt utvecklingsarbete handhas av en stiftelse. Denne bör ledas av en styrelse som utses av regeringen. Slyrel­sen bör ges en slark näringslivsförsäkring.

Handläggningen av slödfrågor förutsätter jag kan skötas av en begrän­sad personalstyrka. För särskilda bedömningar och i specialfrågor bör stif­telsen ha möjlighet all anlila extema konsulter. Det torde vidare vara möj­ligl all repliera på olika näringspolitiska organ för atl bredda kunskapsba-

6.4 Åtgärder för att främja ökad teknikimport

6.4.1 Inledning

Jag har lidigare berörl möjlighetema för företagen att köpa leknik utifrån som ett altemativ till egen produktutveckling. Det är härvid naturiigi att blickarna främsi riktas mol utlandet och det stora ulbud av ny teknik som där finns att tillgå. Del är omöjligt för ett litel land som Sverige att helt på egen hand utveckla all erforderlig leknik.

Prop. 1978/79:123

92

Speciellt för de mindre företagen finns ett behov av alt köpa teknik ut­ifrän och att bygga upp kompetens för att ta emot och utnyttja denna nya teknik. Större företag har bättre ekonomiska och personella förutsättning­ar både att själva utveckla den nya teknik som erfrordas och atl självstän­digt köpa och utnyttja leknik utifrån. Med leknik avser jag därvid patent, licenser och annat kunnande.

Den intemationella licenshandeln har ökat med 13% per år sedan 1960 medan varuhandeln ökat med 10% perår under samma period. En allmän bedömning är att den intemationella licenshandeln kommer alt öka ännu mer under 1980-lalel och framför allt öka i betydelse i förhållande till varu­handeln. En undersökning som statistiska centralbyrån (SCB) har genom­fört visar atl del råder balans i Sveriges teknikhandel med omvärlden, dvs. teknikimporlen till Sverige motsvaras av en nästan lika stor teknikexport. Detta kan jämföras med exempelvis Förbundsrepubliken Tyskland och Ja­pan, de två industriländer som uppvisar den kraftigaste ekonomiska till­växten under senare år, vilka båda har en teknikimport som vida översti­ger teknikexporten.

Svensk teknikimport, dvs. betalningen till utlandet för licenser, patent, royalties och kunnande för svenska industriföretag, beräknas år 1975 ha varit ca 135 milj. kr., vilket kan jämföras med industrins totala forsknings­och utvecklingskostnader samma år, som uppgavs vara 3060 milj. kr.

1 Sverige finns ett brelt kunnande att bygga vidare på. Utvecklingen i riktning mot specialisering gör dock alt det blir svårl att upprätthålla bred­den och djupet i detta kunnande. Att köpa kunnande utifrån är emellertid en väg att vidmakthålla ett brett kunnande. Det är även ett sätt för att byg­ga upp nya kompetensområden.

Många svenska företag saknar personal och ekonomiska resurser för egen forskning och utveckling. De måste därför förvärva teknik utanför fö­relagel då de skall fömya sina produkler eller sin produklion. Förvärv av teknik utifrån innebär dock inle alt de helt kan undvara egen forsknings­och utvecklingsverksamhet, eftersom den teknik de söker måsle utvärde­ras och anpassas till företagets produktionsapparat. Det har visat sig att fö­retag med egen forskning och utveckling inom sitt teknikområde snabbare kommer ut med säljbara produkter än de som enbart har licensgivarens kunnande atl tillgå. Det är i och för sig ganska självklart att ett företag med egen forskning och utveckling har en helt annan beredskap och förmåga att bedöma den risk som ett köp av kunnande i form av licens innebär. Studier grundade på erfarenheter visar atl de flesta framgångsrika lanseringar av ny teknik har baserats på ett eget brett forsknings- och utvecklingskunnan­de om såväl teknik som marknad. Specielll marknadskännedom framstår som den alltmer avgörande faklom. Det är därför väsentligt atl siödja så­väl egen forskning och utveckling som teknikinköp.

Ett speciellt problem i detta sammanhang utgör småföretagens varieran­de förmåga att tUlgodogöra sig teknik utifrån. Småföretagens produktut-

Prop. 1978/79:123

93

veckling sker i myckel hög grad genom att de vidareutvecklar sina baspro­dukter - de befinlliga produktema modifieras. Egentlig produktutveckling sker endasl i begränsad utsträckning. Produktfömyelsen blir ofta eftersatt, vilket leder till alt konkurrenskraften och överievnadsförmågan sätts på spel. Jag har tidigare redovisat atl slatligt stöd ulgår för produktutveckling vid de mindre och medelstora förelagen. Stödel är av såväl finansiell som av service- och rådgivningskaraklär. För teknikförvärv ulifrån finns idag mycket begränsade stödmöjligheter. Många småföretag har liten förmåga att lillgodogöra sig ny leknik. Det beror främst på deras små finansiella och administrativa resurser saml på deras mycket begränsade möjligheter att tekniskt och kommersiellt utvärdera teknik som ligger vid sidan av förela­gets basprodukt.

Vid slöd till småföretagen för leknikimport är det således nödvändigt att utforma ett syslem som tar sikte på att kompensera dessas begränsade för­måga alt tillgodogöra sig den nya tekniken.

6.4.2 Pågående verksamhet

För atl fä en överblick över möjlighelerna atl tillföra förelagen ny teknik uppdrog regeringen år 1977 ål STU att utreda frågor rörande främst mindre och medelstora företags uinyttjande av ny leknik. Jag har under hand tagil del av hittills framkomna resultat av STU:s arbete, som beräknas vara av­slutat vid millen av år 1979.

Vidare har sökande efter produklidéer till företag i regioner med syssel­sällningsproblem pågått ett antal år, främst på länsnivå. Norrbotiendelega­lionen har t. ex. sedan sin tillkomst höslen 1976 använi belydande resurser för della ändamål. Även senare tillsatta sysselsätlningsdelegalioner och arbetsgrupper för behandling av sysselsättningsproblem i län med struk­turproblem inom stål-, varvs- samt textil- och konfektionsinduslrin har ini­tierat produktsökning.

För denna verksamhet disponeras 18,5 milj. kr. under budgetåret 1978/79. I detta sammanhang kan nämnas att en arbelsgrupp inom industri­departementet, med anlitande av särskilda experter, söker efter ulländska produkler som kan ha en marknad i Västeuropa och som kan produceras vid svenska företag. Under budgetåret 1978/79 disponeras ca 

II 

milj. kr. för denna speciella verksamhei.

Som framgår av denna redogörelse har en mångfald regional- och syssel­sättningspolitiskt motiverade aktiviteter igångsatts i syfte alt hitta nya pro­dukler till svenska företag. Sökande efter produkter i utlandet är således en gemensam angelägenhet för ett flertal statiiga organ. Arbelsgruppen inom industridepartementet har ett samordningsansvar för denna produkl­sökande verksamhet. Försöksverksamheten har pågått knappt ett år och några säkra slutsatser när det gäller erfarenheter m. m. kan därför ännu in­te dras.

Prop. 1978/79:123

94

6.4.3 Stöd litl viss försöksverksamhet avseende ökad leknikimpon

Den hittills bedrivna försöksverksamheten med cenlralt organiserad produktsökning är alltför begränsad för att tjäna som underlag för ett per­manent och mera generellt inriktat teknikimporlslöd. Det är vidare svårt atl hitta lämpliga förebilder utanför Sveriges gränser. De skilda fömlsält­ningarna gör det omöjligt all direkt översälla ulländska ertärenheter till svenska förhållanden. Däremot kan kunskap om tekniköverföringens olika mekanismer vinnas genom ett närmare studium av tekniköverföringen i andra länder.

Jag är inte nu beredd alt föreslå ett permanent system för teknikimport. Den pågående försöksverksamhelen med sökning av produktidéer är som jag tidigare påpekal beiingad av regional- och sysselsältningspoliliska skäl. Den har därför inriktats på regioner med sysselsättningsproblem. Den or­ganisation som byggls upp bör emellertid utnyttjas för att ge ett fullständi­gare beslutsunderlag för frågan om ett eventuellt system för stöd till lek­nikimport. Jag föreslår därför att försöksverksamheten nu utvidgas till att omfatta mera generellt inriktad import av ny teknik och nya produkter även för företag utanför de speciellt sysselsättningshotade länen.

Förmedling av ny leknik och nya produkler bör kunna underlättas om samordning, rådgivning och informationsspridning sker på central nivå. Härigenom undviks att olika intressenter vänder sig till samma teknikkälla med samma önskemål, vilket kan skapa irritation och försvåra vidare kon­takter. Vidare kan dubbelarbete mellan de regionala organen undvikas och tekniköverföring över länsgränsema underlättas.

Effektiv sökning efter ny leknik och nya produkler i utlandet bör således organiseras centralt. Vidare kan den centrala funktionen medverka lill ut­värdering av nya produkter och ny leknik och fungera som en databank för utvärderade nya produkter och ny leknik saml för företags specificerade önskemål eller behov av produkler och teknik. En sådan ceniral verksam­het bör också på olika sätl kunna stötta företagens egna ansträngningar atl söka ny leknik och nya produkler utomlands. Genom en successiv utbygg­nad av det ADB-system som tillämpas i pågående försöksverksamhet bör en databank av nämnl slag kunna byggas upp.

Även om en central verksamhet måste få en strategisk roll, behöver det inle innebära en stor central organisation. Tvärtom bör den centrala verk­samheten begränsas och kompletteras med regionala kontaktorgan som kan lära känna, stödja och bistå de små företagen med kunskap. Del är på länsnivå den närmaste kontakten och den största kännedomen finns om fö­relagen och deras utvecklingsförulsättningar. En viktig roll i sammanhang­et spelar därför de regionala utvecklingsfondema.

För att bättre tillgodogöra sig sakkunskap utifrån och åstadkomma en så bred utvärdering som möjligt av verksamheten avser jag atl senare föreslå regeringen att en särskild kommitté tillsätts för atl i samråd med den grupp inom industridepartementet som samordnat hittillsvarande försöksverk-

Prop. 1978/79:123

95

samhet utforma och bedriva den utvidgade försöksverksamheten. Därmed uppfylls kravet på en ceniral samordning av verksamheten.

Den nuvarande försöksverksamhelen har stor bredd både när del gäller valet av förelag som man söker nya produkter för och i fråga om de länder där man söker nya produkter. Resultatet av den fortsatta verksamheten får utvisa om sökandet skall inriktas till förmån för en viss grupp av företag el­ler koncentreras lill ett mera begränsat antal länder. Den utvidgade för­söksverksamheten bör dock i första hand riktas mot företag som aktivt sö­ker nya produkler och är beredda att dokumenlera sitt intresse genom att satsa egna resurser på ett teknikhandelsprojekt. Frihet måste finnas, att alltefter som resultat framkommer av försöksverksamheten, modifiera in­riktningen för att bredda erfarenhetsunderlagel. Kommittén bör också kunna bedriva vissa kompletterande siudier för att ta fram erforderiigt un­derlag för att kunna ge verksamheien bästa möjliga inriktning.

Enligt vad jag erfarit kommer chefen för handelsdepartementet att inom kort föreslå regeringen att en kommitté tillsätts för att utreda frågan om teknikhandel, dvs. både teknikimport och teknikexport. Kommittén skall få lill uppgifi all se över den nuvarande teknikhandeln saml lämna förslag till eventuellt erforderiiga insatser från statsmaktemas sida på detta områ­de. Kommittén avses vidare bedriva sitt arbete i nära samarbete med den särskilda kommitté för försöksverksamhet med teknikimport, somjag nyss omnämnt.

Jag har beräknat medelsbehovel för att utreda de frågor somjag nu har berört och för atl utvidga försöksverksamheten, lill för budgetåret 1979/80 sammanlagt 10 milj. kr. Detla belopp bör anvisas under ett särskilt anslag, benämnt Försöksverksamhel med leknikimport.

7    Svensk exportsamverkan vid systemleveranser till industri- och anläggningsprojekt, m. m.

7.1 Inledning

Som jag tidigare har nämnt har frågor om svenskt exportsamarbete vid systemleveranser utretts och resultatet redovisats i departementsprome­morian (Ds I 1978: 39) Systemleveranser till induslri- och anläggningspro­jekl. Promemorian har remissbehandlats. En sammanfaltning av prome­morian och remissvaren återfinns i bilaga l.l.

Av promemorian framgår alt svensk industri i ökad utsträckning engage­rats i leveranser av kompletta anläggningar eller delsystem av investe­ringsutrustning till stora anläggningar (SA-leveranser). SA-leveranser ut­gör en betydande del av svensk eXport. Beträffande marknadsutveckling och hinder för en fortsatt ökning av svensk export av SA-leveranser skiljer sig förutsättningama i vissa avseenden från annan lyp av export.

Prop. 1978/79:123

96

I promemorian behandlas också frågor om undergarantier i samband med exportörens fullgörandegaranti m. m. Denna fråga har även utretts av EKN. EKN:s uiredning remissbehandlas f.n. Efter samråd med chefen för handelsdepartementet anserjag atl frågan om eventuella åtgärder avse­ende dessa undergarantier bör tas upp först när remissbehandlingen har avslutats.

7.1.1. Marknadsutveckling

Tillväxten av SA-exporten är främsi en följd av de oljeproducerande ländemas (OPEC) ekonomiska expansion saml ökad handel med flera statshandelsländer. De myckel stora kontrakt som under senare år teck­nats med vissa OPEC-länder har ännu inte på grund av den långa projekte­ringstiden givit fulll utslag i exporlstatistiken. Även leveranser lill länder i Asien och Afrika har ökat i omfattning, medan den syd- och mellanameri­kanska marknaden, exkl. OPEC, har stagnerat. Till den senare markna­dens stagnation bidrar en rad faktorer, såsom införande av skyddstullar och ökad inhemsk produktion i dessa länder.

I jämförelse med andra industriländer har, enligt bedömningen i departe­mentspromemorian, svenska företag hävdat sig någorlunda väl vad gäller utvecklingen på det område för SA-leveranser som riktas mot olika typer av samhällsinvesteringar. Utvecklingen på SA-exporlens område för indu­striinvesteringar torde dock ha varit långsammare i Sverige än i vissa and­ra länder.

Intemationella jämförelser visar all fransk, tysk och japansk SA-export avseende leveranser lill industriinvesteringar har ökat mycket snabbi un­der senare år. Det finns även tecken på att företag från de andra nordiska ländema har varil mer framgångsrika än svenska förelag på vissa sektorer inom området SA-leveranser till industrianläggningar. Också länder med en kortare industritradition, såsom Spanien, konkurrerar hårt med svens­ka leverantörer inom vissa SA-områden. Till en del lorde den hårdnande konkurrensen som svenska förelag möter på SA-området förklaras av de induslripolitiska åtgärder som vidtagits i andra länder för att stärka SA-exporten.

De nuvarande största köparna av SA-projekt - dvs. OPEC-länder, statshandelsländer och vissa utvecklingsländer - kommer enligt de be­dömningar som redovisas i departementspromemorian även fortsättnings­vis att upphandla i form av hela anläggningar såväl när det gäller investe­ringar i infrastruktur som i industrianläggningar. Detta gäller i första hand OPEC- och ulvecklingsländema. Många av stalshandelsländerna skulle snabbare kunna övergå till andra upphandlingsformer. Det finns dock inga tecken som tyder på att nuvarande köpare kommer all överge denna upp­handlingsform under den närmaste framtiden. I senare skeden kan nya kö-parländer förmodas tiUkomma.

En bedömning av SA-marknademas framtida storlek måste därmed som

Prop. 1978/79:123

97

jag ser det grundas på en bedömning av OPEC- och ulvecklingsländemas ekonomiska utveckling och investeringsaktivitet saml, när del gäller slals-handelsländema, på en bedömning även av hur mycket man är beredd att importera. Det senare kan därvid fömtsältas vara en följd av hur mycket dessa länder har möjlighet alt exportera saml på deras möjlighel och vilja all lånefinansiera importen.

Tillgänglig information pekar på alt OPEC- och ulvecklingsländema kommer att fortsätta investera i en hög takt i såväl infrastruktur som indu­strianläggningar. Stalshandelsländerna kan också vänlas hålla en hög in­vesteringstakt men här är imporlandelen mera osäker.

Även inom OECD-området kan en utveckling iakttas från köp av ensta­ka komponenter lill upphandling av syslem där det till komponenter eller invesleringsulmstning är kopplat betydande delar av tjänsier i form av lill-lämpningsprogram elc. Denna utveckling kommer sannolikt att fortsälla i takt med atl mera avancerade syslem- och produktionsprocesser utveck­las.

Flertalet remissinsianser delar den i promemorian framförda bedöm­ningen att SA-leveranser i framtiden kommer atl erbjuda ell lönsamt ul-vecklingsallemaliv för svensk industri.

Det är även min bedömning att SA-området är ett av de marknadsområ­den där svensk induslri i framliden kan hålla en god intemalionell konkur­renskraft. Framför allt lorde svensk industris förmåga alt organisera kom­plexa system, atl anpassa sig efter växlande yttre krav och att lämna korla och säkra leveranstider utgöra starka konkurrensfaktorer på denna mark­nad. Jag gör också den bedömningen alt SA-leveransernas karaklär av kundanpassad teknik med åtföljande begränsade skalfördelar medför atl den intemationella priskonkurrensen blir mindre på detla område än vid exempelvis försäljning av standardiserade produkter.

För atl förbättra balansen i vår utrikeshandel och för atl medverka till en önskvärd omvandling av industristrukturen är del av vikt atl SA-exporten ökas. Enligt min mening bör delta kunna ske inte minst genom alt nya grupper av svenska företag bereds lillfälle alt la upp konkurrensen på den­na växande marknad.

7.1.2 Hinder för en fortsalt expansion av SA-exporten

För SA-leverantörer innebär de långa projekterings- och genomförande-tiderna atl resurser binds för en lång lid i varje enstaka projekt. I kombina­lion med projektets storlek innebär detla alt företagens riskexponering ökar väsentligt. Många företag, som vid försäljning av enstaka ulmslnings-delar kan kalkylera med ett begränsat risktagande, ställs vid SA-export in­för alternativet att salsa större delen av förelagels riskvilliga resurser på enstaka projekt. Della gäller såväl i förarbetena alt utveckla och konstru­era anläggningar som i själva genomförandet av projekt. Specielll högt är risktagandet i samband med det försia projektet. 7   Riksdagen 1978179. 1 saml. Nr 123

Prop. 1978/79:123

98

Enligt departementspromemorian bör staien här gå in och dela riskta­gandet med de företag som är utsatta för den största riskexponeringen. Denna uppfattning slöds också av flertalet remissinstanser. Exempelvis anför Sveriges Mekanförbund i sitt remissvar att endast ett fätal svenska företag har de tekniska och kommersiella resursema som krävs för all ta huvudansvar för ett projekts genomförande. Man efterlyser därför bl. a. en ökad samverkan mellan förelag.

Även jag delar uppfattningen atl SA-leveranser är förenade med ell be­lydande risktagande och att behovet av ökad samverkan mellan företag är stora. Jag återkommer senare till denna fråga.

Ett annat hinder för framgångsrik SA-export är att leverantörer måste lägga långl siörre vikt vid atl definiera och analysera köparens problem än vad fallet är vid försäljning av enstaka ulruslningsdelar. Vid försäljning av komponenter kan marknadskontakten ofta ske indirekt och i stor utsträck­ning vara uppbyggd kring återförsäljare och agenter. Denna strategi är inle tillräcklig vid SA-export. I departementspromemorian understryks kraftigt nödvändigheten av en fördjupning och vidareutveckling av företagens marknadskontakter.

Genom SE, handelssekreterarkontoren och de svenska beskickningarna i utlandet, liksom genom direkia regeringskonlakter, förmedlas i dag infor­mation om projekt lill svenska företag. Inom handels- och utrikesdeparte­menten utarbetas f. n. en promemoria rörande organisationen av del statli­ga exportfrämjandet. I avvaktan på alt denna promemoria föreligger, anser jag atl ytterligare ålgärder från statens sida på marknadsbevakningens om­råde inte är motiverade.

Ell tredje hinder för ytterligare satsning på SA-leveranser är bristen på finansiella medel. Då SA-projekt, som nämnls, vanligen är siörre och tids­mässigt mer omfatlande än motsvarande styckvis export av ingående ul­ruslningsdelar, ställs stora krav på SA-leverantörens finansiella kapacitet. Speciellt hårt inverkar de finansiella villkor som är förbundna med SA-pro­jekt på huvudleverantörens säkerhelsmassa. 1 och med riksdagens beslul rörande exportkreditfinansiering m.m. (prop. 1977/78:155, NU 1977/78: 73, rskr 1977/78: 379) och regeringens i anslutning härtill utfärda­de förordningar och fattade beslut har, enligt vad som framgår av departe­mentspromemorian, en avsevärd förbättring av exportkreditfinansieringen genomförts. Denna uppfattning har också flertalet remissinstanser.

Även jag anser atl del system för exportkreditfinansiering som infördes den I juli 1978 möter huvuddelen av de krav som finansieringen av SA-pro­jekt ställer. Några ytterligare åtgärder på detta område anser jag därför t. v. inle vara påkallade.

Prop. 1978/79:123

99

7.2 Åtgärder för att främja ökad samverkan mellan foretag

Flertalet remissinstanser är eniga om alt det bör vara möjligt att öka den svenska exporten av systemleveranser lill industri- och anläggningspro­jekl. Flera remissinstanser understryker också vikten av att svenska före­tag förmår upprätthålla en ledande marknadsposition på de områden där de är verksamma. Man ställer sig även överlag positiv lill de förslag som redovisats i departementspromemorian.

Olika åtgärder har vidiagits för att främja svensk export. Av dessa berör den exportsamverkan som bedrivs inom ramen för SE:s samverkansgrup­per mera direkt SA-området. Samarbelel mellan den projeklbevakning som sker i SE:s regi och SE:s samverkansgrupper gör gruppema lill intres­santa fora för informations- och erfarenhetsutbyte. Några remissinstanser har dock framhållit att verksamheten i SE:s samverkansgrupper, som en följd av SE:s karaktär av abonnentorganisalion, inte ger tillräckliga möjlig­heter lill flexibla lösningar. Mot detta har andra remissinstanser, bland dem SE självt, anfört all SE redan nu i vissa frågor frikopplal sig från den begränsade handlingsförmåga en abonnentorganisalion utgör.

Enligt min bedömning bör en aktivering av de exportfrämjande åtgärder­na gällande SA-leveranser ske genom en komplettering av den verksamhet som bedrivs av SE:s samverkansgmpper. Starka skäl talar också för alt verksamheien gällande SA-leveranser ges en klar målinriktning och be­drivs inom en organisatoriskt sammanhållen ram. Flertalet remissinstanser har understrukit den siarka anknyining den nu föreslagna verksamheien har med SE:s exportfrämjande arbetsuppgifter. Jag delar denna bedöm­ning och föreslår därför efter samråd med chefen för handelsdepartemen­tet att verksamheten knyts till SE. Chefen för handelsdepartementet kom­mer i del följande alt närmare utveckla skälen härför och behandla frågan om verksamhetens organisatoriska uppbyggnad.

I departementspromemorian framhålls vidare att verksamheien skulle drivas på försök under tre år. Som flera remissinsianser har invänt torde det vara svårt alt i förväg fastställa lidsramar för en sådan försöksverksam­het. Framför allt utgör SA-leveransernas tidsmässigt utsträckta omfallning ett skäl att inte förorda alltför kort försöksverksamhel. Enligt min mening bör därför en ulvärdering av verksamheien ske i samband med den årliga anslagsprövningen och med en mer omfatlande utvärdering efter fem år.

7.2A Målsättning och verksamhet

Efter samråd med chefen för handelsdepartementet villjag här närmare redovisa hur verksamheten - i del följande benämnl "svensk projektex-port" - bör utformas.

De övergripande målen för politiken på exportfrämjandels område bör givetvis även gälla för verksamheten inom "svensk projektexport". Syftei med "svensk projeklexporl" skall därvid, vilket också föreslås i departe-

Prop. 1978/79:123

100

mentspromemorian, vara atl ge svenska leverantörer möjlighet att i inter­nationell konkurrens ta huvudansvar eller delat huvudansvar för samman­hållna projekt genom atl ställa vissa medel till förfogande för förprojekte­ring, seminarie- och utbildningsinsatser saml för framtagande av anbud. Flertalet remissinstanser instämmer i de principiella riktiinjema för svensk projektexport. Också jag bedömer i överensstämmelse med uppfattningen i departemenlspromemorian, att del är betydelsefullt ur långsiktig industri­politisk synvinkel att svenska leverantörer förmår agera som huvudansva­riga leverantörer. Den primära målsättningen för "svensk projektexport" bör därför vara atl verka för all svenska leverantörer skall ingå som hu­vudleverantörer eller som leverantörer med delat huvudansvar i SA-pro­jekt. Till kategorin SA-leveranser hänför jag leveranser av investeringsva-rukaraklär som omfattar mer än rena vamtransaklioner.

Det siora risktagandet samt de krav på kompetens och organisationsför­måga, som kundanpassad teknik och tidsmässigt utdragna projekt medför, förutsätter vidare att en ökad samverkan mellan företag kommer lill stånd. Enligt min mening bör "svensk projeklexport" i enlighel härmed aktivt stimulera svenska leverantörer till ökad samverkan inom områdel system­leveranser till induslri- och anläggningsprojekt. I detta sammanhang vill jag underslryka viklen av alt regionala obalanser och de mindre och me­delstora företagens problem beaktas vid utformandet av verksamheien.

För att undvika att resurser splittras på alltför många och små projeki bör kontiaktsvärdet för svenska leverantörer eller samarbetande gmpp av leverantörer inle understiga 15 milj. kr. Vissa undantag från den föreslagna storleksgränsen bör kunna göras för projekt av speciellt nyskapande ka­raktär som kan antas vara av långsiktigt iniresse för svensk industris ut­veckling. Härigenom bör även de mindre och medelstora företagens möj­ligheter lillgodoses då dessa i samverkan mycket väl kan genomföra pro­jekt av nämnda storleksordning. Som några remissinstanser har anfört tor­de denna målsättning alt inbegripa de mindre och medelstora förelagen va­ra av långsiktig betydelse för atl bibehålla dynamiken i svenskl näringsliv.

I departemenlspromemorian anförs atl verksamheten bör bedrivas flexi­bell för alt om möjligt kunna resultera i konsortiebildningar på svensk bas. Jag gör samma bedömning. "Svensk projektexport" skall därvid fånga upp förfrågningar eller idéer från leverantörer, banker m.fl. organ och, där man finner så påkallal, ta egna initiativ och föreslå lösningar.

Målgruppen för "svensk projektexport" bör utgöras av samtliga svens­ka leverantörer av invesleringsutruslning och då speciellt företag utanför kretsen av de allra störsla. Abonnemang i SE får inle utgöra något villkor för insaiser från "svensk projeklexports" sida. Behovet av samarbele även med ulländska förelag underslryker detla, vilket även några remissorgan har påpekat.

Eftersom Sverige aren liten industrination, har samarbete mellan svens­ka och utländska företag blivit allt vanligare. Jag bedömer denna interna-

Prop. 1978/79:123

101

tionella specialisering vara ett naturiigt inslag i industriproduktionen. En­ligt min mening bör andelen ulländskl deltagande i form av underleveran­ser eller delansvar i ett projekt inte uigöra något hinder i prioriteringen av insatserna. Jag anser i detta sammanhang att samarbete med företag i and­ra mindre industriländer, såsom övriga nordiska länder, bör ha goda utsik­ter atl kunna utvecklas.

Verksamheten bör uteslutande ägna sig åt projekt av affärsmässig karak­tär. "Svensk projeklexport" ulgör därmed ett komplement till den fond för induslrielll samarbele med utvecklingsländer (prop. 1977/78:135. UU 1978/79:1, rskr 1978/79: 9) som nyligen har inrättats.

7.2.2 Medd

Som jag tidigare har anfört bör "svensk projeklexport" stimulera till ökat samarbele genom att verka för att leverantöremas riskexponering re­duceras. Detla bör ske genom villkorligt avlyft av vissa kostnader i sam­band med förprojektering, seminarie- och utbildningsinsatser samt framta­gande av anbud. Flertalet remissinstanser delar uppfattningen att ökade in­satser från svenska leverantörers sida är av vikt på dessa områden, men har pekal på atl koslnadema för dessa ökade insaiser utgör en starkt åter­hållande faktor för sädana ökade insatser.

För samtliga typer av insaiser bör gälla all högsl hälfien av redovisade kostnader kan läckas. Förprojekteringsstöd samt slöd lill seminarie- och utbildningsinsatser avser därvid koslnader för vissa lyper av marknadsfö­ringsinsatser som uppkommer innan infordran av anbud har skett. Till se­minarie- och ulbildningsinsalser bör även räknas insaiser i syfte att ut­veckla leveranlöremas kunskaper om projektledningsarbete m.m. På grund av den långa lid som kan förflyla mellan insatser av denna karaktär och ell eventuellt konirakt saml den svårdokumenlerade orsak-verkanre-lalion som råder mellan insaiser och ulfall anserjag dessa former av stöd bör utgå som bidrag utan återbetalningsplikt.

Däremot anser jag att en villkorlig återbetalningsplikt bör gälla för del förordade anbudskoslnadsstödet. Återbelalningsplikten bör knytas lill projektet och återbetalning ske i de fall kontrakt erhålls. Enligt min be­dömning bör i de fall flera samverkande leverantörer lämnar anbud leve­rantörerna ansvara solidariskt för det villkorliga kravet på återbetalning. Slödels konstruktion bör vara densamma som för det anbudskoslnadsstöd till konsullexport som infördes den I juli 1977 (prop. 1976/77:83, NU 1976/77:47, rskr 1976/77:332).

Jag föreslår att samtliga former av slöd ställs till leverantörers förfogan­de efter formell ansökan. Kriteriema för prövningen bör baseras på att stö­det skall vara av initierande karaktär. Detta innebär alt stöd lill förprojek­lering resp. seminarie- och utbildningsinsatser i första hand utgår till nya samverkansgrupper, nya länder och/eller nya typer av SA-projekt.

Beträffande anbudskoslnadsstödet redovisas flera möjligheler i departe-

8   Riksdagen 1978179. I saml. Nr 123

Prop. 1978/79:123

102

mentspromemorian. Det framhålls därvid atl detta kan ges en mera be­gränsad inrikining och utgöra ell stöd för nya grupper av samverkande le­verantörer och/eller för projekt i nya länder. Vidare diskuteras en inrikt­ning av stödet mot SA-projekt som representerar ny teknik eller applice­ring av nya system. Ett altemativ är att ge slödel en mer generell inrikt­ning. De möjligheter till riskspridning detta medför skulle rent allmänt sti­mulera svenska företag lill ökad anbudsgivning och därigenom ökad SA-export. Remissopinionen är delad på denna punkt. Vissa remissorgan före­språkar en ytterst restriktiv prövning av anbudskoslnadsstödet medan andra anför atl anbudskostnaderna överlag är så höga alt ett generellt an­budskoslnadsstöd bör införas.

Jag bedömer att anbudskoslnadsstödet bör begränsas till de två försia al­ternativen, nämligen att i försia hand utgöra ett slöd för nya grupper av samverkande leverantörer och/eller för projekt i nya länder och/eller vid SA-projekt som representerar ny teknik eller applicering av nya system. Några formella regler för länderval etc. bör emellertid ej gälla. Grundprin­cipen bör vara att anbudskoslnadsstödet omfattar alla projeki som av olika skäl bedöms vara av långsiktigt iniresse för svensk industriulveckling. För ett och samma projekt bör vidare stöd kunna utgå till flera konkurrerande företagsgrupper.

Somjag nyss har nämnt kommer chefen för handelsdepartementet sena­re att ta upp frågor rörande hur stödet organisatoriskt skall knylas till SE:s verksamhei, samt frågor rörande medelsbehov för verksamheten.

8    Författningsförslag

Jag har tidigare förordal alt en stiftelse bildas med uppgift all pröva frå­gor om slöd till indusln'ellt utvecklingsarbele. Stödet avses utgå i form av lån enligt föreskrifter som det ankommer på regeringen alt meddela.

De uppgifier somjag sålunda föreslår skall anförtros åt stiftelsen innebär myndighetsutövning. Jag syftar härvid på alt stiftelsen enligt vissa på för­hand uppställda regler skall pröva frågor om slatligt stöd. Enligt 11 kap. 6 § regeringsformen krävs det stöd i lag för alt överiämna förvaltningsupp­gift som innebär myndighetsutövning lill bolag, förening, samfällighel, stif­telse eller enskild person.

Med hänsyn härtill har inom industridepartementet upprättas förslag till lag om beslutanderätt för stiftelse som har bildals för att främja industriellt utvecklingsarbete. Förslaget bör fogas lill protokoUet i detla ärende som bilaga 1.2. Förslaget innebär att regeringen eller myndighet som regering­en bestämmer får överlämna till sådan stiftelse alt pröva frågor som stöd inom stiftelsens verksamhetsområde. Här avses stöd av del slag somjag förut har behandlal. Formuleringen gör det emellertid möjligt alt överläm­na beslutanderätt också i fråga om annat slöd inom bolagets eUer stiftel­sens verksamhetsområde.

Prop. 1978/79:123

103

Beslutanderätten för stiftelsen gäller givelvis inte bara frågan om stöd skall utgå ulan också om frågor som rör t.ex. villkoren för stödet eller skyldigheten att återbetala lån.

1 den nu föreslagna lagen las också upp en beslämmelse om tystnads­plikt beträffande sådan information om förelagens verksamhei, som inle bör komma till allmän kännedom.

Lagen föreslås träda i krafl den 1 juli 1979.

9   Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen föreslår riksdagen all

1.

godkänna de riktlinjer för den framlida industripolitiken somjag har förordal,

2.

godkänna de av mig förordade riktiinjema för slöd lill industriellt utvecklingsarbete,

3.

aniaga förslaget till lag om beslutanderätt för stiftelse som har bil­dats för att främja industriellt utvecklingsarbete,

4.

lill Vissa etableringsfrämjande åtgärder för budgelårel 1979/80 under fjortonde huvudtiteln anvisa ett reservationsanslag av 4000000 kr.,

5.

lill Medelstillskott tiU regionala utveckUngsfonder för budgelårel

1979/80 under Qortonde huvudtiteln anvisa ett reservationsan­slag av 300000000 kr.,

6.

lill Stöd tiU industrieUt utveckUngsarbete för budgetåret 1979/80 under Qortonde huvudtiteln anvisa ett reservationsanslag av 300000000 kr.,

7.

till Försöksverksamhet med teknikimport för budgetåret 1979/80 under fjortonde huvudtiteln anvisa ett reservationsanslag av 10000000 kr.

Prop. 1978/79:123

104

Bilaga 1.1.

Sammanfattning av promemorian (Ds I 1978: 39) Systemleveranser till industri- och anläggningsprojekt och remissyttranden över pro­memorian

Promemorian (Ds 1 1978:39) Systemleveranser lill industri- och an­läggningsprojekt är upprättad inom industridepartementel. I promemo­rian analyseras belydelsen för svensk industri av systemleveranser tiU stora industri- och anläggningsprojekt (SA-projekt) samt vUka hinder som finns för en expansion på delta område.

I promemorians bakgrundsmaterial ingår bl. a. intervjuer med ett större antal företag, banker, branschorganisationer m. fl. Därutöver har en enkät angående omfattningen av SA-exporten och fördelningen på olika länder m. m. tillställts ett femtiotal företag.

Promemorian har remissbehandlats, varvid yttranden har avgetts av bankinspektionen, statskontoret, riksrevisionsverket (RRV), exportkre­ditnämnden (EKN), kommerskoUegium, arbetsmarknadsstyrelsen (AMS), statens industriverk (SIND), styrelsen för teknisk utveckling (STU), Sveriges exportråd (SE), AB Svensk Exportkredit (SEK), fuU­mäktige i riksbanken, fullmäktige i riksgäldskontorei. Ingenjörsveten­skapsakademien (IVA), Landsorganisationen i Sverige (LO), Svenska Konsultföreningen, Sveriges Investeringsbank AB, Sveriges Hantverks-och Industriorganisation-Famnjeföretagen (SHIO-Familjeföretagen), Sveriges Industriförbund, Sveriges Mekanförbund, Statsföretag AB, Tjänstemännens centralorganisation (TCO) samt konsultexportuttred-ningen (B 1978: 03). Svenska Bankföreningen ansluter sig tiU SEK:s ytt­rande vad gäller nya statliga krediter och garantier. Svenska arbetsgiva­reföreningen (SAF), Svenska Byggnadsentreprenörförening samt Svens­ka Handelskammarförbundet ansluter sig till Sveriges Industriförbunds yttrande.

1 promemorian redovisas bl. a. förslag i syfte att tillskapa ett garanti­system för svenska leverantörers ansvar gentemot köparen. Beträffande detta problemområde har slyrelsen för EKN i januari 1979 inkommit till chefen för handelsdepartementet med förslag till altemativ lösning av garantifrågorna. Detta utredningsarbete redovisas i departementspro­memorian. Därvid påpekas att ett ställningstagande tiU vilket alternativ som bör väljas får anstå tUl dess att resultaten i EKN:s uiredning före­ligger. En närmare redovisning av förslag och yttranden avseende dessa frågor ges därför inle i denna sammanställning. Det kan emelletid kons­tateras att flertalet remissinstanser, i enlighet med promemorians rekom­mendation, har avstått från att yttra sig över garantifrågan. A andra si-

Prop. 1978/79:123

105

dan har bankinspektionen. Svenska Bankföreningen och EKN:s yttrande begränsats lill enbarl de avsnitt i promemorian som avser förslag om nya statliga garaniier.

1    Systemleveranser till industri- och anläggningsprojekt pro­blemområde och hinder för expansion

1.1  Utredningen

1 promemorian konstateras inledningsvis alt svenska företag på senare tid har tecknat kontrakt på ett flertal anläggningsprojekt av betydande omfattning. Det har gällt invesleringar i hamnar, telefonnät, industrian­läggningar etc. Andra order har erhållits på leveranser av kompletta delsystem för olika tillverkningsprocesser och produktionslinjer. Stor uppmärksamhei har riktats mot denna form av utlandsverksamhet och då framför allt mot de affärer som skett med de betalningsstarka OPEC-länderna som köpande part.

Till en del är dessa leveranser en följd av alt nya länder i snabb takt bygger upp tillverkningskapacitet och bygger ut den samhälleliga in­frastrukturen. För ett land med begränsad egen teknisk och administra­tiv kompetens är det ofta fördelaktigt att köpa kompletta anläggningar. Utvecklingen mot systemförsäljning är också ett ullryck för att mjukva­ror har kommit alt inta en allt viktigare roll i produktionsprocessen.

Denna form av leveranser benämns SA-leveranser. Med SA-leverans menas därvid leverans av kompletta system eller delsystem av invesle­ringsutruslning till stora anläggningar där det förutom rena hårdvaror (komponenter och utrustning) ingår en större eller mindre del mjukva­ror (systemutformning, utbildning, managemenlansvar m. m.)

Vid SA-leveranser ställs krav på alt systemutformningen anpassas till kundens önskemål och de speciella förutsättningar som gäller på den plats där projektet genomförs. SA-leveranser kännetecknas därigenom i högre utsträckning av en lösning av kundens problem än en leverans av ett antal separata komponenter och ulruslningsdelar.

SA-leveranser kan innehåUa följande delmoment:

en förutsättningsanalys (s. k. feasibility-study) för projektets genom­förande;

projektering där riktlinjer för projektets genomförande ges och an­bud infordras;

detaljplanering där anbud granskas,  konirakt skrivs och definitiv systemutformning fastställs;

upphandling där huvudleverantörerna konlrakterar underleverantö­rer på erforderliga tillverkningsmoment;

tillverkning hos huvudleverantör och underleverantörer av maskiner, byggnadskomponenter etc.;

Prop. 1978/79:123

106

montering och färdigställande av anläggning;

igångkörning av anläggning inkl. leveranskontroll;

driftsledning inkl. nödvändig utbildning av personal för fortsatt drift under en inkömingsperiod vilken avslutas med prestandakontroll;

managementansvar för anläggningens fortsatta drift, vilket kan inne­bära delägarskap, licensavtal, försäljningsavtal el. dyl.

Del är inte alltid ett SA-projekt innehåller alla dessa delar. En exakt gräns mellan SA-leveranser å ena sida och traditionell komponentexport å den andra går dock inte att dra.

1 promemorian inkluderas i SA-begreppet samtliga systemleveranser överstigande 5 milj. kr. tUl produktionsanläggningar eller annan färdig­byggd och utrustad anläggning. Vidare inkluderas enbart leveranser till utländska köpare. Investeringar inom Sverige, liksom direktinvesteringar av inomkoncemkaraktär i svenskägda tillverkningsföretag i utlandet, omfattas inte av analysen.

Tre kategorier SA-projekt kan urskUjas:

industrianläggningar (inkl.  gmvor samt anläggningar i jord-  och skogsbruk)

anläggningar   i   ekonomisk   infrastruktur  (kraftförsörjning,   vägar, hamnar etc.)

anläggningar i social infrastruktur (stadsplanering, sjukhus, skolor, m. m.).

Tillgängliga statistikkällor möjliggör enbart skattningar beträffande den aktuella omfattningen av SA-leveranser från Sverige, utvecklingen över tiden och länderfördelning. Genomförda intervjuer visar att det en­dast är ett mindre antal svenska företag som medvetet har sökt lansera en SA-profil.

Trots detta har en anmärkningsvärd volymökning av svensk SA-ex­port ägt mm. En uppskattning visar att exportvärdet av SA-leveranser år 1977 uppgick till ca 7 000 milj. kr., eller ungefär 8 % av den totala svenska varuexporten. Exporten är koncentrerad till statshandelsländer och OPEC-länder och gäller framför allt olika typer av investeringar i ekonomisk och social infrastmktur.

Marknaden för SA-export kan väntas öka i framtiden. De länder som idag upphandlar på detta sätt kan fömtsältas fortsätta att göra så även framdeles. Det kommer att ta lång tid innan OPEC- och utveck­lingsländer skaffat sig en sådan inhemsk teknisk och administrativ kom­petens som kan göra det fördelaktigt för dem att själva administrera uppbyggnaden av siörre och mera komplicerade anläggningar.

Flera utvecklingsländer kan fömtsättas få ökade ekonomiska resurser, vilket kan ytterligare öka efterfrågan på SA-leveranSer.

TiU bilden hör också att även i industrialiserade länder sker en ut-

Prop. 1978/79:123

107

veckling mol större inslag av systemupphandling. De syslem det härvid gäller kan i vissa fall omfatta i del närmasle hela siörre anläggningar men gäller i andra fall enbarl begränsade delar såsom installation av någon processlinje i mindre industrier.

SA-leveranser ställer stora krav på leverantörens anpassningsförmåga. För att vara framgångsrik på SA-området måsle en leverantör besitta såväl god teknisk som organisaiorisk kunskap. Speciellt vikiig är den organisaioriska kunskapen i rollen som huvudansvarig leverantör (hu­vudleverantör) för projekt. Huvudleverantörskap kan även om det är förenligl med stort risktagande förutses ge bättre ekonomiskt utbyte än deltagande i SA-projekt som underleverantör. Detla gäller även i ett långsiktigt perspektiv och är bl. a. en följd av den ökade synlighet på den internationella marknaden som följer med huvudleveranlörsrollen.

Ett ökat engagemang på SA-områdel anger en möjlig ulvecklingsin-riktning mot ökad produklion av mjukvara (syslem) för svenska leve­rantörer som i dag tillverkar komponenter och utrustning. Vidare öpp­nar SA-projekt möjligheter för korsbefruktning av traditionella fack­kunskaper inom och mellan olika sektorer av näringslivet.

En konsekvens av att SA-leveranser inte kan serieproduceras, är att skalfördelarna i produktionen är begränsade. Möjligheterna för leveran­törer atl profilera sig är i regel större än vid Iraditionell export. I kon­kurrensen mellan olika leverantörer kommer inte i försia hand priset, utan snarare förmågan att presentera en god systemlösning enligt kun­dens önskemål, att vara avgörande.

Sammantaget innebär kravel på organisatorisk förmåga, flexibilitet i systemutformningen samt en mindre accentuerad priskonkurrens att SA-leveranser lorde vara en väg till förnyelse och fortsalt utveckUng för svenska tillverkare av investeringsvaror.

SA-export skiljer sig från annan exportverksamhet i flera avseenden. Man kan framför allt identifiera följande hinder för en ökning av den svenska SA-exporten:

brist på kunskap. SA-leveransernas karaktär av specifika lösningar gör att leverantörer ställs inför rader av skiftande problem. Någon möjlighet att bygga upp all nödvändig kunskap inom den egna orga­nisationen föreligger inte. Fömtom att det krävs en ständig utveck­ling av den egna organisationen måste SA-leverantörer söka samar­bete med andra företag, organisationer och myndigheter,

brisl på kontaktkanaler. Flertalet företag, utom de allra största kon­cernerna, har problem med att fortiöpande följa marknadsutveck­lingen. För atl hitta, sälja, samordna och genomföra projekt krävs atl en SA-leverantör skapar tillförlitliga kontaktkanaler samt förmår visa på goda referenser,

brist på finansiella medel. Då SA-projekt vanligen är större och tids-

Prop. 1978/79:123

108

mässigt mer omfattande än styckvis export av de i ett projekt in­gående komponentema, ställs stora krav på SA-leverantörers finan­siella kapacitet. De finansiella vUlkoren förbundna med SA-projekt inverkar speciellt på huvudleverantörens säkerhelsmassa.

Att gå in som huvudleverantör för SA-projekt innebär därför att ett företag tar en betydande risk, som många gånger är av karaktären "allt eller ingel". Detta risklagande, i kombination med lidigare nämnda brister, synes avhålla många svenska leverantörer från all mer aktivt satsa på SA-projekt.

1.2 Remissyttranden

Remissinstanserna ställer sig till övervägande del positiva till prome­morians beskrivning av svenska förelags situation och framtidsutsikter för export av systemleveranser tUl stora anläggningar (SA-export), samt att förstärkta resurser är nödvändiga för att stödja sådan export.

KommerskoUegium anser det värdefullt att ett försök nu har gjorts att på ett samlal sätt presentera de frågeställningar som aktualiseras vid ett ökande inslag av stora systemleveranser i svensk export. Också SIND finner det glädjande, att man i promemorian har identifierat ett område inom vilket utrymme och förutsättningar synes föreligga, inte bara för en ökad svensk export utan även för en mer offensiv industripolitik. AMS finner det angeläget att skapa förutsättningar för ökade satsningar på nya utvecklingsprojekt, varvid systemleveranser till industri- och an­läggningsprojekt enligt styrelsen framstår som ett potentiellt utvecklings­alternativ. Styrelsen finner det viktigt att i detla sammanhang sär­skilt beakta de regionalpolitiska aspekterna. SE delar den i departe­mentspromemorian framförda åsikten att SA-leveranser är av stor och sannolikt växande belydelse för svensk industri. Enligt SE:s uppfattning ger promemorian ett värdefullt bidrag till kartläggningen av de problem svensk industri ställs inför vid SA-leveranser. Rådet instämmer i bedöm­ningen all ökade insaiser är nödvändiga för att tillvarata industrins möj­ligheter på delta område. IVA framhåUer att den kartiäggning av ut­vecklingen av och problemen kring SA-leveranser, som framläggs i pro­memorian är både aktuell och nyttig. Vidare påpekar man att akade­mien i sin pågående studie om Sveriges tekniskt-industriella kompetens har haft anledning att diskutera samma problemställning. Sveriges Me­kanförbund konstaterar med stor tUlfredsställelse att industrideparte­mentet har kartlagt problemen i samband med svensk SA-export och har föreslagit åtgärder som på väsentliga punkter överensstämmer med Mekanförbundets önskemål.

LO anser all promemorians utgångspunkt, att staten genom undanrö­jande  av vissa  expansionshinder skall  förbättra företagens  förutsätt-

Prop. 1978/79:123

109

ningar lill Ökad SA-export, är för snäv och har inneburit atl förutsätt­ningarna för ett mer omfattande statligt engagemang inte har blivit be­lyst. Vidare efterlyser LO en närmare utredning av förutsättningarna för ett eventuellt internordiskt samarbete på SA-området.

SE och fullmäktige i riksbanken förslår en högre gräns än 5 milj. kr. för definilion av SA-projekt, eftersom enligt rådet konsortiebUdningar normall inte blir akluella vid belopp understigande 2030 milj. kr. Fullmäktige i riksbanken förordar alt stöd skall utgå endast till stora och svårbemästrade projekt. En sådan avgränsning skulle, enligt banken, inte innebära att mindre företag utesluts från möjligheten att tillgodo­göra sig stödsystemets fördelar, eftersom promemorian förutsätter en samverkan mellan förelag vid systemleveranser. Banken är medveten om atl en sådan gränsdragning kan komma att ställa större krav på handläggande och beslutande organ vad avser urvalet av projekt, men hävdar atl hanteringen av stödet oavsett gränsdragning blir en grannlaga uppgift.

RRV och Statsföretag AB finner målgruppen för de föreslagna åtgär­derna vara främst mindre och medelstora företag.

Också STU betonar vikten av att mindre förelag i ökad utsträckning kan engagera sig i SA-projekt. SHIO-Familjeföretagen understryker be­hovet av åtgärder för samarbete meUan större SA-leverantörer och de mindre underleverantörerna.

Kommerskollegium anser att en mer ingående analys och diskussion är nödvändig innan slutlig ställning las till om behov av nya och för SA-områdel speciellt avpassade statliga former för exportstöd föreligger. SIND, SHIO-Familjeföretagen, Sveriges Industriförbund och konsullex­portutredningen efterlyser en behovs- och kostnadsanalys för de före­slagna stödformerna. Fullmäktige i riksgäldskontoret efterlyser i prome­morians avsnitt om finansiella problem i samband med SA-projekt en jämförelse av förhållandena, både med avseende på tillämpliga regler och på konkreta finansieringsexempel, mellan Sverige och de viktigare konkurrentländerna.

Konsultexportutredningen erinrar om att de problem stora företag med en mer omfattande systemexport möter skiljer sig från de mindre förelagens. Ulredningen erinrar vidare om alt utredningsarbete för alt förstärka exportfrämjandet pågår på flera håll, och förordar att dessa olika delförslag blir föremål för en samlad bedömning och om möjligt också för slällningslagande vid ett och samma tillfälle. Också Sveriges Industriförbund anför i sitt yttrande att de statliga exportfrämjande in­satserna bör samordnas.

Svenska Handelskammarförbundet anför alt svensk systemexport med hög andel mjukvara i framtiden kan få konkurrensproblem med sådan systemexport som enbart inriktar sig på komponenter och utrustning, och förordar därför att mjukvarans inslag i systemexporten bör ägnas 9   Riksdagen 1978179. I saml. Nr 123

Kartong: S. 124, 2 § rad 2 Står: ej obehöriga Rättal till: ej obehörigen

Prop. 1978/79:123

110

särskild uppmärksamhet. Vidare framhåller förbundet konsultföretagens avgörande roll för samordningen mellan de olika företagen i ett projekt. Svenska Konsultföreningen tillstyrker åtgärder för att underlätta svensk SA-export, men påpekar att om svensk export i större utsträck­ning övergår till atl omfatta systemleveranser, kan en sådan utveckling lätt leda till att svenska företag utestängs från marknaden om man inte lyckas komma med i någon exportgrupp som har möjligheter att kon­kurrera på världsmarknaden.

2    Särskilt organ för projektexport

2.1  Ulredningen

Enligt promemorian bör åtgärder för att öka SA-exporten utformas som ett incitament till ökal samarbele mellan företag i form av exem­pelvis konsortier. Likaså framhålls vikten av att samverkan mellan sam­hälle och företag förstärks. Detta är en direkt följd av att beslut om ge­nomförande av stora anläggningsprojekt ofta fattas på central nivå i kö-parländer, atl en stor del av anläggningsprojekten berör direkia sam­hällsinvesteringar samt att enskUda leverantörer har alltför begränsade resurser att ensamma klara hela projekteringsarbetet m. m. i anslutning till SA-projekt.

Två vägar öppnar sig, enligt promemorian, för att via statliga insatser öka SA-exporten. Den ena består i att staten (eller staten och företagen gemensamt) via planerade insatser går in i direkta förhandlingar med tänkbara kunder om konkrela program av SA-projekt. Den andra vägen består i att staien, genom undanröjande av vissa expansionshinder, för­bättrar företagens förutsättningar atl reagera på de chanser som öppnar sig på den inlernationella marknaden och därigenom mer kontinuerligt arbeta med SA-projekt.

I promemorian föreslås olika åtgärder i enlighet med det senare alter­nativet.

I egenskap av ett litet land kan Sverige inte tjäna på en utbredd "pro-jekt-proteklionism". Föreslagna åtgärder måste därför vara i över­ensstämmelse med internationella åtaganden. Åtgärderna bör ses mot bakgrund av de former av statlig stimulans till export av SA-projekt som andra industriländer har infört.

Sedan början av 1970-talet bedrivs i SE:s regi en informations- och samordningsaktivitet i s. k. exportsamverkansgrupper. Varje grupp täc­ker ett sammanhängande produktområde. Vissa av dessa grupper berör SA-projekt. Målsättningen varierar starkt mellan olika grupper. I några fall har man ställt upp explicita målsättningar som innebär att gruppen skall uppiräda som konsortium vid anbudsinfordringar.

1 flera av SE:s grupper omfattar dock verksamheten mera traditio-

Prop. 1978/79:123

111

nella former av försäljningskampanjer för olika konsumentprodukter. Den stora variationsvidden mellan olika produktområden samt grupper­nas olikartade målsättningar gör atl vissa svårigheler föreligger att ge verksamheten en fast organisatorisk ram. Vidare kan SE:s karaklär av medlemsorganisation göra det svårt att utan komplettering av nuva­rande organisaiion vidta de nödvändiga offensiva åtgärder som erfordras för att stimulera nya företag till konkret samarbele på SA-marknaden.

För att komplettera SE:s mera generella exportfrämjande aktiviteter föreslås i promemorian all det under en försöksperiod om tre år skapas ett särskilt organ för projektexport Svensk Projektexport. Det på­pekas därvid att Svensk Projektexport antingen kan ges en formellt fri­stående ställning eller inordnas/förläggas i nära anslutning till andra be­fintiiga näringspolitiska organ.

Syftet med Svensk Projektexport skall enligt förslaget vara all aktivt medverka lill ökad samverkan mellan svenska SA-leverantörer, inle minst i form av konsortiebildning på svensk botten. Det främsta kriteriet för val av projekt skall vara atl svenska leverantörer intar en framskju­ten roll som huvudleverantör i projekten. Projekten skall allmänt bidra lill att stärka svensk industris internationella konkurrenskrafi. En mindre del utländskt medleverantörskap skall inte vara något hinder för Svensk Projeklexports insaiser.

I utredningen föreslås vidare atl Svensk Projektexport bör arbeta med en liten organisaiion. Del förutsätts vidare all ell inliml samarbele med övriga näringspolitiska organ utvecklas. Beträffande uppslag till projeki skall arbetet bedrivas flexibell och lika väl kunna fånga upp idéer från enskilda företag, banker etc. som förfrågningar från svenska beskick­ningar i utlandet.

För atl slimulera svenska leverantörer lill konkret samarbele föreslås all vissa medel ställs lill Svensk Projeklexports förfogande. Dessa medel bör utformas så att de fyller syftet att avlyfta vissa risker av tröskelka­raktär. Svensk Projektexport föreslås I enlighet därmed få särskilda medel för följande insatser:

medel till förprojekleringssludier,

medel lill riktad symposie- och utbildningsverksamhet, samt

medel till täckande av vissa delar av anbudskostnader.

Beträffande de två förstnämnda typerna av medel anförs i promemo­rian atl dessa skulle kunna utgå som bidrag för täckande av delar av re­dovisade koslnader. En maximigräns för bidragets storlek kan övervä­gas. Bidraget bör enbart utgå som förstagångsslöd ( för erhållande av en första order ) till nybildade konsortier, samverkande nya leveran­törsgrupper eller eljest på nya marknadsområden.

Anbudsslödel föreslås utgå som ett villkorligt bidrag med högst hälf­ten av redovisade anbudskoslnader enligt samma huvudprinciper som

Prop. 1978/79:123

112

del nyligen inrättade anbudskoslnadsstödet tUl konsulter. För att minska .iskerna att företag utnyttjar ett anbudskoslnadsstöd i onödan bör en mer en hundraprocentig återbetalningsplikl vid erhållna kontrakt infö­ras.

Beträffande inriktningen på anbudskoslnadsstödet kan flera möjlig­heter övervägas. Detta skulle kunna anslutas tiU Svensk Projektex­ports allmänna inriktning för att utgöra ett stöd för nya gmpper av sam­verkande leverantörer. Ett alternativ som framförs i promemorian är att inrikta stödet mot SA-projekt som represenlerar ny teknik eller applice­ring av helt nya system. Ett tredje alternativ är att ge stödet en mer gene­rell inriktning. De möjligheter till riskspridning detla medför bör rent allmänt kunna stimulera svenska företag till ökad anbudsgivning och därigenom ökad SA-export.

2,2 Remissyttranden

Flertalet remissinstanser ger sitt stöd till grundtankarna bakom försla­get om Svensk Projektexport.

SE, fullmäktige i riksgäldskontoret, LVA, Investeringsbanken, Sveriges Industriförbund, Sveriges Mekanförbund och Statsföretag ställer sig all­mänt positiva till åtgärder som kan förbättra svensk industris konkur­rensmöjligheter inom SA-området, och har i princip ingel att erinra mot inrättandet av Svensk Projeklexport under en försöksperiod.

STU anför atl ell särskUt organ med Svensk Projektexports uppgifier kommer att verka inom ett mycket svårbearbelat fält men att insatser inom detta område är välmotiverade. SEK anser med utgångspunkt i det egna bolagets erfarenheter att en stimulans tUl sammanlänkande av kon­sortier på svensk botten är värdefuU. SEK tillstyrker därför inrättandet av en särskild funktion för hjälp till konsortiebildning, stöd till vissa initialkostnader etc. i enlighet med promemorians förslag.

Konsultexportutredningen anser däremot att behovei av ökade och nya samhällsinsatser för att stödja export av stora system inte har klar­lagts i promemorian och avslyrker därför förslaget om Svensk Pro­jeklexport. Utredningen framhåUer att skäl kan finnas att låta det s. k. bredare samarbetet mellan Sverige och vissa utvecklingsländer utvidgas och finansieras med medel uianför biståndsramen.

Beiräffande Svensk Projektexports organisatoriska ställning anser statskontoret, kommerskollegium, SIND, SE, SEK, Sveriges Investe­ringsbank AB, SHIO-Familjeföretagen, Sveriges Industriförbund, Sveri­ges Mekanförbund, Statsföretag AB och TCO att Svensk Projektexports planerade funktioner kan skötas av nuvarande organisaiioner, företrä­desvis SE, med förstärkta resurser.

SIND och TCO anser att om exportrådet besväras av sin partsställ­ning då det gäller rådets stöd i aUmänhet, bör detta tas upp i ett större

Prop. 1978/79:123

113

sammanhang. Sveriges Industriförbund understryker att även företag som inte är medlemmar i SE skall kunna involveras i det projeki som får slöd via anslagen. Delta gäller enligt förbundet främsi mindre un­derleverantörer som inte själva exporterar. Av samma uppfattning är Svenska Handelskammarförbundet, som framhåller att den absoluta förutsättningen för att Svensk Projeklexport skall inordnas under SE är alt förelagen kan komma i åtnjutande av Svensk Projektexports tjänster och kunna delta i av Svensk Projektexport initierade konsortier eller annan form av samverkan vid SA-projekts utformning ulan att behöva vara abonnenter i SE. Abonnentförelag får heller inle premieras i sin egenskap av abonnenter.

SE delar den i promemorian anförda åsikten alt Svensk Projektexport bör ha en stark förankring i näringslivet. Om Svensk Projeklexport in­ordnas i SE bortfaller behovet av en särskUd slyrelse. I stället kan man i enlighet med SE:s stadgar tillsätta en särskild delegation bestående av näringslivsrepresenlanter under SE:s styrelse för tillsyn och ledning av Svensk Projektexports verksamhet. Vidare föreslår SE atl Svensk Pro­jektexports verksamhet bör utvärderas i samband med SE:s åriiga an­slagsframställning. Rådet anser en försöksperiod om tre år vara alllför kort.

Riksrevisionsverket anser att en eventuell försöksverksamhel bör kunna finansieras inom ramen för tilldelade resurser av befintliga myn­digheter och organ, varvid särskilt nämns SE. Ett sådani projekt bör enligt verkei utvärderas efter några år för atl ge underlag till beslul om en eventuellt fortsatt framtida verksamhet. Därutöver anser verket det väsentligt atl förutsättningarna för en förbätirad marknadsföring av systemleveranser utreds, och att samverkan mellan SIND, STU, EKN och de regionala utvecklingsfonderna undersöks för atl bidra med er­farenheter och aktivt stöd. Även en sådan samverkan förutsätts enligt verket ske inom dessa myndigheters ordinarie verksamhet.

Beträffande de slödformer som föreslås ställas lill Svensk Projeklex­ports förfogande är remissopinionen tämligen enig.

Flera remissinsianser förespråkar därvid med motiveringen att SA-området präglas av stor dynamik, att stor försiktighet bör iakttas för att undvika en allför strikt regelutformning. Sveriges Industriförbund anser att ingen grupp av företag a priori bör vara utesluten från förpro­jekterings-, utbildnings- eller anbudskoslnadsstöd på grund av bransch­tillhörighet, storlek el. dyl. Statsföretag AB förordar generositet i bi­dragsgivningen, då många företag inom målgruppen enligt Statsföretag ofta är ovana vid SA-projekts stora marknadsföringskostnader. Stats­företag anser alt s. k. STU-metodik bör tillämpas för återbetalning av bidragen, dvs. viUkorlig återbetalning eventuellt utsträckt över flera pro­jekt. Även SE förordar stor flexibilitet vid tilldelningen av medel till förprojekleringssludier och symposie- och utbildningsverksamhet, så att

Prop. 1978/79:123

114

i vissa faU hela den redovisade kostnaden täcks. Sveriges Mekanförbund förutsätter atl förslaget om atl symposie- och uibildningssiöd endasl skall utgå som förstagångsslöd till en nybildad samverkansgrupp inte tolkas alllför bokstavligt, då vissa förelag enligt förbundet sannolikt blir aktuella i flera grupperingar.

Mot detta framhåUer bl. a. fullmäktige i riksbanken att de statliga åtagandena bör ges en snävare avgränsning än vad som föreslås och begränsas till stora och svårbemästrade projekt.

Fullmäktige förutser att delta måhända i någon form kommer att slälla större krav på de handläggande och beslutande organen vad avser urvalet av projekt.

Flera remissinstanser ägnar speciell uppmärksamhei åt anbudskosl­nadsstödet. SIND, STU, SHIO-Familjeföretagen och Statsföretag AB föreslår därvid, för att hålla nere stödets omfattning, att stöd endast skall utgå till anbud, vars kostnader överstiger en viss gräns. SE för­ordar att anbudskoslnadsstödet i ett inledningsskede lämpligen inriktas mot nya samverkansgrupper. SEK och fullmäktige i riksbanken anser alt slöd endast bör ges till sådana företag som verkligen har möjlighet att hävda sig på väridsmarknaden. IVA förespråkar atl stödet konstrue­ras efter samma principer som det av SE lämnade anbudskoslnads­stödet för konsulter,

5£, Sveriges Industriförbund och Sveriges mekanförbund avstyrker förslaget om en återbetalningsplikt överstigande 100 %. Man menar att förelagen ändå bär minst hälften av risken, vilket enligt instanserna eli­minerar risken för onödigt utnyttjande. För att förhindra att stödel ut­nyttjas som kostnadsfri kredit föreslår SE och Sveriges Industriförbund att ålerbetalningsskyldigheten i slället konstrueras som ränta på uppbu­ret belopp.

Två remissinstanser har invänt mot ett införande av anbudskoslnads­stöd. Kommerskollegium framhåller att innan ett system med anbuds-konstnadsstöd införs, bör de i promemorian påtalade avgränsningspro-blemen analyseras ytterligare. Vidare bör, enligt kollegiet, frågan om rimliga stödvillkor prövas samt i vad mån en sådan stödform är förenlig med Sveriges internationella åtaganden på det handelspolitiska området. Konsultexportutredningen önskar ett närmare förtydligande av hur det föreslagna anbudskoslnadsstödet skall kunna inriktas så att det stimule­rar företagen till anbudsgivningen utöver det normala. Utredningen an­ser inle att något beslut om utvidgning av systemet bör fattas innan för­söksverksamheten inom SE med anbudskoslnadsstöd tUl konsullexport har utvärderats.

Prop. 1978/79:123

115

3    Fond för finansiering av referensanläggningar

3.1  Utredningen

Belydelsen av tillgången till en lidigare levererad anläggning att åbe­ropa som referensanläggning, har kraftigt undersimkits i promemorian. Därvid framhålls att svårighetema att vinna förtroende för en ny tek­nisk konstruktion, likaväl som all vinna förtroende som ny leverantör på en marknad, kan erbjuda näslan oöverstigliga hinder i konkurrensen om SA-projektet. Även tidigare verksamma leverantörer som går samman i nya konsortier eller i nya bolag ställs många gånger inför problem.

Detta har sin grund i att köparen tar en betydande risk såväl då det gäUer tekniskt nya anläggningar som då leveranlören/-erna har en be­gränsad erfarenhel på områdel. Köparen tenderar därmed atl välja be­prövade lekniska system liksom välkända leverantörer.

SA-projekts storlek i förhållande till leverantörens normala verksam­hetsvolym och i kombinalion med all projekten inte utgörs av serie­produktion, gör att utvecklingskostnaderna lenderar alt bli mycket höga. Det gäller framför allt det kommersiella utvecklingsarbele som följer efter det tekniska utvecklingsarbetet. Speciellt för leverantörer som ger sig in på nya typer av anläggningar innebär detta atl man satsar på ell utvecklingsarbete där den förväntade avkastningen är högsl osäker. De kommersiella utvecklingskostnader som är förbundna med atl en leve­rantör ger sig in på nya lyper av anläggningar beslår bl. a. av

kostnader för att anpassa känd teknik lill nya tillämpningsområden,

kostnader för konstruktion, verktygsframtagning m. m. för ingående komponenter, samt

kostnader för att marknadsföra och organisera projektarbetet.

Leverantören kan naturligtvis fördela dessa kommersiella utvecklings­kostnader på flera anläggningar och enbart ta ul en mindre del på den första anläggningen. Leverantören tar därigenom dock en betydande risk. En följd härav blir att man i det offererade priset vanligen tvingas lägga in större delen av de särskUda utvecklingskostnader som är för­knippade med den första anläggningen för kommersiell drift.

För atl överbrygga dessa problem och underlätta tillkomsten av refe­rensanläggningar skulle, enligt promemorian, en särskild fond för refe­rensanläggningar kunna inrättas.

Fonden föreslås arbeta på i huvudsak två sätt.

För det första skall fonden kunna medverka i finansieringen av kom­mersiellt utvecklingsarbele i samband med referensanläggningar. Syftet skall vara att söka bringa ned priset på den första anläggningen genom alt fördela utvecklingskostnaderna på flera projekt. Delta kan ske ge­nom att viss del av de kommersiella utvecklingskostnaderna ges som

Prop. 1978/79:123

116

bidrag med viUkorlig återbetalning. Återbetalningen sker i takt med att leverantören får nya beställningar på samma typ av anläggning.

För det andra skall de garantiutfästelser leverantören ger gentemot köparen vad gäller anläggningens prestandakrav för att minska köpa­rens risklagande kunna utvidgas. Garantiutfästelserna förutsätts ha for­men av sedvanliga garantiåtaganden av fullgörandetyp. Undergaran­tierna bör ställas med regressrätt på leverantören och till ett värde som väsentligt överstiger de fullgörandegarantier som leverantörer av SA-projekt normalt lämnar.

Den föreslagna fonden förutsätts ha ett nära samarbete med den verksamhet som bedrivs inom ramen för det i det föregående nämnda särskilda organet för svensk projektexport. I promemorian påpekas vidare att nära kontakter med SE samt de olika kreditinstitut som är engagerade i exportaffärer kommer att vara nödvändiga.

3.2 Remissyttranden

En majoritet av de remissinstanser som har yttrat sig över förslagen i sak bekräftar belydelsen av referensanläggningar i konkurrensen mellan SA-leverantörer. SE och Sveriges Industriförbund framhåller därvid, att åtskillnad av flera skäl bör göras mellan anläggningar i Sverige och anläggningar utomlands. Vad gäller anläggningar av ny typ i Sverige torde dessa säkert i vissa fall kunna tjäna som referensanlägg­ningar vid försäljning till andra länder, men i regel torde kunden anse alt en referensanläggning i ett utvecklingsland eller ett statshandelsland ger bättre besked om leverantörens förmåga att genomföra ett projekt under rådande lokala förhållanden. Vidare begränsas möjligheterna för uppförande av många typer av anläggningar av att ingen efterfrågan finns i Sverige för de ofta ganska stora projekt det här rör sig om.

STU, SE, SEK, Svenska Konsultföreningen, SHIO-Familjeföretagen, Statsföretag AB och TCO tillstyrker förslaget om en fond för finansie­ring av referensanläggningar. STU och SHIO-Familjeföretagen anser att stödet bör inriktas mot projekt med inslag av teknikutveckling och teknikanpassning, och att därvid handläggningen av stödet bör ske inom STU. TCO anser att stödet bör administreras av statens industriverk, som också föreslås för möjlighet att ta initiativ till utvecklingsprojekt som är industripolitiskt motiverade, men där för tillfället inte nödvän­digtvis exportmöjligheter föreligger. TCO förespråkar ett nära samarbete mellan SIND och SE på detta område.

Sveriges Investeringsbank AB stäUer sig positiv till inrättandet av en särskild fond under förutsättning att finansieringen avser att under­lätta för en exportör att till utlandet få leverera en anläggning som kan tjäna som referensanläggning i drift. Investeringsbanken hänvisar tiU svårigheten att bedöma huruvida en anläggning kommer att underlätta

Prop. 1978/79:123

117

för en leverantör att erhålla beställning på ett SA-projekt, samt att de kostnader som är förbundna med en referensanläggning, enligt Investe­ringsbanken, fordrar att anläggningen ger förutsättningar för export av ett relativt slort antal liknande anläggningar.

Kommerskollegium, SIND och Sveriges Industriförbund anser sig inle på grundval av promemorians förslag kunna ta ställning till fonden. Kommerskollegium finner att i den mån syftet är att uppmuntra teknisk förnyelse inom industrin, en sådan verksamhet bör anförtros SIND och STU. SIND önskar klargörande av om fonden skall avse alla typer av nya anläggningar eller endast några få större sådana. Sveriges Industri-törbund konsiaterar att inrättandet av en särskUd fond enbart är ett av flera sätl alt stödja upprättandel av referensanläggningar.

Konsultexportutredningen avslyrker inrättandet av en särskild fond. Utredningen anser sig inle kunna överblicka behovet av stödinslmmenl för ny leknik, men nämner den centrala roll offentliga beställningar har vid utvecklandet av ny teknik.

Vad gäller bidraget med viUkorlig återbetalningsplikt framhåller Svenska Konsultföreningen att SA-projektens utdragna planerings- och genomförandelider släller speciella krav på återbetalningsklausulema. För alt undvika att företagen belastas med en latent skuld under en allt­för lång lid föreslår föreningen två alternativa lösningar. Som ett alter­nativ föreslås en återbetalningsskydlighet till 100 % under de tre första åren, varefter återbetalningsskydligheten skrivs med 20 % per år och upphör när åtta år förflutit. Ett annat alternativ skulle, enligt förening­en, lämpligen vara en återbetalningsskyldighet som fördelar sig över flera på varandra följande projekt. Som förslag nämns en avskrivning med en tredjedel i taget under de nästföljande tre projekten. Det senare alternativet avser föreningen endast skall gälla vid korlare tidsperioder mellan uppdragen.

Svenska Konsultföreningen anser vidare att bidragen tUl referensan­läggningarna bör fördelas på de i konsortiet ingående medlemmarna med hänsyn till deras insats i projektet. Föreningen föreslår att återbe­talningsskyldigheten åvilar de enskilda medlemmarna i konsortiet, efter­som konsortiekonstellationen från ett projekt snabbt kan skifta i sam­mansättning och att lång tid kan förflyta innan återbetalning äger rum.

Prop. 1978/79:123

Bilaf;a 1.2.

Förslag till

Lag om beslutanderätt fur stiftelse som har bildats för att främja industriellt utvecklingsarbete

Härigenom föreskrives följande.

1

§ Regeringen eller myndighet som regeringen besiämmer får över­lämna till stiftelse, som har bildats för atl främja industriellt utveck­lingsarbete, att pröva fråga om bidrag eller annat stöd inom stiftelsens verksamhelsområde.

2

§ Den som hos stiftelse som avses i 1 § har tagit befattning med fråga som anges i paragrafen får ej obehörigen yppa vad han därvid har erfarit om affärs- eller driftsförhållanden.

Denna lag träder i krafl den 1 juli 1979.

Prop. 1978/79:123

119

Innehåll

1. Inledning...................................................................... 

...... 

4

2.

Allmänna utgångspunkter............................................ 

.... 

10

3.

Svensk industri - problem och utvecklingsmöjligheter.. 

12

3.1

Den internationella bakgrunden   ........................... 

.... 

12

3.2

Induslrins utveckling sedan mitten av 1960-talet.... 

.... 

14

3.3

Branschbedömningar............................................... 

17

-

Gruvindustrin........................................................ 

18

-

Livsmedelsindustrin.............................................. 

19

-

Textil- och beklädnadsindustrin............................ 

20

-

Trä-, massa- och pappersindustrin....................... 

21

-

Grafisk industri .................................................... 

.... 

24

-

Gummivaruindustrin.............................................. 

24

-

Kemiska induslrin.................................................. 

24

-

Petroleuminduslrin................................................ 

26

-

Jord- och stenindustrin......................................... 

.... 

27

-

Järn-, stål- och metallverk..................................... 

.... 

27

-

Verkstadsindustrin ............................................... 

.... 

31

-

Varvsindustrin....................................................... 

.... 

34

3.4 Svensk industri inför 1980-talet............................... 

.... 

35

3.4.1

Utgångsläget för svensk industri   .................. 

.... 

35

3.4.2

Utvecklingsperspektiv...................................... 

.... 

39

4 Industripolitik  .............................................................. 

.... 

44

4.1

Principiell syn på industripolitiken............................ 

.... 

44

4.2

Industripolitiska apekter på vissa andra politikområden  

52

4.3

Industripolitikens inriktning...................................... 

.... 

57

4.3.1........................................................................ Riktat bransch- och företagsstöd   

57

Branschprogrammen........................................ 

62

4.3.2

Finansiering och riskfrågor............................... 

64

4.3.3

Småföretagsfrågor........................................... 

69

4.3.4

Forsknings- och utvecklingsfrågor................... 

70

4.4 Vissa intemationella frågor ..................................... 

75

4.4.1

Bilaterala industriella samarbetsöverenskommelser....

75

4.4.2

Intemationella standardiseringsfrågor............. 

76

4.4.3

Utlandsinvesteringar. Multinationella företag.. 

.... 

77

5

Regionala utvecklingsfonder.......................................... 

.... 

79

6

Åtgärder för alt främja industriellt ulvecklingsarbete m.m       

84

6.1

Nuvarande stödformer............................................. 

.... 

84

6.2

Behov av ytterligare ålgärder  ................................. 

86

6.3

Ålgärder för all främja industriellt utvecklingsarbete 

88

6.3.1

Inledning.......................................................... 

88

6.3.2

Stödets inriktning och former........................... 

89

6.3.3

Handläggning och kapitalbehov....................... 

90

6.3.4

Styrelse och administration.............................. 

91

6.4 Åtgärder för att främja ökad teknikimport  .............. 

91

6.4.1

Inledning.......................................................... 

... 

91

6.4.2

Pågående verksamhet..................................... 

93

6.4.3

Stöd till viss försöksverksamhet avseende ökad teknikimport            

94

7 Svensk exportsamverkan vid systemleveranser lill induslri-

och anläggningsprojekt, m.m........................................ 

... 

95

Prop. 1978/79:123

120

7.1 Inledning..................................................... 

95

7.1.1

Marknadsutveckling................................ 

96

7.1.2

Hinder för en fortsatt expansion av SA-exporten  

97

7.2 Ålgärder för alt främja ökad samverkan mellan företag 

99

7.2.1

Målsättning och verksamhet..................... 

... 

99

7.2.2

Medel.................................................. 

. 

101

8

Författningsförslag............................................ 

. 

102

9

Hemställan....................................................... 

. 

103

Bilaga l.l

Sammanfattning av promemorian (Ds I 1978: 39) Systemleveranser

till industri- och anläggningsprojekt och remissyttranden över

promemorian ...................................................... 

104

1 Systemleveranser till industri-och anläggningsprojekl        

105

1.1................................................................ Utredningen        

105

1.2................................................................ Remissyttranden           

108

2 Särskilt organ för projeklexport............................. 

. 

110

2.1

Utredningen  ............................................... 

110

2.2

Remissyttranden  ......................................... 

112

3 Fond för finansiering av referensanläggningar.......... 

115

3.1

Utredningen  ............................................... 

115

3.2

Remissyttranden  ......................................... 

116

Bilaga 1,2

Förslag till lag om beslutanderätt för stiftelse som har bildats för att

främja industriellt ulvecklingsarbele......................... 

. 

118

Prop. 1978/79:123

121

Bilaga 2.

Utdrag

HANDELSDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

Vid regeringssammanträde 1979-03-01

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Anmälan till proposition om riktlinjer för industripolitiken, m. m. såvitt av­ser handelsdepartementets verksamhetsområde

Chefen för industridepartementet har lidigare denna dag förordat vissa ålgärder för alt främja den svenska exporten av systemleveranser till in­dustri- och anläggningsprojekl, s.k. SA-leveranser. Bl.a. har han efter samråd med mig förordal alt en verksamhei sätts igång inom SE som skall syfta till att svenska företag i ökad utsträckning skall komma ifråga som huvudleverantörer eller leverantörer med delat huvudansvar vid SA-leve­ranser. Verksamheten har givits arbetsnamnet Svensk Projeklexport. Jag kommer i det följande att lägga fram förslag om hur verksamheien skall or­ganiseras och ange riktlinjerna för hur den skall bedrivas.

Jag vill emellertid dessförinnan påpeka att staten redan i viss utsträck­ning har engagerat sig i främjandet av projektexport. Sålunda skall det halvslatliga bolaget främja export av tjänster lill utvecklingsländer (prop. 1976/77: 83, NU 1976/77: 45, rskr 1976/77: 332 och prop. 1977/78:101, NU 1977/78: 44, rskr 1977/78: 212) bl. a. ägna sig åt delta. Huvudvikten beräk­nas komma all ligga på tjänster från den offenlliga sektorn. Bolaget, som har fått namnet Swedec Intemalional AB, skall enligt näringsutskotlels be­länkande fä karaktären av ett konsultbolag med förmedlarfunktioner och projekteringsorganisation, och skall vara samordnare mellan kund och le­verantör eller leverantörer. Bolaget skall la på sig uppdrag som lotalentre-prenör, underentreprenör eller konsult. Som tolalentreprenör skall del knyta samman projekt vari ingår både varor och tjänster. Varoma avses då komma från den svenska induslrin. Swedec Intemalional AB har nu börjal sin verksamhet och jag räknar med att bolaget så småningom skall kunna ta inilialiv till inlressanta satsningar på projektexportområdet. Målet är att bolaget så snart som möjligt skall bli självbärande och ge avkastning på satsat kapital.

Vid övervägandet av dessa synpunkter har jag stannat för att Svensk Projektexport bör inordnas i SE. Starka skäl lalar emellertid för atl verk­samheten bör vara organisatoriskt väl sammanhållen och målintiktad samt

Prop. 1978/79:123

122

ha stor flexibilitet. Med hänsyn härtill anserjag atl den bör ges särskild ställning inom SE.

Efter samråd under hand med företrädare för Sveriges allmänna export­förening förordarjag därför att en särskild nämnd för projektexport inrät­tas inom SE. Nämnden bör ha ansvar för den löpande verksamheien och utöva beslutanderätt i enskilda äienden. I nämnden bör verkslällande di­rektören i SE vara ordförande. Enligt förslag i departemenlspromemorian (Ds I 1978:39) Systemleveranser till industri- och anläggningsprojekt bör Svensk Projektexport ges en stark näringslivsförankring. Ett flertal re­missinstanser understryker del behov som finns av alt Svensk Projektex­port ges en sådan sammansäitning alt erfarenheter av SA-leveranser ga­ranteras. Även jag delar denna uppfattning och förordar atl nämnden ges en stark näringslivsförankring.

Jag har därutöver räknat med all nämnden inte bygger upp någon infor-malionsinsamlande verksamhet av formell karaklär ulan replierar såväl på den officiella informationsbasen inom SE m. fl. organ som på den informa­tion som finns inom näringslivet i övrigt.

Enligt vad jag nyss har förordat bör SE anförtros uppgiften att handha stödet för svensk projektexport. Uppgiften innebär myndighetsutövning. Enligt 11 kap. 6 § regeringsformen krävs det stöd i lag för all överlämna förvaltningsuppgift som innebär myndighetsutövning för bolag, förening, samfällighel, stiftelse eller enskild individ. Genom lagen (1975: 490) om be­slutanderätt för SE beträffande handelssekreterare m. m. har tidigare vissa sådana arbetsuppgifter överiämnats till SE. Inom handelsdepartementet har utarbetats förslag lill lag om beslutanderätt för SE i fråga om statligt stöd till projektexport. Förslaget har utformats så alt regeringen får över­lämna äl SE att pröva fråga om statligt stöd liil projeklexport. I lagen tas också in en bestämmelse om tystnadsplikt beträffande sådana uppgifter om förelagens verksamhet som inle bör komma lill allmän kännedom.

Förslaget till lag bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 2.1

Jag har i dessa frågor samrått med chefen för industridepartementet.

Medelsbehov

Chefen för industridepartementet har lidigare redogjort för riktlinjerna för verksamheten och principema för de medel som skall utgå i syfte att främ­ja svensk exportsamverkan vid systemleveranser till induslri- och anlägg­ningsprojekt. Medel kan därvid utgå för förprojekterings-, seminarie- och utbildnings- samt anbuds verksamhei.

Studier av företagens nuvarande insatser på förprojekterings- samt i se­minarie- och utbildningsverksamhet ger vid handen att en medelsram på 17 milj. kr. för budgetårel 1979/80 bör kunna ge en god stimulans till nya pro­jektidéer. Beloppet har beräknats för att täcka även den administrativa kostnaden för SE med anledning av delta slöd.

Medelsramen för anbudskoslnadsstödet harjag beräknat ulifrån företa-

Prop. 1978/79:123

123

gens nuvarande anbudskostnader. Jag har därvid tagit i beaktande att det totala belopp som svenska företag i dagsläget satsar på framtagande av an­bud uppgår till storleksordningen 200 milj. kr. perår. Med beaktande av atl SA-området generellt sett är cn växande sektor samt att syftet med stödet primärt är att öka de av företagen nedlagda resurserna i anbudsfasen, för­ordarjag att ett betydande belopp satsas på denna stödform. Jag har beräk­nat eti belopp om 30 milj. kr. för detta ändamål under budgetåret 1979/80. Beloppet har beräknats föratt täcka även den administrativa kostnaden för SE med anledning av detta stöd. Jag har därvid tagil hänsyn till den priori­tering mot nya typer av projekt, som chefen för industridepartementel tidi­gare denna dag har redovisal.

Jag förordar vidare att bolaget äger rätt att disponera återbetalda an­budsmedel för täckande av anbudskostnader för nya projekt.

SE bör inkomma med en redovisning av behov av administrativa resur­ser med anledning av de nya stödformema. Administrationskostnaderna bör, somjag tidigare har nämnt, inrymmas i de belopp somjag har angett.

Jag förordar alltså att ett reservationsanslag av sammanlagt 47 milj. kr. med benämningen Stöd till svensk projeklexport tas upp på statsbudgeten för nästa budgetär.

Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställerjag att regeringen föreslår riksdagen att

1.        antaga inom handelsdepartementet upprättat förslag till lag om

beslutanderätt för Sveriges exportråd beträffande projektexport,

2.

godkänna de grunder för stöd till förprojektering samt seminarie-och utbildningsverksamhet som har förordats,

3.

godkänna de grunder för anbudskoslnadsstöd som har förordats,

4.

bemyndiga regeringen att vidtaga sädana ändringar i avtalet mel­lan staten och Sveriges allmänna exportförening om Svriges ex­portråd som kan föranledas av vad jag har angivit i det föregåen­de,

5.

till Stöd lill svensk projeklexport för budgetåret 1979/80 under elfte huvudtiteln anvisa ett reservationsanslag av 47 000000 kr.

Prop. 1978/79:123

124

Bilaga 2.1

Förslag tiil

Lag om beslutanderätt för Sveriges exportråd beträffande projektexport

Härigenom föreskrivs följande.

1

§ Regeringen fär överlämna till Sveriges exportråd att pröva fråga om stöd lill systemleveranser lill stora induslri- och anläggningsprojekt ulom­lands (projektexport).

2

§ Den som hos Sveriges exportråd har tagit befattning med fråga som anges i I § får ej obehörigen yppa vad han därvid har erfarit om affärs- eller driftförhållanden.

Denna lag träder i kraft den I juli 1979.

Norstedts Tryckeri. Stockholm 1979