Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Kungl. Maj-.ts proposition nr 122 år 1971

Prop. 1971:122

Nr 122

Kungl. Maj:ts proposition med förslag till lag om ändring i lagen (1917:189) om expropriation, m. m,; given Sofiero den 4 juni 1971.

Kungl. Maj:l vill härmed, under åberopande av bilagda utdrag av statsrådsprotokollet över justitieärenden och lagrådels protokoll, föreslå riksdagen all bifalla de förslag om vars avlåtande till riksdagen före­dragande statsrådet hemställt.

GUSTAF ADOLF

CARL[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås alt reglerna om expropriation för lälbebyg-gelseändamål ändras så, atl de i större utsträckning än f. n. skall möj­liggöra en aktiv kommunal markpolilik. Vidare föreslås införande av en ny exproprialionsgrund, kallad värdeslegringsexpropriation. Bestäm­melserna om ersättning vid expropriation föreslås bli omarbetade i syfte atl dämpa markvärdestegringen och hindra alt kommunerna vid expro­priation för lälbebyggelseändamål behöver ersätta värden som har upp­stått till följd av samhällets egna insatser och har samband med tälbe-byggelseulvecklingen.

De föreslagna ändringarna avses träda i kraft den 1 januari 1972.

En utförligare sammanfattning av förslagen finns på s. 199201.

1    Riksdagen 1971.1 saml. Nr 122

Prop. 1971:122

1    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1917:189) om expropriation

Härigenom förordnas i fråga om lagen (1917: 189) om expropriation*

dels att 9, 109 och 110 §§ skall upphöra alt gälla,

dels all rubrUcen närmast före 109 § skall ulgå,

dels att nuvarande 67 § skall betecknas 66 §,

dels all 1, 7, 8, 10, 11, 12, 26, 3133, 69, 108 och 111 §§ skall ha nedan angivna lydelse,

dels alt rubrikerna närmast före 108 och 111 §§ skall ha nedan an­givna lydelse,

dels alt i lagen skall införas tre nya paragrafer, 67, Illa och 115 §§, av nedan angivna lydelse,

dels all i lagen skall närmast före 115 § införas en ny rubrik av ne­dan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1   §2

Fastighet, som tillhör annan än kronan, må lagas i anspråk genom ex­propriation, om Konungen prövar det nödigt:

1.

för befästning, övnings- eUer förläggningsplals för krigsmaklen, skjulbana, som äger betydelse för den allmänna skjulskicklighelens ut­veckling, eller eljest för rikets försvar;

2.

för allmän väg på landet eller i stad, järnväg eller spårväg för allmän trafik, bro, hamn, lastningsplats, kanal eller annan farled, flolt­led, telegraf- eller telefonanläggning eller annan anläggning för den all­männa samfärdselns främjande;

3.

för allmän byggnad;

4.

för ändamål, som det enligl lag eller författning tillkommer kom­mun eller annan dylik samfäUighet att tillgodose;

5.

för att förse en ort med vallen eller förhindra förorenande av vattenledning, som är anlagd för sådant ändamål;

6.

för annat ändamål, som är jämförligt med något under 1, 2, 3, 4 eller 5 angivet och äger väsentlig betydelse för del allmänna;

7.

för alt inom bebyggt område vid järnvägsstation, hamnplats eller fiskläge eller å annan ort med större sammanträngd befolkning åstad­komma tryggade bostadsförhållanden;

8.

för all bereda befolkningen eller en väsentlig del därav å en ort mark till byggnad för överläggningar eller föredrag i allmänna frågor eller åsyftande folkbildning, nykterhetens främjande eller annat därmed jämförligt ideellt ändamål av sjnnerlig vikt eller lill byggnad för guds­tjänst eUer annan andaklsövning;

' Senaste lydelse av 109 och 110 §1) samt rubriken närmast före 109 § 1947: 326. Förutvarande 66 § upphävd genom 1949: 663. ' Senaste lydelse 1970: 247.

Prop. 1971:122

3

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9.    för åstadkommande på det allmännas bekostnad av skogsålerväxt

å skogsmark, som är genom kalhuggning eller på annat sätt ödelagd

och ej utgör nödig betesmark;

10.

för kronans övertagande av flygsandsfält, varom ägaren försum­mat taga sådan vård, att fara för sahdflykt förebygges;

11.

för att bevara område såsom nationalpark, naturreservat eller nalurminne;

12.

för att bevara kulturhisto-

12. för att bevara historiskt d-riskt synnerligen märklig bebyggel- ler kulturhistoriskt märklig be­se eller synnerligen märklig fast byggelse eller märklig fast forn-fornlämning som ej kan tryggas lämning eller bereda erforderligt på annat sätt eller bereda erfor-     utrymme däromkring;

derligt utrymme däromkring;

13.

för linbana eller oljeledning, som är behövlig för förelag av större gagn för orten;

14.

för tillgodoseende av fjällrenskölselns behov;

15.

för stärkande av ofullstän­digt jordbruk;

16.

för att säkerställa att mark

16. för atl giva kommun möjlig-på skäliga villkor ar tillgänglig för

het att förfoga över mark som med tätbebyggelse och därmed sam-

hänsyn till den framtida utveck-manhängande anordningar eller

lingen kräves för tätbebyggelse för alt eljest i kommuns ägo över-

eller därmed sammanhängande an­föra mark, som icke är tätbebyggd,

ordning eller för att eljest i kom-för upplåtelse med tomträtt;

munens  ägo   överföra  mark  för

upplåtelse med tomträtt;

17.

för alt å viss ort bereda fiskarbefolkningen utrymme för uppfö­rande av brygga, bod eller annan anläggning som erfordras för yrkes­fisket;

18.

för sådan atomreaktor eller annan atomenergianläggning, som är till större gagn för orten eller eljest äger väsentlig betydelse ur allmän synpunkt, eller för skyddsområde kring anläggning som nu nämnts; eller

19.

för alt vid föreliggande eller befarad grov vanvård av byggnad, som till väsentlig del genom uthyming användes för bostadsändamål, försälla eller hålla byggnaden i tillfredsställande skick.

Särskild rätt, som i avseende å fastighet tillkommer annan än kronan, må ock exproprieras, om Konungen prövar det nödigt för ändamål, som nu är sagt.

Skall genom kronans eller kom­muns försorg inom visst område vidtagas byggnads- eller anlägg­ningsåtgärd, som kan föranleda expropriation enligt första stycket, och kan med skäl antagas att ål-gärden medför väsentUgt ökat värde för fastighet i områdets ome­delbara närhet eller avsevärt ökar möjligheterna att utnyttja sådan fastighet, må Konungen medgiva att fastigheten exproprieras av den som   vidtager  åtgärden,   om. det

Prop. 1971:122

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydehe

med hänsyn till kostnaderna för åtgärden och övriga omständighe­ter är skäligt. Vad här sagts om fastighet äger motsvarande till-lämpning på särskild rätt till fas­tighet.

7 

§

"

För fastighet, som exproprieras, skall erläggas löseskUling mot­svarande fastighetens värde med hänsyn särskilt till ortens pris och fastighetens avkastning. Exproprie­ras en del av en fastighet och lider återstoden skada eller intrång ge­nom exproprialionen eller den ex­proprierade delens användande, skall ersättning därför gäldas. Uppkommer eljest genom expro­prialionen skada för ägaren, skall ock sådan skada ersättas.

Är den exproprierande på grund av åtagande eller av annnan anled­ning pliktig vidtaga åtgärd till fö­rebyggande eller förminskande av skada eller intrång, varde expro-priationsersättningen därefter jäm­kad. Innebär sådant åtagande ut­fästelse av servitut till förmån för fastighetsdel, som ej exproprieras, och sker ej exproprialionen för kronans räkning, må, om faslig-hetsdelens ägare det yrkar, hänsyn icke tagas lill utfästelsen, utan att den gjorts i sådan form att in­skrivning för Servitutet kan med­delas.

För faslighet, som exproprieras i sin helhet, skall i den mån ej annat följer av vad nedan sägs, erläggas löseskUling motsvarande fastighetens marknadsvärde. Ex­proprieras en del av en faslighet, skall erläggas intrångsersättning motsvarande den minskning av fas­tighetens marknadsvärde, som uppkommer genom exproprialio­nen. Uppkommer eljest genom ex­proprialionen skada för ägaren, skall ock sådan skada ersättas.

Har den exproprierande åtagit sig att vidtaga åtgärd för att mins­ka skada, skall hänsyn tagas därtill vid bestämmande av expropria­tionsersältning, om åtagandet är av beskaffenhet att skäligen böra godtagas av den ersättningsberät­tigade.

8 

§

Vid bestämmande av löseskil­lingen för fastighet, som exproprie­ras, må hänsyn icke tagas till så­dan förändring i värdet därå, som uppstår allenast till följd av ex­propriationsrättens beviljande eller det avsedda ändamålets genomfö­rande.

Har det företag för vars genom­förande fastighet exproprieras medfört inverkan av någon bety­delse på fastighetens marknadsvär­de, skall löseskUling bestämmas på grundval av det marknadsvärde fastigheten skulle ha haft om så­dan inverkan icke förekommit, dock endasl i den mån det finnes skäligt med hänsyn till förhållan­dena i orten eller till den allmän-

' Senaste lydelse 1970:1008.

Prop. 1971:122

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

na förekomsten av likartad in­verkan under jämförUga förhål­landen. Avser exproprialionen en del av en faslighet, skall vad nu är sagt om beräkning av marknads­värde tillämpas i fråga om värdet före exproprialionen.

10

Har, efter det fråga om expro­priation blivit väckt, kostnad ned­lagts å fastigheten i uppenbar av­sikt atl höja exproprialionsersäll­ningen, tnå genom sådan kostnad åstadkommen förökning av faslig-helens värde icke tagas i beräk­ning vid ersättningens bestämman­de.

Har åtgärd vidtagits i uppen­bar avsikt att höja den ersättning, som den exproprierande har alt erlägga, skall, om skäl äro därtill, genom åtgärden uppkommen ök­ning av fastighetens värde icke la­gas i beräkning vid ersättningens bestämmande.

11 §

Vad i 710 §§ stadgas om fas­lighet äge motsvarande tiUämp­ning beträffande särskild rätt till fastighet, som avstås på grund av expropriation.

Vad i 710 §§ stadgas om fas­tighet äge motsvarande tillämp­ning beträffande särskild rätt till fastighet, som avstås på grand av expropriation. Därvid skall 10 §, i fall då åtgärd vidtagits av fastig­hetens ägare i avsikt som där an­ges, tillämpas så att den expro­prierande erhåller gottgörelse ge­nom minskning av ägaren tillkom­mande ersältning.

12 §

Har expropriationsrätt meddelats beträffande en del av en fastighet och lider genom exproprialionen eller den exproprierade delens an­vändande en återstående del av fastigheten synnerligt men, varde jäm­väl denna del exproprierad, om ägaren del begär. Skall nyttjanderätt eller servitutsrätt upplåtas och föranledes därav synnerUgt men för fas­tighelen eller någon del därav, vare ock ägaren berättigad fordra, att område, som lider sådant men, skall lösas.

Om vid expropriation av en del av en fastighet ersättningen för skada eller intrång å en återstående dd skulle uppgå till två tredjede­lar av den delens värde, eller er­sättning vid upplåtelse av nyttjan­derätt eller servitutsrätt till fastig­het skulle motsvara två tredjede-

Skall endast en del av den fas­tighet exproprieras eller skall nytt­janderätt eller servitutsrätt upp­låtas, har den exproprierande rätt till sådan utvidgning av expro­prialionen som avses i första styc­ket, om detla skulle medföra en­dast en ringa förhöjning av fastig-

Prop. 1971:122

Nuvarande lydelse

lar av värdet å fastigheten, äge den exproprierande lösa det om­råde, som lider sådani men eller utgör föremål för rättigheten. Kostnaden för åtgärd, som i 7 § andra stycket avses, varde inbe­räknad i ersättning som nu är sagd.

Föreslagen lydelse

hetsägaren tillkommande expro­priationsersältning och faslighets-ägaren icke har ett beaktansvärt intresse av att' behålla den åter­stående delen av fastigheten. Kost­naden för åtgärd, som i 7 § and­ra stycket avses, varde inberäknad i ersättning som nu är sagd.

26 §4

Vid domstolen skall företes g)-avationsbevis rörande fasligheten. Där­med må dock, i fall då förordnande enligt 35 § finnes kunna ifråga­komma, anstå i avbidan på domstolens prövning huravida sådant be­vis är erforderligt.

Då område som skall expro­prieras utgör del av fastighet, skall därjämte tUl domstolen i två exemplar ingivas karta över om­rådet med beskrivning, upprättad av vederbörande lantmätare eller mätningsman under iakttagande i tiUämpliga delar av vad som är stadgat om karta och beskrivning vid avstyckning eller, då fråga är om mark som ingår i tomlindd-ning, vid lomlmätning. Gräns

Då område som skall expro­prieras utgör del av fastighet, skall därjämte lUl domstolen i två exemplar ingivas karta över om­rådet med beskrivning, upprättad av fastighetsbildningsmyndigheten under iakttagande i tUlämpliga de­lar av vad som är stadgat om kar­ta och beskrivning vid fastighets­bildningsförrättning. Gränsen mel­lan området och återstoden av fastighelen skall vara av fastig­helsbildningsmyndighelen tydligt och varaktigt utmärkt å marken.

Paris utevaro från domstolens sammanträde utgöre ej hinder för må­lets handläggning och avgörande.

31 §"

Ersättning skall beslämmas sär­skilt för varje sakägare. LöseskU­ling eller intrångsersättning och annan ersättning lill ägaren varde ock bestämda var för sig.

Ersättning skall beslämmas sär­skilt för varje sakägare. LöseskU­ling för exproprierad fastighet, er­sältning för skada eller intrång å fastghet och annan ersättning till ägaren varde ock bestämda var för sig.

Att vid expropriation ej må meddelas bestämmelse, som inskränker den fastighetsägare enligt 7 kap. vattenlagen tUlkommande rält atl för sin marks torrläggning erhålla vallenavlopp genom väg, järnväg eller spårväg därom stadgas i nämnda lag.

« Senaste lydelse 1949: 663. » Senaste lydelse 1949: 663.

Prop. 1971:122

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

32 

§«

Ersättning må ej beslämmas lägre än vad den exproprierande i må­let erbjudit eller högre än motparten begärt. Har domstol enligl be­stämmelserna i denna lag förordnal om förskoll på exproprialionser­sällningen, må den slutliga ersättningen ej heller beslämmas till lägre belopp än som utgått eller kan komma att utgå på grund av sådani förordnande.

Till förfång för innehavare av fordran, för vUken faslighet sva­rar, må dock ej löseskiUing för fasligheten eller, om endast en del av fastigheten exproprieras, er­sättning för skada eller intrång å den återstående delen och e[ heller ersättning för upplåtelse av särskUd räll Ull fastigheten sällas lägre än vad tillämpning av be­stämmelserna i 711 §§ föranle­der, även om ägaren mindre be­gärt.

Till förfång för innehavare av fordran, för vUken faslighet sva­rar, må dock ej löseskUling eller inirångsersällning sällas lägre än vad tillämpning av bestämmelser­na i 711 §§ föranleder, även om ägaren mindre begärt.

33

§

T

Har den exproprierande tagit fastighelen i besittning, må vid be­stämmande av exproprialionser-sättningen hänsyn icke tagas till sådan ändring i faslighetens vär­de, som uppkommit efter tillträ­del.

Har den exproprierande tagit fastighelen i besittning, må vid be­stämraande av exproprialionser­sällningen hänsyn icke lagas till sådan ändring i fastighetens vär­de, som uppkommer efler liUlrä-det. Har höjning i aUmänna pris­läget skett efter tillträdet skall er­sättningen jämkas med hänsyn där­till.

67 §8

Fastighetsdomstolen får, i av­vaktan på att målet avgöres, för­ordna att förskott skall utgå i av­räkning på den ersättning för rätte­gångskostnader vid domstolen, som kan komma alt slutligen fast­ställas.

Första stycket äger motsvaran­ de tillämpning på rättegångskost­nader i högre rätt som åsam­kas motpart genom alt den ex­proprierande fullföljt lalan.

 Senaste lydelse 1966: 258. ' Senaste lydelse 1949: 663. ' Senaste lydelse 1966; 258. Paragrafen föreslås ändrad i prop. 1971:106.

Prop. 1971:122

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Bestämmelserna i 38 § äga mot­svarande tillämpning i fråga om förskott på rättegångskostnad.

69

Vid lösen enligl 68 § första styckel må värdet ej sällas högre än till den expropriationsersält­ning, som utgivits. I övrigl skola beträffande lösen, som i 68 § säjjs, denna lags bestämmelser om ex­propriation i tillämpliga delar giU-la; dock ankomme på domstolens prövning, huru kostnad, som i 67 § avses, skall gäldas.

Vid lösen enligl 68 § första styckel må värdet ej sällas högre än till den expropriationsersält­ning, som utgivits. I övrigt skola beträffande lösen, som i 68 § sägs, denna lags bestämmelser om ex­propriation i tUlämpliga delar gäl­la; dock ankomme på domstolens prövning, huru kostnad, som i 66 § avses, skall gäldas.

11. Särskilda bestämmelser om ex­propriation för naturskyddsändaniäl eller för att bevara kultin-historiskt märklig bebyggelse eller fast foin-lämningi"

11. Särskild bestämmelse om expro­priation för naturskyddsändamål

108 §

Expropriation för atl bevara område såsom nationalpark, naturreser­vat eller nalurminne må äga rum endast tUl förmån för kronan samt, då fråga är om naturreservat eller naturminne, för kommun eller så­dan förening eller stiftelse, vars huvudsakliga uppgift är ägnad natur­vård och som kan på ell betryggande sätt ansvara för egendomen.

Fråga om expropriation för att bevara kulturhistoriskt märklig be­byggelse eller fast fornlämning el­ler om expropriation av mark om­kring sådan bebyggelse eller forn­lämning må väckas endast av riksantikvarien. Sådan expropria­tion må äga rum endast till för­mån för kronan, kommun eller sådan förening eller stiftelse, vars huvudsakliga uppgift är ägnad kulturminnesvård och sotn kan på ett betryggande sätt ansvara för egendomen.

11.

' Senaste lydelse 1949: 663. " Senaste lydelse 1963: 219. >i Senaste lydelse 1964: 823.

Prop. 1971:122

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

13. Särskild bestämmelse om expro­priation av mark för tätbebyggelse

m.m."

13. Särskilda bestämmelser om ex­propriation av mark för tätbebyggelse

m.m.

111 §1

Rält lill expropriation för ända­mål, som il §16 sägs, må icke beviljas annan än kommun, inom varse område den mark, expropria­lionen skall avse, är belägen.

Expropriation för ändamål, som anges il §16, får avse endast mark som är belägen inom kom­munens eget område eller inom området för det kommunblock som kommunen eller dess huvud­del tiUhör. Inom tätbebyggt om­råde får expropriation ske endast om det med skäl kan antagas att marken inom överskådlig tid kom­mer alt beröras av byggnads- eller anläggningsåtgärd, som är av vä­sentlig betydelse från allmän syn­punkt, eller om det lill främjande av planmässigt byggnadsskick eller av annan därmed jämförlig orsak är angeläget att kommunen får rå­dighet över marken.

Illa §

Exproprieras mark för ändamål som avses i 1 § 16, skall vid be­stämmande av löseskUling sådan ökning av fastighetens marknads­värde av någon betydelse som ägt rum under tiden från dagen tio år före ansökningen om expropria­tion, dock högst femton år före talans väckande vid domstol, räk­nas ägaren tillgodo endast i den mån del blir utrett, att den beror på annat än förväntningar om änd­ring i markens tillåtna använd­ningssätt. Avser exproprialionen en del av en fastighet, skall vad nu är sagt om beräkning av marknads­värde tiUämpas i fråga om värdet före exproprialionen. Värderingen skall ske med hänsyn till faslighe­tens skick när ersättningsfrågan av­göres eller, om den exproprieran­de dessförinnan tillträtt marken, vid liden för lUllrädet.

" Senaste lydelse 1949: 663. "Senaste lydelse 1949: 663.

It   Riksdagen 1971.1 saml. Nr 122

Prop. 1971:122

10

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Har stadsplan eller byggnads­plan, enligt vilken marken avselts för enskilt bebyggande, fastställts före ansökningen om expropria­tion, skall första stycket tillämpas endast på värdestegring som in­träffat efter del planen fastställdes.

Avser exproprialionen bebyggd faslighet som innehas i huvudsak­ligt syfte att bereda bostad åt äga­ren och honom närstående, gäller den begränsningen för tillämp­ningen av första stycket att löse­skillingen ej i något fall får be­stämmas lill lägre belopp än som fordras för anskaffning av annan likvärdig bostadsfastighet.

I den mån det blir utrett, att värdestegringen ulan alt ha sam­band med förväntningar om änd­ring i markens tillåtna använd­ningssätt beror på inverkan av det företag för vars genomförande ex­propriation äger rum, gäller 8 §.

17. Särskilda bestämmelser om värdeslegringsexpropriation m. m.

115 §

Exproprieras mark enligt 1 § tredje stycket skall 8 § tillämpas på värdestegring som beror av den åtgärd som utgör grund för expro-priationen. Kan åtgärden föran­leda expropriation jämlikt 1 § 16 äger 111 a § motsvarande tillämp­ning.

1.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1972.

2.

Har ansökan om expropriation gjorts hos Kungl. Maj:l före ikraft­trädandet, prövas frågan om tiUstånd till exproprialionen enligl äldre bestämmelser.

3.

I fråga om grunderna för bestämmande av expropriationsersält­ning gäller äldre bestämmelser, om lalan vid domstol väckts före ikraft­trädandet.

4.

Bestämmelserna i 111 a § gäUer ej värdeökning som inträffat före utgången av juni 1971.

Prop. 1971:122

II

Förslag till

Lag om ändring i byggnadslagen (1947: 385)

Härigenom förordnas i fråga om byggnadslagen (1947: 385)

dels alt 44 och 44 a §§ skaU upphöra att gälla,

dels att 45,142 och 146 §§ skall ha nedan angivna lydelse.

Föreslagen lydelse

Nuvarande lydelse

45 § År, i annat fall än i 44 eller 4 a § sägs, mark sorn ingår i byggnadskvarter icke bebyggd i huvudsaklig överensstämmelse med stadsplanen och kan stadsplanens genomförande ej förväntas äga rum inom skälig tid ulan stadens ingripande, må Konungen medgi­va staden att lösa marken i den mån så erfordras. Kan syftet vin­nas genom alt staden allenast lö­ser å marken uppförd byggnad för nedrivning, må Konungen lämna tiUstånd därtill. Är marken i sta­dens ägo, må i samma ordning medgivas staden alt lösa särskild rält som besvärar marken och hindrar eller försvårar stadspla­nens genomförande.

Prövas ansökan om inlösen en­ligt första stycket icke kunna be­vUjas på den grund att stadspla­nens genomförande kan förväntas äga rum inom skälig tid utan sta­dens ingripande, må Konungen likväl på stadens begäran före­skriva viss skälig tid inom vilken bebyggelsen skall hava bragts i överensstämmelse med stadspla­nen, vid äventyr att efter utgång­en av sagda tid nämnda hinder mol inlösen ej vidare skall anses föreligga. Meddelas sådan före­skrift, skall anmälan därom göras hos inskrivningsmyndigheten för anteckning i fastighetsboken.

Finnes i samband med prövning av förslag lill stadsplan expropria­tion av viss i planen ingående mark böra ske enligt vad därom

Finnes i samband med prövning av förslag till stadsplan inlösen av viss i planen ingående mark böra ske   enligt   första   stycket,   må

> Senaste lydelse av 44 och 44 a §§ 1965: 718. ' Senaste lydelse enligt prop. 1971:106.

Prop. 1971:122

12

Nuvarande lydelse

Konungen meddela fastställelse å planen eller del därav under vill­kor alt sådan inlösen kommer tUl stånd mom viss tid, högst elt år; dock må, när synnerliga skäl äro därtiU, tiden förlängas med högst ett år i sänder. IntiU dess inlösen skett eller tiden därför gått uU ända, må nybyggnad ej utan Konungens tiUstånd företagas å den mark som omfattas av den villkorliga fastställelsen.

Föreslagen lydelse

finnes särskUt föreskrivet, må Konungen meddela fastställelse å planen eller del därav under viU­kor att sådan expropriation kom­mer till stånd mom viss tid, högst elt år; dock må, när synnerliga skäl äro därtiU, tiden förlängas med högst ett år i sänder. InliU dess expropriation skett eller tiden därför gått till ända, må nybygg­nad ej utan Konungens tiUstånd företagas å den mark som omfat­tas av den villkorliga fastställelsen.

142 §

Om å mark som är avsedd tiU gata eller annan allmän plats fin­nes byggnad, stängsel, växande skog, plantering, eller annat som hör till marken och skall lösas, bör särskilt värde sättas å marken. Där ej all mark prövas hava lika värde, skola de särskilda värdena utsättas.

När kommun inlöser mark en­ligt denna lag äger 111 a § lagen om expropriation (1917:189) mot­svarande tillämpning i fråga om värdeökning som ägt rum under tiden från dagen tio år före det talan väcktes vid domstol.

146 §3

Vad i 137, 138, 144 och 145 §§ är stadgat beträffande inlösen av mark skall / tillämpliga delar gäl­la med avseende å inlösen av bygg­nad i fall som i 45 § första styc­ket sägs och skall, jämte stadgan­det i 140 §, äga motsvarande lill-lämpning vid inlösen av särskild rätt eller upplålelse av servUut eUer nyttjanderätt enligl denna lag. När särskUd rätt inlöses eUer servitut eller nyttjanderätt upplå­tes, skola bestämmelserna i 12 § första styckel lagen om expropria­tion ej tUlämpas på mark som in­går i stadsplan.

Vad i 137, 138, 140, 144 och 145 §§ är stadgat beträffande in­lösen av mark skall äga motsva­rande tillämpning vid inlösen av särskild rält eller upplåtelse av servitut eller nyttjanderätt enligl denna lag. När särskild rätt inlö­ses eller servitut eller nyttjande­rätt upplåtes, skola bestämmelser­na i 12 § första stycket lagen om expropriation ej tillämpas på mark som ingår i stadsplan.

1.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1972.

2.

Har ansökan om inlösen gjorts hos Kungl. Maj:t före ikraftträ­dandet, prövas frågan om medgivande till inlösen enligt äldre bestäm­melser.

3.

Äldre bestämmelser gäUer i faU då talan vid domstol väckts före ikraftträdandet.

4.

Bestämmelserna i 142 § i dess nya lydelse gäller ej värdeökning som ägt rum före utgången av juni 1971.

» Senaste lydelse 1965: 718.

Prop. 1971:122

13

3    Förslag till

Lag om ändring i fastighetsbildningslagea (1970: 988)

Härigenom förordnas, att 5 kap. 9 och 10 §§ samt 8 kap. 5 § fastig­helsbildningslagen (1970: 988) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lyddse

Föreslagen lydelse

5 kap.

9 §

I den utsträckning det är nödvändigt för genomförande av fastighets­reglering skaU särskUda graderingsvärden faststäUas för områden som ingår i regleringen.

Graderingsvärdet för ett område

Graderingsvärdet för elt område

bestämmes med hänsyn särskilt tUl

bestämmes med hänsyn särskilt lill

ortens pris och områdets avkasi-

områdets avkastning och märk­

ning,

nadsvärde.

Värderingen grundas på områdets beskaffenhet i obebyggt skick och dess tjänlighet för det ändamål vartill det lämpUgen bör användas. Berör regleringen lill någon del mark som bör användas till jordbruk, får dock all mark som ingår i regleringen värderas efter markens tjän­lighet för jordbraksändamål, om särskilda skäl föranleder det. Vid värderingen beaktas även tiUfälliga förhållanden, om ej särskilda skäl föranleder alt värdena grundas enbart på förhållanden av bestående natur. Område som är avsett för skogsbruk värderas som om det vore bevuxet med skog vilken med hänsyn till markens godhelsgrad är av normal beskaffenhet enligt förhållandena i orten.

Faslighets graderingsvärde utgör summan av graderingsvärdena för fasligheten enskilt tillhöriga områden och på fastighelen belöpande an­delar i motsvarande värden för samfälld mark.

10      §

Om värdet av den mark och de andelar i samfälld mark som genom fastighetsreglering tillägges fastighet icke motsvarar värdet av vad som genom regleringen frångår fastighelen, utjämnas skillnaden genom er­sättning i pengar. På samma sätt utjämnas värdeförändring som för­anledes av servilutsåtgärd eller av att byggnad eller annan anläggning genom regleringen övergår liU annan ägare. Vad som frångår fastighet genom inlösen ersattes enligt 8 kap.

Ersättning enligt första stycket

Ersättning enligt första stycket

bestämmes på grundval av värde-

bestämmes på grundval av värde­

ring (likvidvärdering). Vid likvid-

ring (likvidvärdering). Vid likvid­

värderingen skall hänsyn tagas till

värderingen skall hänsyn tagas till

egendomens användning för det

egendomens användning för det

ändamål som föranleder det högsla

ändamål som föranleder det högs­

värdet samt tiU förhållandena vid

ta värdet samt till förhållandena

tiUlrädel, om ej annat följer av att

vid tillträdet, om ej annat följer

avträdaren har rätt att tiUgodo-

av att avträdaren har rätt att till-

göra sig skog eller gröda. I övrigt

godogöra sig skog eller gröda. I

skall värderingen ske enligt de i

övrigl skall värderingen ske med

Prop. 1971:122

14

Nuvarande lydelse

9 § andra stycket angivna grun­derna.

Föreslagen lydelse

hänsyn   särskUt   till   egendomens marknadsvärde.

8 kap. 5 §

Ägaren av fastighet som inlöses är berättigad till ersättning mot­svarande fastighetens marknads­värde. Inlöses del av fastighet, skall intrångsersättning utgå med belopp motsvarande den minsk­ning av faslighetens marknadsvär­de som uppkommer genom åtgär­den. Uppkommer eljest genom inlösen skada för ägaren, skall också sådan skada ersättas.

Ägaren av faslighet eller fastig­hetsdel som inlöses är berättigad tiU ersättning motsvarande egen­domens värde med hänsyn särskilt till ortens pris och egendomens a v-kastning. Inlöses del av fastighet och lider återstoden skada eller in­trång genom åtgärden eller genom den inlösta delens användande, skall ersältning utgå för detta. Om regleringen även medför nytta fÖr den återstående delen, skall ersätt­ningen jämkas i skälig omfattning. Uppkommer eljest genom inlös:n skada för ägaren, skall också så­dan skada ersättas.

Har sedan fastighetsreglering :;ökts kostnad nedlagts på fastigheten i uppenbar avsikt att höja ersättningen, skall den därigenom uppkomna ökningen av faslighetens värde icke beaktas vid ersättningens bestäm­mande.

Prop. 1971:122

15

Utdrag av protokollet över justitieärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen i statsrådet på Stockholms slott den 30 april 1971.

Närvarande: Slalsminislern[REDACTED_EFTERNAMN], ministern för utrikes ärendena[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], ASP­LING, SVEN-ERIC[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], CARLS­SON,[REDACTED_EFTERNAMN]

Statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] anmäler efler gemensam beredning med statsrå­dets övriga ledamöter fråga om ändringar i expropriationslagstiftningen och anför.

1. Inledning

Med stöd av Kungl. Maj:ls bemyndigande tillkallades den 16 decem­ber 1960 sakkunniga alt verkställa översyn av expropriationslagstift­ningen. I direktiven för utredningen erinrades om all det år 1949 efler omfattande förarbeten hade genomförts vissa ändringar i denna lag­stiftning (prop. 1949: 184, 2LU 34), vilka berörde i huvudsak tre delar av expropriationsrätten, nämligen exproprialionsändamålen, värde­ringsreglerna och förfarandet vid expropriation. Utredningens uppgift skulle vara att se över expropriationsreglerna i belysning av erfaren­heterna under de år som hade förflutit efter 1949 års lagändringar och därvid särskilt beakta vissa önskemål som hade förts fram av riks­dagen. Vidare skulle utredningen ulan all vara bunden av bestämda riktlinjer närmare undersöka de uppslag till reformer inom expro-prialionsväsendet som markvärdeutredningens belänkande (SOU 1957: 43) innehöll och lägga fram därav eventuellt föranledda förslag. I di­rektiven påpekades all resultaten av denna översyn torde få betydelse vid ställningstagande till problemet om indragning av oförtjänt jord-värdestegring.

De sakkunniga, som antog benämningen exproprialionsutredningen, avlämnade år 1962 belänkandet (SOU 1962: 24) Expropriation för sanering av historiskt eller kulturhistoriskt värdefull bebyggelse. För­slaget låg tiU grand för vissa år 1963 vidtagna ändringar i byggnads­lagen (1947: 385) (BL) och lagen (1917: 189) om expropriation (ExL)

Prop. 1971:122

16

(SFS 1963: 218 och 219). Är 1964 avlämnade utredningen belänkandet (SOU 1964: 32) Förtida tiUträde, expropriationskostnad m. m. På grand­val av delta genomfördes år 1966 vissa ytterligare ändringar i saituna lagar (SFS 1966: 258 och 259).

Utredningen inriktade härefter sitt arbete på reglerna om expropria­lionsändamålen och exproprialionsersällningen. Utredningens övervä­ganden i dessa delar saml i vissa andra frågor har redovisats i det i no­vember 1969 avgivna betänkandet (SOU 1969: 5051) Expropriations-ändamål och expropriationsersältning m. m.i Med hänsyn tUl de om­fattande ändringar som enligt utredningens mening bör företas i gäl­lande rätt har utredningen komrait tUl den uppfattningen att ExL bör ersättas med en ny lag. Belänkandet innehåller förslag tiU en sådan lag, kallad allmän expropriationslag (AExL). Lagförslaget är emeUertid inle fuUständigt. Anledningen häxtill är alt översynen av vissa partier av expropriationsrätten, bl. a. reglerna om förfarandet, återstår. För att inte angelägna reformer i de delar utredningsarbetet är färdigt skall be­höva försenas har emellertid utiedningen valt alt redovisa sina över­väganden i dessa delar i ett särslUt betänkande, och dess förslag inne­bär att ExL tills vidare skall slå kvar i de delar där utredningsarbetet ännu inte är slutfört. Förutom förslaget till AExL innehåller belän­kandet förslag till ändringar i ExlL, BL och vissa andra lagar. Förslagen lill AExL samt till ändringar i ExL och BL torde få fogas till stats­rådsprotokollet i detla ärende som bilaga 1.

Efler remiss har yttranden över betänkandet avgetts av Svea hovrätt med vattenöverdomstolen, expro])riationsdomstolen i Stockholm, forti­fikationsförvaltningen efter samråd med överbefälhavaren, civUförsvars­styrelsen, riksvärderingsnämnden, postverket, televerket, statens järn­vägar, statens vägverk, statens planverk, luftfartsverket, kammarkolle­giet, kammarrätten, byggnadsstjTclsen, bankinspektionen, riksskatte­nämnden, statens förhandlingsniimnd, riksantikvarieämbetet, domän­verket, lantbraksstyrelsen, lanlmäteristyrelsen, skogsstyrelsen, fiskeri­styrelsen, statens naturvårdsverk, kommerskollegium, överstyrelsen för ekonomisk försvarsberedskap, bostadssiyrelsen, statens nämnd för sam­lingslokaler, statens institut för byggnadsforskning, statens vatlenfaUs­verk, länsstyrelserna i Stockholms, Jönköpings, Malmöhus, Göteborgs och Bohus, Jämtlands samt Norrbottens län, tekniska högskolan i Stockholm, bygglagutredningen, saneringsutredningen, utredningen om ledningsräll, utredningen om oljeledningar, 1967 års rekvisitions- och

' Betänkandet har avgelts av regeringsrådet Voldmar[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, riks­dagsledamoten Sven[REDACTED_EFTERNAMN], f.d. borgarrådet Joakim Garpe, riksdagsledamoten Erik[REDACTED_EFTERNAMN], civiluigenjören Gustaf Henry[REDACTED_EFTERNAMN] samt riksdagsledamöterna Knut[REDACTED_EFTERNAMN] och Birger[REDACTED_EFTERNAMN]. 1 utredningsarbetet har som experter deltagit advokaten Michael Hemmarck, professom Sven-Erik[REDACTED_EFTERNAMN], andre förbundsordföranden Åke[REDACTED_EFTERNAMN], auktoriserade revisorn Sigurd[REDACTED_EFTERNAMN], civU-ingenjören OUe[REDACTED_EFTERNAMN] och stadsjuristen Erik Gustaf[REDACTED_EFTERNAMN].

Prop. 1971:122

17

förfogandeutredning, Föreningen för samhällsplanering. Svenska kom­munförbundet. Svenska landstingsförbundet. Svenska Samernas Riks­förbund, Sveriges advokatsamfund, Sveriges Fastighetsägareförbund, Föreningen Sveriges häradshövdingar och stadsdomare. Föreningen Sveriges Kommunala Förvaltningsjurister (FSKF), Samfundet för fas­tighetsvärdering, Sveriges Industriförbund, Näringslivets Byggnadsdele­gation, Sveriges Lantbraksförbund, Sveriges Skogsägareföreningars Riksförbund, Riksförbundet Landsbygdens Folk (RLF), Svenska Kraft­verksföreningen, Svenska Elverksföreningen, Svenska Vallen- och Av­loppsverksföreningen (VÄV), Svenska Kommunal-Tekniska Föreningen (SKTF), Landsorganisationen i Sverige (LO), Tjänstemännens Central­organisation (TCO), Statstjänstemannens Riksförbund (SR), Sveriges Akademikers Centralorganisation (SACO), Svenska Arbetsgivareför­eningen, Svenska Bankföreningen, Svenska sparbanksföreningen. Sveri­ges Jordbmkskasseförbund, Svenska Försäkringsbolags Riksförbund, Folksam, Hyresgästernas Riksförbund, Hyresgästernas Sparkasse- och Byggnadsföreningars Riksförbund (HSB), Sveriges allmännyttiga bostads­företag (SABO) och Svenska Riksbyggen. Yttranden har vidare kom­mit in från stadsantikvarien i Stockholm och SladsmUj ögruppen.

Remissinstanserna har bifogat yttranden från ett stort anlal myndig­heter, tjänslemän och sammanslutningar, bl. a. från handelskamrar, städer, kommuner, kommunalförbund, länsarkitekter, överlantmätare och lanlbraksnämnder.

Vissa remissyttranden, exempelvis kommunförbundets och Stock­holms stads, är inte enhälliga utan innehåller reservationer.

Sedan utredningens belänkande avlämnats har Kungl. Maj:t den 19 december 1969 med hänsyn till beskaffenheten av utredningens åter­stående arbetsuppgifter förordnat alt dess uppdrag skall anses avslutat. Utredningsarbetet i återstående delar fullföljs inom justitiedepartemen­tet och jag räknar med att en departementspromemoria i ämnet kom­mer alt föreligga under år 1971.

På en punkt har utredningsbetänkandel redan lett liU en lagändring. I samband med genomförande av lagen (1970: 246) om tvångsförvalt­ning av bosladsfaslighet infördes nämligen i 1 § första stycket 19 ExL en möjlighet liU expropriation vid föreliggande eller befarad grov van­vård av byggnad som tiU väsentiig del genora uthyrning används för bostadsändamål (SFS 1970: 247).

Vad beträffar betänkandet i övrigt har under remissbehandlingen från flera håU riktats kritik mot utredningens tanke alt man skulle tiUskapa en ny expropriationslag ulan regler om förfarandet. Denna kritik har visst fog. Det kan också erinras om all byggnadslagstift­ningen, som har nära samband med expropriationslagstiftningen, f. n. ses över av bygglagutredningen (K 1969: 55). Detla talar för alt några mera betydande ändringar i BL inte bör genomföras nu. Å andra sidan

Prop. 1971:122

18

anser jag alt många av de förslag till lagändringar som utredningen för fram är av sådan betydelse från samhällsplaneringssynpunkl att de bör tas upp ulan onödigt dröjsmål. Dessa överväganden har lett mig lill den slutsatsen alt vissa angelägna reformer bör genomföras snarast möjligt genom ändringar i ExL och BL.medan en mera fullständig reform av expropriationslagstiftningen bör anslå lill dess översynen av återstående frågor är avslutad. De frågor jag nu avser alt ta upp rör huvudsakligen dels reglerna om expropriation för vissa lälbebyggelseändamål och med anledning av väntad värdestegring dels ersättningsreglerna.

2. Expropriationsändamålen

2.1. Expropriation för vissa tätbefayggelseändamål

2.1.1. Gällande rält. Huvudparten av de bestämmelser som reglerar marks användning för bebyggande finns i BL. Mark får inle användas för tätbebyggelse utan föregående planläggning. Med tätbebyggelse avses enligt 6 § BL sådan samlad bebyggelse som nödvändiggör sär­skilda anordningar för tillgodoseende av gemensamma behov. Planlägg­ningen är av två slag, översiktlig planläggning och delaljplanläggning. Den förra hänför sig lill grunddragen för markens användning och sker, såvitt gäller de särskilda kommunerna, genom generalplan. Behov av gemensam planläggning för flera kommuner kan tillgodoses genom regionplan. Delaljplanläggning sker genom stadsplan eller byggnads­plan. I stadsplan upptagna byggnadskvarter indelas i särskilda bebyg­gelseenheter genom tomtindelnin.g. Byggnadsverksamheten inom om­råden som inle ingår i stadsplan eller byggnadsplan kan regleras genom utomplansbestämmelser.

Det ankommer på kommunen att ta initiativ lUl upprättande av gene­ralplan och stadsplan samt atl b£:slula om anlagande av planen. Del­samma gäller med vissa modifikationer beträffande byggnadsplan. I undanlagsfall kan Kungl. Maj:t eller länsstyrelsen la initiativ till plan­läggning. Fråga om upprättande av regionplan skall alltid prövas av Kungl. Maj:t. För all bli gällande skall samtliga planer fastställas av antingen länsstyrelse eller Kungl. Maj:t. Sedan plan har blivit fastställd medför den ett storl anlal rättsverkningar av olika slag. Bl. a. är det förbjudet alt bygga i strid mot planen. Vidare gäller alt kommunen i vissa fall har rält eller plikt att lösa markområden som omfattas av planläggningen. Planläggning kan också medföra skyldighet för mark­ägare alt avslå mark ulan lösen samt rält lUl ersättning för skada som tillfogas fastigheten genom planläggningen.

I 44 § BL finns regler om zonexpropriation. Detla institut, som infördes år 1953, är avsett för stadsombyggnad. Kungl. Maj:t kan

Prop. 1971:122

19

ge tillstånd till zonexpropriation om, med hänsyn till allmänna sam­färdseln eller kravet på ändamålsenlig bebyggelse, behov föreligger av en genomgripande ombyggnad, dvs. en verklig fömyelse av byggnads­beståndet eller en del av delta. Ombyggnadsbehovet skall avse ett större område. Något minimimått har inle angetts i lagen, men av mo­tiven framgår att det åtminstone i regel inte kan bli fråga om mindre områden än sådana som omfattar elt eller flera byggnadskvarter. Om­byggnaden skall vara av sådan art all den inle lämpligen kan företas på armat sätt än i ett sammanhang. Vidare krävs att fråga skall ha väckts om anlagande eller ändring av stadsplan för området. Zonexpro­priation kan komma i fråga äyen beträffande annan mark än den som direkt berörs av saneringsåtgärderna under förulsällning att marken ligger inom saneringsområdet eller i dess omedelbara närhet och att den som direkt följd av stadsombyggnaden kan väntas undergå väsent­lig värdeökrung. Slutligen kan institutet tUlämpas även på särskild räll till mark som redan är i kommunens ägo.

Tomlexpropriation, som regleras i 45 § BL, kan användas för att få lill slånd bebyggelse i överensstämmelse med stadsplanen i fall då reglerna om zonexpropriation inte är tillämpliga. TUlstånd med­delas av Kungl. Maj:t. Exproprialionen kan avse mark inom bygg-nadskvarler som inte är bebyggd i huvudsaklig överensstämmelse med stadsplanen. En ytterligare förutsättning är att planen inte kan väntas bli genomförd inom skälig tid ulan kommunens ingripande. Det krävs därför viss utredning angående tomlägarens subjektiva förhållanden. För att inlösen skall få ske måste vidare stadsplanearbetet ha avancerat så långt att det kan bli fråga om åtminstone vUlkorlig fastställelse av planen. Tomlexpropriation kan också tillämpas i fråga om särskUd rätt som besvärar kommunen tillhörig mark och hindrar eller försvårar stadsplanens genomförande. Kan syftet med en tomlexpropriation vin­nas genom att kommunen endast löser på marken uppförd byggnad för rivning kan tiUstånd lämnas till del. Med hänsyn till kravet på utred­ning om tomlägarens subjektiva förhållanden har tomlexpropriation tillämpats ganska sällan. Institutet anses på kommunall håll vara oprak­tiskt.

Tomtbildningsexpropriation, som regleras i 46 och 47 §§ BL, kan äga rum beträffande mark inom stadsplanelagt område där tomtindelning har fastställts. Om särskilda delar av en tomt är i olika ägares hand har var och en av dessa enligt 46 § rält atl inlösa övriga i tomlen ingående markområden. För del fall att två eller flera markägare vill lösa de övrigas områden finns särskUda regler om före­trädet dem emellan. Har inle inom ett år efter det all tomtindelning fastställdes ägare av tomldel väckt talan om inlösen av återstoden av tomlen eUer har sådan talan inte lett till alt tomten förenats i en ägares hand, har kommunen enligt 47 § rätt alt lösa hela tomlen. Tomlbild-

Prop. 1971:122

20

ningsexpropriation kräver inte Kungl. Maj:ts prövning. Enligt lagen (1970: 992) om ändring i byggnadslagen (1947: 385) skall 46 § BL upp­höra alt gäUa den 1 januari 1972, då faslighetsbUdningslagen (1970: 988) träder i kraft. Bestämmelsen ersätts då av regler i 8 kap. 4 § nyss­nämnda lag, vUket bl. a. innebär att inlösningsfrågor skall prövas vid faslighelsregleringsförrättiung i stället för som f. n. vid domstol. Be­stämmelser om lösningsrätt för kommunen när de skUda delarna av tomlen inte har förenats hos en delägare bibehålls i 47 § BL.

Enligt 1 § första stycket 7 jämförd med 99 § första stycket ExL kan staten eller kommun, inom vars område marken är belägen, be­viljas rätt tUl expropriation för att inom bebyggt område vid järn­vägsstation, hamnplats eller fiskeläge eller på annan ort med större sammanträngd befolkning åstadkomma tryggade bostadsför­hållanden. Bestämmelsen är enligt 99 § andra stycket tUlämplig endast på område bebyggt med boningshus som tiUhör annan än mar­kens ägare, och sedan expropriation har skett har husens ägare rätt att förvärva eUer få nyttjanderätt tiU den mark som hör till deras hus.

Expropriation för fri tomt marknad regleras i 1 § första styc­ket 16 förra ledet och 111 § ExL. Delta expropriationsändamål tillkom år 1949 efter förslag från markulredningen (SOU 1948: 4) och har tiU speciellt syfte alt bryta markmonopol. För dess tillämpning i stort krävs att marken skall vara erforderlig för tätbebyggelse eller därmed samman­hängande anordningar. Något krav på föregående planläggning uppställs inle. Vidare får förhållandena inte vara sådana alt marken även ulan expropriation kan sägas vara tillgänglig för angivna ändamål på skäliga villkor. Den enskilde markägaren skall sålunda sakna vilja eller förmåga alt exploatera eller låta exploatera marken på sådant sätt. Denna för-utsättnuig kan sägas vara för handen om marken inle upplåts i en om­fattning som svarar mot behovet. Delsamma gäller om mark visser­ligen står tUl förfogande för tätbebyggelse och därmed sammanhäng­ande anordningar men della inle är fallet med de lämpligaste platserna eller marken inte upplåts tiU rimliga priser och på viUkor som även i övriga hänseenden kan bedömas som skäliga. Bestämmelserna har huvudsakligen avseende på obebyggd eller glesbebyggd mark. Även om lagrummet med hänsyn lill vissa uttalanden vid dess tUlkomst bör tol­kas med försiktighet är dess avfat;tning så elastisk alt det är formellt möjligt att tillämpa det även på områden som är tätbebyggda i BL:s mening.

Tomträttsexpropriaticjn, som likaledes tUlkom år 1949, regleras i 1 § första stycket 16 senare ledet och 111 § ExL. Tomträlts-exproprialion kan användas för att i kommuns ägo överföra mark, som inte är tätbebyggd, för upplåtelse med tomträtt. Det krävs mle alt mar­ken omfattas av stadsplan eUer byggnadsplan. FÖr expropriationsrätt räcker det i huvudsak med att kommunen förklarar sig ha för avsikt

Prop. 1971:122

21

att upplåta marken med tomträtt. I bakgrunden måste dock ligga att marken behövs för en planmässig utveckling av kommunen över huvud taget. Ändamålet med expropriationsrätten är enligt förarbetena att "garantera att, såvitt angår tillgången på mark, bebyggelseplanen för samhället kan förverkligas enligt sin tanke" (prop. 1949: 184 s. 73).

Frågor om bebyggande av mark hänger intimt samman med frågor om anordnande av trafikleder och andra allmänna platser som skall betjäna bebyggelsefastighelerna. Enligl 1 § första stycket 2 ExL kan expropriation ske bl. a. för aUmän väg på landet eller i stad, för järnväg eller spårväg för allmän trafik. Bestämmelser om expropriation för trafikleder och andra allmänna platser inom lälbebyg­gelseområden finns emeUertid främst i BL. Enligt 18 och 41 §§ första styckena BL får kommun när den begär det lösa in mark som enligt faststäUd generalplan eUer stadsplan är avsedd till trafikled, gata eller annan allmän plats. Enligt andra styckena samma paragrafer får kom­munen vidare lösa till sig sådan mark som enligt samma slags planer inle är avsedd tUI enskilt bebyggande. Som förutsättning härför gäUer dock alt markens användning för avsett ändamål inte ändå kan anses säker­ställd. Skulle marken redan tiUhöra kommunen kan denna vid behov i StäUet erUigt 18 och 41 §§ tredje styckena lösa särskUd rätt som besvä­rar marken. Enligt 19, 20, 42 och 43 §§ BL har kommun rätt all under vissa föratsättningar ta i anspråk allmän eller enskild väg ulan ersättning, om vägen ingår i mark som enligt fastställd generalplan eller stadsplan skall användas till trafikled, gala etc. I sällsynta undantagsfall kan viss ersättning utgå vid ianspråktagande av vägmark enligt 20 eller 43 §. Slutligen kan kommun enligt 18 a och 41 a §§ BL i erforderlig omfatt­ning lösa till sig servitut eller nylljanderält till mark som enligt fastställd generalplan eller stadsplan skall utnyttjas för allmän trafikanläggning eller allmän ledning men som inte får lösas enligt 18 eller 41 § första stycket. Utöver de nu berörda fallen kan nämnas att del enligt 70 § BL finns viss möjlighet alt la i anspråk mark inom planlagt område utan ersältning i de s. k. markexploalörsfallen, dvs. när stadsplan läggs över område som är i en ägares hand. Även beträffande område under bygg­nadsplan finns Uknande möjligheter (112 och 113 §§). Bestämmelserna avser främst mark som behövs för gata eller annan allmän plats. I detta sammanhang kan erinras om att möjligheterna att tillgodose behov av gemensamma anläggningar har ökat väsentligt genom tillkomsten av lagen (1966: 700) om vissa gemensamhelsanläggningar. Denna bygger i princip på frivUlig samverkan mellan de berörda fastighetsägarna. Viss möjlighet finns dock alt tvångsvis få en fastighet ansluten till gemen-samhetsanläggning.

I anslutning till bestämmelserna i ExL och BL kan erinras om att kommunema har möjlighet att tvångsvis förvärva mark genom för­köp  enligt förköpslagen (1967: 868). Genom förköp kan kommunen

Prop. 1971:122

22

i anslutning till en fastighelsförsäljning mellan enskilda parter inträda som förvärvare av egendomen på de vUlkor parterna har avtalat. För­köpsrätl får enligt 1 § utövas beträffande sådan fast egendom som med hänsyn tUl den framtida utvecklingen behövs för tätbebyggelse eUer därmed sammanhängande anordning. Från förköpsrätl undantas bl. a. vissa mindre fastigheter samt försäljningar mellan nära anhöriga (3 §).

Förköpslagen syftar i första hand tUl att ge kommunema bättre möj­ligheter att förvärva mark för tätbebyggelse (prop. 1967: 90 s. 72). I första hand kommer obebyggd och glesbebyggd mark i fråga för förköp, men också sådan mark som behövs för city- och bostadssanering angavs vid lagens tiUkomst vara av intresse i sammanhanget. Betydande kate­gorier av fastigheter ansågs emellertid helt falla utanför kommunens intresseområde, nämligen fastigheter inom sådana områden där mark­användningen inte kommer att ändras inom överskådlig tid. Hit hör i stor utsträckning mark som används och för framliden skaU användas för jordbrak och skogsbruk, villa- och egnahemsbebyggelse saml frilids-bebyggelse. Utanför kommunernas intresseområde ansågs i regel också falla sådana bostads- och industriområden beträffande vilka några mera betydande ombyggnadsbehov inte kan väntas uppkomma under över­skådlig framlid. Förköpsinstitulet utformades med utgångspunkt i dessa allmänna bedömanden. Eftersom ell av huvudsyftena med en kommu­nal förköpsrätl skulle vara att underlätta för kommunerna att i mycket god tid, dvs. innan några mera betydande prisstegringstendenser med an­ledning av förväntningar om tätbebyggelse slagit igenom, förvärva mark som bjuds ut på öppna marknaden och ligger inom kommunens intresse­område, ansågs det inle lämpligt alt ställa upp så stränga krav på aktua­litet i fråga om markbehov som gäller enligt den nuvarande expro­priationslagstiftningen. Vid utformningen av reglerna anknöts i stället lill elt av markulredningen år 1949 framlagt förslag till ändring i ExL.

Vid prövningen av om förutsättning föreligger all utöva förköpsrätl enligl 1 § förköpslagen skall inriktningen av den kommande samhälls­utvecklingen och behovet av mark för olika ändamål bedömas. Depar­tementschefen anförde härom följande.

Är det fråga om ett område beträffande vilket generalplan upprät­tats och antagils av vederbörande kommunala organ och är den aktuella marken enligt planen avsatt för bostads- eller industribebyggelse eller så­dana ändamål som trafikleder, allmänna platser, fritidsområden m. m. bör förulsällning för all utöva förköpsrätl i allmänhet föreligga. Be­dömningen bör ulfalla på samma sätt om området i antagen regionplan avsatts för angivna ändamål. Skulle stadsplan eller byggnadsplan för området vara under utarbetande bör delta förhållande kunna utgöra till­räcklig grund för kommunen alt få förköpsrätl lill den mark som planen är avsedd alt omfatta. Även om planläggningsarbetet ej fortskridit så långt atl vare sig general- eller regionplan upprättats eller förslag till detaljplan föreligger, bör förköpsrätl kunna utövas om marken med hänsyn till belägenhet och kommunens utveckling kan antas behövas

Prop. 1971:122

23

för ifrågavarande ändamål. Anspråken på den sannolikhelsbevisning som kommunen har alt prestera för att få inträda genora förköp bör inle få sällas alltför högt. Elt påstående som inte är underbyggt av någon ut­redning att viss mark krävs för tätbebyggelse är å andra sidan givetvis inle tillräckligt. Lämpligt underlag för bedömningen i sådana fall då varken översiktliga eller detaljerade planer föreligger kan vara t. ex. be­folkningsprognoser, bostadsbyggnadsprogram eller industriutvecklings­planer.

Del ansågs inte finnas någon anledning all utöver vad som ligger i det sagda begränsa förköpsrätten med hänsyn tUl den lid som kan komma atl förflyta tUl dess marken exploateras. Om utvecklingen med tillräck­lig grad av sannolikhet kan överblickas för avsevärd lid framåt, får för­köp ske även om det skulle dröja lång lid innan ändringen i markens användning blir aktuell.

2.1.2. Utredningen. Utredningen behandlar inledningsvis del nutida samhällsbyggandets struktur och omfattning. Därvid fram­hålls all den tekniska utvecklingen har gått starkt framåt, inte minst i fråga om kommunikationer, och alt människornas anspråk på trivsam­ma bostads- och arbetsmiljöer samtidigt har ökat. Både planeringsmyn­digheter och byggherrar har därför ställts inför tvånget alt tillgodose behov och önskemål åt vilka man tidigare inte ägnade större uppraärk­sarahet. Della har tvingat fram en omfattande planering efter nya vUl­kor och önskemål. Trafiklederna har fått en starkt styrande inverkan och större serviceinrättningar, såsom affärscentra, skolor och sjukhus, intar en framskjuten plats. Krav på lekplatser, parker och andra friom­råden samt ökade utrymmesbehov för olika ändamål har medfört all själva huskropparna numera i regel tar upp en mindre del av bebyg­gelseområdena än tidigare. För atl genomföra en rationell trafikplane­ring måste man ibland ta i anspråk även mark inom byggnadskvarter genom att förlägga trafikområden och trafikanordningar av olika slag över eller under byggnaderna. Dispositionsrätten till marken behöver därför kunna skiktas i flera plan. Även många andra behov, exempelvis beträffande vallenförsörjning, avlopp, uppvärmning, biluppställning och varudistribution, tillgodoses i många fall bäst genom större för flera fastigheter gemensamma anordningar. Allt della gör alt man inte längre kan betrakta bebyggelsen inom varje fastighet som en enhet för sig. Ut­redningen framhåUer all planläggning och byggande numera lar sikte inle bara på att skapa lämpliga fastighetsenheler ulan också och kanske i första hand på alt kvarteren skall bli lämpliga bebyggelseenheter. I växande grad får man också räkna med större enheter än kvarter. För­ändringar i byggnadstekniken beträffande såväl bostadshus som indu­stribyggnader samt kraven på trivsamma bostads- och arbelsmUjöer har haft lill följd alt störte markytor än tidigare behövs för att ändamålet med bebyggelsen skall kunna tillgodoses.

Prop. 1971:122

24

Utredningen belyser med statistiska uppgifter byggnadsverksamhetens tilllagande intensitet och konstaterar under hänvisning till vissa beräk­ningar av 1965 års långtidsutredning och bostadsbyggnadsutredningen all åtskUliga omständigheter talar för att nybyggnads- och anläggnings­verksamheten i landet även framgent kommer alt hållas på en mycket hög nivå. En betydande del av de närmaste årtiondenas nyproduktion av byggnader och anläggningar kommer alt äga rum på områden som inte alls eller i varje fall bara i begränsad omfallning har utnyttjats för bebyggelse tidigare. Det föreligger emellerlid också stort behov av alt förnya byggnadsbeståndet inom delar av tätorterna där det finns äldre bebyggelse och få tiU stånd en Irafikleknisk upprustning av sådana om­råden och förse dem med serviceanordningar av skilda slag. Allt detta gör enligt utredningen att man får räkna med ett betydande nybyg­gande och omfattande nyanläggningar under de närmaste decennierna även inom förat tätbebyggda områden.

Den redovisade utveckluigen innebär enligt utredningen alt behovet av mark och utrymme för samhällsbyggnadsändamål fortlöpande ökar starkt. Trots att landet är glest befolkat medför lälortsexpansionen re­gionalt och lokalt en rad svårbemästrade och svårlösta problem, inle minst vad gäller möjligheterna att tUlgodose det växande markbehovet och sörja för all tillgängliga markresurser disponeras på ändamålsen­ligt sätl. Den areella tUlväxten av tätorternas bebyggelse är i regel be­tydligt större än befolkningsökniingen, främst beroende på en genom välståndsutvecklingen höjd utrymmesstandard. Som ett mått på det ekonomiska värdet av den mark som används för bebyggelse anför utredningen alt råmarkskostnaden för elt års bostadsbyggande om 100 000 lägenlteter uppskatias tUl ca 200 milj. kr., räknat i 1967 års priser. Markkostnaderna för kommersiell bebyggelse torde vara betyd­ligt större, bl. a. beroende på alt. sådan bebyggelse i stor utsträckning sker inom områden som redan i. dag utnyttjas för tätbebyggelse. TUl markkostnaderna för själva husbyggandet och de anordningar som hör till bebyggelsen bör vidare läggas kostnaderna för mark för vissa trafik-anordningar och större friområden m. m.

Utredningen diskuterar härefter kommunernas behov av befogenheter med avseende på tätbebyggelsemark samt nuvarande möj­ligheter att tillgodose detta behov. Ett samhällsbyggande av den art och omfallning som beskrivits nyss för oundgängligen med sig kostna­der tUl så betydande belopp all de inte kan undgå att påverka sam­hällsekonomin totalt sett. Både rned hänsyn härtill och tiU kravet på ändamålsenlig bebyggelse är det enligt utredningen nödvändigt atl verk­samheten kan planläggas och genoraföras rationellt. En grundläggande förulsällning för all så skall kunna ske är alt mark står lUl förfogande för avsett ändamål på räll plats och vid planerade tidpunkter. Utred­ningen erinrar i detta sammanhang om att statsmakterna förbereder

Prop. 1971:122

25

en mera målmedveten riksplanering som syftar tUl en från hela landets synpunkt önskvärd lokalisering. Mot denna bakgrand anser utredningen alt kommunerna måste ha så vittgående befogenheter med avseende på tälbebyggelsemarken och dess utnyttjande alt de kan bestämma när bebyggelse skall komma tUl stånd inom olika delar av samhäUet och i samband med bebyggelseplaneringen påverka bebyggelsens utform­ning. Det är vidare angeläget att kommunen kan förfoga över mark på sådant sätt alt förutsättningar skapas för priskonkurrens i byggnads-produktionen och alt rationella produktionsformer gynnas. Kommu­nen måste också ha möjlighet atl på elt smidigt sätt tillgodose krav på skiktning av dispositionsrätten tiU fastigheterna i flera plan, utförande av gemensamhelsanläggningar o. d. Utredningen framhåller vidare alt det är vUctigt att kommunen kan ingripa inle bara när nya markområ­den skall las i anspråk för bebyggelse och när mera omfattande sane­ringsåtgärder e. d. skall företas. Kommunen bör ha möjlighet alt styra utvecklingen fortiöpande, så atl angelägna önskemål om förbättringar i stadsplanestandard, frilidsutrymmen, friylor etc, som inle kan tUl­godoses annat än i ett större sammanhang, inte hindras eller fördröjs, vilket kan bli fallet om saneringsingripanden sker punktvis i befintlig tätbebyggelse.

Utredningen erinrar om atl kommunerna redan nu har åtskilliga be­fogenheter när det gäUer alt reglera tillkomsten och vidareutvecklingen av tätbebyggelse. Koimnunen kan sålunda ta initiativ till och ombe­sörja såväl förstagångsplanläggning för bebyggelse som ändringar i existerande bebyggelseplan. Kommunen handhar också förmedlings­verksamhet i fråga om statliga bostadslån, vilket ger den vissa möjlig­heter alt påverka samhäUsbyggnadsprocessen. Vidare kan kommunen i åtskilliga situationer skaffa sig nödvändiga befogenheter med avse­ende på marken tvångsvis genom att utöva förköpsrätt eller genom expropriation. Bortsett från förköpsrätten, vars användbarhet begrän­sas av alt den inle kan ulnylljas annat än när markägaren friviUigt har avyttrat sin fastighet, är alla de medel som står till kommunens förfogande företrädesvis inriktade på situationer när ell råmarksområde exploateras eller när redan tätbebyggda områden omedelbart eller inom en nära framtid skall förnyas eller byggas om. Det kan enligt utred­ningen ifrågasättas om de ens i sådana situationer fungerar fullt till­fredsställande från samhällsbyggandets synpunkt. Vad gäller förhål­landena mellan de tillfällen när nyexploalering eller mera omfattande saneringsåtgärder skall genomföras anses nuvarande lagstiftning, trots de påtagliga förbättringar som successivt har tUlskapals, inle ge till­räckliga möjligheter alt påverka och styra bebyggelseutvecklingen. Della har hittUls i första hand drabbat de största städerna, men med den snabba takt som kännetecknar urbaniseringen i dagens Sverige torde samhällsutbyggande och stadsförnyelse under de närmaste årtiondena

Prop. 1971:122

26

bli en första rangens angelägenhet för elt stort anlal tätorter i landet.

Enligt utredningen står två möjligheter tUl buds för att tUlgodose kommunernas behov av ökade befogenheter med avseende på lälbebyg-gelsemark. Den ena är alt kommunerna genom lag generellt får sig lUl­försäkrade erforderliga befogenheter i fråga om all mark inom bebyg-gelseområden eller i fråga om mark inom tätbebyggelse av viss typ. Den andra är alt kommunerna förvärvar den mark som behövs och då även får möjlighet alt tvångsvis förvärva äganderätt till marken.

Metoden alt genom generella lagregler tillförsäkra kommunen erfor­derliga befogenheter i fråga om marken har enligt utredningen den för­delen alt den stäUer sig relativt förmånlig från kommunal investerings-synpunkt. Lagreglerna om kommunernas befogenheter med avseende på mark som är avsedd för lätbeb)'ggelse är eraeUertid redan nu mycket omfattande och svåröverskådliga. Åtgärder som går ut på att yllerli­gare vidga och komplicera de raånga specialbestämmelserna på området skulle otvivelaktigt göra regelsystemet ännu svårare alt överblicka och orsaka många tolkningsproblem. Vidare växlar behovet av befogenheter från fall lill fall. För all fylla sill syfte borde därför en lagstiftning av denna karaktär utformas så att den ger kommunen möjlighet alt på­lägga viss eller vissa fastighetsägare förpliktelser som inle vilar på öv­riga fastighetsägare i kohimunen, I så fall torde det emellerlid visa sig nödvändigt alt ge fastighetsägare och andra som lider skada lUl följd av åtgärderna räll tiU ersättning. Trots detta skulle kommunens åtgär­der i många fall mötas av stark ovilja hos dem som drabbades av dem. Vidare skulle administrationen av reglerna bli omfattande och svårbe­mästrad. Nödvändigheten av att i lagen noga avgränsa de fall där in­gripande får ske gör dessutom alt lagstiftningens effektivitet kan betviv­las. De nu anförda skälen talar enligl utredningen för att man om möj­ligt bör söka sig fram på andra vägar när det gäller all tillförsäkra kom­munerna de befogenheter som krävs för att lösa bebyggelseproblemen.

Metoden alt kommunen förvärvar den mark som behövs och får exproprialionsmöjlighet för ändamålet erbjuder enligt utredningen up­penbart inte lika stora lagstiflningstekniska svårigheter men ställer, om den skall genomföras konsekvent., stora krav på kommunemas ekonomi. Kommunerna förvärvar redan nu mark för samhällsbyggande i väsentlig omfattning. Av de uppgifter om kommunernas inköp av fastigheter som raarkpolitiska utredningen har redovisat (SOU 1964: 42 s. 12) framgår all kostnaderna för fastighetsför/ärv under åren 195860 motsvarade orakring 10 "/o av koraraunernas totala investeringar. För åren 1960 62 ökade andelen tUl omkring Ifi o/o. År 1962 redovisades i den offici­ella statistiken kommunala inköp av fasligheter för drygt 410 mUj. kr. Under de därpå följande åren har kommunernas utgifter för fastighets­köp praktiskt taget oavbrutet stigit för alt år 1967 uppgå till 1 245 mUj. kr. Ökningstakten har varit väsentligt snabbare beträffande reglerings-

Prop. 1971:122

27

och saneringsfastigheter än beträffande övriga fastighetstyper. Ulgifler­na för förvärv av sådana fastigheter uppgick sålunda år 1964 tUl 96 milj. kr. och år 1968 tUl 352 milj. kr. Kommunernas fastighetsförvärv avser emellerlid alltjämt tUl övervägande del råmarksområden. Ett i många fall trängande ombyggnadsbehov i tätorter och områden med äldre bebyggelse gör dock att man får räkna med en fortsatt stark ök­ning av de förvärv som avser fastigheter i redan tätbebyggda områden.

Det förhållandet att en aktiv inköpspolilik från kommunernas sida vad gäller mark som behövs för samhäUsbyggnadsändamål ofrånkomli­gen för med sig dryga omedelbara utgifter innefattar enligl utredningen inte något avgörande argument mot en sådan politik. Erfarenheten har visat all en svag kommunal markberedskap ofta medför olyckliga kon­sekvenser såsom markprisslegringar, lokalisering av nya stadsdelar till områden som är lättast åtkomliga och inte till områden som är lämp­liga från andra synpunkter, överexploatering, konlorisermg av stadsde­lar som tidigare utnyttjats för bostadsändamål etc. De markägare som genom saneringsplaner får sin bebyggelserält ökad vill gärna punkt-planera sina tomter så snart som möjligt. De markägare åter som får sin bebyggelserält minskad försöker i stället uppskjuta plangenoraföran-det så länge som möjligt genom atl reparera och bygga ora sina hus. När markägandet är splittrat blir det därför svårt att åstadkomma önskvärd planmässighet i stadsförnyelsen.

Utredningen erinrar om all slalsmaklema nyligen har uttalat alt den kommunala markpolitiken bör inriktas på förvärv av mark i så stor om­fattning all kommunema får dominerande inflytande över de marktill­gångar som inom Överskådlig tid kan beräknas bli tagna i anspråk för samhäUsbyggandet samt att markberedskapen bör innebära atl mark säkerställs för minst tio års byggande (prop. 1967: 100 s. 179, SU 100 s. 22, rskr 265). Ett sådant samlat markägande gör det enligt utredning­ en möjligt alt bygga tUlräckligt stora enheter och att genomföra ny-exploateringen eller stadsförnyelsen på elt rationellt sätl. Bl. a. ökas kommunens möjligheter alt på lämpligl sätl samordna byggnadsverksam­heten i vad avser gemensamhelsanläggningar, skiktning av förfogande­rätten över fastigheterna i skUda plan osv. Den omständigheten atl mar­ken vid planläggningen är i en ägares hand medför vidare att värde­minskningar på viss mark uppvägs av motsvarande värdeökningar på annan mark. Risken att förluster drabbar enskilda vid genomförandel av en ändrad bebyggelseplan minskar avsevärt liksom möjligheterna för enskUda atl slumpvis göra stora vinster på grund av ökad byggnadsrätt.

Utredningen framhåller att kommunerna bör förvärva mark inte bara inom ytterområden utan också inom redan bebyggda områden, även så­dana med centralt läge. För att kunna styra bebyggelseutvecklingen inora sådana områden behöver kommunerna i myckel god tid förbereda sane­ringsåtgärderna och ha säkerhet för att det uppgjorda programmet kan

Prop. 1971:122

28

genomföras. Inte sällan föratsätter detla att marken kan förvärvas på tidigt stadium. Områden med centramkaraklär har en särskild förmåga att attrahera verksamheter, människor och trafik, vilket skapar ett återkommande ombyggnadsbehov. Kommunerna har därför enligt ut­redningen i fråga om sådana områden etl välgrandat behov av alt för­värva marken i god tid innan ombyggnadsålgärderna aktualiseras. Elt motsvarande behov av markförvärv finns beträffande områden med äldre bostadsbebyggelse utanför den egentUga stadskärnan. Behovet hän­för sig i detta avseende företrädesvis till områden bebyggda med fler­familjshus. Intresset av markföriärv inom områden med egnahemsbe­byggelse är i regel avsevärt uttunnat och torde knappast göra sig gällan­de tillräckligt starkt annat än när sådana områden är i behov av genom­gripande fömyelse eller behöver las i anspråk för helt nya ändamål.

Kommunägd mark kan utnyttjas på flera olika sätl. Vid behandlingen av den kommunala markpolitikens inriktning har från statsmakternas sida uttalats att kommunema sedan de förvärvat mark och ställt den i ordning för bebyggelse helst inte bör sälja marken utan företrädesvis upplåta den med tomträtt. Härvid har påpekats bl. a. alt tomlrätlsupp-lålelse erbjuder betydande fördelar just i de expansiva kommuner där en aktiv markpolitik är mest angelägen. För kommuner som en gång salsal stora summor på markförvärv för nyexploalering eller ombygg­nadsåtgärder kan det enligt utredningen vara klokt alt inte släppa det grepp om bebyggelsen som de därigenom har skaffat sig. Toralrättsin-stilulet ger goda möjligheter att förverkliga en sådan målsättning. Också från den enskUdes synpunkt kan tomträtten erbjuda fördelar. Om sam­häUsbyggandet skall kunna genomföras på ett ändamålsenligt sätt måste markägarintressena underordna sig helhetens intresse. Var bebyggelse­rätten kommer atl öka eller minslca beror därför ofta på omständigheter som fastighetsägarna inte har möjlighet all påverka. Om marken är upplåten med tomträtt neutraliseras de verkningar den förändrade be-byggelserällen får för markvärdena. Inom områden där bebyggelserällen och därmed också markvärdet minskar kan lomlrältshavarna påkalla sänkning av avgälden, medan det inom områden där bebyggelserätten ökar med stegrade markvärden siom följd finns möjlighet alt höja av­gälden.

Det kan alltså enligt utredningen anses fastslaget att kommunernas behov av ökade befogenheter i fråga om tälbebyggelsemark bäst till­godoses genom alt de skaffar sig äganderätt till den mark som behövs och får exproprialionsmöjlighet för ändamålet. Vid den översyn och komplettering av expropriationsreglerna som betingas här­av bör inle minst prövas i vad mån det genomgående rält stränga krav på aktualitet i fråga om markbehov som f. n. upprätthålls i expropria­tionslagstiftningen är förenligt med önskemålet all behövliga markför-

Prop. 1971:122

29

värv genomförs i god tid innan planerade åtgärder skall komma till stånd.

Bestämmelsen i 1 § första stycket 16 ExL ger kommunerna en om­fattande befogenhet att expropriera mark för blivande tätbebyggelse. Erfarenheterna under den tid som bestämmelsen har gällt är mestadels positiva och det råder enligt utredningen inget tvivel om atl den är elt värdefullt hjälpmedel i den kommunala markpolitiken. Vid den praktiska tiUämpningen har det emellerlid visat sig alt bestämmelsen inle aUlid har varit tUlräcklig för att tUlgodose behovet av mera lång­siktiga markförvärv.

Beträffande mark inom redan tätbebyggda områden är i första hand institutet zonexpropriation av. intresse. Delta är särskilt konstruerat för mera omfattande sladsombyggnadsfall och är ofta elt gott hjälp­medel för saneringssträvanden. Enligt utredningen är instilulel emel­lertid i vissa hänseenden inte tiUräckligt bl. a. med hänsyn till kraven atl det skall vara fråga om ombyggnad på en gång av ell inle alltför obetydligt område och att arbetet skall vara sådani alt det inle lämp­ligen kan ulföras annat än i etl sammanhang. Framlida saneringsarbe­ten kan komma att sträcka sig över lång tid och föratsättningarna för zonexpropriation kommer då inte att vara uppfyllda annat än möjligen i fråga om vissa delar av saneringsområdel. Önskemålet att kommu­nen under mellantiden har tillräckliga befogenheter beträffande åt­minstone den del av marken som inom överskådlig lid ell eller elt par decennier skall bli föremål för mera omfattande och från all­män synpunkt betydelsefulla ålgärder är i dessa fall inle mindre ulan snarare mera markerat än vid en samtidig ombyggnad av hela området. Trots all kravet på aktualitet tolkas tämligen liberalt vid tillämpning av nuvarande bestämmelser om zonexpropriation lorde del knappast kunna tänjas ut över den längre tidrymd som det här kan bli fråga om. I än mindre grad kan detta ske vid tillämpning av övriga bestämmelser i ExL och BL som ger kommunerna befogenhet all la i anspråk mark inom tätbebyggda områden för samhällsbyggnadsändamål. Dessa be­stämmelser tar nämligen sikte på omedelbart aktuella behov och avser dessutom i allmänhet ganska utpräglade specialfall. Av dessa skäl före­ligger enligt utredningen elt klart behov av alt vidga räckvidden för bestämmelsen om zonexpropriation eller ersätta den med andra be­stämmelser som tillgodoser de angivna önskemålen.

Behovet av bestämmelser om expropriation för lälbebyggelseända­mål kan enligt utredningen inle bedömas enbart mot bakgrand av de fall när kommunerna behöver förvärva mark för att trygga förverkli­gandet av samhäUets intentioner på längre sikt i fråga om bebyggelse­utveckling och markutnyttjande. Exproprialionsmöjlighet måste finnas . även i mera utpräglade specialfaU, avseende bl. a. ålgärder eUer före-

Prop. 1971:122

30

lag som skall komma till slånd omedelbart eller i en nära framtid. Praktiskt taget samtliga nu gällande expropriationsbeslämmelser som koraraunerna har tUI sitt förfogande tar sikte på ålgärder eller företag som aktualiseras just i stadsbyggnadssammanhang och är av sådan be­tydelse atl exproprialionsbefogenhet för ändamålet inle kan undvaras. Också beträffande dessa bestämraelser fiims vissa reformbehov vilka dock i huvudsak avser detaljfrågor.

Mot bakgrund av det anförda lägger utredningen fram förslag tUl allmänna och speciella bestämmelser om expropriation för vissa tät­bebyggelseändamål. De allmänna bestämmelserna återfinns i 2 kap. 1 § och de speciella bestämmelserna i 2 kap. 2 § AExL.

Utredningen framhåUer att huvudsyftet med bestämmelser om kom­muns befogenhet att expropriera för lälbebyggelseändamål är att göra del möjligt för kommunerna alt i tillräckligt god tid skaffa sig den rådighel över tätbebyggelsemark som behövs för alt de skall kunna full­göra sina vUctiga mark- och bostadspolitiska uppgifter. Det är enligt utredningen önskvärt alt bestämmelserna om expropriationsrätt över lag ges en mera generell avfattning än f. n. Den dynamik som präglar utvecklingen inom samhäUsbyggandet medför att bestämmelser som tar sikte på vissa noggrant angivna situationer ganska snart kan komma all framstå som otillräckliga eller nnt av föråldrade. Delta medför krav på reformer med korta mellanram och leder till ett svåröverskådligt regelsystem. Även rent sakliga skäl lalar enligl utredningen starkt för att bestämmelserna om kommuns expropriationsrätt bör få en relativt vid avfattning. Kommunernas markbehov gör sig gällande i en mång­fald situationer och de förelag vilkas genomförande skall kunna tryg­gas genom bestämmelserna är av skiftande slag. Vidare gäUer att be­hoven kan vara omedelbart akl.ueUa eller ligga förhållandevis långt fram i tiden. Nuvarande stränga aktualitetskrav kan inle upprätthållas för framtiden om expropriationsmöjlighelen skall kunna vara till hjälp för kommunerna även när det gäller att sörja för alt deras intentioner på längre sikt i fråga ora markanvändning och bebyggelse kan genom­föras. Beträffande företag som i nuläget kan beskrivas bara i stora drag bör exproprialionsmöjligheten garantera kommunen tillräcklig valfrUiet från såväl miljömässiga som tekniska och ekonomiska synpunkter när tiden för planläggning inträder. Utredningen anser del med hänsyn till kommunernas ledande och styrande uppgift i fråga om markanvänd­ning och bebyggande nödvändigt att expropriationsbestämmelserna ut­formas så all kommunerna får företrädesrätt tUl mark och utrymme som behövs för tätbebyggelse eUer därmed sammanhängande anord­ning. Genom reglerna om tomlrättsexpropriation och förköpslagen har kommunerna fått viss sådan företrädesrätt. Förköpsrätten bör emeller­tid kompletteras med möjlighet fiir kommunen alt expropriera mark då förköpspriset framstår som orimligt högt.

Prop. 1971:122

31

I fråga om råmarksområden bör enligt utredningen för expropria­tionsrätt inle krävas annat eUer mera än att den aktuella egendomen förr eller senare kommer att behöva tas i anspråk för tätbebyggelse, eller med andra ord att egendomen Ugger inom kommunens utvecklings-riktning. En uppgift från kommunen att den avser alt upplåta mark med tomträtt bör i regel vara tillräcklig och onödiggöra övrig bevis­ning. Motstående allmänna eUer enskilda intressen kan givetvis ibland vara av sådan styrka atl en expropriationsansökan inle bör vinna bifall. Utredningen anser det emeUertid inle behövligt alt i lag utlryckUgen begränsa expropriationsbefogenhelen med tanke härpå. Den avväg­ning som måste göras i dessa situationer, bl. a. med hänsyn till före­liggande jordbruks- och skogsbraksintressen, får förutsättas komma till slånd inom ramen för den allmärma bedömning av expropriationens behövlighet som Kungl. Maj:t skaU göra. Denna prövning avses liksom f. n. bli föregången av remissförfarande, varvid såväl markägare och andra intressenter som vederbörliga myndigheter får tUlfälle att fram­föra sina synpunkter. Kommunerna bör även framdeles själva, få av­göra om exproprierat markområde skall överlåtas vidare eller upplåtas med tomträtt, såvida inte expropriation har medgetts för sistnämnda ändamål. Den gällande bestämmelsen om tomträttsexpropriation, som tillskapats i syfte alt främja tomlrättsinstitutets användning, har på kommunalt håll tillmälls betydande värde. En motsvarighet lill denna bör därför ingå bland de allmänna exproprialionsbestäraraelserna.

I fråga om områden med befintlig tätbebyggelse är kom­munens intresse i första hand inriktat, föratom på situationer när ell ianspråktagande aktualiseras av omedelbart förestående ålgärder, på områden där mera omfattande ombyggnads- eller anläggningsåtgärder beräknas komma till stånd inom elt eller elt par decennier. Såvitt gäl­ler dessa redan tätbebyggda områden anser utredningen, bl. a. med hän­syn till de betydande investeringar som kan ha gjorts i byggnader och rörelser m. m., att författningstexten bör utformas i överensstämmelse med sålunda föreliggande behov. Någon planläggning i detalj bör inle fordras men väl en linje i kommunens framtidsplanering, uttryckt t. ex. i principprogram, som styrks av en långsiktig markpolilik. Utredningen anser all man bör kunna ulgå från alt kommunerna omsorgsfullt prö­var vilka vägar som är bäst framkomliga, när del gäller så svåra pro­blem och vanligen mycket betydande kostnader som är förenade med ombyggnad och förnyelse av äldre sladsparlier.

Mot bakgrund av vad som sålunda har anförts föreslår utredningen all expropriation skall få ske för tomträllsupplåtelse eller eljest för alt främja tillkomsten av tätbebyggelse eller därmed sammanhängande an­ordning eller befordra utvecklingen av sådan bebyggelse. För expro­priation inom tätbebyggt område föreslås som ytterligare föratsättning

Prop. 1971:122

32

skola gälla, att det med skäl kan antas att området inom överskådlig tid kommer alt beröras av byggnads- eUer anläggningsålgärder som är av väsentlig betydelse från allmän synpunkt eller att det tUl främjande av planmässigt byggnadsskick eller av annan därmed jämförlig orsak är angeläget alt kommunen får rådighet Över egendomen.

Utredningen diskuterar tanken att införa regler som ger ägaren av den exproprierade marken företräde vid tomträllsupplåtelse, antingen genom etl slags optionsrätt eUer genom begränsning av exproprialionen alt avse enbart marken och inte byggnaderna. En lagstiftning av sådan innebörd skuUe emeUertid bli både komplicerad och vidlyftig och utred­ningen tar därför avstånd från denna tanke. Utredningen säger sig emel­lerlid räkna med all kommunema ändå kommer att i största möjliga utsträckning låta de tidigare fastighetsägarna sitta kvar i egenskap av lomlrättshavare.

Expropriation enligt de föreslagna bestämmelserna bör enligt utred­ningen få genomföras endast till förmån för kommun och, i likhet med vad som f. n. är fallel, avse endast egendom inom kommunens eget om­råde. Ingår kommunen i kommunblock bör den få expropriera även inom området för della block. Ingår kommunen samtidigt i flera block föreslås denna rätt dock inskränkt tUl det block som kommunens hu­vuddel lUUiör.

De nu redovisade expropriationsbestämmelserna, som har lagils upp i 2 kap. 1 § AExL, torde enligl utredningen väl läcka expropriationsrälten enligt 1 § första stycket 7 och 16 ExL samt 44 § och 45 § första stycket BL. Enligl bestämmelserna torde: även kunna inlösas sådan mark som avses med andra lagram i BL. De: kan emellerlid inte ulan olägenhet er­sälta reglerna i 18, 18 a, 41, 41 a och 47 §§ nämnda lag. Dessa innebär nämligen alt inlösen i stor utsträckning kan ske så snart del har kon­staterats atl marken enligt plan (18, 18 a, 41 och 41 a §§) eUer faststäUd lomlindelning (47 §) är avsedd lör det ändamål som anges i lagmm­met. Någon prövning av det kommunala behovels styrka i det sär­skilda fallet görs alltså inte. Det är följaktligen enklare att tiUgripa elt inlösningsförfarande enligt dessa lagrum än atl söka expropriation enligl de föreslagna allraänna bestämmelserna.

En strävan i utredningsarbetet har varit att så långt som möjligt sammanföra bestämmelserna om ivångsinlösen av fast egendom i en lag. De bestämmelser som det nu är fråga ora kan enligt utredningens mening utan olägenhet brytas ul: ur sill nuvarande sammanhang och föras Över till den allmänna expropriationslagstiftningen. I samband därmed kan de i viss mån förenklas och göras mer överskådliga. Be­stämmelserna i 18, 18 a, 41 och 41 a §§ BL är enligt utredningen otvi­velaktigt av stor betydelse för de kommunala strävandena alt enkelt och smidigt skaffa mark för åtskilliga med en ändamålsenlig tätbebyggelse sammanhängande anordningar. De bör därför infogas i den nya lagen

Prop. 1971:122

33

på sådani sätt att expropriation anges få ske även om de föreslagna allmänna bestämmelserna inte är tUlämpliga så snart en kommun begär all inom sitt område få expropriera mark som i fastställd general­plan eller stadsplan avselts fÖr annat än enskUt byggande eller som eljest enligt bestämmelse i planen skall kunna användas för aUmän trafikan­läggning eller allmän ledning. I sistnämnda båda fall bör expropria­lionen i likhet med vad som f. n. gäller endasl få avse förvärv av er­forderlig nyttjanderätt eller servitutsrätt lill området. 18 a och 41 a §§ BL innehåUer också vissa regler om rätt för fastighetsägare alt på­fordra inlösen. I likhet med övriga regler av samma slag bör de slå kvar i BL. Även bestämmelserna i 47 § BL är enligt utredningen otvivelak­tigt av väsentlig betydelse för kommunens möjligheter all genomföra sina intentioner inom tätbebyggt område och bör därför lämpligen in­fogas bland reglerna om tälbebyggelseexproprialion. De nu behandlade speciella exproprialionsgrunderna har lagils upp i 2 kap. 2 § första stycket 1 och 2 AExL.

2.1.3. Reservationer och särskilt yttrande. Utredningens förslag lill be­stämmelser om tälbebyggelseexpropriation är inte enhälligt. Tre av ledamöterna har avgett reservationer och en av experterna har i ett särskilt yttrande anfört vissa synpunkter på förslaget i denna del.

Två av utredningens ledamöter, riksdagsledamöterna Erik[REDACTED_EFTERNAMN] och Birger[REDACTED_EFTERNAMN], anför i en gemensam reservation alt planerad upplålelse med tomträtt enligt deras mening inte bör utgöra separat exproprialionsgrand, vare sig i fråga om råmarksområden eller beträf­fande områden med befintlig bebyggelse. Reservanterna understryker viklen av att kommunema får möjUghet all driva en aktiv markpolitik och förbättra sin markberedskap. De instämmer också med majoriteten i atl ExL och inlösenreglerna i BL inte nu ger kommunema möjlighet all förvärva erforderlig mark på ett tillräckligt tidigt stadium. De delar majoritetens principiella uppfattning atl tillämpningsområdet för bestäm­melserna om expropriation för tätbebyggelseändamål bör ges en allmän avgränsning som omfattar de fall när kommunen behöver förvärva mark för all trygga förverkligandet av samhällets intentioner på längre sikt i fråga om bebyggelseutveckling och markutnyttjande. För expropriation inom tätbebyggt område får därvid förutsättas, att den egendom som expropriationen avser inom överskådlig lid, dvs. inom etl eUer elt par decennier, kommer atl beröras av byggnads- eller anläggningsålgärder.

Reservanterna lar avstånd från förslagel att göra planerad tomt­rällsupplåtelse liU separat exproprialionsanledning och föreslår all den­na grund för expropriation utgår. En sådan ändring skulle raedföra en bättre anknytning till reglerna ora kommunal förköpsrätt i förköpslagen.

1 den allmänna bedömning av expropriationens behövlighel som Kungl.

Maj:t skall företa skall även enligl reservanternas uppfattning inkluderas

2  Riksdagen 1971. 1 saml. Nr 122

Prop. 1971:122

34

huruvida markens överförande i kommunens ägo behövs för att främja tUlkomsten av tätbebyggelse eller därmed sammanhängande anordning eUer befordra utvecklingen av sådan bebyggelse. Den allmänna be­gränsning för expropriationsrättens tillämpningsområde som sålunda för­ordas tillgodoser enligt reservanternas mening samhällsbyggnadsinlressél på elt fullt tUlfredsstäUande sätl, även i tidsmässigt avseende. Bestäm­melsen kommer all möjliggöra expropriation på tidigt stadium i fråga om obebyggd eller glesbebyggd mark i anslulning lill expanderande tät­orter saml beträffande saneringsområden och andra områden där be­hov av all omdana bebyggelsen gör sig gällande.

Reservanterna framhåller alt del enligl nu gällande expropriations­lagstiftning i samtliga fall då expropriationstillslånd söks hos Kungl. Maj:t krävs utredning som visar atl marken behövs för tätbebyggelse-ändamål. Sådan utredning fordras sålunda även när del är fråga om tillämpning av bestämmelsen i 1 § första stycket 16 ExL om expropria­tion av mark som inle är tätbebyggd för upplålelse med toratrält. En­bart uppgift från kommunen atl den avser all upplåta mark med tomträtt är inle tillfyllest. Reservanterna är av den bestämda uppfatt­ningen alt bevisning rörande ändamålet måste vara elt grundläggande och från rättssäkerhetssynpunkt oundgängligt krav även i fortsättningen. Vad majoriteten anför om atl elt generellt och opreciserat besked från kommunen om avsikt atl upplåta mark med tomlräll i öch för sig skall vara tillräckligt och onödiggöra övrig bevisning innebär enligt reser­vanterna ett klart och omotiverat avsleg från gällande principer. En svaghet med förslaget att ha lornlrätlsupplålelse som särskUd grund för expropriation ligger även däri all en kommun som åberopar denna exproprialionsgrund måste långl; i förväg binda sig för alt upplåta den exproprierade marken med tomträtt. Någon valfrihet för kommunen blir det då inte tal om, vilket bl. a. kan innebära kommunalekonomiska konsekvenser. Med majoritetens förslag kan man enligl reservanterna till och med ifrågasätta om Kungl. Maj:ts tillståndsprövning får någon reell mening. Della ter sig särskilt anmärkningsvärt mol bakgrund av atl förslagel om tomträtt som särskild grund för expropriation inle är nödvändigt för all tillgodose samhällsbyggandets krav.

Reservanterna anför även vissa synpunkter på frågan om lämplig­heten av alt upplåta mark med tomträtt. Sådan upplålelse kan i många fall underlätta framlida ändringar i markanvändningen, trafiklekniska omläggningar m. m. Tomträtten medför dessutom all markens värde­stegring till en del tillfaller kommunen. Däremot är del inle så all mark­värdestegringen dämpas eller förhindras, vilket bl. a. markpolitiska ut­redningen har konstaterat. Användningen av institutet tomträtt är också förenat med icke oväsentliga sviirigheter. Sålunda uppkommer problem i samband med framtida sanering om tidpunkten för omreglering helt eller delvis inle sammanfaUer med utgången av uppsägningsperioderna

Prop. 1971:122

35

för aktuell lomträtlsmark. I likhet med motsvarande fall med ägande-rällsmark kan expropriation då bli nödvändig. Vidare är del viktigt atl de periodvis återkommande avgäldshöjningarna inte får en markpris-stegrande effekt. Att reservanterna inte anser att upplåtelse med tomt­rätt skall utgöra separat exproprialionsgrund betyder dock inle alt de är emot denna upplålelseform. Tomträllsinstilutel utgör i många fall ett värdefullt hjälpmedel i kommunernas markpolitik. Grundkravet för expropriation bör emellerlid alllid vara all marken bevisUgen är avsedd att främja tillkomsten av tätbebyggelse eller därmed sammanhängande anordning eller befordra utvecklingen av sådan bebyggelse.

Den Iredje ledamoten, civilingenjören Gustaf Henry[REDACTED_EFTERNAMN], anför i sin reservation all han inle biträder förslaget om utvidgning av möj­ligheterna all expropriera för tätbebyggelse och därmed sammanhäng­ande anordningar. Han erinrar om ell i utredningens direktiv åberopat riksdagsullalande från år 1949, där riksdagen understryker vikten av att en lagstiftning vilken så djupt som expropriationslagstiftningen griper in i den enskildes rältssfär utformas med största möjliga precision. Detta är enligt Hanssons mening ett myckel väsentligt krav, som på ett oroväckande sätt har åsidosatts av majoriteten. Härigenom har väsent­liga enskilda intressen satts på spel utan all behovet därav kan sägas vara på ell övertygande sätl dokumenterat. De kommunala befogen­heterna när det gäller alt reglera tillkomsten och vidareutvecklingen av tätbebyggelse är enligl[REDACTED_EFTERNAMN] synnerligen betydande. Enligl hans me­ning har majoriteten inte övertygande kunnat visa alt dessa befogen­heter inle väl förslår för en kommun som klokt och förutseende pla­nerar sin nyexploalerings- och saneringsverksamhet och i lid .skaffar sig en god markberedskap. Det förhållandet alt vissa kommuner har för­summat sina åligganden i dessa avseenden bör inle få las lill intäkt för atl ge alla kommuner en i del närmasie obegränsad exproprialions­befogenhet lill tätbebyggelsemark. De förutsättningar för expropria­tionstillslånd som förslagel uppställer är så allmänt hållna alt det i prak­tiken knappast krävs annat eller mera än all kommunen anger ell önske­mål alt få förvärva marken genom expropriation.[REDACTED_EFTERNAMN] anser atl majoriteten underskattar den enskilda initiativkraften och förmågan när det gäller saneringsverksamhet. Vidare menar han atl majoriteten över­skattar tomträllsinslilulels värde som instrument för de kommunala strävandena att styra bebyggelseutvecklingen. Han ansluter sig av an­givna skäl inle till det förslag till utformning av 2 kap. 1 § AExL som utredningen lägger fram utan förordar atl bestämmelsen utformas så att den i sak överensstämmer med gällande räll.

En av utredningens experter, advokaten Michael Hernmarck, har i ett särskilt yttrande belyst vissa konsekvenser av utredningens förslag och angell i vilka avseenden han hyser betänkligheter mot den laglek­niska utformningen. Beträffande expropriation för lälbebyggelseända-

Prop. 1971:122

36

mål anför Hernmarck bl. a. atl den fråga som i första hand uppstäl­ler sig gäller i vad mån kommunens möjligheter alt lill sig överföra mark för sådant ändamål bör ytterligare vidgas och i vilken mån den enskUde markägarens möjligheter till medverkan vid utbyggnaden skall beaktas. F. n. är del vanligt alt exploateringen av raark i enskild regi sker i nära samarbele med planmyndigheterna och genomförs genom exploateringsavtal mellan kommunen och markäga­ren, där denne verkställer utbyggnaden och överlämnar den publika marken till kommunen utan vederlag. Av den lagtext utredningen före­slår framgår enligt Hernmarck inte klart ora den enskUdes vilja och för­måga atl genomföra tätbebyggelsen skall beaktas vid prövningen av en expropriationsansökan. Motiven synes inle lämna något utrymme för lillslåndsmyndighelen att avslå en ansökan från kommunen om expro­priation av obebyggd mark av del skälet alt markägaren visar sig äga resurser atl själv förverkliga deri avsedda bebyggelsen. Hernmarck an­ser del därför angeläget att framhålla, all den föreslagna bestämmelsen i 2 kap. 1 § AExL inle är avsedd alt innefatta en alldeles ovillkorlig exproprialionsbefogenhet i fråga, om obebyggd mark. Allmänintresset kan visserligen länkas föranleda alt lillslånd bör lämnas även för del fall alt ägaren har styrkt sin vUja och förmåga atl exploatera raarken. Därvid måste emellerlid de faktorer konkretiseras, som kan föranleda bifall lill framställningen. I annat fall kan enligt förslagets innebörd ansökningen komma all avslås. De i lagförslaget angivna rekvisiten alt tätbebyggelsen skall främjas eller befordras för atl Ivångsinlösen skall medges utesluter således inle all ägarens vUja och förmåga beaktas vid prövningen. Utredningen hade emellertid i detta hänseende bort lämna ell mera vägledande besked än den har gjorl.

Beträffande expropriation för tomträllsupplåtelse erinrar Flernmarck om alt lagrådet vid tillkomsten av bestämmelsen i gällande lag om tomträttsexpropriation bestämt avvisade tanken på ell sådani expropriationsändamål. De skäl som anfördes av lagrådet äger enligt Hernmarck alltjämt sin giltighet. Det är en för expropriationslagstift­ningen i övrigt främmande tanke atl själva formen för en efler ägande-rätlsövergången aktualiserad upplåtelse av marken skall utgöra skäl för tvångsinlösen. Tomträttsexpropriation har inte förekommit i någon nämnvärd omfallning. Della slags inlösen torde i huvudsak ha begärts i fall där konununen tvekat om möjligheten att få medgivande till Ivångsinlösen med stöd av 1 § första stycket 16 ExL i övrigl. Förslagel till 2 kap. 1 § AExL i kombination med den föreslagna värdeuljäm-ningsexproprialionen medför enligl Hernmarck all ägaren av obebyggd mark i praktiken knappast kan värja sig mol kommunens anspråk på att tvångsförvärva mark som är avsedd alt tälbebyggas. Utrymmet för beaktande av ägarens vilja och förmåga all själv bebygga marken blir därmed illusoriskt i en omfattning som inte lorde ha varit avsedd. Vad

Prop. 1971:122

37

beträffar mark som förut är tätbebyggd krävs för expropriationsmed-givande bl. a. att marken inom överskådlig lid kommer aU beröras av byggnads- eller anläggningsålgärder som är av väsentlig betydelse från allmän synpunkt. Dessa rekvisit gäller vare sig marken skall upplåtas med tomträtt eller inle. Del lorde i delta hänseende få antas atl ägarens vilja och förmåga inle skall beaktas, eftersom della exproprialionsfail närmast motsvarar zonexpropriation enligt gällande räll. Inlösen av en­staka fastighet torde i förevarande fall knappast aktualiseras annat än i situationer raotsvarande 45 § BL i dess nuvarande lydelse. Toraträlls-exproprialionen koramer därför atl i fråga om förut tätbebyggd mark sakna självständig betydelse. Delta motsägs inle av utredningens utta­lande, att för medgivande liU expropriation för tomträllsupplåtelse inle skall krävas annat än en uppgift från kommunen all den avser alt upp­låta marken med toratrält. Rekvisiten för toralrätlsexpropriation företer enligl Hernraarck bristande korrespondens med reglerna i övrigl om expropriation av obebyggd resp. förut tätbebyggd mark, vilket torde göra en översyn ofrånkomlig under det fortsatta lagstiftningsarbetet.

2.7.-. Remissytirandena. Förslagel om expropriation för vissa lälbe­byggelseändamål har, då det kommenterats särskUl, moltagils i huvud­sak positivt av bostadssiyrelsen, byggnadsstyrelsen, planverket, länssty­relserna i Jönköpings, Malmöhus, Göteborgs och Bohus, Jämtlands saml Norrbottens län, saneringsulredningen, kommunförbundet, SABO och FSKF. Andra remissinstanser är positiva lill vissa delar av förslagel men kritiska på särskilda punkter. Förslagel avstyrks helt av domänverket. Näringslivets byggnadsdelegation och advokatsamfundet. Kommerskol­legium avstyrker de allmänna reglerna i 2 kap. 1 §.

Till en början redovisas här yttranden av mera allmän räck­vidd. Saneringsutredningen framhåller alt förslaget syftar lill atl ge kommunerna väsentiigt vidgade möjligheter atl expropriera mark för lälbebyggelseändamål och tomträllsupplåtelse. Enligt utredningens me­ning skulle etl genomförande av förslagel i denna del i hög grad under­lätta arbetet med att bygga upp en god kommunal markberedskap för en rationell saneringsverksamhel. De mer långsiktiga markförvärv sora sålunda möjUggörs genom expropriation är även ägnade all underlätta för kommunerna atl föra en markprispolilik som syftar lill stabila pris­nivåer på mark och därmed på sikt lill rimliga bostadskostnader. En framgångsrik markförvärvspolitik av här antytt slag förulsäller att kom­munema har en ä jour hållen och med bl. a. bostadspolitiska målsätt­ningar underbyggd översiktlig planering. FSKF konstaterar med till­fredsställelse alt kommunerna genom förslagel får betydligt bättre möjligheter till Ivångsinlösen för lälbebyggelseändamål och för tomt­rällsupplåtelse än enUgl nuvarande regler. Föreningen påpekar all be­hovet all genoraföra, reglera och omreglera bebyggelse inom tätorter

Prop. 1971:122

38

f. n. kan åberopas som självständigt expropriationsändamål vid alltför sen tidpunkt. För de större kommunerna har vidare de nuvarande regler­na inte gett möjligheter atl förvärva råmark på elt tillräckligt tidigt sta­dium, vilket har lett till alt kommunerna måst förvärva mark tiU priser som i alllför hög grad påverkats av förväntningar om stadsombyggnad, tätbebyggelse etc.

Bygglagutredningen framhåller atl kommunerna behöver vidsträckta expropriationsmöjligheler för alt kunna genomföra angelägna sane­rings- och nyexploaleringsålgärder. Utredningen anser all förslagel i denna del, liksom i fråga om förfarandet, inle går tillräckligt långt. En samordnad översyn av rättsregler rörande planering och rättsregler rö­rande centrala genomförandeinslrument som markinlösen torde enligt utredningen öppna möjligheter all nå längre i dessa avseenden. Utred­ningen har dock i detta sammanhang ingen erinran mol förslagel i den­na del.

Kommunförbundet anför alt den föreslagna utvidgningen av expro­prialionsändamålen förbättrar kommunernas möjligheter atl skaffa sig rådighet över den för samhällsulbyggnaden behövliga marken. Mot bak­grund av successivt vidgade kommunala uppgifter kan del emellertid bli nödvändigt med en fortlöpande anpassning härtill av expropriations­ändamålen. Denna fråga behandlas dock inle närmare av utredningen. Det är enligt kommunförbundet också oklart om lagförslaget ger kom­mun tillräckliga möjligheter all ingripa vid förnyelse av det äldre bo­stadsbeståndet, utöver när del är fråga om ren vanhävd. Del synes angeläget all kommun kan expropriera bostadsfastigheler som är i på­tagligt behov av förnyelseålgärdcr. Samma uppfattning redovisar reser­vanterna i Stockholms stad. Riksbyggen framhåller att förslaget i vissa avseenden kan betraktas som ett minimum av vad som behöver göras. Del är sålunda myckel sannolikt all kommunerna inom en nära fram­tid måste ta ell betydligt större ansvar för saneringsverksamheten. I sam­band därmed kan nu föreslagna expropriationsmöjligheler visa sig otill­räckliga. Med hänsyn lill den allt större förståelse för värdet av en god kommunal markberedskap som märks även på håll där man förut visat tveksamhet inför kommunala markköp torde del redan nu kunna över­vägas, om inle kraven på angivande av markens användning vid kommu­nal expropriation kan mjukas upp.

Länsstyrelsen i Stockholms län anser alt förslaget är otillräckligt för alt främja en lämplig utveckling av tätbebyggelse om det inte kombi­neras med någon form av ekonoraiska stödåtgärder från statens sida exerapelvis i form av markförvärvslån eller tomlrättslån.

Fastighetsägareförbundet ifrågasätter om någon större skillnad före­ligger mellan utredningens förslag och del "radikala grepp" utredning­en avvisar, nämligen att ersätta alla detaljbeslämmelser med en general-

Prop. 1971:122

39

klausul ora alt expropriation får ske så snart ändamålet tjänar "allraänt gagn". 2 kap. 1 § AExL innehåUer skenbart vissa begränsningar i kom­muns räll alt expropriera. Lagrummets "elasticitet" är emellertid sådan atl del är svårt atl inse vilken den verkliga skillnaden är mellan den föreslagna regeln och en regel som tillerkänner kommun obegränsad expropriationsrätt. Den enda gripbara begränsningen synes vara all koraraun inle får expropriera egendom som är belägen helt utanför kom­munen eller kommunblockel. Även Näringslivets byggnadsdelegation framhåller all granderna för tälbebyggelseexpropriation över obebyggd mark har fått en myckel obestämd utformning. Delta lorde innebära risker för alt förlängningar av expropriationstillslånd kommer alt bli be­tydligt vanligare än f. n., eftersom del verkliga behovet av marken för bebyggelseändamål kan förbli ovisst under lång tid när aktuella plan­förslag inte finns utarbetade. De långvariga exproprialionslillslånden innebär redan nu allvarliga olägenheter för berörda sakägare. All ex-proprialionsgrunden nu har utformats så all dessa ölägenheter sannolikt blir betydligt vanligare är oroväckande. Sparbanksföreningen påpekar att del ligger i sakens natur all en fastighets marknadsvärde i hög grad påverkas av etl mer eller mindre klart uttalat hot om expropriation. Redan det förhållandel all kommunernas rält lill expropriation utvidgas kan innebära vådor från kreditgivarnas synpunkt, särskilt om den lag­tekniska utformningen medger tolkningar som växlar från lid lill annan. Enligt advokatsamfundels uppfattning går de föreslagna reglerna ora expropriation för tätbebyggelse långt utöver gränserna för vad som bör kunna motivera expropriation. De kan därför med hänsyn lill rättssäker­heten inle godtas.

Kommerskollegium ansluter sig lill åsikten atl det från planeringssyn-punkl bör vara av stort värde för kommunerna alt kunna påräkna de markområden som avses ingå i en utvidgning eller omdaning av tätbe­byggelsen. Della behöver dock i och för sig inle betyda all en i praktiken oinskränkt rätt till expropriation är nödvändig eller ens önskvärd. Kol­legiet påpekar alt det är oklart i vilken utsträckning nu gällande lagstift­ning inle kan tillgodose kommunernas krav på all tvångsvis kunna lUl-försäkra sig mark. För en grundlig bedömning av denna fråga vore uppgifter om relationen mellan kommunernas markbehov och faktiska markanskaffning av storl intresse. Något sådant material redovisas dock inte av utredningen. Därmed reduceras också möjligheterna till en kor­rekt bedömning av var i den nuvarande lagstiftningen ändringar bör komma lUl stånd för all bäst råda bot på eventuella brister. Det är en­ligl kollegiets mening inle säkert all den nuvarande avgränsningen av kommunernas expropriationsrätt här är den avgörande faktorn. Ulan tvivel erbjuder ju redan nu gäUande lagstiftning mycket vidsträckta möj­ligheter för kommunerna all förvärva mark för lälbebyggelseändamål.

Prop. 1971:122

40

De ekonomiska hinder som i dagens läge kan föreligga för kommun all inlösa mark för della syfte lorde endast i begränsad omfallning kun­na undanröjas genom en utvidgning av expropriationsmöjlighelerna.

Domänverket säger sig anse den föreslagna utomordentligt långl gå­ende uppmjukningen av kraven på en tvångsförvärvssitualion högst be­tänklig och anför härom följande.

Möjligheterna alt bedöraa huruvida markoraråden "förr eller senare" koramer alt exploateras såsom belägna "inom kommunens ulveck-lingsriklning" lorde ofta bli dubiösa på grund av den i begreppet "ut-vecklingsriklning" inbyggda vagheten. Även om i det praktiska fallel en sådan riktning skulle kunna påvisas faktiskt föreligga under viss lids­period, torde risken för omkastningar genom exempelvis ändring av den planerade samhäUsulbyggnadens tekniska och politiska förutsättningar vara stor. Såvitt verket kan förstå, lorde därför möjlighet atl med någon acceptabel säkerhet föratse den framtida utvecklingen av en tätort knap­past föreligga för en större lidrymd än ungefär tio år, vilken uppenbart även varit uppfattningen vid 1967 års raarkpolitiska ställningstaganden.

Även från allmänna närmast samhällsekonomiska synpunkter före­faller enligl domänverket den f(5reslagna utvidgade expropriationsrätten ägnad atl medföra icke önskvärda konsekvenser. Del finns risk för all kommunerna förvärvar egendora i sådan omfattning alt en kostnadskrä­vande utbyggnad av vederbörande kommunala organ blir nödvändig. Della sammanhänger med all kommunerna inför möjligheten all slippa ersätta alla slag av förväntningsvärden, dvs. göra "goda markaffärer", frestas atl söka lägga sig till me:d egendom, vars exploatering ter sig så avlägsen alt projektet i grund och bollen är utopiskt.

InsUlutet för byggnadsforskning anser atl den utformning sora kom­munens allmänna expropriationsrätt har fått i 2 kap. 1 § AExL är så vag och allmänt hållen atl paragrafen ulan närmare vägledande utta­landen måste anses ge upphov tUl minst lika svårbemästrade situationer som kunde länkas uppkomma enligl någon form av fullmaktslagstifl­ning. Den föreslagna forrauleringen synes gå längre än den av stats­makterna angivna aUmänna målsättningen för det markpolitiska hand­landet. Eftersom expropriation gäller ell ingripande i enskild räll borde förutsättningarna för ingripandel vara så klart formulerade som möjligt så alt tUlämpningen inle på elt godtyckligt sätl drabbar enskUda mark­ägare. Institutet anför vidare.

Det kan ifrågasättas om tillämpningen inte skulle bli enklare om be­greppet uiom överskådlig lid hiinfördes såväl till råmark som bebyggd mark. Om uttrycket överskådlig tid avser en tidsrymd av 20 år är del den lidshorisont som vanligen används i en generalplan och dubbelt så lång tid som en sådan plan hittills i allmänhet lorde ha uppehållit kraften av ett handlingsprogram för kommunens utveckling. Lagslad-gandel lorde också vinna i klarhet om del enkelt ullryckles som alt expropriation av mark får ske till förmån för kommun, om den behövs för kommunens utveckling. Detta uttryck bör kunna inrymma tomt-

Prop. 1971:122

41

rättsupplålelse, nybebyggelse och stadsombyggnad. Anmärkas må f. ö., all ullrycket befordra utvecklingen av tätbebyggelse inte utan vidare låter sig förstås som stadsombyggnad.

Ingen kommun torde enligt institutet f. n. ha tillräckliga ekonomiska resurser för att förvärva all bebyggelsemark inom kommunområdel. Detta innebär att man vid markförvärv måste välja meUan olika hand­lingsalternativ. Markförvärv, för vUka inga andra kriterier ges än all de förr eller senare kan komma alt utnyttjas, synes kunna komma all på elt icke överblickbart sätt påverka sladsstrukturen. Behovet av ex­propriation bör därför kunna relateras till någon form av antaget hand­lingsprogram för kommunens ekonoraiska, fysiska och sociala utveck­ling inom en överblickbar tidshorisont. Institutet framhåller vidare all innehav av större markområden, som först i en oviss framlid skall ex­ploateras, medför icke oväsentiiga administrationsproblem för områdets skötsel. Avslutningsvis anför institutet alt förutsättningarna för kom­munens allmänna expropriationsrätt bör preciseras mer för atl möjlig­göra enklare tUlämpning, hushållning med de ekonomiska resurserna och planmässigt handlande i ulbyggnadssammanhang.

Svea hovrätt anser att vad som anförs om atl del för expropriation av råmark skall räcka med all egendomen "ligger inom kommunens ul-vecklingsriktning" innebär atl sälla kraven för lågt. Hovrätten har sam­ma uppfattning i fråga om utredningens uttalande om förutsättningarna för expropriation av områden med befintiig tätbebyggelse.

Planverket, som stöder huvudsyftet med bestämmelserna om expro­priation för tätbebyggelse, anser att utredningen i motiven inle klart har framhållit den översiktliga planeringens betydelse i sammanhanget. Vikten av markförvärvsfrågornas anknytning till den fysiska planlägg­ningens behov måste understrykas. En självklar förulsällning för kom­munernas vidgade möjligheter att förvärva mark för samhällsbygg­nadsändamål bör enligt planverket vara, atl förvärven grundas på plan­mässiga bedömanden och att dessa bedömanden får tillräcklig vidd. I första hand bör de omfatta kommunblocken. TUlgängligt material på ännu vidare bas bör också utnyttjas. Lanlmäteristyrelsen poängterar också kravet på en planmässig utveckling särskilt när det gäller obe­byggda områden och mark som skall upplåtas med tomträtt. Även enligt länsstyrelsen i Jämtlands län bör del krävas all frågan har utretts planmässigt.

Saneringsutredningen anser det svårt alt av motivultalandena få en klar uppfattning om innebörden av de föreslagna reglerna i 2 kap. 1 §. Saneringsutredningen tolkar dessa så atl del är möjligt för kommunen atl expropriera fasligheter inom områden med befintlig tätbebyggelse, där det i enlighet med ell av kommunen uppgjort saneringsprogram krävs att koramunen råder över faslighet för atl genomföra modernise­ring (ombyggnad, upprustning) eller för atl vidta andra med sanerings-

2t    Riksdagen 1971.1 saml. Nr 122

Prop. 1971:122

42

processen förknippade aktiviteter, t. ex. evakuering. Det måste näm­ligen vara av väsentlig betydelse från allmän synpunkt alt kommun som ansvarig för bostadsförsörjningen ges erforderliga möjligheter alt full­göra sina uppgifter i del sammanhanget. Saneringsverksamheten inne­håller så många av varandra beroende moment alt del måste finnas garantier för etl genomförande i lid och rum av ell saneringsprogram för atl detta skall vara meningsfuUt. Även bostadsstyrelsen anser all rekvisiten i 2 kap. 1 § i fråga om redan tätbebyggd mark och motiv­ultalandena till dessa innebär vissa vanskUgheter vid tillämpningen. Sty­relsen anser del angeläget att det av statsmakternas ställningstagande klart framgår att del utöver vid lotalsanering, dvs. rivning cch ny­byggnad är möjligt all expropriera fasligheter inom områden, där det i enlighet med ell kommunalt förankrat bostadspolitiskt handlingspro­gram är erforderligt med ombyggnad eller annan modernisering,

Lantmäteristyrelsen framhåller alt expropriation av tätbebyggt område som regel torde betyda särskUd ekonomisk påfrestning på kommunen. Delta innebär bl. a. all det fraraför allt kommer atl ligga i kommunens intresse all onödig tidsutdräkt i stadsombyggnaden eller saneringen inte uppstår. Med hänsyn bl. a. härtiU synes särskilt expropriationsvillkor med avseende på liden för avsedd ombyggnadsålgärds m. m. vidtagande överflödigt. Dessutora torde kunna ifrågasättas ora del är realistiskt all räkna med elt ålerlösenförfarande efler det alt en bestämd verkställig-helstid på exempelvis bortåt 20 år inle har blivit iakttagen. Om något sådant skulle inträffa torde del bero på särskilda omständigheter som i vart fall knappast längre gör marken intressant för expropriaten.

Frågan om tomträtt skall utgöra separat exproprialionsgrund uppmärksammas i flera remissyttranden. Planverket, som regelmässigt hörs i ärenden angående tomlrätlsexproprialion enligt 1 § första stycket 16 ExL, upplyser all sådana inle har förekommit i någon större ut­sträckning. Under åren 196769 har lill planverket för yttrande remit­terats endasl fem ärenden där denna grund har åberopats. Alt tomt-rättsinstitutet är etl värdefullt markpolitiskl instrument är dock allmänt omvittnat. Användningen av detla institut bör därför främjas och plan­verket tillslyrker förslaget.

Förslaget att tilläranad upplåtelse med tomlräll skall få utgöra sär­skild exproprialionsgrund avvisas; av RLF, Stockholms stad, minoriteten i kommunförbundet och SACO. Svea hovrätt framhåller all del för all underlätta en långsiktig planering och möjliggöra elt rationellt och för invånarna tillfredsställande samhällsbyggande kan vara skäl atl ge kom­munerna viltgående möjligheter all förvärva mark. Frågan är dock om inle den vidgning i förhållande lill nuvarande möjligheter som förslaget innebär är onödigt stor. Enligl hovrättens mening saknas anledning alt som särskild exproprialionsgrund ange upplålelse av mark med tomt­rätt. I vart fall bör tomträttsexpropriation uttryckligen begränsas till

Prop. 1971:122

43

råmarksområden. Även länsstyrelsen i Jämtlands län anser all del före­faller onödigt alt låta planerad tomträllsupplåtelse utgöra expropria­lionsgrund. Upplålelse av mark med tomlräll kan bli aktuell endast i samband med tätbebyggelse. För denna bebyggelseform är expropria-tionsgrunden tätbebyggelse lillräckUg, vare sig del är fråga om råmark eller redan bebyggd mark. Det förefaller dessutom myckel tveksamt om en markupplåtelseform och inle endasl användningsändamålet skall kunna utgöra exproprialionsgrund.

Också länsstyrelsen i Norrbottens län ifrågasätter behovet av regeln om expropriation för upplålelse med tomträtt. Tomlrällsinslilutet, som i och för sig är ell värdefullt hjälpmedel i kommunernas markpolilik, bör i stället utgöra ell korapleraent tUl del i paragrafen uppställda grundkravet för expropriation, nämligen all främja tillkomsten av tät­bebyggelse eller därmed samraanhängande anordning eller befordra ut­vecklingen av sådan bebyggelse. Domänverket finner del oegentiigt atl själva formen för en blivande markupplåtelse efler äganderältsövergång skall kunna utgöra exproprialionsgrund. Inle heller lorde en sådan be­stämmelse vara erforderlig, eftersom möjligheterna lill Ivångsförvärv i detta syfte både nu och framledes synes tryggade inom ramen för övriga expropriationsgrundande ändamål.

Länsstyrelsen i Jönköpings län anser all tomträllsupplåtelse har fått en alltför framskjuten plats som separat exproprialionsanledning och atl en viss samordning med reglerna för den kommunala förköpsrätten är påkallad. Della behöver inte innebära all nuvarande rält stränga krav på aktualitet i fråga ora markbehov upprätthålls i oförändrad omfatt­ning.

Enbart den omständigheten atl en kommun avser all upplåta en fastig­het med tomträtt utgör enligl advokatsamfundet inte elt expropriations­ändamål, som ligger i linje med de allmänna tankegångar som moti­verar Ivångsförfogande över enskild egendom. Om tillstånd skulle kunna beviljas i enlighet med vad utredningen här har föreslagil skulle den enskilde fortsättningsvis mycket sällan ha någon praktisk möjUghet all mot etl kommunalt expropriationsanspråk med framgång försvara sin äganderätt lill bebyggd eller obebyggd mark inom tätbebyggelseoraråde. Kommunens möjligheter atl för upplälelse med tomträtt expropriera obebyggd mark skall enligt utredningen inle vara helt undantagslösa ulan motstående allmänna eller enskilda intressen kan ibland vara av sådan st)'rka alt en expropriationsansökan inle bör vinna bifall. Inne­börden härav belyses dock inle närmare och principen har inle heller avsatt några spår i lagtexten.

Även Svea hovrätt och kammarkoUegiet kritiserar vad utredningen anför om all uppgift om avsikt atl upplåta mark med tomlräll i regel bör onödiggöra övrig bevisning. Kollegiet anför atl elt påslående från

prop. 1971:122

44

kommunens sida om avsikten med expropriationen i vart fall måste framstå som sannolikt.

En positiv inställning till förslaget i denna del redovisas av bostads­styrelsen. Enligl styrelsen bör en uppgift från kommunen atl den avser att upplåta marken med tomträtt vara tillräcklig garanli för atl t. ex, behovet av marken för tätbebyggelse har prövats. Det synes då motive­rat all särskild bevisning vid tomträttsexpropriation av råraark för tät­bebyggelse i regel skall kunna undvaras. Detta torde enligt styrelsen innebära en inle obetydlig tidsvinst. Samma inställning i sak intar läns­styrelsen i Stockholms län, som dock anser all del anförda inle avspeg­las i lagtexten.

Frågan om hänsyn bör las till den enskilde markägarens förulsätlningar, intresse och vilja atl medverka i samhällsulbyggnaden diskuteras; i flera remissyttranden. Näringslivets byggnadsdelegalion vill inte acceptera utredningens ståndpunkt i frågan, i synnerhet som problemet om fördelningen av byggnadsmark/bygg-nadsräll på ett konkurrensneutrall sätt inte har lösts. Tvångsrätter bör enligt delegationen principiellt tiUgripas endasl i lägen där de av lagstif­taren åsyftade resultaten inle kan uppnås på frivillig väg eller där på­visbara missförhållanden råder, jtl expropriation skall få ske mot par­ter, som vill och kan medverka tUl bebyggelseutvecklingen, synes inte kunna motiveras utifrån rent bebyggelsepoliliska överväganden. Del kan inle vara försvarbart all låta e:xpropriationsinslilulel utvecklas så, all del blir ell självändamål, där kommuner efler eget goltfinnande kan byta ul ell företag mol ell annat ulan varje bevisning om att produktio­nen på detta sätt skulle kunna utföras bättre eller billigare än annars. När uppgifter om medverkan vid nyexploalering eller stadssanering framstår som trovärdiga, bör expropriation inle komma i fråga, Tvångs­rält för lälbebyggelseändamål bö:r inskränkas tiU fall, där den enskilde markägaren saknar vilja eUer fömtsättningar att delta i bebyggelsen, resp. lill sådana undantagsfall, då etl så dominerande innehav av god­tagbara exploateringsområden ligger i en ägares hand all etl ingripande kan vara motiverat för all bryta en monopolsituation.

Del kan enligt kommerskollegium inle anses lillfredsslällande alt hän­syn inle tas till markägarens vUja och förmåga all ulföra exploatering­en, särskilt med tanke på all det bör vara av allmänt intresse all om­fattningen av tvångsåtgärderna såvitt möjligt begränsas. Det bör också vara angeläget att undvika all ett enskilt intresse onödigtvis och ulan vägande skäl byts mol ell annat. Även om en bedömning av markäga­rens möjligheter all genomföra en med kommunens planering likvärdig exploatering i vissa fall kan antas ske innan expropriationstillslånd ges, är det önskvärt all en föreskrift härom införs i lagtexten.

Planverket anser alt kommunernas företrädesrätt före den enskilde i fråga om utbyggnad för tätbebyggelse bör klart slås fast i lagtext eller

Prop. 1971:122

45

motivuttalande. Samma uppfattning har SKTF och FSKF saml läns­styrelsen i Malmöhus län.

Enligl lantmäteristyrelsen är expropriation för tätbebyggelse i så hög grad anknuten till allmänintresset och det kommunala behovet av total rådighel över markliUgångarna för samhäUsbyggandet alt tvek­samhet kan anses råda om hänsyn liU markägarintressel bör kunna tas vid prövning av expropriationsansökan. Förtydligande i motiven synes lämpligt. Elt klargörande uttalande i detla hänseende är enligl länssty­relsen i Stockholms län av vikt inle minst för länsstyrelserna i deras egenskap av remissmyndigheter i exproprialionsärenden. Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län och SKTF vill också alt frågan klarläggs i mo­tiven.

Advokatsamfundet erinrar om atl del enligl utredningen är nödvän­digt all utforma exproprialionsbeslämmelserna så all "koraraunerna får företrädesrätt" till mark och utrymme, som krävs för tätbebyggelse och därmed sammanhängande anordning och all del i fråga om råmarks­områden inle bör krävas annat eller mera för expropriationstillslånd än att den aktuella egendomen förr eller senare kommer alt behöva las i anspråk för här avsett ändamål. Om de föreslagna reglerna skall tolkas och tillämpas i enlighet härmed, innebär della enligt samfundet etl kraf­tigt avsteg från nu gällande regler om inlösen enligl BL, enligt vilka den enskildes vilja och förmåga alt själv genomföra tätbebyggelse skall beaktas i tillslåndsärendel utom i de fal! då del gäller omfattande stads­ombyggnad där man utgår från all den enskildes förmåga är otillräck­lig. Kommunernas rätt att expropriera "för fri lomtmarknad" har i nu gäUande lag utformats med tanke på alt enskilda markmonopol skall kunna brytas men inle för alt införa ell kommunall markmonopol. Detla har också kommit till uttryck vid tillämpningen av denna expropria-tionsregel.

2.2. Expropriation för kulturella ändamål

2.2.1. Gällande rätt. Lagregler om skydd för sådan fast egendom som anses särskilt värdefull från kulturell synpunkt finns i flera olika för­fattningar. Inlösenbeslämmelser förekommer i både ExL och BL. Lagen (1960: 690) om byggnadsminnen och lagen (1942: 350) om fornmin­nen innehåller regler som i huvudsak tar sikte på att skydda märklig be­byggelse och fasta fomlämningar.

Lagregler om skydd för enskUda byggnader av kulturhistoriskt märk­lig beskaffenhet infördes år 1942, då lagen (1942: 354) om skydd för kulturhistoriskt märkliga byggnader tillkom. Denna lag ersattes är 1960 av lagen om byggnadsminnen. I dess 1 § föreskrivs att byggnad, som bevarar egenarten hos gången tids byggnadsskick eller minnet av his­toriskt betydelsefull händelse och som med hänsyn därtill är atl anse

Prop. 1971:122

46

som synnerligen märklig, kan förklaras för byggnadsminne av riksanti­kvarien. I samband härmed skall enligl 2 § genom skyddsföreskrifter an­ges i vilka delar byggnaden inte får ändras saml i vUka hänseenden och på vad sätt byggnadens ägare har all sörja för vården av byggnaden. Även kringliggande område kan omfattas av föreskrifterna. Försummar ägaren atl vårda byggnaden i enlighet med föreskrifterna kan han en­ligl 4 § föreläggas atl inom viss tid vidta erforderliga åtgärder, vid även­tyr atl dessa annars utförs på hans bekostnad. Undanlag härifrån gäller dock beträffande åtgärder som med hänsyn lill byggnadens användning och omständigheterna i Övrigl är oskäligt betungande. Den som i strid mot meddelade föreskrifter river byggnad eller vidtar otUlåtna ändringar e. d. kan enligl 17 § fällas till ansvar.

Bestämraelserna i lagen ora by.ggnadsminnen är inle tillräckliga för att trygga ifrågavarande byggnaders värdiga fortbestånd, särskilt när del är fråga om bebyggelse som är i behov av kostsam sanering eller upp­rustning. Därför har vissa, varandra delvis läckande inlösenbestämmel­ser tagits upp i BL och ExL.

Enligt 44 a § BL den s. k. Lex Gamla stan kan kommun i vissa fall berättigas atl inlösa område med äldre bebyggelse, som del av his­toriska eller kulturhistoriska skäl. är angelägel att hålla i värdigt skick. Som förulsällning för inlösen gäller all fråga har väckts om atl anta eller ändra stadsplan för området samt all bebyggelsen är vanvårdad eller annars företer så väsenlliga brister atl genomförandet av en lämp­lig stadsplan försvåras. Vidare krävs atl de åtgärder som påkallas inte lämpligen kan vidtas annat än i ell samraanhang. TUlstånd till inlösen lämnas av Kungl. Maj:t, som därvid bl. a. har all la skälig hänsyn till markägares önskemål atl förena sig med kommunen om åtgärderna och till gjorda utfästelser att bidra till deras genomförande. Inlösen kan om-falla både mark som berörs av åtgärderna och annan inom området eller i dess omedelbara närhet belägen mark, för vars ändamålsenliga utnyttjande åtgärderna kan väntas bli av väsentiig betydelse. Skulle mar­ken redan vara i kommunens ägo, kan i samma ordning lösas särskild rätt som besvärar marken.

Enligt 1 § första styckel 12 ExL, som fick sin nuvarande lydelse i samband med tillkomsten av 44 a § BL, kan expropriation ske för att bevara kulturhistoriskt synnerligen märklig bebyggelse eller synnerligen märklig fast fornlämning, som inte kan tryggas på annat sätl, eller be­reda erforderligt utr)'mme däromkring. Fråga om expropriation enligl 1 § första stycket 12 får enligt 108 § andra styckel väckas endast av riksantikvarien. Expropriation får vidare enligt samma lagrum äga rum endast lill förmån för staten, kommun eller sådan förening eller stiftelse vars huvudsakliga uppgift är ägnad kulturminnesvård och som kan på elt betryggande sätt ansvara för egendomen.

Prop. 1971:122

47

2.2.2. Utredningen. De gällande bestämmelserna om expropriation för kulturella ändamål bärs enligl utredningen obestridligen upp av starka behov. Del är emellertid knappast lämpligl alt exproprialionsbefogen­het för dessa ändamål skall behöva grundas på bestämmelser på olika håll i lagstiftningen. Utredningen anser del därför naturUgt och lämpligt all i första hand bestämmelserna i 1 § första stycket 12 ExL och 44 a § BL vUka enligt sin ordalydelse lill stor del täcker var­andra får sin plats i ell och samma lagrum. Inför en sådan reform diskuterar utredningen särskUl vissa detaljer i beslämmelsernas utform­ning.

Föremålet för bebyggelseexproprialion enligt ExL är "kulturhistoriskt synnerligen märklig bebyggelse". I 44 a § BL begagnas ullrycket "äldre bebyggelse, som del av historiska eller kulturhistoriska skäl är angeläget all hålla i värdigt skick". De inbördes olika formuleringarna är emel­lertid huvudsakligen laglekniskt betingade och torde sakligt sett knap­past kunna las till intäkt för all graden av märklighet hos bebyggelsen skaU bedömas efler väsentligt skilda normer enligl de olika lagrummen. Vad beträffar regeln i ExL framhålls all dess särskilt restriktiva ut­formning synes ägnad att onödigtvis tynga och komplicera utredningen i expropriationsärendena. Frågan om expropriationstUlstånd är moti­verat i det enskUda fallet bör kunna prövas utan alltför tyngande jäm­förelser med de rekvisit som gäller enligt byggnadsminneslagen. Det lig­ger enligt utredningen i sakens natur att exproprialionstillstånd inte bör meddelas annat än då åtgärden föreslavas av ell starkt behov.

I 1 § första stycket 12 ExL används uttrycket "bevara" bebyggelsen medan 44 a § BL har uttrycket "hålla i värdigt skick". Ullrycken före­faller utredningen ungefär jämbördiga, men möjligen är "bevara" nå­got mer långtgående. Utredningens förslag till gemensam e.xpropriations-bestämmelse innehåller det sistnämnda uttrycket, men avsikten är inte att göra någon ändring i vad som f. n. faktiskt gäller.

Eftersom utredningen lägger fram förslag till allmänna regler om expropriation med anledning av väntad värdestegring eller nytta saknas enligt utredningen anledning all i delta sammanhang förorda annan avgränsning av e.xpropriationsomrädet än den som nu gäller enligt 1 § första styckel 12 ExL.

Föreskriften i 1 § första stycket 12 ExL att inlösen får ske endasl om bebyggelsen inle kan tryggas på annat sätl anses obehövlig med hänsyn till Kungl. Maj:ts allmänna prövningsskyldighel beträffande be­hovet av expropriationstillslånd. Samma synpunkter gäller i allt väsent­ligt beträffande bestämmelsen i 44 a § BL alt skälig hänsyn skaU las lill markägares önskemål atl förena sig med staden om åtgärderna och gjorda utfästelser atl bidra till deras genomförande. Del förefaller utred­ningen inte troligt all Kungl. Maj:t skulle medge expropriationstillslånd i ett läge då den enskUde fastighetsägaren klart visar alt han är i stånd

Prop. 1971:122

48

all vidta erforderliga åtgärder på egen hand eller på etl fruktbart sätl samverka med kommunen vid genomförandet av åtgärderna. Del får anses ligga i sakens natur alt kommunen ofta har ell starkt intresse av att försöka förmå de enskilda fastighetsägarna atl medverka, särskilt med hänsyn till de oftast stora kostnaderna och del ringa ekonomiska utbytet vid sådana särpräglade saneringsföretag som avses i 44 a § BL. Det framstår enligt utredningen som lämpligast alt överlämna ål Kungl. Maj:t att göra en allmän prövning av samtiiga föreliggande omstän­digheter i del särskUda fallel utan alt vara alltför hårt bunden av olika delaljföreskrifter. I praktiken lorde det f. ö. inle bli fråga om någon större skillnad gentemot vad som f. n. gäller.

I fråga om expropriation för bevarande av fast fornlämning anser utredningen någon ändring i vad som f. n. gäUer inte erforderlig. Av skäl som har anförts i anslulning lill reglerna om bebyggelseexpropria­lion anses dock uttrycket "synnerligen märklig" böra ersättas med "märklig".

TUlräckliga skäl kan enligl utredningen knappast anses föreligga atl riksantikvarien skall ha en exklusiv räll alt väcka fråga om expropria­tion. Det synes fullt tillräckligt alt riksantikvarien får tillfälle atl i van­lig ordning avge yttrande i exj)roprialionsärendena, något som lorde komma att ske även ulan särskild föreskrift härom. Inle heller bör riks­antikvariens tillstyrkande uppsläUas som elt oeftergivligt krav, lika litet som detla har gjorts i fråga om de fall som avses med 44 a § BL. Det synes inte heUer nödvändigt atl, såsom f. n., i lagen ange vilka sub­jekt som skall kunna bevUjas ejLpropriationslillstånd. Man lorde enligl utredningen med fog kunna utgå från att Kungl. Maj:t ger tillstånd bara åt sådana subjekt som anses kunna på etl betryggande sätt la hand ora egendomen, de må vara offentliga eller enskilda. I sakens natur lorde emellerlid ligga atl expropriationstillslånd inle annat än undantagsvis kan tänkas komma all medges enskUda. Reglerna i 108 § andra styc­kel ExL föreslås därför inle få någon motsvarighet i AExL.

2.2.3. Remissytirandena. Hyresgästernas riksförbund tillstyrker försla­get. Riksantikvarieämbetet, stadsantikvarien i Stockholm och stadsmiljö­gruppen anser att förslagel inle är tiUräckligt långtgående.

Mot förslagel all sammanföra bestämraelserna i 1 § första stycket 12 ExL och 44 a § BL till elt lagrum finns enligt riksantikvarieämbetet i och för sig intet all erinra. Ämbetet erinrar om atl de föreslagna nya bestämmelserna är avsedda all ge minst lika goda möjligheter lill in­gripande som de nu gällande. Dessa möjligheter är emellertid enligt ämbetet inle tillfredsställande i vad avser äldre bebyggelsemiljöer. I be­greppet äldre bebyggelsemiljö måste numera läggas en vidare syftning än som tidigare har skett. I miljöerna ingår enskilda objekt av starkt varierande värde. TUl mUjöerna måste i förekommande fall också kun-

Prop. 1971:122

49

na räknas obebyggd mark. Del kan visserligen antas, att borllagandel av ordet "synnerligen" i fråga om märklig bebyggelse vidgar området för expropriation i de angivna fallen, men del är ändå osäkert vilka möj­ligheter som ges alt bevara en bebyggelsemiljö i dess helhet.

Siadsantikvarien i Stockholm anser att förslagel inle ger tillräckligt skydd för hela miljöer. Han framhåller all det i modern kulturminnes­vård ingår inle bara en strävan alt bevara de kulturhistoriskt värdefulla enskilda byggnaderna inom äldre stadspartier ulan även byggnader av mindre arkilekturhisloriskl värde, som är av stor betydelse för helhe­ten och vilkas bevarande därför också är ytterst angeläget. Detta för­hållande bland mycket annat aktualiserar allt starkare behovet av en samlad speciallagstiftning för byggnadsminnesvården. Bristen på en mer avancerad sådan lagstiftning har under de senaste decennierna visat sig alltmer kännbar. Under 1960-lalet har också i flera europeiska länder med Frankrike som föregångsland en framsynt lagstiftning utarbetats just i syfte all bevara hela stadspartier. Stadsantikvarien fram­för därför som ell önskemål alt frågan om speciallagstiftning för bygg­nadsminnesvården skyndsammast utreds.

Sladsmiljögruppen anser att en genomgående brist är att lagstiftning­en bortsett från Lex Gamla stan riklar in sig på enstaka kultur­byggnader och inle på enhetliga stadsmiljöer. Vidare saknas rivnings­skydd och detta även om områden i stadsplan K-märks. Lex Gamla stan kännetecknas av väsenlliga brister. Ell omfattande och tidsödande arbete måste föregå både en expropriationsansökan och frivilliga av­lal, vilket innebär atl husen hinner rivas innan saneringsarbetet kan på­börjas. S. k. saneringsavlal som träffas med fastighetsägare kan inte åberopas mol ny ägare, varför denne är oförhindrad all riva bebyggel­sen. Det är svårt att planmässigt tillämpa lagen, främst på grund av atl fastighetsägarna kan fria sig från expropriationsanspråket genom anbud att della i saneringsarbelel. Endast om en kommun själv köpei samtiiga fastigheter något som i realiteten är omöjligt bl. a. av eko­nomiska skäl synes del skydd Lex Gamla stan åsyftar kunna upp­nås helt. Gruppen anför vidare bl. a. följande.

Enligt gruppens mening är del numera ej enbart del kulturhistoriska intresset, som behöver tUlgodoses. Det gäller ej enbart atl skapa s. k. kullurreserval ulan atl bevara levande äldre stadsdelar, där människor kan få bo kvar i sin invanda mUjö. Sociala aspekter gör sig med styrka gällande. Sociologiska undersökningar visar alt många människor hellre vill bo i äldre stadsbebyggelse med dess variation och mångfald än i en ny stadsbebyggelse med dess strikta funktionsuppdelning. Dessa män­niskors valfrihet bör respekteras. Trivselfaktorer lorde ha låt vara omälbar betydelse för människornas anpassning och återverka på t. ex. sociala omkostnader. Svårigheter föreligger atl omplacera de i en äldre stadsdel boende raänniskoma till en ny miljö. En flyttning sker ofta mot deras vilja. Bostadsbristen åtminstone i de expanderande

Prop. 1971:122

50

tätorterna talar för all i möjligaste mån rivning av äldre bostadsbe­byggelse bör undvikas. En alllför stor del av nyproduktionen av bosläder ersätter rivningsfastighelernas bostadsbestånd. Sett i ett lolalekonomiskl perspektiv kan det vara bUligare att bevara och upprusta äldre bebyg­gelse än alt riva den för nybebyggelse. Rivning av Irafikskäl blir i all­mänhet onödig om kollektivtrafiken upprustas och privatbilismen be­gränsas i stadskärnorna. Den nya hyreslagstiftningen präglas av sociala synsätt. Man skiUle till denna vilja foga etl hyresgästens skydd för atl få bo kvar i den miljö han önskar.

Del sagda lalar enligl gruppen för betydligt vidare expropriations­möjligheler i denna del än utredningen föreslår. Expropriationsrätten bör omfatta såväl kulturhistorisk bebyggelse i sedvanlig bemärkelse som bebyggelse med blandad kulturhistorisk och annan äldre bebyggelse där enheten behöver bevaras. Härjämte skulle man kunna länka sig ett skydd för bebyggelse, som kan daleras till sekelskiftet eller de två första årtiondena av 1900-lalet.

Beträffande frågan om vem som skall äga rätt atl väcka fråga om expropriation ansluter sig riksantikvarieämbetet lill de synpunkter ut­redningen framför,

Svea hovrätt finner del önskvärt all del i vart fall i motiven kraf­tigare anges all expropriation vanligen inle bör tillåtas när del är anled­ning anta alt fastighetsägaren själv eller i samverkan med annan vidtar erforderliga ålgärder.

2.3. Expropriation med anledning :av väntad värdestegring m. m.

2.3.1. Gällande rätt rn. m. I svensk stadsplane- och byggnadslagstiftning har sedan gammalt funnits bestämmelser om skyldighet för tomtägare all vid nyanläggning av gata ersätta staden viss del av värdet på gatu­mark som tas i anspråk utmed toralen. De nu gällande reglerna härom är intagna i 5666 §§ BL. Enligt 67 § kan kommunen besluta all bidrag skall utgå även tiU kostnaderna för iordningställande av gala. Regler om bidragsskyldighet finns också beträffande vallen- och avloppsanlägg­ningar sora koramunen anordnar (2427 §§ lagen (1970: 244) om all­männa vatten- och avloppsanläggningar). De nu nämnda ersättningarna avser atl till kommunen återföra en del av de vinster som fastighetsäga­ren gör lill följd av kommunens åtgärder. Lagstiftningsvägen har flera försök gjorts att även tillgodose kommunernas önskemål om ökad vinstandel i värdestegring sora uppkommer vid genomförandel av större stadsplaneregleringar. Två vägar har prövats, dels alt vidga rätten atl av ägarna till fastigheter som avsevärt ökat i värde genom regleringen la ut bidrag liU täckande av kostnaderna för denna, s. k. betlerments-bidrag, dels all medge kommunen rält atl lösa in sådan mark som i väsentlig mån fått stegrat värde till följd av regleringen, s. k. ekonomisk zonexpropriation.

Prop. 1971:122

51

I 1931 års stadsplanelag upptogs regler om möjlighet för Kungl. Maj:t all under vissa omständigheter ge staden rält atl lösa mark som väsent­ligt ökade i värde till följd av stadsplans genomförande. Markägaren kunde eraeUertid fria sig från expropriationsanspråket genom alt åla sig alt betala skäligt bidrag lill stadens kostnader för förelaget. Denna kom­bination av ekonomisk zonexpropriation och bellermentsbidrag bibehölls till en början även i BL men torde inle ha kommit lill praktisk använd­ning. Reglerna upphävdes i samband med tillkomsten av de i föregående avsnitt behandlade bestämmelserna om zonexpropriation i 44 § BL. Dessa bestämmelser innebär atl staden i samband med större sladspla-nereglering kan få lösa inte bara den mark sora direkt behövs för om­byggnaden utan också annan inom regleringsorarådel eller i dess ome­delbara närhet belägen mark, för vilken ombyggnaden kan väntas med­föra väsentligt ökat värde. En liknande expropriationsrätt finns i 44 a § BL, den s. k. Lex Gamla stan. EnUgt denna paragraf kan expropria­tion äga rum av oraråde med äldre bebyggelse som del av historiska eller kulturhistoriska skäl är angeläget all hålla i värdigt skick, om bebyggel­sen är vanvårdad eller annars företer väsenlliga brister, som försvårar genomförandel av en ändamålsenlig stadsplan, saml erforderliga åtgär­der inle lämpligen kan vidtas annat än i ell samraanhang. Expropria­lionen får omfatta dels mark som berörs av dessa ålgärder dels annan mark, som är belägen inom området eller i dess omedelbara närhet och för vars ändamålsenliga utnyttjande åtgärderna kan väntas bli av vä­sentlig betydelse.

Tanken att genom expropriationsrättsliga regler skapa möjligheter all komma ål markvärdestegring har diskuterats i olika sammanhang, bl. a. vid tillkomsten av BL. Jag får i denna del hänvisa till redogörelsen i SOU 1969: 51 s. 93. Önskeraålel alt förbehålla kommunen eventuell markvärdestegring har vidare bl. a. legal bakom tillkomsten av institu­ten tomträtt och kommunal förköpsrätl.

2.3.2. Utredningen. Numera lorde enligl utredningen allmänt inses att problemet med markvärdestegringen inte lämpligen kan lösas genom en enda generell metod varigenom värdeökningen förs över till det allmän­na. Samhällsingripandena mot oförtjänt värdestegring har i enlighet här­med inriktats på samordnade ålgärder på skilda områden. Som bety­delsefuUa led i strävandena all komma till rätta med problemet nämns den nya lagstiftningen om kommunal förköpsrätl lill tälbebyggelsemark samt ändringama i tomträttslagstiftningen och i reglema om beskattning av realisationsvinster och jordstyckningsrörelse. Väsentligt är också alt kommunernas resurser alt föra en aktiv markpolitik fortlöpande stärks, bl. a. genom särskilda lånemöjligheter vid markförvärv för samhälls­byggnadsändamål och för lomträltsupplåtelse. Expropriationslagstift­ningen spelar en viktig roll när det gäller att motverka inle önskvärd

Prop. 1971:122

52

prisstegring på mark och låta värdeslegringsvinster komma samhället till godo.

Utredningen har inle hafl i uppdrag atl utreda möjligheterna all ge­nom expropriation åstadkomma e:n allmän indragning lill samhället av redan uppkommen eller väntad markvärdestegring. Däremot ingår i uppdraget all undersöka i vad mån man exproprialionsvägen kan bidra lill all motverka oskälig markvärdestegring och överföra oförtjänt sådan i samhällets ägo. I della syfte föreslår utredningen vidgning av loml-rätlsexproprialionsinstitulet, införande av elt nytt värdeutjämningsinsti-lut saml precisering av värderingsreglerna. Vad som därutöver när­mast förtjänar att allvarligt övervägas är en vidgning av liirämpningsom-rådel för den princip om värdestegrings- och nylloexproprialion sora har kommit till uttryck i 44 och 44 a §§ BL. Denna princip bör ut­sträckas till att omfatta alla de fall när avsevärd värdestegring eller annan mera påtaglig nyttoverkan uppkommer av exproprialionsförelag i samhällets regi. Enligl utredningen innebär en sådan utvidgning ell full­följande av den tankegång som ligger bakom nämnda bestämmelser, nämligen alt samhället som en kompensation för sina kostnader självt bör i görlig mån få åtnjuta sådan värdestegring som är en omedelbar följd av dess egna åtgärder. Det ;>kulle möjligen kunna göras gällande all en sådan utvidgning av gällande bestämmelser om värdeslegrings­expropriation av rättviseskäl borde kompletteras med föreskrifter om skyldighet för samhäUet atl i en eller annan form utge kompensation till sådana markägare i grannskapet för vilka ett exproprialionsförelag har värdesänkande effekt. Utredningen anser emellertid atl frågan om sådan kompensation bör lösas i speciallagstiftningen för det område som det är fråga om. I delta sammanhang erinras bl. a. om atl ersätt­ningsskyldigheten för s. k. grannsk;äpsstörande verksamhet m. m. nyligen har reglerats genom miljöskyddslagen (1969: 387). Frågan i vad mån samhället bör utge ersältning för värdeförluster anses inrymma problem av sådan arl atl del inle gärna kan komma i fråga alt söka åstadkomma en enhetlig lösning inom ramen f()r utredningsuppdraget.

Möjligheten till värdeslegringsexpropriation bör enligl utredningen be­gränsas lill att avse sådan värdeökning som uppkommer såsom en följd av samhällets egna åtgärder. I del stora flertalet fall torde det komma all röra sig om ålgärder som vidtas genom kommunens försorg men även statliga ålgärder, exempelvis vägbyggnadsföretag, lorde ibland kun­na medföra en så påtaglig värdestegring beträffande närUggande mark alt expropriationsrätt i och för sig bör kunna komma i fråga. Vad gäller den närmare beskaffenheten av de åtgärder vilkas värdeförhöjande effekt bör medföra exproprialionsbefogenhet anförs att åtgärderna bör vara av sådan arl atl expropriation i och försig skulle kunna utnyttjas för att genomföra dem. Det bör emellertid inle krävas alt själva arbetsområdet faktiskt har förvärvats genom expropriation. Det bör också vara utan

Prop. 1971:122

53

betydelse om arbetsområdet innehas med äganderätt eller med en be­gränsad räll. I likhet med vad som f. n. gäller bör expropriationsbefo­genhelen avse de situationer när värdestegringen eller nyttoeffekten av den statiiga eller kommunala åtgärden är av mera betydande omfattning. För all lagregeln inle skall leda till stötande resultat i enskUda fall synes därutöver böra krävas atl expropriationen ler sig skälig med hänsyn till kostnaderna för åtgärderna och övriga omständigheter. Utredningen anmärker atl de situationer när samhället har rätt all i annan ordning uppbära bidrag av markägaren till kostnaderna för viss åtgärd, t. ex. gatukostnader, i allmänhet lorde falla utanför en sådan lagregels till-lämpningsområde eftersom bidragsskyldigheten medverkar lill all värde­stegringen regelmässigt blir av måttlig omfallning.

Utredningen anser inte all del kan korama i fråga all beträffande mera omfattande sarahällsbyggnadsålgärder nu återinföra ett syslem med bellermentsbidrag. Däremot anses det möjligt all la hänsyn till markägarens erbjudande om bidrag när del gäller åtgärder av mera be­gränsad omfallning, bl. a. i vissa faU sora inle rör lälortsförhållanden, exempelvis när en ny vägförbindelse medför betydande värdestegring på kringliggande mark. För all den föreslagna expropriationsrätten skaU tjäna sill syfte är del enligl utredningen nödvändigt all expropriations­befogenhelen inträder på etl så tidigt stadium som möjligt. Å andra sidan måste också för expropriationstillslånd krävas alt planläggningen av de tillämnade åtgärderna har nått så långt alt det står klart alt de kommer all genomföras. Någon detaljredovisning av åtgärdernas när­mare innebörd bör inle krävas, men åtgärdernas art och orafallning mås-le redovisas i stora drag för atl expropriationsmyndighelen skall kunna bilda sig en någorlunda säker uppfattning om vilken effekt de kan vän­tas få i fråga om värdet på kringliggande mark.

I enlighet med nu redovisade överväganden föreslår utredningen i 2 kap. 12 § AExL en bestämmelse om expropriation med anledning av väntad värdestegring m. m. Bestämmelsen avser det fall alt genom sta­tens eller kommuns försorg inom visst område skall vidtas byggnads-eller anläggningsåtgärder som kan föranleda expropriation enligl nå­gon bestämmelse i 2 kap, AExL. När så är fallel och det dessutom med skäl kan antas all åtgärderna medför väsentligt ökat värde för egendom i områdets omedelbara närhet eller annars avsevärt ökar möjligheterna atl utnyttja sådan egendom, skall den senare egendomen få exproprieras i den mån det anses skäligt med hänsyn lill kostnaderna för åtgärderna och övriga omständigheter.

2.3.3. Särskilt yttrande. Experten Hernmarck påpekar i sUl särskilda ytt­rande dels atl förslagel om värdeslegringsexpropriation tar hänsyn bara lill sådan värdeökning som stal eller kommun har initierat, medan mark­ägaren får behålla värdestegring som beror på enskild verksamhet, dels

Prop. 1971:122

54

all negativa effekter inte föranleder någon kompensation från del all­männas sida. Regeln verkar således ensidigt tUl förmån för stal och kommun. Del kan enligt Hernmarck ifrågasättas om inle problemkom­plexet borde regleras från en utgångspunkt som mera tar hänsyn även liU de negativa effekterna av det allmännas åtgärder,

2.3.4 Remissyttrandena. Förslagel om värdeslegringsexpropriation läm­nas utan erinran av de flesta remissinstanserna. Förslaget godtas ut­tryckligen av kammarkollegiet, planverket, bostadssiyrelsen, länsstyrel­sen i Jönköpings län, saneringsutredningen och Hyresgästernas Riks­förbund. Planverket påpekar emellerlid alt avgränsningen av influens­områdena kan ge upphov lill besivärliga gränsdragningsproblem. Kam­markollegiel framhåller all föreskrifterna bör formuleras så all det klart framgår att expropriationsbefogenhelen tillkommer den som skall vidta byggnads- eller anläggningsålgärderna i fråga, dvs. staten eUer veder­börande kommun.

Förslagel avstyrks av Svea hovrätt, domänverket och Näringslivets byggnadsdelegation.

Principiella betänkligheter kan enligt Svea hovrätt resas moc den före­slagna expropriationsrätten, särskilt i fall då den inte kan sägas vara en ersältning för sakligt motiverat bellermentsbidrag. En värdeslegrings­expropriation måste enligt hovrätten både till konstruktion och i lill-lämpning drabba fastighetsägarna mycket ojämnt. Det i sig goda syftet att hålla markpriser nere bör man söka tillgodose genom andra meto­der.

Näringslivets byggnadsdelegation anför i sin synpunklspromemoria bl. a. att det förefaller oklart, i vilka situationer del föreslagna värde-slegringsexpropriationsinslilulet egentligen kommer all få någon själv­ständig betydelse. Så snart värdeökningen slår i samband med plane­ring finns ju alltid möjlighet atl ansöka om tälbebyggelseexpropriation, åtminstone när området i fråga kan planeras i ell sammanhang. I dessa sUualioner lorde f. ö. förutsättningar finnas atl ingå exploateringsavtal eller atl utnyttja BL:s möjligheter all la ul galukoslnadsbidrag ra. ra. I dessa fall blir emellerlid värdeslegringsexpropriation enligt utredningens åsUcl inte aktuell. Eftersom värdeökningen enligt utredningen måste framstå som sannolik genom preciseringar i planering, är det svårt atl inse i vilka situationer utöver planläggningsfallen sora värdeslegrings­expropriation skulle kunna koraraa i fråga. Områden som angränsar en investering, vUken har tUlkommit genom det allmännas medverkan, kan knappast förutses sliga avsevärt i värde, så länge användningssättet har förblivit opreciseral från plansynpunkl. Vidare påpekas all de värde­ringsregler som kommittén föreslår innebär all en stark värdeinfluens, som inträffar före expropriation, skall lämnas obeaktad vid expropria-

Prop. 1971:122

55

lionsvärderingen. Med denna regel som grund skulle således en bety­dande värdestegring i alla händelser kunna lämnas obeaktad, även om området först på elt senare stadium blev föremål för planläggning och eventuell expropriation. I promemorian anförs yllerligare följande.

Del förefaller således, som om värdeslegringsexproprialionen skulle sakna nämnvärd självständig betydelse. De enstaka situationer, som kan tänkas från praktisk synpunkt, blir dessutom föremål för realisations­vinstbeskattning, om ägaren skulle vilja tillgodogöra sig det stegrade fas­tighetsvärdet. Del förefaller i alla händelser svårt all förstå, varför inle enstaka mera markanta värdestegringsfall skulle kunna lösas med bi­dragsregler ("bellermentsbidrag") sora alternativ till expropriation. För detla talar, atl den beräknade vinslen ändå måste uppskattas som etl led i exproprialionssökandens argumentering, då del gäller expropria­tionstillslånd. Ora en självständig värdeslegringsexpropriation verkligen behövs, är del rimligt alt begränsa ingreppen lill mera flagranta fall. Man skulle t. ex. kunna länka sig, atl fastighetens värde ledde sig obe­tydligt jämfört raed situationen efler den offentliga investeringens till­komst. Ofta lorde del väl för övrigt gälla bebyggda fastigheter, där olika befintliga rörelser dvs. lokalhyresgäsler erhåller den största nyttan, men fastighetsvärden och faslighelsavkaslning visar förhållande­vis mindre förändringar.

Domänverket anser all den princip om expropriationsrätt med an­ledning av väntad värdestegring lUl följd av del allmännas ålgärder som har komrait lUl uttryck i utredningens förslag i och för sig kan vara riklig men all vägande invändningar kan riktas mot del sätt på vilket principen har omsatts i förslagel. Doraänverkel fortsätter.

Den förvärvsräll, som föreslås, grandar sig uteslutande på en förvän­tad värdestegring enligl verkels tolkning med ovUlkorlig utgångs­punkt från ell i en eller annan form meddelat slutiigt beslut om blivande byggnads- eller anläggningsålgärder. Den faktiska värdestegringen fram­kommer möjligen först i etl senare skede. Emellerlid kan givel­vis även del fall inträffa, atl den ifrågakommande anläggningsålgärden framdeles visar sig vara ell misslyckande och all därför eller av andra tänkbara skäl den värdeökning, som föranlett tvångsförvärvel, varit en fiktion. Med hänsyn härtill bör kraven på sannolikheten för en värde­ökning formuleras strängare än som skell saml bestämmelserna even­tuellt kompletteras med ovillkorlig räll för expropriaten alt i särskilda

fall framdeles påfordra exempelvis återlösen. Ej heller synes förslagels konsekvenser helt genomtänkta i vad avser bestämningen av förvärvs-objektet. Enligl ordalydelsen skall delta vara egendom i "omedelbar närhet" av del område, inom vilket byggnads- eller anläggningsålgär­derna är avsedda all komma till slånd. Man tänker sig exempelvis alt dessa avser en lunnelbaneslräckning raed hållplatser över ell glesbe-byggl område. Med allra största sannolikhet kommer därigenom åtskil­lig omkringliggande mark all tilldraga sig ökat värde. Spörsmålet blir då, i vilken omfallning fastigheterna i fråga skall anses Ugga i sådan "omedelbar närhet" lill bananläggningen, all de är underkastade expro­priationsrätt.

Prop. 1971:122

56

Länsstyrelsen i Jämtlands län ifrågasätter om enbart värdeökningen skall vara tillräcklig exproprialicmsgrund. Del synes böra krävas atl staten eller vederbörande kommun åtminstone gör sannolikt all egen­doraen någon gång i fraratiden kan bli behövlig för allmänt ändamål eller tätbebyggelse.

3. Expropriationsersättningen 3.1. Gällande rätt

Bestämraelser ora ersättning vid expropriation och annan tvångs-inlösen finns dels i ExL dels i olika författningar som reglerar tvångs-inlösen, t. ex. BL. Sistnämnda bestämmelser innebär ofta all reglerna i ExL görs tillämpliga, i somliga fall med en del modifikationer. I ExL finns vissa centrala regler om värdering vid expropriation samlade i ell särskilt avsnitt under rubriken "Om expropriationsersältning", vilket omfattar 711 §§.

Värderingsreglerna i ExL fick sin nuvarande lydelse genom lagänd­ring år 1949 (1949: 663). Ell väsentiigt motiv för ändringen, som bl. a. innebar all ordet "full" ströks i ullryck som "full ersättning" och lik­nande, var atl de dittUls gällande reglerna ansågs ha lett till all ersätt-ningama inle sällan hade blivit alllför höga. Lagrådet, som motsatte sig den föreslagna ändringen, diskuterade i sill yttrande hur ersättningsfrå­gan skulle bedömas när lika goda skäl förelåg för visst högre och visst lägre belopp. I elt sådani fall borde enligt lagrådet del högre beloppet dömas ut. Om osäkerhet rådde om verkliga värdet borde bevisbördan åvila exproprianlen (prop. 1949: 184 s. 262). Andra lagutskottet hänvi­sade i sill yttrande tUl vad lagrådet hade anfört om bevisbördan och framhöll atl den förordade lagändringen inte borde föranleda någon rubbning av den princip som lagriidel hade gett ullryck ål (2LU 1949: 34 s. 35).

Enligl 7 § första styckel ExL skall för faslighet som exproprieras er­läggas löseskUUng, motsvarande faslighetens värde med hänsyn särskUl till ortens pris och fastighetens a\'kastning. Exproprieras en del av en fastighet och lider återstoden skada eller intrång genom expropriationen eller den exproprierade delens användande, skall ersättning betalas för delta. Uppkoraraer i övrigt genom exproprialionen skada för ägaren skall också sådan skada ersättas.

I 7 § anges ultryckligen två av de länkbara metoderna för bestäm­mande av fastighetsvärde ortsprismeloden och avkaslningsmeloden och antyds möjligheten av alt också använda andra metoder. Be­stäramelsen kan genom sin avfattning sägas ge ett visst företräde åt de båda nämnda metoderna framför andra länkbara metoder men ger inle något bestämt besked om vilken av dessa metoder som skall anses ha

Prop. 1971:122

57

företräde, om de i ett givet fall leder tUl olika resultat. I motiven till bestämmelsen anförde departemenlschefen bl. a. (prop. 1949: 184 s. 100).

Alt i främsta rummet anknyta värderingen till ortens pris synes mig vara riktigt. Om en prisnivå för fastigheter av visst slag utbildas i elt samhälle, kan ägaren av en sådan fastighet med skäl ulgå ifrån alt hans fastighet har elt värde, som i huvudsak ansluter sig till prisnivån, och detta värde bör då också ligga lill grand för exproprialionsersällningen. Givet är att vissa försäljningar, t. ex. där priset på grund av säljarens monopolställning eUer köparens speciella behov av fastigheten överstigit det normala eller till följd av nära släktskap mellan säljare och köpare salts ovanligt lågt, icke böra få inverka vid bedömande av ortens pris. I sådana orter där all markförsäljning inom ell samhälle skell till mono-polisliskl uppdrivna priser bör beslämnmgen av vad sora är att anse såsom det normala priset kunna ske genom jämförelse med andra orter av liknande typ. De av bostadssiyrelsen tillämpade markpriserna torde icke i och för sig kunna anses bindande beträffande lomtprisnivån i orten. Däreraot kan uppenbarligen den omständigheten, all endast de åsyftade markpriserna godkännas i den statliga låneverksamheten med­föra att priset i orten så småningom anpassar sig efler dem. I själva verket lär också tomtpriset på många orter ha utbildats efler bostads­slyrelsens normer. Det är givetvis angeläget all exproprialionsersätl-ningarna icke beslämmas till sådana belopp all ansträngningarna från det allmänna atl hålla bostadskostnaderna nere tillspillogivas. I sam­band härmed vUl jag även understryka, all om under en bristsituation av den art som för närvarande på flera håll föreligger, överdrivna köpe­skillingar ulgå, dessa icke kunna anses representativa för ortsprisel.

Vid värdering på grundval av fastighetens avkastning borde enligl de­partementschefen till utgångspunkt i första hand las avkastningen vid värderingslillfällel. Han fann emellertid rimligt all, om en faslighet kun­de ulnylljas bättre än som skedde vid nämnda tUlfälle, värderingen grundades på den antagbara avkastningen i stället för den faktiska. För­utsättningen härför borde dock vara att det förändrade ulnyttjandet kun­de anses praktiskt och ekonomiskt genomförbart inom sådan lid all det borde höja priset även vid frivillig försäljning.

I 7 § andra stycket ExL föreskrivs all expropriationsersättningen skall jämkas, om den exproprierande på grund av åtagande eller av annan anledning är skyldig all vidta åtgärd lill förebyggande eller minskande av skada eller intrång. Innebär åtagandel tillskapande av servitut till förmån för en fastighetsdel som inle exproprieras kan fastighetsägaren, ora expropriationen sker lill förmån för annan än staten, begära alt servilulsulfästelsen sker i sådan form atl den kan intecknas. Om sökan­den inle lillmölesgår denna begäran skall hänsyn inle las till utfästelsen.

Enligl 8 § ExL skall löseskUling för fastighet som exproprieras be­stämmas utan hänsyn till sådan förändring i fastighetsvärdet som upp­slår endasl lill följd av expropriationsrättens beviljande eller del avsedda ändamålels genoraförande. I regel är det svårt atl bestämt ange och

Prop. 1971:122

58

framför allt alt föra bevisning om orsakerna lill atl fastighetsvärdena inom en ort eller ett område har förändrats. Förändringarna kan ju helt eller delvis bero på tillkomsten av andra förelag än det exproprierande och på ortens allmänna utveckling. Inom delaljplanlagda områden kan del med fog göras gällande att uppkommande värdeförändringar lill övervägande del beror på planläggningen och inle på de särskilda ål­gärder som kommunen vidtar för all genomföra planen.

Bestämmelsen i 8 § ExL och reglerna om intrångsersättning bör jäm­föras med vad som gäller inom grannelagsrällen, specielll reglerna om immissioner. Enligt dessa utgår normalt inte någon ersättning för att verksamhet som bedrivs på en faslighet inverkar oförmånligt på en an­nan fastighet. Om olägenheterna är så betydande all de överskrider den s. k. loleranspunklen utgår emellertid ersättning för skadan i dess helhet och alltså inle bara för den del av skadan som faller ovanför tolerans-punkten. Dessa regler har lagfästs genom miljöskyddslagen. I 30 § denna lag föreskrivs atl den som genom iimmission orsakar olägenhet av någon betydelse skall ersälta skadan, oavsett om försumlighet föreligger, i den mån inle olägenheten skäligen bör tålas med hänsyn lill förhållandena i orten eller lill dess allmänna före;komsl under jämförliga förhållanden. Della innebär i praktiken alt ersättning kan påräknas bara i relativt allvarliga fall och atl således flertalet immissionsskador förblir oersalta. Bestämmelserna i ExL innehåUer däremot inle något krav på all ölägen­heterna skall vara av särskilt allv;irlig art för atl ersättning skall ulgå. Om de i lagen bestämda förutsättningarna är för handen, dvs. om det är fråga om delexproprialion, får fasitighetsägaren i princip ersättning för all företagsskada som drabbar restfastighelen. Något särskilt maximum för ersättningen är inte föreskrivet. Av värderingsreglernas konstruktion följer emellerlid all ersättningen inle kan översliga totala värdet av rest­fastighelen. En viss begränsning kan också sägas följa av bestämmelser­na i 12 § andra stycket ExL, som ger den exproprierande lösningsrätt till restfaslighel eller del därav bl. a. om ersättningen för fastighelsintrång uppgår lill 2/3 av värdet på återstående fastighetsdel. I ersättningen skall räknas in kostnader för ålgärder till förebyggande eller minskande av skada eller intrång.

Genom expropriation kan i vissa fall uppkomma nytta för kvarva­rande fastigheter och deras ägare. Frågan om avräkning av denna nytta mot eventuell skada regleras i 9 § ExL genom en föreskrift som är be­gränsad till fall då en del av fastigheten exproprieras och exproprialio­nen eUer den exproprierade delens användande medför skada eller in­trång på den återstående delen men i annat hänseende även nytta för den. I så fall skall skadan eller intrånget ersättas i den mån det över­stiger nyttan. Avräkning får således ske bara när både skadan och nyttan är all hänföra lill restfastighelen. Regeln avser bara intrångsersättning-

Prop. 1971:122

59

I 10 § ExL regleras det fallet atl kostnader läggs ned på en fastighet efter det all fråga om expropriation av fastigheten har väckts. Ora detla har skett i uppenbar avsikt atl höja expropriationsersättningen, får där­igenom åstadkommen ökning av fastighetens värde inte las i beräkning vid bestämmande av ersättningen.

Bestämmelserna i 8 och 10 §§ ExL bör jämföras med 33 §. Denna pa­ragraf är tillämplig när den exproprierande har tagit fastigheten i be­sittning. Vid bestämmande av expropriationsersältning får i så fall hän­syn inle las lill sådan ändring i fastighetens värde som har uppkommit efler tillträdet.

Ersättningsreglerna i ExL är i huvudsak avfattade med tanke på ex­propriation av äganderätt lill fastighet eller fastighetsdel. Expropriation som bara har lill ändamål alt tillskapa en särskild rält till förmån för den exproprierande regleras genom en aUmän bestäraraelse i 3 § ExL, som innebär att vad som i lagen sägs orn expropriation av fastighet skall gälla i tiUämpliga delar. Denna bestämmelse är tUlämplig också på det fallel all en redan beslående särskild rält lill viss fastighet exproprieras enligl 1 § andra stycket ExL. Syftet med en sådan expropriation kan vara alt bringa denna räll alt upphöra eller all överföra den i den ex-proprierandes ägo. De nu nämnda fallen brukar kallas självständig rät­tighetsexproprialion. I 2 § Iredje stycket och 49 § andra styckel ExL regleras s. k. osjälvständig rättighetsexproprialion. Dessa besläramelser innebär i korthet alt expropriation av faslighet med äganderätt regel­mässigt medför all också serviluts- och nytljanderätter saml andra sär­skilda rättigheter lill fastigheten upphör. Frågan ora ersältning till innehavarna av sådana rättigheter regleras i 30 § ExL. Enligt denna pa­ragraf skall domstolen uppskatta dels fastighetens värde och dels värdet av all särskild räll som med avseende på fasligheten lillkoramer sak­ägare och som inle enligl utfästelse av den exproprierande lämnas orub­bad. Om sakägare tillkommande särskild rält medför rainskning av fastighetens värde, skall uppskattningen av fastigheten avse det värde denna äger med därå vilande besvär. Häftar fasligheten för fordran, som skall utgå ur ersättningen, och besväras den samtidigt av annan sär­skUd räll, som minskar fastighetens värde och åtnjuter sämre rält än fordringen, skall domstolen även uppskatta del värde fasligheten skulle ha utan denna särskilda rätt. Enligt 11 § ExL skall bestämmelserna i 710 §§ om fastighet äga motsvarande tillämpning beträffande särskild rält lill fastighet som avstås på grund av expropriation. Uppgår er­sättningsbeloppet vid rättighetsexproprialion till 2/3 av den tjänande fastighetens värde får den exproprierande enligl 12 § andra stycket ExL lösa det område som utgör föremål för rättigheten.

TUl de centrala reglerna ora expropriationsersältning kan även räknas 34 § ExL, där det föreskrivs att ersältning skall beslämmas i pengar och ulgå på en gång. Domstolen kan dock på yrkande av part hänvisa

Prop. 1971:122

60

sakägare alt i särskild rättegång vid domstolen föra talan om ersältning för skada eller intrång som inte lämpUgen kan prövas i målet. Sådan lalan skall väckas inom i domen angiven lid, högst tio år, räknat från det domen vann laga kraft. Enligl paragrafens andra stycke är bestäm­melserna i lagen inte tillämpliga om fråga uppkommer om ersättning för skada eller intrång som har uppstått efler exproprialionsmålels slut­liga avgörande och inte kunnat föratses i målet.

Gällande lag innehåller inle någon allmän bestämmelse om den tid­punkt lill vilken bestämmandet av löseskUling och annan värdering i expropriationsmål skall hänföra sig. På grundval av 33 § och 34 § andra stycket ExL har emellerlid utbUdals en fast praxis av innebörd att vär­deringen om tUlträde inte har skell hänförs till den tidpunkt då expro­priationsmålel slutiigt avgörs.

Bland andra bestämmelser i ExL som har betydelse vid expropria-lionsvärderingen kan nämnas 32 §, där del föreskrivs all ersättningen inle får beslämmas lägre än vad den exproprierande har erbjudit eller högre än motparten har begärt. Undantag från denna regel gäller dels vid förhandslillträde och dels i vissa fall då inleckningshavares rält kan vara i fara. I delta sammanhang kan också näranas all 59 § ExL regle­rar förutsättningarna för atl expropriationsdomstolen skall vara bunden av parternas överenskommelse om exproprialionsersällningen för fas­tighet eller för upplåtelse av särskild räll till fastighet.

Som har framhållits tidigare finns det regler av stor betydelse för värderingen i lagar vid sidan av ExL. Med hänsyn till del nu aktuella lagstiftningsarbetets omfattning skall här endasl redogöras för de regler som finns i BL.

Enligl 5 § BL gäller alt markens ägare med avseende på dess an­vändning för bebyggelse är underkastad de inskränkningar som före­skrivs i BL eller med slöd av BL och alt mark för alt få användas till tätbebyggelse måste vid planläggning enligt BL ha prövats från allmän synpunkt lämpad för ändamålet. Innebörden härav är all markägaren inte har rätt till ersättning av det allmänna för att han på grund av det generella tätbebyggelseförbudel, planläggning eller elt särskilt bebyg­gelseförbud hindras atl använda sin mark lill tätbebyggelse. Ersättning utgår i princip inte heller för planändringar som innebär all byggnads-rätten minskas i förhåUande lill vad som tidigare gällt, exempelvis ge­nom atl hushöjden och antalet våningar minskas. Från denna huvud­regel görs vissa undantag genom regler av kompensativ innebörd, som har till syfte att bereda gottgörelse åt markägare för vilken planlägg­ning enligl BL har medfört särskilt ogynnsamma verkningar i form av direkta förluster. Bestämraelserna är av två slag, dels sådana sora före­skriver skyldighet för samhället all inlösa mark som har blivit onyttig för ägaren dels sådana som föreskriver penningersättning utan samband med inlösen för skada som har ujjpkommit sora en följd av samhällets

Prop. 1971:122

61

åtgärder. I princip har avvägningen mellan de olika ersättningsfor­merna skell så att inlösningsplikl föreskrivits i fall när marken över huvud laget inle kan utnyttjas på ell ekonomiskt någorlunda lönsamt sätt eller planläggningen annars medfört mera avsevärda inskränkningar i förfoganderätten. Rält lill ersättning i pengar föreligger vid en del visserligen ingripande men dock mindre långtgående begränsningar i möjligheterna atl ekonomiskt utnyttja marken samt vidare när det, så­som vid byggnadsplan, inle är kommunen som har huvudmannaskapet för planens genoraförande.

Bestämmelser om skyldighet för kommun alt lösa mark som på grund av fastställd plan inle får användas för enskUl bebyggande finns i 21 §, 45 § tredje stycket, 48, 83, 97, 106 och 121 §§ BL. 48 § BL reglerar även kommuns lösningsplikt beträffande tomldel.

Enligl 21 och 97 §§ BL är komraunen skyldig all lösa mark som enligl fastställd generalplan skall användas för annat ändamål än en­skilt bebyggande, om markens ägare till följd av sådan planbesfäm-melse inte kan nyttja marken annat än på sätt som står i uppenbart missförhållande lUl dess tidigare värde. Frågan om lösningsplikl före­ligger skall bedöraas efler den fastighetsindelning som gällde när pla­nen fastställdes raed de ändringar av indelningen sora har skell för pla­nens genoraförande. 48 och 106 §§ innehåller raotsvarande föreskrifter i fråga om mark som enligt stadsplan skall användas för annat ända­mål än enskilt bebyggande. En förutsättning för tillämpning av inlösen-bestämmelserna är alt marken har undantagils från all enskild bebyg­gelse. Tillåts glesbebyggelse exempelvis för jordbrukets behov förelig­ger inle lösningsplikl. I 48 § föreskrivs vidare lösningsplikl beträffande tomldel om elt år har förflutit från det lomlindelning fastställdes och ägaren kan nyttja toratdelen bara på sätt sora slår i uppenbart missför­hållande lill markens värde.

Bestämmelserna om lösningsplikt i 83 och 121 §§ BL avser fall då på grund av 81 eller 82 § BL speciella inskränkningar i förfoganderätten lill mark föreligger med hänsyn till försvarets eller den civila luftfartens intressen eller med hänsyn till intresset att skydda allmänheten mot strålningsrisker vid atomreaktor eller annan alomenergianläggning. Om marken av sådan orsak inle kan användas för enskUt bebyggande och ägaren till följd därav kan nyttja marken bara på sätt som slår i uppen­bart missförhållande till dess tidigare värde är anläggningens ägare skyl­dig all lösa marken. Sådan skyldighet inträder dock endasl när lösnings­plikt inle kan göras gäUande mol kommunen på grund av bestämmel­serna i bl. a. 21 och 48 §§ BL.

Inlösenskyldighel för kommun kan föreligga i samband med s. k. vill­korlig fastställelse av stadsplan enligl 45 § Iredje stycket och 106 § BL. Dessa bestämmelser innebär att Kungl,. Maj:t, om det i samband med prövning av förslag till stadsplan anses atl inlösen av viss i planen in-

Prop. 1971:122

62

gående mark bör ske genom tomlexpropriation enligt 45 § första styc­ket, kan fastställa den nya planen under vUlkor all inlösen kommer lill stånd inom viss tid. Har marken inle lösts inom den bestämda tiden förfaller beslutet om fastställelse av planen. Regeln syftar företrädes­vis på fall då en ny plan kraftigt beskär den byggnadsrält som har varit medgiven enligt förut gällande plan.

Enligl 137 § BL skall, bortsett från en del smärre avvikelser, ExL:s allmänna bestämmelser tillämpas vid inlösen av mark enligt BL.

Bestämmelser om ersättningsskyldighet för kommun eller annan för skada genom bebyggelsereglerande åtgärder finns i 22, 75, 83, 97, 116, 121 och 162 §§ BL.

Enligt 22 och 97 §§ har markägaren rält till ersättning av kommu­nen om marken inte får användas för annan glesbebyggelse än för jordbrukets och vissa därmed jämförliga behov och markägaren till följd därav kan nyttja marken bara på sätt som slår i uppenbart miss­förhållande lill dess tidigare värde. En motsvarande ersättningsräll gäller till förmån för nyttjanderättshavare och dem som innehar annan särskild rält lUl marken, under förulsällning alt rättigheten har upp­låtits innan planen fastställdes. C»m bebyggelseförbudet är tidsbegränsat utgår ersättningen i form av årliga belopp men annars som etl engångs­belopp.

Om bebyggelseförbud enligl 81 eller 82 § BL inle är totalt men ändå innebär hinder för att vidta nybyggnad eller annan åtgärd i den omfall­ning som annars skulle ha varit liUålen och markens ägare lill följd där­av kan nyttja marken bara på sätl som står i uppenbart missförhållande till dess tidigare värde, har markägaren enligl 83 och 121 §§ rätt lill ersättning av anläggrUngens ägare för skadan. Också i detla fall gäller ersältningsrälten lUl förmån för nyttjanderättshavare och andra som har fått sina rättigheter upplåtna innan inskränkningen i möjligheterna atl använda marken inträdde. Enligl 75 § BL kan markägare, nyttjan­derättshavare och servitulsinnehavare få ersättning för skada som kan uppstå genom alt ell område, som enligt stadsplan har varit avsett lill allmän samfärdsel, efter sladsplaneändring helt eller delvis används för annat ändamål eller ändras lill sill höjdläge.

I fråga om områden med byggnadsplan ankommer del på mark­ägarna själva alt genomföra planen. För byggande och underhåll av vägar och andra allmänna platser skall finnas vägförening. Markägare kan i dessa fall inle tvinga fram inlösen av mark, som blir onyttig för honom till följd av planbeslämmelserna. Under vissa omständigheter är han enligt 112 och 113 §§ BL skyldig all upplåta mark till vägar och andra allmänna platser ulan ersättning. I den mån sådan skyldighet inte föreligger har han emellertid enligt 116 § rält till ersättning för den skada som åsamkas honom lill följd av all mark enligt planen skall an­vändas tiU väg eUer annan allmiin plats och han därför kan använda

Prop. 1971:122

63

marken bara på sätt som slår i uppenbart missförhållande till dess tidi­gare värde. Ersätlningsskyldigheten vUar på staten om raarken är avsedd lill allmän väg och annars på vägföreningen. Bestämmelsen i 116 § kom­pletteras av en föreskrift i 118 § enligl vilken del i regel inle är tillåtet alt i byggnadsplan mot markägares bestridande bestämma all mark skall användas för annat ändamål än enskilt bebyggande, väg eller annan all­män plats, såvida inte markägaren i förväg tillförsäkras ersättning för skada, som han lider genom all han till följd av planen kan använda marken bara på sätl som står i uppenbart missförhållande lill dess värde.

TiU ersättningsreglerna i BL hör även övergångsbestämmelsen i 162 §. Paragrafen gäller del fall att fråga är om lösnings- eller ersätlningsplikl beträffande mark som enligt BL, föreskrift som meddelats med slöd av BL eller motsvarande äldre bestämmelser inle får las i anspråk för viss bebyggelse. Vid prövningen av sådan fråga skall värdet på marken beslämmas med skälig hänsyn lill del värde som marken vid BL:s ikraft­trädande hade enligl diltiUs tiUämpade grunder. Också del värde som då lillmältes marken för tätbebyggelse får alltså beaktas.

De regler i byggnadslagstiftningen som i elt eller annat avseende åläg­ger markägaren skyldighet all avslå mark utan ersältning eller på an­nat sätt bidra till kostnadema för plangenomförandet inverkar också på ersättningsfrågor vid expropriation. Sådana skyldigheter påverkar näm­ligen markvärdet, vare sig planläggning redan har skell eller inte.

Enligl 5666 §§ BL är markägare under vissa förutsällningar skyldig all ersälta värdet av viss gatumark framför sin tomt. Marken skall värde­ras enligl vanliga regler varvid dock hänsyn inle får tas lill kostnad som komraunen kan ha haft för atl ställa i ordning marken. Ersättningen skall beräknas efler medelvärdet av all gatumark framför toralen. Viss jämkning av ersättningsskyldigheten kan ske om fördelen av gatan inle svarar mol full ersättningsskyldighet. Om tomt är belägen vid torg, park eller annan allmän plats, anses marken framför toraten intill viss bredd som gata. Enligt 6769 §§ BL kan vidare markägare i lokala föreskrifter åläggas alt betala ersättning för galubyggnadskoslnad.

I 7073 §§ BL finns särskilda bestämmelser för del fall all stadsplan läggs över område i en ägares hand. På ansökan av kommunen kan Kungl. Maj:t i sådant fall förordna atl mark som för områdets ända­målsenliga användning behövs tiU gala eUer annan allmän plats eller till allmän byggnad skall tillfalla koraraunen ulan ersältning. Sådani förord­nande får meddelas eridasl om del prövas skäligt med hänsyn tiU den nytta ägaren kan väntas få av planens genomförande och till övriga om­ständigheter. Om del prövas skäligt kan Kungl. Maj:l föreskriva all äga­ren skall vara skyldig all bekosta anläggning av galor och anordningar för vattenförsörjning och avlopp inom området. Med slöd av dessa bestämmelser träffar kommunerna vanligen särskilda avlal, s. k. stads-

Prop. 1971:122

64

planeavtal, med vederbörande markägare om dennes skyldigheter i an­givna hänseenden i samband med föreslående markexploalering.

Inom område för byggnadsplan åligger det enligt 112 och 113 §§ BL fastighetsägare att i vissa fall upplåta mark som enligl planen är avsedd till väg eUer annan allmän plats. Förutsättningarna härför är bl. a. atl marken behövs för samfärdselns behov, alt marken är obebyggd och alt det föreligger viss anknytning lill den mark som enligl planen skall bebyggas.

3.2. Utredningen

3.2.1. Allmänna synpunkter. Del är enligt utredningen påfallande alt samtliga de ändringar som har skett i värderingsreglerna under del sista seklet motiverats med önskemålet att förhindra övervärdering. Vid liden för 1949 års lagreform var det en vida spridd uppfattning att expropria­tion nästan alllid ledde till väsentiigt högre ersättning än frivillig överlå­telse. Under utredningsarbetet har det visat sig alt man åtminstone på kommunalt håll har den bestämda uppfattningen alt exproprialionser-sällningarna även efter 1949 års reform i många fall sätts väsentiigt högre än man på förhand räknai med och alt expropriation vanligen är en ofördelaktig förvärvsform, Detla påkallar enligt utredningen en mera ingående undersökning för all klarlägga, om de nuvarande värderings­reglerna kan sägas fylla sill syfte. Utredningen har härvid anselt del lämpligast all i första hand förscika slå fast vad en värdering vid ex­propriation syftar till och undersöka i vad mån de nuvarande lagregler­na är ägnade att främja della syfte.

Som utgångspunkt för behandlingen av frågor ora expropriationser­sältning har enligt utredningen tjänat den principdeklaration som gjor­des i förarbetena lill den gällande expropriationslagen, nämligen atl ex-propriatens förmögenhetsställning efler expropriationen bör vara den­samma som om någon expropriation inte hade ägt rum. Vad som skall betalas är med detla betraklelsesäll den minskning i expropriatens för­mögenhet sora skulle inträda ora någon ersättning inte utgick. Expro-prialionsskada i denna bemärkelse omfattar den av expropriationen or­sakade totala neltoskadan, och skadevärderingen kan sägas gå ul på all bestämma värdet av förlorade förmögenhelsobjekl. Principen atl ersätt­ningen skall gå ut på att behålla expropriatens förmögenhetsställning oförändrad måste emellerlid i praktiken kompletteras med handlingsreg­ler för olika situationer. Nästan alllid blir det nödvändigt att dela upp ersättningen i etl större eller mindre antal poster. Vissa av de objekt för vilka ersältning krävs i expropriationsmål, specielll rättigheter av olika slag, kan vara myckel svåra alt värdera. Över huvud taget är det, åt­minstone i fråga om mera betydcinde objekt, inte realistiskt all tro atl

Prop. 1971:122

65

värdet vid en viss tidpunkt alllid kan fastställas med någon större grad av säkerhet.

Utredningen påpekar att termen exproprialionsskada kan definieras även som en minskning av del förväntade framtida utbyte som expro­priaten har av sin förmögenhet som helhet eller av visst däri ingående förmögenhetsobjekt. Minskningen av utbytet kan bestå antingen i en inkomstminskning eller i en utgiftsökning. TUl en del är dessa änd­ringar i förmögenhetsställning omedelbart aktuella, men ofta ligger de till större delen i en mer eller mindre avlägsen framlid. I den mån så är fallel kan de naturligtvis inte föratses med fullständig säkerhet ulan raan får nöja sig med mer eller mindre säkra anlaganden. Numera torde man vid skadeberäkning allmänt ulgå från det betraktelsesättet atl expro-priationsskadan är resultatet av ell ingrepp i elt fortgående ekonoraiskt skeende. Man brukar säga att värderingsuppgiflen går ut på all fastställa det ekonomiska resultatet av två händelseförlopp, det verkliga och det tänkta händelseförloppet. Med del verkliga händelseförloppet menas del som komraer alt utveckla sig efter expropriationen. Det tänkta händelse­förloppet är det som skulle ha kommit till slånd, om någon expropria­tion inle hade inträffat.

Den osäkerhet som enligt sakens natur alllid måste råda i värde­ringsfrågor gör sig kanske främst gällande i de numera mycket ofta förekommande fallen, när fråga är om stora och även av denna orsak svårbedömbara objekt. Osäkerhetsmarginalerna är härvid inte säUan så stora all de griper över huvudparten av ersätlningsyrkandena. En vä­sentlig fråga i samband med exproprialionsvärderingen är därför om domstolen skall fastställa ersättningen till belopp, som faller i den övre eller i den nedre delen av osäkerhelsmarginalen eller om den bör till-lämpa elt medelvärde. Utredningen påpekar atl domstolarna i andra liknande sammanhang, t. ex. i skadeståndsmål, tidigare har visat stor ålerhållsamhel vid bestämmande av ersättningsbeloppens storlek och konsekvent dömt ut det lägre beloppet, om inte full bevisning kunnat förebringas till stöd för det högre beloppet. Denna praxis kan emeUer­tid sedan rält länge betraktas som övergiven. I sådana fall då det är klarlagt all skadestånd skall utgå men tillförlitlig utredning inle före­bragts angående skadans belopp brukar domstolarna efler skön döma ul etl belopp, som erfarenhetsmässigt och med hänsyn till upplysta om­ständigheter kan antas täcka skadan. Stöd för denna praxis finns i 35 kap. 5 § rättegångsbalken, som ger domstolen rätt att uppskatta skadan till skäligt belopp, när fuU bevisning om skadan inle alls eller endast med svårighet kan föras.

Så länge den äldre regeln tiUämpades måste det ha framstått som naturligt att vid sidan därav ha specialregler för expropriationsraål, som garanterade mot aUtför låg skadeuppskattning. Numera torde det enligt

3   Riksdagen 1971.1 saml. Nr 122

Prop. 1971:122

66

utredningen sakligt sett inle finnas några skäl för sådana regler. Be­stämmelsen i 35 kap. 5 § rättegångsbalken är tiU följd av hänvisning i 13 § ExL formellt tUlämplig även i expropriationsmål. Mot denna bak­grund ter sig enligt utredningen lagrådets och andra lagutskottets utta­landen i 1949 års lagstiftningsärende rörande utgången av sådana ex­propriationsmål, i vilka fullt uttömmande utredning i värderingsfrågorna inte kunnat åstadkommas, inle längre som rikliga ullryck för en modern syn på hithörande frågor. En rejgel om atl domstolen i tveksamraa fall bör döma tUl den ena eller den andra partens förmån måste enligt ut­redningen med hänsyn lill omfattningen av ovisshelsmarginalerna ound­vikligen leda lUl över- resp. undervärderingar i ett betydande antal fall. Utredningen finner det rimligare: att parterna anses principiellt likställda i bevisningshänseende och all således någon presumtions-regel inle gäller till förmån för någondera parten. Möjligen skulle tve­kan kunna råda om inle domstolen i fall där endera parlen medvetet undanhåller bevisning som kunde tänkas tala till andra parlens förmån borde ha möjlighet all avvika från vanliga bevisregler till förmån för denna part. Oavsett syftet anses del emellerlid förkastligt all domstolen medvetet värderar vare sig för högt eller för lågt. Parlens underlåtenhet atl förebringa bevisning kan do

Den i ExL gjorda uppdelningen av expropriationsersättningen i t r e ersätlningsarter, löseskiUing, ersättning för skada på restfas­lighel och ersättning för annan (personlig) skada, är enligt utredningen inte logiskt nödvändig och skulle strängt taget kunna avvaras. Uppdel­ningen medför emellerlid onekligen vissa fördelar. Del egentliga moti­vet lill uppdelningen ligger förmodligen i alt olika regler gäller för er-sältningsarlerna i fråga om hänsyn till s. k. förelagsskada, i fråga om avräkning av nytta mot skada saml i fråga om inteckningshavares räll lill expropriationsersättningen. fi.ven om del inle är lämpligl alt på alla dessa punkter bibehålla den gällande ordningen och även om det inte är omöjligt all finna andra uttryck för rättsreglerna, är det från laglek­nisk synpunkt en fördel all redan inledningsvis kunna prägla en ter­minologi, som är ägnad all tjän;i till underlag för det fortsatta arbetet. Uppdelningen på ersätlningsarter torde dessutom vara ägnad all tvinga frara klarhet i parternas yrkanden och dorastolarnas motiveringar liU domsluten. Från de exproprierandes sida är det etl starkt önskemål atl domar i expropriationsmål förses med en motivering, som klargör hur stor del av ersättningen som belöper på fastigheten och hur stor del som belöper på skador av annan art. De utdömda beloppen läggs nära­ligen i praktiken ofta till grand för friviUiga uppgörelser om förvärv av andra objekt. De kanske rent av får en viss verkan vid senare över­låtelser av markområden mellan privatpersoner och får därigenom in-

Prop. 1971:122

67

direkt betydelse även för ortsprisnivån. För att tiUgodose önskemålet alt priset på fastigheten skall ordentiigt redovisas i exproprialionsdom­stolarnas avgöranden fordras enligt utredningen en bestämmelse om sär­behandling av åtminstone den del av ersättningen som utgör gottgörelse för avstående av fast egendom och den del av ersättningen som avser personlig skada. Utredningen utgår av angivna skäl från att uppdel­ningen på ersätlningsarter bör bibehållas och föreslår beteckningarna löseskUling, intrångsersättning och personlig ersältning för de tre er-sällningsarlerna.

3.2.2. LöseskUling. Utredningen redovisar inledningsvis tre olika me­toder för alt bestämma elt fastighetsvärde, nämligen ortsprismeloden, avkaslningsmeloden och koslnadsmetoden. Ortsprismeloden går ut på att bestämma expropriationsobjektets marknadsmässiga värde med led­ning av uppgifter om köpeskUlingar vid överlåtelse av jämförbara fas­tigheter och upplysningar om de faktorer, som kan antas ha inverkat på vederlaget. Enligl avkastningsmetoden görs en kalkyl över expro­priationsobjektets antagbara framtida avkastning, antingen nettoavkast­ning eller bruttoavkastning, baserad på vissa anlaganden om den fori­satta användningen av fastigheten. Om kalkylen utgår från oförändrat användningssätt betecknas kalkylresultalet som faktiskt avkastnings-värde. Baseras kalkylen på anlagande om förändrat användningssätt i framtiden talar man om hypotetiskt avkastningsvärde. Den tredje vär­deringsmetoden, koslnadsmetoden, innefattar en beräkning av nybygg­nadskostnaden för ell objekt av motsvarande arl. Från denna kostnad görs avdrag med ett belopp motsvarande byggnadens värderainskning på grand av ålder och bruk. De tre metoderna kan leda till olika resul­tat i del enskilda fallel och det har därför ibland hävdals att en fastig­het eller fastighetsdel har ell försäljningsvärde, etl annat avkastnings­värde och eventuellt även ell särskilt åleranskaffningsvärde. Utredning­en framhåller all värderingstekniken numera har gått väsentiigt längre än all vara bunden lill de nämnda metoderna och atl man helst låter ortspris- och avkaslningskalkylerna stödja varandra i syfte all utröna fastighetens värde i allmänna omsättningen.

Utredningen anser del ovisst vad värderingsregeln i gällande lag syftar tUl och finner det i hög grad önskvärt att denna ovisshet blir undan­röjd. Det är enligt utredningen vid valet av värderingsmetod lämpligl all i första hand skUja mellan överföringsmetoder och kalkylmeloder. Till överföringsmetoderna bör därvid räknas sådana värderingsmetoder som består i alt man gör jämförelser med priserna för och avkastning av andra liknande fastigheter. Med kalkylmetoder menas värderings­metoder där man i huvudsak grundar sig på allmänna erfarenhetsdata rörande produktions- och avkastningsförhållanden, vUka data infogas i en kalkyl i syfte all få fram värdet på fastighelen. Till kalkylmetoderna

Prop. 1971:122

68

bör räknas t. ex. värdering på basis av beräknad produktionskostnad eUer på basis av en ränlabUitetskalkyl. Enligt utredningen ligger det i sakens natur alt en överföringsmetod är alt föredra framför en kalkyl­metod eftersom den förra direkt replierar på fastighetsmarknaden.

Värderingsmetodiken vid expropriation är enligt utredningen i prin­cip densamma som vid frivUlig försäljning. Vid sådan försäljning kan emellertid i vissa fall köparens eller säljarens speciella förutsättningar atl utvinna avkastning ur fastighelen inverka. Tillfälliga och personliga omständigheter av sådan arl bör enligt utredningen inle påverka be­stämmandet av löseskUling vid expropriation. Kompensation för skada, som drabbar fastighetsägaren genom atl han till följd av expropriatio­nen förlorar en förtjänstmöjlighet som beror på personliga eller tiU­fälliga omständigheter, bör i stället ulgå i form av personlig ersält­nmg.

Det sagda är enUgt utredningen ägnat atl illustrera alt den allmänna principen om att exproprialionsersällningen skall motsvara expropria­tens förlust gäller ersättningen som helhet men inle nödvändigtvis be­höver bestämma detaljutformningen av reglerna för varje särskild er-sältningsart. Såvitt angår fastighetsägarens intresse skuUe det rent av vara teoretiskt möjligt att helt slopa poslen löseskUling och låta hela expropriationsersättningen ulgå i form av personlig ersättning. Vad som motiverar att löseskillingen bibehålls som särskUd ersätlningspost är egentligen inte fastighetsägarens ulan den exproprierandes och inleck-ningshavarnas intressen. Staten och kommunerna har intresse av atl löseskillingen inte bestäms högre än till vad som svarar m.ot en normal köpeskilling, eftersom exproprialionsdomslolarnas avgöranden kan öva inflytande på prisnivån vid framlida inköp av mark. Inteckningshavarna har intresse av att för deras räkning reserveras ett belopp, sora minst bör uppgå till vad fastighelen kunnat inbringa vid exekutiv försäljning. Däremot har de inte i denna egenskap något anspråk på atl få del av det belopp som utgör personlig ersättning lUl fastighetsägaren.

Det har enligl utredningen ibland gjorts gällande all expropriations­rätten inte bör innehålla några speciella regler om värderingen av exproprialionsobjeklet utan att det bör helt överlämnas ål domstolarna alt handha denna uppgift i enlighet med allmänna skadeståndsrätls­liga principer. Utredningen anser det emellertid för sin del närmast självklart atl expropriationslagstiftningen, när den föratsätter en upp­delning av totalersällningen på olika poster eller ersätlningsarter och lägger denna uppdelning lill grund för rättsverkningar av skilda slag, också bör ange gränserna mellan de olika ersällningsarlerna. Detta kan inle lämpligen ske på annat sätt än genom angivande av det mål som värderingen av fastigheten syftar tUl. Om så sker behöver det inte när­raare anges vad som skall betalas genom personlig ersältning till faslig-

Prop. 1971:122

69

hetsägaren. Denna post är nämligen en restpost, som enligt sakens natur bör avse all ersättningsgill skada för vilken ersältning inte har utgått i annan ordning.

Sammanfattningsvis anser utredningen att goda skäl talar för atl den nuvarande regeln om all värdering skall ske med hänsyn särskilt till ortens pris och fastighetens avkastning ersätts av en regel som inle innehåller något uttalande angående värderingsmelodiken men i stället anger vad som skall ersättas genora löseskillingen. Regeln bör formu­leras så, atl ersättningen för likartade objekt blir likvärdig och att så­dana omständigheter som medför att en fastighet har större värde i den ene ägarens hand än i den andres beaktas först vid bestämmande av personlig ersättning tUl fastighetsägaren. Syftet med den värdering som ligger lUl grund för bestämmande av löseskUling skulle med denna ut­gångspunkt närmast bli att bestämma del pris som en fastighet av ifrågavarande art skulle betinga om den ulbjöds till försäljning i aU­männa marknaden. Del värde som framkommer vid en sådan beräk­ning benämner utredningen marknadsvärde, och utredningen föreslår all del i lagen föreskrivs all löseskillingen skall motsvara della värde. Beräkningen av marknadsvärdet bör ske med hjälp av de meto­der för vilka förut har redogjorts.

Utredningen tar härefter upp frågan om exproprialions-ändamålels inverkan på fastighetsvärdena. Till en början framhålls alt man vid bestämmandet av marknadsvärdet inte skall ta någon hänsyn till den exproprierandes särskilda intresse av alt förvärva fastighelen. Denne bör nämligen inle räknas lill de presumtiva speku­lanterna på marknaden. Utredningen anser inte alt någon särskild be­stämmelse härom behövs. Del anses vidare överflödigt all genom särskild bestämmelse inskärpa att löseskillingen skall bestämmas tiU elt normalt pris för jämförliga fastigheter utan hinder av att expro­priation är aktuell och alt fasligheten av denna anledning är svårsåld. Vad som i detla sammanhang behöver beaktas är därför inte frågan om den inverkan exproprialionen som sådan kan ha på prisläget ulan bara frågan om den inverkan som del exproprierande förelaget kan medföra. Utredningen anser del inle möjligt alt hålla denna fråga helt utanför expropriationsrättens område. Visserligen skulle fastighetsägaren kunna föra lalan om ytterligare skadestånd på grund av grannelagsrättsliga rättsregler, vilket skulle tjäna som ett korrektiv mot alltför låga ersätt­ningar. Motsvarande möjlighet lUl rättelse skulle emellerlid inle finnas för det fall att det exproprierande företagel medfört värdestegring, ulan i så faU skulle reglerna medföra alt fastighetsägaren fick behålla den vinst som han gjort på den exproprierandes bekostnad. Della resul­tat är inle acceptabelt. En rimligare lösning är enligl utredningen atl utforma  bestämmelserna   om   exproprialionsändamålels   inverkan  på

Prop. 1971:122

70

löseskUlingen i så nära anslutning som möjligt till de grannelagsrätts­liga reglerna. Den princip som ligger till grund för dessa anses väl ägnad atl överföras till expropriationsrätten såväl när det är fråga om inverkan i positiv som i negativ riktning. Med hänsyn bl. a. tUl svårig­heterna att hålla isär de många olika faktorer som kan inverka på värde­bildningen är det i praktiken knappast möjligt att vid bestämmande av löseskiUing göra korrektion för varje värdeinfluens. När expropriations-förelaget har orsakat en större och därför lätt påvisbar förändring av fastighetsvärdet, bör emellertid rättelse obetingat äga rum. Gränsen mellan de värdeförändringar som skall beaktas och dem som skall lämnas obeaktade blir visserligen svävande, men olägenheterna härav torde inte bli mer framträdande inom expropriationsrätten än inom grannelagsrällen. I varje fall torde det vara svårt alt konstraera en regel som är lika praktisk och som är ägnad alt medföra större rätt­visa i det enskilda fallel.

Mot nu angivna bakgrund föreslås i 4 kap. 4 § AExL atl löseskUling­en, om exproprialionsföretaget före värderingstidpunkten har medfört inverkan av någon betydelse på fastigheten, skall bestäraraas raed hän­syn tUl det värde fastighelen skulle ha haft om sådan inverkan inle hade förekommit. Della skall dock inle gälla om ersättning för skada utgått i annan ordning och inte heller om företagets inverkan skäligen bör läm­nas obeaktad med hänsyn till förhåUandena i orten eUer till dess all­männa förekomst under jämförliga förhållanden.

Utredningen övergår härefter tUl att diskutera frågan om värde-ringslidpunkten. En expropriation kan ta avsevärd lid i anspråk. Om värdet av den fastighet som skall exproprieras ökar eller minskar under förfarandets gång uppkommer därför frågan om det är fastig­hetsägaren eller den exproprierande som skall få tillgodogöra sig vinsi-ten resp. bära förlusten.

Utredningen påpekar alt det inle ligger i sakens natur alt värderings-tidpunkten måste vara densamma beträffande alla ersätlningsarter. Vid bestämmande av personlig ersättning till fastighetsägaren är det natur­ligt och nära nog nödvändigt alt anknyta bedömningen tUl den senaste möjliga tidpunkten. Uppgiflen gäller ju här alt kartlägga de faktiska följderna av expropriationen, och beräkningarna bör föras så långt framåt i liden som möjligt. När det däremot gäller all bestämma mark­nadsvärdet för en fastighet, är det tvärtom så, all den inverkan som själva expropriationen och det företag för vUket expropriation äger rum kan medföra på fastighetsvärdet såvitt möjligt bör hållas utanför beräk­ningen. Detta är svårt att efterleva i praktiken, om värdering skaU ske med hänsyn till förhållandena vid slutet av expropriationsförfarandet men iakttas i viss mån automatiskt om värderingstidpunklen förläggs tUl ett tidigt stadium.  Säkerheten i värderingen behöver inte äventyras

Prop. 1971:122

71

genom en regel som tidigarelägger värderingstidpunkten. Själva värde­ringen verkställs ju oftast betydligt senare. Från praktisk synpunkt inne­bär en sådan eflersyn t. o. m. beaktansvärda fördelar i form av säkrare bedömning.

På exproprianthåll är det enUgt utredningen ett viktigt önskemål att den tidpunkt lUl vilken bestämmandet av löseskiUingen skall hänföras sätts så tidigt som möjligt, eftersom man endast på detla sätt kan undgå att vid expropriation för genomförande av stadsplan och liknande be­tala ersättning för den värdeökning som planens genomförande medför på mark inom planonurådet. Reglerna om expropriationsförelagets in­verkan på fastighetsvärdena anses inte tUlräckliga vid dessa arter av expropriation eftersom värdeökningen vanligen inte beror enbart på den åtgärd som motiverar exproprialionen ulan på hela del komplex av åtgärder som kommunen har att vidta i samband med genomföran­det av en stadsplan. Från andra håll har enligt utredningen framhål­lits att fastighetsägarna ofta, om värderingstidpunklen bestäms till elt tidigt skede i förfarandet, skulle lida förluster till följd av förändringar i penningvärdet under den tid som processen tar i anspråk. En sådan värderingsregel kan även tänkas minska fastighetsägarnas intresse för att underhålla och förbättra fastigheterna. Utredningen anser att alla de argument, som sålunda har anförts från olika sidor, är tungt vägande. En lösning av frågan om värderingstidpunkten kan inte sägas vara tUl­fredsstäUande, om den inte i huvudsak tUlgodoser båda sidornas syn­punkter. Detta innebär att värderingstidpunklen bör läggas så tidigt som möjligt men alt som motvikt häremot någon form av inflalionsskydd bör skapas och fastighetsägarna i skälig utsträckning få gottgörelse för kostnader, som läggs ned på fastigheterna efler värderingstidpunklen men före det faktiska tUlträdet.

Värderingstidpunkten bör enligt utredningen inle sältas tidigare än tUl det skede i förfarandet då fastighetsägaren vet eller med stor sanno­likhet kan fömtse alt fastigheten kommer all övergå i den exproprieran­des ägo. Eftersom erfarenheten visar alt expropriationsansökningar säl­lan görs utan alt det föreligger skäl som leder till alt expropriations­tillslånd beviljas anses värderingstidpunklen lämpligen kunna anknytas till den lidpunkt då ansökningen görs. Om ansökning någon gång av­slås, är del knappast någon större olägenhet för fastighetsägaren all han under en lid har svävat i ovisshet beträffande frågan, om följderna av en eventueU värdeökning eUer värdeminsknmg skall träffa honom eUer den exproprierande. Utredningens förslag innebär därför att värderingen knyts lUl tidpunkten för expropriationsansökans ingivande till Kungl. Maj:t eUer för ingivande av slämnings

Om mer än ell fåtal år förflyter meUan det att expropriationsansök-

Prop. 1971:122

72

ningen ges in och det alt talan väcks vid domstol kan del hända alt sam­hällsförhållandena har förändrats så all värderingsföratsätlningarna blir mer eller mindre orealistiska. Det är enligt utredningen knappast skäligt att fastighetsägarna undeir obegränsad tid skall vara bundna vid de värderingsförutsätlningar som gällde för länge sedan. Även från andra synpunkter är det önskvärt atl frågan om fullföljande av en be­viljad expropriation inle förhalls i onödan. Av dessa skäl bör regeln om värderingslidpunkt kompletteras med en bestämmelse om att värde­ringen inte får gå mer än elt visst anlal år tillbaka i tiden. Utredningen föreslår alt maximitiden besläras lill fem år före den dag då lalan om expropriation anhängiggjordes vid expropriationsdomstol. Undanlag från den allmänna regeln om värderingstidpunklen bör vidare göras för del faU att den exproprierande har tilllrält fastigheten före nämnda tidpunkt. I så fall bör värderingen i princip ske med utgångspunkt i förhållandena vid tiden för tillträdet. Regler av nu angivet innehåll har lagils upp i 4 kap. 3 § första stycket AExL.

Önskemål om bestämmelser som syftar till att skydda fastighetsägarna mol förlusler tUl följd av penningvärdeförsämring har fram­kommit redan vid tillämpningen av nuvarande lagregler. Vad som har hindrat en lösning av frågan är enligl utredningen närmast det förhållan­det att sådana förluster förekommer inle bara vid expropriation ulan inom all ekonomisk verksamhet och att frågan alltså kan aktualiseras i varje rättegång sora rör ekonomiska förhållanden. Expropriationsrätten har emellertid etl särdrag sora gör all förlusler lill följd av ändringar i penningvärdet under förfarandets gång framstår som särskilt stötande. Eftersom fastigheter anses vara myckel värdesäkra objekt kan redan den omständigheten all någon frånhänds en fastighet mot betalning i pengar sägas innebära en förändring i hans rättsläge, som gör det tveksamt om hans ekonomiska förhållanden är lika goda efter expropriationen som före. Om ersättningen stäUs till förfogande omedelbart, får olägenheten anses lolerabel eftersom fastighetsägaren då har möjlighet atl genast placera om medlen på det sätt sora passar honom bäst. Om däremot någon mera avsevärd tid förflyter mellan värderingstidpunklen och tid­punkten för utbetalning av löseskillingen, har han under mellantiden berövats den fördel som beslår i värdesaker placering. Under en lång process i tider med stigande priser kan förlusterna bli kännbara. Härtill kommer att exproprialionsprocesser ibland avser myckel stora värden och alt sådana processer regelraässigl hör till dem som tar längst tid i anspråk.

Del anförda talar enligt utredningen med viss styrka för alt ersätt­ningsreglerna inte bör utformas så att ersättningen undantagslöst låses fast vid det penningvärde som råder vid värderingstidpunklen. Därmed är emeUertid inle sagt att reglerna bör baseras på den motsatta princi­pen, dvs. garantera oviUkorlig värdebeständighet för fastighetsägarens

Prop. 1971:122

73

ersättningsanspråk. LämpUgheten av en sådan regel är tveksam redan därför atl man svårligen kan finna någon alldeles pålitiig värdemätare. Vidare är de skäl som talar för värdekompensation i huvudsak tillämp­liga endast på sådan ersättning som avser förlorat fastighetsvärde, dvs. löseskiUing och intrångsersättning. Den omständigheten all en eventuell kompensationsregel skulle utgöra ett undantag från vanliga regler är ock­så skäl för all tillämpningsområdet inte bör göras mera omfattande än nödvändigt. Del kan knappast betecknas som nödvändigt all kompensa­tion utgår då exproprialionsskadan redan i och för sig är bagateUartad. Vidare bör förskjutningen i penningvärdet vara så betydande att man med säkerhet kan säga att framräknade differenser inle beror bara på all beräkningsmetoderna är ofullkomliga. Hänsyn kan också böra las till omständigheter liknande dem som är avgörande för frågan om fördel­ning av rättegångskostnader. Såsom exempel nämns att skälen för vär­dekompensation är starkare då avgörandet av ersättningsfrågan fördröjs genora all den exproprierande väntar med alt anhängiggöra lalan vid domstol än då dröjsmålet beror på att fa:5tighetsägaren för processen ge­nom flera instanser och förlorar saken.

Om en lagregel utformas på angivet sätt finns det knappast anledning all närmare precisera med vilket belopp värdekompensation skall ulgå. Konsumentprisindex torde trots vissa bristfälligheter i regel vara en lämplig utgångspunkt för beräkningarna. Någon gång, t. ex. när del är fråga om fastigheter med omfattande maskinutrustning, kan en korrek­tion vara påkallad med hänsyn tUl prisutvecklingen i fråga om sådan ut­rustning, och för nybyggda fastigheter kan utvecklingen i fråga om byggnadskoslnader vara av intresse. Under alla förhållanden bör emel­lertid uppmärksammas all korrektion inte bör äga ram med hänsyn lill alt fastighetspriserna i orten har utvecklats i den ena eller andra rikt­ningen. En förskjutning i prisläget bör, för att kunna beaktas, avse hela landet.

Utredningen föreslår i enlighet med del anförda en regel i 4 kap. 3 § Iredje styckel AExL, enligl vilken ersättningen, ora mera betydande ändringar i allmänna prisläget har inträffat efter värderingstidpunklen, skall jämkas med hänsyn härtUl om det finnes påkallat. Utredningen påpekar alt förslagel innebär fördelar för fastighetsägaren i fall då för­tida tiUträde ägt ram och att det därigenom tiUgodoser de önskemål som har uttalats i riksdagens skrivelse 1958: 229.

Om värderingen av fastighet som exproprieras skall hänföra sig tUl förhållandena vid en annan tidpunkt än den när värderingen verkställs, är det tänkbart alt fastighetens skick har förändrats under meUantiden. En byggnad på fastigheten kan ha skadats genom olycks­händelse eller fastighetsägaren kan ha vidtagit förändringar av byggna­den eller försummat atl underhålla den. Om den exproprierande tillträtt

3t   Riksdagen 1971.1 saml. Nr 122

Prop. 1971:122

74

fastigheten, kan även han ha vidtagit åtgärder som inverkar på faslighe­tens värde eller underlåtit att vidta ålgärder som behövs för all vidmakt­hålla värdet. Rättigheter som gäller tiU förmån för eller belastar fastig­helen kan också ha förändrats. Omständigheter av denna art bör enUgl utredningen rimligen beaktas vid värderingen bl. a. därför alt fastighets­ägaren annars skulle förlora varje intresse av att reparera och förbättra fastighelen. De expropriationsrätlsliga reglerna bör om möjligt utformas så, alt de främjar fastighetsägarnas intresse av att hålla fastigheterna i godtagbart skick. Mellan expropriationstillslåndet och exproprialions-domslolens dom kan emellertid också ha inträffat omständigheter som påverkar värderingen men sora avsiktligt bör lämnas obeaktade, t. ex. ändringar i faslighetens förväntiungsvärde beroende på mellankoraman-de planläggning eller ortens allmänna utveckling. Mot bakgrund av det anförda föreslår utredningen i 4 kap. 3 § andra stycket AExL en före­skrift om atl fasligheten skaU värderas med hänsyn till det skick vari den befinner sig när värderingen äger rum. Med en sådan regel synes tvekan inle behöva råda om all alla ändringar i fastighetens fysiska be­skaffenhet skall beaktas liksom alla ändringar i fråga om de rättigheter som gäller tUl förmån för eller belastar fastigheten. Regeln klargör också att fastighetsägaren slår faran för all fasligheten försäraras genom olyckshändelse. Om förtida tillträde har ägt rum föreslås emellertid att den exproprierande för tiden efter tUlträdet skall vidkännas följderna av förändringar som vidtas med fastigheten eller som inträffar tUl följd av olyckshändelse.

3.2.3. Ersättning för fastighetsintrång. Fastighelsintrång i ExL:s be­märkelse kan förekomma bara i samband med delexproprialion, dvs. när en del av en fastighet men inle hela fastigheten exproprieras. Ter­men fastighet har emellertid inle någon klart definierad betydelse i ExL ulan används i skilda bemärkels;er på olika ställen i lagen. Enligt rätts­praxis är det möjligt alt vid tillämpning av ersättningsbestämmelserna betrakta två eller flera sambrukade registerfasligheter som en enhet. Om en av de sambmkade fastigheterna exproprieras i sin helhet kan aUtså ersältnmg dömas ul för skada pii den eller de övriga fastigheterna. Den­na ersättning rabriceras då som ersättning för skada på restfaslighel. Om inte expropriationslagstiflnuigens regler om ersältning skall leda till märkliga resultat måste enligt utredningen domstolarna även i framtiden ha viss frihet atl avgöra värderingsenhelens omfattning och således inte vara ovillkorligen bundna vid den officieUa fastighetsindelningen. Della bör komma tUl tydligt ullryck i lagtexten och en bestämmelse härom har tagils in i 4 kap. 7 § AExL.

ErsättningsgiUt fastighelsintrång kan förekomma i många olika for­mer. Det kan hända alt fasligheten genom exproprialionen delas i fle­ra skiften, att den blir för smal för att kuima brukas effektivt, att den

Prop. 1971:122

75

får olämpliga gränser eUer all den förlorar all mark av elt visst slag som är viktigt för driften. Det kan även hända att fastighelen mister förbindelse med väg eller förlorar ett värdefullt strandparti eller får sina dräneringsledningar avskurna. Fastighetens åbyggnader eller andra anordiUngar kan visa sig överdimensionerade när fastigheten genom exproprialionen minskar i omfallning, vUket kan göra driften mindre lönande. Som elt fastighelsintrång nämns vidare s. k. företagsskada, dvs. sådan skada som orsakas genom all den exproprierade faslighets-delen tas i bruk för det avsedda ändamålet, t. ex. immissioner av rök, damm eller buUer.

En gemensam nämnare för de olika formerna av fastighelsintrång finner man när man försöker dra upp en gräns mellan fastighets­intrång och personlig skada. Den principiella skillnaden meUan dessa två typer av skada kan sägas ligga i alt som fastighetsintrång ersätts skador som är av beskaffenhet att kunna påverka fastighetsvärdet, me­dan däremot skador som inte berör fastighetsvärdet utan påverkar fas­tighetsägarens förmögenhetsställning på annat sätt gollgörs i form av ersättning för personlig skada. Från denna synpunkt kan fastighets-intrång definieras såsom den minskning i värde som restfastighelen undergår till följd av expropriationen och den exproprierade fastighets­delens användande för avsett ändamål och som inte gollgörs genom löseskUling. Oavsett hur principen utlicks måste del enligl utredningen anses tiUåtet att använda direktuppskattning av varje särskild intrångs-post såsom hjälpmedel för all fastställa intrånget tUl visst belopp i pengar om del bara faslhåUs atl normen för värderingen i sista hand är intrångets inverkan på fastighetsvärdet. Till belysning härav anförs det fallet all en stor och värdefull fastighet frånhänds elt obetydligt markområde. Även om i etl sådani fall jämförelsen mellan marknads­värdet före och efler expropriationen inte ger något tydligt utslag skall fastighetsägaren ändå ersättas eftersom, det slår utom allt tvivel atl en värdeminskning har inträffat. I sådana situationer kan det vara befogat att imdersöka kostnaden för återanskaffning eUer all verkställa direkt­uppskattning efler ett antaget pris per kvadratmeter mark.

I princip bör inirångsersällning beräknas med hänsyn tUl intrångels inverkan på fastighetsvärdet. Härvid uppkommer frågan om det tjänar något förnuftigt syfte att dela upp ersättningen på löseskiUing och er­sättning för fastighelsintrång. Det skulle enligt utredningen förenkla systemet, om ersättningsformen löseskiUing reserverades för de fall när expropriationsföremålet utgörs av en hel faslighet och om motsvarande ersättning vid delexproprialion kallades ersättning för fastighelsintrång. En sådan regel skuUe medföra betydande lättnader för domstolen och parterna, eftersom det ofta är svårt att bestämma löseskUling vid del­exproprialion på grund av att försäljningar av fast egendom nästan aUlid gäller kompletta brakningsenheter. Ännu svårare är det att fast-

Prop. 1971:122

76

ställa värdet av en begränsad rält tiU fast egendom som skall upplåtas genom expropriation, t. ex. en servitutsrätt, eftersom sådana rättig­heter i aUmänhet saknar självständigt marknadsvärde. De redovisade praktiska synpunkterna kan emellertid inte ensamma få avgöra lagstift­ningens utformning, utan det väsentliga måste vara de intressen som uppdelningen på olika intrångsarter är avsedd atl tiUgodose. I främsta rummet är att beakta de skilda regler med avseende på löseskiUing och intrångsersättning som gäller i fråga om avräkning av expro-priationsnytta mot exproprialionsskada.

En uppdelning av en fastighet kan i vissa fall leda lill att del totala värdet av fastigheterna efler delningen överstiger totalvärdet före del­ningen. Vid värderingen uppkommer därvid frågan ora den expro­prierande eller hans motpart skall få tillgodogöra sig den vinst som uppdelningen innebär. Nuvarande regler härom i 8 och 9 §§ ExL är enligt utredningen komplicerade och svåröverskådliga samt i vissa situa­tioner knappast möjliga att tillämpa. Utredningen undersöker vUkel resultatet skulle bli om 8 och 9 §§ ExL helt slopades och del samtidigt infördes föreskrift om atl ersättningen vid delexproprialion skall ulgå i form av ersättning för fastighelsintrång och inte tUl någon del i form av löseskUling. Ersättningsbeloppet kan då räknas fram direkt genom jämförelse mellan tolalfaslighelens och reslfaslighetens värde vid ex-propriationslUlfällel. Totalvärdet före expropriationen påverkas i för­höjande riktning av de möjligheter som fastighetsägaren själv skulle hafl all göra rationaliseringsvinster genom att få till stånd en mera ändamålsenlig fastighetsindelning än den gällande. Värdet av restfastig­helen kommer i regel att inkludera en viss del av dessa eventuella ratio­naliseringsvinster. Fastighetsägaren får gottgörelse för den del av de förlorade fÖrljänslmöjUgheterna som belöper på den del av fastighelen han tvingas avstå men inle mera. Om fastighetsägaren enligl gällande lagstiftning har varit förhindrad att själv tillgodogöra sig rationalise­ringsvinsten, måste det anses att denna har liUskapals genom själva expropriationen. Den värdeförhöjning som rationaliseringsvinsten med­för bör då inle få slå igenom vid beräkning av totalvärdet före expropria­lionen men däremot vid beräkning av restfastighelens värde efler expro­prialionen. En jämförelse mellan del gällande och det nu skisserade vär­deringssystemet ger enligl utredningen vid handen all skillnaden beslår i all den exproprierande med del nya systemet får tillgodogöra sig alla rationaliseringsvinster som beror enbart på expropriationen, och della även om de skulle hänföra sig till den del av expropriationsersättningen vilken enligt gällande rätt betecknas som löseskUling. Effekten av en så­dan reform bör enligt utredningen säkerligen betecknas som positiv.

Utredningen anför som en troUg orsak till den nuvarande ordningen att lagstiftaren har ryggat tUlbaka för den konsekvensen, atl en rält alt avräkna exproprialionsnylta mot löseskUling i vissa fall skulle kunna in-

Prop. 1971:122

77

nebära all expropriaten inle får någon ersältning alls, och kanske ännu mera för det fallet att nyttan överstiger skadan och det kan ifrågasättas om inle expropriaten borde förpliktas all utge ersättning. Frågan om er­sättningsskyldighet för expropriaten mot den exproprierande aktualise­ras emeUertid enligt utredningen inte inom ramen för expropriations­lagstiftningen. Utredningen finner det svårt alt förslå varför inle värde­ökning på restfastighelen skulle få avräknas även mot posten löseskU­ling. Ell argument som ibland anförs i detla sammanhang är att varje regel om avräkning av nytta mot skada måste bli orättvis, eftersom en markägare som inle behöver släppa till någon mark får behålla vinsten av företaget oförminskad och således kommer i elt bättre läge än den markägare vars mark delvis exproprieras. Detla beror emeller­tid inte på konstraktionen av ExL:s bestäraraelser och utredningen sy­nes anse atl argumentet inte kan åberopas lill slöd för etl bibehållande av den nuvarande ordningen. Elt starkt skäl mot alt utvidga reglerna om avräkning av nytta mot skada skulle emellertid onekligen föreligga om det kan visas att avräkning mol löseskUling kan lända intecknings­havare och innehavare av begränsade sakrätler i den exproprierade egendomen tUl förfång. Enligl ExL skaU såväl löseskiUing som ersätt­ning för skada på restfaslighel nedsättas hos länsstjrelsen och i första hand tillfalla innehavare av penninginleckningar i fastigheten (48 och 57 §§). Innehavaren av en penninginteckning kan enligl utredningen knappast lida skada genora att den värdeökning, som restfastighelen un­dergår och som måste antas förbättra värdet av hans panträtt, avräknas mot den skada som det innebär atl fastigheten minskas lill omfånget genom exproprialionen. De ölägenheter som skulle kunna uppkomma då vissa fastigheter i en brakningsenbet är särintecknade kan undvikas genom att domstolen inte behandlar fastighetskomplexet som en enhet i värderingshänseende. Den omständigheten alt särinteckningar finns utgör ju i och för sig ett tecken på att det ekonomiska sambandet mellan de i komplexet ingående fastigheterna inte är sådant att gemen­sam värdering framstår som lämpUg. Vad beträffar innehavare av be­gränsade sakrätter har de rätt att själva föra talan och uppbära särskild ersättning. Avräkning gentemot fastighetsägaren kan därför inte inverka på deras rätt.

Sammanfattningsvis finner utredningen att övertygande skäl talar för en reform av reglema om ersättning för fastighetsintrång i enlighet med det sålunda skisserade systemet, dvs. alt exproprialionsnylta får vid del­exproprialion avräknas mot de poster som i gällande rätt betecknas som ersättning för intrång på restfastighet och löseskiUing. Utredningen före­slår därför att 9 § ExL skall upphävas ulan atl ersättas med någon an­nan bestämmelse.

Gällande rätts regler om företagsskada och företags-nytta  kan enligt utredningen ibland leda lill överraskande resultat.

Prop. 1971:122

78

åtminstone för den som inte är insatt i systemets mekanik. Om expro­priation äger ram för att bereda utrymme åt ell förelag som orsakar immissioner och expropriationen omfattar ett obetydUgt område av en fastighet, får fastighetens ägare full ersättning för ölägenheter tUl följd av immissionerna. Hans granne däremot, som kanske har lika stora ölä­genheter av förelaget men som inte behöver avstå någon mark, får inte någon ersättning alls. Della beror på de grannelagsrättsliga regler­nas konstruktion. Det finns tv;i möjligheter alt bringa de allmänna grannelagsrättsliga reglerna och de särskilda expropriationsrättsliga reglerna all överensstämma, ./'inlingen kan immissionsskador göras ersättningsgUla i större omfattning, även när de inle inträffar i an­slutning till expropriation, eller också kan reglerna om ersättning i samband med expropriation reformeras. En kombination av de båda metoderna är också länkbar. En allmän regel om räll för faslig-hetsägare tUl ersättning för företagsskador, hur obetydliga de än är, kan enUgt utredningens mening inle genomföras. De sakliga skälen för all ha speciella ersättningsregler för immissionsfall som förekommer till behandling i samband med expropriation är egentligen ganska svaga. När lagstiftningen innehåller allraänna om än restriktiva regler om rät­ten till ersättning för skador av denna art kan det inle utan fog göras gäUande att samma eller åtminstone likartade regler bör gälla i det fallet att ett område av en faslighet tas i anspråk genom expropriation. Åt­minstone kan det tyckas alt fall av sistnämnda art inle bör bli föremål för särbehandling annat än när skadan slår i direkt orsakssammanhang med exproprialionen, dvs. när skadan inle skulle ha uppkorarait eller inle skulle ha blivit lika stor, om expropriation inte hade kommit till stånd. Den naturUgaste lösningen är kanske alt expropriationsrätten inle alls befattar sig med s.k. företagsskador ulan alt dessa frågor får avgö­ras i annan ordning. Det är emellerlid mycket svårt atl hålla frågan om ersättning för företagsskador isolerad från andra värderingsfrågor som aktualiseras av en expropriation. Förelagsskador och fastighelsintrång är ofta så sammanvävda alt de inle lämpligen kan behandlas var för sig. Den av utredningen skisserad(3 nya ordningen innebär att både den odelade fastighetens och restfastighelens värde bestäms lill vad sora kan anses motsvara marknadsvärdet för fastigheter av liknande art. Det förra värdet skall avse fastigheten sådait den skulle vara ora expropriation inle hade inträffat medan del senare värdet skall avse fastighelen i det skick som den befinner sig i efter exproprialionen. Delta innebär att i princip alla värdeförändringar sora härrör från expropriationen blir ersällnings­giUa. Vad beträffar sådana värdeförändringar som beror inle på själva exproprialionen utan på dennas ändamål har beträffande beräkning av löseskiUing under hänvisning liU grannelagsrättsliga principer föreslagits att korrektion skall äga rum för sådana värdeförändringar om de är mera betydande, medan däreraot raindre förskjutningar i värdet inte

Prop. 1971:122

79

skall beaktas. Utredningen undersöker närmare hur en sådan regel ver­kar i typiska faU om den tillämpas vid bestäraraande av ersältning för fastighelsintrång. Denna genomgång leder till slutsatsen att reglerna är godtagbara även för sådana fall. Utredningen framhåller som en sär­skild fördel att de expropriationsrällsliga reglerna bringas i samklang med de likartade regler som gäller inom grannelagsrällen i allmänhet och att den synnerligen slötande molsällnmg mellan dessa regelkom­plex som f. n. råder bringas ur världen.

I anslulning tUl reglerna om ersättning för fastighelsintrång behandlar utredningen frågan om rättighetsexproprialion. Med hän­syn tiU de föreslagna nya reglerna är del särskilt nödvändigt atl la stånd­punkt tUl frågan i vilka fall en rättighetsexproprialion är alt jämställa med expropriation av hel fastighet och i vUka fall den bör jämställas med expropriation av fastighetsdel.

Upplålelse av en rättighet till fastighet genom expropriation kan en­ligt utredningen i värderingshänseende helt jämställas med det fall alt en del av fasligheten frånskiljs med äganderätt och bör således be­handlas enligt reglerna för delexproprialion. Så lorde också frågan un­dantagslöst ha behandlats i rättspraxis. Gällande regler innebär alltså atl ersättningen skall delas upp på två belopp, löseskUling och intrångs­ersättning. Eftersom någon ortsprisnivå i regel inle kan utrönas för rät­tigheter av denna art och 8 § ExL lorde hindra alt hänsyn las liU den exproprierandes särskilda intresse av atl förvärva rättigheten, lorde det ofta ha varit svårt alt finna någon rationell grund för all bestämma löseskUlingens belopp. Det måste enligl utredningen betecknas som be­tydligt mera ändamålsenligt all, såsom följden blir av de föreslagna nya bestämmelserna, bestämma ersättningen med hänsyn lill den förändring som därigenom orsakas i expropriationsfastighetens värde.

Om expropriationen har till ändamål att bringa en befintlig rättighet all upphöra, kan det enligt utredningen sältas i fråga, om ersättningen bör beräknas efter de regler som gäller för totalexpropriation eller för delexproprialion. När det är fråga om servitut eller annan rättighet som är knuten tUl innehavet av viss faslighet, synes del naturligast atl till-lärapa reglerna för delexproprialion, så atl ersättningen bestäms med hänsyn till förändringen i den härskande fastighetens värde genom atl rättigheten upphör. Är del däremot fråga om en rättighet av annat slag, t.ex. en arrende- eller hyresrätt, synes del uteslutet alt tUlämpa reglerna om delexproprialion eftersom detta skulle innebära ell utsuddande av gränsen mellan fastighelsintrång och personlig skada. I sådana fall fram­står det som raest rationellt alt ersättningen utgår i förra av löseskUling, eftersom rättigheter av denna art ofta har elt kapitalvärde. De fall då en rättighet av nyss angivet slag genom expropriation bringas att upp­höra endast delvis bör däremot rimligen likställas med delexproprialion.

Prop. 1971:122

80

varvid värderingsreglerna bör tiUämpas så att iimehavel av rättigheten jämställs med äganderätt till fastighet.

De angivna principerna lorde enligl utredningen tUl sina granddrag överensstämma med gällande rält, såvitt angår fördelning av rältighels-expropriationerna på olika typer. Frågan kan regleras genom en allmänt hållen föreskrift om att de regler som gäller faslighet skall äga motsva­rande tiUämpning vid rättighelsexproprialion.

3.2.4. Personlig ersättning. Utredningen framhåUer atl rätten till er­sättning vid expropriation grandas på själva den omständigheten atl ex­propriation äger rum. I princip gäller samraa krav som inom skade­slåndsrätlen på adekvat orsakssamband mellan den skadegörande hand­lingen och skadan. Ersättning skall alltså inle ulgå om skadan skulle ha inträffat oavsett exproprialionen. Om skada ändå skulle ha inträf­fat men expropriationen gör skadan större än annars lär ersättningen böra begränsas tUl merbeloppet. Även i exproprialionssammanhang er­sätts endast ekonomisk skada. Skadeberäkningen bör ske genom jämfö­relse meUan två tänkta händelseförlopp. Domstolen kan härvid i princip förfara på två sätt. Den kan ulgå från atl händelseförloppet komraer att utveckla sig resp. skulle ha utvecklat sig på visst sätt och döraa ut ersätt­ning i enlighet härmed. Den kan också, i fall då två eller flera alterna­tiva händelseförlopp är länkbara, la hänsyn till sannolikheten för det ena eller det andra händelseförloppet och bestämma ersättningen tiU etl medelvärde, eventuellt med övervikt åt eltdera hållet beroende på den större eller mindre sannolikheten för ett visst händelseförlopp. Del är svårt atl av förefintligt domsmaterial läsa ul vilken handlingslinje dom­stolarna brakar följa i expropriationsmål. Enligt utredningens uppfatt­ning ger emellertid dorasmotiveringarna vid handen att domstolarna är mera benägna atl beräkna ersättning efter elt enda antagligt alternativ än alt inlåta sig på resonemang rörande saimoUkheten för del ena eller andra framtida händelseförloppet. Ibland rör ovissheten vid värderingen inte frågan om och när expropriaten kommer atl drabbas av en utgifts­ökning eller inkomstminskning utan i stället frågan om och när detta ändå skulle ha inträffat oberoende av exproprialionen. Som ett exempel nämner utredningen den i expropriationsmål ofta förekommande er­sättningsposten flyltnmgskoslnad. Om sannolikheten talar för all frågan om flyttning inte skulle ha aktualiserats på lång lid kan man ulgå från att hela flyttningskostnaden döms ut. När expropriaten i allt fall inle hade kunnat räkna med att stanna kvar mer än en kortare tid lorde ersättningen begränsas till vad som svarar mol den ränteförlust han lider genom att flyttningen tidigareläggs. Utredningen anser det inte sannoUkt att domstolen i ett faU som ligger mellan dessa alternativ skulle beakta ovissheten i fråga om värderingsförulsällningama. Del finns emellertid exempel på atl expropriationsdomstolar dömt ut ersätt-

Prop. 1971:122

8 i

ning för t. ex. förelagsskador på grundval av sakkuimigulredningar, som i betydande utsträckning räknat med värden baserade på sannolikhels-kalkyler. Domstolarna ställer sig alltså inle helt främmande till beräk­ningar som grandas på sådana kalkyler men en viss obenägenhet finns hos domslolama att själva ge sig in på kalkyler ulan slöd av sakkunskap på det speciella område det är fråga om.

Enligt utredningen kommer förmodligen del naturliga och från eko­nomisk synpunkt riktiga betraktelsesättet, alt ersättningar för framtida skada graderas med hänsyn tUl sannolikheten för skadans inträde, att med tiden alltmera tränga igenom i rättspraxis. Det kunde kanske över­vägas, om inte en uttrycklig värderingssregel borde införas i lagen för att stödja och påskynda en utveckling i denna riktning. Frågans räckvidd är emeUertid inle begränsad tUl expropriationsrätten och del lorde där­för vara mindre lämpligt all genom införande av särskilda bestämmel­ser på detla speciella område riskera att rättstUlämpningen blir en annan än på andra närstående områden.

Utredningen tar i detla sammanhang upp frågan om hänsyn vid er­sättningens bestämmande skall tas till ålgärder som den expro­prierande vidtar i syfte alt nedbringa ersättningen. Reg­ler härom finns i 7 § andra stycket ExL. Liknande regler bör gälla även i fortsättningen. Det synes dock överflödigt att meddela särbe­stämmelser för det fall alt den exproprierande på grand av föreskrift i lag eller annan författning är skyldig att vidta viss åtgärd. Däremot behövs otvivelaktigt en allmänt hållen föreskrift om verkan av åtagan­den som den exproprierande gör i syfte alt minska expropriations­ersättningen. Ofta ligger det i båda parternas intresse all skadan be­gränsas genom sådana åtgärder och i vissa fall är della t. o. m. ell all­mänintresse. Om expropriaten motsätter sig åtgärderna och begär alt i stället få betalning i pengar får domstolen avgöra om ersättningen skall bestämmas under anlagande all åtgärderna kommer till slånd eller inle. Utredningen anser det rimligast atl frågan regleras genom en lagregel av innebörd att hänsyn skall tas lill den exproprierandes åtagande om della är av beskaffenliel att skäligen böra godtas av den ersättningsberättigade. Genom en sådan regel bortfaller behovet av den specialbestämmelse om servitutsutfästelser sora gällande lag innehåller. I 4 kap. 6 § AExL har lagils upp en lagregel av nu angivet innehåll i anslulning liU en med gäUande rält (34 § ExL) överensslämraande föreskrift om att expropriationsersättningen skall bestämmas i pengar att betalas på en gång.

Om expropriaten vidtar åtgärder som är ägnade all göra expropria­lionsskadan större än den nödvändigtvis måste vara bör della enligl utredningen inte leda till att expropriationsersättningen sätts till högre belopp än om han hade förhållit sig passiv. Della torde följa redan av den allmänna principen atl endasl sådan skada sora orsakals av ex-

Prop. 1971:122

82

proprialionen ersätts som exproprialionsskada. För del omvända fallet att expropriaten har vidtagit åtgärder som är ägnade att minska ersätt­ningen gäller lika uppenbart alt ersättning inte utgår raed mer än som motsvarar den faktiska skadan. I skadan bör då inräknas kostnaderna för de vidtagna åtgärderna inklusive skälig ersättning för expropriatens eget arbete. Även detta anser utredningen följa direkt av huvudregeln.

De angivna principerna för expropriatens handlande är enligl utred­ningen ägnade all i en del fall ställa stora krav på hans omdöme. Med hänsyn härtUl kan det inle anses givet att en felbedömning alltid skaU läggas honom till last. Ibland kan del vara skäligt atl ersättning utgår även för åtgärder som i efterhand visar sig inte ha lett till det åsyftade resultatet. VUket mått av förutseende och omdöme som bör fordras av expropriaten och i vUken utsträckning han skall anses skyldig atl vidta skadebegränsande ålgärder kan inte avgöras genom någon allmänt hål­len regel utan måste enligt sakens natur få bero på domstolens bedöm­ning i det särskilda fallel.

Vad angår bestämmande av personlig ersältning kan exproprialions-fallen från praktisk synpunkt indelas i två huvudgrupper, dels fall när exproprialionsobjeklet har använts som bostad för ägaren eller annan för något hans personliga behov och dels fall då del har an­vänts i något slag av rörelse eller annan förvärvsverksamhet. I det förra fallet består den personliga ersättning som kan komma i fråga huvudsakligen av gottgörelse för kostnader som åsamkas expropriaten genom tvånget all skaffa annan bostad eller andra utrymmen som fyl­ler hans behov på liknande sätt som det exproprierade. Om han har gjort ersättningsanskaffning redan innan fastigheten skall avstås kan han eventuellt ha rält tUl ersältning för merkostnader i form av dubbel­hyra eller liknande. Den personliga ersättningen avser expropriatens kostnader för all ordna sina personliga förhållanden efter expropria­tionen på etl sätt som kan betecknas som skäligt och lämpligl. Expro­priaten har inte anspråk på all få etl objekt som exakt motsvarar det han förlorat ulan bara på att få elt objekt som kan anses fylla hans behov. Exempelvis kan hyresgäst som mister sin lägenhet genom ex­propriation inle begära all få en likadan lägenhet i exakt samma kost­nadsläge utan han får underkasta sig de modifikationer som är nöd­vändiga med hänsyn lUl läget på hyresmarknaden. En specificerad lag­regel som anger hur frågorna skall lösas kan enligl utredningen knap­past utformas och anses inle heller ha någon större uppgift att fylla eftersom avgörandet i sista hand ändå måste bero på omständigheterna i del särskilda fallet.

Om den exproprierade fastigheten används för något slag av r ö r e I s e eller annan ekonomisk verksamhet får uppskattiungen av den person­liga ersättningen en annan karaktär. Om del kan antas all rörelsen måste upphöra tUl följd av exprojjriationen gäller frågan vilket värde

Prop. 1971:122

83

rörelsen skulle ha representerat, om expropriation inle hade ägt rum. Medför expropriationen att rörelsen i fortsättningen måste arbeta under ändrade betingelser, t. ex. efler flyttning, blir det fråga om en jämfö­relse med det värde som rörelsen representerar vid fortsatt verksamhet under sådana ändrade förhållanden, varvid också flyttnings- och andra omslällningskostnader måste beaktas. Expropriationer vid vilka före­kommer uppskattning av rörelseskador har enUgl utredningen blivit allt vanligare. Det kan här ofta röra sig om betydande ersättnings­belopp. Värdering av rörelseskador innefattar ett flertal problem av teknisk och ekonomisk art som inte har någon motsvarighet vid annan värdering i expropriationsmål och som ofta är svårlösta. För att när­mare kartlägga några hithörande frågeställningar har två av utred­ningens experter, professorn Sven-Erik[REDACTED_EFTERNAMN] och auktoriserade revisom Sigurd[REDACTED_EFTERNAMN], utarbetat en lUI betänkandet fogad "PM ang. vissa frågor rörande värdering av förelag". De frågor som behandlas i promemorian är lill en del utpräglat tekniska och utredningen har inte ansett sig ha anledning att la beslämd ståndpunkt tUl promemorian i dess helhet. Vissa av de där behandlade ämnena diskuteras emel­lertid av utredningen (SOU 1969: 50 s. 188189). Bl. a. behandlas pro­blem som uppstår när en rörelse har lUl ändamål all köpa och sälja fastigheter samt expropriation sker av fastigheter som ingår i rörelsen såsom varulager.

3.2.5. Ersättningsreglerna i BL m. m. Utredningen diskuterar i elt sär­skilt avsnitt frågor om värdering av fastigheter inom lälbebyggelseom­råden. Härvid framhålls alt gäUande regler om värdering av mark inom sådana områden har kritiserats som inte ägnade att hålla tUlbaka ten­denser lUl spekulation i stigande markpriser. Kommunernas sladsplane-monopol utgör inte elt tillräckligt korrektiv mot sådana spekulationer. Uppdrivna markpriser leder till all kommunerna antar och länsstyrelser­na fastställer mindre goda stadsplaner med hårdare exploatering än som annars skulle ha godtagils. Enligl utredningens mening bör de expropria­tionsrällsliga reglerna utformas och tillämpas så atl expropriationsinsli-tutet tjänar som en varning till dem som i spekulativt syfte förvärvar mark till överpris. Värderingsreglerna bör inte gynna ulan tvärtom mot­verka oskälig markvärdestegring. Expropriationsersättningen bör visserli­gen liksom nu beslämmas så atl den bibehåller expropriaten i orubbad förmögenhetsställning. Ett markpris som har grandats endasl pä för­väntningar om framlida exploaleringsmöjligheter utgör emellertid ofta inte någon faktisk tUlgång. Domslolama bör bl. a. av denna orsak inte vid bestämmande av ersättningarna ta hänsyn lill sådana överpris lik­som inte heUer tUl enstaka underpris. Där kommunernas markpolitiska ålgärder har lett tUl en stabiliserad prisnivå bör denna inle förkastas utan

Prop.1971:122

84

tvärtom tUlerkärmas avgörande betydelse när det gäller att bestämma expropriationsersätlning.

Värderingsreglema i BL är enligt utredningen komplicerade och i fle­ra hänseenden råder oklarhet om deras rätta innebörd. Delta är i och för sig tiUräckligt för att motivera en översyn. Av särskilt intresse är härvid att undersöka om reglerna möjligen är ägnade att i höjande eller sänkande riktning påverka prissättningen på mark inom områden där mera omfattande expropriationer kan väntas. En annan huvuduppgift är atl undersöka sambandet mellan de expropriationsrällsliga värderings­reglerna och BL:s regler om kompensation till markägare, vilka till följd av planläggning hindras all utnyttja sin mark på sätt som tidigare har varit möjligt.

Enligl motiven tiU BL är den i 5 § uttryckta principen alt mark skall vara delaljplanlagd för all få användas lill tätbebyggelse avsedd alt tolkas som en värderingsregel. Den omständigheten atl BL inle annat än för några speciella fall innehåller regler om kompensation åt mark­ägare som hindras att använda sin mark lill tätbebyggelse innebär atl er­sättning inte skall ulgå annat än i dessa fall. Härav anses i sin lur följa en viss begränsning av rälten till ersättning för tälbebyggelsevärden i samband med expropriation. Hu;r långl begränsningen sträcker sig är inle fullt klart. Utredningen konslalerar, att redan utsikten till framlida detaljplanläggning och därav följande rält atl lälbebygga marken regel­mässigt medför en höjning av markpriserna, och ställer frågan om en sådan prisutveckling är nödvändig eUer om det är möjligt atl vidta ål­gärder som motverkar denna tendens.

Utredningen visar med exempel att en viss växelverkan föreligger mel­lan prisbildning på mark, avsedd för tätbebyggelse, och reglerna om ersättning i samband med expropriation. Della leder till den slutsatsen atl del inte är teoretiskt omöjligt att genom en frikostig eller restriktiv utformning av värderingsreglema påverka också marknadsprisema un­der förutsättning all kommunerna driver en markpolilik som gör kom­munala markförvärv genom expropriation till en faktor atl allvarligt räkna med vid bedömande av en faslighets framlida värde. En regel om att löseskiUing och ersättning för fastighelsintrång skall bestämmas med hänsyn lUl fastighetens marknadsvärde är neutral i den meningen atl man vid värderingen strävar efter atl efterlikna prisbildningen i aU­männa marknaden. Della innebär bl. a. att försäljningar som har skett t. ex. under expropriationshot inle kan avvisas som jämförelseobjekt vid fastställande av marknadsvärdet. A/idare fordrar en konsekvent tillämp­ning av den angivna regeln atl domstolen vid värdebestämningen inte ser bort från några av de inskränkningar i markägares befogenheter som följer av byggnadslagstiftningen, lU:som domstolen givetvis har att beakta de möjligheter alt rationellt ulnyli;ja marken som skapas genom denna lagstiftning. Den inverkan en aktiv kommunal markförvärvs-

Prop. 1971:122

85

politik har haft på markpriserna i orten bör enligt utredningen na­turiigen beaktas vid den expropriativa värderingen, även när den inne­fattar en mer eller mindre långtgående dominans på fastighetsmarkna­den.

Beträffande gäUande regler om värdering av mark som i detaljplan har avsetts för enskUt bebyggande resp. för andra ändamål anför utred­ningen följande. Vid expropriation bestäms löseskillingen regelmässigt i viss relation till den medgivna maximala bebyggelserätten och tUl be­lägenheten, om inte särskilda omständigheter föranleder att annan be­räkningsgrand bör tUlämpas. Utredningen redovisar hur markvärdet inom områden som undergår planläggning kan förändras tiU följd därav. Så t.ex. kommer mark som avsätts som gatumark eller annan allmän raark att regelmässigt få ett lägre värde än den hade före planens genomföran­de, medan mark som får användas för enskild bebyggelse regelmässigt kan beräknas få elt högre värde. Om hela det planlagda området är i en ägares hand har denne totalt sett inle gjorl någon förlust, i vart fall inte om omfattningen av lUlålen enskild bebyggelse överensstämmer med vad man haft anledning atl räkna med före planfaslslällelsen. Om kom­munen exproprierar efler plangenomförandet innebär detta, trots reg­lerna i 5669 och 7073 §§ BL, nästan alltid en förlust jämfört med alternativet all expropriera hela markområdet innan planen utarbetas och fastställs. Det är emellertid inte säkert all markägarna gör en mot­svarande vinst. Så är visserligen fallet om hela del område som planläggs är i en ägares hand och mestadels också om markorarådet består av ett fåtal större lotter. Är däremot området splittrat på många mindre fas­tigheter, inträffar det lätt all den mark som avses för enskilt bebyggande faller på vissa av fastigheterna och alt den mark som avses för allmänt ändamål faller på andra fastigheter. Det är då inte gärna tänkbart alt ha en värderingsregel som säger att ägama av dessa senare fastigheter skall bli helt ulan ersättning. Goda skäl talar för atl åtminstone någon ersättning bör utgå för gatumark och annan mark som i detaljplan av­setts för annat ändamål än enskilt bebyggande, trots all della leder till förlust för den exproprierande kommunen i den meningen att expropria­tion av ell sammanhängande större område därigenom släUer sig dyrare efler planfaslslällelsen än före. Enligt vanliga principer anses er­sättning böra ulgå åtminstone för del marknadsvärde som marken har med hänsyn till möjligheten atl för framliden använda den för sådana ändamål som är förenliga med planen, dvs. i huvudsak för alla ända­mål utom tätbebyggelse. Della motsvarar enligt utredningen vad er­sättningen skulle komma alt uppgå till, om värdering skedde uteslu­tande efler de tidigare skisserade allmänna värderingsreglerna ulan hän­syn tUl de speciella bestämmelserna i BL. Om ersättning bör utgå även för värden som har faUit bort genora planläggningen beror ytterst inte på de expropriationsrällsliga värderingsreglerna utan på om BL inne-

Prop. 1971:122

86

håller några bestämmelser om kompensation ål markägaren för värde­minskning som orsakas av planen:. Dessa kompensationsregler kan givet­vis utformas så att de blir mer eller mindre frikostiga mot markägaren. Beträffande nuvarande förhåUanden anför utredningen.

Nuvarande kompensationsregler och de på basis därav konslraerade reglerna om bestämmande av löseskUling vid expropriation måste be­tecknas som liberala mot markägarna. Mark som avsetts för aUraänna byggnader torde uppskattas tUl samma värde som mark för enskilt be­byggande med motsvarande byggnadsrätt. Mark som avsetts till gala, mindre park och därmed jämförligt område anses behålla det allmänna förväntnmgsvärde som marken hade närmast före planläggningen och anses således inte minska i värde genom planläggningen. Beträffande mark som avses tUl flygplats, större park, frUuflsområde e. d. torde där­emot den allmänna uppfattningen gå ut på att förvänlningsvärdel faller bort genom planläggningen och all marken således bör värderas med hänsyn bara liU sin användbarhet för andra ändamål än tätbebyggelse.

Den omständigheten alt ersättning utgår för förväntningsvärden som har fallit bort genom planläggningen kan enligt utredningen inte undgå att väcka kritik. Den skada som ei.sätls är orsakad inte av expropriationen utan av planläggningen. Den falller därför i princip utanför ramen för vad som enligt de allmärma granderna för expropriationsrätten skall be­talas genom exproprialionsersällrdng. Den enda synpunkt som möjligen kan tala för utvidgning av rätten tUl ersättning all omfatta mera än del aktuella marknadsvärdet är all visisa markägare kan ha förvärvat marken efler det att förväntningarna ora planläggning uppkom och därvid be­talat ett högre pris för marken än de skulle ha gjort, om man inle hafl arUedning räkna med tätbebyggelse på platsen. Det är emellertid en allmän expropriationsrättslig princip all elt lågt raarknadsvärde mle ger rätt tUl ersältning för anskaffningskostnaden om denna är högre, eftersom en förlust av denna art inte är orsakad av exproprialionen ulan måste bero på andra orsaker. Härtill kommer att det inle är något all­mänt intresse alt underblåsa spekulation i markvärden före planlägg­ning ulan att det tvärtom är angelägel all såvitt möjligt hålla spekula-lionsintressena tUlbaka. Del anförda utgör enUgt utredningen inle något absolut hinder mot alt av skälighetshänsyn eller annan jämförUg orsak bibehålla en imdanlagsregel för tälbebyggelsesitualionerna av innehåll atl uppskattningen av löseskUlingen skall i visst eller vissa angivna fall ske efter frikostigare grunder än annars. Huvudregeln bör dock vara, att någon kompensation för bortiiallna förväntningsvärden inle medges.

Av det anförda framgår enligl utredningen all nyckeln lUl en ratio­neU bedömning av frågan, i vUken omfattning tätbebyggelsevärden bör ersättas vid expropriation, ligger i hur reglema i BL om kompensation till markägare för förlust av förväntningsvärden är utfor­made. Den kompensalionsregel som lUldrar sig störst intresse med hän­syn tiU sin återverkan på förväntningsvärdena är 48 § första stycket BL

Prop. 1971:122

87

om skyldighet för kommunen alt lösa mark som skaU användas för annat än enskilt bebyggande. Meningen med denna bestämmelse är uppenbarligen alt inlösningsskyldighet skall inträda endast när stads­planen har lett till verkligt betydande skada för markägaren. Bl. a. gäller alt inlösningsskyldighet inte inträder beträffande mark, som väl får användas för enskilt bebyggande men som har tUldelats endast obe­tydlig byggnadsrätt. Vidare fordras att inskränkningarna i fråga om möjligheten atl utnyttja marken har lett till ett uppenbart missförhål­lande meUan det äldre och det nyare värdet. Förutsätlningarna för be­stämmelsens liUämplighel hänför sig tiU alt möjligheterna atl utnyttja marken har försämrats och inle till värdeminskningen i och för sig. Inlösningsskyldighet föreligger inte om markägaren efter planfaslsläl­lelsen kan använda marken på det sätt som förut har varit tillåtet. Vad angår löseskiUingens belopp innehåller paragrafen inte någon uttrycklig regel. Om bestämmelsen skall få avsedd reparativ effekt, måste den uppenbarligen läsas så all ersättning skall utgå med hänsyn tUl markens värde före planläggningen och inle till det lägre värde som marken har efler näranda tidpunkt. Det kan emellerlid inle sägas vara slutgUtigt avgjort, i vilken omfattning domstolen har atl vid bestämmande av markens värde före planläggningen ta hänsyn tUl sådana förväntnings­värden som då förelåg och som grandade sig bl. a. på den väntade planläggningen. Den vanligaste uppfattningen om vad som är gällande räll lorde vara alt förväntningsvärdena skaU beaktas när det är fråga om gatumark, mindre parker och andra områden av begränsad omfatt­ning, som så att säga ingår i tätbebyggelsen, men däremot inte när det är fråga om större sammanhängande markarealer.

Om man vUl undvika en olämplig reflexverkan på värdebUdningen bör man enUgt utredningen inte ha värderingsregler som innebär atl ersättning lämnas för värdet av sådana förväntningar på den blivande planen som inle infriats genom planläggningen. Ställer man det kravet på värderingsregeln all den skall vara neutral och inte påverka värde-utvecklingen i vare sig höjande eller sänkande riktning, synes den enda rationella utvägen vara all värderingen sker helt ulan hänsyn till bort-faUna förväntningsvärden av della slag. Värderingsreglerna bör enligt utredningen utformas efter denna princip. Detla skulle innebära alt er­sättningen vid inlösen enligt 48 § BL bestäms med hänsyn till det marknadsvärde som fastigheten skulle ha haft om planen inle hade med­fört några andra inskränkningar i fråga om markanvändningen än dem som tidigare förelåg.

Mot en värderingsregel av här angiven innebörd kan främst riktas den invändningen alt värderingen kommer att grundas på fiktiva för­håUanden eftersom det t. ex. lorde visa sig svårt att finna lämpliga jämförelseobjekt för bestämmande av markvärdet. Svårigheterna att under en övergångstid finna en lämplig riktpunkt för värderingen får

Prop. 1971:122

88

emellerlid inle vara avgörande när det gäller ekonomiska intressen av den valör som det här är fråga om. Även om det under åtskilliga år efter införandet av lagregeln skulle visa sig nödvändigt att i brist på jämförelseobjekt verkställa värdering efter hjälpregler, t. ex. huvudsak­ligen med hänsyn till värdet av markens avkastningsförmåga, minskar detta inte vikten av alt det principiellt riktiga betraktelsesättet slås fast genom uttryckliga lagbestämmels;er. Följderna därav torde f. ö. räll snart göra sig gällande även på allraänna marknaden.

Utredningen diskuterar tanken alt ersätta nuvarande inlösenregel i 48 § BL med en regel om ersättningsskyldighet men tar avstånd där­ifrån. I stället föreslås alt regeln kompletteras med en norm efler vUken ersättningen vid inlösen skall bestämmas. Innebörden av ersättnings­regeln bör vara alt markägaren skall ha gottgörelse för den värde­minskning som fastigheten eller fastighetsdelen har undergått tUl följd av att den inle kan utnyttjas på sätt sora förat har varit tillåtet. En sådan formulering lorde ge vid handen att ersättning inte skall utgå för sådana förväntningsvärden som har fallit bort genom planläggningen utan endasl för inträffad minskning i faslighetens värde i förhållande tiU vad som gällde vid förat lUlålel användningssätt. Häri lorde i före­koraraande fall inbegripas även glesbebyggelsevärde.

Om reglerna om ersällningsrälti3ns omfallning ändras i enlighet med det anförda, bör enligt utredningen även förutsättningarna för rätt tUl inlösen förtydligas. Della kan lämpligen ske genom all sådan rätt för­klaras föreligga om marken tUl följd av planen inle kan användas annat än på sätt som står i uppenbart miissförhåUande lUl dess värde vid förut tillåtet användningssätt. 21, 22, 83 och 116 §§ BL är utformade på liknande sätt som 48 § och bör enligt utredningen ändras i överens­slämraelse med vad som har föreslagils beträffande denna paragraf.

De nu angivna principerna för kompensation vid planskada bör en­ligl utredningen komraa lUl ullryck dels genom ändrad avfattning av nyssnämnda bestämmelser om ersättnings- och inlösningsplikl, dels ge­nom att i BL tas in en särskild lagregel om ersältningsberäkningen i fall när inlösningsplikl ifrågakommer. Sistnämnda regel har i förslaget placerats i 142 § BL.

De nyss angivna principerna tilir enligt utredningen självfaUet att beakta också när ersältning skall bestämmas enligt annan lagstiftning, exempelvis vid expropriation av gatumark enligt AExL. Föreslagna ändringar i BL:s bestämmelser om ersättnings- och inlösningsplikt anses vidare böra föranleda motsvarande jämkning av likartade bestämmelser i exempelvis lagarna om allmänna och enskilda vägar, naturvårdslagen, fornminneslagen och byggnadsminneslagen. Utredningen har dock inle ansett det ankomma på den att utarbeta förslag i dessa delar.

Bestämmelserna i 45 § tredje stycket BL om vUlkorlig fastställelse av stadsplan skiljer sig från det i 48 § första stycket avsedda faUet där-

Prop. 1971:122

89

Igenom att det här är fråga om mark som enligt gällande plan är av­sedd för enskilt bebyggande och för vilken den nya planen raedför betydande ändringar av vad sora gäller i fråga om bebyggandet. Antalet inlösningsfall enUgt paragrafen är visserligen inle särskUl betydande, eftersom viUkorlig fastställelse förekommer ganska sällan. Beslämrael­sen leder emellertid lUl alt koramunerna vid utarbetande av planer för sanering av äldre bebyggelse tvingas all iaktta viss försiktighet, när del blir fråga om all minska bebyggelserällen för viss eller vissa mark­ägare, och man torde därför vara benägen att tUlerkänna den stor prak­tisk betydelse. I enlighet med de principer för kompensation vid plan­skada sora nyss har utvecklats bör enligt utredningen ersättningen i fall som avses i 45 § Iredje styckel bestämmas med hänsyn tUl värdet enligl gällande plan och inle den villkorligt fastställda. Någon särskild be­stämmelse härom anses inle behövlig.

Utredningen diskuterar de övergångsproblem sora föranleds av de föreslagna ändringarna i fråga om markägares rält till ersättning för planskada. Skälig hänsyn bör enligl utredningen tas tUl alt de förvänt­ningsvärden som kan falla bort vid tiUämpningen av de nya värde­ringsreglerna har hafl visst slöd i den tidigare gällande lagstiftningen. En räll för markägaren alt påfordra inlösen som föreligger vid den nya lagstiftningens ikraftträdande bör inle inskränkas genora denna. För fall där räll till ersättning ännu inte har inträtt vid nyssnämnda tidpunkt är situationen aimorlunda. En omedelbar tiUämpning av de nya ersätt­ningsreglerna i dessa fall skulle emellertid kunna raedföra att faslig-helsvärdet sjunker och en viss försiktighet vid övergången bedöms även med hänsyn härtill som motiverad. Utredningens överväganden leder fram tiU elt förslag all äldre värderingsregler skall tillämpas om mark­ägaren väcker talan om inlösenskyldighet eller ersättning inom viss tid efter de nya reglernas ikraftträdande. Övergångstiden föreslås bestämd till tre år. Utredningen föreslår vidare alt den särskilda övergångs­regeln i 162 § BL, som nu har gällt i mer än 20 år, upphävs.

3.2.6. Värdeuljämningsexproprialion. Utredningens förslag till värde­ringsregler för delaljplanlagda områden går ut på alt fastighetsvär­dena skall beräknas i så nära anslutning som möjligt lill de faktiska marknadsvärdena. Della medför inle någon större förändring i nuva­rande betraktelsesätt beträffande värdet på tomtmark men leder till atl mark avsedd för allmänna ändamål betalas relativt lågt. Mot en sådan ordning kan enUgt utredningen med fog invändas alt det inle framstår som rättvist att på detla sätt skärpa den olikställighet som planlägg­ningen medför mellan ägare av mark som utläggs till tomter och ägare av mark som utiäggs för allmänt ändamål. Med hänsyn till de fördelar som främst kommunerna får genom det nya regelsystemet förefaller del utredningen inle oskäligt all kommunerna medverkar till en viss ul-

Prop. 1971:122

90

j amning av de skillnader i markvärden som planläggningen medför. En sådan utjämning skulle också motverka uppkomsten av spekulativa för­väntningsvärden.

En regel som har till ändamål alt utjämna de värdedifferenser som detaljplanläggningen ger upphov lill kan enligl utredningen inle gärna få baseras på alt lagstiftaren skulle förneka existensen av mervärden i fråga om tomtmark. Della skulle inle lösa frågan ulan bara leda lill att expropriationsdomstolarna fick arbeta med en fikliv prisnivå i motsats till den verkliga, som konstaleras genom faktiskt skedda försäljningar. Elt sådani verklighetsfrämmande: värderingssystem skulle förmodligen inle heller uppfattas som rättvist. Utredningen föreslår i stället atl kom­munen och markägarna får en ömsesidig rätt atl inom viss lid efler den dag då detaljplan första gången faststäUts för elt område yrka på in­lösen efler elt genomsnittspris för området. Systemet innebär i korthet följande. Om en markägare ansei atl han har fåll för myckel mark för allmänna ändamål på sin lott, skall han kunna påfordra att kommunen löser all hans mark efler genorasnillsvärdet. Kommunen skall å sin sida kunna väcka talan mot markägare som har fått huvudsakligen tomt­mark på sin lott med yrkande att få lösa denne markägares innehav inom planområdet lUl genomsniltävärdet. Ett sådani syslem, som av ut­redningen kallas värdeuljämningsexproprialion, sägs medföra tre väsent­liga fördelar. Alla markägare bin lika behandlade, spekulation i mark-värdestegringsvinsler försvåras och själva planläggningen frigörs från ovidkommande hänsyn. Del nya institutet bör ingå i planeringen som etl av medlen för alt vid nybebyggelse skapa goda miljöbetingelser och mot­verka överexploatering.

Den tid inom vUken ägare av mark som delaljplanlagts kan påfordra inlösen föreslås bli sex månader, räknat från den dag då detaljplanen fastställdes. Talan skall väckas vid exproprialionsdomslolen och avse inlösen av all mark inom planområdet som tillhör samme ägare. Den tid inom vilken kommunen kan påfordra inlösen föreslås vara lika lång sora den lid som gäller för markägare. Även kommunens lalan skall avse all mark inom planområdet ,5om lUlhör viss eller vissa markägare. För att inte kommunen och markägaren skall "ligga och passa på var­andra" intill sista dagen av den föreskrivna frislen föreskrivs all om kommunen eller någon markägare: har väckt talan inom föreskriven lid fristen för övriga taleberälligade förlängs med tre månader.

Det genomsnittliga markvärde tUl vUket inlösen skall kunna äga rum bör enligt utredningen i princip motsvara planområdets totala värde för tätbebyggelseändamål fördelat lika per kvadratmeter mark inom området. Värdet omedelbart före planfaslslällelsen kan emellertid vara svårt all fastställa med erforderlig säkerhet, och det är även av andra skäl ovisst om resultatet av en sådan värdeberäkning skulle bli rättvist i alla situationer, eftersom förväntningarna i fråga om möjligheterna

Prop. 1971:122

91

att utnyttja marken kan ha ställts antingen för högt eller för lågt. Rim­ligare är enligt utredningen att räkna med den bebyggelserält som fak­tiskt kommer alt föreligga enligl planen eller med andra ord alt verk­ställa utjämningen med hänsyn till det värde marken enligt exploate­ringskalkyl har omedelbart efter planläggningen. För denna stånd­punkt talar också att man numera praktiskt taget alltid i praktiken be­räknar planernas ekonomiska utfall på della sätl och alt värderingspro­ceduren därför är välbekant för alla planläggningslekniker. Della inne­bär en inte föraktiig garanli för att resullalet kommer all uppfattas som riktigt och rättvist.

För atl inle ell stort antal processer skall uppkomma föreslås atl kommunen eUer enskUd sakägare redan före planfastställelsen med bin­dande verkan skall kunna avslå från sin rätt alt påfordra inlösen. Delta antas leda till alt kommunen i god lid före anlagandel av planen träf­far avlal med de olika markägarna om en lämplig reglering i ekono­miskt hänseende. Bestämmelsen förmodas därför få tUl följd att slads-planeavtal kommer att träffas inte bara som nu med storexploatörer utan också med ägare av jämförelsevis små markområden. Även om kommunerna skulle underlåta all träffa sådana avtal är del enligt ut­redningen sannolikt alt antalet processer om inlösen inte blir särskilt betydande. Bara markägare som har blivit påtagligt lidande på planut­formningen antas ha anledning alt väcka talan om skyldighet för kom­raunen atl lösa mark.

Syftet raed värdeuljämningsexproprialion är inte alt åstadkomma en mera aUmän värdeutj amning inom tätbebyggda områden och man bör enligl utredningen inle heller föreställa sig alt resultatet av utjämningen skall bli beslående för framtiden. Ändamålet är bara att såvitt möjligt utjämna en del av de påtagliga orättvisor sora enligt sakens natur raåste inträffa i samband med förstagångsplanläggning. Otillfredsställande resultat skuUe kunna uppslå om en koraraun bedriver planläggnings­arbetet så att man planlägger den för enskilt bebyggande avsedda mar­ken i en etapp och den mark som skall användas för allmänna ända­mål i en annan etapp. Det åligger emellertid faslställelsemyndigheten att vaka över att inte bara allmänna ulan även enskUda intressen till­godoses vid planläggningen och utredningen anser del, särskilt efler in­förande av de skisserade uljämningsreglerna, inte gärna tänkbart att fastslällelsemyndigheten skulle medverka till en plan som inle på ell rinUigl sätl tillgodoser bebyggelsens behov av trafikleder, parker och allmänna imrättningar. Om del någon gång skulle inträffa alt faststäl­lelse meddelas på en plan som upptar endast större parker, flygfält, idrottsplatser och liknande större, för allmänt behov avsedda områden, så innebär inte detta atl markägaren får mindre betalt för områdena än han enligt härskande uppfattning skuUe få vid tiUämpning av nu gäUande värderingsregler.

Prop. 1971:122

92

Enligt den föreslagna huvudregeln skall ell delområdes markbeskaf-fenhel inte lUlmälas någon betydelse vid värdeutjämningen. Undantag görs dock för extrema fall. Ägare av vallenområde kan knappast ha haft någon förhoppning om elt mera lönande användnragssäll, och det skuUe enligt utredningen snarast vara stötande om han fick della i vär­deutjämningen och få betalt föi vattenområdet efler de normer som gäller beträffande mark i allmänJliet inom planområdel. Delsamma kan någon gång länkas gälla beträffande annat område, som uppenbarligen är värdelöst och kommer alt förbli del även efter planläggningen. Så­dana områden bör efler exproprialionsdomslolens bedömande uteslutas från uljämningsförfarandel. Om och när de behöver tas i anspråk av kommunen får delta ske med åberopande av annan exproprialionsgrand. Om en byggnad eller annan anläggning har sådani värde alt del inte framstår som lönande all skaffa bort den för all genomföra nybebyg­gelse i enlighet med planen, bör iigaren inle vara skyldig alt avstå mar­ken för det genomsnittsvärde som tUlämpas vid uljämningsförfarandel. Även i sådana fall bör efler exproprialionsdomslolens prövning visst eller vissa markområden inom planen uteslutas från uljämningsförfa­randel. Delta innebär bl. a. all förfarandet får ell alltmera begränsat tillämpningsområde ju mera utvecklad bebyggelsen är inom planområ­del. När det är fråga om alt la i anspråk ell i huvudsak obebyggt om­råde för planerad tätbebyggelse blir undantagen sällsynta. När del där­eraot är fråga om en planläggning som i huvudsak endast avser att legalisera befintlig bebyggelse ka.a det hända all bebyggelsen represen­terar ell så stort värde atl elt utjämningsförfarande i fråga om mark­värden inte har någon större uppgift att fylla.

En mera speciell fråga gäller del fall alt endasl en del av fastighet in­går i detaljplanen och atl frånskiljande av det planlagda området raed­för större skada på restfastighelen än som kan kompenseras med del ge­nomsnittliga lälbebyggelsevärde efler vilket ersättningen skall beräknas. Med tanke bl. a. på sådana fall finner utredningen det angelägel all reg­lerna om undantagande av områden från värdeuljämningsexproprialion får en avfattning som ger expropriationsdomstolen tiUräckliga möjlighe­ter att laga efter läglighet i syfte att undgå sådana oskäliga resultat sora kan uppkomma om värdeuljäraningsförfarandel får omfatta områden raed speciella plus- eller minusvärden av betydelse. Sådana allmänt håll­na regler ställer stora krav på domstolarnas oradöme, men utredningen finner del lämpligare alt frågor av denna art löses från fall lill fall än all lagen belastas med etl stort antal detaljerade regler för alla de speciella situationer som kan tänkas uppkomma.

Reglerna om värdeuljämningsexproprialion föreslås gälla endast vid första detalj planläggning och alltså inte vid planändring. Inom äldre planområden är regelraässigl så stora värden nedlagda i befintlig bebyg­gelse alt bestämmelser om räll och skyldighet till inlösen inte skulle kun-

Prop. 1971:122

93

na tillämpas i näranvärd omfattning och, om de tillämpades, skulle leda till ganska kuriösa resultat.

Det skulle kanske kunna ifrågasättas ora del skisserade systemet är lämpligt när detaljplanläggning sker medelst byggnadsplan. Kommunen har då inte något direkt ansvar för planens genomförande annat än så­vitt angår vallenförsörjning och avlopp. Kommunen förutsätts emeller­tid leda planläggningsverksamheten och ha del avgörande inflytandet be­träffande frågan ora och när planläggning skall koraraa till slånd. Det förefaller utredningen då inle vara elt alllför långtgående steg alt kora­munen dessutom får uppgiften all på angivet sätt reglera värdebildning­en inom byggnadsplaneområdena. Antalet processer om skyldighet för kommunen att lösa in mark torde bli ganska obetydligt redan av den an­ledningen alt planläggning medelst byggnadsplan oftast avser samman­hängande markområden i en ägares hand avsedda för fritidsbebyggelse e. d. Vidare kan kommunen undvika process genom alt träffa avlal om de viUkor som skall gälla beträffande ersättning för planskada och vägra alt anta planen innan sådan uppgörelse har träffats. Utredningen påpe­kar också att kommunen får elt direkt intresse av alt närmare studera planekonomin inom områden som ifrågasätts för planläggning medelst byggnadsplan och inle släppa fram projekt som är ofullständigt genom­tänkta. En tillämpning av systerael med värdereglering även på bygg-nadsplanerna erbjuder enligt utredningen därför vissa inle föraktiiga för­delar från allmän plansynpunkt, samtidigt som det bereder markägarna garantier mol alllför uppenbara orättvisor. Det anses också från syste­matisk synpunkt mindre tUlfredsstäUande all ha elt system med värde­reglering beträffande del ena av de två existerande delaljplaneinslilulen men mle beträffande del andra.

Bestämmelser om värdeutjämningsexpropriation har lagils upp i 2 kap. 2 § första stycket 3 AExL. Regeln om värdering efter det genomsnittliga planvärdel och erforderliga delaljbesläramelser i övrigt har tagits upp i 4 kap. 2 §. Ett speciellt problera uppkommer om det i samband med planfaslslällelsen har meddelats förordnande enligt 70, 73 eller 113 § BL angående skyldighet för ägare av större markområde alt avslå eller upp­låta mark för galor, vägar, allmänna platser ra. m. eller all bekosta ga-luanläggning eller utföra vallen- och avloppsanläggning. Trots all de nämnda bestämraelserna har i viss män samma syfte som värdeuljäm-ningsexpropriationen, nämligen atl verka för tillkomslen av exploate­ringsavtal, anses de inte lämpligen kunna upphävas av den anledningen att det skisserade systemet förverkligas. De går ju inte bara ul på atl få liU stånd en utjämning av värden inom planområdet ulan har dessutom den för kommunen fördelaktiga effekten atl kommunen befrias från vis­sa utgifter som den annars skulle ha fått vidkännas. Det anses inle heller möjligt alt genomföra det skisserade systemet ulan särbeslämraelser för det fall atl förordnande har meddelats enligl någon av de åsyftade be-

Prop. 1971:122

94

stämmelserna i BL. EiUigl utredningen skulle delta nämligen innebära att de förpliktelser som har ålagts en ägare av ett större markområde därför att han beräknas göra en esploaleringsvinsl skulle fördelas på aUa markägare inom området. Härmed skuUe visserligen kommunens intresse bli tillgodosett, men förhållandet skulle knappast kunna betecknas som rättvist av de berörda markägarna. Den bästa lösningen består enligt ut­redningen i att kommunen får välja mellan alt utverka förordnande en­ligt något av nyssnämnda lagram i. BL eUer alt tUlämpa värdeutjämnings-expropriation. Markområden, vUka tillhör någon som har ålagts särskUda förpliktelser med stöd av 70, 73 eller 113 § BL, undantas därför gene­rellt från bestämmelserna om värdeutjämningsexpropriation.

3.3. Reservation och särskilda yttranden

Utredningens ledamöter är överens om de föreslagna reglerna om ex­propriationsersättningen utom på en punkt. Ledamoten Gustaf Henry[REDACTED_EFTERNAMN] biträder inle majoritetens förslag all jämkning av löseskillingen med hänsyn lUl penningvärdeförändringar skall ske endasl under föratsättning atl mera betydande ändringar har inträffat i allmän­na prislägel och att jämkningen finnes påkallad. Han har i och för sig inte något alt erinra mot en relativt tidig värderingslidpunkt när del gäl­ler att bestämma löseskiUing eller intrångsersättning, men han anser att en självklar konsekvens härav bör vara atl kompensation skall utgå för varje ändring i allmänna prislägel som inträffar därefter.

Experten Michael Hernmarck anför i sill särskilda yttrande synpunk­ter på reglerna om värderingstidpunkt, på ersättningsreglerna i BL och på förslaget beträffande värdeuljämningsexproprialion.

Utredningens förslag rörande värderingstidpunklen byg­ger enligt Hernmarck på att den exproprierande inle skall behöva betala ersättning för den värdeökning som vid genomförande av stadsplan och i liknande exproprialionsfail uppkommer på mark inom planområdel. Nå­got underlag för påståendet att överkompensation enligt gällande ord­ning förekommer i sådan utsträckning atl en så ingripande reform ound­gängligen behövs redovisar utredningen inte. Det är enligt Hemmarck betänkligt att skapa en så generellt verkande föreskrift som den före­slagna, vilken får betydelse inom elt vidsträckt lagsliftningskomplex, en­dasl för att tillgodose del nu angivna särpräglade inlresset. Del bör ut­redas i vad mån ersättningsregler förekommer i författningar sora inle hänvisar till ExL och på vad sätt olikheter kan uppkomma vid ersätt­ningsberäkningen som medför en inle önskvärd olikslällighet sakägare emellan. Hernmarck framhåUer vidare all en faslighels värde kan för­ändras av många skäl som inte hai något samband med åtgärder vidtag­na av kommunen. Han påpekar också atl priset vid förvärv av obebyggd mark sätts med beaktande av den. tid som återstår innan exploatering

Prop. 1971:122

95

kan ske och alt markens värde således ökar successivt under väntetiden. Om denna löper från ansökan fram till tidpunkten för ersättningens be­stämmande, gör expropriaten med utredningens förslag en direkt förlust. Det kan knappast godtas atl i stället döma ut ersältningsgUl ränteförlust som personlig ersättning, eftersom räntekostnaden under väntetiden före utbyggnaden av elt markområde är helt integrerad i markvärdet och där­med i löseskillingen. Det är i dessa fall fråga om storleken av del diskon­terade värdet av marken vilket, inom ramen för marknadspriset, vid var­je tidpunkt framkommer i förhållande tUl förverkligandet av utbyggna­den. Enligt Hernmarck kan huvudprincipen om expropriatens oföränd­rade ställning inle upprätthållas om utredningens förslag lagfästs.

Vad gäller frågan om ersättning för penningvärdeförändringar är för­slaget enligl Hernmarck uppbyggt på sådant sätt att det faktiska resulta­tet för expropriaten kan bli både imderersättning och överersättning be­roende på förhåUandena i del enskUda fallel. Det föreslagna systemet slår därför inte i samklang med annars godtagna expropriationsrällsliga gmndsatser.

Hernmarck anför vidare all de föreslagna reglerna kommer all leda till utomordentliga svårigheter med avseende på själva värderingsförfa­randet. Gränsen mellan löseskiUing eller intrångsersättning resp. person­lig ersättning är ofta svår all dra och de olika ersällningsarlerna har of­ta ell nära samband med varandra. Skilda värderingstidpunkter för des­sa ersältningstyper kan därför leda till komplikationer. Med hänsyn till bl. a. de redovisade betänkligheterna anser Hernmarck all de nuvarande reglerna om värderingslidpunkt är att föredra framför utredningens för­slag.

Förslaget lill ersättningsregler i BL innebär enligt Hern­marck att markägaren fortsättningsvis skall berövas lälbebyggelsevärdet i planläggningsfaUen men får behålla del i övriga faU. Della innebär all om expropriation äger rum t. ex. enligl 2 kap. 3 § AExL marken skall ersättas efter sitt lälbebyggelsevärde. Har däremot samma mark genom fastställd generalplan eller stadsplan undantagils från enskUt bebyggande, kan markägaren få nöja sig raed jordbruks- eller glesbebyg-gelsevärdet. Hernmarck anser att så olika konsekvenser i ekonomiskt hänseende mellan de beskrivna alternativen inle bör godtas.

Med anledning av vad utredningen anför om alt expropriationsinsli-lulet kan tjäna som en varning för dem vUka i spekulativt syfte förvär­var mark lill överpris påpekar Hernmarck att ersättningsreglerna inte bör ha annat ändamål än atl ersätta expropriat för den förlust han lider. Hernmarck framhåller vidare alt del ter sig oegentligt all den förutsatta varningsfunktionen skall rikta sig endasl mol de markägare vilkas mark genom planläggning undantas från enskilt bebyggande men inte mot övriga. Mången gång kan det vara svårt för en fastighetsägare atl i för­väg vela om han tillhör den kategori som varnas av lagstiftaren eUer

Prop. 1971:122

96

den kategori för vars spekulation i förväntningsvärdet ersättning tiUåts att utgå. Hernmarck framhåller vidare alt utredningens förslag, som innebär att endasl det lälbebyggelsevärde som hänför sig lUl mark med bebyggelserält enUgl plan ersätts vid tvångsinlösen enligt BL, ökar spännvidden mellan ersällningsrällen i planläggningsfallen och vid ex­propriation enligt övriga bestämmelser i 2 kap. AExL. Om utredningens förslag ora värdeutjämningsexpropriation genomförs förtas den effekt som utredningen åsyftar i förevarande sammanhang, vUket innebär alt även i planläggningsfallen mark;spekulalioner kommer att honoreras. Della följer av all del raarkpolitiska instrument som utredningen vill införa är "suspenderat" under sex månader räknat från planfastställel­sen.

Mark som i plan har avsatts ][ör allmän byggnad ingår i byggnads-kvarter och platsen för allmän byggnad kan ofta väljas inom alternativa områden. Enligl fast praxis gäller f. n. att markägare vid expropria­tion skall ha rätt tiU ersättning l:ör markens lälbebyggelsevärde. Detta ter sig enligt Hernmarck rimligt och riktigt med hänsyn lUl att det här är fråga om byggnadskvarter med viss medgiven bebyggelserätt. Utred­ningens förslag synes innebära atl kommunen fortsättningsvis kan tvångsinlösa detta slags mark för exempelvis jordbruksvärdet och där­efter bebygga den i kanske samma utsträckning som är medgiven för dun enskUda bebyggelsen inom planområdet i övrigl. Hernmarck anser att en sådan ordning i rättssäkerhetens intresse inle bör godtas.

Utredningens förslag alt 162 § BL skall upphävas och alt del skall förordnas all de mera förmånliga värderingsreglerna skall gälla endast under vissa förutsättningar är enligt Hernmarck ägnat att inge stora betänkligheter från rättssäkerhetssynpunkt. Det är här fråga om ett regelsystem av utomordentiigt komplicerad natur och det kan inle för­utsättas all den enskUde markägaren kan överblicka det och vidta be­hövliga ålgärder för all skydda sina intressen. Av förslaget framgår inle om kravet på inlösen skall omfatta hela fastigheten eller endasl de delar av den som genom plan har undantagits från enskilt bebyggande. I del senare fallet, som anses mest sannolikt, uppkommer oöverskådliga svå­righeter från bl. a. fastighelsbUdningssynpunkl. Hernmarck framhåller all utredningens strävan all avveckla de före den nya lagens ikraftträ­dande uppkomna lälbebyggelsevärdena inle får leda till sådana olägen­heter sora har antytts och inle heller till att kravet på rättssäkerhet eftersatts i alllför hög grad.

Beträffande bestämmelsen om värdeuljämningsexpro­prialion anför Hernmarck alt den enligt sin ordalydelse är tUlämp­lig även för det fall all all mark utom planområdel är i endast en ägares hand och all kommunens rätt atl expropriera inträder även om bebyg­gelserällen har fördelats jämnt mellan markägare och något behov av utjämning alltså inte föreligger. iLven om markägarna förklarar sig be-

Prop. 1971:122

97

redda att inbördes företa utjämningen för alt få behålla dispositionen över marken kan de inte hindra att tvångsöverföring tUl kommunen sker. Detta gäller även om endast en obetydlig del av planområdet har avsatts för allmänt ändamål. Hernmarck anser alt lagtexten i alllför hög grad saknar samband med i motiven angivet syfte och att den kan leda till konsekvenser som inle har avsetts.

Vad beträffar undantaget för mark som på grund av sin naturbeskaf­fenhet uppenbarligen inte kan komma i fråga för bebyggande anför Hernmarck alt det inte torde vara lätt alt i praktiken dra klara gränser meUan sådan mark och mark som kan bebyggas. Hernmarck framhåller vidare all belägenhet inliU vatten mestadels höjer fastighetsvärdet, vare sig marken används för tätbebyggelse eller för annat ändamål. Om sådan värdeinfluens påverkar löseskUlingen för den mark som löses är det svårt atl inse varför vattenområdet skulle bli kvar i ägarens hand. En följd av undanlaget blir att ägaren till det värdeskapande vallen­området och den därinlill belägna värdefulla marken får delta i fördel­ningen av den totala löseskillingen med en reducerad areal och all han därigenom får lägre ersättning än ora vallenområdet hade räknats raed. Någon möjlighet för ägaren att påfordra inlösen av ett undanlaget om­råde enligt 21 eUer 48 § BL lorde i allmänhet inte föreligga, varför förslaget i sådant fall leder lill oliUfredsslällande äganderätts- och fas-tighelsbildningsförhåUanden. Del kan inte vara rimligt atl, sedan planen har genomförts, smärre områden inom denna, avsedda för allmänt ändamål som park, vattenområde e. d., framgent skall ägas av den en­skUde, om komraunen inte anser sig böra inlösa dessa oraråden. Hern­marck framhåller vidare alt även undantaget raed avseende på oraråde vars ägare med hänsyn till bebyggelsens "värde eller beskaffenhet i öv­rigl uppenbarligen icke har intresse av planens utformning" kan med­föra stora svårigheter vid tillämpningen.

De föreslagna inlösningsreglerna kan enligl Hernmarck komma atl influera på själva plarUäggningen lill nackdel för en rationell och av ekonomiska särintressen i möjligaste mån obunden planläggningsverk­samhel. Den markägare som innehar del från bebyggelsesynpunkl värde­fullaste området gör en förlust då han ersätts efler elt genomsnittsvärde, vilket innebär alt principen all hans ekonomiska ställning skall lämnas orabbad vid expropriationen inte kan upprätthållas. Eftersom värdeut­jämningsexpropriation kan tillämpas endast vid förstagångsplanläggning genom stadsplan eller byggnadsplan konmner den inte alt omfatta mark för vUken gäUer en sedan länge inaktuell detaljplan och möjligen inle heUer områden med äldre avstyckningsplaner. Utanför lUlämpningsom­rådet faller vidare fastställd generalplan, trots alt sådan annars har rättsverkan både i fråga om inlösenrält och inlösenpUkl. Hernmarck framhåUer vidare atl tätbebyggelse i stor omfattning har reglerats genom byggnadsordningar, vilka numera upphävts ulan atl ha ersatts av delalj-

4    Riksdagen 1971.1 saml. Nr 122

Prop. 1971:122

98

plan. Då sådan tUlkommer för första gången blu- den föreslagna bestäm­melsen tillämplig, vUket formeUt; innebär att bebyggda fastigheter i stä­dernas äldre centrala delar kan exproprieras på denna grund, något som knappast torde ha varit avsett.

Efler utgången av den föres;lagna sexmånadersfristen skall ersätl-nuig dömas ut på grandval av den faktiska eUer tUlåtna användningen. Detla innebär alt markägare som försummar preklusionsfrislen kan ris­kera atl göra avsevärda förlusteir. Hernmarck finner delta utomordent­ligt betänkligt från rätlssäkerhelsisynpunkt. De markägare som har kän­nedom om sin tidsbegränsade ersättningsrätt ställs i och med planens fastställande inför svåra bedömningar och avgöranden. Det gäller därvid all utreda om inlösen ter sig fördelaktigt och i så fall atl få fram under­lag för den stämningsansökan med yrkande om löseskiUing som skaU ges in före sexmånadersfristens utgång. För bedömningen av dessa frå­gor torde sakkunniga behöva aiUilas i stor utsträckning. Kostnaderna för just della slags utredningaj.' är erfarenhetsmässigt mycket höga. Tidsnöden och ulredningsarbetel: förstärker inte markägarens förhand­lingsposition gentemot kommunerna.

De ekonomiska återverkningarna på angränsande bebyggelse, t. ex. beträffande gatumarksersältning, bör enligl Hernmarck studeras när­mare. Utredningens förmodan all friviUiga uppgörelser skall komma till stånd i praktiskt tagel alla fall är enligt hans raening mindre väl grun­dad. Markägarna torde nämligen vid tiden för förhandlingen med kom­munen inle äga kännedom om den blivande planens enskildheter och särskilt undanlagsområdena skap;ir motstridiga intressen ägarna emeUan. Eftersom planen inle är fastställd under förhandlingsskedet kan par­terna därför släUas inför ekonoraiskt svåröverskådUga alternativ, vilket knappast är ägnat att underlätta avtal vare sig mellan kommunen och markägarna eller mellan dessa inbördes.

Sammanfattningsvis anför Hernmarck all han anser förslagel om värdeutjämningsexpropriation inrymma så många vanskligheter och le sig så främmande för det regelsjstem i vilket del är avsett att ingå atl han inle kan tillstyrka del.

Experten stadsjuristen Erik Gustaf[REDACTED_EFTERNAMN] anför i elt särskilt ytt­rande alt syftet med värdeutjämningsexpropriationen enligt hans mening är myckel lorvärt men all den däri inbyggda värde­ringsregelns återverkan på andra närslående områden liksom också relationen mellan institutet i dess; helhet och andra regler om markför­värv i samband med genoraförandet av stadsplan inte har blivit tUlräck­ligt belyst. Lagstiflnmg på expro])riationsrätlens område är enligt West­man av så komplicerad och viktig natur att ett noggrannare övervä­gande bort göras än som varit möjligt inom den tidrymd som stått ut­redningen tUl buds.

Prop. 1971:122

99

3.4. Remissyttrandena

3.4.1. Allmänna synpunkter. Förslagen om ändrade ersättningsregler mottas helt eUer i huvudsak positivt av poststyrelsen, vattenfallsstyrelsen, länsstyrelserna i Stockholms och Jönköpings län, FSKF, HSB och bygg­lagutredningen. Många remissinstanser lämnar förslagen ulan erinran. Kritik av varierande styrka framförs av bl. a. Svea hovrätt, expropria­tionsdomstolen i Stockholm, Näringslivets bygggnadsdelegation, advo­katsamfundet, Samfundet för fastighetsvärdering, RLF, SKTF och SACO.

Ell flertal remissinstanser betonar vikien av atl nuvarande regler om ersättning vid expropriation omarbetas. Sålunda framhåUer bl. a. expro­priationsdomstolen i Stockholm atl reglema, vilka återfinns i olika la­gar och har tillkommit vid skilda tidpunkter, är ganska svåröverskådliga och tUl sin innebörd delvis omtvistade. Domstolen påpekar vidare att de värderingssituationer som uppkoraraer vid skUda slag av expropriatio­ner är så oUkartade med hänsyn till de ekonoraiska betingelserna, alt ett regelsystera, som ter sig enkelt från principiell synpunkt och teoretiskt riktigt, i praktiken ibland kan ha mindre önskvärda följder och leda till icke godtagbara resultat.

De föreslagna ändringarna av värderingsreglerna kan enligt byggnads­styrelsen komma alt utgöra ell verksamt och betydelsefullt instrument i samhällets strävan att åt det allmänna förbehålla en del av den markvär­destegring som är en följd av samhällets ålgärder. Reglerna komraer också alt bidra tUl alt utjämna en del av de stora skUlnader i markvärde meUan olika områden som i dag kan uppkomma genom planläggning. Båda konsekvensema av en ny lagstiftning är önskvärda. Planverket gör gällande att nuvarande värderingsprinciper i många fall har avhållit konununerna från att expropriera mark i den utsträckning som varit önskvärd. Man synes ha befarat ett för högt markpris och, som en se­kundär effekt därav, en generell höjning av ortens markpriser. Del finns exempel som visar alt man frångått den översiktliga planeringen och inriktat sina planeringsresurser på perifera områden, inköpta på den fria marknaden. Såvitt planverket kan bedöma måste de föreslagna värde­ringsreglerna innebära en förbättring, frärast då bevisbörderegeln och regeln om värderingstidpunklen.

Naturvårdsverket, som erinrar om all naturvårdslagens regler om intrångsersättningar och lösen har byggts upp bl. a. på grundval av motsvarande principer i ExL och BL, anför all staten vid förvärv av mark för naturvårdsändamål ibland har nödgals betala köpeskillmgar som varit påfallande höga. Intrångsersättningar enligt naturvårdslagen har i många faU bestämls tUl mycket höga belopp. Utredningens förslag synes kunna leda tUl en rimligare och riktigare pris- och ersättningsnivå. Natur­vårdsverket har därför inget att erinra mol de av utredningen före-

Prop. 1971:122

100

slagna principema om marknadsvärdet och om bevisbördans fördel­ning. Statens järnvägar anser de föreslagna ändringarna i värderings­reglerna befogade och uppger sig på senare tid ha kunnat iaktta en allt högre prissättning på exproprierad mark. Kommunförbundet, som an­ser att expropriationsersättningarna fortfarande i många fall sätts väsent­ligt högre än man på förhand har räknat med och all expropriation därför vanligen är en ofördelaktig förvärvsform, finner det vara av stor betydelse att man på ett synligt sätt genom ändring av själva värde­ringsregeln försöker uppnå en korrigering av rådande raissförhållanden. Det är enligt förbundet omöjUgt att bedöma om de föreslagna ersätt­ningsreglerna tUlgodoser della önskemål. Med hänsyn till svårigheterna att ge en mera exakt och i olika lägen tUlämpbar precisering av ersätt­ningsgranderna vid expropriation tvingas lagstiftaren lämna stort ut­rymme åt rättstUlämpningen. För att en reell ändring skall komraa tiU stånd är det elt oavvisligt krav att entydiga och bestämda uttalanden görs i motiven om lagsttflarens intentioner.

Lantbruksstyrelsen förordar en allmän föreskrift av innebörd atl för skada som uppslår genom expropriation skall erläggas en ersättning som bereder expropriaten möjlighet att bibehålla oförändrad förraögen-hetssläUning. En sådan föreskrift skulle enligl styrelsen få särskild betydelse i de fall då totalersällningen inkluderar fastighelsintrång. Som motivering till förslagel anför styrelsen.

Försäljningar och expropriation av jordbraksmark för andra ända­mål än jordbrak sker oftast till förhållandevis höga priser och ökar ge­nom sin prishöjande effekt i regel svårigheterna all driva elt lönsamt jordbruk och all åstadkomma strukturella förbättringar inom näringen, inle bara i den omedelbara närheten av de försålda respektive exproprie­rade orarådena, utan även på betydande avstånd från dessa. I när­heten uppstår förväntningsvärden även på raark sora enligl förefintliga planer inle är avsedd för bebyggelse inom överskådlig tid. Markägarna blir obenägna alt sälja, eftersom de hoppas få ut ännu högre priser läng­re fram. Slruklurrationalisering kan i dylika områden ske endast genom "tUlskottsarrenden", oftast kortvariga sådana. Härigenom motverkas me­ra långsiktig planering för jordbruksdriften saml för rationell jordbruks­drift erforderliga investeringar i mark och byggnader. Även på ganska stora avstånd från de för exploatering försålda eller exproprierade egen­domarna stiger prisema på jordbruksjord. Säljarna respektive expropria-terna önskar ofta förvärva ersättningsmark. Härigenom stiger antalet presumtiva köpare av jordbruksfastigheter och efterfrågan på dessa ökar ytterligare. Redan detla verkar prishöjande. Dessa köpares i regel goda kapitaltillgångar gör del möjUgl för dem atl erlägga köpeskillingar som vida överstiger marknadsvärdet i respektive orter. Följden blir ytterligare prisstegringar som i sin tur skapar höga förväntningsvärden och svå­righeter alt köpa tillskollsmark för den angelägna strukturrationalise­ringen. Att reglerna för ersättning vid expropriation utformas så att prisnivån på jordbruksjord och skogsraark inte onödigtvis höjes har sålunda väsentiig betydelse för jordbraket i allmänhet och för möjlighe­terna all genomföra en snabb strukturrationalisering i synnerhet. Veder-

Prop. 1971:122

lOl

börande fastighetsägare skall självfallet bli helt tUlgodosedda i ekono­miskt hänseende men inte överkompenserade. Ett allmänt stadgande av denna innebörd borde lämpligen införas i lagtexten.

Även bygglagulredningen ifrågasätter ora inte målsättningen för den totala ersättningen borde komma till ullryck i lagtexten. Föreningen Sve­riges häradshövdingar och stadsdomare säger sig med tillfredsslällelse konstalera alt grandprincipen all expropriationen inte skall försämra ex­propriatens förmögenhelssiluation upprätthålls.

Lanlmäteristyrelsen pekar inledningsvis på tre omständigheter som en­ligt styrelsens mening främst har medfört all ExL:s, BL:s och natur­vårdslagens ersättningsregler är svåra all tillämpa. Den första är atl man, då det inte har varit möjligt att nå politisk enighet om vissa ersätt­ningsprinciper, vall alt överlämna en rad tillämpningsfrågor till rätts­praxis. Detla gäller särskUt byggnads- och naturvårdslagarna. Den andra är att man i lagstiftningsarbetet ofta har koncentrerat intresset lill hur en ersättning skall beräknas och mindre diskuterat målsättningen för ersättningens bestämmande. Olägenheterna härav framträder särskilt då nya värderingsmetoder börjar tUlämpas och då nya omständigheter som kan påverka ersättningsfrågans behandling tillkomraer. Den tredje ora­ständighelen är alt expropriationsmålen i princip ses som tvistemål. En­ligt styrelsens mening skulle det vara till påtaglig fördel om man i expro-priationsprocessen i likhet med vad som gäller vid fastighetsbildning och fastighetstaxering kunde införa vissa moment av officialprövning.

För den enskUde markägaren som drabbas av expropriation synes en­ligl stjTclsen det väsentUga vara den totala ersättningens storlek och inte omfattningen av de olika delposterna. Det finns därför skäl för att söka formiUera en generell målsättning för den totala ersättningens bestäm­mande. Denna målsättning bör vara alt ersättningen skall bereda ex­propriaten möjlighet att bibehålla sin förmögenhetsställning oförändrad. Ersättningen bör bestämmas mot bakgrund av den skada som uppslår om expropriaten vidtar de ålgärder sora kan företas för all minska ska­dan, t. ex. köper ersättningsfastighet, flyttar sin rörelse etc. De mest uppenbara fallen av överkompensation hittills lorde vara sådana då per­sonlig skada har beräknats ulan beaktande av de anpassningsmöjligheter som förelegal. Det synes därför önskvärt all man i motiven exemplifie­rar eller på annat sätt preciserar i vilka fall man vid ersättningens be­stämmande skäligen kan förutsätta, alt expropriaten har sådan reeU möjlighet att begränsa skadan alt ersältningsberäkningen bör ta hänsyn härtUl, oavsett om en begränsning verkligen sker eller inle.

Även Samfundet för fastighetsvärdering framhåller att det är önskvärt all det klart sägs ifrån att målsättningen för bestämmandel av den sara­manlagda expropriationsersättningen skall vara atl ersättningen skall be­reda expropriaten möjlighet att bibehålla en oförändrad förmögenhets­ställning, samt att ersättningen bör bestämmas mot bakgrand av den

Prop. 1971:122

102

skada som uppstår sedan expropriaten har vidtagit de ålgärder som uppenbarligen kan vidtas för all minska skadan. Också tekniska högsko­lan (sektionen för lantmäteri) fra;mhåller att den skadelidande bör kunna åläggas att i rimlig utsträckning medverka lill att hans förmögenhels-stäUning hålls oförändrad. Med utgångspunkt häri diskuteras hur expro­prialionsskadan bör värderas i olika situationer. Om expropriaten har möjlighet att skaffa en likartad och likvärdig egendom som ersättning för den förlorade bör ersättningen uppgå tUl kostnaden härför jämte gottgörelse för olägenheter och förlusler (intrång) i samband med av­ståendet och förvärvet. I anslutning härtiU anför högskolan.

Ibland torde exproprianlen tUlhandahålla sådan likartad och likvärdig egendom av beskaffenhet att den bör kunna godtagas av expropriaten. Ersättningen bör i sådant fall vara lika med del pris som den likvärdiga nyttigheten betingar eller marknadsvärdet å denna egendom, oavsett ora expropriaten godtar ersätlningsförvärvet eller föredrar ersättning i peng­ar. Om en likvärdig ersältningsegendom av godtagbar beskaffenhet släUs tUl förfogande utan kostnad och expropriaten med slöd av lagbestäm­melse är skyldig godtaga att skadan på detta sätt avhjälpes, bör sålunda någon särskild penningersättning inle ulgå annat än för eventuell kvar­stående skada samt för intrång. En sådan situation kan ibland föreligga då skadan minskas eUer undaniröjes genom fastighetsreglering. Under andra omständigheter kan ersättningsförvärv finnas att tUlgå på fastig­hetsmarknaden. Som sannolik kostnad för ersätlningsförvärvet bör i så­dant fall sättas marknadsvärdet jpå den avstådda nyltighelen. Delta vär­de är ju definitionsmässigt Uka med det sannolika priset på en likartad och likvärdig nyttighet.

Skadeersättningen bör sålunda vid detta principfall utgöra antingen kostnaden för eller marknadsvärdet å erbjudet likartat och likvärdigt er­sättningsförvärv av godtagbar be;skaffenhet eller marknadsvärdet å den avstådda egendomen samt därjämte ersättning för olägenheter och för­luster i samband med avståendet och förvärvet.

Som ett andra principfall nämns att godtagbar ersättningsegendom av likartal slag inle tUlhandahålles av den exproprierande och inte heller kan erhåUas genom förvärv på fastighetsmarknaden. Skadeersättningen bör i detta fall i princip uppgå tiU det kapitaliserade värdet av den år­liga förlust som uppkommer genora avståendet jämte ersättning för olä­genheter, kostnader och förluster i samband med själva avslåendet. Ora den avstådda egendoraen skulle ha behållits i expropriatens ägo i all fraratid komraer det kapitaliserEide värdet att utgöra egendoraens av­kastningsvärde. Om däremot egendomen skuUe ha behållits en mycket kort tid är i stäUet av intresse vUket pris som skulle ha erhållits vid fcr-säljnuigen, dvs. egendomens marknadsvärde. Om exproprialionen avser del av fastighet blir närmast det margUiella avkastnings- resp. mark­nadsvärdet tUlämpUgt.

Avslutningsvis konstaterar högskolan att värderingsreglerna med hän-

Prop. 1971:122

103

syn lill de olika situationer som kan föreligga bör ges en allmän utform­ning. Följande skiss tUl regler läggs fram.

1.

Kan den genom expropriationen uppkomna skadan undanröjas el­ler minskas genom anskaffande av likartad egendom av godtagbar be­skaffenhet bör ersättningen bestämmas med hänsyn tiU den beräknade kostnaden för dessa ålgärder.

2.

Kan den uppkommande skadan ej undanröjas genom anskaffande av Ukartad egendom av godtagbar beskaffenhet skall ersättningen be­stämmas med hänsyn till i vUken utslriickning egendomens avkastning påverkas under en skälig anpassnmgstid under den lid innehavaren av egendomen kunde ha väntats inneha egendomen saml fastighetens mark­nadsvärde. För skada som kvarstår efter det att åtgärder vidtagits för att minska uppkommande olägenheter skaU motsvarande gälla.

Enligt Svea hovrätt är det säkerligen rikligt att expropriationsersätt­ningarna ofta sätts högre än de exproprierande har räknat med, åtmui-stone ora dessa har räknai med de belopp som i målen erbjudils i ersält­ning. På expropriathåll torde man emellertid hysa uppfattningen att er­sättningarna lika ofta sätts väsentligt lägre än man på den sidan på för­hand räknat med. Hovrätten erinrar i detta sammanhang om atl ex­propriationsmål, med den inskränkning som föranleds av inteckningsha­vares räll, är av dispositiv natur och att därför utgången av dessa, ofta komplicerade rättegångar är omedelbart beroende av bl. a. den utred­ning som från vardera sidan åberopas. Tydligt är atl, liksom i andra ty­per av mål, brister i processföringen kan resultera i all utdömd ersätt­ning blir för låg eller för hög i förhåUande lUl del resultat sora annars skulle kunnat ernås.

Hovrätten framhåller vidare att ersättningsreglerna måste utformas under beaktande av artikel 1 i tUläggsprotokoUel 1952 tUl den europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna. Enligt nämnda arlikel får ingen berövas sin egendom annat än under de förutsättningar som anges av bl. a. folkrättens allmänna grundsatser. Enligt den inom folkrätten härskande uppfattningen är föratsättningen för atl expropriation skall vara tillåtlig att den drabbade får full ersättning ("just compensation").

Enligt RLF är det påtagligt all expropriationsdomstolarna efler 1949 års lagändring har visat en aUt mer restriktiv inställning i expropria­tionsmål till den exproprierandes förmån. Övervärdering av fast egen­dom hör numera tUl de absoluta undantagen. Visst fog kan enligl för­bundet föreligga för de från kommunalt håU framförda synpunkterna all expropriation är en ofördelaktig förvärvsform, men i myckel hög grad har detta sin förklaring i det sätt på vilket bl. a. många kommuner för lalan i målen. Det är ingalunda ovanligt att de exproprierande underlå­ter att prestera nödvändiga utredningar. Genora en lämplig processfö­ring skulle del i många fall vara möjligt att underlätta, påskynda och förbiUiga målen och därmed också nedbringa de totala kostnadema för den exproprierande.

Prop. 1971:122

104

Bankföreningen påpekar atl del är av stor vikt för bankerna att ex­propriationsersättningarna verkligen blir tillräckliga för alt ge fullgott skydd mot förlusler på inteckningar mom ell realistiskt belåningsvärde. Föreningen ser därför med oro piå den i utredningsförslaget framträdan­de tendensen att genom åtgärder av olika slag försöka få tiU stånd en snävare ersällningsberäkning än f. n.

Enligt Näringslivets byggnadsdelegation har de föreslagna ersättnings­reglerna blivit invecklade och därmed tidsödande att tUlämpa. De ankny­ter f. ö. inle som utredningen vUl göra gällande till några "mark­nadspriser" i vedertagen mening, ulan till en kommunal prisreglering av markförvärv. Delegationen anför också all exproprialionsutredningen har ägnat mycket betydande utrymme ål regler som syftar till att be­gränsa vederlag för s. k. förvänliungsvärden i anledning av tätbebyggel­se men trots delta inte lämnat någon slutgUtig lösning på probleraet hur förväntningsvärden skaU behandlas eUer någon teoretiskt tUlfredsstäUan­de analys av frågan hur exproi)riationslagsliflningens värderingsregler skaU kombineras med byggnadslagstiftningens bestämmelser om fördel­ning av byggnadsrätt, särskUl 5 § BL. SACO håller i och för sig med om alt nuvarande ersättningsregler i vissa avseenden är olämpligt utforma­de men anser alt utredningen har överdrivit ersällningsreglemas betydel­se i de faU överkompensation eller spekulationstendenser kan anses ha förekommit.

Samfundet för fastighetsvärdering anser all vissa av de föreslagna er­sättningsreglerna inte är tillräckligt genomarbetade. Della måste avhjäl­pas innan förslagen upphöjs till lag. Vid elt fortsatt lagstiftningsarbete är det enligt samfundet nödvändigt med en ordentlig analys av värde­ringsprinciper och ersältningssituationer. I diskussionen måste man skilja mellan vad som är fastighetsvärderingsfrågor och vad som är ersättnings­frågor. Även om i etl fall värderingsproblemen har lösts på elt tillfreds­ställande sätl är därmed inle klart alt ersättningsfrågorna har fåll en lämplig lösning. Nar det gäller alt bedöma ersättningsfrågorna raåste nya aspekter anläggas, vUket inle rainst sammanhänger med bedömning­ar av markpoUtisk art och med olika slag av skälighetshänsyn.

I fråga om bevisbördereglerna är raeningarna starkt delade bland remissinstansema. Förslagel godtas av vägverket, lantmäteristyrel­sen, vattenfallsverket, saneringsutredningen, kommunförbundet, lands­tingsförbundet, reservanterna i Stockholms sladskollegium, SKTF och FSKF. Naturvårdsverket och bygglagutredningen ifrågasätter ora inle de föreslagna principerna även bör införas i lagtexten.

Ett flertal andra remissinstanser anser all gällande regler rätt lUl-lämpade leder tUI godtagbara resultat. Bland remissinstanser som har denna eUer närliggande uppfattning märks Svea hovrätt, expropria­tionsdomstolen i Stockholm, tekniska högskolan (sektionen för lantmä-

Prop. 1971:122

105

teri). Näringslivets byggnadsdelegation, advokatsamfundet. Lantbruks­ förbundet, RLF och SACO.

Kommunförbundet ansluter sig helt lill utredningens uttalande att en regel om att domstolen i tveksamma fall bör döma tiU den ena eUer den andra partens förmån med hänsyn tUl omfattningen av ovisshets­marginalerna oundvikligen måste leda till över- resp. undervärderingar i elt betydande antal faU. De kommunala erfarenheterna pekar enligl förbundet entydigt på att den bevisbörderegel som gäller till nackdel för exproprianlen i flera faU har lett tiU mindre tUlfredsstäUande resul­tat med överpriser som konsekvens. Domstolarna har i praktiken ofta lagt en mycket tung bevisbörda på de exproprierande kommunerna. För­bundet belyser detla med en redogörelse för etl rällsfaU som rörde värdering av en rörelse och förklarar sig anse utredningens förslag ut­göra en väsentiig förbättring. Även vattenfallsverket bekräftar alt bevis­bördan åvUar den exproprierande och att detta ofta har medfört bety­dande besvär och kostnader för sökanden. Markägaren har sålunda i en process ulan befogad anledning kunnat påslå, all viss mark har värde som exploateringsobjekt för tomtmark eller för en mineralfyn­dighet. Elt sådant påslående måste sökanden försöka bemöta genom egna utredningar och särskilda sakkunniga, vilket medför avsevärda kostnader. Om bevisbördan i sådana faU läggs på markägaren, kan detla ha den effekten att han kan avhållas från att framställa yrkanden och påståenden som saknar verklighetsunderlag. Samma synpunkter fram­förs av Elverksföreningen.

Stockholms stads juridiska avdelning uppger att bevisbördereglerna f. n. tiUämpas så all expropriatens påståenden godtas om den expro­prierande inte kan motbevisa dem. Detta medför all exproprialerna många gånger kan göra löst grandade påståenden rörande förhållanden om vUka den exproprierande inle har rnöjlighet att skaffa fram bevis­ning. Som exempel nämner avdelningen elt mål sora avsåg expropria­tion av en fastighet, vari drevs restaurangrörelse. Fastigheten förhands-tillträddes år 1961. Då hovrätten raeddelade dom tre år senare godtogs trots stadens bestridande reslaurangidkarens blotta påståenden om in­redningens ålder och skick. Någon bevisning härom fördes aldrig av reslaurangidkaren och kunde givetvis inle heller föras av staden. För­slaget om likställighet fyUer därför enligl avdelningen elt stort behov. Hur stort behovet är kan inle utiäsas ur praxis, eftersom bevisbördans fördelning ofta mle framgår av domskälen. De exproprierande avstår nämUgen vanligtvis från att göra bestridanden eller påståenden om vUka de saknar bevis. Det torde inte kunna påstås att den föreslagna regeln ålägger expropriaten en aUtför tung börda, eftersom i vart faU i första instans den exproprierande skall svara för expropriatens rättegångskost­nader inklusive kostnadema för bevisningen. Förslaget innebär inle hel­ler alt bevisbördan i släUet kommer att åvila expropriaten och alt dom-

4t   Riksdagen 1971.1 saml. Nr 122

Prop. 1971:122

106

stolen i tveksamma fall skall döma tiU expropriatens nackdel. Tvärtom innebär förslaget alt domstolen när bevisning om storleken av inträffad skada inte alls eUer endast med svårighet kan föras får uppskatta ska­dan. Enligt SKTF kan rällssäkerhetskraven i fråga om utredningens för­slag om bevisbördan anses tUlgodosedda genom de för expropriaten för­månliga reglerna om fördelningen av rättegångskostnaderna.

FSKF antyder all, även om domstolarna många gånger undvikit all direkt i sina domskäl uttrycka den nu rådande principen, denna ändå kan ha kommit till uttryck i domstolsavgörandena. Del äldre synsättet är enligt föreningen en kyarleva från tider då den exproprierandes pro­cessuella resurser framstod som överlägsna.

När det gäller att i expropriationsmål förebringa bevisning är det enligt Samfundet för fastighetsvärdering rimligt att parterna i princip har samma skyldigheter. Däremot bör det vid värderingen av de fram­lagda bevisen kunna anses skäUgl all när ovisshet föreligger om rätt värde och bägge parter har förebragt lika god bevisning för sina stånd­punkter låta osäkerheten i första hand drabba den exproprierande. Tekniska högskolan (sektionen för lantmäteri) uttalar sig på liknande sätt.

Vad som enligt Svea hovrätt motiverar nuvarande regler är utöver expropriationens karaktär av tvångsingripande och vad som samman­hänger därmed bl. a. att det är den exproprierande som väljer tid­punkten för rättegången med de fördelar delta innebär i fråga om t. ex. möjUgheterna att bedriva utredningsarbetet. Motparten kan med hänsyn till kostnaderna ofta inle ens påbörja detla arbete före stämningen och befinner sig sålUlvida i elt processueUt underläge. Enligt hovrättens me­ning motsvarar de nuvarande bevisreglerna, rält tillämpade, ganska väl kravet på en rimlig avvägning i de intressekollisioner som är förbundna med de inte sällan mycket komplicerade värderingsspörsmålen vid ex­propriationer. Den närmare innebörden av utredningens förslag om änd­rade bevisregler är f. ö. oklar och de skäl utredningen åberopar för en ändring förefaller föga bärande. Hovrätten finner sig därför inle kunna tUlstyrka förslaget.

Lantbruksförbundet framhåller att den exproprierande i regel har vida större resurser och insikter än motparten. Det måste därför vara i hög grad påkaUat att den underlägsna parlen får den kompensation som nuvarande bevisregler ger. Utredningen, som egendomligt nog har un­derlåtit att granska det omfattande domsmaterial som finns lill följd av föreskrifter om skyldighet alt insända doraar i expropriationsmål lill justitiedeparteraentel, kan inle med fog påstå att gällande regler har gett orättmäliga resultat. Även RLF påpekar att de exproprierande i många fall helt och i nästan alla fall delvis förfogar över större möj­ligheter att förebringa utredningar genom offentiiga organ, t. ex. lant­mäteriet. SkuUe man helt överge systemet att lägga den avgörande bevis-

Prop. 1971:122

107

bördan på den exproprierande, torde därför risk föreUgga för alt dom­stolarna mer eller mindre omedvetet gynnar den starkare parlen. Frågan bör utredas närmare och förslaget överarbetas ytterligare.

Enligl expropriationsdomstolen i Stockholm torde f. n., i överensstäm­melse med uttalandena av lagrådet och andra lagutskottet i 1949 års lagstiftningsärende, som huvudregel gäUa all vid ovisshet om värdet bevisbördan ligger på den exproprierande. Enligl domstolens erfarenhet har bevisregeln lillämpals på elt sätt som i allmänhet lett till godtagbara resultat. När man bedömer det berättigade i denna regel bör man ha i minnet all domstolarna i stor utsträckning verkställer ersällningsberäk-ningarna på grundval av förebragt utredning i målet och att bevisregeln endast i undanlagsfall kommer till användning. Eflersora expropria­tionsmålen ofta rör betydande värden, brukar parternas utredning vara ganska omfattande och ge en någorlunda tUlfredsstäUande grundval för domstolens ersällningsberäkning. Del är naturligt all domstolen därvid säUan kommer fram lUl elt exakt belopp. I aUmänhet ger utredningen vid handen, att ersättningen skall ligga inom vissa gränser. All domsto­len i sådana fall vid det slutliga bestämmandet av ersättning inte stan­nar vid den nedre gränsen ulan, såsom väl i allmänhet är fallet, sätter beloppet något över millen, synes inle vara stötande för rättskänslan. Med anlednmg av vad utredningen anför om 35 kap. 5 § rättegångsbal­ken påpekar dorastolen alt det för alt bestäraraelsen skall vara tillämp­lig förutsätts att fuU bevisning om en skadas storlek inte aUs eller endasl med svårighet kan föras. Detla torde sällan vara fallel i expropriations­mål, där del i aUmänhet förebringas omfattande bevisning. Enligt dom­stolens mening raåste det för tveksamma fall finnas en bevisbörderegel, som ger anvisning om vilkendera parlen som har att bära risken av en ovisshet om ett relevant faktum.

Näringslivets byggnadsdelegation ifrågasätter om de osäkerhetsmargi­naler som uppslår mellan olika ersätlningsberäkningar i främsta rum­met verkUgen beror på bevisvärderingsfrågor. Snarare vittnar dessa svå­righeter om alt de värderingsfaktorer som skulle kunna ge elt från tek­nisk och ekonomisk synpunkt rationellt underlag för värderingen vid tätbebyggelseexploalering inte har fått någon genomarbetad och enhet­lig lösning. Delegationen finner det emellertid i och för sig rimligt, att bevisvärderingen också i expropriationsmål följer aUmänna rättegångs­regler. Delta skulle kunna slås fast genom en justering av 13 § ExL.

Enligt lantmäteristyrelsen måste beaktas all parterna då det gäller möjligheterna att förebringa bevisning har olika förutsättningar. Kom­munen har ofta etl omfattande utredningsmaterial beträffande genom­förda försäljningar, vUket markägarna saknar. Då det gäUer frågor sam­manhängande med personlig skada är däremot markägaren nalurUgen den som har de bästa möjlighetema att frambringa ett utredningsma­terial. I princip synes rikligt alt parterna är likställda vid domstolens

Prop. 1971:122

108

bevisprövning. De praktiska konsekvenserna härav synes dock begrän­sade, då det ofta kommer att firamstå som oskäligt att osäkerhet vid bestämmandet av ersättningens storlek skaU drabba den som utsätts för ett tvångsförfarande, som sker tiU förmån för ett allmänt eller en­skUt intresse. Om man vUl undvika att osäkerhet leder till höga ersätt­ningar synes man i första hand böra öka domstolens möjligheter att minska osäkerheten. Styrelsen anser att detta bäst skulle ske genom atl expropriationsprocessens karakläi: av tvistemål förändras. Om detta inte är möjligt bör man överväga att öka domstolarnas räll och skyldighet att om så anses erforderligt infordra kompletterande utredning från par­tema, lUlkalla särskUda sakkunniga och infordra remissyttranden från myndigheter och institutioner som arbetar med värderingsfrågor. Även Samfundet för fastighetsvärdering anser att en mer aktiv processledning från domstolens sida skulle kunna bidra tiU större säkerhet i värdering­en. Liknande synpunkter anförs av tekniska högskolan (sektionen för lantmäteri).

SACO framhåller att en ändring av bevisbördan inte ökar värderings-noggrannheten. Denna bör i försila hand förbättras genom ökade kun­skaper om fastighetsvärdering, fastighetsmarknad och därtiU hörande problem. Enligt SACO:s mening ar det därför angeläget atl forskningen och utbildnmgen på detla område på allt sätt stöds. Det kan vidare övervägas om inte expropriationsdomstolarna bör ges möjlighet att göra egna värderingar, särskilt då parternas bevisning ler sig otUlräcklig eller motsägelsefull.

Utredningens förslag all expropriationsersättningen skall delas upp i tre ersätlningsarter, löseskUling, intrångsersättning och per­sonlig ersättning, har inte mött niigra erinringar vid remissbehandlingen.

Kommunförbundet understryker alt kraven på omedelbar kontant ersättning vid expropriation ställer stora krav på kommunernas ekonomi. Delta medför svårigheter specielll för små kommuner eller starkt expanderande kommuner när behov föreligger att söka expro­priation av stora arealer. Hithörande frågor fordrar ytterligare övervä­ganden. Om kravet på kontant eisätlning bibehålls i framtiden torde det vara nödvändigt alt ge exproprieiande kommuner ökade låneraöjligheter t. ex. genom en ökning av fonden för de statliga markförvärvslånen.

3.4.2. LöseskiUing. Utredningens förslag rörande marknadsvär­det har mottagits positivt eller lämnats ulan erinran av ett flertal re­missinstanser. Bland dem märks expropriationsdomstolen i Stockholm, vägverket, kammarkollegiet, bostadssiyrelsen, lantbruksstyrelsen, kom­merskollegium, länsstyrelserna i Göteborgs och Bohus samt Norrbottens län, saneringsutredningen, landstingsförbundet, SKTF, FSKF och Folk­sam. Andra remissinstanser uppg:er sig- inte kunna se någon förbättring

Prop. 1971:122

109

genom det nya förslaget. Hil hör RLF och Näringslivets byggnadsdelega­ tion.

Expropriationsdomstolen i Stockholm uppger all som riktpunkt vid värdesättningen av fastighet gäller att försöka få fram elt belopp som så nära som möjligt motsvarar det pris fasligheten kan antas betinga i en allmän marknad. Domstolen har därför inle något alt erinra mot att nu­varande regel om löseskUlingens beräkning ändras på sätt utredning­en har föreslagit. Förslaget synes inte medföra någon ändring i sak av granderna för bestämmande av löseskiUing. Det är närmast av redak­lioneU karaktär och har en viss fördel från lagteknisk synpunkt. När det gäller att fastställa marknadsvärdet lorde även i framliden ortens pris och fastighetens avkastning vara de för värdesätlningen mest av­görande faktorerna.

Förslaget alt tUl löseskiUing hänföra endast marknadsvärdet kan enligt Svea hovrätt synas medföra vissa principiella fördelar men har även klara nackdelar. Om marknadsvärdet skall användas vid exproprialions-värdering, bör del emellerlid inle ges en så begränsad innebörd soni utredningen föreslår. Hovrätten utvecklar sina synpunkter på följande sätt.

En följd av förslagel skulle bli att i åtskUliga fall två eller tre värde­ringar kan bli erforderliga, där del med nuvarande regler är tillräckligt med endast en värdering. Sålunda måste tydligen även om det i ett visst fall står klart atl ersättningen för en faslighet skall beräknas t. ex. på grundval av en koslnadsvärdering göras en särskild värdering en­bart för alt utröna och fastställa marknadsvärdet om detla är lägre. Vär-deskUlnaden utgår, jämte eventuella andra poster, såsom personlig er­sättning, vUket här måste anses vara en föga adekvat beteckning. Värde­ringen underlättas inle av atl skilda värderingstidpunkter skall gäUa för de olika ersällningsarlerna. Utöver nackdelarna av ett ofta mera be­tungande värderingsarbete lUlkoraraer alt gränsdragningen mellan er-sättningsartema blir svävande. Särskilt torde en viss förvirring kunna be­faras av alt under begreppet personlig ersältning skall kunna hänföras större eller mindre del av vad som nu benämns löseskiUing och ersätt­ning för skada och intrång på restfaslighel.

Lantbruksstyrelsen föreslår alt i lagtexten lämnas en definition av be­greppet marknadsvärde, förslagsvis "det sannolikaste priset vid en fri­villig överlåtelse". Samfundet för fastighetsvärdering, som instämmer i målsättningen alt löseskUlingen skall motsvara marknadsvärdet, lägger fram ett liknande förslag och menar all om en definition inte las in i själva lagtexten den åtminstone bör lämnas i motiven. Även länssty­relsen i Norrbottens län och SACO vill ha en närmare definition av vad som avses med marknadsvärde.

SKTF riktar uppmärksamheten på att olika värderingsmetoder kan ge mycket oUka resultat. Det skulle därför ha varit av värde om man hade angett i vilka fall en viss värderingsmetod bör användas.

Kommerskollegium kan i huvudsak ansluta sig till utredningens för-

Prop. 1971:122

110

slag all införa marknadsvärdet som riktmärke vid beräkningen av ex­propriationsersättningen. Kollegiet ifrågasätter dock om i flertalet fall ett "sant" marknadsvärde konuner all kunna fastställas. Speciellt i kom­bination med den långa tidrymd som kan ha förflutit meUan värderings-tidpunkten och målels avgörande kan det säkerligen medföra betydande svårigheter att "rekonstruera" marknadsvärdet, allrahelst om en splitt­rad prisstruktur rådde i kommunen vid värderingstidpunklen.

Vid värdering av jordbraks- och skogsmark kan enligt vägverkets er­farenhet ledning hämtas i de normer som har uppställts i olika samman­hang, bl. a. i vägmarksersättningssakkunnigas betänkanden år 1948 resp. 1951 angående grunder för bestämmande av ersättning för upplåtelse av vägmark m. m. saml vägmarksersältningskomraitténs betänkande år 1963 angående ersättning vid upplåtelse av jordbruksmark tiU allmän väg. Dessa normer har godtagits även av jordbraksorganisationerna och det är därför sällsynt alt rättegång måste tillgripas inom denna värde­ringssektor. När det däremot gäller mark i och invid tätorter är rätle-gångsfrekvensen betydUgt större beroende bl. a. på alt markägaren lUl grand för sina krav ofta lägger mycket osäkra på subjektiv förväntan grundade hypotetiska avkastningsikalkyler som avsevärt överstiger ortens pris. Verket har följaktligen särsldlt inom denna värderingssektor behov av regler, som i det enskilda falhjt medför ett objektivt sett rikligare re­sultat. Verket framhåller vidare som värdefullt att större hänsyn får tas tiU prisstatistik och sådant än, som nu ofta sker, till på subjektiv för­väntan grundade hypotetiska avkaslningskalkyler. Inte heller har verket i princip något alt invända mol citt ullrycket "ortens pris" slopas såsom ägnat att i alltför hög grad begränsa materialet för prisjämförelser. Det förhållandet att man byter begreppet "ortens pris" mol "marknadsvär­de" torde dock inle medföra den avgörande betydelse utredningen tänkt sig, eftersom man vid framräknjinde av ett marknadsvärde tiU övervä­gande delen har att som nu tUl grand lägga ortens pris.

I flera yttranden diskuteras frågan om den betydelse som vid fast­ställande av marknadsvärdet skall tillmätas fastighetspriser som har på­verkats av kommunens markpolitik. Denna fråga skall behandlas i an­slutning till kompensationsreglema i BL. Expropriationsdomstolen i Stockholm understryker att sora jämförelseobjekt bör godtas endast så­dana köp där priset kan antas ha varit opåverkat av ovidkomraande orasländigheier. Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län betonar del omöjliga i att dra en beslämd skiljelinje mellan å ena sidan faktorer, som bör föranleda diskvalifikation av jämförelseobjekt, och å andra sidan faktorer, vars förekomst leder tUl alt värdenivåerna justeras före överföringen. Att i praktiken finna jämförelseobjekt som identiskt mot­svarar inlösningsfaslighelen lär enligt länsstyrelsen vara uteslutet. Såda­na omständigheter som säljarens monopolställning, köparens speciella behov av fastighelen eller förekcimslen av släklköp kan ha orsakat en

Prop. 1971:122

111

prissättning som inle bör få inverka vid bedöraningen av ortens pris. Länsstyrelsen, sora tillstyrker utredningens förslag till värderingsregler, frarahåUer slutiigen alt del är viktigt atl dessa regler saraordnas med vär­deringsreglerna i den nya fastighetsbUdningslagsliflningen.

Föreningen Sveriges häradshövdingar och stadsdomare anser att dis­kussionen kring det föreslagna nya och vad i övrigt i betänkandet före­koramer till klarläggande av regelsystemet är upplysande och värdefullt för den som skall tUlämpa reglerna. Föreningen anser del lovvärt att de ofta kritiserade hypotetiska avkaslningskalkylerna förts åt sidan genora alt i betänkandet betonats del vida större värdet av en värdering, gran­dad på faktisk avkastning, och uppskattning efter grunder liknande dem som tillämpas på den allmänna fastighetsmarknaden. Hänvisning har vi­dare skett till det faktura, att dorastolen vid ovisshet om marknadsvär­det kan uppskatta skadan tUl skäligt belopp något som talar för att värderingen i praktiken kanske inle knyts lUl vissa termer och begrepp ulan i stället framstår som resultatet av helt allmänt förnuftiga övervä­ganden. Huravida sådan ovisshet har avseende på endasl ell specialob­jekt (exempelvis en fabriksfastighet) eller värderingsfall över huvud ta­gel, har inle klarlagts. Det synes emellertid angeläget, särskUt av hän­syn till inteckningshavarna, att sådana värden som är direkt knutna till fasligheten i form av byggnader eller andra anläggningar ersätts inom ramen för löseskUlingen och inte bara som personlig ersältning, även om de, med hänsyn till alt de är avsedda för mycket speciell användning, inle kan ge utslag i en värdering för försäljning på den fria raarknaden. Även Svea hovrätt diskuterar frågan hur förslagel påverkar skyddet för innehavare av penninginteckning. Hovrätten tar upp de mera specieUa faU då en faslighets marknadsvärde är obetydligt i förhållande lill av­kaslningsvärdel eller återanskaffningsvärdet. I fall som dessa, där värdet ofta ligger i en byggnad med dess tillbehör, kan rättsförlust inträda för inteckningshavare, om hela eller större delen av ersättningen utgår som personlig ersältning, medan en sådan ordning kan te sig som en fördel för fastighetsägaren, eftersom persoiUig ersättning i princip är oåtkom­lig för inteckningshavarna. Man kan erUigt hovrätten knappast raed fog hänvisa till alt fasligheten kanske inle skulle ha inbringat något belopp vid en tänkt exekutiv auktion, eftersom inteckningshavarna vid ex­propriation blir betagna möjligheten att själva bevaka sin rätt. Hovrät­ten anser alt det hade varit av intresse att få belyst hur domstol skall för­fara, om parterna förklarar sig eniga om all marknadsvärde saknas och därför, enligt förslagel, all ersättning skall ulgå som personlig ersättning trots att penninginleckning finns.

Advokatsamfundet frarahåller att en faslighels marknadsvärde gene­rellt kan sägas utgöra nuvärdet av beräknad framtida avkastning öch atl olika slags avkaslningskalkyler inle kan undvaras som hjälpmedel vid värderingen. Detta gäUer även hypotetiska avkastningskalkyler.

Prop. 1971:122

112

SACO påpekar att utredningen har gett begreppet marknadsvärde en definition som i sak motsvarar exempelvis 9 § kommunalskattelagen. Men det är mycket tveksamt om utredningen verkligen tiUämpar begrep­pet konsekvent i sin egen argumentering. Utredningen synes sålunda i stort vUja sätta likhetstecken mellan marknadsvärde och avkaslningsvär-de. SACO framhåller emellerlid alt avkastningen bara är en av de fak­torer som påverkar en fastighets! marknadsvärde. Den är inle aUtid ens den mest betydelsefulla faktom, Fritidsfastigheler t. ex. ger inle någon avkastning i egentlig mening.

När det gäller beräkning av löseskiUing för skogsfastighet eUer del därav anser skogsstyrelsen att en värdering bör utgå från ett avkast­ningsvärde som via kapilaliseringsräntefolen anpassas till marknadsni­vån. Att direkt gå på marknadsvärdet torde vara vanskligt eftersom pris­statistiken på skogsfastigheter är mycket bristfällig. I dagens läge försvå­ras emellertid en beräkning av marknadsvärdet via avkaslningsvärdel av att skillnaden mellan konstaterade köpeskUlingar och avkaslningsvärde-na är stor. Föreliggande förslag tUl nytt skogsbeskallningssyslem kan dock, om det genomförs, komma alt minska skillnaden.

Beträffande värderingstekniken understryker Samfundet för fastig­hetsvärdering viklen av alt skilja mellan avsikten med värderingen och de metoder som används. I utrsdningens förslag har denna åtskUlnad inte helt iakttagits i alla avseenden. Vidare är det enligt samfundels me­ning inte lämpligt att frångå de:n gängse indelningsgrunden för melo­dema vid fastighetsvärdering, nämligen orlsprismeloder, intäkts-kosl-nadsmeloder (avkaslningskalkyler) samt produktionskoslnadsmetoder. Expropriationsdomstolen i Stockholm anför i fråga om värderingsmeto­derna följande.

Det råder ett nära samband mellan överföringsmetoder och kalkylme­loder. Naturligtvis är det länkbEirt alt upprätta en hypotetisk driflskal-kyl, som grandar sig enbart på. allmänna erfarenhelsdala från andra marknader än fastighetsmarknaden. I allmänhet torde dock hypotetiska driftskalkyler vara grandade på dala från fastighetsmarknaden. Ibland kan de vara uppbyggda så helt och hållet på vissa jämförelsefastigheter, atl kalkylema närmast är att hänföra tUl elt slags överföringsmetod. Å andra sidan är tydligen en vanlig ortspriskalkyl, som bygger på köpeskU­lingar för några jämförelseobjekt, enligl utredningen, alt beteckna såsom en överföringsmetod. Om dessa objekt, såsom vanligen torde vara faUet med värdefuUa hyresfastigheter, köpts med ledning av hypotetiska drifts­kalkyler, kan överföringsmetoden bedömas som en funktion av dala hämtade från värderingar enligt en kalkylmetod. Domstolen viU därför understryka, att det för erhållande av ett riktigt värderingsresullat ofta ej spelar så stor roll vilken värderingsmetod som användes. Det viktiga är att värderingsmetoden är tUlfredsstäUande underbyggd.

Domstolen framhåller vidare i viss polemik mot utredningen att osä­kerheten i ett framräknat resultat inte i och för sig ökar med ökad mängd data och antaganden som förs in i kalkylen. Ofta är förhållandet

Prop. 1971:122

113

det rakt motsatta. En ökad mängd data och antaganden kan underlätta hänsynslagande tUl individuella särdrag hos värderingsobjektet, medan en minskning kan leda lill en alllför schablonartad värdering.

Näringslivets byggnadsdelegation anser i likhet med utredningen att man åtminstone i vissa fall kan slopa särskild uppskattning av löseskU­ling. Della torde vara motiverat t. ex. då löseskUlingen är ringa i för­hållande tiU annan ersättning. Som exempel på sådana fall nämns en motorvägsexproprialion över en mindre tomldel, där bullerstömingar-na har större betydelse än ägoviddsförlusten, och en rältighetsexpropria-lion för berglunnel, där sprickor och sättningar våUar skador, men själva upplåtelsen av utrymme för tunneln !knappast vållar någon olägenhet. Genom tUlägg lill 7 § ExL skuUe därför kunna fastslås, att doraslolen kan underlåta alt beslärama löseskiUing, om denna skulle uppgå till ett obetydligt belopp i förhåUande tiU annan expropriationsersältning.

I frågan om expropriationsändamålets inverkan på fastighetsvärdena kan enligt RLF invändningar riktas mol vad utred­ningen anför om alt hänsyn inte skaU tas till den exproprierandes sär­skUda intresse av alt förvärva viss fastighet. Det resoneraang utredning­en för under hänvisning lill grannelagsrättsliga regler leder emellertid till att förbundet för sin del anser sig med tvekan kunna godla utredningens huvudslåndpunkt. Detta innebär dock inte atl förbundet anser förslaget så genomarbetat atl det kan ulan yllerligare överväganden läggas till grand för lagstiftning. Såvitt förbundet kan finna måste gränsdragnings­problem uppkomma genom den föreslagna regeln, ett förhållande sora naturiigen om möjligt bör undvikas.

Förslaget om värderingstidpunkten har fått etl blandat mottagande bland remissinstanserna. Från flera håll hälsas förslaget med största lillfredssläUelse medan det på andra håU utsätts för skarp kritik. Några remissinstanser anser atl tidpunkten för värdering, tUlträde och belalning bör vara densamma. Förslag läggs också fram om atl värde­ringstidpunkten anknyts tUl bl. a. huvudförhandlingen eller domen i första instans.

Bland de remissinstanser som har mottagit förslaget positivt märks bo­stadssiyrelsen, länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län, saneringsutred­ningen, kommunförbundet (majoriteten), FSKF och SABO. Kritiska mot förslaget är bl. a. Svea hovrätt, exproprialionsdomslolen i Stockholm, domänverket, reservanterna i kommunförbundet, SKTF, RLF, Lant­bruksförbundet, advokatsamfundet. Näringslivets byggnadsdelegation samt SACO.

FSKF är mycket positiv lUl förslagel och anser alt det är det mest ef­fektiva av alla de förslag som har förts fram inom expropriations- och skatterätten under de gångna 20 åren i syfte att lösa probleraet om s. k. oförtjänt markvärdestegring.

Enligt kommunförbundet har gäUande regler om värderingstidpunklen

Prop. 1971:122

114

inverkat hämraande på koraraunernas planläggningsverksamhet. Efter­som elt expropriationsförfarande regelmässigt kan beräknas la avsevärd lid i anspråk har kommunerna nödgals vara återhållsamma med sådan planläggning som kan leda tUl höjning av expropriationsfastighetens för-vänlningsvärde. Med den tidigareläggning av värderingstidpunklen som utredningen föreslår bör dessa olägenheter i allt väsentligt kunna anses eliminerade. SKTF upplyser alt statens planverk såsom remissinstans i lillståndsärenden på senare tid har krävt så detaljerade besked i fråga om planarbetet att markområdets utnyttjande i detalj har blivit känt för markägaren innan den nu gällande värderingstidpunkten nås. Den före­slagna regeln medför visserligen praktiska svårigheter. Förslaget innebär dock så stora fördelar för kommunerna att värderingstekniken gärna kan få bli komplicerad. Det kan emellertid ifrågasättas om lösningen trots allt inle blir alltför ohanterlig. I vart fall bör förslagel att fastighetens skick skall bedömas efter ett nuläge omprövas.

Utredningens förslag alt tidigarelägga värderingstidpunkten är enligl bostadsstyrelsen angelägel. Löseskillingen kan då inte påverkas av de bebyggelseplaner kommunen lägger fram efler ansökningstidpunklen. Därigenom skapas bl. a. gynnsamraa föratsättningar för en offentiig de­batt kring bebyggelseplaneringen. Samma uppfattning sora styrelsen har redovisar saneringsutredningen. Även planverket frarahåller alt förslaget skapar yllerligare raöjligheler för en öppen debatt i planfrågor.

Enligl statens förhandlingsnämnd har frågan om värderingstidpunk­len hittiUs inle intagit någon central ställning vid nämndens markför­handlingar. Värderingen sker som. regel tämligen omgående efler del en försäljning har aktualiserats och ett lagt bud uppräknas som regel inte under förhandlingarna. Vid utdragna förhandlingar kan emellertid de höjande faktorerna inverka på det sättet all elt bud sora köparen i in­ledningsskedet anser vara för högt i slutskedet kan accepteras. Näran­den vill emellerlid framhålla att, om den av utredningen föreslagna principen i fråga om värderingstidpunklen accepteras, kommunema lär komraa atl med eftertryck hävda denna vid förhandlingar med statliga myndigheter. En ledamot av nämnden tiUstyrker utredningens förslag med motiveringen att det bör verksamt bidra tiU alt fastighetsägarna inte onödigtvis förhalar expropriationsärendena i syfte alt spekulera i värdeökningar. Detta skulle vara så mycket mindre tUlfredsstäUande som en betydande del av markvärdestegringen kan betmgas av åtgärder som samhället har vidtagit ulan särskUda insatser från fastighetsägarnas sida. Förslagels genomförande bör leda lill all fastighetsägarna blir mer angelägna att överlåta sina fastigheter utan expropriation och över huvud laget lUl etl snabbare förfarande.

Byggnadsstyrelsen betonar vikten av ett snabbare förfarande i hand­läggningen av expropriationsfrågorna om värderingen skall knytas tUl marknadsvärdet den dag expropriationsansökan ges in.

Prop. 1971:122

115

Enligt kommerskollegium är den föreslagna ordningen atl föredra framför nuvarande lagstiftning därigenora att den förhindrar all den ena parten spekulerar i prishöjningar resp. prissänkningar på den and­ras bekostnad. De många nackdelar som uppenbarligen är förknippade med förslaget gör emellertid all kollegiet ställer sig tveksamt till della. Det kan sålunda ifrågasättas om inle markägare bör beredas möjlighet atl dra fördel av den markvärdestegring som kan inträffa oberoende av koraraunens ålgärder. Med de möjligheter till förlängning av expro-priationstiUstånd som utredningen föreslår kan intervallen meUan an­sökningen och exproprialionsmålels avgörande bli mycket lång. Detta ökar naturligtvis möjligheterna all externa faktorer utan samband med plangenomförandet kan påverka markärdet under liden. Del synes be­fogat att markägare ges uttrycklig rätt tUl skälig jämkning av ersätt­ningen på dessa grander.

Bankinspektionen diskuterar den föreslagna regelns betydelse för kreditgivningen. Om värderingstidpunklen placeras så, att den ofta kommer alt ligga före anteckningen i fastighelsboken, uppslår vid sti­gande fastighetspriser risk för att en kreditgivare, sora läranar ut lån på fastighelen efler den relevanta dagen, gör della lill för högt belopp. Ell realiserande av utredningens förslag i denna del skulle därför kunna skapa en viss osäkerhet inora faslighelskredilen, i synnerhet ora saratidigt expropriationsmöjUghelerna utvidgas kraftigt. Ora förslaget beträffande värderingstidpunklen genomförs, bör därför kreditgivarna skyddas ge­nom en föreskrift all anteckning i faslighelsboken skaU ske redan i an­slulning till att ansökan om expropriation kommer in till Kungl. Maj:t.

Svea hovrätt erinrar om atl det inora den allmänna skadeslåndsrällen av hänsyn tUl den skadelidande har ansetts principieUl riktigt atl vid värderingen av en egendomsskada räkna med förhållandena vid en senare tidpunkt än den då skadan inträffade. Hovrätten påpekar vidare alt vid vanliga fastighetsköp tidpunkten för köpeskillingens bestäm­mande vanligen i stort sett sammanfaller raed liden för köparens liU trade och köpeskUlingens erläggande. En vägledande grandsals bör di»i för enligt hovrätten vara alt värderingstidpunklen skall, så långt det är möjUgt, i tiden sammanfalla med tillträdet och betalningen. Avvikelser från denna grundsals innebär risk för rättsförlust och fara för att den allmänna principen om all ersättningen skall motsvara expropriatens ekonomiska förlust blir åsidosatt. Hovrätten anser mot bakgrund av det anförda alt den nuvarande huvudregeln, dvs. dagen för domen, är vä­sentligen riktig. Hovrätten påpekar vidare att de skäl som utredningen har åberopat lUl stöd för sitt förslag har betydelse endast i fråga om vissa expropriationsändamål. Utredningen förbiser också all värdeök­ningar kan uppkomma inom betydande områden ulan all del beror på några kostnader sora koraraunen har lagt ner.

Hovrätten kritiserar utredningens uttalande om fördelarna av att man

Prop. 1971:122

116

med den föreslagna regeln får möjlighet all vid värdermgen beakta ut­vecklingen efter värderingslidpuiikten. Hovrätten påpekar att man vid bestämmandet av en fastighets saluvärde vid viss tidpunkt har alt för­söka klarlägga vad en spekulant kan antas ha varit beredd atl då betala. Härvid kan man normalt endast beakta förhåUanden som var kända vid värderingstidpunklen. Den föreslagna regeln kommer alt försvåra arbe­tet för domstolar och parter bl. a., därför alt man måste bortse från vad som har hänt under en kanske avsevärd lidsperiod.

Enligt advokatsamfundet är d£;n av utredningen föreslagna ändringen inte erforderlig för att motverka att expropriaten får ersättning för den värdeökning som plangenomförandet medför. Enligt 8 § ExL gäller nämligen alt hänsyn tUl värdeökning på grund av expropriationsända-målet (plangenomförandet) inle får tas vid bestämmande av löseskU­lingen. Att utredningens förslag om tidigareläggning av värderingslid-punkten av andra skäl regelmässigt skulle medföra en fördel för den exproprierande på fastighetsägarens bekostnad synes däremot givet, eftersom förslagel innebär all realvärdestegringen från värderingsdagen fram tiU tillträdesdagen skall tillfalla exproprianlen.

RLF anser all de nuvarande reglerna om värderingstidpunklen bör bibehållas, eftersom förslaget bl. a. kommer atl göra processen än mer invecklad.

Domänverket uppger sig inle finna någon sora helst bärande grund för atl expropriaten skaU berövas den värdeökning fastigheten kan un­dergå och sannolikt även undergår under den förhållandevis långa tid som brukar förflyta från ansökmngen resp. talans instämmande fram till domstUlfället. Givetvis åsyftas inle värdeökning som kan samman­hänga med expropriationen som sådan mot vUken gällande lagslifl-nuig uppställer korrektiv ulan värdeökning av den art fastighetema i orten av skilda orsaker allmänt kan lUldra sig under ifrågavarande tid.

Enligl Lantbruksförbundet be;aktar förslaget inte tillräckligt all en faslighels värde kan förändras av annat än planinfluens och penning-värdeförsämring. Förslagels regel medför att t. ex. värdeökning genom skogslUlväxt skulle tUlfalla den exproprierande. TUlväxten kan i lång­variga mål gäUa betydande belopp. Förbundet säger sig helt dela de synpunkter som har anförts av experten Hernmarck.

EnUgt expropriationsdomstolen i Stockholm lalar starka skäl för atl värderingstidpunklen vid fastställande av expropriationsersältning be­stäms så, att avvikelserna från 'ad som gäller på den fria fastighets­marknaden inte blir alltför framträdande. De skäl som utredningen åberopar för att värderingstidpunklen skall sättas så tidigt som möjligt förefaller domstolen inle bärande. Några större ölägenheter av de nu­varande reglerna har inte förmärkts.

Domstolen belyser med exempel hur de föreslagna reglerna om vär-

Prop. 1971:122

117

deringslidpunkl kommer atl verka när en faslighels värde minskar för att därefter öka. I ett sådant fall får enligt domstolen den expropri­erande möjlighet att på den andra parlens bekostnad spekulera i pris­höjningar resp. prissänkningar. För kreditinstilutioner och andra som utlämnar lån mot säkerhet av inteckningar i fastigheter måste värde­ringsregler med sådana konsekvenser innebära betydande ölägenheter. Domstolen framhåller vidare, att fastighetspriserna under en längre tids­period med fast penningvärde i allmänhet stiger i storstadsregioner och områden med Uvaklig privat eller statlig företagsamhet, medan de sjun­ker i avfolkningsbygder. Den föreslagna regeln kan komma atl verka så, att för fasligheter som exproprieras inom områden av först angivet slag kommer alt erläggas löseskillingar understigande värdet vid över­låtelsen, medan för fastigheter inom områden med motsatt värdeutveck­ling kan konnma att utdömas ersättningar som överstiger värdet vid tiden för överlåtelsen. Det viktiga önskemål på exproprianthåll om en tidig värderingstidpunkt som utredningen hänvisar tUl kan enligt dom­stolen komma att visa sig mindre framträdande i kommuner med ut-vecklingssvårigheler.

Exproprialionsdomslolen diskuterar vidare det fallel all en kommun har fått tillstånd alt expropriera åtskilliga fastigheter inom en tätbe­byggd del av kommunen samt atl några år därefter planläggningsarbetet fortskridit så långt att det är klart, atl någon eller några av fastigheterna skall utläggas till gata eller annan allmän plats. Om då ny stadsplan fast­ställs i enlighet härmed, krävs inte Kungl. Maj:ts tUlstånd för expropria­tion av denna mark utan expropriationen kan medges av expropriations­domstol. Värderingstidpunklen skall då vara den tidpunkt då talan väcks vid domstolen. Del föreslagna systemet med olika värderingstidpunkter för sådana skUda slag av expropriationer kan leda liU egendomliga re­sultat, som domstolen belyser med exempel. Värderingstidpunklen kan bli beroende av om lalan väcks före eller efler fastställandet av stads­planen och av vilken exproprialionsgrund komraunen åberopar. Domsto­len frågar sig bl. a., om fastighetsägaren, när kommunen har väckt lalan under hänvisning till Kungl. Maj:ts expropriationstillslånd, kan påpeka att sådant tillstånd inle behövs med hänsyn till stadsplanen, och om kommunen har möjlighet alt själv återkalla sin talan och yrka expropria­tion på grund av stadsplanen. Särskilt besvärliga problem kan uppkom­ma om en fastighet, sora koramunen har fåll Kungl. Maj:ls tUlstånd atl expropriera, enligl senare fastställd stadsplan blir utlagd delvis till gata delvis till kvartersraark. I mål om expropriation av en sådan fastighet kan enligt utredningens förslag olika värderingstidpunkter koraraa atl gälla för skilda delar av objektet, faslän detla i sin helhet tillträds vid en och samraa tidpunkt. Elt värderingssystem med sådana följder sora de nu berörda anser sig domstolen inte kunna godla.

Expropriationsdomstolen framhåller vidare att det mellan löseskil-

Prop. 1971:122

118

lingen för en fastighet och fastighetsägarens personliga ersättning ofta råder sådant samband atl allvarliga ölägenheter kan uppstå om domsto­larna vid bestämmandet av dessa båda ersätlningsposter skall ulgå från skUda värderingstidpunkter. Också Svea hovrätt och SACO framhål­ler olägenheten av skilda värderingstidpunkter.

De processekonomiska fördelar som utredningen åberopar bör en­ligt expropriationsdomstolen inte överdrivas. Enligt domstolens erfaren­het är nackdelarna med det nuvarande systemet inte särskilt framträ­dande. De torde i allt fall väga lättare än de nackdelar som kan förutses med de föreslagna reglerna. Anser man de processekonomiska nack­delarna med det nuvarande systemet så betydande all en förändring bör genomföras, torde flera olika alternativ kunna korama i fråga. En möj­lighet är att knyta värderingen till tidpunkten för talans väckande vid domstol. Eller också skulle dagen för delgivning av stämning kunna bli bestämraande för värderingstidptmkten. VUl man förhindra att olika domstolsinstanser har att ulgå från skilda värderingstidpunkter, kan man låta liden för underdomslolens dom bli värderingslidpunkt i de fall då tUlträde inle har skett dessförinnao. För alla dessa alternativ synes man vidare böra överväga, om inte dessutora bör införas en bestämmelse om räll och skyldighet för den exproprierande all liUlräda fastighelen vid någon tid, som inte alltför mycket avviker från värderingstidpunklen. Undanlag måste då givelvis införas för del fall då expropriationsrätten är tvistig.

Lantmäteristyrelsen lägger fram ell förslag som går ut på alt man håller ihop värderingslidpunkt, tUlträdestidpunkt och betalningstidpunkt. Man behöver då inte värdera en fastighet efter ett skick som råder vid en annan lidpunkt och slipper de svårigheter som uppstår om ersättning för fastighetsskada och personlig skada skall hänföras lill skilda tid­punkter. Styrelsen anför.

De fördelar som skulle uppkomma om dessa tidpunkter kunde hållas ihop är så stora, att man enligt lantmäteristyrelsens mening bör över­väga införa såväl en ovUlkorlig tätt som en ovUlkorlig skyldighet tUl förhandslUlträde i samband med huvudförhandlingen i första instans. Om så sker skulle man kunna lägga fast värderingstidpunkten för samt­liga ersätlningsposter till den dag då denna rätt respektive skyldighet in­träder, oavsett om förhandstillträde kommer tUl stånd. Utgångspunkter­na för ersättningarnas bestämraande skulle på detta sätt bli även desam­ma genom alla domstolsinstanserna och dessutom skulle denna lösning medföra att domstolarna normalt inte skulle behöva ta slutlig stäUning tUl de mera komplicerade skadeståndsfallen förrän skadan uppkom­mit, vUket måste öka föratsättningen för bestämmandet av en skälig ersättning.

Om man önskar indraga den realvärdeslegring som uppkommer efter ansökan om expropriationstiUstånd, torde detta böra lösas så att man inför en jämkningsregel med innehåll alt, om den exproprierade fas­tigheten undergått väsentiig realvärdestegring efler ansökan om expro­priation ersättningen i motsvarande mån skall jämkas nedåt. En sådan

Prop. 1971:122

119

regel synes för alt gardera markägaren mot värdeminskning böra kom­pletteras med stadgande om rätt för fastighetsägaren att i vissa situatio­ner fordra förhandslillträde. Man skulle också kunna föreskriva atl en förändring av för fastigheten tillålen byggnadsrätt genom fastsläUande av ny detaljplan efler ansökan om expropriationstillslånd inte skall be­aktas vid ersättningens bestämmande.

Från värderingstidpunklen bör ränta ulgå. Denna bör avvägas så att den kan anses utgöra skälig dröjsmålsriinta vilket f. n. inle sex o/o lorde utgöra. Införandet av någon form av uppräkning av ersättning från vär­deringstidpunkten och till domdagen (eller betalningsdagen) t. ex. med konsumentprisindex, synes då inte vara motiverat.

Liknande synpunkter förs fram av tekniska högskolan (sektionen för lantmäteri) och Samfundet för fastighetsvärdering.

Även enligt lanlbruksstyrelsen bör viirdermgstidpunklen förläggas tUl elt senare skede av processen exempelvis dagen för huvudförhandling i första instans men om den exproprierade fastighelen har undergått realvärdeslegring på grund av ansökan om expropriation bör ersättning­en jämkas nedåt i motsvarande mån.

SKTF ifrågasätter, med hänsyn tUl de svårigheter och komplikationer som kan väntas uppkomraa särskUl i faU då ell mål drar långt ut på liden, om det inte bör finnas möjlighet för fastighetsägaren all få för­skott på löseskillingen, vilket annars står tUl buds endast om förtida tiU­träde har skett. Altemativt kan övervägas alt bibehåUa nuvarande vär­deringstidpunkter, dvs. domens dag eller tiden för tillträdet, varvid emel­lerlid måste förutsättas att ovillkorlig rält tUl förhandstillträde medges.

Skulle utredningsförslaget om värderingstidpunklen godtas bör man enligt Svea hovrätt överväga atl ge expropriaten rätt att, sedan expro­priationstUlstånd har meddelats, själv anhängiggöra talan om expropria­tionens fullföljande och om faststäUande av expropriationsersältning. Även med nuvarande regler ler det sig enligt hovrätten i vissa faU slö­tande att fastighetsägare under en oviss framlid från det expropriations­ansökan bifallits skaU behöva avvakta koraraunens eventueUa åtgärder. Motsvarande förslag läggs fram av expropriationsdomstolen i Stock­holm.

Den föreslagna femårsregeln i 4 kap. 3 § tUlstyrks av kommunförbun­det. Svea hovrätt framför följande kritiska synpunkter.

Förslaget härvidlag, som kan förefalla något godtyckligt, är ägnat att snarast understryka det prmcipieUt betänkliga med huvudregeln. Det är för övrigt vart att observera att den värdestegring tiU följd av plange­nomförande o. d., som man vUl förbehålla kommunen, redan kan ha in­trätt före femårstidpunklen. Att liden satts så lång som tUl fem år beror tydligen på, utom annat, elt hänsynslagande till synpunkter som egent­ligen inte hör hit, nämligen svårighetema för en del konmiuner att be­mästra sitt ulbyggnadsprogram. Den av utredningen åberopade omstän­digheten, att kommunerna inte får pressas över hövan i sina tidsprogram, eller det förhållandet att domstolamas kapacitet icke är obegränsad, bör dock rimligtvis icke gå ut över exproprialerna.

Prop. 1971:122

120

Den föreslagna regeln om skydd mot penningvärdeförsäm­ring genom att hänsyn skall tas tiU mera betydande ändring i allmän­na prisläget tUlstyrks av bl. a. vägverket och kommunförbundet. För­bundet understryker imder hänvisning tUl vad kommittén har anfört att regeln inle får tolkas så atl man generellt tUlämpar värdeuppräk­ningar. Risk finns annars att man får en sådan tillämpning sora f. n. kan konstateras vid bedömningen av ortspriser. När sådana priser hän­för sig tUl tidpunkter som ligger niågra år före värderingstidpunklen har det nämligen visat sig att man ofta är benägen att omräkna orispriserna efter ett allmänt prisindex. I en del fall har man velat uppräkna äldre orispriser med ledning av de index- och uppräkningslal som används vid realisationsvinstbeskattningen. Det är enligt förbundet särskilt moti­verat att beakta dessa risker då markägaren är en exploatör som gör gällande att han får vidkännas ränteförluster på grand av tidsutdräkten vid expropriationen.

Bostadsstyrelsen och saneringsutredningen anser att det bör klart slås fast att syftet med kompensationen endast är att trygga exproprialions­ersällningens värdebeständighet under den tid som förflyter mellan vär­deringstidpunklen och dagen för domen.

Flera remissinstanser anser att kompensation för penningvärdets fall bör utgå för varje ändring i prisliiget som inträffat efler värderingstid­punklen. Av dessa remissinstansejr kan nämnas länsstyrelserna i Göte­borgs och Bohus samt Jämtlands län, skogsstyrelsen, domänverket, kom­merskollegium och Sparbanksföreningen. Svea hovrätt föreslår att kom­pensation för penning värdeförändring som inle är oväsentiig skall utgå om delta inle anses opåkallat i del; enskilda fallet. Hänsyn måste härvid tas till de särskilda problera som föranleds av att ränta skall utgå från tillträdesdagen.

Jämkningsregeln är enligl advokatsamfundet inte så konstruerad alt den garanterar den av exproprialionen drabbade fastighetsägaren kom­pensation för realvärdeförlusl. Med "aUmänna prisläget" avses näm­ligen inte fastighetspriserna i orten utan prisnivån för diverse nytligheler såsom den koramer lill uttryck i t. ex. konsumentprisindex. För villa­tomtmark bar prisstegringskurvan under senare år regelmässigt stigit brantare än kurvan för konsumentprisindex. Vidare medför förslaget inte någon ovUlkorlig rält liU indextUlägg, ulan tUlägg skall utgå endasl "om det finnes påkaUat". För etl stort antal vUlaägare och andra fas­tighetsägare i olika delar av landet skuHe följden av utredningens för­slag bli att de inte för den utdömda löseskiUingen skulle kunna skaffa en likvärdig ersättning för den fastighet som exproprierats. Rörande de omständigheter som bör beaktas vid prövning av frågan om jämknmg med hänsyn lUl ändring i del allmänna prisläget gör utrednmgen utta­landen, som enligt samfundet kräver en gensaga. Enligt utrednmgen är skälen för värdekompensation "starkare i det fallet, då avgörandet av

Prop. 1971:122

121

ersättningsfrågan fördröjs genom att den exproprierande väntar med alt anhängiggöra talan vid dorastol, sedan han fåll expropriationstUlstånd, än i det fallet då dröjsmålet beror på att fastighetsägaren för processen genora flera instanser och förlorar saken". Tanken atl för fastighets­ägaren och inteckningshavarna ofördelaktigare värderingsregler skulle kunna tUlämpas enbart på den grand all fastighetsägaren ulan framgång fuUföljer talan till högre rätt står enligl samfundet i mycket dålig samklang med hävdvunnen rättsuppfattning.

Även Folksam framhåller att jämkningsregeln inle medger någon ovUlkorlig rätt tUl jämkning av ersättningen och atl det från realvärde­synpunkt är en brist atl konsumentprisindex skall vara vägledande vid jämkningen. I fall av förhandstiUträde synes verkningarna av de före­slagna värderingsreglerna normalt inle innebära några större nackdelar i förhållande tUl gällande rätt. I sådana exproprialionsfail sora drar ul på tiden synes reglerna emellertid medföra alt det inle är möjligt all upprätthåUa principen om att fastighetsägarens ställning före och efler exproprialionen skall vara densamma. Folksam föreslår därför alt för­slaget i denna del omarbetas i enlighet med den angivna principen. Även Föreningen Sveriges häradshövdingar och stadsdomare påtalar alt den föreslagna jämkningsregeln inle ger möjlighet att ta hänsyn till real­värdeökningar som bör beaktas.

RLF framhåller det otillfredsställande i att någon anpassning tUl det penningvärde som gäUer vid tiden för utbetalning av ersättning inle kan ske enligt gällande rätt. Om förtida tiUträde har ägt rum ulan all ersätt­ning samtidigt utbetalats, vilket är vanligt exempelvis vid expropriation för kraftiedning, kommer fastighetsägaren otvivelaktigt all få ul ett be­lopp som i reaUlelen är för lågt. Beloppet bestäms nämligen i det pen­ningvärde som gäller vid tidpunkten för tillträdet och kan enligt dora­stolspraxis inte indexregleras. Detta arviker från vad som tUlämpas i vattenmål, där visserligen skadans belopp bestäms efler värdet vid tid­punkten för skadans inträffande men där det sålunda framräknade be­loppet indexregleras frara till tidpunkten för dora i raålet. Med hänsyn härlUl föreslår förbundet atl det för fall där ersättning inte bestäras raed hänsyn tUl värdet vid doraen föreskrivs alt utdömda belopp skall index­regleras så att vad fastighetsägarna får ut motsvarar realvärdet av den avstådda nyttigheten.

Den ledamot i statens förhandlingsnämnd som tillstyrkt förslaget om värderingstidpunkt anser sig inle kunna ansluta sig till förslaget om kompensation för mera betydande ändring i allmänna prisläget. Della skulle framstå som en helt ny princip. Det framgår inle heller klart vad utredningen avser med mera betydande ändring i allmänna prislägel. En prisstegruig med cirka tre procent per år (enligt konsumentpris­index) betraktas i allmänhet som normal. Under en femårsperiod inne-

Prop. 1971:122

122

bär della en prisstegring på 16 procent. En ändring av prisläget inom denna ram kan inte anses vara betydande.

FSKF och Föreningen Sveriges häradshövdingar och stadsdomars anser att den föreslagna regela kan föranleda tolkningssvårigheler Expropriationsdomstolen i Stockholm påpekar att det skulle vara tili fördel för rättstiUämpningen och tiU hjälp för parterna vid försök tUl godvUlig uppgörelse om det ska]3ades fastare normer för jämkningen.

Bestämmelsen om hänsynstagande tUl fastighetens skick vid värderingslUlfäUet diskuteras av ett flertal remissinstanser. Enligt sane­ringsutredningen synes effekten alt stimulera ägaren alt håUa fastighe­ten i gott skick ulebU beträffande de från ekonomisk synpunkt sane­ringsmogna fastigheter där tomlvärdet vid nybyggnad överstiger det aktuella avkastningsvärdet det vanliga förhållandet vid totalsane­ring. Det positiva syfte som exproprialionsutredningen har eftersträvat uppnås endast beträffande s. k. avkastningsfastigheter. Bestäramelsen om hänsynstagande tUl skicket vid värderingstUlfället har också nack­delar. Risk föreligger nämligen alt fastighetsägaren i syfte all höja sUia ersättningskrav gör avsevärda förbättringar i lokaler men försummar fastighetens skötsel i övrigt. Den nya expropriationslagen raåste inne­hålla spärrar mot sådana företeelser antingen genom föreskrifter om atl expropriant skall godkänna alla förbättringsåtgärder eUer genom bestämmelser om obligatoriskt förhandstillträde.

FSKF ställer sig tveksam lUl förslaget att fastighetens skick skall be­dömas efter etl nuläge. Det kan visserligen vara riktigt all förslumning under tiden för inlösenprocedurin bör undvikas, men samhället för­fogar över andra resurser att bekämpa en sådan utveckling. I vart fall bör detta intresse få stå tiUbaka om därmed ett konsekvent genom­förande av den föreslagna regeln om värderingstidpunkten underlättas.

Enligl Svea hovrätt torde den föreslagna regeln inte medföra några förändringar i förhållande tUl vad som nu gäller i fråga ora sådana i städernas centrala delar ganska vanliga fastigheter, där byggnaden när­mast ger elt minusvärde och där lörslumningen är mest påtaglig. I fråga om andra bebyggda fastigheter förefaller det reaUstiskt atl räkna med alt effekten blir direkt negativ. Detla beror på att enligt förslaget repa­rationsarbeten och liknande skall värderas efter vad samma arbete skulle ha koslat atl utföra kanske åtla år tidigare och alltså varUigen tiU ett betydligt lägre pris. Även om en investering i form av repara­ tions- och underhållsarbeten m. m. skulle kunna öka en faslighets total­värde med ett belopp som motsvarar kostnaden för dessa arbeten, vUkel normalt ingalunda är fallet, torde därför värderingstidpunklen föran­leda att investeringen vanligen skulle bli förlustbringande. EventueUt kan dock i vissa fall den möjligliet tUl hyreshöjning för reparationer o. d. som nya hyreslagen har öppnat rabba föreslående anlagande i viss utsträckning. Besvärliga värderingsfrågor kan f. ö. även här uppkomma.

Prop. 1971:122

123

Enligt SKTF torde det knappast kunna förutsättas att en fastighet som är under expropriation kommer att underhållas av fastighetsägaren. Gäller det en byggnad som skall rivas kan det i varje fall knappast an­ses ekonomiskt försvarbart alt vidta förbättringsåtgärder på den.

Bestämmelsen är enligt domänverket ägnad att medföra åtskilliga tUl-lämpningssvårigheler. För skogsbrukels del har den f. ö. speciellt in­tresse, såvitt därigenom skulle öppnas möjlighet alt få ersättning för den tUlväxt av skog som vid expropriation av skogsmark kan äga rum efler tidpunkten för ansökan om expropriationstUlstånd. Domänverket anser alt gäUande regler om den lid tUl vilken värderingen i här åsyf­tade hänseende skall hänföras bör bibehållas.

3.4.3. Ersättning för fastighetsintrång. De föreslagna bestämmelserna om delexproprialion tillstyrks av bl. a. bostadsstyrelsen, byggnadsstyrel­sen, vägverket, lantbruksslyrelsen, saneringsutredningen och Samfundet för fastighetsvärdering. Förslagen avst3Tks av Svea hovrätt och expro­priationsdomstolen i Stockholm.

Enligt SKTF kan den föreslagna beräkningsmetoden vid delexpro­prialion väntas möjliggöra värdemässigt riktiga resultat. I många fall synes den också medföra enklare värderingsförfarande än det nuva­rande. Det torde emeUertid enligl föreningen vara nödvändigt att yller­ligare överväga hithörande problem. Vägverket framhåller, all man i praktiken vid själva värderingen liksom nu torde vara tvungen alt räkna fram etl särskUt värde på den ianspråktagna marken samt särskUda vär­den på uppkomraande intrång. Det torde nämligen från värderingslek­nisk synpunkt vara ogörligt att på annat sätt få fram skiUnaden i mark­nadsvärde före och efter ingreppet.

Fortifikalionsförvaltningen anser att man åsladkoraraer begreppsför­virring genom all låta ordet "intrångsersättning" innefatta ersältning såväl för den exproprierade egendomens värde som för intrång på rest­fastighelen. Förvaltningen anser också alt utredningen har överdrivit svårigheten atl bestämraa löseskillingen vid delexproprialion.

Expropriationsdomstolen i Stockholm motsätter sig utredningens för­slag. Detta torde enligt domstolen inte leda till rättvisare resultat än gällande regler. Det kan ofta ge anledning till mera omfattande ersätl­ningsberäkningar och därigenom föranleda ökade processkostnader. Lagtexten är visserligen ganska klar och enkel, men av motivutlalanden att döma är den inte avsedd att i praktiken tillämpas efter ordalagen. Domstolen anser det otUlfredsstäUande att ett lagfäst regelsystem endasl till en del redovisas i lagtext och i övrigt tUl vikliga delar får sitt inne­håll beskrivet i uttalanden under förarbetena. Domstolen diskuterar ut­förligt vissa situationer där det föreslagna systemet anses vara förenat med nackdelar. Härvid anförs bl. a. följande.

Om två närliggande fastigheter tUlhör två skUda rättssubjekt och ett

Prop. 1971:122

124

mindre markområde av den ena fastigheten är av stor ekonomisk bety­delse för ägaren av den andra fastigheten, medan samma område har endast obetydlig inverkan på värdet av förstnämnda fastighet, kan man förvänta, att ägaren av markområdet vid fri fastighetsmarknad skuUe ha låtit priset för området påvericas av den ekonomiska fördel området skulle medföra för grannfaslighelen. En prissättning i överensstäm­melse härmed kan från flera synpunkter förefaUa rimlig. Vid expropria­tion av dylikt markområde torde de nuvarande ersättningsreglerna ofta leda lill alt löseskUlingen sättes lägre än den köpeskiUing, som kunde ha ernåtls vid frivUligt köp. Skillnaden hade dock sannolikt icke blivit så stor, alt den tett sig stötande för rättskänslan. Med den nya regeln om intrångsersättning kan skillnaden bli betydligt större. Ändringen förefaller knappast befogad. Den föreslagna ersältningsberäkningen står i strid raot vad som stadgas i 8 kap. 5 § faslighetsbUdningslagen i dess lydelse enligt prop. 1969: 128. C»rdalagen i detla lagram överensstäm­mer, helt naturligt, med nuvarande ersätlningsbeslämmelser i 7 § ex­propriationslagen. En mindre förändring har dock vidlagils i syfte all för den fastighet varav en del exproprieras, medgiva möjlighet att i vissa fall få del av den nytta scira exproprialionen medför för annan faslighet. Den av utredningen föreslagna ändringen synes grandad på tankegång av motsatt innebörd. Därest nu föreliggande lagförslag om expropriationsersältning träder i krafl före faslighetsbUdningslagen eller om 8 kap. 5 § sistnämnda lag ändras tUl överensstämmelse med 4 kap. 1 § i förslaget till allmän expropriationslag, kan vid sådana faU av tomtinlösen, som nu regleras av 46 § byggnadslagen, otillfredsstäl­lande resultat erhåUas.

Följande exempel kan anföras. I ell samhälle fordras, all en villa­tomt har en yta av minst 400 m. Två angränsande tomter, den ena (A) med en areal av 760 ra och den andra (B) med en areal av 520 m, blir föremål för ny tomtindelning, som innebär, all 40 m tages från tomt B och jämte hela tomten A delas så, att två nya tomter om var­dera 400 m* bUdas. Ägaren av tomten A kan av ägaren av toralen B inlösa ifrågavarande 40 ra. På grand av den föreslagna ersättnings­regeln torde han därvid eftersom, den till 480 m uppgående resllom-ten av B sannolikt blir endast obetydligt mindre värd än hela tomlen B, få erlägga en mycket ringa expropriationsersältning. Ägaren av A gör härigenom en avsevärd förtjänst, enär han genora inlösningen blir ägare av två självständigt bebyggbara vUlatomter, vars samraanlagda värde säkerligen betydligt överstiger värdet av loraten A.

Liknande synpunkter kan anläggas vid inlösen av tomldel i en stor­stads centrala delar. Om av en hjTesfastighet en mindre del, som enligt gällande stadsplan har ingen eller ringa bebyggelserält, blir föremål för expropriation, har man med nuvarande lagstiftning all beräkna hela tomlvärdet och därefter med tillämpning av principen om all all mark inom en tomt har samraa värde ange hur stor del av värdet som belöper på det exproprierade området. Med dessa utgångspunkter erfordras icke någon beräkning av eventuell skada på reslfastigheten. I allraänhel lorde man kunna utgå från atl för en innersladsloml hela tomlarealen byg­ger upp den möjliga byggnadsrält en. Den skada, som genom delexpro-priationens inverkan på byggnadsrätten kan åsamkas restfastighelen, skall i detta fall för närvarande icke särskUt ersättas, eftersom skadan redan beaktats med den nyssnämnda principen om lika värde för all

Prop. 1971:122

125

tomtmark (jämför högsla domstolens uttalande i rällsfallet NJA 1953 s. 28).

Vid värdering enligt den föreslagna regeln skall man först värdera hela den ursprungliga fastighelen och därefter beräkna värdet av rest-fastigheten. Hur sistnämnda värdering skall tillgå anges icke närmare i motiven. Är det fråga om bebyggd fastighet synes enligt förslagel uppkomma åtskilliga speciella svårigheter, sammanhängande bl. a. raed ovissheten om arealminskningens inverkan på förväntningar ora minskad byggnadsrätt. Om beträffande en innersladsloml med en tomtyta av 800 m och en byggnadsyta av 600 ra expropriation medges för 160 m av den del av tomten, som ej får bebyggas, har man nog alt i normal­fallet räkna med alt vid nybebyggelse av tomlen byggnadsrälten kom­mer att inskränkas ungefär i förhåUande till minskningen av tomtytan. Har byggnadsrälten tidigare medgivit en våningsyta av 4 200 m, skulle alltså den antagna nya byggnadsrätten motsvara en våningsyla av cirka 3 360 m. Eftersom avkastningen av den nuvarande bebyggelsen ej tor­de påverkas av exproprialionen, synes det som om inlrångsersätlningen enligt förslaget skulle bestäraraas raed hänsyn till rainskningen i tomtens värde för nybebyggelse. Ligger tidpunkten för nybebyggelse 5060 år framåt i tiden, bUr ersättningen därför ganska obetydlig. Är byggnaden däremot rivningsmogen, kommer väl ersättningen att ungefär motsvara förlust av 840 m våningsyta. Har byggnadsrälten elt värde av exem­pelvis 600 kronor per m, skulle inlrångsersätlningen bU cirka 27 000 kronor i förra fallet (vid en nybyggnadslidpunkt 60 år framåt och en diskonteringsränla av 5 procent) och omkring en halv miljon kronor i det senare fallet. Eftersom byggnadens skick vid tiden för domen eller vid tidigare tillträde skall vara avgörande för värderingen, är det all befara, all i ett dylikt fall en onödigt hastig förslumning av byggnaden kommer all ske sedan frågan ora expropriation blivit aktuell.

Gäller det expropriation av en raindre del av en obebyggd lorat i ett cityområde kan man kanske vid beräkningen av intrångsersättning en­ligt förslaget utgå från att byggnadsrälten minskas i direkt förhållande till arealrainskningen för tomten. Säkerheten i ett sådani anlagande torde emellerlid variera allt efler förhållandena i del särskilda fallel. Man har vidare att beakta, att värdet av en innerstadstomt icke alllid minskar proportionellt mot byggnadsrälten. Vissa Iröskelgränser finnes, exempelvis för byggnadskoslnader och ulnyttjandelal för lägenhelsyta (elt eller två trapphus). Om exerapelvis i ett centralt beläget byggnads­kvarter loralraarken är värd cirka 2 000 kronor per m, kan för en viss fastighet, som ligger nära en dylik tröskelgräns, det fallet inträffa, all förlusten av en liten del av tomlen orsakar en förhållandevis ringa värdeförlust, kanske motsvarande endasl 1 000 kronor per m. För den grannfaslighel, till vilken toratdelen överföres, raotsvarar däreraot för­delen möjUgen 2 000 kronor per m eller mera. Om den nya lomtindel-ningen innebär, atl 50 m överföres från en faslighet lill en annan, skulle med nyssnämnda antaganden expropriationsersättningen bli 50 000 kronor enligt den föreslagna regeln och 100 000 kronor enligt nuvarande lagregel. Den inlösande fastighetsägaren skulle aUtså i det förra fallel göra en betydande vinst.

De anförda exemplen visar enligt domstolen i och för sig rikligheten av vad utredningen anför om att den exproprierande med del före-

Prop. 1971:122

126

slagna systemet får tUlgodogöra sig alla rationaUseringsvinsler som be­ror enbart på expropriationen. När utredningen framhåller att effekten av reformen säkerligen bör bele;cknas som positiv, synes utredningen närmast avse expropriation för aUmänt behov. Vid expropriation för enskilt behov framträder kansb; tydligare nackdelarna av reformen. Expropriationsdomstolen kan inte dela ell synsätt som ensidigt gynnar viss part. Alt under sådana omsitändigheler tala om en positiv effekt framstår för domstolen som stötande. Domstolen anför vidare att nuva­rande ersättningsregler synes vara, behäftade med vissa brister, exempel­vis när det gäller att bestämma eisätlning för tomtdel dit enligt gäUande plan någon byggnadsrält inte har förlagts. Det hade varit önskvärt med en tUlfredsstäUande lösning av dessa problem. Med hänsyn till de skilda ekonomiska belmgelser som kan föreligga vid olika slag av delexpro-priationer kan emellertid den föreslagna regeln inte anses som en god­tagbar lösning.

Domstolen kritiserar också vad utredningen anför om att delexpro-priationsreglerna skall tiUämpas dd expropriation av en fastighet inom ett fastighetskomplex som kan betraktas som en brukningsenhet, såvida inle den exproprierade fastigheten är särskUt intecknad. Domstolen på­pekar atl det kan bero på tUlfälligheler om så är fallet och alt alltså omständigheter som i och för sig inle har direkt anknytning till ell markområdes värde skuUe kunna få avgörande inverkan på expropria­tionsersältningens storlek, ifall utredningens förslag godtas. Vidare fram­håller domstolen att de föreslagna reglerna kan leda lill atl expropria­tionsersättningen, om en faslighet blir föremål för delexpropriationer vid skilda tUlfäUen, kan variera kraftigt från det ena tUlfället till det andra. Detta kan bero på alt vid ell visst tillfälle en tröskelgräns pas­seras som medför att restfastighelens värde minskas kraftigt, exempelvis därför atl arealen går ned under en gräns som gör alt tomlen inle kan självständigt bebyggas.

Det hade enligt domstolen varit tUl fördel om utredningen närmare exemplifierat den påstådda förenklingen för parter och domstolar vid beräkning av expropriationsersäti;ning enligt det föreslagna systemet. Vid delexpropriationer där expropriaten inte påstår skada på restfastig­helen blir resultatet i allmänhet Eitt man måste göra två beräkningar i stället för en. Troligt är atl den föratsatta förenklingen mest komraer tUl synes vid vissa delexpropriationer av större fastigheter, särskilt inom områden som inte har planlagts. I vissa sådana faU kan det emellertid enligt vad utredningen själv anför ibland vara befogat att undersöka kostnaden för återanskaffning eller all verkstäUa direktuppskattning efter ett anlaget pris per m mark. I elt dylikt faU skulle alltså följden av det nya systemet kunna bli tre eller fyra värdeberäkningar.

Även advokatsamfundet påpekar att ett överförande av etl markom­råde från en fastighet till en ann;m kan påverka de två fastigheternas

Prop. 1971:122

127

värden med mycket olika belopp. Utredningen har också observerat atl förslaget i vissa situationer skuUe leda tiU mycket egendomliga re­sultat och ansett att det i vissa fall kan vara befogat "att undersöka kostnaden för återanskaffning, eventuellt alt verkställa direktuppskatt-ning efter etl anlaget pris per kvadratmeter mark". Den av utredningen föreslagna regeln skulle aUtså i vissa fall frångås och ersättas raed en nu vanlig värderingsmetod. Detta åskådliggör förslagets brister.

Enligl Svea hovrätt strider den föreslagna nya värderingsprincipen mol de överväganden som brukar vara grundläggande när del gäller att bestämma köpeskiUingen för del av fastighet vid friviUiga köp. Från prmcipiell synpunkt är vidare atl märka all förslaget i en del faU kan medföra atl vid upprepade delexpropriationer suraraan av utgående er­sättningar blir mindre än som svarar mot den sararaanlagda skadan på restfastighelen. Vid varje expropriation kan det nämligen kanske med fog hävdas att just den aktuella åtgärden bara i mindre mån påverkar fastighetens senaste värde. Hovrätten påpekar vidare alt förslagel så­vitt angår bestående brukningsenheter kan få menlig inverkan på in-teckningshavarnas rält när de i brukningsenheten ingående fastigheterna är olika intecknade för fordran. Hovrätten anför härom följande.

Oro. från en brakningsenbet exproprieras en faslighet, vilken är separat inlecknad, saml förelagsnytlan, dvs. nellonyllan, för den i bruknings­enheten ingående andra fastighelen resp. fastigheterna överstiger vär­det av den exproprierade fasligheten, skulle enligl den föreslagna huvud­regeln i 1 § ingen expropriationsersättaing alls komma att ulgå med rättsförlust för inteckningshavaren sora följd. Detsararaa skuUe vidare bli fallel så snart skillnaden meUan värdet av den ianspråktagna fastig­helen å ena samt värdet av förelagsnytlan, nellonyllan, för reslegen-doraen å andra sidan understiger inteckningsbeloppel.

Utredningen menar nu all om de i brukningsenheten ingående de­larna är olika inlecknade, skulle della vara ell indicium på alt samban­det raellan delarna icke är sådant atl gemensam värdering i enlighet med 7 § i förslagel framstår sora lämplig. Della kan icke vara hållbart. Vad angår exempelvis jordbruksfastigheter beslår en brakningsenhet ju ofta av två eller kanske flera fasligheter på vilka byggnaderna kan vara spridda. Hur dessa olika fastigheter är intecknade beror i allmänhet på rena tillfälligheter. Utredningens ståndpunkt skulle tydligen innebära all, om de i brukningsenheten ingående delarna är olika intecknade, man aUlid skall bortse från "reslfastigheten" och således inle alls tUl-lämpa regeln i 7 §. Ora della är rikligt, vUkel skulle medföra en kraftig inskränkning av tillämpningsområdet för sistnämnda stadgande, tycks konsekvensen också bli all ersättning för skada och intrång inte skulle kunna ifrågakomma för brukningsenheter med delama separat inleck­nade. Att upprätthålla en sådan regel förefaller inle gärna tänkbart. Självfallet kan av rättssäkerhetsskäl de ekonomiska konsekvenserna i del enskilda fallet icke få inverka på frågan om 7 § är tiUämplig eller ej.

Man måste enligl hovrätten räkna med atl de föreslagna reglema kan komma att för parter och domstolar inedföra elt väsentligt ökat och

Prop. 1971:122

128

försvårat arbete med värderingen. Sålunda medför förslaget atl i aU­mänhet först hela den odelade fastighelen skall värderas för alt utröna marknadsvärdet enligt ortens pris jämte det eventuella övervärde som skall gottgöras såsom personlig ersättning. Därefter skall motsvarande åtgärd ske med restfastighelen. Möjligheterna att på ett rättvisande sätt genomföra dessa värderingsopera.tioner måste emellertid, särskUt om det gäller en mindre del av fastighe;ten, vara begränsade redan därför all tillgången på godtagbart ortspris material vanligen är myckel snäv och troligen helt otillräcklig för en nyanserad bedömning av värdedifferen­serna. I andra hand måste då en yllerligare värdering göras enligt nu tillämpade metoder. Resullalet skulle alltså bli detsamma som enligt gäUande lag med den skillnaden att löseskUlingen får den mindre ade­kvata beteckningen intrångsersättning eller, i förekommande fall, per­sonlig ersättning. I vilka situationer man i praktiken kan underlåta total­värderingarna och direkt använda nuvarande metod är osäkert. Hovrät­ten fortsätter.

Elt av de ledande motiven för utredningens här tidigare behandlade förslag, att löseskillingen vid expropriation av hel fastighet skall mot­svara marknadsvärdet, har varit önskemålet att från domstolarna erhålla vägledande avgöranden om ortens pris. Detla motiv har emellertid, så­som tidigare berörts, icke alls kommit i betraktande vid utredningens slåndpunklslagande när del gäUer delexpropriationer, något som skulle ha varit så mycket mera motiverat som just vid delexpropriationer så­dan vägledande praxis i elt troligen betydligt större anlal fall kan på­räknas genom fastställda löseskUlingar enligl nuvarande ordning.

Hovrätten anser inle alt det föreligger något större behov av en möj­lighet alt avräkna nytta även mot löseskUlingen och inle bara mol ersättningen för skada och intrång. Enligt hovrättens erfarenhet är det sällan aktuellt ens med ert yrkande om avräkning på grund av nytta för reslfastigheten. Ell särskilt skäl mot utredningens förslag är all fastighetsägaren om expropriationsändamålel inte fullföljs och därför varken nytta eller skada uppkommer för reslfastigheten drabbas av en klar och icke godtagbar förlust. IVIed utredningens förslag finns då inle ens remediet återlösning. Hovrätten anför ytterligare följande.

Den föreslagna regeln om avräkning av nytta även mot värdet av av­stådd mark innebär vidare att de som utsätts för expropriation kan komma i sämre läge än andra markägare såvitt gäUer verkan av före-lagsnylla. Della förefaller knappast tUlfredsstäUande, om man nämligen beaktar att det samtidigt i 4 § 2 st. föreslås en minskad rält lUl ersätt­ning för företagsskada.

I samband med frågan om aTäkning för nytta kan det finnas an­ledning att påpeka, att om delexproprialion sker från en faslighet med ringa raarknadsvärde men däremot elt kanske högt avkastnmgs- eUer åleranskaffningsvärde t. ex. en fabriksfastighet torde eventueU förelagsnytla eUer exproprialionsnylta för reslfastigheten kunna avräk­nas aUenasl mol inlrångsersätlningen. Däremot lärer icke, liksom ej heller enligt gällande räll, avräkning kunna ske mot den personliga er-

Prop. 1971:122

129

sättning sora må kunna ulgå tiU följd av minskning i fastighetens av­kastnings- eller åleranskaffningsvärde. Della är en för exproprianlerna negaliv konsekvens av den föreslagna huvudregeln all intrångsersätt­ning skall motsvara blott skillnaden i marknadsvärde före och efter expropriation. Tilläggas kan här alt förslaget i vad det avser värderings­tidpunkt synes få den effekten all värdet av eventuell förelagsnytla skall uppskattas med utgångspunkt från nyttans inverkan på marknads­värdet vid tiden för ansökningen ora expropriationstillslånd, eller så­ledes vid en tidpunkt, då nyttan kan ha framstått som en föga påtaglig realitet hänförlig lill en oviss framlid.

Hovrätten framhåller slutligen atl frågan om nytta resp. skada av själva exproprialionsålgärden kan antas vara aktuell företrädesvis när del gäller loralindelningsfallen enligt 46 § BL. I dessa fall slår vanligen enskilda parter emot varandra, och det är ofta tillfälligheler som ytterst kan bli avgörande för vilkendera parlen som blir expropriant och som därför enligl förslagel skall få tillgodogöra sig hela "rationaliserings­vinsten".

Lantmäteristyrelsen har inget all erinra principiellt raot förslagel om avräkning av nytta mol skada. En konsekvens av förslaget är enligl sty­relsen atl principen all varje kvadratmeter av en rättsligen bestående lorat ovillkorligen skall anses vara lika myckel värd faller. Delta kan ses som en av förslagets fördelar, eftersom denna regel i många fall medför fastighelsekonomiskt felaktiga resultat. Förslaget innebär även den fördelen, att faslighelsinlrånget kommer all beslämmas på samma sätt sora gäller för beräkning av ersättning för oraråde som frångår fastighet vid fastighetsreglering enligt förslagel lill ny fastighelsbild­ningslag. Styrelsen anser dock att huvudregeln måste kompletteras. Skä­let härtill är all ell område kan ha etl marknadsvärde, om del säljs fristående från fastigheten i övrigl. Delta frislående marknadsvärde har kallals för parcellvärde. Om områdets parcellvärde är större än dess marginalvärde bör parcellvärdet ersättas. För undvikande av missför­stånd bör huvudregeln alltså kompletteras med en föreskrift all, om den exproprierade delen har elt fristående marknadsvärde, ersättningen ald­rig skall understiga della värde. Däreraot synes man inle böra anknyta till "den minskning av fastighetens värde, sora uppkommer genom den exproprierade delens användande", då detla kan uppfattas som ett från­gående av marknadsvärdeprincipen. Även lantbruksstyrelsen förordar en bestämraelse av innebörd att ersättningen om den exproprierade delen har ell frislående marknadsvärde inte får understiga delta.

Vägverket ullalar sin tillfredsställelse med utredningens förslag all båtnad av expropriationen i fortsättningen får avräknas den totala er­sättningen, varigenom likställighet uppnås med motsvarande regler i lagen om allmänna vägar.

RLF ställer sig avvisande lill utredningens förslag ora avräkning av nytta mot skada. Framför allt synes det förbundet mindre tilltalande

5    Riksdagen 1971.1 saml. Nr 122

Prop. 1971:122

130

atl en fastighet, som inle på något sätt direkt las i anspråk genom ex­propriation, skuUe komma i etl bättre läge än den som tvångsvis nöd­gals avstå mark. I sammanhanget framhåller förbundet all utredningen inte har tagit hänsyn till de nya bestämmelserna om realisationsvinst­beskattning. En markägare som utsätts för expropriation blir i princip skallskyldig för den vinst han möjligen gör och därmed återgår i stor utsträckning ersällningarna lill del allmänna. Möjligheten lill uppskov med beskattningen genora anskaffande av ersällningsfaslighel har i praktiken ingen betydelse vid expropriation av del av fastighet. Det måste därför framstå såsom i hcg grad betänkligt all den ene faslighets-ägaren, sora får en direkt vinst av exproprialionen, får behålla denna vinst ograverad, raedan den som tvångsvis får avslå mark nödgas accep­tera ell avräkningssystem i enlighet med del av utredningen skisserade förslagel.

Enligl fortifikationsförvaltningen bör den av utredningen åsyftade möjligheten att vid delexproprialion avräkna exproprialionsnylta även i den mån denna överstiger inlrångsersätlningen kunna tillgodoses även ora uppdelningen av ersättningen i två skilda poster bibehålls.

Förslaget beträffande företagsskada och företagsnyl-l a tillstyrks av vägverket.

När del gäller raark sora nyttjas eller skall nyttjas för enskilt ända­mål bör enligt Samfundet för fastighetsvärdering eftersträvas all reg­lerna för förelagsnytla och förelagsskada utformas så att ersättning­arna kommer alt bestämmas efter samma grunder som vid friviUiga överenskomraelser mellan enskilda parter. Vid utarbetandet av den nya lagtexten bör reglerna i förslaget lill ny fastighelsbildningslag beaktas. Lantmäteristyrelsen fäster uppmärksamheten på elt förhållande, som är särskilt framträdande för mark som skall användas för enskilt bebyg­gande och sora har varit föremål för delaljplanläggning enligt BL. Så­dan mark lar normall åt sig ell värde som svarar mol den i planen tillåtna användningen. Vid frivilUga överlåtelser sker således prissätt­ning mot bakgrund av detaljplanen och i förekommande faU tomtindel­ningen. Om expropriation sker av sådan mark (t. ex. enligl 46 § BL för att sarala all mark inom en tomt i en ägares hand) synes skäligt atl er­sättningarna bestäms på motsvarande sätt. Man bör således inle betrakta den värdestegring som har uppkommit genora planläggning som före­tagsnytta vid en expropriation sora syftar till att fullfölja planlägg­ningen. Della bör klarläggas i nioliven. Om man av systematiska skäl skulle vilja hänföra sådan värdestegring till förelagsnytla bör man in­föra en föreskrift om all i de fall expropriation sker för enskilt ända­mål ersättningen skall besläramas med skäligt hänsynstagande lill den värdestegring som uppkommer genom expropriationen. Elt sådant hän­synslagande skall ske enligl värderingsreglerna i förslaget till ny fas­tighelsbildningslag.

Prop. 1971:122

131

Näringslivets byggnadsdelegation anser all miljöstörningar som har samband med expropriationsförfarandet bör ersättas enligt miljöskydds­lagens regler.

Utredningens uttalande om att reglerna ora förelagsnytla oraarbelals i nära anslutning till bestämmelserna i miljöskyddslagen vinner enligt Stockholms stads juridiska avdelning knappast slöd vid en jämförelse mellan utredningens förslag och miljöskyddslagens motsvarande bestäm­melser. I miljöskyddslagen finns sålunda inga bestämmelser som rör förelagsnytla eller annan nytta. Även i fråga om förelagsskada före­faller jämförelsen halta något. Efler alt i denna del ha hänvisat dels till vad utredningen (s. 168) anför ora att enligt reglerna ora immission ersättning normall inle utgår för alt verksamhet som bedrivs på faslig­het inverkar oförmånligt på annan fastighet men att ersättning, när ölägenheterna är så betydande alt de överskrider den s. k. tolerans-punkten, utgår för skadan i dess helhet och aUlså inle bara för den del som faller ovanför toleranspunkten, dels till vissa uttalanden av depar­tementschefen i prop. 1969: 28 med förslag lUl miljöskyddslag (s. 242) anför avdelningen följande.

Rällslillämpningen på imraissionsområdel kan sålunda bli den atl för­delning av skadan kommer alt ske, varigenom de av utredningen före­slagna bestämmelserna i nämnda avseende inle såsom utredningen på­stås ha avsett komraer i samklang med de grannelagsrättsliga skade­ståndsreglerna. Det kan också framhållas att förslagel i 4 kap. 4 § andra stycket, att bestämmelserna i första stycket inte skall tiUämpas ora er­sättning för skada genora företaget utgått i annan ordning, vid en sådan rällstUlämpning kan medföra all expropriaten vid löseskUlingens bestäm­mande får bära hela skadan på fastighelen genom exproprialionsföre­taget medan ersättning enligl miljöskyddslagen endasl utgått för den del av skadan som ligger över loleranspunklen.

Av 4 kap. 4 § andra stycket synes framgå, att toleranspunkten i fråga om nytta skall bestämmas på motsvarande sätl som i fråga om skada. Sålunda skall bestämmelsen i paragrafens första stycke om korrektion av löseskillingen eller inlrångsersätlningen enligt andra stycket inte till-lämpas, om förelagets inverkan skäligen bör lämnas obeaktad med hän­syn lill förhållandena i orten eller till dess allmänna förekomst under jämförliga förhållanden. Dessa bestämmelser, som ju hämtats från im-missionslagens regler om skada, låter sig av lätt insedda skäl svårligen appliceras på nytta av ell förelag.

Slutligen kan pekas på en egendomlig konsekvens som synes kunna uppkomma genom bestämmelsen i 4 kap. 4 § andra stycket, enligl vilken första stycket inte skall tillämpas om ersättning för skada utgått i annan ordning. Tolkat efler ordalagen skulle denna bestämmelse innebära alt om skadeersättning utgått enligl miljöskyddslagen för immissionsskada, såväl nytta som skada genom exproprialionsföretaget skulle ulan in­skränkning få påverka löseskiUingen. Om då nyttan väsentiigt överstiger skadan, skulle expropriaten få tillgodogöra sig denna nytta, i strid mol såväl nuvarande bestämmelser som utredningens uttalade intentioner.

Om utredningens förslag beträffande värderingstidpunkt genomföres, koramer de här behandlade bestämraelserna om expropriationsförelagets

Prop. 1971:122

132

influens sannolikt inle all få alllför stor betydelse. Desto tveksammare kan man emellertid då känna sig inför lämpligheten av all införa regler som kan befaras bli besvärliga alt tUlämpa för domstolarna saral svåra alt överblicka för den enskilde. Rent principiellt förefaller det dess­utom betänkligt all luckra upp den hillills lagfästa, uttryckliga regeln, all vid löseskUlingens bestämmande nytta genom exproprialionsföreta­get inle skall komraa expropriaten lill godo. Sannolikt förekoraraer det att ell exproprialionsförelag minst lika ofta har en positiv sora en nega­liv nelloinverkan på kringliggande fastigheters värde. Mol denna bak­grund och med hänsyn till vad ovan sagls, förefaller del mest konse­kvent och ändamålsenligt all vid löseskUlingens bestämmande bortse från såväl förelagsnytla som förelagsskada.

I delta sammanhang kan kanske också påpekas, all loleranspunklen raåste bli särskilt svår att bestämma när expropriationsobjektets värde påverkas i sänkande riktning genom iraraissioner från exproprialions­företaget men delta i annat hänseende raedför nytta som verkar höjande på objektets värde.

Vad utredningen anför om rättighetsexproprialion har lämnats utan erinran vid remissbehandlingen.

3.4.4 Personlig ersättning. Vad utredningen anför beträffande per­sonlig ersättning har endasl föranlett elt fåtal uttalanden från remiss­instansernas sida.

Svea hovrätt kritiserar utredningens uttalande all ersättning inle ut­går, om skadan skulle ha inträffat oavsett expropriationen och all er­sättningen om expropriationen gör skadan större än annars lär böra be­gränsas till merbeloppet. Med hänsyn till de komplicerade situationer som kan uppstå vid fall av flera skadeorsaker synes uttalandet enligl hovrätten alllför kategoriskt. Det skulle laget efler ordalagen i åtskilli­ga fall leda lill att expropriaten får en sämre ställning än den skadeli­dande i elt allmänt skadeståndsmål.

Expropriationsdomstolen i Stockholm framhåller i anledning av ut­redningens uttalanden beträffande principerna för beräkning av fram­tida skada alt frågan om storleken av personlig ersättning är av disposi­tiv karaktär. Domstolarna är därför bundna av de omständigheter sora parterna i målet åberopar som grund för sina slällningslaganden (17 kap. 3 § rättegångsbalken). Det ankoramer vidare på parterna all sörja för bevisningen enligl 35 kap. 6 § rättegångsbalken. Visserligen finns i sistnäranda lagrum en kompletterande regel av innehåll beträffande disposiliva tvistemål alt domstolen, "ora del finnes erforderligt", kan självraanl föranstalta ora bevisning, dock inle utan fraraslällning av part höra vittne, som inte förut hörts på parts begäran, eller meddela föreläggande ora föreleende av skriftiigl bevis. I praxis har eraeUertid denna raöjlighet utnyttjats miycket sällan. Enligl exproprialionsdomslo­lens mening kan det knappast vara adekvat all som utredningen gör tala om "viss obenägenhet hos domstolarna alt själva ge sig in på

Prop. 1971:122

133

sannolikhetskalkyler ulan slöd av sakkunskap". Del torde få anses i första hand ankomma på parterna all sörja för all del av utredningen närmare angivna "riktiga belraklelsesätlet" tränger igenom i rätts­praxis.

Enligt Svea hovrätt kan vad utredningen säger om all hyresgäst inle kan begära att få en likadan ersällningslägenhet i exakt samma kost­nadsläge ulan får underkasta sig de modifikationer som är nödvändiga med hänsyn till läget på hyresraarknaden ge intryck av atl hyresgäst inle skulle kunna få ersättning för hyresraerkoslnad (lägenhet av sara­ma storlek och standard raen lill högre hyra). Sådan ersättning har dock dömts ul i praxis.

FSKF fäster uppmärksamheten på rådande för allmänheten obe­gripliga skillnader i avlösningsvillkor för nyttjanderättshavare raed s. k. indirekt besittningsskydd enligl hyreslagen och nyttjanderättshavare vars rält avlöses exproprialionsvägen. Den sistnämnde har betydande favörer. Han får flytlningsersällning, slUleslåndsersältning, kapitalise-rad ersältning för merhyra, specialinslallalioner etc. Hyresgäst som dri­ver rörelse och som avlöses enligt hyreslagen får om godtagbar raen dyrare ersältningslokal erbjuds inle någon ersättning alls. Det synes angelägel alt denna inkonsekvens snarast undanröjs.

3.4.5 Ersättningsreglerna i BL m. m. Av de remissinstanser sora har yttrat sig i denna del har de flesta ställt sig mer eller mindre kritiska lill utredningens förslag. Bland dessa remissinstanser kan näranas Svea hovrätt, expropriationsdomstolen i Stockholm, lantmäteristyrelsen, ad­vokatsamfundet och Näringslivets byggnadsdelegalion.

Kommunförbundet och naturvårdsverket däreraot hälsar förslagel med tiUfredsställelse. Byggnadsstyrelsen delar utredningens uppfattning atl förväntningsvärden som inte infrias genom planläggningen inle skall kompenseras vid bestämmandet av expropriationsersältning.

Bygglagulredningen framhåller all BL kommer all bli föreraål för en genoragripande omarbetning vad beträffar själva grunderna för lagstift­ningen. Della gäller inle minst i fråga om de här avsedda kompensa­tionsreglema. Bygglagulredningen finner del därför olämpligt att nu, några år innan förslag till ny lagstiftning på området kan läggas fram, företa några ändringar av dessa regler.

Vad utredningen har anfört om att man vid bestämningen av en fas­lighels marknadsvärde inle bör bortse från försäljningar som har skell under expropriationshot eller från den inverkan en aktiv komrau­nal raarkförvärvspolitik har hafl på markpriserna diskute­ras i flera remissyttranden.

Kommunförbundet instämmer i utredningens uttalande all fastighets­värdet bör beslämmas efler den faktiskt föreliggande situationen, vilket bl. a. innebär all försäljningar som har skell under expropriationshot

Prop. 1971:122

j34

inle kan avvisas som jämförelseobjekt vid fastställande av marknadsvär­det. De överväganden som i praxis har lett till atl man vid en ortspris­jämförelse velat utesluta exproprialionsobjekt synes ha baserats på etl anlagande all den som utsätts för expropriation eller expropriations­hot skulle ha ell särskilt trängt förhandlingsläge, vilket leder lill resul­tat som inle skulle ha godtagits,, om hans förhandlingsposition hade va­rit friare. Sådana antaganden är enligt förbundet mindre realistiska. Snarare är del ofta så, all de uppgörelser som har skell i fall där expro­priation annars hade måst tUlgripas har varit betingade av tidsnöd på kommunens sida. Man har med hänsyn lill sina lidsplaner i många fall inte kunnat avvakta en rättslig prövning. Det aklueUa förhandlings­lägel har således likaväl kunnat resultera i överpriser som i underpriser. Förbundet anför vidare.

En problematik som kommunerna ofta möter kan belysas av föl­jande. Ell markområde har i översiktlig planering avsatts för bostäder, arbetsplatser etc. Stora samhälleliga investeringar i exempelvis vägar och huvudavlopp har planerats; och kanske till en del redan genom­förts. Kommunen har av ekonomiska eller andra skäl icke i tid kun­nat förvärva all mark inom det: aktuella området. Genora koraraunens köp har dock prisnivån fått en viss stabilitet. I della skede förekommer del alt en köpare, oftast ell byggföretag, förvärvar mark inom om­rådet lill ett pris sora ligger väsentligt över vad säljaren tidigare betalat och avsevärt över den prisnivå som etablerats genom kommunens köp.

Frågan uppställer sig då om och i vilken utsträckning del avtalade priset kan komma att reduceras i en expropriationsprocess med lill-lämpning av de föreslagna värderingsreglerna. Köparen kommer med all sannolikhet all göra gällande atl det pris han betalat är "marknads­värdet" på den köpta marken. Om expropriationsdomstolen skulle acceptera delta högre pris blir följden dels all kommunen får betala för högt pris för den aktuella marken och dels atl frivilliga förvärv på den lägre prisnivån försvåras eller omöjliggöres. Del högre priset kan också bli vägledande vid senare; expropriationer.

Del anförda visar enligt förtiundel angelägenheten av alt den prak­tiska innebörden av de föreslagna värderingsreglema preciseras under den fortsalla behandlingen av lagförslaget. Om det inle skulle visa sig möjligt atl komma lill rätta m

Även FSKF framhåller all del från kommunal synpunkt är ange­läget all en prisnivå som har stabiliserats genora en aktiv kommunal markpolilik godtas sora värdemätare, medan spekulativa överpris lik­som enstaka underpris avvisas vid värdering av mark. Enligl FSKF

Prop. 1971:122

135

har en praxis utvecklat sig i expropriationsdoraslolarna som motver­kar kommunernas strävan alt förhindra en icke önskvärd stegring av markpriserna. FSKF anför härom följande.

Del är icke ovanligt all en kommun i ell expropriationsmål redovi­sat etl stort antal jämförelseobjekt, där kommunen ensam eller i sam­verkan raed etl eller flera saraverkande privata byggnadsförelag för­värvat större delen av erforderlig råmark för etl blivande exploate­ringsområde, och därvid kunnat förvärva inom exploateringsområdet ingående mark lill ell fast pris, som endast reglerats med hänsyn lUl penningvärdets fall. Priset har bestämls med hänsyn lill markens värde såsom jordbruksmark och med tillägg för förväntat lälbebyggelsevärde. När återstående delar icke kunnat förvärvas på frivillig väg, har kom­munen tvingats begära Ivångsinlösen av dessa delar. I sådana fall före­kommer del all exproprialionsdomslolen anser all det förelegal mono­polsituation på köparesidan, vilket anlagils ha en återhåUande effekt på markprisutvecklingen. Under åberopande härav utdömer expropria­tionsdomstolen löseskillingar, som väsentligt överstiger det ortspris, som kommunen, ofta med stora ekonoraiska uppoffringar, tillskapat. Kon­sekvenserna härav är uppenbara och medför en ytterligare prisskruv på markvärdena.

Under samma förutsättningar som nu angivits har, vid sidan av elt storl antal jämförelseobjekt grundade på koraraunens förvärv, före­kommit enstaka privata förvärv till högre priser. Expropriationsdom­stolarna har här visat en benägenhet all tillmäta dessa enstaka för­värv avgörande betydelse, när del gällt atl fastställa markens värde, under motivering all dessa enstaka förvärv givit uttryck för en fri fas­tighetsmarknad.

Vägverket hälsar med tillfredsslällelse utredningens uttalanden ora att även kommunala faslighetsförvärv skall vara norragivande när det gäller alt fastställa marknadsvärdet. Verket utgår vidare från alt, i den mån bosladsstyreisens värderingsnormer har påverkat prisnivån i orten, dessa köp skall komma all godtas som jämförelseköp.

Enligt bostadssiyrelsen lorde principen all en prisnivå som har stabi­liserats genom kommunens raarkpolitiska ålgärder skall tiUerkännas avgörande betydelse vid bestämraande av löseskUling i aUmänhet ha stått klar vid den hittillsvarande tUlämpningen. Eftersom emellerlid i en del exproprialionsfail en annan uppfattning har förekommit och en sådan kan äventyra syftet med en kommuns raarkpolitiska verksam­het noterar styrelsen utredningens uttalande i frågan som värdefullt.

Svea hovrätt kritiserar utredningens uttalande all försäljningar sora har skett under expropriationshot inle kan avvisas sora järaförelse-objekt vid fastställande av marknadsvärdet. Utmärkande både för så­dana försäljningar och för förlikningar i expropriationsmål är alt del avtalade vederlaget i och för sig inte utsäger någonting om priset i allmänna marknaden. Befogade anmärkningar brukar, även från expro-priantsidan, därför framföras mot all sådana förvärv åberopas lill jäm­förelse.

Prop. 1971:122

136

Ståndpunkten alt uppkomsten av en stabiliserad prisnivå genora kom­munernas raarkpolitiska ålgärder bör tillerkännas avgörande betydelse sora jämförelsematerial kan enligl hovrätten godtas i de fall då kommun genom aktiva åtgärder såsom säljare av mark för viss typ av bebyggel­se har kommit alt påverka prisbildningen i viss riktning. Om köpare i allmänhet kan förvärva raark för t. ex. enfamiljshus lill lägre pris från kommunen än från annan säljare komraer f. ö. raarknaden ganska snabbt all autoraaliskt rätta sig efler koraraunens prispolilik. På mot­svarande sätt komraer det kapitaliserade värdet av de koraraunala tomlrätlsavgälderna atl påverka prisbildningen på fastighetsmarknaden. I den mån avgälderna höjs komraer della också all öva inflytande på markvärdena. Mera sällan lorde raan enligt hovrätten kunna tala om alt en slabUiserad prisnivå har uppnåtts genora koraraunala köp av fas­ligheter. Omständigheterna vid köpen kan nämligen ofta vara sådana att dessa inle bör godtas sora uttryck för prisbildningen på allraänna marknaden. Köpen skall då avvisas som jämförelseobjekt. Fall som här åsyflas utmärks inle sällan av all säljaren, t. ex. av en villafaslighel, befunnit sig i en tvångssituation samt, med hänsyn lill rådande för­hållanden, annan villig köpare än t. ex. kommunen inle har funnits.

Expropriationsdomstolen i Stockholm anser, som tidigare nämnts, att vid fastställande av en faslighels marknadsvärde sora jämförelseobjekt bör godtas endasl sådana köp där priset kan antas ha varit opåverkat av ovidkommande omständigheter.

Advokatsamfundet säger sig inle dela utredningens kritik mol alt domstolarna i elt flertal fall vid ortsprisjämförelser underkänt åbe­ropade förvärv raed den raotiveringen att de skell under expropria­tionshot eller genora förlikningar. Enligt sarafundels uppfattning är en utsortering av sådana järaförelseobjekt sora regel ulomordenlligt väl­raoliverad. Samfundet framhåller vidare all särskilt fastighetsägarna inom större saneringsområden ofta befinner sig i en mycket svår si­tuation om behov skulle uppkoraraa av alt frigöra del i fastigheterna investerade kapitalet. Expropriationstillslånd vilar ofta inom dessa om­råden över fastighetsbeståndet under mycket lång tid och inle bara del beviljade expropriationslUlslåndet utan redan exproprialionsansökning-en gör nästan undantagslöst atl det för fastighetsägaren blir omöjligt atl finna en köpare i den fria marknaden. Han har i detla läge endasl en köpare alt vända sig lill, näraligen den kommun sora innehar ex­propriationstillslåndet, men enligt koraraunens planering kanske fas­tigheten inle skall inlösas förrän långl senare. Det är givet att det pris varora överenskoraraelse kan träffas i dessa fall inle ger någon rättvi­sande bild av "ortens pris" eller "marknadsvärdet". Alt situationen ofta är likartad då förlikning träffas efler det all lalan har väckts i expropriationsmålel torde inte behöva utvecklas närmare.

Även SCO kritiserar utredningens uttalanden om betydelsen för

Prop. 1971:122

137

ersättningsbeslämningen av kommunens raarkpolitiska ålgärder. Utta­landet är tvetydigt och kan tolkas antingen så atl utredningen menar atl dessa köp är så dominerande att de är liklydiga med marknadsvär­det eller också så all raan har frångått marknadsvärdet som ersättnings-grund till förmån för den kommunala prispolitiken. Enligt SACO:s mening bör kommunala köp som har skett på en fri och öppen mark­nad i konkurrens med andra köpare lUlmälas samma betydelse som köp gjorda av t. ex. enskilda personer vid bedömningen av raarknads­värdel. SACO frarahåller vidare alt det på vissa orter kan förekoraraa en dubbel orlsprisnivå på det sättet att komraunen säljer t. ex. egna-hemslorater lill en prisnivå och tillärapar en annan nivå vid andra för­säljningar. När kommunens försäljningar skett enbart till personer som en längre lid stått i lomlkö anses försäljningarna inle alltid ge ell rik­ ligt uttryck för marknadsvärdet eftersom de har skett i en sluten raark­nad. Detla har också korarait till uttryck i riksskattenämndens anvis­ning för 1970 års allmänna fastighetstaxering. Mol den bakgrunden ler sig utredningens uttalande enligl SACO oklart och molsägelsefuUl. SACO påpekar vidare all vissa typer av fastigheter eller delar av fas­tigheter saknar marknadsvärde i egentiig mening, t. ex. mark som i stadsplan har utlagts för allmänt ändamål. SACO ser del sora en på­lagUg brist all utredningen inte har behandlat dessa frågor närmare och försökt ge reglerna ell reellt innehåll, t. ex. i form av något slags "prislista" för olika typer av allmänna oraråden.

Näringslivets byggnadsdelegalion gör den kommentaren all del ler sig som en inadverlens när utredningens grundläggande värdebegrepp re­fererar till etl marknadspris, samtidigt som regelsystemet synes syfta till all åstadkomma en koraraunalt prisreglerad fastighetsraarknad.

RLF anser alt utredningens generaliseringar i fråga om förvänt­ningsvärden är direkt olämpliga och att del inle kan finnas någ­ra skäl atl inte tillgodoräkna seriösa markägare de förväntningsvärden som kan föreligga. Utredningens förslag får vittgående följder, efter­som del förutsätter jämkningar även i annan lagstiftning, såsom la­garna om allmänna och enskilda vägar, naturvårdslagen, fornminnes­lagen och byggnadsminneslagen. Förbundet är kritiskt mol så radikala ändringar av den nuvarande ordningen.

Hur önskvärt del än må vara alt ha värderingsregler som motver­kar oskälig markvärdestegring får reglerna ändå, framhåller Svea hov-räii, inle utformas så atl man äventyrar den grundläggande principen ora full ersättning lill expropriat. Hovrätten reagerar mol utredningens uttalanden om all etl markpris som grundas endast på förväntningar om framlida exploaleringsmöjligheter ofta inle utgör någon faktisk till­gång och atl dorastolarna av bl. a. denna orsak inle bör vid expropria-tionsersällningarnas bestämraande ta hänsyn till sådana "överpris". I den raån förväntan om möjlighet alt i större eller mindre ulslräck-

5t    Riksdagen 1971.1 saml. Nr 122

Prop. 1971:122

138

ning utnyttja ett markområde ger utslag på den allmänna fastighets­marknaden måste elt med ledning härav åsätt fastighetsvärde anses vara en faktisk tillgång i lika hög grad sora exempelvis en börsnoterad aktie uppskattad efler varderingslidpunklens köpkurs.

I fråga om förväntningsvärdena anför hovrätten vidare alt råmarks värdet vanligtvis har en närraast raarginell betydelse för boendekost­naderna. För vanliga trevånings flerfarailjshus i nyexploalerade ora­ råden räknar man sålunda varUigen med att råmarkskostnaden utgör någon procent av den totala produktionskostnaden, som i stället helt domineras av byggnadskostnaderna saml exploateringskostnaderna, fraraför allt kostnaderna för galubyggnad och va-ledningar. Självfallet bör tomljobberi och annan osund spekulation motarbetas men förvänt­ningsvärdenas betydelse bör inle överdrivas. Hovrätten anför vidare.

Enligt utredningens förslag s;kall, vid värdering enligl huvudregeln, förväntningsvärden ersättas i samraa utsträckning som hillills. Jämlikt byggnadslagen skall däremot, enligt den huvudregel som närmast kora­mit till uttryck i den föreslagna 142 §, kompensation för s. k. bortfallna förväntningsvärden icke medge:s. Följden härav synes bli all ersätt­ningens storlek kan bli slumpmässigt beroende av ändamålet med ex­proprialionen. Ett regelsystem med sådana konsekvenser kan icke gär­na anses godtagbart.

Den expropriationsgrundande omständigheten vid planexproprialio-nerna är själva planläggningen. Det ligger därför nära lill hands alt hävda all, i överenssläramelse med nuvarande 8 § ExL, planlägg-nUigens inverkan på markvärdet icke bör beaktas. I de fall sora hillills prövats av överräll torde också ersättning för förvänlningsvärde genora­gående ha utdömts. Vad utredningen anför om rättsläget beträffande större sammanhängande raarkarealer synes något missvisande. Någon rättspraxis fmns veterligen icke där och man kan därför inle gärna tala om "gällande rätt".

ÅtskUligl, särskUt önskvärdheten av enhetliga värderingsnormer för alla slags expropriationer, talar för all faktiskt föreliggande, styrkta förväntningsvärden bör ersättas oavsett till vilket ändamål raarken ut­lagts i plan; detta gör sig emellertid framför allt gällande beträffande mark avsedd för allmän byggnad samt gatumark och motsvarande markoraråden, sora raera direkt utgör en integrerande del av elt tätbe­byggelseoraråde. Frågan ora förväntningsvärdenas behandling är dock komplicerad och svårlöst. Enligt hovrättens mening bör hithörande problem övervägas yllerligare, lämpligen i samband med den pågående översynen av bygglagstiflningen.

Ersältning vid fall av inlösenpUkl på grund av planskada bör natur­iigen beräknas på samma sätt som vid planexpropriation. Huravida delsamma bör gälla även vid inlösen enligt 83 och 121 §§ BL är där­emot icke lika klart. Här föreligger ju icke någon planskada ulan grunden för inlösen är verkan av ell byggnadsförbud ulan samband med planläggning. Dessa fall måste därför anses slå närmare ren expropriation.

Utredningens förslag är enligt Näringslivels byggnadsdelegation egen­domligt från likslällighelssynpimkl. Delegationen gör under hän-

Prop. 1971:122

I39

visning särskilt lUl de krav planmyndighelerna i dag ställer på en miljÖ-vänlig bebyggelseplanering gällande all den som bidrar lUl be­byggelseutvecklingen genom all upplåta galu- och parkmark eller and­ra ulrymraen för allraänna ändaraål läranar väl så värdefulla bidrag lill sladsutbyggnaden som innehavare av kvarlerstoratraark. I alla hän­delser kan det inte accepteras all markförvärv som har skett lill nor­mala anskaffningskostnader skulle frånkännas varje kompensation ut­över i detla sammanhang helt fiktiva jordbruks- eller skogsbruksvär­den, när övriga parter tUldelas byggnadsrält genom planering.

Enligl expropriationsdomstolen i Stockholm är den av utredningen framförda kritiken mol korapensalionsreglerna i BL och de därur här­ledda värderingsreglerna vid inlösen inte berättigad. Utredningens reso­nemang all förväntningsvärden har "fallit bort" genom atl vid plan­läggning mark avsatts för annat än enskilt bebyggande torde inte vara hållbart. Vad särskUt gäller mark sora har avsatts för allraän byggnad framstår resonemanget som orimligt. N;lgon på användningssättet grun­dad saklig skillnad mellan sådan kvartersraark och mark avsatt för en­skilt bebyggande föreligger över huvud taget inte. Det förhållandet all statens och koraraunernas verksarahet endasl i begränsad omfattning ersätts genom avgifter och i övrigt bekostas av medborgarna skatte­vägen kan inte rimligen motivera att för verksarahelen avsatt mark skulle vara mindre värd än annan byggnadsmark. Inte heller gatu­mark och mark avsatt för park, torg eller annan allmän plats kan en­ligt domstolen anses sakna på tätbebyggelse grundat värde. Sådan mark måste anses ha värde sora nödvändigt korapleraent tUl kvarlersraarken. Från denna synpunkt är gatumarken specielll nära knuten till omgi­vande kvartersraark, vUkel ligger till grund för bestämraelserna om tomtägares skyldighet all betala gatumarksersältning. Elt riktigt hand­havande av reglerna härom lorde medföra alt ett stadsplanesamhälle i allmänhet inle behöver ha några beslående kostnader för förvärv av sådan mark. Vid utformningen av värderingsreglerna för nu avsedd mark måste även beaktas, all denna i inte obetydlig utsträckning kan lämna avkastning genom upplålelse av parkeringsplatser, torgplatser och platser för kiosker m. ra. i markplanet. Dessutom är det åtminstone i Stockholm inte ovanligt med upplålelse av utrymmen under markpla­net för olika affärsändamål särskilt i anslulning till tunnelbanans sta­tioner men också i andra fall. Utnyttjandet av utrymmen under mark­ytan är en relativt ny företeelse, men utvecklingen torde leda till att sådant koramer att ske i aUl större omfattning, varvid även utrymmen under parker och torg torde komraa i fråga, bl. a. för parkeringsan­läggningar och lagerlokaler.

Avslutningsvis säger exproprialionsdoraslolen att den värderings­praxis som har ulbUdals på grandval av de nuvarande kompensations-reglerna i 21 och 48 §§ BL kan anses innebära en rimlig avvägning

Prop. 1971:122

140

mellan markägarens och det allmännas intresse. Anledning tUl ändring i enlighet med utredningens föislag föreligger således inle. Samma för­hållanden föreligger beträffande övriga korapensalionsregler i BL. Domstolen avstyrker därför all; förslaget i denna del upphöjs lill lag.

Advokatsamfundet raenar att, eftersom enligt utredningens förslag den för det allmänna reserverade tomtmarken hädanefter skall kunna tvångsinlösas från ägaren för ell från alla förväntningar rensat värde, detla inte kan bli annat än jordbruksvärdet med tillägg för eventuellt glesbebyggelsevärde. En ordning varigenora stal och koraraun på detla sätt får tillgodose sitt behov av tomtmark för allmänna byggnader är enligt samfundet kränkande för rättskänslan och kan inte godtas. Kostnaden för sådan tomtmark bör skattevägen bäras av medborgarna gemensamt och inle av den som råkar få sin mark utvald som särskilt lämplig. Samfundet anser inte heller alt någon tungt vägande kritik kan riktas mot den nu tillämpade regeln atl galu- och parkmark in­löses efter råmarksvärdet. Värdet av denna mark kan inle anses ha "fallit bort". Del har genom planläggningen tillförts ägarna av tomt­marken, vilka enligt regler i BL har alt utge ersättning härför. Om ägarna lill galu- och parkmarken skulle tvingas avstå denna mark till ett lägre värde än råmarksvärdet, skulle detla visserligen i enlighet med utredningens intentioner medföia en viss förmån för kommunen efter­som all sådan mark mera sällan blir ersatt genom gatumarksersält­ning, men en sänkning av prisnivån för galu- och parkmarken skulle dessutom medföra en troligen inte avsedd och helt omotiverad yller­ ligare förmån för dem som har fått sin mark utiagd till tomtmark. Det bör vidare observeras alt den mark det här gäller stundom lämnar kommunerna viss avkastning i form av t. ex. parkeringsavgifler.

Advokatsamfundet uppehålleir sig också vid frågan om ianspråkta­gande av mark för trafikändamiU. Della kan efler planläggning ske en­ligl regler i BL. Men även ulan föregående planläggning kan raark in­lösas för Irafikändamål enligl r£;gler i väglagsliflningen eller i ExL. Alt värderingsreglema skall vara likartade, oavsett vilken lagstiftning som tiUärapas, fraraslår sora ett självklart önskemål, vilket lagstiftaren bör sträva efler att tillgodose. Genom utredningens förslag till ändringar i BL tiUskapas en tidigare inle förefintlig och inte godtagbar disharmoni i värderingsreglerna.

Enligt lantmäteristyrelsen skuUe de föreslagna kompensationsreglerna skjuta bestämmandet av glesbebyggelsevärdet i förgrunden vid elt fler­tal inlösenfall. Glesbebyggelse skulle nämligen ofta utgöra det från vär­desynpunkt bästa "förut tillåtna användningssättet". Rätten att få dispo­nera sin mark för glesbebyggelse liksom rätlen alt få ersättning så snart väsentligare ingrepp sker i denna rätt lorde komma alt behandlas både av bygglagutredningen och utredningen för översyn av naturvårdslag­stiftningen. Det kan därför synas mindre lämpligt alt nu införa ersätt-

Prop. 1971:122

141

ningsregler, som i praktiken ofta skulle anknyta till en användnings­möjlighet sora man överväger all förändra. Mot en revision av kom­pensationsreglema lalar även all de föreslagna reglerna synes kräva alt också värdeutjämningsexpropriationen genomförs. Mol denna kan emel­lertid enligt styrelsen allvarliga erinringar framställas.

Bankinspektionen lar upp frågan ora vilken inverkan förslaget om kompensation för planskada har från kreditgivarsynpunkt. Inspektionen har under hand tillfrågat ett anlal bankinslilut av olika slag i vilken utsträckning dessa brukar belåna icke planlagd råraark under beaktande av eventuella förväntade tätbebyggelsevärden. Från bankhåll har där­vid svarats alt enstaka större krediter av denna karaktär visserligen kan förekomma men att sådan belåning dock spelar en tämligen underord­nad roll. Anledningarna härtill har uppgells vara flera. För del första utgör kommunerna (inkl. kommunala bolag och stiftelser) i allmänhet de helt dominerande markägarna inom storstadsregionerna. För del andra har flera av de större byggnadsföretagen egna resurser av sådan storlek alt de många gånger är oberoende av bankkredit för sina mark­förvärv. I de relativt fåtaliga fall då större krediter av delta slag före­koramer känner man ofta genom kontakter med vederbörande komraun till hur den blivande planläggningen av den aktuella raarken kommer att gestalla sig. Om detta inte är faUet brakar bankinstituten iaktta försiktighet och inte beakta förväntade tätbebyggelsevärden. Om vad som sålunda har framkommit är representativt för bankinstitulen och iakttagelser vid inspektionens undersökningsverksamhet tyder här­på torde utredningens förslag om kompensation för s. k. planskada inle korama all innebära några större risker för faslighelskredilen. In­spektionen vill därför från de synpunkter den närmast har all beakta inle motsätta sig att förslaget i denna del genomförs.

Kommunförbundet berör frågan om den översiktliga planläggningens inverkan på markvärdena. Denna fråga bereder ofta särskilda bekym­mer. Den översiktliga planläggningen måste enligl sakens natur ske på ell myckel tidigt stadium och med beaktande av olika länkbara alterna­tiv. Senare kan det visa sig att mark sora i sådan översiktiig planlägg­ning har reserverats för olika slag av enskilt bebyggande behöver tas i anspråk för annat ändamål. I praxis har domstolarna visat stor be­nägenhet att fästa avseende vid den översiktliga planläggningen trots att denna regelmässigt saknar den officiella sanktion som ligger i an­tagande eller faslstäUelse. Det har förekommit att man i expropriations-sararaanhang tUlmält tidigare, redan övergivna generalplaneövervägan­den betydelse vid bestämning av markvärdet. Förbundet anser detta klart OtillfredssläUande. Med hänsyn tUl atl inte minst den översiktiiga planläggningen med dess olika alternativa överväganden måste ske Öppet kan raan heller inle räkna med alt arbetet härmed skall eller bör hemlighållas. Enligt förbundets uppfattning är det därför av stort värde

Prop. 1971:122

142

all de allmänna principer för värdering av mark som utredningen har fört fram och som i främsta rummet anknyter till detaljplaneringen får raotsvarande tillämpning beträffande den översiktliga planläggningen. Detta skulle leda lill alt den översiktiiga planläggningens inverkan på markvärdena bedömdes synnerligen restriktivt. Även planverket säger sig förutsätta att översiktliga planer inle skall läggas lill grund för värde­ringen i vidare mån än vad utredningen har föreslagit beträffande de­taljplaner.

Enligt naturvårdsverket är del uppenbart atl om ändringar motsva­rande dem som utredningen föreslår görs i naturvårdslagens ersältnings-besläraraelser utrymmet för ersättningar enligl denna lag skulle minska avsevärt. Med hänsyn härtill förordar verket alt sådana ändringar ge­nomförs.

3.4.6. Värdeutjämningsexpropriation. Av de remissinstanser som när­mare har berört förslaget om värdeuljämningsexproprialion är del en­dast ell raycket litet antal, däribland länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län, sora helt har tiUstyrkt förslagel. Länsstyrelsen anser det från rätt­visesynpunkt angelägel all förslaget genoraförs och påpekar alt det synes kunna fräraja lillkorasten av saraexploaleringsavlal.

De flesta av de övriga reraissinstanser som har yttrat sig anser all syftet med förslaget är gott, eftersom de föreslagna värderingsreglerna för delaljplanlagda områden är ägnade all skärpa olikslällighelen mel­lan ägare tUl mark avsedd för bebyggelse och ägare av mark som har avsatts lUl andra ändamål. De anser emellertid att förslaget inte kan läggas lill grand för lagstiftning i sin nuvarande form ulan bör överar­betas. Bygglagutredningen motsätter sig förslaget under hänvisning lill all så få ändringar som möjligt bör vidtas i BL. Naturvårdsverket ut­talar sin tvekan inför tanken att kommun genom ett värdeutj ämnings-institut skulle bli skyldig att ersätta värden som den själv delvis har skapat genom alt anta plan. Frågan hur värdeutj amning skall kunna ske inom planområden bör enligl verkels mening prövas närmare av bygglagulredningen.

Länsstyrelsen i Jämtlands län finner de föreslagna värdeutjämnings-reglerna välbehövliga för möjligheten all genomföra planer särat för alt undanröja den för både myndigheter och enskUda besvärande sekre­tess som av ekonoraiska skäl nu förekomraer i plansararaanhang. Det bör dock inte vara möjligt all expropriera oraråde på denna grund så­vida det inte har visats vara nödvändigt från allraän synpunkt.

Expropriationsdomstolen i Stockholm anser elt värdeuljäraningsin-slitut önskvärt, oavsett ora utredningens förslag lill ändring av 21 och 48 §§ BL genoraförs eller inte. Eftersom kommunen har möjlighet att expropriera redan innan planen fastställs föreligger emellertid behov av ett utjämningsinstilut bara i fall då komraunen inle önskar förvärva

Prop. 1971:122

143

den för enskilt bebyggande avsatta marken inom planområdel. Den fö­reslagna utformningen raed skyldighet för koramunen all inlösa mar­ken medför enligl domstolen risk för att kommunen för all undvika inlösen antingen utför planläggningen på sådant sätl, all ingen av de be­rörda fastighetsägarna beräknas bli missnöjd, vilket lätt kan leda till en från planleknisk synpunkt olämplig utforraning av planen, eller onö­digtvis fördröjer planläggning och planfaslställelse raed påföljd all del kan uppstå brist på planlagd mark så atl en icke önskvärd prisstegring på sådan raark koraraer lill stånd. Enligt domstolens mening borde i Stället undersökas, ora uljäraningsinstitulel kunde utforraas sora ell skifte mellan ägarna till de fastigheter som ingår i planområdet. För enskUt bebyggande avsatt mark borde fördelas mellan ägarna i för­hållande lill fastigheternas värde före planfaslslällelsen men under iakttagande av alt nybildad tomt inte delas mellan olika ägare. Ett så­dant institut kunde lämpligen kombineras med en utvidgning av lill-lämpningsorarådel för 70 och 113 §§ BL.

Advokatsamfundet framhåller att en god tillgång på planlagd mark obestridligen är en av de mest betydelsefulla av de faktorer som kan medverka tiU atl förhindra onormala prisstegringar på sådan mark. Med hänsyn härtill fiimer samfundet det betänkligt atl utredningen nu vill införa regler, som ålägger koraraunerna all mot sin vilja inlösa mark, för vilken detaljplan första gången fastställs. Dessa regler raed­för enligt sarafundet risk för alt koraraunerna i många fall komraer all hålla tillbaka planfaslställelse för alt undgå inlösningsskyldighelen. Samraa mening redovisar SACO. Samfundet fäster uppraärksarahelen på alt även tätbebyggd raark omfattas av förslaget i sådana fall då tätbe­byggelse tUlkommit ulan alt plan blivit fastställd. Områden av detla slag förekommer bl. a. i äldre stadsdelar.

Näringslivets byggnadsdelegation anser alt ett alternativ som bör övervägas är atl kommunen inlöser endasl mark ägd av parter, som inte ansluter sig till en exploatering inom viss lid efler planfaslslällel­sen.

Samfundet för fastighetsvärdering anser del vara principiellt tvek­samt om värdeuljämning skall åsladkoramas genom all koramunen löser in mark som berörs av planen. Om komraunen har intresse av alt för­värva raarken synes det rimligt förutsätta atl kommunen löser in den innan planen fastställs, Enligl samfundels uppfattning synes det riktigare all försöka lösa del problem som utredningen berört genom exempelvis lagregler om samexploatering. Även andra möpligheler kan finnas och frågan måste yllerligare övervägas.

Planverket ställer sig tveksamt till vissa uttalanden utredningen gjort beträffande inslilulels praktiska effekter. Kommunerna befinner sig ofta i lidspress när det gäller detaljplanering. Delta gör all man knap­past kan vänta sig all rådrura för sladsplaneavlal kommer alt finnas

Prop. 1971:122

144

i någon större utsträckning. Det är vidare en öppen fråga om ägare med jämförelsevis små markområden skulle vara lika benägna som storexploatörer att träffa avlal. Vid förhandlingar med markexploatö­rer är ju koraraunens utgångsläge etl annat. Planorarådenas avgräns­ning varierar i avsevärt större utsträckning än som förutsatts av utred­ningen, beroende bl. a. på tidspressen. Då ell akut behov av bosläder måste tillfredsställas är del i dag vanligt med en sådan "etappvis" fast­ställelse som utredningen förutsätter alt faslställelsemyndigheten skall förhindra. I sådana lägen är möjligheterna för faslställelsemyndigheten inte stora. Man måste således räkna med atl markägare som känner sig missgynnade komraer atl begära inlösen. Man kan även befara all an­talet överklaganden i planärenden kommer all öka. Vidare kan framför allt definitionen av den mark som skall undantas vid värderingen bereda tolkningssvårigheler. Risker finns även atl koramunerna komraer alt iaktta en icke önskvärd restriktivitet raed planläggning raed hänsyn lill tänkbara lösenkostnader och atr. de därför söker lösa planproblemen dispensvägen.

Utredningens förslag om värdeutjäraningsexproprialion torde enligt domänverket få den effekten, alt koramun genom all lägga detaljplan över visst område kan undandra markägarna varje möjlighet all själva exploatera sin mark. All på delta sätt tillerkänna koraraunerna en mo­nopolställning såsom markexploalörer finner verket inle vara en från samhällssynpunkl rationell ordning.

Reglerna om värdeutjämningsexpropriation är enligl RLF oöverskåd­liga. Del framgår redan av utredningens motiveringar all man nödgals göra konstruktioner, som medför undanlag från huvudregeln, och atl det ingalunda kan bli lätt för vare sig parter eller domstolar att till-lämpa bestämmelserna. Tvärtom synes de skisserade reglerna direkt inbjuda liU tvister och från praktisk synpunkt kan della inle anses till­fredsställande. De skisserade reglerna måste enligt förbundet medföra betydande risker för orättvisor (jlika markägare emellan och rättsför­luster i raånga fall. Vad utredningen anfört om alt de föreslagna regler­na skulle kunna raedverka till friviUiga överenskommelser kan inle vara generellt riktigt. Del motsatta förhållandel torde tvärtom vara all vänla.

Lantmäteristyrelsen är kritisk mot förslaget om värdeuljämningsex­proprialion i bl. a. följande hänseenden.

Mol den principieUa konstruktionen av värdeutjämningsexpropria­tionen kan anmärkas alt det knappast kan vara rationellt att låta kommu­nen fungera sora värdeuljämnare meUan enskUda markexploalörer i del fall kommunen inle har något självständigt intresse av alt förvärva marken inom planområdel. Och något sådant intresse lorde inle före­ligga då värdeutjämningsexpropiiation kan ifrågakomma. Man torde näraligen kunna förutsätta, alt kommunen exproprierar marken före planens fastställande i de fall komraunen önskar förvärva raarken. Man synes därför kunna förvänta atl koramunen i stor omfallning

Prop. 1971:122

145

kommer att utnyttja möjligheten att avlalsvägen sälla reglerna om vär­deutjämningsexpropriation ur kraft. Enligt lantmäteristyrelsens mening bör man i samband raed exploatering skilja mellan markägarnas rättig­heter och skyldigheter genteraot koramunen och deras inbördes krav på rättvis fördelning av den vinst som kan uppkomma vid exploatering. Rättigheterna och skyldigheterna mol kommunen bör regleras inom ra­men för byggnadslagstiftningen och ske på sådant sätl alt exploate­ringen inte medför oskäliga vinster genom all exploatören övervältrar kostnadsansvar på koramunen och enskilda tomlköpare. En inbördes fördelning av den vinst sora anses böra förbehållas exploatörerna bör ske genora en lagstiftning om samexploatering. Flera frågeställningar vid uppbyggnaden av en sådan lag synes vara sådana all de ingående be­handlats vid det lagstiftningsarbete som föregått förslaget om ny fas­tighelsbildningslag och lagen om vissa gemensamhelsanläggningar. Exempel härpå är vinslfördelningsproblemaliken och frågan om tilldel­ning i mark eller pengar.

Saneringsulredningen anser sammanfattningsvis att del är angelägel atl uppnå det syfte som exproprialionsutredningen bl. a. avsett med värdeutjäraningsexproprialionsreglerna, nämligen alt i likhet med 70 och 73 §§ BL tjäna som underlag för avlal rörande plangenomförande. Saneringsulredningen anser sig emeUertid inle kunna tillstyrka den ut­formning som dessa regler har fått. Fortsatt utredning behövs var­vid oklara problemställningar rörande bl. a. värderingsreglerna bör närmare studeras. Vidare bör utredas i vilken utsträckning regler raed angivet syfte kan bli tillärapliga på all mark för tätbebyggelse. Utred­ningen hemstäUer alt sådan fortsatt utredning av frågan snarast utförs. Utredningen anför bl. a. följande tiU slöd för sin uppfattning.

Förslagel beträffande värdeutjämningsexpropriation har fått en ut­formning som synes inedföra en mängd återverkningar på andra om­råden såsom t. ex. reglerna ora galumarksersällning i BL. Kommunen kan dessutom genom de nu föreslagna lagreglerna riskera all tvingas inlösa galu- och parkmark till priser som kan komma all överstiga pri­set enligl gällande rält. Vidare ifrågasätts om inle vissa oklarheter finns rörande sarabandet med föreslagen bestämmelse i 4 kap. 4 §, mot vilken saneringsulredningen i och för sig inte har någon erinran.

Uijämningsexpropriation synes få begränsad praktisk betydelse efter­som den endast föreslås bli tillämplig vid förstagångsplanläggning. Som nedan sägs finns behov av en avtalsbakgrund rörande plangenomfö­rande även inom bebyggda områden med äldre planer.

Inom Stockholms län finns stora arealer, som bl. a. är bebyggda en­ligt äldre stads-, avstycknings- och byggnadsplaner och som är be­lagda med byggnadsförbud. Områdena utgör potentiella förtätnings-områden av stora mått. Kommunerna har eraeUertid inle möjlighet att verka för en bättre planering och elt effektivare utnyttjande på grund av brist på effektiva juridiska, tekniska och ekonomiska instrument. Rå­dande markpriser är även en försvårande faktor. Kostnaderna för er­forderliga stadsplaneanläggningar med anledning av en ny plan faller med dagens lagregler huvudsakligen på kommunen medan vinsten där­av tillfaller fastighetsägarna. Kommunen kan redan nu, när förutsätt-

Prop. 1971:122

146

ningar härför föreUgger, tillgodogöra sig även vinsten genom all till-lämpa zonexpropriation och denna möjlighet utvidgas i expropriations­ulredningens förslag. Det stora antalet fastigheter och de omfattande arealer saml höga markpriser, som det här är fråga om, gör emellerlid att expropriation med hänsyn till tiUgängliga ekonoraiska resurser inte synes vara något generellt verksamt instrument för vittomfaltande insat­ser i syfte atl genomföra en planmässig utbyggnad av förbudsområdena inom överblickbar lid. Sannolikt kommer problem med likartade om­råden all aktualiseras inom andra län.

Som ell komplement till plangenomförande mol bakgrund av en aktiv komraunal markpolitik och expropriation fordras lagregler, sora även för annan raark än större obebyggda markområden ger underlag för plangenomförande där den som erhåller vinslen även får betala kostnaderna. Detla skulle som exproprialionsutredningen själv an­givit kunna uppnås med slöd av lagregler som hade samraa syfle sora 70 och 73 §§ BL. Som ovan nämnts anser saneringsulredningen det angelägel alt nå detta syft;. Reglerna borde dessutom utövc" expropriationsulredningens förslag bli tillämpliga på redan planlagd eller bebyggd mark oavsett ora området är i en ägares hand eller ej. Etl sådant inslilul skulle kunna blii ell legalt underlag för markägare all gemensamt i bolagsform eller annan form genomföra en exploatering så all vinster och förlusler av plainen kunde fördelas på lämpligt sätt. Värderingsregler baserade på sådana principer finns i förslagel till ny faslighetsbUdningslag.

Eventuella problem med icke saneringsmogen bebyggelse kan und­vikas om man i planema inarbetar sådana byggnader. Avgränsning av avtalsområdet, samt reglering av kostnadema synes kunna lösas om planarbelel och avtalsförhandlingarna sammankopplades med fastighets­reglering.

I likhet med saneringsutredningein anser kommunförbundet alt värde­uljämningsexproprialion skall gälla också vid planändring. Kommun­förbundet ställer sig även i övrigt tveksarat lUl det föreslagna institutets praktiska effekt. Man får enligt förbundet räkna med alt sådana mark­ägare som i samband med plarUäggningen får mark med ett värde un­derstigande genomsnittet kommer all påkalla koraraunal inlösen av marken. För alt kunna korapensera sig härför måste kommunen då å sin sida aktualisera inlösen av sådan mark inom planområdet vars värde överstiger della genomsnitt. Delta kan i vissa fall komma att medföra avsevärda påfrestningar på den kommunala ekonomin. Förbundet fortsätter.

Visserligen har exproprialionsutredningen tänkt sig all rällslvisler skulle kunna i stor orafallning förebyggas genom raöjlighet för kom­munen eller enskild sakägare all redan före planfaslslällelsen raed bin­dande verkan avstå från sin rält att påfordra inlösen. Det är eraeUertid svårt all inse all en markägare som genom planläggningen anser sig missgynnad kommer att vara beredd till ett sådant avtal. Expropria­lionsutredningen har också anvisat komraunen möjligheten alt vägra att antaga planen intill dess sådan uppgörelse träffats. Emellerlid befinner sig koraraunerna inle alltid i del läge atl full valfrihet föreligger raellan

Prop. 1971:122

147

all antaga en plan eller all låta anstå med anlagandel tills vidare. Ofta ställer bebyggelseutvecklingen inom  orten sådana krav på planlägg­ning alt i vart fall något längre rådrum icke slår lill förfogande. Förbundet anser all det bör undersökas ora inte syftet raed värde-

utjämningsinstilutet åtminstone delvis skulle vinnas genora ändring av de särskilda bestämmelsema i 7073 §§ BL om marks avstående och iordningställande i vissa fall. Ändringen skuUe förslagsvis ha den inne­börden alt bestämmelserna icke endasl kan tillämpas på oraråde i en ägares hand utan utsträckas till att avse även flera markägare inom samma område och mindre markinnehav än som nu förutsatts. Möjligt är också alt en modernisering av reglerna om gatukostnad, dvs. gatu­marksersältning och bidrag till galubyggnadskoslnad kan lösa en del av dessa värdeuljämningsfrågor.

Utredningens förslag i värderingsfrågan om all en beräkning av to­talvärdet för ell oraråde skall ske medelst en exploaleringskalkyl är en­ligt lantmäteristyrelsen otillfredssläUande. De möjligheter som förelig­ger att raed en sådan kalkyl dra några säkra slutsatser ora markens vär­de påverkas inle på något avgörande sätt av atl beräkningarna genom­förs på basis av en plan som är fastställd. Skulle del fortsatta lagstift­ningsarbetet komraa all bygga på den föreslagna konstruktionen synes en minimiregel böra införas sora innebär alt värdet av raarken inte får sällas lägre än del värde som gällde innan planen fastställdes. Enligt utredningens förslag skall del totala värdet av etl markoraråde fördelas på de olika fastigheterna efler areal oberoende av om marken åtagit sig något förväntningsvärde eller ej. Della medför alt frågan om av­gränsningen av planområdet blir mycket betydelsefull. Det synes rätt­visare all fördela del sammanlagda totalvärdet på de olika fastigheterna i förhållande lill resp. faslighets värde före planläggningen. Sararaa uppfattning som här redovisats omfattas av Samfundet för fastighets­värdering. SACO framhåller att utredningen synes ha frångått grund­tanken all expropriatens förmögenhelssläUning skall vara oförändrad efler exproprialionen och även frångått marknadsvärdet som ersäll-ningsgrund. Utrednmgen synes enligt SACO närmast vara inne pä att ersättningen skall beräknas efler en hypotetisk avkastningskalkyl, en värderingsmetod som utredningen tidigare förkastat sora alllför osäker. Enligt SACO:s mening är en hypotetisk avkaslningskalkyl i det när­maste oanvändbar i della saramanhang därför all parterna genom en lämplig avvägning av de raycket osäkra intäkterna och kostnaderna kan komma till praktiskt laget vilket resultat som helst.

SKTF föreslår att värderingstidpunklen tidigareläggs så att exempel­vis markens förväntningsvärde före planläggningen, dvs. före offentlig­görandet av första planförslagel, läggs till grund för ersättningen. Här­igenom skulle dessutom del aUmänna kunna tillföras viss del av den värdestegringsvinst som uppkommer enbart genom planläggningen. Då

Prop. 1971:122

148

därjämte etl områdes värde vid tUlämpning av värdeutjämningsexpro­priation i hög grad blir beroende av hur gränserna dras, skulle den nyssnämnda värderingsmetoden m;edföra en från rättvisesynpunkt rik­tigare ersällningsfördelning. Enligl kommunförbundet medför systerael med en värdering av orarådet efter det allraänna värdet före planlägg­ning den fördelen all man slipper ta hänsyn liU särskilda områden som på grund av sin naturbeskaffenhet ra. ra. bör uteslutas vid be­dömningen.

Kammarkollegiet frarahåller alt kommunens expropriationsrätt skulle komma att gälla all mark inom planområdet oavsett om något behov av utjämning föreligger eller ej. Även om marken tillhör en enda ägare eller ora alla markägare inom onirådet är nöjda med planen, skulle alltså kommunen få tvångsrält att förvärva planområdel. En sådan tvångsrält går i vart fall långt utöver vad sora enligl raotiven avses med "värdeutjämningsexpropriationen".

SKTF ifrågasätter om det är lämpligt atl undanta obebyggbara delar inom elt planområde från expropriation. Della kan enligt för­eningen komraa att medföra besviirande äganderättsförhållanden efler expropriationens genomförande samt vid fastighetsbildningen. Bättre lorde vara all alla delar inom planområdel las med men att sådana delar som bedöms inte vara bebyggbara åsätts ett avsevärt lägre pris än övriga delar.

Advokatsamfundet framhåller alt, då förslagel till värdeutjämnings­expropriation avser inle bara sladsplanelagd utan även byggnadsplane-lagd mark, så omfattas även omiåden avsedda för fritidsbebyggelse. Sådan mark skall i regel inte förvärvas av kommunerna, och reglema om skyldighet för kommunen atl vid första planläggning inlösa sådan mark är därför enligl samfundet särskilt olämpliga. Del är visserligen sant att avtal skulle kunna träffas med markägarna om att dessa avslår från rälten att påfordra inlösen, men lagstiftningen bör inte bygga på den förutsättningen atl avlal måste träffas för atl eliminera generellt uppkommande inle önskvärda verkningar av planläggning. SACO redo­visar motsvarande uppfattning och säger atl reglerna inora kommuner med livlig fritidsbebyggelse kan medföra en myckel hård belastning på den kommunala ekonomin och alt följden kan bli all kommunerna inle släpper fram några planer förrän markägarna genom avtal förbundit sig att inte utnyttja sin räll. Institutet kan härigenom få en negaliv effekt på detaljplaneringen vilket är allvarligt raed tanke på de svårigheter sora redan nu finns alt få fram detaljplaner i tid. Enligt SACO:s me­ning kan förslaget om värdeuljämningsexproprialion inte läggas till grund för lagstiftning utan en kraftig överarbetning. SACO ifrågasätter dessutom om inte hela samexploateringsproblemaliken borde bli före­mål för en särskild utredning innan någon ytterligare lagstiftning aktua­liseras i frågan.

Prop. 1971:122

I49

Med hänsyn till atl irapediraenlområden ofta är erforderliga natur­områden i bebyggelseplaneringen saral till de svårigheter sora raåste uppstå atl i expropriationsskedet dra gränserna för raarkens användbar­het för olika ändaraål bör inle, framhåller länsstyrelsen i Jämtlands län, undantag göras för impedimenlorarådena vid värdeutjämning. Ora undantag inle sker, torde även de rällvisekrav sora här måste beaktas bäst tillgodoses. Samma uppfattning har SACO som anser all del före­slagna förfarandet kan komraa alt leda lUl ett från fastighetsbildnings-synpunkt icke godtagbart resultat. Värdeutjämningsexpropriationen bör därför avse i varje fall all obebyggd mark inom planområdel.

Ell särskilt av utredningen omnärant fall gäller sådan mark som vid planläggningen är läckt av vatten dvs. sjöar och andra vallendrag. En­ligt utredningen vore det stötande, om sådan mark medtogs vid värde­utjämningsexpropriationen. Ett vattendrag utgör emellertid enligl advo­katsamfundet ofta en mycket värdefull beståndsdel av det i planområ­del ingående grönområdet och höjer regelmässigt den kringliggande markens värde. Förslaget att mark av här angivet slag skall undantas från expropriationen innebär enligt samfundet att den undantagna marken skulle komma alt beslå som särskUda i planområdet inspräng­da fastigheter med särskUda ägare. Från faslighelsbildningssynpunkt synes detla föga lämpligt, och utredningen synes inte ha beaktat del för­hållandet att vattenområde genom landhöjning, naturlig uppgrundning eller utfyllnad kan övergå tUl att vara landområde. Den här diskuterade undanlagsregeln godtas därför inle av sarafundet. Ell inlösenförfarande av detta slag borde enligt samfundet leda tUl att all mark för allmänt ändamål inom planområde inlöses, varvid hänsyn vid värderingen tas till olikheter i raarkbeskaffenhelen.

Länsstyrelsen i Stockholms län vill inle biträda förslaget att viss mark, som på grund av sin naturbeskaffenhet uppenbarligen inte kan komma ifråga för bebyggande, skall undantas från inlösningsrätten resp. inlösningsskyldighelen. De områden som avses med denna begräns­ning kan i en bebyggelseplan inte rimligen läggas ul annat än som grönområden eller vattenområden. Det kan ifrågasättas om den före­slagna bestäraraelsen i 48 § BL ger markägarna möjlighet att fram­tvinga inlösen av sådana områden. Från såväl plan- som faslighelsbild­ningssynpunkt skulle det vara olyckligt ora orarådena blev kvar i privat ägo. Skyldighet bör därför föreligga för koramun atl lösa även här av­sedda områden. Att sådan mark undantas vid fastställande av genom­snittsvärdet för marken finner däremot länsstyrelsen rikligt. Områdena bör lösas tUl ell särskilt värde.

Regeln om naturbeskaffenheten kritiseras också av advokatsamfun­det. En regel av detla innehåll är enligt samfundet inte lätt att tolka. Förslaget omfattar inte endast tomlraark, och all mark inom ett plan­område behöver inte vara lämpad som tomtmark. Området behöver

Prop. 1971:122

150

även annan mark, och elt som Icimtmark raindre lämpligt, inom områ­det beläget bergsparti kan t. ex. utgöra en värdefull tillgång som grön­område. Del är inle säkert alt området i dess helhet skulle ha hafl ett högre värde, om etl sådant bergsparti i stället utgjorts av plan mark. Motsatsen kan mycket väl vara fallel.

Svea hovrätt finner den före:3lagna tidsfristen för markägare och korarauner att påfordra inlösen alllför kort. Domänverket förordar, all lidsfristen utsträcks och all i samband med planfaslställelse den beslu­tande myndigheten skaU vara ålagd underrätta berörda markägare om vad de har all iaktta. Liknande; synpunkter fraralägger advokatsam­fundet som särskilt frarahåller atl det inle är godtagbart all la fasl-slällelsebeslutel som utgångspunkt för en preklusionsfrist, vars iakt­tagande för den enskilde kan ha så stor ekonomisk betydelse som i många av de här aktuella fallen. Det är inte heller, säger samfundet, rimligt all anta atl majoriteten av de markägare som måste väcka talan inom den föreslagna frislen skuUe ha kännedom ora detta, och man får därför räkna med alt förslagel skulle leda lill omfattande rätts­förluster. Men även den markägare sora har kännedora ora de aktuella reglerna och som får kännedoin om planfaslslällelsen innan någon större del av tidsfristen gått kan få betydande svårigheter all i rält lid korama fram till ell avgörande om lalan skall väckas och hur yrkan­dena i så fall skall bestämmas. Sex månader är i elt sådant samraan­hang inte någon lång lid. Kammarkollegiet har intet all erinra raot preklusionsfrislen i och för sig men anser alt åtgärder bör vidtas för all minska denna risk, förslagsvis genom information till markägarna vid utställning och fastställelse av planförslagel. Förslaget kan enligl Folksam leda till rätlsförlusler för markägaren genom all denne inte underrättas om all plan har blivit fastställd. Från rällssäkerhelssynpunkl måste delta betraktas som otUlfredsställande.

FSKF uppger att kommunerna inle alllid har ekonomisk beredskap atl på eget eller markägares initiativ snabbt inlåta sig i elt kanske raycket orafaltande markförvärv, som i princip kan gälla exempelvis fritidsbebyggelse eller annan speciell verksainhet för vilken koraraun ej har oraedelbart intresse eller resurser atl binda kapital under avsevärd tid. Den föreslagna lösningen torde oraedelbart vara i behov av yller­ligare översyn raed hänsyn bl. a. lUl de för alla berörda alltför korta fristerna.

Sparbanksföreningen finner det angelägel atl understryka de inte minst för inteckningshavare negativa konsekvenser som utredningens förslag om värdeutjämningsexpropriation kan befaras medföra. För­eningen vUl i della hänseende i stort ansluta sig till den av utrednings-experten Hernmarck redovisade kritiken, som enligt föreningen svår­ligen torde kunna sakligt bemötas.

Prop. 1971:122

151

4. Föredraganden

4.1. Inledande synpunkter

Gällande expropriationslag (ExL) kora lill år 1917. Den har därefter ändrats vid ett flertal tillfällen. Bl. a. har samhällsutvecklingen tid efler annan medfört behov av nya eller utvidgade expropriationsändamål. Särskilt omfattande ändringar i ExL genomfördes år 1949. Denna revi­sion avsåg frärast expropriationsändaraålen, ersättningsreglerna och för­farandet vid expropriation. De nya expropriationsgrunder som då in­fördes syftade till att ge kommunerna stöd i strävandena att niotverka stora markvärdestegringar i samband med tätbebyggelse. Avsikten raed reforraen i fråga om ersättningsreglerna var alt få lill slånd en jämnare och lUlförlilligare uppskattning. De nya reglema medförde otvivelak­tigt gynnsamma verkningar men var också förenade raed vissa brister, och år 1960 tillkallades därför exproprialionsutredningen för att göra en allraän översyn av expropriationslagstiftningen.

Som resultat av utredningens arbete har en del partiella reformer kommit lill slånd. Bl. a. genomfördes år 1966 vissa ändringar i för­farandereglerna, vilka var ägnade att avhjälpa de svåraste bristerna i della avseende. I sitt nu avgivna belänkande lägger utredningen fram förslag lill en ny allmän expropriationslag (AExL). Lagförslaget är dock inle fullständigt. Det saknar bestämraelser ora förfarandet raen är ut­format på sådani sätl att del senare kan kompletteras med regler i della ämne. I avvaktan på atl nya förfaranderegler utarbetas skall enligl för­slagel ExL:s regler i detta hänseende bibehållas.

Nyheterna i utredningens förslag rör främst expropriationsändamå­len och ersättningsreglerna. Sålunda vidgas kommunernas möjligheter atl expropriera för lälbebyggelseändamål och lomträltsupplåtelse. Rät­len till expropriation för sanering och stadsförnyelse avses skola inträda på ell tidigare stadium än f. n. Ökade expropriationsmöjligheler föreslås också för alt främja bl. a. näringsverksamhet, miljövård, frUuftsliv och fritidsbebyggelse. Området för markvärdeslegringsexproprialion blir vä­sentligt större än f. n. De föreslagna nya ersättningsreglerna innebär i korthet följande. Fastighet som exproprieras skall ersättas efler sill marknadsvärde. Vid expropriation av del av fastighet skall ersättningen, kallad inirångsersällning, motsvara skillnaden i marknadsvärde före och efler exproprialionen. Värderingen skall i princip hänföras till förhål­landena vid den lidpunkt då ansökan om expropriation gjordes. Förvänt­ningsvärden som fallit bort genom planläggning enligt byggnadslagen (BL), exempelvis därför all marken skall användas för galor, andra all­raänna platser eller allraänna byggnader, skall i överensstämmelse med huvudprincipen om ersättning efler marknadsvärdet inle ersättas. Genom särskilda ersättningsregler i BL garanteras emellertid ägare av mark.

Prop. 1971:122

152

avsedd för allmänna ändamål, gottgörelse för det värde som marken har om den för all framlid används för samma ändamål som förut eller för annat ändaraål, som är förenligt med planen. För alt motverka de stora skUlnader beträffande markvärden som förstagångsplanläggning kan ge upphov till föreslås ell nytt värdeutjämningsinslitul. Della inne­bär alt såväl kommun som markägare får rätt atl inora viss tid efter del planen faslslällls påfordra inlösen av mark lill elt genomsnittiigt värde. En nyhet i förslaget är \'idare alt parterna i expropriationsmål skall vara helt likstäUda i bevisningshänseende.

Flera reraissinstanser anser det olämpligt all genomföra en ny expro­priationslag ulan regler om förfarandet. För egen del vUl jag inle be­strida att goda skäl föreligger för en sådan uppfattning. Det av utred­ningen föreslagna systemet, sora innebär atl förfarandereglerna i ExL tills vidare skall slå kvar, blir svåröverskådligt. Inom justitiedepartemen­tet pågår f. n. en översyn av de delar av expropriationsrätten som inle behandlas i utredningens betänkande. För egen del anser jag det lämpligl alt vänla med atl ersätta ExL med en ny lag till dess denna översyn har blivit avslutad. Från denna utgångspunkt har jag ansett mig nu böra la upp endasl sådana frågor som har den betydelsen all en lösning inle bör anstå längre.

Genom befolkningsoraflyllningen under de senaste femtio åren har täiorlsbefolkningen ökat från 2,7 railjoner till mer än 6 raUjoner. Denna urbaniseringsprocess ställer självfallet stora krav på utbyggnad av nya sarahällen och ombyggnad av äldre tätortsområden. Delsamma gäller de ökade anspråk på den inre och yttre miljön som den allmänna väl­ståndsutvecklingen i samhället för med sig. Stora markulrymmen be­hövs, inle bara för bosläder ulan också för trafikleder, affärscentra, sko­lor, sjukhus, lekplatser, parker och andra friområden. Den kommunala planeringen och markberedskapen måste byggas ut och förslärkas. Della förulsäller, som utredningen framhåller, alt mark står till förfogande för ändamålet på räll plats och vid planerade tidpunkter.

Till del nu sagda koramer alt den ökade efterfrågan på raark i ex­pansiva områden har medfört en kraftig markvärdestegring med åtföl­jande möjUgheter lill spekulations- och realisationsvinster för enskilda markägare. Det råder allmän enighet om all delta inle är tillfredsstäl­lande, eftersom markvärdestegringarna till stor del beror på insatser från samhällets sida.

Av vad jag nu har anfört framgår att del frän allmän synpunkt är ytterst angeläget både all samhället får goda raöjligheter atl på skäliga villkor förfoga över mark som behövs för lälbebyggelseändamål och alt sådan markvärdestegring som beror på ålgärder från sarahällets sida kommer della lill godo. Det har från olika håll omvittnats alt gällande exproprialionsregler inle på ell tillfredsställande sätt motsvarar de nu angivna önskemålen. Detta gäller både reglerna om expropriationsända-

Prop. 1971:122

153

mål och ersättningsreglerna. Mol den angivna bakgrunden har jag kom­mit till den uppfattningen all det nu finns anledning atl i huvudsak ta upp frågan om utvidgning av möjligheterna att expropriera för vissa tät­bebyggelseändamål och med anledning av väntad värdestegring samt reglerna om exproprialionsersällningen. De ändringar sora bör genom­föras bör utformas som partiella reformer i gällande lagstiftning. Här­efter återstår att på grundval av utredningens förslag närmare överväga de övriga frågor som utredningen behandlat saral förfarandereglerna. Min avsikt är all bedriva arbetet med sikte på alt förelägga 1972 års riksdag förslag till ny expropriationslag.

En sanUad översyn av byggnadslagstiftningen pågår f. n. inom bygg­lagutredningen. Resultatet av denna översyn komraer sannolikt all be­röra grundläggande förutsättningar för expropriationslagstiftningen. Del lorde emellerlid dröja ännu någon lid innan bygglagulredningen kan slutföra sitt omfattande och komplicerade arbete, och med hänsyn lill angelägenheten av alt snabbt få fram önskvärda reforraer inom expro­ priationslagstiftningen är jag inle beredd alt låta anstå ytterligare med dessa. Med hänsyn till den pågående översynen av byggnadslagstift­ningen bör dock ändringar i gällande BL begränsas till vad som nöd­vändigt följer av de reformer inora expropriationslagstiftningen som jag bedömer sora särskilt angelägna. Byggnadslagstiftningen har stor betydelse for utformningen av expropriationslagstiftningen. Jag vill därför redan nu framhålla all översynen av byggnadslagstiftningen kan komma att föranleda ändringar även av de i det följande framförda reformförslagen.

4.2. Expropriationsändamålen

4.2.1. Expropriation för vissa tätbebyggelseändamål. Gällande rätt innehåller flera bestämmelser som ger det allmänna raöjlighet all tvångs­vis förvärva ägande- eller nylljanderält till markområden som behövs för en rationell utveckling av tätbebyggelsen. Dessa bestämmelser finns dels i BL och dels i ExL. Av reglerna i BL är framför allt de som rör s. k. zonexpropriation av intresse. Tillstånd till sådan expropria­tion kan bevUjas av Kungl. Maj:t, om det med hänsyn tiU aUraänna samfärdseln eller kravet på ändamålsenlig bebyggelse föreligger behov av en verklig förnyelse av byggnadsbeståndet inom elt större oraråde och fråga har väckts om antagande eller ändring av stadsplan för om­rådet. Zonexpropriation kan omfatta även sådan mark sora inle be­rörs av ombyggnadsålgärderna under förutsättning att marken kan väntas undergå väsentlig värdeökning som en direkt följd av stadsom­byggnaden. Enligt BL kan Kungl. Maj:t vidare ge lillslånd till s. k. tomlexpropriation beträffande mark inora byggnadskvarler sora inle är bebyggd i huvudsaklig överensstämmelse med stadsplanen. Tomt-

Prop. 1971:122

154

expropriation får inte ske ora det kan förväntas alt stadsplanen blir genomförd inom skälig tid även utan kommunens ingripande. Slutligen kan nämnas all domstol kan ge komraun tUlstånd all genom s. k. tomt­bildningsexpropriation lösa in loml som beslår äv delar tillhöriga olika ägare, under förulsällning alt ingen av dessa begär alt få lösa in de öv­riga delarna.

Uppräkningen av expropriationsändamål i 1 § första stycket ExL innehåller två punkter som avser expropriation för lälbebyggelseända­mål. Enligl punkt 7 kan staten e:ller kommun få rätt lill expropriation för all åstadkomma tryggade bostadsförhållanden inom bebyggt om­råde vid järnvägsstation, hamnpilals. eUer fiskeläge eller på annan ort med större sammanträngd befolkning. Punkt 16 ger komraun rätt till ex­propriation för atl säkerställa alt raark på skäliga viUkor är tillgänglig för tätbebyggelse och därmed sammanhängande anordningar. Något krav på föregående planläggning har inle uppställts. Huvudsyftet med den­na exproprialionsmöjlighet är all skapa en fri lomlmarknad och bryta markmonopol. Sararaa punkt reglerar s. k. toralrätlsexpropriation. Så­dan expropriation kan användas för att i kommuns ägo överföra mark som inte är tätbebyggd för upplålelse med tomträtt. Inle heller här krävs någon föregående planläggning. Ändamålet med expropriations­rätten är emellertid att garantera att, såvitt angår tillgången på mark, samhällets planer i fråga om bebyggelsen kan förverkligas. Någon oin­skränkt exproprialionsmöjlighet fijr detta ändamål föreligger alltså inte. Som en allmän förutsättning för expropriation enligl ExL gäller vidare att Kungl. Maj:t anser expropriation nödvändig för alt tillgodose del angivna ändamålet.

Frågor om bebyggande av mark hänger intimt samman med frågor om anordnande av trafikleder m. m. som skall betjäna bebyggelsefas­tighelerna. 1 § första stycket 2 ExL öppnar möjlighet all expropriera för trafikleder och andra anläggningar för den allmänna samfärdselns frärajande. Av större praktisk betydelse när del gäller lälbebyggelse­områden är emellertid bestämmelserna i BL. Dessa ger kommun räll att lösa in mark som enligt faststäUd generalplan eller stadsplan är avsedd till trafikled, gala eller annan allraän plats. Koramunen får lösa till sig också annan mark som enligl samma slags planer inle avsetls till enskilt bebyggande om markens användning för avsett ändamål inle ändå kan anses säkerställd. Ora allmän eller enskUd väg ingår i mark som enligt fastställd generalplan eller stadsplan skall användas till trafikled eller liknande kan kommunen under vissa förulsätlningar ta marken i anspråk ulan ersältning. I de s. k. markexploalörsfallen har kommunen yllerligare raöjligheler all la mark inom planlagt om­råde i anspråk utan ersättning. Så är fallel beträffande mark som behövs för gala eller annan allmän plats eUer för aUmän byggnad.

Enligl förköpslagen kan kommun under vissa förutsättningar i sam-

Prop. 1971:122

155

band med frivillig försäljning av fast egendom utöva förköp och på så sätt förvärva raark som med hänsyn till den framtida utvecklingen behövs för tätbebyggelse eller därmed sammanhängande anordning. Förköp kan utövas i fråga om både tätbebyggd mark och råmarksom­råden. Det är dock inle meningen all förköp skall få ske beträffande mark vars användningssätt inle beräknas bli förändrat.

Enligl utredningen behövs bestämmelser om expropriation för täl-bebyggelseändamål dels med tanke på de kommunala markförvärv som krävs för atl trygga förverkligandet av samhällets intentioner på längre sikt i fråga om bebyggelseutveckling och markutnyttjande men dels också för mera utpräglade specialfall, där det gäller att genom­föra fastställda planer. Utredningen föreslår därför alt i AExL las upp dels vissa allraänna bestämmelser om expropriation för lälbebyg­gelseändamål (2 kap. 1 §), dels vissa speciella sådana bestäraraelser (2 kap. 2 §).

De speciella bestäramelserna i 2 kap. 2 § första stycket 1 och 2 in­nebär endast överföring av motsvarande bestämmelser från BL. Med hänsyn lill all del nu endast skall göras en partiell reform av gällande ExL finns inte anledning all la upp förslagel i denna del till närmare prövning. Paragrafen innehåUer dessutom regler om s. k. värdeutjäm­ningsexpropriation. Till denna fråga återkommer jag i samband med värderingsreglerna. Vad som nu skall behandlas är alltså de expro­priationsgrunder för lälbebyggelseändamål som utredningen har ta­git upp i 2 kap. 1 § AExL och som skall ersätta 1 § första stycket 7 och 16 ExL saml reglerna ora zonexpropriation och tomlexpropria­tion i 44 och 45 §§ BL. Därvid skaU bedömas hur reglerna skaU för­ändras för all bättre svara mol del allmännas behov av all kunna tvångsvis ta i anspråk raark som behövs för tätbebyggelse. I denna del vill jag inledningsvis anföra följande.

Den snabba utvecklingen i det moderna samhället ställer stora krav på utbyggnad av nya tätortsområden och på förändringar inom redan tätbebyggda områden för all anpassa dessa till nutida anspråk på en från trafiklekniska, sociala och andra synpunkter fullgod miljö. Den omfattande byggnads- och anläggningsverksamhel som nu pågår i delta syfle och som kan förutses äga rum i framliden innebär avse­värda påfrestningar för samhällsekonomin i stort. Det är därför vik­tigt alt arbetet kan bedrivas på elt planmässigt sätl och all konkur­rens och rationella produktionsformer på byggnadsområdel främjas. När det gäller sanering av äldre bebyggelseområden är del i allmänhet inte lämpligl all ingripanden sker punktvis, ulan åtgärderna bör vid­tas i ell större sammanhang. Många gemensararaa ändaraål bör helst tillgodoses genora samverkan mellan olika fastigheter och bebyggelsen inom varje faslighet kan därför inte betraktas sora en enhet för sig.

Ansvaret för den lokala planeringen av bebyggelsen ligger i första

Prop. 1971:122

156

hand på kommunerna. Del är i hög grad angelägel all dessa för­fogar över effektiva medel för all styra utvecklingen på etl från all­män synpunkt lämpligl sätt. De bör ha stort inflytande både i fråga ora tidpunkten för olika byggnadsåtgärders genomförande och över bebyggelsens närmare utformning. Kommunerna har redan åtskilliga befogenheter i detla hänseende. Sålunda svarar de för planläggningen enligt BL och har hand om förmedlingsverksamheten för statliga bo­stadslån. Det är emellerlid också av vikt all koraraunerna har raöj­lighet alt föra en aktiv raarkpolitik och genora egna raarkförvärv säkerställa att byggandet sker på etl planmässigt och samhällsekono­miskt lämpligt sätt. Enligl de av riksdagen godkända riktiinjer för den kommunala markpolitiken sora drogs upp i prop. 1967: 100 bör koraraunerna förvärva raark i sådan omfallning atl de får domineran­de inflytande över de marktillgångar som inora överskådlig lid kan beräknas bli tagna i anspråk för samhäUsbyggandet.

För all kommunerna skall kunna förverkliga de sålunda uppställda målen krävs alt de har möjlighet all tvångsvis förvärva mark för sam­hällsbyggnadsändamål. Della kan f. n. ske genom förköp eller genom inlösen enligt BL eller ExL. Enligt utredningens mening är de be­fogenheter som i della hänseende f. n. står koramunerna till buds inle tillräckliga. Bl. a. påpekas all deras möjligheter all på della sätt på­verka bebyggelseutvecklingen i sådana fall då del varken är fråga om nyexploalering eller om mera omfattande saneringsåtgärder är alltför begränsade. Vidare anses det svårt all inom ramen för gällande lag­stiftning tillgodose behovet av mera långsikliga markförvärv. Utred­ningen anser därför alt kommunernas befogenhet alt expropriera mark för lälbebyggelseändamål bör vidgas.

Enligl utredningens förslag skall expropriation få ske för all främja tillkomsten av tätbebyggelse eller därraed sammanhängande anordning eller befordra utvecklingen av sådan bebyggelse. 1 fråga om råmarks­områden skall härvid inle krävas mera än atl egendomen ligger inom kommunens ulvecklingsriklning. För expropriation inom tätbebyggt om­råde föreslås emellertid som ytterligare förutsättning skola gälla all del med skäl kan antas atl området inom överskådlig lid kommer att be­röras av byggnads- eller anläggningsåtgärder, sora är av väsentlig bety­delse från allraän synpunkt, eller alt det till frärajande av planraässigt byggnadsskick eller av annan därmed järaförlig orsak är angelägel alt komraunen får rådighel över egendomen. Tidsperspektivet skall omfatta ell eller etl par decennier. Del skall inle krävas planläggning i detalj men väl en linje i koraraunens framtidsplanering, uttryckt t. ex. i prin­cipprogram som styrks av en långsiktig markpolitik. En expropriations-beslämmelse raed angivet innehåll lorde enligl utredningen väl täcka de gällande reglerna i ExL ora expropriation för åsladkoramande av tryg­gade bostadsförhållanden och för fri tomtmarknad saml i BL ora zonex-

Prop. 1971:122

157

propriation och tomlexpropriation. Beslämraelsen lorde kunna användas även för inlösen av sådan mark sora avses raed vissa andra regler i BL.

Med hänvisning till all den nuvarande bestämmelsen om lomlrätls-expropriation har tillmälls betydande värde på kommunall håll föreslår utredningen vidare all en motsvarighet härtill las in i den allmänna lag­regeln ora expropriation för lälbebyggelseändaraål. Också vid loral-rällsexproprialion förutsätts atl exproprialionen sker för all främja tät­bebyggelse eller befordra utvecklingen av sådan bebyggelse, låt vara att del enligl vad utredningen uttalar i regel bör vara tillräckligt atl komraunen förklarar sig ha för avsikt atl upplåta raarken med tomträtt. Den särskilda förutsättning som uppställts för expropriation inom tät­bebyggda oraråden enligt den allraänna lagregeln skall enligl förslaget gälla också vid toralrätlsexpropriation.

Utredningens förslag är inte enhälligt. En av ledamötema motsätter sig helt all expropriationsrätten för lälbebyggelseändamål utvidgas. Yl­lerligare två ledamöter avstyrker den särskilda regeln om loralrällsex-proprialion. De anser den onödig från sarahällsbyggnadssynpunkl och betänklig av hänsyn lill rättssäkerheten. De påpekar vidare bl. a. all re­geln saknar raotsvarighet i förköpslagen och framhåller som en särskUd olägenhet att kommunen på ell myckel tidigt stadium måste binda sig för all upplåta marken med tomlräll.

De föreslagna reglerna har fåll ell blandat mottagande vid remiss­behandlingen. De reraissinstanser sora företräder kommunala intressen och planintressen är i allmänhet positivt inställda, men somliga av dem anser att förslagel inle går tillräckligt långl. Från andra håll kritiseras förslagel som alllför ingripande och som betänkligt från rällssäkerhels­synpunkl. Bl. a. påtalas all föratsättningarna för expropriationsrätt är raycket vagt angivna och del görs gällande all förslagel ger kommu­nerna en praktiskt laget obegränsad rätt att expropriera tätbebyggelse­mark. Åtskilliga remissinstanser ställer sig avvisande lill förslagel om tomlrättsexpropriation.

För egen del vill jag lill en början framhålla atl reglerna om expro­priation för lälbebyggelseändamål bör utformas så alt de möjliggör en aktiv kommunal markpolilik. Utgångspunkten bör därför vara att kom­munerna skall ha en obetingad företrädesrätt lill mark sora skall bli före­mål för lälbebyggelseålgärder. Expropriation bör alltså kunna tillgripas även i andra fall än då det behövs för all bryta enskUda markmonopol. Det skall ankomraa på koraraunen själv all avgöra, ora och i vUken utsträckning koraraunen skall vara ägare lill den raark som bebyggs.

Vidare är del i hög grad önskvärt all kommunerna får möjlighet all förvärva mark redan på elt tidigt stadium. Härigenom skapas förutsätt­ningar för en långsiktig planering av bebyggelsen. Om förvärven sker i god tid bör också ersällningarna kunna hållas på en lägre nivå än annars. Della är givelvis angelägel från koraraunalekonomisk synpunkt

Prop. 1971:122

158

men kan också bidra till en i och för sig önskvärd dämpning av mark­prisstegringen i allmänhet.

Av vad jag nu har sagl framgår alt jag delar utredningens raening atl de rätlsiiga förutsättningarna för expropriation för lälbebyggelseända­mål bör vidgas. Vid den närmare utformningen av reglerna ligger del nära till hands all anknyta till förköpslagens besläramelser. Enligl 1 § nämnda lag får förköp äga rum beträffande fast egendom som med hänsyn lill den fraratida utvecklingen krävs för tätbebyggelse eller där­med sammanhängande anordning. Förköpsrätl föreligger dels i fråga om obebyggd eller glesbebyggd mark sora i fraratiden kommer all behöva tas i anspråk för tätbebyggelse och dels beträffande redan tätbebyggd mark där behov av att omdana bebyggelsen gör sig gällande. Utan­för förköpsrätten faller däremot jnark beträffande vilken någon föränd­ring av användningssättet inle kan förutses. En väsentlig skillnad mel­lan förutsättningarna för förköp cich för expropriation är att del vid för­köp inle ställs upp lika starka krav på markbehovels aktualitet. Förköp kan ske även för att tillgodose relativt långsiktiga markbehov om det med erforderlig säkerhet kan förutses all marken kommer all behövas för lälbebyggelseändamål.

Från den enskilde fastighetsägarens synpunkt har förköpsinstitulet den fördelen all del inle kan tillgripas i andra situationer än då faslig-helsägaren redan har fallat etl bindande beslut att sälja sin fastighet och atl ersättningen skall motsvara del belopp han själv har godtagit vid en frivUlig uppgörelse. Genom dessa regler begränsas å andra sidan för­köpsrättens användbarhet som markpolitiskl instrument. Exproprialions­regler behövs därför dels för att möjliggöra Ivångsförvärv i andra fall än i anslulning till frivUliga försäljningar och dels för all skapa en utväg all förvärva fastighelen mol skälig ersättning i sådana fall då förköpspriset är alllför högt.

Från flera synpunkter synes det lämpligt att bestämma förutsätt­ningarna för expropriation och för förköp på ell enhetligt sätt. Här­igenom underlättas tillämpningen av de båda lagarna och läggs grundva­len för en enhetlig praxis. Ora expropriationsreglerna utforraas efler mönster av den redan gällande forköpslagen undanröjs i väsentlig raån grunden för kritik av den typ sora har riktats raot utredningsförslaget och som går ut på all delta är alltför vagt utformat för atl kunna godtas från rättssäkerhetssynpunkt.

Mol bakgrund av del nu anförda förordar jag atl som huvudregel skall gäUa all expropriation skall få ske for all ge koramunen möjlighet all förfoga över raark som raed hänsyn till den framlida utvecklingen krävs för tätbebyggelse eller därmed sammanhängande anordning. Vid tiUämpningen av denna regel kan ledning hämtas från praxis beträf­fande förköpslagen och från des;5 förarbeten. I enlighet med vad som har anförts där måste kommunen göra antagligt all marken med hänsyn

Prop. 1971:122

159

till belägenheten och koraraunens utveckling behövs för det avsedda än­damålet. Del bör betonas atl kommunen därvid endasl har alt prestera en sannolikhelsbevisning och all kraven på denna bevisning inle får sällas alllför högt. I förarbetena till förköpslagen uttalades vidare atl elt lämpligl underlag för bedömningen i sådana fall då översiktliga eller detaljerade planer enUgl BL inle föreligger kunde vara t. ex. befolk­ningsprognoser, bosladsbyggnadsprogram eller industriulvecklingsplaner.

En fråga som har diskuterats både under utredningsarbetet och bland reraissinslanserna är vilken betydelse som vid prövningen av frågan ora expropriation skall tillmätas den enskilde markägarens förutsättningar, intresse och vilja all medverka i samhällsulbyggnaden. Med anledning härav vill jag hänvisa till vad jag tidigare har anfört om all kommu­nerna bör ha företrädesrätt till mark som behövs för sarahällsbyggnads­ändaraål. Av denna allraänna princip följer all markägarens förhål­landen inle kan få tillmätas någon avgörande vikt i sammanhanget. Även ora denne är beredd all själv exploatera marken på avsett sätt bör alltså kommunen ges tillstånd lill expropriation. Detla framgår av den från förköpslagen hämtade regeln.

Utredningens förslag innehåller en särskild regel som gäller expro­priation för lälbebyggelseändamål i fråga ora tätbebyggd mark. Försla­gel anger i del avseendet som förulsällning all raarken inora överskådlig lid kommer all beröras av byggnads- eUer anläggningsålgärder som är av väsentiig betydelse från allmän synpunkt eller atl del till främjande av planmässigt byggnadsskick eller av annan därmed jämförlig orsak är angelägel alt koraraunen får rådighel över marken. Utredningen har i sina motiv preciserat uttrycket överskådlig lid sora avseende ell ä två decennier. Jag kan i och för sig godta denna besläraning sora en allmän riktiinje för bedömningen av vad sora skall anses sora överskådlig tid. Är del fråga om mycket omfattande saneringar för vilka del redan finns väl konkretiserade planer bör det eraeUertid vara möjligt atl expro­priera även om marken kommer alt beröras av åtgärderna först sedan mer än två decennier har förflutit. Om bestämmelserna utformas på det­la sätt och i enlighet med vad jag senare skall föreslå beträffande värde­slegringsexpropriation blir de nuvarande bestämmelserna i 44 § och 45 § första och andra styckena BL överflödiga eftersom de kommer all täckas av bestämraelserna i ExL. Jag vill därför instämma i utredning­ens förslag all nämnda lagrura skall upphävas. Även utan särskUl stad­gande är del, som framgår av vad utredningen anfört om partiellt ian­språktagande av fast egendom (SOU 1969: 50 s. 55), möjligt all i frara­tiden begränsa expropriation för plangenoraförande lill all avse bygg­nad för nedrivning.

I fråga ora expropriation av tätbebyggd mark har koraraunerna ibland anledning atl själva ålägga sig en viss återhållsarahet. Jag tänker här­vid på all en kommun, om del kan ske utan större ölägenheter för pla-

Prop. 1971:122

160

nering och samhällsbyggnad, i görligaste mån undviker att ta i anspråk mark som är bebyggd med egnahemsfasligheter. Del ligger i sakens na­tur all sådan hänsyn las och bör las även i framliden i samma omfall­ning som nu.

Vad härefter angår frågan om en särskild regel ora expropriation för tomträllsupplåtelse viU jag tUl en början understryka atl toral-rättsinslitulel är ett uloraordentiigl värdefullt hjälpmedel för den kom­raunala markpoliliken, bl. a. genom alt det öppnar möjlighet all för­behålla del allraänna en riralig del av raarkvärdeslegringen. I enlighet raed vad sora anfördes i prop. 1967: 100 bör koramunerna i regel hellre upplåta bebyggelsemark med tomträtt än sälja den. Tomlrällsinstilu-lels betydelse bör på sätt utredningen förordar korama lill ullryck i be­stämmelserna om expropriation för lälbebyggelseändamål. En föratsätt­ning även för tomlrättsexpropriation bör vara all exproprialionen avser mark sora med hänsyn lill den framlida utvecklingen krävs för tätbe­byggelse eller därmed sararaanhängande anordningar. I fråga om kravet på bevisning om raarkbehovel ;inser jag i likhet med utredningen atl del i regel bör vara tillräckligt all koraraunen förklarar sig ha för av­sikt alt upplåta raarken med tomträtt.

I enlighet med utredningens förslag bör expropriation för lälbebyg­gelseändaraål få genomföras eniiast lill förraån för koramun och avse egendom som är belägen inom kommunens eget område eller inora orarådet för del kommunblock som kommunen eller dess huvuddel till­hör. Della överensstäraraer med vad sora gäller enligl förköpslagen. Vidare anser jag anledning saknas att ge kommun inom kommun­block vetorätt beträffande annan kommuns expropriation inom dess område. All den kommun inom vars område marken är belägen skall höras i ärendet är självklart.

Den föreslagna regeln ora expropriation för lälbebyggelseändamål bör ersälta nuvarande bestämmelser i 1 § första stycket 16 ExL. Där­emot synes del mig inle lämpligl all vid den partiella reform som del nu är fråga om upphäva den särskilda expropriationsregeln i punkt 7, vilken lar sikte på situationer av myckel speciell typ.

De nu behandlade reglema om expropriation av tätbebyggd mark avser situationer då bebyggelsen skall mer eller mindre omdanas och t. ex. fastighetsindelningen eller fastigheternas omfattning förändras. De avser däreraot inte att tUlgodose del från vissa remissinstanser fram­förda önskemålet all kunna expropriera enstaka bostadsfastigheter av det skälet all de är i påtagligt behov av förnyelseålgärdcr. Genom den nyligen genomförda lagstiftningen om tvångsförvaltning av vanvårdade bostadsfastigheler och den samtidigt därraed införda regeln ora expro­priation av sådana fastigheter har raöjlighelema all ingripa i dessa fall vidgats avsevärt och jag anser det inle nödvändigt all i della saraman­hang föreslå några yllerligare be:stämraelser i sådani syfle.

Prop. 1971:122

161

4.2.2 Expropriation för kulturella ändamål. Både ExL och BL inne­håller vissa besläramelser till skydd för sådan fast egendom som är vär­defull från kulturell eller historisk synpunkt. Enligl 1 § första stycket 12 ExL får expropriation sålunda äga rum för alt bevara kulturhisto­riskt synnerligen märklig bebyggelse eller synnerligen märklig fast forn­lämning som inte kan tryggas på annat sätt eller för att bereda erforder­ligt utrymme däromkring. Med stöd av 44 a § BL kan under vissa för­utsällningar inlösen ske av mark inom eller i omedelbar närhet av om­råde med äldre bebyggelse som det av historiska eller kulturhistoriska skäl är angeläget att hålla i värdigt skick.

Utredningen anser atl de nämnda bestämmelserna bärs upp av starka behov raen att det inte är lämpligt att expropriationsbefogenhel för des­sa skilda men närbesläktade ändamål skall behöva grundas på regler i olika lagar. Utredningen föreslår därför all bestämmelserna placeras i ett och samma lagrum i AExL. Mot förslaget alt på del angivna sät­tet sammanföra lagreglerna har någon kritik inte förts fram. Däremot har vissa remissinstanser ansett del angeläget atl ytterligare stärka skyd­det för sådana kulturella ändamål som avses i bestämmelserna.

Jag har tidigare föreslagit atl reglerna i 44 och 45 §§ BL om inlösen efter prövning av Kungl. Maj:l skall upphävas och ersättas med be­stämmelser i 1 § ExL. Därefter återstår i BL endasl elt fall där det an­kommer på Kungl. Maj:t atl besluta om inlösen, nämligen del sora av­ses i 44 a §. Sora utredningen har framhållit sammanfaller tillämpnings­området för denna bestämmelse till stor del med 1 § första styckel 12 ExL. Vägande skäl lalar därför för all sammanföra de båda bestämrael­serna till ett lagrum i ExL.

Utredningen har efler en jämförelse mellan ordalagen i 1 § första stycket 12 ExL och 44 a § BL anselt sig kunna slå fast att de uttryck som motsvarar varandra i de båda bestämmelserna har i stort sett sam­ma innebörd. När del gäller exproprialionsområdets avgränsning och de specieUa regler som finns av hänsyn till enskUda intressen föreligger dock vissa skUjakligheler i sak. Enligl ExL får exproprialionen avse den mark där själva bebyggelsen slår saml de områden som behövs därom­kring. Expropriation enligl 44 a § BL kan också omfatta sådan närbe­lägen mark som har väsentiig nytta av de i paragrafen avsedda sane­ringsåtgärderna. Denna regel har nära samband med frågan om värde­slegringsexpropriation. Jag återkommer senare lUl denna fråga och har för avsikt all föreslå atl allmänna regler om sådan expropriation införs. Om della förslag godtas behövs ingen annan regel om exproprialions­områdets avgränsning än den som gäller enligl ExL. Vad härefter angår begränsningarna i bestämmelserna av hänsyn till enskilda intressen så gäller enligt regeln i ExL atl inlösen får ske bara om bebyggelsen inte kan tryggas på annat sätl än genom expropriation och enUgt bestära­melsen i BL all skälig hänsyn skaU las lill markägarens önskemål all

6    Riksdagen 1971.1 saml. Nr 122

Prop. 1971:122

162

förena sig med staden ora de ålgärder sora skall utföras och till hans utfästelser all bidra till dera. Som utredningen framhåller torde vid ett sammanförande av reglerna de nu nämnda villkoren inle särskilt behöva omnämnas i lagtexten.

Mot bakgrand av det nu anfiirda anser jag att utredningens förslag är lämpligt och bör genomföras. Bestämraelserna i 44 a § har nära an­knytning lill de regler i BL ora inlösen för genomförande av stadsplan som föreslås bli upphävda och ersatta av bestämmelser i ExL. De före­slagna nya reglerna om expropriation för tälbebyggelseändamål synes ge tillräckliga raöjligheler all beakta de planintressen sora f. n. tillgodo­ses genom 44 a § BL. Jag föreslår all denna paragraf upphävs och all i 1 § första stycket 12 ExL föresikrivs att expropriation får äga rum för alt bevara historiskt eller kulturbisloriskl märklig bebyggelse eller märk­lig fast fornlämning eller för alt bereda erforderligt utrymme därom­kring.

Frågan om mer vidsträckta möjligheter lill expropriation för kultu­rella ändamål synes mig inle böra tas upp i detta sammanhang. Denna fråga får prövas i samband med den allmänna översyn av reglerna om expropriationsändamålen som avses ske på grandval av utredningens be­tänkande.

Jag instämmer i vad utredningen har anfört om all del inte finns till­räckliga skäl vare sig all ge riksainlikvarien exklusiv rätt alt väcka fråga om expropriation eller att genom uttrycklig bestämmelse i lagen ange vilka subjekt som skall kunna beviljas expropriationstillslånd. Jag före­slår,därför alt nuvarande bestämmelser i 108 § andra stycket ExL upp-hävsi

4.2.3. Värdeslegringsexpropriation. Del är en angelägen uppgift för samhällets markpolitik alt med olika medel bidra lill alt prisstegringen på mark dämpas och atl värdestegringsvinster som har uppkommit ge­nom del allmännas insatser kommer samhället till godo. Vissa expro­priationsrättsliga bestämraelser är direkt inriktade på indragning av oförtjänt raarkvärdestegring. Här kan särskilt nämnas vissa regler i BL om värdestegrings- och nyttoexpropriation. I samband med att kommun genom zonexpropriation enligl 44 § BL får tillstånd alt la i anspråk mark för större orabyggnadsålgärder kan koramunen få expropriera även mark i det omedelbara grannskapet som väntas få väsentligt ökat värde till följd av åtgärderna. Också vid expropriation enligl 44 a § för bevarande av äldre från historisk eller kulturhistorisk synpunkt värdefull bebyggelse föreligger rätt lill inlösen av närbelägen raark under liknande förutsällningar. De senaste viktiga lagstiftningsåtgärderna på detla om­råde utgörs av den år 1967 genomförda lagstiftningen om komraunal förköpsrätl till lätbebyggelsemarli; saml de samraa år vidtagna ändringar­na i loralrällslagsliflningen och reglerna ora beskattning av realisations-

Prop. 1971:122

163

vinster och jordstyckningsrörelse. I detla sammanhang kan också erinras om atl kommunernas resurser alt föra en aktiv markpoUtik har stärkts genom ökade låneraöjligheter vid markförvärv för samhällsbyggnads­ändamål och för tomträttsupplåtelse.

De nya regler jag föreslår om expropriation för lälbebyggelseändaraål skall göra det möjligt för kommunerna atl förvärva mark på elt tidigt stadium. En markpolitik varigenom kommunerna konsekvent utnyttjar denna möjlighet och i samband därmed upplåter raark raed loralrätt kommer otvivelaktigt att utgöra ett viktigt medel för all hos samhället bevara den markvärdestegring som dess egen utveckling föranlett. Jag avser vidare all föreslå all reglerna ora ersättning vid expropriation ut­forraas på sådani sätt att de får en dämpande effekt på markvärdesteg­ringen. Även om dessa förslag genomförs finns del emellertid behov av ett självständigt instrument med vars hjälp det allmänna kan tillgodo­göra sig värdestegring sora beror på samhäUets egna insatser. Utred­ningen anvisar etl sådani instrument i form av en särskild bestäraraelse om värdeslegringsexpropriation. Ora staten eller kommun skall vidta byggnads- eller anläggningsålgärder, som är av sådan beskaffenhet att de kan föranleda expropriation enligl någon av reglerna i den föreslagna AExL, och det med skäl kan antas atl åtgärderna medför väsentligt ökat värde för egenora i områdets omedelbara närhet eller annars avse­värt ökar möjlighetema att utnyttja sådan egendom kan enligt förslaget Kungl. Maj:l medge expropriation av egendomen. Expropriation får dock ske bara om det är skäligt raed hänsyn lill kostnaderna för åtgär­derna och lill övriga orasländigheier.

Bland reraissinslanserna råder i stort sett enighet ora alt samhället som en kompensation för sina nedlagda kostnader inom samhällsplane­ringen och samhällsbyggandel bör i möjligaste mån få åtnjuta den vär­destegring på mark som blir en följd av dessa åtgärder. Förslaget om värdeslegringsexpropriation har därför moltagils i huvudsak positivt av remissinstanserna. Den kritik som har förts fram går i huvudsak ul på att en värdestegringsexpropriation skulle drabba fastighetsägarna ojämnt och att instilulel saknar nämnvärd självständig betydelse vid sidan av främst reglerna om tälbebyggelseexpropriation. En remissinstans före­slår att mera markanta värdeslegringsfall skall lösas med s. k. beller­mentsbidrag sora alternativ lill expropriation. En annan reraissinslans anser all kraven på sannolikheten för en värdeökning bör formuleras strängare än som har skett och alt expropriaten i särskilda fall bör ha rätt alt i framtiden påfordra återlösen.

För egen del är jag positiv lill de tankegångar som bär upp förslaget om värdeslegringsexpropriation. Vad gäller frågan om bellermentsbi­drag är det obestridligt atl ell sådani syslera har vissa fördelar. Bidrags­skyldigheten drabbar fastighetsägarna lika och systemels effektivitet är inte beroende av samhällets ekonomiska resurser. De former för heller-

Prop. 1971:122

164

menlsbidrag som hillills har prövats har emellerlid visat sig vara synner­ligen svåranvända. Jag har därför på della stadium inle velat föreslå regler ora bellermentsbidrag. Inom raraen för ExL kan emellerlid problemen delvis lösas med ell exproprialionsinslilut av den typ som utredningen förordar. Detta utgör f. ö. inle någon principieU nyhet på expropriationsrättens område. Regler av motsvarande innebörd finns redan för vissa fall i BL och förslaget om värdeslegringsexpropriation innebär sora utredningen frarahiUler i själva verket enbart ett fullföljan­de av de tankegångar som bär upp dessa regler. Eftersom jag i likhet med utredningen föreslår att de nuvarande bestämmelserna i BL skall upphävas och då några avgörande invändningar inte synes kunna resas mol utredningens förslag viU jag mol bakgrund av det nu anförda till­styrka alt del genomförs.

Det är visserligen möjligt att en regel om värdeslegringsexpropria­tion inte kommer alt tillämpas i någon större utsträckning. Regeln kan emellertid få avsevärd betydelse genom sin blotta existens som grundval för förhandlingar mellan del allmänna och fastighetsägaren. Denne bör kunna freda sig från expropriation genora atl frivilligt er­sätta samhället för den markvärdestegring som kan beräknas uppstå till följd av del allmännas insatser. En sådan lösning kan ofta förefalla lämplig exempelvis då en ny väg dras fram och betydande värdesteg­ring därigenom uppkommer på kringliggande mark. Eftersom syftet med värdeslegringsexpropriation endasl skall vara att del allraänna skall tillgodogöras raarkvärdeslegringen bör expropriation i regel kunna und­vikas när fastighetsägaren har erbjudit sig att betala en skälig ersättning för den förmögenhetsökning som följer av det allmännas åtgärder. Del nu sagda innebär alt bestämmelsen ora värdeslegringsexpropriation skuUe få en funktion liknande reglerna för markexploalörsfall i 70 och 73 §§ BL.

Beträffande den närmare utformningen av regeln kan jag i storl sett ansluta mig lill utredningens förslag. De ålgärder vilkas värdeförhöjande effekt medför expropriationsbefogenhel bör vara av sådan arl all ex­propriation i och för sig skuUe kunna användas för deras genomförande. Däremot bör det inle krävas alt själva arbetsorarådel faktiskt har för­värvats genom expropriation. Likaså bör det vara utan betydelse om ar­betsområdet innehas med äganderätt eller med en begränsad räll. Ex­propriationsbefogenhelen bör bara gälla sådana fall då värdestegringen eller nyttoeffekten av del allmärinas ålgärder är av mera betydande om­fallning. Eftersom syftet med expropriationen skall vara atl lUlgodoföra samhället väntad värdestegring bör expropriationsbefogenhelen inträda på etl tidigt stadium, redan innan de värdeförhöjande åtgärderna har vidtagits. Som utredningen framhåller måste dock en förutsättning för expropriationstillslånd vara all planläggningen av dessa ålgärder har nått så långl atl del slår klart alt de komraer atl genomföras. Någon de-

Prop. 1971:122

165

laljredovisning bör inte krävas. Det är dock nödvändigt all åtgärdernas art och omfattning redovisas i stora drag så alt tillståndsprövningen kan bygga på en någorlunda säker uppfattning om den effekt åtgärderna får på kringliggande mark.

För alt lagregeln inle skall leda till stötande resultat i enskilda fall bör krävas all expropriation ter sig skälig med hänsyn lill kostnaderna för åtgärderna och övriga omständigheter. Vid denna skälighetsprövning kan bl. a. beaktas all expropriaten har erbjudit sig atl betala ul ersätt­ning motsvarande värdestegringen. En speciell situation föreligger då samhället i särskild ordning uppbär bidrag av markägaren lill kostna­derna för viss åtgärd. Främst åsyftas här gatukostnader. Sådan bidrags­skyldighel raedverkar lill all värdestegringen regelmässigt blir av be­gränsad omfallning. Dessa situationer torde därför normall komma att falla utanför regelns tUlämpningsområde.

Utredningen diskuterar närmare om inte bestämmelsen ora värdesleg­ringsexpropriation borde av rättviseskäl kompletteras med föreskrifter om skyldighet för samhället all i en eller annan form utge kompensa­tion till sådana markägare i grannskapet för vUka ell exproprialions­förelag har värdesänkande effekt. I likhet med utredningen anser jag emellerlid att frågan om sådan kompensation bör liksom f. n. lösas ge­nom bestäraraelser i speciaUagsliflningen för del verksamhetsoraråde som del är fråga ora. Jag vill i detla sammanhang erinra ora all frågor ora s. k. grannskapsslörande verksamhet numera regleras genom mUjö­skyddslagen.

I anledning av att en remissinstans har väckt frågan ora rätt till åter­lösen i vissa fall vUl jag påpeka atl ExL:s nuvarande regler ora återlösen är formulerade på sådant sätl all de inle lorde bli tillämpliga vid värdeslegringsexpropriation. Jag anser inle atl det finns anledning all nu ändra dessa regler. Frågan om återlösningsregler kommer att tas upp vid den fortsatta behandlingen av utredningens förslag.

4.3. Expropriationsersättningen

4.3.1. AUmänna synpunkter. Som utgångspunkt för behandlingen av frågor om ersättning vid expropriation har i förarbetena lill ExL upp­ställts den principen alt expropriatens förmögenhetsställning efler expro­priationen bör vara densamma som om någon expropriation inte hade ägt rum. Å ena sidan kan expropriaten i enlighet härmed med fog krä­va att inte bli drabbad av ekonomisk förlust lUl följd av all hans egen­dom behöver tas i anspråk för atl tiUgodose ett allmänt intresse. Å and­ra sidan har den exproprierande ett lika befogat anspråk på all inte be­höva betala för sådana värden som liUskapals genom hans egna insat­ser. Det finns inte någon anledning all tillämpa så generösa ersättnings­regler att expropriaten genora expropriationen och expropriationsända­målets genomförande gör ekonomisk vinning.

Prop. 1971:122

166

Det har tidigare funnits en benägenhet atl i ersättningsfrågor se mera lUl expropriatens än lill den ex]Droprierandes intressen. Expropriations­rättens ersättningsregler var i elt äldre skede utformade på elt sätt som klart gynnade den förre på den senares bekostnad. Della torde bottna i alt expropriation har betraktats som elt extraordinärt och från rätt­visesynpunkt tvivelaktigt ingrepp i den enskilda äganderätten. Ell sådani betraktelsesätt ter sig numera helt otidsenligt och är främmande för en modem syn på förhållandel raellan enskUda och allraänna intressen när del gäller raarkanvändningen. Vid skUda lillfäUen har också lagändring­ar genomförts i syfle all motverka sådan tillämpning av ersättningsreg­lerna som leder liU överkompensation. Trots delta har från flera håll omvittnats atl expropriationsersättningarna allljäml ofta besläras lill högre belopp än vad som är skäligt. Del är bl. a. på koraraunalt håll en utbredd uppfattning atl expropriation är en ekonomiskt ofördelaktig för­värvsform. Delta har i vissa fall lett lUl all kommunerna inriktat sin planering på områden som kunnat förvärvas ulan expropriation, trots all andra områden skulle vara lämpligare från plansynpunkl. En sådan ordning är uppenbart otillfredsställande.

Höga expropriationsersältningar är ogynnsamma från allraän syn­punkt inle bara därigenom att de raedför stora påfrestningar på den ex­proprierandes ekonomi och leder lill ovidkommande hänsyn i planerings­sammanhang. De får också återverkningar i fråga om den allmänna prisnivån på mark och bidrar lill atl skruva upp denna på ell från samhällsekonomisk synpunkt olyckligt sätl. I den mån höga markvär­den grandas på spekulation i ökad avkastning på grand av förväntad ändrad markanvändning försvåras också ell rationellt utnyttjande av marken för jord- och skogsbruk eller liknande ändamål i dagsläget. Markvärdestegrmgen, särskilt i och i närheten av tätorterna, har länge utgjort ett allvarligt problem som det har varit svårt alt komraa till rätta raed. Mol bakgrand härav är del minst sagl otillfredsställande ora ersätt­ningar vid expropriation bestäms på etl sätt som innebär all denna värdestegring inte bara godtas utan t. o. ra. uppmuntras. Det finns i stället anledning all försöka utforma expropriationsreglerna så all de dämpar markvärdestegringen. Denna beror lill stor del på förväntningar om sådan ändring i fråga om markens användning som leder till att dess avkastning ökar. Dessa ändringar är till stor del avhängiga av del ailraännas insatser raed planering o. d. Stora fördelar skulle vinnas om ersättningsreglerna kunde ges sådan utformning alt möjligheterna all få ersättning för detla slags förväntningsvärden går förlorade. Över huvud taget är det ett angeläget önskemål alt den exproprierande vid expro­priation för allmänt ändamål inle skall behöva ersätta värden sora har uppstått till följd av samhällets egna insatser genom planerings-och investeringsverksamhet. Utredningen har lagt fram vissa förslag i denna riktning, vilka jag återkommer till längre fram.

Prop. 1971:122

167

En förutsättning för atl ersättningsreglerna i ExL skall ge expropria­ten full ersättning ulan alt kommunen för den skull tvingas ersätta någ­ra förväntningsvärden är alt reglerna får elt starkt inflytande på pris­bildningen i den fria marknaden. För detla fordras i sin tur atl expro­priation vid en realistisk bedömning frarastår sora elt alternativ raan raåste räkna med. Härför krävs atl kommunerna bedriver en framsynt och effektiv markpolitik. En sådan politik bör givelvis i första hand genomföras genom frivilliga förvärv. Exproprialionsraöjligheten bör dock tillgripas när det inle går atl på annat sätl komma över marken till ett pris som svarar mot den ersättning sora skulle bli bestärad vid tillämpning av de föreslagna ersättningsreglerna.

Del möter enligt min mening inte några betänkligheter från rättssä­kerhetssynpunkt atl införa ersättningsregler i ExL som innefattar en mera rimlig avvägning mellan enskilda och samhälleliga intressen än de nuvarande, under förutsättning alt reglerna inle ges retroaktiv ver­kan. Ersättningsreglerna bör hindra atl sådana värden på mark som be­ror på spekulation uppkoraraer och ersätts i framliden. De bör däremot inte utformas så all ersältning inte komraer all ulgå för värden som på grund av gäUande lagstiftning redan föreligger.

Expropriation kan äga rum under vill skUda förhållanden raed starkt varierande värderingsförutsättningar och värderingsmöjligheter. Som ex­erapel kan nämnas å ena sidan expropriation för lälbebyggelseändamål i ett starkt expansivt område med hastigt stigande fastighetspriser och å andra sidan expropriation för allmän väg eller kraftledning i en avfolk­ningsbygd där markvärdena sjunker. Även om den exproprierande som regel är staten eller kommun kan i vissa fall expropriation beviljas till förmån för etl enskilt rättssubjekt. Ersättningsreglerna bör utformas så att de passar för alla skilda typer av situationer.

Med hänsyn till de stora olikheter som kan föreligga mellan skilda exproprialionsfail är del varken möjligt eller lämpligt alt i lagen när­mare precisera de metoder som skall användas vid ersättningens beräk­ning. Lagens regler bör ges en allmän utformning och la sikte på all ange vad sora skall ersättas eller med andra ord raålet för ersättnings-beräkningen. Del får ankomma på de tillämpande organen all avgöra vilka metoder som i det enskilda fallel bör användas för alt nå del uppställda målet. Jag vill också erinra om ersättningsreglernas saraband med reglerna om förfarandet i expropriationsmål. Förfarandebesläm-melserna skall inle behandlas i della sammanhang, men vid utform­ningen av ersättningsreglerna bör beaktas att dessa inle onödigtvis motverkar strävanden atl få tUl slånd ell snabbi och koncentrerat för­farande. Inle minst viktigt är alt utformningen blir sådan atl frivilliga uppgörelser främjas.

Efter dessa allmänna synpunkter övergår jag lill en fråga som har tilldragit sig stor uppmärksamhet, nämligen fördelningen av   bevis-

Prop. 1971:122

168

bördan i expropriationsraål. Del förekommer ofta alt parternas ståndpunkter i en värderingsfråga skiljer sig väsentligt från varandra och alt utredningen i målet inle ger något klart stöd för endera ståndpunk­ten. Det ligger f. ö. i sakens natur atl del ofta är svårt alt få fram över­tygande bevisning i frågor av denna typ. Det problem sora då inställer sig är ora domstolen skall fastställa ersättningen lUl belopp som faller i den övre eller i den nedre delen av marginalen eller om den bör stanna för elt medelvärde.

Frågan om bevisbördan inora expropriationsrätten behandlades utför­ligt vid 1949 års reforra av ExL. Lagrådet anförde all där lika goda skäl föreUgger för visst högre och för visst lägre belopp del högre bör dömas ut. Om verkliga värdet inte kan fastställas exakt eller om osäkerhet råder ora detta borde enligl lagrådet bevisbördan åvila den exproprie­rande. Samma uppfattning beträffande tveksararaa fall redovisade andra lagulskollel i sill utiåtande som godtogs av riksdagen.

Utredningen erinrar om atl domstolarna tidigare i skadeståndsmål ofta visade stor återhållsamhet när del gällde atl beslärama ersättnings­beloppens storlek. Om inle full bevisning kunde förebringas lill slöd för ett yrkat belopp utdömdes endast elt lägre belopp. Mol denna bakgrund var det enligl utredningen naturUgt all ha specialregler för expropria­tionsmål. Numera brukar emellertid domstolarna i skadeståndsmål efler skälighetsprövning döma ul ell belopp, som erfarenhelsraässigt och raed hänsyn till förekoraraande omständigheter i målet kan antas läcka skadan. Till slöd härför åberopas bestämmelsen i 35 kap. 5 § rätte­gångsbalken. Denna ger doraslolen befogenhet atl uppskatta skadan lill skäligt belopp när full bevisning inle alls eller endasl raed svårighet kan föras. Med den utveckling sora sålunda har skell på skadeslåndsrällens oraråde lorde del enligt utredningen inte längre finnas några skäl för en regel om atl bevisvärderingen i expropriationsraål skall vara mera generös mol den ersättningsberättigade än i skadeståndsmål. Reglerna bör i båda fallen gå ul på all ersättningen skall så nära sora raöjligl motsvara den faktiska förlusten. Utredningen anser därför all de nyss redovisade uttalandena av lagrådet och andra lagutskottet i anslutning lill 1949 års reform inle är adekvata ullryck för en modern syn på hithörande frågor. Utredningen förordar i stället alt parterna skall anses principiellt likställda i bevisningshänseende.

Utredningens uttalanden om bevisbördan i expropriationsraål har fåll ell blandat raottagande vid remissbehandlingen. Elt flertal remissinstan­ser främst sådana som kan sägas företräda de exproprierandes in­tressen tillstyrker förslagel i sak. Några ifrågasätter om inte de före­slagna principerna bör införas i lagtexten. Andra remissinstanser, där­ibland de båda doraslolar som har yttrat sig, anser atl gällande regler leder liU godtagbara resultat om de tillämpas på räll sätt. De kritiska re­missinstanserna gör bl. a, gällande att den exproprierande ofta har ett

Prop. 1971:122

169

väsentiigt mer omfattande utredningsmaterial till sitt förfogande än ex­propriaten och dessutom har större möjligheter att få fram utredning genom offentliga organ, l. ex. lantmäteriet. Vidare påpekas atl det i regel är den exproprierande som väljer tidpunkten för rättegången med de fördelar detla innebär i fråga om möjligheterna atl bedriva utrednings­arbetet. Motparten kan med hänsyn till kostnaderna ofta inle ens på­börja delta arbete före stämningen och befinner sig därför i elt proces­suellt underläge.

Remisskritiken ger inle något entydigt svar på frågan hur de uttalan­den om bevisbördan som lagråd och lagutskott gjorde i 1949 års lag­stiftningsärende har påverkat domstolarnas handlande. Del har emel­lertid förekorarail alt domstolar i tveksamraa fall har dömt till expro­priatens förmån då den exproprierande inle har kunnat direkt mot­bevisa dennes t. o. m, myckel löst grundade påståenden. Det säger sig självt all en sådan princip kan leda till stötande resultat.

Som utredningen framhåller torde domstolarna i skadeståndsrätts­liga mål numera inle längre släUa upp krav på full bevisning för ska­dans storlek för all döma ul ell visst ersättningsbelopp. Saknas tillför­litlig utredning bestäms ersättningen efter en skälighetsuppskattning. Härvid bygger domstolen sitt ställningstagande på den erfarenhet den har av liknande raål och på del material parterna tillfört del aktuella målet. Della lalar för all samma bevisregler bör kunna tillämpas i expropriationsmål som i skadeståndsmål. Häremot kan visserligen in­vändas att den exproprierande har större möjligheter all förfoga över utredningsmaterial än expropriaten. Svårigheterna för expropriaten atl få fram material bör dock inte överdrivas, särskilt sora denne i princip inle behöver betala utredningskostnaderna i första instans och under vissa omständigheter inle heller i högre rält. Jag avser f. ö. all föreslå alt expropriatens ställning i detta hänseende ytterligare förstärks genom införande av en möjlighet att få förskott på rättegångskostnad.

Med hänsyn lill del nu anförda anser jag all de förat nämnda utta­landena av lagrådet och lagutskottet inte längre bör vara vägledande vid bevisvärderingen i expropriationsmål. I stället bör i sådana mål samma principer gälla som i skadeståndsrätlsliga mål. Någon uttrycklig bestämmelse härom i lagen synes mig inle behövlig. Jag anser mig kunna ulgå från all domstolarna även utan en sådan bestämmelse kora­mer att följa de sålunda angivna principerna.

Del sagda innebär att en viss bevisbörda alllid koramer att ligga på den som framställer ett yrkande i målet. Något mått av utredning skall aUlid krävas för bifall till yrkandet. Hur stärk bevisning som skall be­hövas blir beroende av olika faktorer. En fråga som härvid får stor be­tydelse är vilken av parterna som har de största möjligheterna alt före­bringa bevisning. Om del exempelvis gäller alt värdera en rörelseskada måste det åligga expropriaten alt tUlhandahålla utredning om tillgångar,

6t   Riksdagen 1971. 1 saml. Nr 122

Prop. 1971:122

170

orasättning etc. i rörelsen. Är det fråga om att bestämma värdet på en byggnad sora den exproprierande efler förhandstillträde har låtit riva kan kravet på bevisning från expropriatens sida däremot i regel inte sät­tas särskilt högt, ulan dennes uppgifter om byggnadens beskaffenhet tor­de få godtas ora de inte i och för sig förefaller osannoUka eller motsägs-av utredningen i målet. Några allmänna regler ora vUka beviskrav sora skall gälla i olika situationer kan inle uppställas, ulan det får överläm­nas lill rättstillämpningen atl avgöra delta från fall lill fall efter allmän­na överväganden.

Även med den mest fullständiga utredning är det ofta inte möj­ligt atl komma fram till ell bestämt värde utan endast lill vissa gränser inora vilka värdet skall ligga. Situationen i expropriationsraål är med andra ord inte sällan sådan sora avses i 35 kap. 5 § rättegångsbalken, dvs. all full bevisning inle alls eller endasl med svårighet kan föras om skadans storlek. Domstolen skall då med slöd av nämnda lagrum upp­skatta skadan lill skäligt belopp. I så fall ställs inle frågan om bevis­bördan på sin spels, ulan graden av sannolikhet för de påståenden som har framställts från ömse håll får beaktas i samband med den upp­skattning som domstolen gör. Målet bör vara all på grundval av den förebragla utredningen nå fram lill en ersättning som så nära som raöj­ligl motsvarar den verkliga ekonomiska förlusten.

Från vissa remissinstanser har efterlysts bestämmelser om ökad pro­cessledning från dorastolens sida i syfle all få fram fullständig utredning i de fall sådan inle föreligger. Del är troligt all fördelar skulle slå atl vinna genom reformer i sådan riktning. Della är dock en fråga som när­mast hänger samman med förfarandet i expropriationsmål. Reglerna om förfarandet kommer emellertid inle all las upp i della sararaanhang. Jag vill dock frarahålla all vissa raöjUgheter redan finns för domstolen enligl 35 kap. 6 § rättegångsbalken all självmant föranstalta om bevis­ning. Frågan får ägnas uppmärksarahet under del fortsatta utrednings­arbetet rörande expropriationsrätten.

I ExL har gjorts en uppdelning av expropriationsersättningen i tre ersätlningsarter, löseskUling, ersättning för skada på restfas­lighel och ersättning för annan skada (personlig skada). Del egentliga motivet till uppdelningen lorde enligl utredningen vara all olika regler gäller för ersällningsarlerna i fråga om hänsyn lill s. k. förelagsskada, ora avräkning av nytta raot skada saral om inleckningshavares räll lill expropriationsersättningen. Utredningen förordar alt uppdelningen på tre ersättningsarler bibehålls och pekar bl. a. på alt den är ägnad all tvinga fram klarhet i parternas yrkanden och domstolarnas motiveringar saml all den skapar förutsättningar för alt doraarna skall kunna tjäna lill ledning vid frivilliga uppgörelser ora senare förvärv av andra objekt. Jag delar utredningens bedömning och föreslår alltså atl uppdelningen på tre ersättningsarler bibehålls i lagen. De bör betecknas löseskUling,

Prop. 1971:122

171

ersättning för fastighelsintrång samt annan ersältning. Jag återkommer senare till frågan ora vad som skall inrymmas under de olika arterna. Jag får då också anledning all diskutera gränsdragningen mellan dem. I delta sammanhang vUl jag endast framhålla att det inte är raeningen alt skador skall kunna föras över från den ena ersältningsarlen lill den andra. En skada sora inle ersätts genora löseskiUing eller ersättning för fastighetsintrång, trots all den är av en typ sora är hänförlig lill någon av dessa ersätlningsarter, skall alltså inle heller kunna kompenseras genom annan ersältning.

4.3.2. LöseskiUing. Enligl ExL skall löseskillingen för faslighet som exproprieras raotsvara fastighetens värde raed hänsyn särskilt lill ortens pris och fastighetens avkastning. Bestämmelsen ger alltså anvisning om vilka metoder som i första hand skaU användas vid värderingen. Utred­ningen förordar alt denna regel ersätts med en bestämmelse som inte innehåUer något uttalande angående värderingsmetodiken utan i stället anger vad som skall ersättas genom löseskiUing. Bestämmelsen bör ut­formas så alt löseskillingen för likartade objekt blir likvärdig och att sådana omständigheter som medför alt en fastighet har större värde för den ene ägaren än för den andre beaktas först vid bestäraraande av per­sonlig ersättning lill fastighetsägaren. Syftet med värderingen skall vara all bestämma det pris som en fastighet av ifrågavarande art sannolikt skuUe betinga om den bjöds ul liU försäljning i allmänna marknaden. Del värde som koramer frara vid en sådan beräkning kallar utredningen marknadsvärde.

Utredningens förslag om marknadsvärdet har i allmänhet godtagils vid remissbehandlingen. Däremot har viss kritik riktats raot en del av ut­redningens uttalanden ora de principer sora bör vara vägledande vid fastställande av marknadsvärdet.

Jag delar utredningens uppfattning atl reglerna om löseskUling nu bör utformas så all de anger vad som skall ersättas eller raed andra ord målet för värderingen ulan atl precisera vilka raeloder som skall an­vändas för alt nå detta mål. Genom en sådan utformning av lagen mar­keras klarare syftet raed expropriationsersättningen, samtidigt som dom­stolarna får större frihet all för varje särskUl fall utnyttja de värderings­metoder sora med största sannolikhet leder tUl rättvisande resultat. Vad som skall ersättas genora löseskillingen bör sora utredningen före­slår i princip vara fastighetens marknadsvärde, dvs. del pris fastigheten sannolikt skulle betinga vid försäljning i den allmänna raarknaden. Principen behöver eraeUertid, sora jag tidigare antytt och strax när­mare skall utveckla, för vissa fall modifieras bl. a. för all en koraraun, sora exproprierar fastighet för lälbebyggelseändaraål, inle skall få be­tala för en värdeökning som kommunen själv åstadkommit och som har samband med lälbebyggelseulvecklingen. I likhet med utredningen an-

Prop. 1971:122

172

ser jag att man vid värderingen inte skaU la hänsyn vare sig liU den exproprierandes särskilda intresse att förvärva fasligheten eller till att fastigheten kan vara svår all sälja på den allmänna marknaden på grund av all expropriation är aktuell. Några uttryckliga föreskrifter härom kan inle anses behövliga.

En ersättningsregel som vilar på principen om rätt lill ersättning för fastighetens marknadsvärde lorde i många fall leda lill i stort sett sam­raa resultat som gällande räll. Den kan dock antas medverka till all utredningen mera direkt koraraer all inriktas på all utröna marknads­värdet, exempelvis genom prisstatistik, och motverka användningen av raer eller mindre omfattande k;ilkyler med hypotetiskt underlag. Åt­minstone i fråga om fastigheter av sådan typ som relativt ofta är före­mål för orasättning på marknaden är det naturUgt all vid bestämmande av marknadsvärdet fästa avgör;ande vikt vid prisjämförelser, medan exempelvis avkastningsberäkningar och produklionskostnadsberäkning-ar huvudsakligen får karaktären av kontrollfunktioner. Av stor bety­delse för valet av värderingsmetod blir naturligtvis vilken utredning som finns tillgänglig. Såsom har framhållits under remissbehandlingen lorde del ofta ha mindre betydelse vUken värderingsmetod sora används än all underlaget för värderingen är av tillfredsställande kvalitet.

Vid en prisjäraförelse som syftar lill atl få frara ell raarknadsvärde raåste givetvis beaktas att inle alla fastighelsförsäljningar är lika an­vändbara som uttryck för den fria prisbUdningen. Sålunda bör man, i likhet med nuvarande praxis, i regel bortse från förvärv där köpeskilling­en i betydande mån har påverkats av andra än marknadsmässiga fakto­rer, exempelvis släktskap eller andra speciella relationer mellan parter­na. I vissa fall kan priset vid en fastighelsförsäljning ha legat på särskUl hög nivå på grund av exempelvis fastighetens speciella läraplighel som underlag för en utvidgning av verksamhet som bedrivs på en grannfaslig­hel. Om elt sådant köp skall läggas lill grund för bestäraraande av ell marknadsvärde måste korrigering ske med hänsyn till hur de speciella omständigheterna kan antas ha påverkat priset.

Vid prisjämförelser bör man normalt bortse från sådana förvärv som kan ha stått under inflytande av enskUd parts mer eller mindre utprägla­de monopolställning. I praktiken synes delta främst ha sin betydelse vid enskilt säljarmonopol. Situationen är en annan när raarknaden doraineras av kommunen, antingen denna uppträder på köpar- eller på säljarsidan. Kommunerna har elt centralt ansvar för lätbebyggelseplaneringen och tätbebyggelsens genoraförande och i de gällande riktiinjerna för mark­poliliken ingår alt koraraunerna skall utöva etl starkt inflytande på fas­tighelsraarknaden i lälbebyggelseregioner bl. a. genora egna markför­värv. Kommunala köp och försäljningar av fasligheter måste därför anses tillhöra den normala marknadsbilden på sådana or-

Prop. 1971:122

173

ler. Om kommunen genora en aktiv raarkförvärvspolitik har fått elt dominerande inflytande på prisnivån bör detla såsom också utred­ningen har framhållit slå igenom även vid bestämmande av expro­priationsersättningen. I en sådan raarknad får enstaka försäljningar tUl annan nivå endasl raarginell betydelse. Ora en sådan försäljning har skell lill förhållandevis högt pris, kan della ofta bero på speciella för­hållanden såsom etl aktuellt behov hos köparen att kunna utnyttja på platsen befintliga byggresurser. Prissättningen vid sådana förvärv bör därför inte tillåtas få någon avgörande inverkan på beräkningen av marknadsvärdet i expropriationsmålel.

Det finns enligl min uppfattning inte någon anledning alt vid be­stämmande av marknadsvärdet genereUt bortse från sådana förvärv som har skett under expropriationshot eller genora förlikning i ett pågående expropriationsraål. Det måste nämligen förutsättas all parterna vid så­dana överenskommelser har utgått från beräkningar rörande den er­sättning som skulle kunna påräknas vid expropriation, dvs. i princip marknadsvärdet.

En prisjämförelse torde i regel kunna bygga på material som hänför sig tUl den ort där den exproprierade fastighelen är belägen. Jämförelser med prislägel i andra orter blir med nödvändighet mera osäkra. Om för­säljningar inle alls eller endasl i ringa omfallning har förekommit i den aktuella orten kan det dock vara motiverat att undersöka förhåUandena i orter av samma karaktär som denna.

Del är givet att man vid en prisjämförelse måste söka beakta skillna­derna dels mellan värderingsobjektel och jämförelseobjekten, dels mel­lan den lidpunkt till vilken värderingen hänför sig och tidpunkterna för jämförelseköpen. För vissa typer av fastigheter kan det vara svårt atl fastställa någon allmän prisnivå. Detta kan bero pä fastighetens speciella karaktär eller på där befintiiga byggnader och andra anläggningar. Om en faslighet har inrättats för exempelvis en viss typ av industriell verk­samhet och försetts med därför avpassade anläggningar kan den ofta ha etl myckel ringa värde för en köpare som inle kan använda den för samma ändamål. I elt sådant fall torde som faslighetens marknadsvärde böra betraktas dess värde som underlag för den industrieUa verksamhe­ten, om det kan sägas existera någon marknad för sådana fastigheter. Härvid torde värderingen huvudsakligen få bygga på avkastnings- och produktionskostnadskalkyler. Under alla omständigheter måste faslhål-las, alt löseskillingen, inle minst av hänsyn lUl inteckningshavarna, måste avse även all egendom som har karaktären av tillbehör lill den fasta egendomen. Eventuellt synes värderingen kunna ske på det viset att själva fastigheten åsätts ett visst värde, till vilket läggs realisa­tionsvärdet av tillbehören. Den skada fastighetsägaren lider genom all han nödgas lägga ner eller flytta sin rörelse och sora inle kompenseras

Prop. 1971:122

174

genom löseskillingen för den ianspråktagna fasta egendoraen får gottgö­ras i förra av annan ersättning.

Liknande resoneraang synes kunna föras i vissa andra fall då man svårligen kan tala om ett marknadsvärde. Sora exerapel kan nämnas vis­sa typer av vårdanstalter, gudstjänstlokaler och andra samlingslokaler saral anläggningar för militära eUer vetenskapliga ändamål. Om del upp­skattade marknadsvärdet på fastighelen i sådant fall inte täcker den förlust fastighetsägaren lider, vilken kan anses raotsvara hans kostnader för att anskaffa en ny, likvärdig anläggning där verksarahelen kan be­drivas i fortsättningen, lorde särskild ersättning vid sidan av löseskil­lingen böra utgå.

Beträffande den tidpunkt lill vilken uppskattningen av exproprialions­skadan skall hänföras, vilken av utredningen benämns värderingslid­punkt men sora jag föredrar att kalla värdelidpunkl, finns i gäl­lande lag en regel för del fall alt den exproprierande har tagit fastighe­ten i besittning innan ersättningsfrågan prövas. Vid bestämmande av exproprialionsersällningen får då hänsyn inle las till sådan ändring i faslighetens värde som har uppkorarait efler lilllrädel. Någon allmän be­stämraelse om den tidpunkt till vilken ersättningsberäkningen skall hän­föra sig finns däremot inle. På grundval av vissa regler i lagen har emellertid ulbUdals en fast praxis av innebörd atl värderingen hänförs lill den tidpunkt då expropriationsmålel slutligt avgörs.

Vid valel av värdelidpunkl i fråga om s. k. personlig ersältning är del enligl utredningen naturligt och nära nog nödvändigt all stanna för en så sen tidpunkt som raöjligl eflersora delta medför den säkraste bedöm­ningen. När det gäller alt faststäUa löseskiUing och intrångsersättning anses däremot vissa skäl tala för all förlägga värdelidpunkten tidigare. Det ligger enligt utredningens mening inte i sakens natur att värdelid­punkten måste vara densamma beträffande alla ersätlningsarter. För en tidigarelagd värdetidpunkt beträffande löseskUling och intrångsersätt­ning lalar bl.a, att den inverkan som själva exproprialionen och del förelag för vilket expropriation äger rura kan medföra på fastighets­värdet såvitt möjligt bör hållas utanför beräkningen. Vidare ar del elt viktigt önskeraål från de exproprierandes sida atl värdelidpunkten för löseskillingen sätts så tidigt sora raöjligt eftersom man endasl på della sätt anses kunna undgå all vid expropriation för genomförande av stadsplan och liknande betala ersättning för den värdeökning som ge­nom planen uppkommer på mark inom planområdet och som alltså beror på kommunens egna ålgärder. Från andra håll har emellertid framhållits alt en tidig värdelidpunkl ofta skulle kunna leda till förlus­ter för exproprialerna till följd av förändringar i penningvärdet och alt den kan rainska fastighetsägarn;äs intresse för atl underhålla och för­bättra fastigheterna. Ulredningeii anser mot bakgrund härav all värde­lidpunkten bör förläggas så tidigt som möjligt men all del samtidigt bör

Prop. 1971:122

175

öppnas möjlighet att i skälig utsträckning kompensera fastighetsägare för mera betydande ändringar i penningvärdet Uksom för kostnader sora läggs ned på fastigheterna före det faktiska tillträdet.

Utredningens förslag innebär atl värderingen skall hänföras till den lidpunkt då expropriationsansökan ges in lill Kungl. Maj:l eller, om tUl­stånd av Kungl. Maj:t inle behövs, då stämningsansökan ges in till ex­propriationsdomstolen. Har den exproprierande tilllrält fastigheten före den sålunda angivna tidpunkten, skall man i stället räkna raed mark­nadsvärdet vid liden för lilllrädel. Vid värderingen skall dock hänsyn aldrig tas lill förhållanden sora ligger längre tillbaka i liden än fem år före den dag då lalan om expropriation väcktes vid domstolen. Om del efter värdelidpunkten har inträffat förändringar i penningvärdet skall er­sättningen under vissa förutsättningar jämkas med hänsyn härtill. Utred­ningen anser det knappast nödvändigt alt kompensation för penning­värdeförändringar utgår när exproprialionsskadan redan i och för sig är bagatellartad. Vidare bör bara mera betydande förskjutningar i penning­värdet beaktas. Hänsyn bör också kunna las lill omständigheter lik­nande dem som är avgörande för frågan om fördelningen av rättegångs­kostnader. Som förulsällning för jämkning föreslås därför gälla dels atl det har inträffat en mera betydande ändring i det allmänna prisläget, dels att jämkning finnes påkallad. Som lämplig utgångspunkt för be­räkningarna anvisar utredningen konsumentprisindex. För atl fräraja fastighetsägarnas intresse av atl hålla fastigheten i godtagbart skick även efter det all expropriationsförfarandet har inletts föreslår utred­ningen vidare alt värderingen skall ske med hänsyn till del skick i vilket fastigheten befinner sig när värderingen äger rum, om inle den expro­prierande har tillträtt fastighelen tidigare.

Förslagel ora värdetidpunkten har fått ett blandat raottagande vid remissbehandlingen. De remissinstanser som närmast företräder de ex­proprierandes intressen är i allmänhet positivt inställda och framhåller atl förslagel underlättar koraraunernas planeringsverksamhet och skapar förutsättningar för större offentlighet i planeringen saml all del motver­kar oförtjänt markvärdestegring. Från många håll anförs emellertid kritik mot utredningens förslag. Del anses all värdelidpunkl, tUlträdes­tidpunkt och betalningstidpunkt så långt som möjligt bör hållas ihop, eftersom del annars kan uppstå risk för att den allmänna principen atl ersättningen skall motsvara expropriatens ekonomiska förlust blir åsidosatt. Bl. a. framhålls atl den föreslagna regeln innebär alt även sådan värdestegring sora inte har något saraband med expropriations-ändamälet kommer den exproprierande lill godo. Vidare påpekas att förslaget ger den exproprierande möjlighet alt spekulera i prishöjningar och prissänkningar på den andra partens bekostnad, all del leder lill att expropriationsersättningarna vid sjunkande fastighetspriser kan kom­ma att överstiga verkliga värdet och atl i vissa fall olika värdelidpunk-

Prop. 1971:122

176

ler kan komraa alt gälla för skilda delar av exproprialionsobjeklet trots all della i sin helhet tillträds vid samraa tidpunkt. Ytterligare framhålls atl det ofta råder sådani samband raellan löseskillingen och fastighetsägarens personliga ersättning all allvarliga ölägenheter kan uppstå ora dessa båda ersättnuigsposler skall hänföras lill skilda värde-tidpunkter. Kritik riktas också mol reglerna om hänsynstagande lill fas­tighetens skick vid värderingstillfället och om kompensation för för­ändringar i penningvärdet, vilka bl. a. anses raedföra avsevärda lillämp­ningssvårigheler.

Förslagel all fastighetens marknadsvärde skall hänföras lill tidpunkten för ansökan om expropriation har enligl min mening den obestridUga fördelen all den värdestegring som beror av del allmännas ålgärder till viss del kommer den exproprierande till godo. Della är av betydelse framför allt vid expropriation inom tätbebyggda expansiva regioner. Som raedel all dämpa prisutvecklingen i sådana regioner och alt förbe­håUa del allmänna den prisstegring som beror på samhälleliga insatser har regeln dock sin givna begränsning. Den saknar sålunda tillämplighet på den värdestegring som kan uppslå redan före exproprialionsansök-ningen. Förulsätlningar för sådan värdestegring tillskapas ofta genom översiktiig planläggning, t. ex. genom region- eller generalplan. En kom­mande riksplanering i skilda forraer kan också skapa grund för värde­stegring. Uppenbarligen är det angelägel alt även värdestegring av den­na natur förbehålls del allmänna. Över huvud taget är det betydelsefullt atl främja en sådan ordning all de samhäUeliga organen öppet kan bedriva planeringsverksamheten ulan hänsyn till vem som disponerar marken och utan all i förväg behöva förbereda eventuella raarkförvärv. En förutsättning härför är att värderingen av raarken, för den händelse koramunen vill förvärva denna, kan ske raed bortseende från förvänt­ningar i anledning av planeringen. Det betydelsefulla i utredningens förslag om värdelidpunkten ligger däri all del angriper den oförtjänta markvärdestegringens problem genom atl sådana värdehöjande faktorer som sammanhänger med lälbebyggelseulvecklingen inle tUlåls påverka expropriationsersättningen i den mån de inte förelåg redan vid tidpunk­ten för expropriationsansökan. Även jag anser alt en ordning bör till­skapas enligl vilken värderingen i viss utsträckning grundas på förhål­landen i förfluten tid, varigenom de spekulativt betonade med lälbe­byggelseulvecklingen sararaanhängande värdehöjande faktorerna hind­ras alt slå igenora i exproprialionsersällningen. Helst bör man försöka gå längre än utredningen gjort i ansträngningarna att förebygga oför­tjänt markvärdestegring. I så faU raåste man eraeUertid angripa frågan med en annan teknik än den utredningen anvisat. Jag återkommer här­till i del följande. Värdelidpunkten vid värdering i exproprialionsmålet bör enligl min raening behandlas sora en från markvärdestegringspro­blemet fristående fråga.

Prop. 1971:122

177

F. n. gäller i fråga om värdetidpunkten att värderingen i princip skall hänföras till förhållandena vid tiden för exproprialionsmålels slutliga avgörande. En nackdel med den nuvarande ordningen kan sy­nas vara atl värdelidpunkten förskjuls vid överklagande. Härav följer atl överrätten kan behöva ändra den överklagade domen även då denna bedöms som fullt riktig mot bakgrund av de förhållanden som gällde när den meddelades. Detta skulle kunna stimulera till överklaganden och sålunda motverka önskemålet ora största raöjliga koncentration av förfarandet. Jag har därför övervägt att införa en regel som knyter värderingen lill liden för handläggningen i första instans. En sådan re­gel skulle dock ibland kunna leda till otiUfredsställande resultat. Re­geln skulle sannolikt behöva kombineras med en möjUghet all åtmins­tone i vissa fall justera värdet med hänsyn lill orasländigheier som har inträffat efler underrältsförfarandets avslutande. Med hänsyn härtill har jag stannat för alt någon ändring f. n. inte bör ske i gällande räll på denna punkt. Värderingen bör alltså hänföras lill förhållandena vid den tidpunkt då exproprialionsmålet slutiigt avgörs. Om den expro­prierande har tagit fastigheten i besittning före denna tidpunkt, bör dock i enlighet med gällande räll vid värderingen hänsyn inte las till sådana ändringar som har ägt rum efler tiUlrädel.

Även ora reglerna ora värdelidpunkten utformas på del sätt jag förordar aktualiseras frågan om kompensation för ändringar i penningvärdet under den lid som förflyter mellan värdelid­punkten och domen för en speciell situation. Jag tänker på det fallel all förlida tiUträde har skell och värderingen aUlså skall hänföras lill en tidpunkt som kanske Ugger långt före domen. Del är ell aUmänt intresse att förlida tillträden underlättas, och raot bakgrund härav synes del skäligt att expropriaten inle i sådana fall skall komma i väsentligt sämre ekonomisk ställning än annars. Om det efter tillträdesdagen har inträf­fat ändring i allmänna prislägel, bör därför enligl min mening ersätt­ningen jämkas med hänsyn härtill. Del bör härvid inle krävas all det är fråga om någon mera betydande ändring i prisläget. Eftersom syftet med regeln skall vara atl skydda expropriaten raot oförmånliga ekonomis­ka konsekvenser av förhandstUlträdet bör den vara tillämplig bara vid fall av värdestegring. Om del allmänna prislägel skulle sjunka under mellantiden bör alltså ersättningen inte jämkas med hänsyn härtill. Någon anledning alt i lagen direkt ange vUka omräkningsfaktorer som skall tillämpas synes inte föreligga. Jag delar utredningens uppfattning atl konsumentprisindex i regel kan vara en lämplig utgångspunkt för be­räkningarna. Skulle förskoll på expropriationsersättningen ha utgått bör givelvis jämkningen utföras med hänsyn härlUl så all den ersättningsbe­rälligade inte tillgodoräknas penningvärdeskompensation på förskottet under den lid han disponerat della.

De   nu  förordade   reglerna   om   värdetidpunkt   och   värdejustering

Prop. 1971:122

178

synes mig innebära en tekniskt lämplig lösning och en skälig avvägning mellan parterna på ömse sidor. De tillgodoser emellertid inte önske­målet alt förbehålla den exproprierande viss värdestegring. De kan där­för infe påverka markprisulvecklingen och får inle heller någon bety­delse för kommunernas planläggningsverksamhet. Intresset av atl dämpa markvärdestegringar synes emellertid kunna tillgodoses genom vissa för­ändringar beträffande reglerna om exproprialionsändamå­lels inverkan på fastighetsvärdena.

Enligt nuvarande regler gäller atl löseskiUing skaU bestäraraas utan hänsyn till sådan förändring i fastighetsvärdet som uppslår "allenast lill följd av expropriationsrättens beviljande eller det avsedda ändamålets genomförande". Den praktiska räckvidden av denna regel är ganska be­gränsad eflersora del i allmänhet är svårt atl bestämt ange orsakerna till en uppkommen förändring av fastighetsvärdena och framför allt all fastslå alt förändringen beror uteslutande av exproprialionen. Föränd­ringen kan ju delvis ha andra orsaker, såsom tillkomsten av andra före­lag än del för vilket expropriation beviljas, kommunens planlägg­ningsverksamhet och ortens allmänna utveckling.

Utredningen föreslår atl reglerna om expropriationens och del expro­prierande företagets inverkan på fastighetsvärdena utformas efler möns­ter av de regler som gäller inom grannelagsrällen och som har kommit lill uttryck i miljöskyddslagen. Om del förelag för vars genomförande expropriation äger rum före värdelidpunkten har raedförl inverkan av någon betydelse på värdet av den av expropriationen berörda fastig­heten, skall enligl förslaget ersättningen bestäraraas raed hänsyn till del värde fasiigheten skulle ha haft om sådan inverkan inle hade förekom­mit. Delta skall dock inle gälla om ersättning för skada genom förelaget har utgått i annan ordning och inte heller om företagels inverkan skä­ligen bör lämnas obeaktad med hänsyn lill förhållandena i orten eller till dess allmänna förekomst under jämförliga förhållanden.

Utredningens förslag har i allmänhet godtagits av remissinstanserna. Även jag anser den föreslagna regeln lämplig och förordar alt den ge­nomförs. Den öppnar större möjligheter än nu all bortse från sådan på­verkan i positiv eller negativ riktning på fastighetsvärdena som är en följd av exproprialionsföretaget samtidigt som den klargör all hänsyn inle behöver las till sådan påverkan som ligger inom ramen för vad man normalt får räkna med.

Den föreslagna regeln lorde leda till sakligt tillfredsställande resultat och i allmänhet inte medföra några tUlämpningssvårigheler ulora i elt typfall, nämligen vid expropriation för lälbebyggelseända­mål. Vid denna typ av expropriation kan det ofta vara svårare än annars att avgöra vad sora orsakat en viss värdestegring. De värde­höjande faktorerna är nämUgen många och i flera fall sammanvävda med varandra. Situationen är i viss mån olikartad för sådan mark sora

Prop. 1971:122

179

första gången las i anspråk för lälbebyggelseändamål och för redan tätbebyggd mark som skall användas för utveckling av tätbebyggelsen.

Beträffande mark sora inte är tätbebyggd kan raed viss förenkling sägas att det aktuella marknadsvärdet huvudsakligen bestäras av två faktorer, dels faslighetens förraåga all ge avkastning vid fortsatt använd­ning för jord- och skogsbrak eller liknande, dels förväntningar ora möj­lighet att begagna fastighelen eller del av den för lälbebyggelseändamål. Sistnämnda användningssätt förutsätter enligt gällande BL alt marken vid delaljplanläggning har befunnits lämplig för ändamålet. Del värde som beror på förväntningar om raöjlighet att använda marken för tät­bebyggelse beror till mycket stor del på ortens allmänna expansion och därmed sammanhängande insatser från del allmännas sida med be­byggelseplanering samt investeringar för kommunikationer och andra allraänna ändamål etc. Dessa förväntningsvärden har ofta en spekulativ karaktär.

Beträffande redan tätbebyggd mark är de värdepåverkande faktorer­na flera och i vissa fall mera svårbedömbara. Del grundläggande vär­det kan sägas vara fastighetens värde vid fortsalt användning i enlighet med det hittillsvarande användningssättet. Della värde är beroende av dels fastighetens beskaffenhet, dels skilda befintiiga anordningar i fas­lighetens närhet i form av exempelvis komraunikationer, centrumbild­ningar, skolor och annat. Till detta grundvärde kan komma vissa vär­den som hänger saraman med möjligheter all i enlighet med fastställda planer förändra fastighetens användning. Fastighelen kan t. ex. vara be­byggd i mindre utsträckning än planen tillåter. Karaktäristiskt för vär­destegring som beror på sådana faktorer är att den kommer markägar­na till del utan samband med ändring av den tillåtna markanvändningen. Vid sidan härav kan urskiljas en värdefaktor som till skillnad från de nyss nämnda faktorerna ofta är av direkt spekulativ natur. Jag syftar på de förväntningar som kan finnas på planändringar som medför all från fastighelen kan utvinnas större avkastning eller som eljest tillåter ell an­vändningssätt som medför värdestegring. I likhet med vad som gäller beträffande råmark sora skall oravandlas till tätbebyggelse beror sist­nämnda värdestegring till mycket stor del på insatser från det allmän­nas sida med bebyggelseplanering, investeringar för kommunikationer och andra allmänna ändamål etc.

Det kan inle anses lUlfiedsslällande all samhället vid expropriation som sker för att genomföra tätbebyggelse eller för atl utveckla sådan bebyggelse skall behöva betala ersättning för marken med belopp som innefattar sådan värdestegring som beror på samhällets egna insatser i samband med lälbebyggelseulvecklingen. I särskild grad gäller detla så­dana ofta spekulativt betonade förväntningsvärden som enligl vad nu har anförts hänger samman med förväntningar ora ändringar i markan­vändningen. Förväntningarna om ändrad markanvändning medför all

Prop. 1971:122

180

markvärdena inle sällan stiger väsentligt när kommunens intentioner i planeringshänseende blir kända. Del är uppenbart atl medel måste tUl för alt hindra att kommunerna tyfingas ersätta sådan värdeökning. För­utsättningar bör också skapas fö:r att planeringsarbetet skall kunna be­drivas med större öppenhet än t n. Även från denna synpunkt krävs regler som går ul på alt den värdeökning som planläggningen kan föra med sig inle behöver ersättas av koramunen vid expropriation. Även om tälbebyggelseulvecklingen, vilket ofta kan vara fallel, delvis är atl tillskriva ålgärder från enskilt håll, exempelvis industrietablering, synes del med hänsyn lill den väsentliga medverkan från det allmännas sida sora alllid krävs i sådana sammanhang rimligt att sådan värdestegring får räknas sarahället till godo vid exproprialionsvärderingen. Värdestegring­en har i de nu åsyftade faUen elt så nära saraband med exproprialions-ändamålet alt det är befogal all betrakta den som hänförlig lill detla och alltså bortse från den vid bestämmande av ersättning för marken.

Mot bakgrund av del nu anförda anser jag atl del bör införas en sär­skild regel om exproprialionsändamålels inverkan på fastighetsvärdena vid tälbebyggelseexpropriation. Om regeln utformas så att den omfattar all värdestegring som beror på samhällets insatser, kan del uppslå omo­tiverade skillnader mellan de fastighetsägare sora blir utsatta för expro­priation och dem som inte blir del. Regelns uppgift bör därför inskrän­kas till att i största utsträckning hindra att sådan värdestegring som be­ror på förväntningar om ändring i markens tUlåtna användningssätt måste ersättas vid expropriation och slå igenom i marknadsvärdet. Med tillåtet användningssätt avses i första hand sådani användningssätt som följer av gällande BL eller av faststäUd detaljplan. Hit bör också hän­föras pågående användning som visserligen strider mot BL eller plan men som var tillålen när den startades.

När det gäller regelns närmare utformning möter problemet atl skilja den värdestegring som inle bör ersättas från sådan värdeökning som saknar samband med den väntade lälbebyggelseulvecklingen. Princi­piellt synes den närmast lUl hand;? liggande lösningen vara alt värdera marken med utgångspunkt från dess aktuella tillåtna användningssätt. En sådan värderingsmetod skulle emellertid bli myckel osäker med hänsyn lill att den inle skulle kunna grundas på jämförliga faslighets­förvärv och därför sakna en naturlig anknytning till marknadssituatio­nen och därmed principen om ersättning efter marknadsvärdet. Därtill kommer att en sådan metod inle ger någon enkel lösning på övergångs­problemen. Den särskUda värderingsregel som bör införas vid expropria­tion för lälbebyggelseändamål bör visserligen leda lill alt spekulativa förväntningsvärden inte längre ersätts. Regeln bör dock inte ta sikte på redan etablerade sådana värden ulan i stället hindra uppkomsten av nya värden.

Jag har kommit liU den uppfattningen atl lösningen på problemet

Prop. 1971:122

181

ligger i all införa en särskild regel vid värderingen som tar sikte på vär-deulvecklingen efler en tidpunkt i förfluten tid sora ligger så långt till­baka atl några spekulativa förväntningsvärden som har samband med en tilläranad ändrad markanvändning normall sett ännu inle utbildats inom det oraråde som exproprialionen gäUer.

Kan det konstaleras alt den aktuella raarken har stigit i värde sedan denna tidpunkt, bör värdestegringen presumeras hänföra sig till expro­priationsändamålel och alltså inte ersättas, om del inte blir utrett all värdestegringen beror på annat än förväntningar om ändring i raarkens tillåtna användningssätt. Eflersora raarkvärdeslegringen i sådana områ­den som del här gäller normall till myckel stort del beror på sådana förväntningar synes del mig rimligt alt på della sätt ställa upp en pre­sumtion för alt så är fallet. En presumtionsregel tillgodoser markägarens berättigade intresse av all inle drabbas av oskälig förmö-genhelsförlust eftersom presumtionen bryts, om utredningen ger vid handen alt markvärdestegringen helt eller delvis saknar samband med den kommande ändrade markanvändningen.

Inom ramen för en presurationsregel kan övergångsprobleraen ges en tillfredsställande lösning. Sålunda bör den tidpunkt från vilken pre­sumtionen räknas inle i något fall få avse lid som nu redan är passerad. Däremot finns knappast anledning all avvakta tidpunkten för den nya lagstiftningens ikraftträdande. Med utgångspunkt från att förslagel kom­raer atl offentiiggöras före den 1 juli 1971 bör presurationen få räknas tidigast från denna dag.

Den lid under vilken värdestegringen skall ha konstaterats bör inle vara alllför lång. Dels försvagas annars sannolikheten för all värdesteg­ringen beror på lälbebyggelseulvecklingen och dels ökar utrednings-svårigheterna ju längre tid som skall överblickas. Jag har därför stannat för atl regeln bör gälla den värdestegring som har ägt rum under de se­naste tio åren före ansökningen om expropriation men övergångsvis inte längre tillbaka än sedan den 1 juli 1971. För all inle liden skall kunna förlängas i oskälig raån genora dröjsraål med fullföljande av ex­proprialionen bör dessutom gälla all den inle skall få överstiga femlon år före den dag då talan väcks vid domstol. För enkelhetens skull kom­raer jag alt i fortsättningen kalla den lidpunkt från vilken beräkningen enligl presumtionsregeln skall utgå för presumlionslidpunkten.

Eftersom presumtionsregeln avser atl träffa förväntningsvärden som hänger samman med ändring i markanvändningen bör den kompletteras med en särskild föreskrift för del fall all stads- eUer byggnadsplan har fastställts efler den lidpunkt som annars skulle ha utgjort presuralions-lidpunkt. Värderingen av raarken bör i elt sådant fall ske raed beaktan­de av del användningssätt sora är lUlålet enligt den nytUlkorana planen. Jag föreslår för delta fall den särregeln att presumtionslidpunklen inle förläggs lill tidigare tidpunkt än dagen för planfastställelsen. För att inle

Prop.1971:122

182

särregeln skall få en häramande effekt på planeringsverksamheten bör den endast få gälla planfastställelser som sker före expropriationsansö­kan. Detta leder till att koramun sora vill expropriera mark sora skall detaljplanläggas måste ansöka om expropriation före planfaststäUelsen för att kunna dra fördel av presumtionsregeln. Särregeln bör gälla bara i den män planen innebär atl marken avses för enskUl bebyggande. Till den del marken avselts lUl gala, ]5ark eller annat allmänt ändaraål inne­bär planen i och för sig inte någon värdehöjande faktor och då bör presuralionsregeln vara tilläraplig ulan begränsning.

Mot bakgrund av del nu anförda förordar jag en regel av innebörd alt vid expropriation för lälbebyggelseändaraål den ökning av den ex­proprierade faslighetens värde som har ägt rum under liden från tio år före exproprialionsansökningen, dock högst femlon år före talans väc­kande vid domstol, skall anses bero på exproprialionsföretaget, om del inle blir utrett all värdestegringen beror på annat än förväntningar om ändring i fråga om raarkens tillåtna användningssätt. Övergångsvis kom­mer regelns lillärapning all vara inskränkt lill värdestegring som inträf­fat efter den 1 juli 1971. Ora marken i före expropriationsansökan fast­ställd detaljplan avsetts lill enskild bebyggelse gäller presumtionsregeln bara värdestegring som inträffat därefter.

För alt presumtionsregeln skall tillämpas krävs att den exproprieran­de gör gällande alt ej ersättningsgill värdestegring av någon betydelse har ägt rum efter presumtionslidpunklen. I så fall kan regelns praktiska tiUämpning gestalta sig på följande sätt. Först utreds vilket marknads­värde fasligheten hade vid näranda tidpunkt. Vanliga regler för fast­ställande av löseskUling skall därvid gälla. Det sålunda framkomna vär­det i fortsättningen kallat presiurationsvärdet läggs lill grund för expropriationsersältningens fastställande, i den mån det inle blir utrett i målet att en värdestegring har inträffat efter presumtionslidpunklen som beror på annat än förväntningar om ändring i lillålel använd­ningssätt. Löseskillingen kommer alltså all uppgå lill presumlionsvärdel ökat med sådan del av den därefter inträffade värdestegringen som är ersättningsgill enligl presumtionsregeln. Ökningen får dock givetvis inte leda till alt löseskillingen kommer alt översliga marknadsvärdet vid värdelidpunkten.

Vid ersättningsberäkningen måste beaktas huruvida fastighetens skick har förändrats under liden mellan presumlionstidpunklen och värdelid­punkten. Fastighetens värde kan exempelvis ha ökat genom atl nybe­byggelse har skell eller atl befintlig byggnad har förbättrats. Jordbruks­mark kan ha ökat i värde på skilda sätt, såsom genom alt täckdikning utförts, ägoanordningen förbättrats, mark torrlagts eller enskild väg an­lagts. Skogstillväxl är givelvis också atl betrakta som sådan förändring av fastigheten som är ägnad atl öka faslighetens värde. Fastighelen kan också ha förändrats på sätt som föranleder att värdet blir lägre. En

Prop. 1971:122

183

byggnad på fastighelen kan ha skadats genom olyckshändelse eUer ha minskal i värde genom försummat underhåll. Avverkning av skog är också en värdesänkande faktor all beakta. Tillbehör kan vidare ha tillförts fastighelen eller avhänls denna. Inte endast fastighetens fak­tiska ulan även dess rättsliga beskaffenhet är givetvis av betydelse i sammanhanget. Rältighel som gäller till förmån för eller belastar fas­tigheten kan ha undergått förändring. De förändringar av fastighelen som nu har exemplifierats måste tillåtas påverka presumlionsvärdel. Della kan lämpligen ske därigenom all man besläramer presumlionsvär­del med hänsyn lill det skick fastigheten befinner sig i när värderingen sker. I förtydligande syfle bör della uttryckligen anges i lagtexten.

Sedan faslighetens presumlionsvärde sålunda har fastställts med ut­gångspunkt från dess aktuella skick återstår att bedöma i vilken raån någon värdestegring har skett efter presumtionslidpunklen av annan or­sak än som hänger sararaan med förväntningar om ändring i del lill-lålna användningssättet. Skilda sådana orsaker kan komma i fråga. Fastigheten kan ha ökat i värde till följd av rationalisering som, ulan atl påverka fastighetens skick, har medfört förbättrade avkastnings­möjligheter eller på "grund av att prisema på fastighetens produkter eller tjänster har stigit. I sådani fall har ägaren utöver presumtionsvär-det rätt till ersältning för den ökning av fastighetsvärdet som svarar mol rationaliseringen resp. prisstegringen. Detsamma bör gälla beträffande bebyggd fastighet i fråga om den stegring av fastighetsvärdet som hänger samman med stigande kostnader vid nyproduktion av likvärdiga objekt. Däremot skall självfallet inte beaktas sådan värdestegring som beror på förväntan orn ökad avkastning vid ell framlida med lälbebyggelse­ulvecklingen sararaanhängande ändrat användningssätt.

Sora framgår av det anförda är det grundläggande för presuralions-regelns tillämpning all viss konstaterad värdeökning kan hänföras lill någon annan omständighet än som beror på förväntningar om änd­ring i det tillåtna användningssättet för att ersättning motsvarande värdeökningen skall utgå. Bedömningen av huruvida så är fallet skall grundas på den i målet förebragla utredningen. Däremot saknar del betydelse för värderingsfrågans avgörande, huruvida del kan styrkas eller göras mer eller mindre sannolikt all överskjutande värdestegring verkligen beror på expropriationsförelagets genomförande. Regelns in­nebörd är nämligen all så obetingat anses vara fallet, i den mån infe någon av den ändrade raarkanvändningen helt oberoende värdehöjande faktor föreligger.

För redan tätbebyggd raark kan tUlämpningen av presumtionsregeln belysas med följande exerapel. Anlag all ell centrum med skUda serviceanordningar skall uppföras inom ell befintligt bebyggelseoraråde. Koramunen förbereder en ändring av gäUande stadsplan som skall tillåta alt viss del av den befintiiga bebyggelsen ersätts med centrum-

Prop. 1971:122

184

bebyggelsen. Komraunen ansöker ora expropriation av den bebyggelse som skall ändras. Vid värderingen i expropriationsmålel skall man med tillämpning av presumtionsregeln bortse från sådan under presum-lionsfiden uppkommen värdeökning sora beror på förväntningar ora ändring i fråga om raarkens tillåtna användningssätt, dvs. i exemplet förväntningar som grundas på alt den mark på vilken cenlrumbebyg-gelsen skaU uppföras i fortsättningen kommer all ge högre avkastning än som tidigare kunnat utvinnas. För övrig bebyggelse är inle någon förändring all förutse. Den värdestegring som koramer sistnämnda bebyggelse till del som följd av centrumbebyggelsens tillkomst beror uppenbarligen inle på förväntningar om ändring i fastigheternas an­vändningssätt och skall alltså ersättas, om någon av fastigheterna i se­nare sammanhang skulle komma all exproprieras av ell eller annat skäl. Föreligger förutsättningar för värdeslegringsexpropriation och sådan expropriation utnyttjas, kan dock resullalet bli ell annat.

När del gäUer all för redan bebyggd mark bedöma om den efter presumtionslidpunklen inträffade värdestegringen beror på annat än förväntningar om ändringar i det tillåtna användningssättet kan ofta ledning hämtas från den prisutveckling som har skell för annan jämför­lig bebyggelse där tälbebyggelseulvecklingen kan sägas vara fullbordad och där någon ändring i markanvändningen uppenbarligen inle kan förutses inom överskådlig tid.

En särskUd fråga är på vilket sätt prisutvecklingen för andra jäm­förliga, av förväntningar ora ändrad raarkanvändning opåverkade fas­ligheter skall vara vägledande för värderingen av den aktuella fastig­heten. Detla spörsmål är i första hand elt problem för rällslillämp­ningen. Resultatet bör dock i princip bli det all den del av faslighetens marknadsvärde vid presumlionstidpunklen som inle kan sägas utgöra förvänlningsvärde räknas upp i samma mån sora marknadsvärdet har stigit för järaförelsefaslighelerna under presumlionsliden. Kan man i det enskilda fallet ulgå från att några förväntningsvärden inte förelåg vid presumtionslidpunklen utan att dessa tillkommit senare, blir tUl-lämpningen av presumtionsregeln väsentligt förenklad. Etl rättvisande värderingsresultat uppnås i etl sådant fall, om löseskillingen fastställs genom direkt jämförelse med sådana i övrigl jämförliga fastigheter för vilka någon ändrad markanvändning uppenbarligen inte kan förut­ses. Något marknadsvärde vid presumlionstidpunklen behöver då inle fastställas.

Vid tillämpning av presumtionsregeln kan det ibland finnas anled­ning all beakta den allmänna prisutvecklingen. I det enskUda fallel kan del mången gång i och för sig stå klart att en inträffad värdeökning åtminstone delvis är grundad på sådana omständigheter sora inle avses med presumtionsregeln, medan det kan vara svårt att precisera hur stor del av värdeökningen delta gäller. Del kan då vara riraligt att till-

Prop. 1971:122

185

godoräkna fastighetsägaren en prisstegring som svarar mol utveck­lingen av del allmänna prislägel. Sora jag har anfört i fråga om värde­ringen vid förtida tillträde bör konsuraentprisindex i regel vara en lämplig utgångspunkt för beräkningarna. En uppräkning av presum­lionsvärdel med hänsyn till det allmänna prislägel utesluter självfallet att tillägg till värdet dessutom sker på grund av annan värdehöjande faktor, exempelvis förbättrade avkaslningsmöjligheter. Däremot skall presum­lionsvärdel sora förut har anförts bestämmas med hänsyn till fastighe­tens aktuella skick, innan uppräkningen äger rura. Etl tillgodoräknande av en prisstegring sora svarar mol utvecklingen av del allmänna prislä­get kommer i fråga framför allt beträffande sådana fastigheter vars pre-sumtionsvärde väsentligen är grundat på andra omständigheter än fas­tighetens avkastningsförmåga vid det före exploateringen aktuella an­vändningssättet. I sammanhanget kan vara anledning atl påpeka atl pre­sumtionsregeln inle utesluter alt förväntningsvärden ersätts, nämligen om de förelåg redan vid presumtionslidpunklen. Della kan vara fallet särskUt under den första liden innan regeln fåll full effekt. Har en mera betydande förändring av det allmänna prisläget skett sedan presumtions­lidpunklen, är del rimligt atl ell sådani förväntningsvärde uppräknas i den utsträckning som svarar mol förändringen i prislägel.

Som framgår av vad jag redan har anfört behöver presumtions­regeln inte tillämpas i varje raål ora expropriation för lälbebyggelseända­mål. Regeln saknar mening, när del kan antas alt värdestegring på grund av tätbebyggelseutvecklingen inte alls eller endasl obetydligt har gett utslag i marknadsvärdet vid tidpunkten för målels avgörande. Det­ta lorde i allmänhet vara fallel vid expropriation sora inte leder till all bebyggelsen i storl påverkas. I sådana fall, t. ex. expropriation för galureglering inom ell eljest färdigbyggt samhälle, lorde därför det aktuella marknadsvärdet kunna läggas till grund för ersältningsberäk­ningen.

Jag räknar med alt presumtionsregeln skall kunna få inflytande på markprisutvecklingen. I vilken omfattning och i vilken grad detta kommer att ske beror emellertid på kommunens markpolilik. I den mån förväntningsvärden även i fortsättningen kommer all påverka fastighets­priserna kan presumtionsregeln leda till all expropriationsersättningen inte ger expropriaten möjlighet atl förvärva en fastighet som är fullt jämförbar med den han tvingas avstå från. Ibland kan etl sådant re­sultat av ersättningsregeln le sig stötande. Jag tänker på sådana fall då expropriationen avser fastighet som har lUl huvudsaklig uppgift alt tjäna som bostad för ägaren. Om en sådan fastighet exproprieras, har ägaren ett berättigat anspråk på alt få en ekonomisk ersättning som ger honom möjlighet atl skaffa en annan fastighet som är i skilda avse­enden jämförlig med den exproprierade. Härvid bör hänsyn tas infe bara till rent ekonomiska faktorer ulan också till sådant som fastig-

Prop. 1971:122

186

hetsägarens intresse av att få bo kvar i sin gamla miljö om del är möjligt. Ersättningen bör vara tillräcklig för alt ge ägaren möjlighet att skaffa en likvärdig ersällningsfaslighel i grannskapet eller på annat håll. 1 del förut berörda exemplet med etl bebyggelseområde som del­vis las i anspråk för cenfrumbebyggelse bör alltså ägaren av en egna-hemsfaslighet som exproprieras för cenlrurabebyggelsen försällas i så­dant ekonomiskt läge alt han kan förvärva en likvärdig bostadsfastighel inom den del av området sora inte skall förändras. Lagen bör innehåUa en uttrycklig garanti härför. Jag föreslår därför en särskUd regel sora garanterar nu åsyftade grupper av fastighetsägare all få den ersättning som behövs för atl de skall kunna skaffa sig en jämförlig fastighet.

Regeln kan lärapligen utforraas efter förebild av de kriterier som en­ligt jordabalken skall vara uppf)'llda för alt bostadsarrende skaU anses föreligga. Den bör gälla i fall då presumtionsregeln i och för sig är tillämpUg samt ta sikte på fastigheter som innehas i hu­vudsakligt syfte all bereda bostad åt ägaren och honom närslående. En sådan forraulering lorde få anses omfatta även del faUet atl ägaren är ett dödsbo och fastigheten används som bostad av den avlidnes närslående. Däreraot blir regeln inle till-lämplig när fastigheten ägs av annan juridisk person och inle heller när syftet med fastighetsinnehavel är all bereda ägaren inkorasler genom uthyrning eller när fastigheten har förvärvats av någon som inle äranar begagna den för egen räkning utan avser all sälja den vidare. En fas­tighet som är tillfälligt uthyrd bör anses omfattad av regeln ora omstän­digheterna lalar för atl ägaren h;ir för avsikt alt sederraera bosätta sig där. Regeln bör gälla inte bara fastighet som tjänar som ägarens per-manenia bostad ulan också fritidshus. Inom regelns tillämpningsområ­de faller i första hand enfamiljshus. Vad beträffar tvåfamiljshus bör dock den omständigheten att den ena lägenheten används för uthyrning inte leda lill all regeln försätts ur tiUämpning. I della som i andra lik­nande fall blir avgörande vad som är del huvudsakliga syftet med fas­tighetsinnehavel.

Som jag förut anfört bör regeln innehålla en uttrycklig garanli för alt ägaren får den ersättning som behövs för atl han skall kunna skaf­fa sig en annan likvärdig fastighet. Ersättningen bör vara sådan att han får ekonomiska möjligheter alt förvärva en bostadsfastighet som med hänsyn lill beskaffenhet, läge och användbarhet är likvärdig med den han måste lärana. Det kan eraeUertid tänkas all de fastigheter som är närmast jämförliga raed exproprialionsfastighelen ligger inora etl område där förändring av bebyggelsen är all vänla, eventuellt inom en nära framtid, och där fastighetsvärdena i betydande grad har påverkats av detla förhållande. I så fall bör jämförelsen i stället inriktas på fastig­heter där några sådana förändringar inte kan förutses.

Den här förordade ersättningsregeln skulle kunna konstrueras sora

Prop. 1971:122

187

en personlig ersältning till fastighetsägaren. För en sådan lösning lalar att rätten tUl ersättning grundas på fastighetsägarens personliga förhål­landen. Emellertid skulle en uppdelning av ersättningen i nu åsyftade fall på löseskiUing och personlig ersättning kunna innebära en nackdel för inteckningshavarna och orsaka osäkerhet för kreditgivningen till den­na typ av bebyggelse. Vidare kompliceras tillärapningen om del i dessa fall blir nödvändigt all göra två värderingar, en med användning av presuralionsregeln och en med lillärapning av den nu diskuterade re­geln. Av dessa skäl har jag funnit det lämpligast all utforma regeln som en jämkningsregel i anslutning tUl presumtionsregeln. Del praktiska resultatet av en sådan konslraklion blir att expropriationsersättningen för fastigheter av den typ del här är fråga om normall kan besläm­mas genora en direkt järaförelse raed kostnaderna för anskaffning av en likvärdig ersättningsfastighet.

Om kommunerna bedriver en fast och konsekvent markpolilik synes de här föreslagna värderingsreglerna, i förening med den utvidgade exproprialionsmöjligheten för komraun, vara ägnade all i fortsättning­en därapa prisstegringen på fastighelsraarknaden, specielll uppkomsten av förväntningsvärden som hänför sig lUl kommande plan eller plan­ändring. En sådan utveckling är, som jag redan tidigare har fram­hållit, i hög grad önskvärd. Vidare får del föreslagna systerael lill följd all koramunerna kan planera den fraratida utbyggnaden ulan all i sarama utsträckning som nu behöva beakta värdeslegringsproblemen. Della bör allmänt sett leda lill bättre planer och dessutom skapa förut­sättningar för atl allraänhelen bereds större insyn och inflytande i fråga om bebyggelseplaneringen.

De nya värderingsreglerna bör alltså kunna få avsevärd praktisk ef­fekt. Jag vill emellerlid betona atl del är svårt alt nu med säkerhet be­döma hur de kommer att verka. Utvecklingen bör följas med uppmärk­samhet. En omprövning bör ske, om del skulle visa sig att effekten i något avseende inte har blivit den avsedda eller om reglerna eljest kan förbättras.

Bestämraelserna om exproprialionsändamålels inverkan blir inle ome­delbart lillärapUga vid värdeslegringsexpropriation. Syf­tet med sådan expropriation är nämligen inte atl marken skall användas för visst ändamål utan atl samhället skall kunna tUlgodogöra sig värde­stegring sora ett företag orsakar på närliggande fastigheter. Värdesleg­ringsexpropriation skall enligl utredningens av raig godtagna förslag la sikte på värdestegring som ännu inte har inträffat. Senast när ansökan ora expropriation görs blir emellerlid del förelag som väntas orsaka värdestegringen känt och senast vid denna tidpunkt kan värdesteg­ringen uppstå. Del behövs bestämraelser som förhindrar att värdesteg­ringen koramer expropriaten lill godo. Del synes mig härvid naturligt all anknyta lill reglerna om exproprialionsändaraålels inverkan på fastig-

Prop. 1971:122

188

helsvärdena. Jag förordar därför all del föreskrivs all dessa regler skall äga motsvarande tillämpning vid värdeslegringsexpropriation när den åt­gärd som grundar expropriationsrätt är sådan alt räll till expropriation för lälbebyggelseändaraål skulle föreligga.

4.3.3. Ersättning för fastighelsintrång. Vid expropriation av del av fastighet skall enligl gällande rätt löseskiUing betalas för del markom­råde som exproprieras. Om återstoden av fastighelen lider skada eller intrång genom exproprialionen eller den exproprierade delens använ­dande, skall delta korapenseras genora särskUd inirångsersällning. Ex­erapel på sådana fall är alt restfastighelen får oläraplig arrondering, atl byggnadsbeståndet blir för storl för den återstående fastighetsdelen eller atl del förelag för vilket expropriation sker medför immissioner som drabbar reslfastigheten. För rätt lill ersältning på grund av immissioner uppställs i motsats lUl vad som gäller enligl railjöskyddslagen inle något krav på atl ölägenheterna skall vaira av särskilt allvarlig art. Om expro­priationen medför såväl nytta som skada för restfastighelen skall in­trångsersättning utgå endast ora skadan eller intrånget överstiger nyttan. Däremot skall någon avräkning av exproprialionsnylta mol löseskilling­en inle förekomma.

Utredningen föreslår all den nuvarande uppdelningen i löseskUling och inirångsersällning vid delexproprialion slopas. I stället förordas att ersältning skall ulgå endast för fastighelsintrång och att denna ersält­ning skall motsvara skillnaden meUan fastighetens raarknadsvärde före expropriationen och restfastighelens marknadsvärde efler denna. En så­dan reglering är enUgt utredningens mening ägnad all underlätta vär­deringen. Den innebär vidare alt vinst som beror på att expropriationen raedför en rationellare fastighetsindelning kommer den exproprierande lill godo. En annan fördel med förslaget är enligl utredningen alt expro­prialionsnylta får avräknas även mot den del av ersättningen sora utgör lösen för det exproprierade området.

Gällande regler ora förelagsskada och förelagsnytta kan enligl utred­ningen ibland verka överraskande. Sora exempel anförs atl expropria­ tion äger rum för att bereda utrymme åt ett förelag som orsakar im­missioner. Ägaren av den fastighet från vUken eu del exproprieras får då full ersättning för ölägenheterna lill följd av immissionerna medan hans granne, som kanske har lika stora olägenheter men inle behövt av­stå någon mark, har betydligt mindre möjligheter alt få ersättning. De sakliga skälen för all ha speciella ersättningsregler för de immissionsfall som förekommer lill behandling i samband med expropriation är enligl utredningen ganska svaga. De från grannelagsrällen hämtade regler som föreslås gälla vid justering av expropriationsfastighetens raarknadsvärde

Prop. 1971:122

189

på grund av expropriationsförelagets inverkan bör därför enligt utred­ningen tillämpas även vid bestämmande av ersättning för fastighels­intrång.

De föreslagna bestämmelserna om delexpropriation tillstyrks eller lämnas ulan erinran av flertalet remissinstanser. De utsätts emellerlid för kraftig kritik från några håll, särskilt från de två domstolar sora har yttrat sig över betänkandet. Dessa pekar på flera situationer där de föreslagna reglerna anses raedföra oacceptabla resultat och de god­tar inte utredningens bedömning all förslagel är ägnat all förenkla er­sättningsberäkningarna.

Enligl min mening innebär utredningens förslag alt vid delexpropria­lion slå samman löseskiUing och ersältning för intrång på restfaslighel lill en post, som skall motsvara skillnaden i marknadsvärde på fastig­heten före och efter expropriationen, klara fördelar. Regeln överens­stämmer väl med principen all exproprialionsersällningen skall mot­svara den förraögenhelsrainskning sora drabbar expropriaten lUl följd av exproprialionen. Nuvarande besläramelser, som innebär atl expro-priationsnylla får avräknas bara mol den särskilda inlrångsersätlningen, leder däremot lill överkompensation i sådana fall då nyttan överstiger denna ersättning. Den föreslagna regeln kan troligen medföra all er­sättningarna kommer all växla i högre grad än raed nuvarande regler beroende på expropriationens inverkan på restfastighelens värde. Jag kan inle se alt detla inger några betänkligheter, och jag förordar all ut­redningsförslaget i denna del läggs lill grund för lagstiftning.

Det kan givetvis ibland, t. ex. när del exproprierade området utgör endasl en ringa del av hela fastighelen, vara svårt att påvisa någon skill­nad i marknadsvärde mellan den odelade fastigheten och reslfastighe­ten. Som regel lorde man dock med fog kunna räkna med all en viss skillnad föreligger åtminstone såtillvida att en köpare inte skulle vara beredd atl avstå från någon del av fasligheten utan reduktion av priset. Mol bakgrund härav synes det motiverat all i sådana fall döma ul er­sättning bestämd exempelvis lill visst belopp per m. I andra fall kan del förhålla sig så att det exproprierade området har ell självständigt mark­nadsvärde och att exproprialionen inle i och för sig påverkar restfastig­helens värde. Detta kan ofta vara förhållandel exempelvis vid expropria­tion av skogsmark. I en sådan sUualion bör man kunna ulgå från alt skillnaden i marknadsvärde före och efler exproprialionen överensstära­raer raed värdet på den avstådda raarken och det är då tillräckligt atl fastställa della värde. De av vissa reraissinstanser uttalade farhågorna för all förslagel skulle leda lill stora koraplikalioner i värderingsförfa­randet järafört med nuvarande ordning synes raig betydligt överdrivna.

Sora utredningen påpekar innebär förslagel alt rationaliseringsvinster i förra av exempelvis förbättrad fastighetsindelning, som beror enbart

Prop.1971:122

190

på expropriationen, kommer den exproprierande till godo. Detta synes väl motiverat med hänsyn till att ändamålet med en expropriation är atl tillgodose viktiga allmänna intressen. Vid remissbehandlingen har emellertid gjorts gällande alt en sådan konsekvens är otUlfredsstäUande när den exproprierande är en enskild part. Sora exerapel har härvid nämnts alt den markägare sora innehar del av en lorat och får rält atl lösa in övriga tomtdelar skulle få tUlgodogöra sig hela vinsten av den nya fastighetsindelningen. Kritiken på denna punkt synes mig emellertid bygga på en felaktig uppfattning om den föreslagna regelns innebörd. I etl fall av åsyftad typ uppkommer värdeökningen redan före inlös­ningen, nämligen genom lomlindelningen. Om för all anknyta till ell av exproprialionsdoraslolen i Slockholra anfört exerapel två tom­ter, A och B, med en areal av resp. 760 och 520 m, görs till föremål för ny loratindelning, sora innebär all 40 m- las från B och jämte hela A delas så atl två nya tomter ora vardera 400 ra bUdas, kommer B:s värde därefter alt utgöras dels av värdet på den resterande tomten, 480 m, och dels av del värde orarådet om 40 ra- representerar sora del av den nybildade tomten. Om ägaren lill A löser in della område skall aUlså ersättningen beslämmas lill sistnämnda värde, vilket innebär all även B:s ägare kommer alt tillgodoföras en del av den rationaliserings­vinst som uppkommer genora den nya loralindelningen.

Sora remissinstanserna har påpekat bör beslämraelsen i 8 kap. 5 § fastighelsbildningslagen samordnas raed de föreslagna nya reglerna ora beräkning av expropriationsersältning vid delexpropriation. Jag åler­koraraer lill denna fråga i specialmotiveringen.

En sammanställning av de fijreslagna bestämmelserna om ersält­ningsberäkningen vid delexproprialion med reglerna om expropriations­ändamålets inverkan vid fastställande av marknadsvärdet leder lill alt jämförelsen i princip skall ske mellan å ena sidan hela fastighetens marknadsvärde före expropriationen med bortseende från expropria­lionsändamålels inverkan och å andra sidan restfastighelens värde ef­ter expropriationen, varvid hänsyn las även till denna inverkan. Har inverkan av expropriationen gått i positiv riktning kan denna jämfö­relse leda lill atl någon skada över huvud laget inle har uppkommit för expropriaten. I så fall skall ingen ersättning utgå. Detta synes raig inte inge några betänklighele:r. Ora expropriaten inle har drabbats av någon förraögenhelsrainskning har han nämligen inte heller något berättigat anspråk på ekonomisk ersättning. Visserligen kan det göras gällande all expropriaten kan komma i ell särare läge än andra mark­ägare, vilka får åtnjuta vinsterna av exproprialionsföretaget ulan all behöva betala något vederlag. Detla synes mig dock inle utgöra till­räckligt skäl för atl utforma reglerna ora expropriationsersältning så all även expropriaten får motsvarande förmån. F. ö. lorde de före­slagna reglerna om värdeslegringsexpropriation öppna vissa möjlighe-

Prop. 1971:122

191

ler all dra in de vinster som exproprialionsförelagel lUlför övriga mark­ägare.

I delta sammanhang vill jag kort beröra frågan om tillämpningen vid delexproprialion av den särsldlda presurationsregel sora jag tidigare har föreslagit för fall av tälbebyggelseexpropriation. Denna regel inne­bär all man vid beräkningen av värdet på fastigheten före expropria­tionen under vissa förutsättningar skall bortse från värdeökning som har inträffat under de senaste tio åren. När det gäller all bestämma restfastighelens värde skall emellertid denna värdeökning i princip med­räknas. Härvid måste emeUertid beaktas all exproprialionen kan ha in­neburit att ell övervärde som avser den odelade fastighelen har redu­cerats eller helt fallit bort såvitt avser restfastighelen. Av expropriatio­nens omfallning kan t. ex. slutas all tätbebyggelse för överskådlig lid eller för all fraratid inle koraraer all lokaliseras till restfastighe­len. Genom domen i expropriationsmålel kan vidare ha blivit klarlagt all ägaren inle har räll lill kompensation för övervärdet i händelse av expropriation. Endast ora del slår klart all ägaren verkligen koramer atl kunna tillgodogöra sig övervärdet kan man med säkerhet räkna med atl delta fortfarande finns kvar i den del av fastighelen som ägaren får be­hålla.

Jag delar utredningens uppfattning alt det inle är motiverat att låta immissionsskador från exproprialionsföretaget påverka ersättningen i andra fall än då rätt till ersättning för sådana skador föreligger enligt reglerna i mUjöskyddslagen. De av utredningen föreslagna bestämmel-sena leder lill sådant resultat och synes därför lämpliga. I likhet med utredningen anser jag det också motiverat atl tillämpa motsvarande regler då exproprialionsförelagel har en positiv inverkan på markvär­dena. Vid tolkningen av bestäraraelserna härom får raan söka ledning i de principer som har utbildats inom grannelagsrällen för skadefall.

I enUghel med vad som lorde vara gällande räll bör man även ulan speciella regler vid lillärapningen av reglerna om delexpropriation inte vara strikt bunden av den gällande fastighetsindelningen. Om flera fas­ligheter tUlsararaans bildar en ekonomisk enhet, t. ex, en beslående brukningsenhet, bör man vid prövningen ulgå från denna enhet. Mot­svarande gäller om en del av en regislerfaslighel utgör en självständig ekonomisk enhet. Det lorde i allmänhet inte möta några svårigheter alt avgöra vad som är en ekonomisk enhet. Undanlagsvis kan det vara motiverat att behandla en fastighet som en självständig enhet vid be­stämmande av expropriationsersältning trots all den ingår i en ekono­misk enhet. Delta gäller fraraför allt om fastighelen är särintecknad och inteckningshavaren skulle kunna lida skada om delexpropriationsreglerna tillämpades.

Utredningen uppehåller sig i anslutning till reglerna ora fastighels­intrång något vid frågan ora rättighetsexproprialion. Upp-

Prop. 1971:122

192

låtelse av en rättighet genom expropriation kan enligt utredningen i vär­deringshänseende helt jämställas med expropriation av del av fastig-hel. Om exproprialionen har till ändamål all bringa en befintlig rät­tighet att upphöra bör raan skilja på olika fall. Om rättigheten är knuten tUI innehavet av en viss fastighet bör ersättningen motsvara del intrång i den härskande faslighetens värde som exproprialionen medför. I andra fall bör rättigheten jämställas raed äganderätt till fas­tighet och ersättning vid totalexpropriation aUtså ulgå sora löseskUling eller ora rättigheten bara delvis exproprieras som intrångsersätt­ning. Jag kan för egen del ansluta mig lill vad utredningen sålunda har anfört.

4.3.4. Annan ersättning. Genora löseskiUing och intrångsersättning kompenseras expropriaten för förmögenhelsförlust genom avstående av den fasta egendom som frånhänds honora genora expropriationen och genora värdeminskning på fastighetsdel som blir kvar i hans ägo. Expropriationen kan emellertid medföra även annan skada. Som exem­pel kan nämnas att expropriaten får kostnader för flyttning till annan fastighet eller all en av honom driven rörelse raåste läggas ner. Också sådana skador skall ersättas i samband med expropriation. Ersättning utgår dock bara för ekonomisk skada. Affektionsvärden och liknande kompenseras alltså inle.

Utredningens förslag innebär i princip inle någon ändring i förhål­lande till vad som sålunda gäller. Förslaget har i stort sett godtagits av remissinstanserna och inle heller jag har något att erinra mot del i sak. iag förordar därför all gällande regler bibehåUs i denna del.

I betänkandet diskuterar utredningen vissa speciella värderingspro­blem, och i en vid betänkandet fogad promemoria belyser ett par av utredningens experter frågor om värdering av rörelser. För egen del anser jag mig inte ha anledning all gå närmare in på hur värderingen bör ske i olika tänkta situationer. Sora exproprialionsdomslolen i Stock­holm har påpekat blir värderingen i del enskUda fallel i hög grad be­roende av vUket material parterna för in i processen. Syftet med er­sättningen skall även här vara att ge expropriaten möjlighet alt bibehålla det ekonomiska läge som skulle ha förelegal om någon expropriation inte hade ägt rum. Vid tillämpningen av ersättningsreglerna synes det naturligt all anknyta till vad som gäller i skadeslåndsrätlen. Detla inne­bär bl. a. all det måste föreligga adekvat orsakssammanhang raellan exproprialionen och skadan. I allraänhel skall någon ersältning inte ulgå ora skadan skulle ha inträffat även om expropriation inle hade korarait till stånd. I speciella situationer kan dock, sora Svea hovrätt har påpe­kat, gällande regler ora konkurrerande skadeorsaker leda lill en annan bedömning. Vid prövning av ersättningsfrågan bör vidare hänsyn las till åtgärder som den exproprierande har vidtagit för atl minska skadan och

Prop. 1971:122

193

till de krav som rimligen har kunnat ställas på expropriaten i detla hän­seende.

Utredningen föreslår sora beteckning för den nu behandlade typen av ersättning uttrycket personlig ersättning. Denna beteckning synes mig emellertid kunna föranleda missförstånd rörande den typ av skador som skall ersättas. Jag anser därför inte alt den bör användas i lagtexten.

4.3.5. Kompensationsreglerna i BL. Vid inlösen av mark enligt BL skall på grund av den allmänna hänvisningen i 137 § i princip ersätt­ningsreglerna i ExL tUlämpas. För vissa fall av inlösen modifieras eraeUertid dessa regler genom bestäraraelser i BL om kompensation för s. k. planskada. Sora huvudprincip gäller atl en raarkägare inle har rält lill ersättning för att han av gällande plan förhindras att an­vända sin mark på det sätt som skulle vara raest lönsaral. Detta an­ses följa av 5 § BL, enligt vilken det för rätt lill tätbebyggelse förut­sätts all marken vid planläggning har prövats från allmän synputikl lärapad for detta ändaraål. Från den angivna huvudprincipen finns vissa undantag. Om en planändring medför all fastighetsägaren inte kan använda sin mark annat än på sätt som slår i uppenbart missför­hållande till markens tidigare värde kan koraraunen vara skyldig atl lösa in raarken eller att betala ersättning för den uppkorana skadan. Inlösenskyldighet gäller i huvudsak i fall då raarken över huvud tagel inle får användas för enskilt bebyggande. Som exempel kan näranas alt den har avselts för gala, park, allmän byggnad e. d. Ersättnings­rätt föreligger då bebyggelseförbudet visserligen inle är totalt raen ändå raycket ingripande. Vid byggnadsplan kan aldrig någon uilösenplikt korama i fråga, vilket sammanhänger med atl det inle är komraunen som har ansvaret för genomförandet av sådan plan. Däremot kan i vissa fall markägare ha rätt till ekonomisk ersältning för skada genom planen.

Den ersättning som skall utgå till markägaren vid tillämpning av de nu berörda kompensationsreglerna bestäms efler raarkens tidigare värde, dvs. värdet före planläggningen. Detla mnebär för inlösenfallen atl värderingen skall hänföras till en tidigare lidpunkt än som följer av ExL. Härvid uppkommer frågan om ersättningen skall innefatta även sådana förväntningsvärden som förelåg vid denna tid­punkt, dvs. värden som berodde på att man räknade med all marken efler planläggningen skulle kunna användas på elt mera lönsamt sätt än tidigare. Gällande rält på denna punkt är inte helt klar. Enligt ut­redningen lorde frågan bedömas olika i skilda typfall. Är marken av- sedd för allmän byggnad torde den uppskattas lill sararaa värde som mark för enskilt bebyggande med raotsvarande byggnadsrält. Är den avsedd för annat allmänt ändamål torde tidigare förväntningsvärden beaktas när det är fråga om gatumark, mindre parker och andra be-

7    Riksdagen 1971.1 saml. Nr 122

Prop. 1971:122

194

gränsade områden, sora så att säga ingår i tätbebyggelsen, men inte då det gäller större samraanhängande arealer som frUuftsområden och flygplatser.

De gällande kompensationsreglerna måste enUgt utredningen beteck­nas sora liberala mot markägarna bl. a. eftersom ersältning i vissa fall utgår för förväntningsvärden sorn har fallit bort genom planläggningen. Utredningen anser att della inle kan undgå all väcka kritik och fram­håller all den skada sora ersätts ;ir orsakad inte av expropriationen ulan av planläggningen och att en markägare rimligen raåste kunna föratse alt inte all mark inom planområdel kan avses för enskUt bebyggande. Den omständigheten att ägaren kan h;i förvärvat marken lill ett högre pris än han skulle ha gjorl om man inle hade haft anledning alt räkna med tät­bebyggelse på platsen medför inte att det är givet att detla pris skall ersättas vid inlösen. Det är nämligen en allmän expropriationsrättslig princip alt expropriaten inte har någon obetingad räll all få ersättning för sin anskaffningskostnad. Utredningen framhåller också att det inte är något allmänt intresse alt underblåsa spekulation i markvärden före planläggningen ulan alt del tvärtom är angeläget alt såvitt möjligt hålla spekulationsinlressena tillbaka. Av nu angivna skäl anser utredningen att de gällande reglerna bör ändras. I de fall kompensationsreglema avser, dvs. då planen har lett lill verkligt betydande skada för raarkägaren, bör denne enligt utredningen korapenseras för den förlusl sora han gör när marken inle längre kan användas; på det sätl som förut har varit lillålel. Däremot bör han inle ha ersättning för värden sora berott på för­väntningar på planen vilka inte har infriats genora planläggningen. Ut­redningen föreslår därför alt kompensationsreglema ändras så atl er­sättning lämnas efler det marknadsvärde sora fastigheten skulle ha hafl ora planen inle hade medfört några andra inskränkningar i fråga om markanvändningen än dem som tidigare förelåg. Ersättningen skall alltså motsvara minskningen i fastighetens värde vid förut lillålel användnings­sätt. Ora ersättningsreglerna reformeras på della sätt anses även förat­sättningarna för inlösen böra förtydligas. Utredningen föreslår därför att inlösenskyldighel skall föreligga om marken till följd av den nya pla­nen inte kan användas annat än på sätt som slår i uppenbart missförhål­lande tUl dess värde vid förut tillåtet användningssätt. De angivna vär­deringsprinciperna blir enligl ulre;dningen självfaUet att beakta också när ersättning skall besläramas enligt annan lagstiftning, exerapelvis vid ex­propriation av galuraark enligl ,\ExL. Ändringarna i BL anses vidare böra föranleda motsvarande jäm;kning av likartade bestämmelser i an­nan lagstiftning. Utredningen.har dock inle anselt det ankomma på den all utarbela förslag i dessa delar.

Utredningens förslag har fåll; ett blandat mottagande vid remiss­behandlingen. Några remissinstanser är klart positiva, men från flera håll fraraförs raer eller raindre stark kritik mol förslagel. Bygglagulred-

Prop. 1971:122

195

ningen anser del olämpligt alt ändra kompensationsreglerna nu, några år innan förslag tUl ny lagstiftning på byggnadsområdet kan läggas frara.

Utredningens kritik mot de f. n. tUlämpade reglerna om kompen­sation för planskada har enligt min mening åtskilligt fog för sig. Reg­lernas innebörd är oklar och behandlingen av förväntningsvärden växlar på ett sätt som från fastighetsägarnas synpunkt måste te sig inkonsekvenl. Den allvarligaste invändningen är emeUertid att ersätt­ning för förväntningsvärden över huvud tagel utgår när planen inne­bär att förväntningarna inte har blivit realiserade. Detta bidrar till att stimulera markvärdestegringar i tätortsområdena. En sådan utveck­ling bör som jag tidigare har framhållit raotverkas.

Kritik har dock riktats mot utredningens förslag till lösning av pro­bleraet. Förslaget kan innebära att värderingen i vart fall övergångsvis måste bygga på orealistiska förutsättningar. Vidare leder förslaget till större olikställighet mellan skilda markägare inora planområdet än f. n. Utredningen har därför funnit sig föranlåten att införa ell särskilt värde­utj ämningsinstitut, som utsatts för kritik vid remissbehandlingen. Denna kritik talar enligt min mening för att de föreslagna bestämmelsema om kompensation och värdeuljämning måste ytterligare ses över. Härtill kommer att det med hänsyn till den pågående översynen av byggnads­lagstiftningen är olämpUgl att nu vidta några ändringar i gällande reg­ler. Jag har därför stannat för all nu inle föreslå några ändringar i BL:s korapensalionsregler. Jag förulsäller alt bygglagutredningen i sitt fort­satta arbete beaktar de synpunkter sora har framkommit.

Jag har tidigare föreslagit att reglerna i ExL om exproprialionsända­målels inverkan på fastighetsvärdena skall kompletteras med en sär­skild bestämmelse enligt vilken vid expropriation för lälbebyggelseän­damål all värdestegring på fastigheten under de senaste tio åren före expropriationsansökan skaU anses hänförlig tUl expropriationsändamå­lel och sålunda frånräknas vid uppskattningen av fastighetens värde före exproprialionen, såvida det inte blir utrett alt värdestegringen be­ror på annat än förväntningar ora ändring i det tillåtna användnings­sättet. Denna regel bör gälla även vid inlösen enligt BL. Sådan inlösen sker ju regelmässigt för all genomföra tätbebyggelse. De fall av komrau­nal inlösen som enligt vad jag tidigare föreslagit skall finnas kvar i BL avser inlösen i samband raed plangenomförande. I dessa fall behövs inte Kungl. Maj:Is lillslånd. Presumlionstidpunklen bör därför förläg­gas tio år före talans väckande. Förslaget innebär alt enhetliga regler koraraer alt gälla för värderingen vid tälbebyggelseexpropriation enligt ExL och vid inlösen enligt BL. Eftersom ell viktigt motiv för den sär­skilda värderingsregeln är all värdestegring sora beror på insatser från samhällets sida bör komma delta tUl godo bör regeln vara tillämplig bara när marken inlöses av kommun.

Prop. 1971:122

196

Sammanfattningsvis förordar jag atl de särskilda värderingsprinciper som har utbUdals på grundval av BL:s korapensalionsregler bibehålls i avvaktan på resultatet av den pågående översynen av BL men att den speciella värderingsregeln i ExL för faU av expropriation för lälbe­byggelseändaraål görs tillämplig även när koraraun löser mark en­ligt BL. Genom en sådan ordning lorde de mest påtagliga olägen­heter som är förenade raed del nuvarande systerael undanröjas. Jag anser det med milt förslag inle nödvändigt att ändra reglerna om de förutsättningar under vilka komraun skall vara inlösenskyldig eller raarkägaren berättigad till ekonomisk ersättning för planskada. Ulan särskild föreskrift torde få anses gälla att man vid uppskattningen av sådan skada måste ta hänsyn lill de regler som gäller beträffande er­sältningsberäkningen vid inlösen. Även i sådana fall bör alltså markens värde före planläggningen beräknas med bortseende från sådan värde­stegring som skall frånräknas vid bestäraraande av inlösenersällning.

4.3.6. Värdeutjämningsexpropriation. Utredningens förslag ora änd­ring i BL medför att raark avsedd för allraänna ändaraål betalas rela­tivt lågt. Närmare bestämt ersätts bara del värde som raarken har om den för all framtid används för sararaa ändamål som förut eller för annat ändaraål som är förenligt med tidigare gällande bestämmelser. Härigenom skärps den olikslällighet som planläggningen medför rael­lan ägare av mark som vid planläggning läggs ut lill tomter och ägare av mark som läggs ut för allmänt ändaraål. Della anser utredningen inte rättvist, utan en utjämning mellan dessa grapper av markägare bör komma lill slånd. Med hänsyn till alt de föreslagna värderings­reglerna är ägnade all avsevärt underlätta och förbUliga framför allt för kommunerna att förvärva mark för allraänna ändaraål inom ny-planlagda oraråden anser utredningen det inle oskäligt att kommuner­na medverkar till en sådan utjämnmg.

Mot bakgrund härav föreslår utredningen att kommunen och mark­ägarna får en Örasesidig rätt atf inom viss tid efter den dag då detalj­plan första gången faststäUts för elt område påyrka inlösen efler elt genomsnittspris för området. Om en markägare anser att han har fått för mycket mark för allraänna ändamål på sin lott, skall han kunna påfordra alt kommunen löser all hans mark efter genomsnittsvärdet. Kommunen kan å sin sida väcka talan mot markägare som har fått huvudsakligen tomtmark med yrkande att få lösa denne markägares innehav inom planorarådet tiU genomsnittsvärdet. Ett sådant syslera värdeutjämningsexpropriation medför enligt utredningen tre väsentiiga fördelar. Alla raarkägare blir lika behandlade, spekulation i raarkvärdeslegringsvinster försviiras och själva planläggningen frigörs från ovidkommande hänsyn. Det genomsnittliga markvärde till vilket inlösen skall kunna äga rum bör enligl utredningen i princip motsvara

Prop. 1971:122

197

planområdels totala värde för tälbebyggelseändamål fördelat lika per kvadratmeter mark inom området. Värdet bestäms på grundval av den bebyggelserätt som faktiskt föreligger enligt den fastställda planen, dvs. utjämningen verkställs med hänsyn tUl det värde marken har ome­delbart efler planläggningen.

För alt det föreslagna systemet inte skall leda tUl ett stort antal pro­cesser föreslås att komraunen eUer enskild sakägare redan före plan­faslslällelsen skall kunna med bindande verkan avslå från sin rätt alt påfordra inlösen. Utredningen räknar med alt detta skall leda lill att kommunerna i god lid innan en plan antas träffar avlal med mark­ägarna ora en läraplig reglering i ekonomiskt hänseende.

Vid värdebestämningen skall i princip hänsyn inle tas till ora raark­beskaffenhelen gör vissa områden mera lämpade för bebyggelseända­mål än andra. Undanlag anses dock böra göras för vissa extrema fall, t. ex. då det är fråga om vattenområden vUka för framtiden skall bi­behållas som sådana. Enligt utredningen finns det vidare inle anled­ning all särskilt beakta de plus- eller minusvärden som är förenade med byggnader och andra anläggningar inom planorarådet. Den re­geln anses dock inte heller kunna gälla undantagslöst. Om en bygg­nad eller annan anläggning har sådant värde alt det inle framstår sora lönande alt skaffa bort den för att genomföra nybebyggelse i enlighet med planen, bör ägaren inte vara skyldig all avslå raarken för del genorasnillsvärde sora tiUärapas vid uljämningsförfarandel. Även i sådana fall bör visst eller vissa markområden inora planen därför kunna uteslutas. Med hänsyn till dessa och andra speciella situationer anser utredningen det angelägel att reglerna ora undantagan­de av områden från värdeutjämningsexpropriation får en avfattning som ger domstolen tillräckliga möjligheter alt laga efter lägligheten i syfle all undgå oskäliga resultat.

Slutligen bör nämnas att förslagel innebär alt kommunen måste välja mellan att utverka förordnande enligt 70, 73 eller 113 § BL om skyldighet för ägare av större markområden alt avslå eller upp­låta galor ra. m. i samband med planfaslslällelsen eller alt tillämpa värdeutjämningsexpropriation. Markområden vUka tillhör någon som har ålagts särskilda förpliktelser med slöd av de nämnda paragraferna undantas nämligen generellt från bestämmelserna ora värdeutjämnings­expropriation.

Bland remissinstansema är del en allmän uppfattning att syftet med utredningens förslag om värdeutjämningsexpropriation är gott efter­som det behövs regler för att upphäva den olikställighet som raed de av utredningen föreslagna ändringarna i BL uppslår raellan ägare av tomtmark och ägare av mark sora avsetts för allraänna ändaraål. Det förslag som utredningen har lagt fram för att tillgodose delta syfle anses emellerlid på grund av de betydande nackdelar som är förenade med

Prop. 1971:122

198

dess tekniska konstruktion inle kunna läggas lill grand för lagstiftning.

Flera av de kritiska reraissinslanserna anger vissa riktlinjer efter vilka problemet med värdeutjämning borde kunna lösas. Elt förslag är alt ut-järaningsinstilulet utforraas sora ett skifte mellan ägarna till de fastig­heter som ingår i planområdet. Några remissinstanser anser att det bör övervägas om inte frågan kan lösas genom lagstiftning om saraexploa­tering. En utväg sora anvisas i vissa yttranden är all vidga tillärapnings­orarådet för reglerna i 70 och 113 §§ BL. Elt sätt alt undvika vissa ölä­genheter med förslaget skulle vara att bestäraraa ersättningen med ut­gångspunkt i markens värde före planläggningen, dvs. före offentlig­görandet av det första planförslagel. På det sättet skulle det allmänna också kunna tillföras viss del av den värdeslegringsvinsl som uppkom­mer enbart genom planläggningen.

Remisskritiken ger enligt rain mening vid handen alt utredningens för­slag är behäftat med brister. En grundläggande svaghet synes vara alt det bygger på atl utjämningen skall åstadkommas genom alt komraunen löser in marken, faslän det är fråga om mark som koraraunen inle öns­kar förvärva. Utredningens antagande att ölägenheterna härav prak­tiskt sett är sraå därför alt det skulle vara möjligt alt träffa uppgörel­ser med alla raarkägare före planläggningen synes vUa på alltför osäker grand.

Myckel talar för alt det behövs ett värdeutjäraningsinstilul i saraband raed planläggning. Det finns emellertid enhgt min mening anledning överväga om inte frågan bör lösas efler andra vägar än dem utredning­en har följt. I vissa remissyttranden har antytts olika raöjligheler tUl en lösning. Frågan är eraeUertid komplicerad och kan inle bedöraas på det underlag som nu finns tillgängligt utan kräver ytterligare utredning. Den har också nära saraband med de frågor som prövas av bygglagut­redningen. Jag anser mig därför inle böra lägga fram något förslag tUl värdeuljämningsregler i detla sararaanhang.

4.3.7. Följdändringar i annan lagstiftning. Utöver ändringarna i ExL och BL bör sora följd av den ändrade utformningen av värderingsreg­lerna vissa justeringar företas i den nya fastighelsbildningslagen. Även lagen (1970: 940) om förvallning av kyrklig jord, vilken träder i kraft den 1 januari 1972, innehåller i 24 § andra stycket en värderingsregel som ansluter lill nuvarande lydelse av 7 § ExL. Bestämmelsen motsva­rar 2 § andra stycket lagen (1927: 1) angående tUlstånd till försäljning av kyrklig jord i vissa fall samt tUl upplåtelse av sådan jord under torat­rält, vilken lag gäller tUl utgången av år 1971. Den ändrade lydelsen av ExL aktualiserar frågan om ändring i den nu näranda regeln. Denna är emellertid av kyrkolags natur och en ändring kräver alltså kyrkoraö­tels medverkan. Med hänsyn härtill torde frågan få anslå tills vidare.

Prop. 1971:122

199

5. Sammanfattning av förslagen

Sammanfattningsvis innebär de ändringar i expropriationslagstift­ningen som jag nu har förordai följande.

Beträffande expropriation för lälbebyggelseända-m å 1 föreslås atl reglerna utformas så alt de möjliggör en aktiv kom­munal markpolilik. Två synpunkter har därvid varit vägledande. Den ena är alt kommun i princip skall ha företrädesrätt tiU all raark sora behövs för lälbebyggelseålgärder och den andra all koramunen skall ha raöjlighet alt förvärva raarken på etl tidigt stadiura. Koraraunerna föreslås i enlighet härmed få räll till expropriation för att få möjlighet atl förfoga över raark som med hänsyn till den framtida utvecklingen krävs för tätbebyggelse eUer därmed sammanhängande anordning.

Den föreslagna regeln gäller såväl obebyggd som redan tätbebyggd mark. När del gäller del senare slaget av mark föreslås dock den be­gränsningen atl expropriation får ske endasl om del med skäl kan an­tas att marken inom överskådlig lid, varmed i huvudsak avses tider upp lill 20 år, komraer atl beröras av byggnads- eller anläggningsålgärd som är av väsentlig betydelse från allmän synpunkt. För att under­stryka betydelsen av tomträllsinstilutel anges särskilt i för­slagel alt expropriation kan ske för atl ge kommun möjlighet all upp­låta mark med tomträtt.

Värdeslegringsexpropriation är en ny exproprialions­grund som föreslås införd. I fall då staten eller kommun avser att inom visst område ulföra sådana byggnads- eller anläggningsålgärder som kan föranleda expropriation enligt expropriationslagen skall egendom i om­rådets omedelbara närhet kunna exproprieras. En förulsällning härför är att de planerade byggnads- eller anläggningsåtgärderna medför vä­sentligt ökat värde för egendomen i fråga eller annars avsevärt ökar möjUgheterna aft utnyttja egendomen.

Bestämmelserna om expropriation för lälbebyggelseändamål och om värdeslegringsexpropriation blir enligt förslaget så vidsträckta att de helt läcker de nuvarande bestämmelserna om zonexpropriation och toml­expropriation i 44 och 45 §§ byggnadslagen. Dessa besläramelser före­slås därför bli upphävda. Med avseende på exproprialionsändamålen innebär förslaget slutligen atl nuvarande regler i byggnadslagen ora expropriation till skydd för äldre bebyggelse som del av historiska eller kulturhistoriska skäl är angeläget att hålla i värdigt skick överförs till exproprialionsl agen.

Ersättningsreglerna är utforraade utifrån grandsalsen atl å ena sidan ingen bör drabbas av ekonoraisk förlust på grund av att hans egendom las i anspråk genom expropriation raen atl å andra si­dan den exproprierande har ett befogat anspråk att inle behöva betala ersättning för sådana värden som tiUskapas genom hans egna insatser.

Prop. 1971:122

200

Med denna utgångspunkt föresliis regler i syfle all dämpa markvärde­stegringen och att hindra att den exproprierande vid expropriation för tälbebyggelseändamål skall behöva ersätta värden sora har uppstått tUl följd av sarahällets egna insatsei: och har samband med tätbebyggelse-Utvecklingen.

Utgångspunkten i förslaget är att för fastighet som exproprieras skall erläggas en löseskiUing raotsva;rande faslighetens marknadsvärde vid tiden för expropriationsmålets avgörande med de begränsningar sora kan följa av de särskilda reglema om förebyggande av markvärdesteg­ring. När del av fastighet exproprieras, besläras ersättningen, kallad intrångsersättning, tUl skUlnaden i marknadsvärde före och efler ex­proprialionen. När det gäller marknadsvärdet framhålls atl komraunala köp och försäljningar tillhör den normala marknadsbilden i lälbebyg­gelseregioner och att koraraunens inflytande på prisnivån bör slå ige­nora vid bestämmandet av expropriationsersättningen.

I bevishänseende föreslås atl s;amma principer skall gälla som i ska­deståndsrätlsliga mål. Härigenom förhindras atl bevisbördan som ofta nu är fallel läggs ensidigt på den exproprierande.

Vid värderingen skall gälla den allmänna regeln alt om det förelag, för vars genomförande expropriationen äger rura, har raedfört inver­kan av någon betydelse på värdet av den faslighet sora skall exproprie­ras så skaU ersättningen beslämmas med hänsyn till det värde fastigheten skulle ha hafl ulan sådan inverkan.

När del gäller expropriation för lälbebyggelseändaraål föreslås vissa ytterligare värderingsregler, vilka utgör en principiellt raycket bety­delsefull nyhet i förslaget och har till syfte just atl förebygga oförtjänt markvärdestegring. Reglerna avser all hindra alt samhället vid expro­priation som sker för atl genomföra tätbebyggelse eller för alt utveckla sådan bebyggelse skall behöva betala ersättning för marken med belopp som innefattar sådan värdestegring som beror på samhällets egna insat­ser i saraband med lälbebyggelseulvecklingen. Problemet atl skilja den värdestegring som sålunda inle bör ersättas från sådan värdeökning som saknar samband med den väntade tälbebyggelseulvecklingen före­slås löst genom en presurationsregel. Enligl denna skall den ökning av fastighetens värde som ägt rum under tiden från tio år före ansök­ningen ora expropriation dock högst feralon år före talans väckande vid domstol och på grund av en övergångsbeslämraelse ej i något fall tidigare än från den 1 juli 1971 anses bero på exproprialionsföre­taget och alltså inle ersättas, ora det inte blir utrett att värdestegringen beror på annat än förväntningar om ändring i fastighetens lUlålna an­vändningssätt. Regeln tillgodoser markägarens berättigade intresse efter­som ersättning utgår ora utredningen ger vid handen att raarkvärde­slegringen helt eUer delvis saknar samband raed den komraande änd­rade raarkanvändningen. Värderingen skall ske under beaktande av

Prop. 1971:122

201

fastighetens skick när ersättningsfrågan avgörs. Har stadsplan eller bygg­nadsplan fastställts under tid då presumtionsregeln är tillämplig. men före ansökan ora expropriation skall regeln tUlärapas endasl på värde­stegring som ägt mm efler planfaslslällelsen.

Presuralionsregeln är så utforraad att den i aUraänhet skall ge faslig-hetsägaren raöjlighet att för exproprialionsersällningen förvärva annan järaförlig faslighet, under förutsättning alt förvärvet sker inora ett så­dant oraråde där någon förändrad raarkanvändning inle kan förväntas inora överskådlig lid. För vissa typer av fastigheter har det eraeUertid ansetts motiverat alt ge en regel som innefattar en uttrycklig garanli för en ersättning sora gör det raöjligt för ägaren all skaffa sig en likvärdig ersättningsfastighet. Garantin gäller fastighet som innehas i huvudsak­ligt syfle att bereda bostad åt ägaren och honom närstående, dvs. som regel en- eller tvåfamiljshus.

Ora koramunerna bedriver en fast och konsekvent raarkpolitik bör de föreslagna ändringarna beträffande värderingsreglerna och expro-prialionsraöjlighelerna kunna därapa prisstegringarna på fastighels­raarknaden. Förslaget raöjUggör en öppnare bebyggelseplanering efler­sora värdestegringsprobleraen inte behöver beaktas i sararaa utsträckning sora nu.

6. Lagförslag

I enlighet med det anförda har inom justitiedepartementet upprättals förslag lill

1)

lag ora ändring i lagen (1917: 189) ora expropriation,

2)

lag om ändring i byggnadslagen (1947: 385),

3)

lag om ändring i fastighetsbildningslagen (1970: 988). Beträffande förslaget vid 2 har särskilt samråd ägt mm med chefen

för civildepartementet.

Förslagen torde få fogas till stalsrådsprotokollel i delta ärende som bilaga 2.

1. Specialmotivering

7.1. Förslaget till lag om ändring i expropriationslagen

1§ Föredraganden. Bestämraelserna i 1 § första stycket 12 ora expro­priation av historisk bebyggelse m. ra. och 16 om expropriation för läl­bebyggelseändamål har ändrats i enlighet raed de överväganden sora jag har redovisat i den allraänna motiveringen. Vidare har införts regler ora värdestegringsexpropriation. Med hänsyn till den specieUa karaklä-

7t   Riksdagen 1971.1 saml. Nr 122

Prop. 1971:122

202

ren hos denna exproprialionsgrund kan den inle infogas som en punkt i paragrafens första stycke. I stället har reglerna härom tagils upp i elt nytt sista stycke i paragrafen.

Expropriation får enligt första styckel inle ske av kronans mark. Så­dan mark får således inle exproprieras för lälbebyggelseändaraål. Där­emot finns motsvarande undantag inte beträffande värdestegringsexpro­priation. Denna olikhet finns redan nu i förhållandel meUan ExL och BL. Den lorde emellertid inle vara av särskilt stor betydelse därigenom att det finns ett särskilt förfarande att tillgå enligt kungörelsen (1967: 878) ora förfarandet vid kommuns förvärv av statiig mark för samhälls­byggnadsändamål. Frågan koramer emellertid alt lösas i samband med den återstående översynen av ExL.

Enligl 1 § första stycket 15 kan expropriation ske för all stärka ofullständigt jordbruk. 109 och 110 §§ innehåller vissa särskUda be­stämmelser om sådan expropriation. I 8 kap. fastighelsbildningslagen (FBL) har lagils in bestämmelser som gör det möjligt all i samband med fastighetsreglering förordna alt fastighet eller del därav skall in­lösas för alt överföras lUl annan fastighet. Sådan inlösen kan ske bl. a. för alt åstadkomma rationaliseringar inom jordbruket. Då förslaget tiU FBL remitterades till lagrådet anförde dåvarande chefen för justitie­deparlemenlet bl. a. att han avså.g all föreslå all bestämmelserna i ExL om expropriation för stärkande av ofullständigt jordbruk skuUe upp­hävas (prop. 1969: 128 s. B 600). Utredningens förslag till AExL upptar inle någon motsvarighet till 1 § första stycket 15 ExL.

Bestämmelserna i FBL måste bedöraas vara fullt tillräckliga för att uppnå önskvärda rationaliseringar inora jordbruket. Något behov av den gällande regeln i ExL om expropriation för stärkande av ofull­ständigt jordbruk föreligger alltså, inte längre efler det alt FBL har trätt i kraft den 1 januari 1972. I enlighet med vad som förutsattes vid tillkomsten av FBL föreslås därför att 1 § första stycket 15 saml 109 och 110 §§ ExL upphävs.

7 § Föredraganden. Paragrafens första stycke, sora innehåller de grund­läggande bestämmelserna om expropriationsersältning, har i enlighet med den allmänna motiveringen ändrats såvitt rör löseskUling och in­irångsersällning. I första styckel första punkten har uttryckligen angi­vils att löseskUUngen till följd av speciella bestämmelser, bl. a. reglema om expropriationsförelagets inverkan på fastighetsvärdena, i vissa fall inle överensstämraer raed raarknadsvärdel. Att sarama förhållande ibland gör sig gällande vid delexpropriation torde framgå även utan sär­skild erinran härom i första stycket andra punkten. Beträffande annan ersättning föreslås ingen ändring, varför tredje punkten i första stycket står kvar oförändrad.

Prop. 1971:122

203

I paragrafens andra stycke föreskrivs f. n. all exproprialionsersäll­ningen skall jämkas om den exproprierande på grund av åtagande eller av annan anledning är skyldig alt vidta åtgärd för atl förebygga eller minska skada eller intrång. Härtill ansluter en speciell föreskrift för del fall alt åtagandet innebär utfästelse av servitut till förmån för fastighetsdel sora inte exproprieras. I denna föreskrift har som följdänd­ring tiU nya jordabalken gjorts en forraeU justering (1970: 1008), vilken träder i krafl den 1 januari 1972.

Enligl utredningen bör regler motsvarande 7 § andra styckel gälla även i fortsättningen. Del anses emellerlid överflödigt med särbestäm­melser för del fall alt den exproprierande är skyldig all vidta viss åtgärd på grand av föreskrift i lag eller annan författning. Däreraot behövs otvivelaktigt en allmänt hållen föreskrift om verkan av åtaganden som den exproprierande gör i syfte all rainska exproprialionsersällningen. Ofta ligger det i båda parters intresse att skadan begränsas genom sådana ålgärder och i vissa fall är della t. o. ra. elt allraäninlresse. Ora expropriaten motsätter sig åtgärderna och begär att i stället få belalning i pengar får domstolen avgöra om ersättningen skaU be­släramas under anlagande alt åtgärderna kommer lill slånd eUer inle. Utredningen föreslår i 4 kap. 6 § AExL en lagregel av innebörd att hänsyn skall las till den exproprierandes åtagande om della är av be­skaffenhet all skäligen böra godtas av den ersätlningsberättigade. Med en sådan regel finns inte behov av den specialbesläraraelse ora servi­tutsutfästelser som gällande lag innehåller. Av den föreslagna forraule­ringen anses fraragå all elt erbjudande all vidta skadeförebyggande åt­gärder skall, för att kunna beaktas, vara av beskaffenhet all slutligen böra godtas även av innehavare av penninginteckningar i fastighelen och andra sora har rätt till andel i expropriationsersättningen.

Utredningens förslag har inle raött några erinringar vid reraissbe­handlingen. Elt par reraissinstanser, näraligen vägverket och koramun­förbundet, gör uttalanden av innebörd alt bestämmelsen fyller elt starkt behov.

Även jag anser att den av utredningen föreslagna regeln är lämplig och bör genoraföras. 7 § andra stycket har därför formulerats om i enlighet med förslaget. Ett åtagande bör givelvis inle läggas lill grund för ersättningsfrågans avgörande annat än om det är klart alt mol dess fullföljande inte föreligger andra hinder än sora beror på faslighets-ägaren själv. Den föreslagna ändringen leder lill alt den tidigare beslu­tade ändringen i paragrafen fr. o. m. den 1 januari 1972 upphör att gälla.

8 

§

Paragrafen, som får helt ny lydelse, innehåller regler om hur värde­förändringar som beror på exproprialionsföretaget skall behandlas vid

Prop. 1971:122

204

ersältningsberäkningen.  Reglerna har utförligt behandlats  i  den  all­männa motiveringen.

9 §

Paragrafen, som f. n. upptar bestämraelser om avräkning av nytta mot skada vid beräkning av ersättning för fastighetsintrång, föreslås upphävd eftersom särskilda bestämmelser i della ämne inle behövs med den utformning reglerna om intrångsersättning har fått.

10 §

Föredraganden. Enligl gällande rätt anses expropriaten skyldig atl vid avveckling av fastighetsinnehavel och därmed samraanhängande förhållanden ta viss hänsyn till den exproprierandes intresse genora alt när flera handlingslinjer är raöjliga, inom rimliga gränser välja del handlingssätt som är förmånligasit för den exproprierande. Vid sidan av denna allmänna princip finns i denna paragraf en regel för det fall alt expropriaten, efter del all fråga ora expropriation har blivit väckt, lagt ned kostnad på fastighelen i uppenbar avsikt all höja expropria­tionsersättningen. Genora sådan kostnad åstadkoraraen förhöjning av fastighetens värde får inle las i Iberäkning när ersättningen bestäms.

Enligl utredningen behövs otvivelaktigt även med de föreslagna nya ersättningsreglerna en beslärara(;lse med ändamål att raotverka vissa typer av illojala beteenden, som inte aUtid kan tillräckligt beaktas ge­nom tillämpning av den nyssniimnda allmänna principen för ersäll­ningsberäkning. Mot den nuvarande bestäraraelsen kan enUgt utred­ningen anmärkas, alt den avser endasl sådana ålgärder som har ulförts efter del att fråga om expropriation har blivit väckt, medan behovet av en lagregel i ämnet kanske frärast gäller ålgärder som vidtas dessför­innan inför en väntad expropriation. Vidare avser bestämmelsen endast en viss bestärad åtgärd och därtUl en åtgärd som sällan ifrågakoraraer därför alt den är kostsara för expropriaten. Som exempel på ålgärder vilka inle omfattas av beslämraelsen nämner utredningen upplåtelse av nytljanderätter i stor omfattning och diverse transaktioner mellan moder- och dotterbolag eller mellan ett bolag och dess delägare. Den gällande regeln föreslås därför bli utbytt mot en bestämmelse i 4 kap. 5 § AExL som kan tillämpas beträffande varje åtgärd, vilken har vid­tagits i uppenbart syfte alt höja den ersättning som den exproprierande har alt erlägga. Den starka begränsning av lUlämpningsområdet som ligger i orden "uppenbar avsikt" synes enligt utredningen neutralisera de betänkligheter som möjligen kunde möta mot alt bestäramelsen görs tillämplig även på sådana åtgärder som vidtas innan fråga om expro­priation har blivit väckt. Ordalagen har vidare valts i avsikt alt utmärka alt bestämmelsen avser bl. a. fall då den vidtagna åtgärden visserligen

Prop. 1971:122

205

inte är ägnad att höja den ersättning som tiUkommer fastighetsägaren själv men väl den ersältning som tillkomraer annan sakägare. Den föreslagna nya bestämmelsen innebär vidare, i motsats till den gällande, alt jämkning av ersättningsbeloppet skall ske genom avräkning bara mot personlig ersättning och alltså inte mol posterna löseskillning och intrångsersättning. Minskning av sistnämnda båda poster kan drabba inle bara expropriaten utan också inteckningshavare.

Utredningens förslag har i allmänhet lämnats ulan erinran vid re­raissbehandlingen. Några remissinstanser, däribland exproprialions­domslolen i Slockholra och Göteborgs stadskollegium, kritiserar att bestämmelsens tillämpningsoraråde begränsas till faU då expropriaten är berättigad lill personlig ersättning. Det anses inle riraligt att låta expropriater som har handlat i det i bestämmelsen angivna syftet bli behandlade olika beroende på om de har drabbats av s. k. personlig skada eller inle.

För egen del vill jag först frarahålla att jag delar utredningens uppfattning att en regel raed antydd innebörd bör finnas även fram­deles. Sora utredningen föreslagit bör regeln bli tilläraplig också på åt­gärder sora har vidlagils före exproprialionsansökningen. Jag ansluter mig också till förslagel att regeln skall gälla även i andra situationer än då expropriaten har lagt ned kostnad på fastighelen. Den föreslås aUtså bli tillämplig i alla fall då fastighetsägaren har vidtagit åtgärder i uppen­bar avsikt alt höja exproprialionsersällningen. Som har framhållits vid reraissbehandlingen skulle besläraraelsens effektivitet bli avsevärt för­svagad ora avräkning kunde ske bara mot annan ersättning än löseskil-ling och intrångsersättning. Jag föreslår därför atl avräkning får ske mol alla typer av ersättning. Det lorde ligga i sakens natur att eventuell avräkning i varje särskUt fall bör genomföras på sådant sätt atl minsta möjliga skada uppstår för eventuella inteckningshavare.

12 § Gällande rätt. I 12 § finns besläramelser ora rält för såväl den expro­prierande som expropriaten alt begära utvidgning av en expropriation till alt avse mer än expropriationslUlslåndet omfattar. Expropriaten kan enligl första stycket vid delexproprialion begära inlösen av en återstå­ende del av fasligheten om denna lider synnerligt men genora expro­prialionen eller den exproprierade delens användning. Motsvarande gäller vid upplåtelse av nyttjanderätt eller servitut om upplåtelsen med­för synnerligt men för fastighelen eller någon del av denna. Om den exproprierandes räll alt begära utvidgning av expropriation finns be­stämraelser i andra stycket. Uppgår vid delexpropriation ersättningen för skada eller intrång på den återstående delen tUl två tredjedelar av den delens värde har den exproprierande rält all lösa denna. Motsvarande

Prop. 1971:122

206

gäller om skadan vållas av all t;n nyttjanderätt eller servilulsrätt upp­låts. Vid beräkning av intrångs(;rsätlningen skall hänsyn tas även tUl sådan kostnad för atl förebygga eller minska skada eller intrång sora avses i 7 § andra styckel ExL.

Utredningen. Utredningen föreslår i 3 kap. 11 § AExL bestäraraelser raotsvarande 12 § ExL. Beträffande första stycket innebär förslaget endast redaktionella ändringar i förhållande lUl gällande rätt. I fråga om andra stycket anför utredningen alt den där angivna värdegränsen är utomordentligt schematiskt v;ild. Från processuell synpunkt är del också enligt utredningen av flera skäl olyckligt med en sådan gräns. Även om man i princip kan dela uppfattningen alt relationstalet mellan intrångsersättning och restvärde bör sällas lägst någonslans omkring vad som nu föreskrivs bör man i lagtexten hålla sig lill en mera allraän formulering. Som en första förulsällning för all den exproprierande skall ha rält att påkalla utvidgning av expropriationen föreslås alt della skulle medföra endast en relativt ringa förhöjning av den ersättning som tUlkommer fastighetsägaren. Vidare krävs att utvidgningen inte strider mol beaktansvärda fastighetsägarintressen. Några sådana kan enligt utredningen som regel inte anses föreligga, om vad som skulle återstå efter exproprialionen utgör endasl en mindre del av den ur­sprungliga fastigheten. Detsamraa gäller om restfastighelen efler expro­prialionen skulle helt eller delvis få olämpliga brukningsförhållanden.

Remissyttrandena. Svenska kraftverksföreningen diskuterar innebör­den av förslagel om utvidgning av expropriation som avser nylljande­rält eller servitut. Meningen lorde; vara alt exproprialionen kan utvidgas till atl avse äganderätt till den del av fastigheten som skulle besväras av nylljanderälten eller servitutet och eventuellt också lill återstoden av fastighelen. Föreningen anser emellerlid all delta inle klart framgår av lagtexten. Denna ger inte heUer klart besked i frågan ora en sådan utvidgning kan beslutas av expi-opriationsdoraslolen eller om frågan måste avgöras av Kungl. Maj:t, Samma synpunkter fraraförs av Sven­ska elverksföreningen. Enligt Svea hovrätt har förslaget om rätt för den exproprierande alt påkalla utvidgning av expropriationen fåll en alllför vid avfallnmg. I första hand utslagsgivande bör liksom hittills vara om inlrångsersätlningen enligt nuvarande terminologi är oproportioner­ligt hög i förhållande till värdet av den exproprierade fastighetsdelen.

Föredraganden. I likhet med utredningen anser jag all det inte finns anledning alt ändra bestämmelse:n i 12 § första stycket om rätt för expropriaten till utvidgning av ex]3ropriation. Däremot krävs redan med hänsyn till den ändring sora föresilås i fråga ora ersättningsberäkningen vid delexproprialion justering av bestäramelsen i andra stycket om

Prop. 1971:122

207

rätt för den exproprierande till sådan utvidgning. Vid utformningen av bestämmelsen har jag i sak anslutit mig till utredningens förslag. På så sätt blir möjligheten lill utvidgning inte beroende av ell fastlåst rela­tionstal, utan en smidigare anpassning efler förhållandena i del enskUda fallet kan ske. Liksom f. n. bör kostnaden för åtgärder i skadeförebyg­gande syfte beaktas vid den kostnadsjämförelse sora skall ske vid pröv­ningen av ulvidgningsfrågan. Den gällande regeln härora föreslås därför slå kvar i paragrafen. Med anledning av den tveksarahet som har kora­rait till uttryck i ett par reraissytlranden vUl jag frarahålla all lagen ger raöjlighet atl vid upplåtelse för nyttjanderätt eller servitut utvidga ex­proprialionen till att avse äganderätt till del aktuella orarådet. Utvidg­ningen kan även tänkas orafatla äganderätt till återstoden av faslig­heten. Utan uttrycklig föreskrift i lagen är del klart alt det är domsto­len som har att pröva frågor om utvidgning av expropriation enligl pa­ragrafen.

26 §

Föredraganden. I 26 § andra stycket ExL finns bestämmelser som innebär atl, när oraråde som skall exproprieras utgör del av fastighet, vederbörande lantmätare eller raätningsraan skall upprätta karta och beskrivning över onirådet samt tydligt och varaktigt på raarken utmärka gränsen mellan orarådet och återstoden av fastighelen. I fråga ora kar­tan och beskrivningen hänvisas till vad sora är föreskrivet om karta och beskrivning vid avstyckning eller, när del är fråga om mark sora ingår i loratindelning, vid lomlmätning.

Enligl FBL ankomraer det på fastighelsbUdningsrayndighelen all upprätta karta och beskrivning saral all ulraärka gränser vid fastighels­bildningsförrältning. Sararaa ordning lorde böra gäUa när expropriation har faslighelsbildande verkan. Bestämraelserna ora lanlraälare och raätningsraan har därför ändrats lill alt avse fastighelsbUdningsrayndig­helen. Enligt FBL gäller sararaa krav på karta och beskrivning för alla slag av fastighetsbildning. Även på denna punkt har föreskrifterna i andra stycket anpassats tUl FBL:s regelsystera.

31 och 32 §§

Dessa paragrafer har anpassats till de ändringar som föreslås i fråga om expropriationsersältningens fördelning på olika ersättningsarler.

33 

§

I paragrafen, som innehåller en regel om ersättningsberäkningen vid förhandslillträde, har som en andra punkt tagits in den i allmänna motiveringen behandlade bestäraraelsen om justering av ersättningen i sådana fall med hänsyn till förändringar i penningvärdet.

Prop. 1971:122

208

66 och 67 §§

Gällande rätt. Enligt 67 § första stycket ExL gäller bl. a. all den exproprierande alltid är skyldig alt svara för motpartens rättegångs­kostnader i första instans om inle annat föranleds av bestäramelserna i 18 kap. 6 och 8 §§ rättegångsbalken. Delsamma gäller enligt 67 § andra stycket sådana kostnader i högre rätt som åsamkas expropriaten genora att den exproprierande fullföljt lalan. I övrigt tUlärapas vid för­delningen av rättegångskostnaderna i högre rätt samma regler som i all­raänna tvisleraål.

I ExL finns vissa besläramelser om förskott på expropriationser­sätlning. Domstol får besluta om sådant förskott både i samband med förordnande om förhandslilllräde (36 § tredje styckel) och i fall då exproprialionsobjeklet har tagils i besittning av den exproprierande (37 §). Under processens gång kan domstolen förordna ora ytterligare förskoll (37 § andra styckel). Beslut i fråga ora förskott får raeddelas ulan huvudförhandling. Innan beslut raeddelas skall parterna beredas tillfälle atl yttra sig. Talan mot beslutet skall föras särskUt. Mot hov­rättens beslut i fråga om förskott får talan inte föras (38 §).

Några motsvarande regler ora förskott på rättegångskostnad finns inte vare sig i ExL eller i rättegångsbalken. Däreraot finns sådana regler i 4 § lagen (1950: 599) ora ersättning för raistad fiskerätt ra. m. Om skäl föreUgger kan fiskevärderingsnämnd, i avvaktan på raåls av­görande, förordna att förskott skall utgå i avräkning på ersättning för rättegångskostnader. Beträffande förfarandet och fullföljd av lalan i sådan fråga gäller sararaa regler som för beslut om förskott enligt ExL. Bestämmelserna gäller i princip också rätlegångskoslnader i överrätt, dock bara för del fall alt kronan har fullföljt talan. Även vattenlagen (1918: 523) innehåUer bestämraelser sora ger part möjlighet all under vissa förutsättningar få ersättning för rättegångskostnader på ett tidigt stadium (11 kap. 66 § 4 mom). Det är emellertid här inte fråga om för­skoll ulan om ell slutgiltigt fastställande av kostnaderna för viss del av raålet.

Framställning från riksdagens justitieombudsman. I en skrivelse lill Kungl. Maj:t den 9 juli 1968 tar JO upp frågan ora förskott på rätte­gångskostnader i expropriationsraål. Bakgrunden lill framställningen är elt mål ora expropriation för försvarsändaraål. Ansökan ora stära­ning gjordes år 1964. Expropriationsdomstolen meddelade dom i målet år 1967. Vid tiden för JO:s framställning var målet beroende på hovrättens prövning. Förskottsfrågan aktualiserades hos JO genom att expropriaten i skrift till denne påpekade de svårigheter fastighets­ägarna hade att föra lalan i vidlyftigare mål ulan förskoll. JO inhäm­tade yttranden från Sveriges advokatsamfund. Föreningen Sveriges häradshövdingar och Föreningen Sveriges stadsdomare. Rörande inne-

Prop. 1971:122

209

hållet i expropriatens skrift och remissyttrandena får jag hänvisa tiU JO:s ämbetsberätlelse 1969 s. 21.

För egen del anförde JO bl. a. följande.

I expropriationsmål finner sig fastighetsägare ofta nödsakad att för tillvaralagande av sin rätt verkställa omfattande och kostsamma under­sökningar. Rättegångskostnaderna i sådana mål kan därför stiga till betydande belopp. Advokatsamfundet har uppgelt att kostnader på 50 000100 000 kr. är ganska vanUga. Det ligger i sakens natur all det ofta kan vara svårt för en fastighetsägare all förskollera sådana belopp. Fastighetsägaren kan inte påräkna att dröja med betalningen för sär­skUda undersökningar till dess målet har avgjorts och belalning erlagls av den exproprierande. Det är inte ovanligt alt lång tid förflyter från det ett expropriationsmål anhängiggörs och till dess det avgörs. Även ora handläggningen av expropriationsraål tenderar all dra onödigt långt ul på tiden, ligger del i sakens natur att utredningen av dessa ofta vidlyftiga och koraplicerade raål ibland blir raycket långvarig ulan all fördenskull domstolen eller parterna kan sägas ha åsidosatt krav på nödig skyndsamhet. Det är med hänsyn härtill inle rimligt all en jordägare skall nödgas avvakta dora i målet, innan han kan få ersätt­ning för sina kostnader. Avsaknaden av möjlighet alt få förskott på rättegångskostnader, som slutligt skall betalas av den exproprierande, kan medföra all jordägaren i vissa fall måste helt eller delvis avslå från egna utredningar eller kontroU av den exproprierandes utrednings-raalerial, vUket innefattar risk för rättsförlust för honora. Della är ägnat att inge allvarliga betänkligheter. På grund av det anförda bör i ExL införas besläramelse som ger exproprialionsdorastol raöjlighet att tillerkänna jordägare förskoll på rättegångskostnad, när skäl därtill prövas föreligga raed hänsyn till kostnadens storlek och rättegångens varaktighet.

JO:s skrivelse överlämnades av Kungl. Maj:t till exproprialionsut­redningen all beaktas vid fullgörande av dess uppdrag. Sedan utred­ningens uppdrag har upphört är den av JO aktualiserade frågan ånyo beroende på Kungl. Maj:ls prövning.

Föredraganden. Det är ofrånkomligt atl somliga expropriationsraål blir vidlyftiga och drar ut på tiden. Fastighetsägaren har i sådana raål ofta anledning att anlita såväl juridisk som teknisk expertis för all till­varata sina intressen. Som JO:s utredning visar kan kostnaderna härför uppgå till betydande belopp. Del är uppenbart all parterna i en sådan situation inle alllid är jämställda. De exproprierande, i regel staten eller komraun, förfogar ofta över större resurser än expropriaten, särskilt ora denne är en fysisk person. De exproprierande kan regelmässigt väl tillvarata sina intressen antingen genom egna anställda eller genom att anlita ombud och sakkunniga. Expropriaten däremot kan mången gång

Prop. 1971:122

210

ha svårigheter all anskaffa del kapital som behövs för all han skall kun­na anlita expertis för nödvändiga utredningar och kontroll av motpartens utredningar. På så sätt kan han bli ur slånd att på bästa sätt tillvarata sin rätt. Redan del nu anförda talar enligt min mening för en regel som ger expropriaten räll alt under vissa förutsättningar fä ut förskott på rättegångskostnader. YtterUgare ;5käl för en sådan ordning uppkommer emellertid ora de ändringar i ersättningsreglerna sora jag föreslår genomförs. Dessa leder nämligen till att expropriaten får en ogynn­sammare ställning i processuellt hänseende än han har nu. Jag syftar särskUt på vad jag har anfört om all parterna bör bli jämställda i bevishänseende och på den nya regel enligl vilken vid expropriation för tätbebyggelse all värdeökning sora har inträffat efter viss tidpunkt skall anses vara hänförlig lill expropriationsändamålel, om del inle är utrett atl den beror på annat än förväntningar om ändring i del tillåtna användningssättet.

Mot bakgrund av del nu anfijrda anser jag atl regler om förskott pä rättegångskostnad bör införas i ExL och atl della bör ske redan nu trots alt översynen av förfarandet i expropriationsmål enligl vad jag inledningsvis har anfört avses komma all genomföras i elt senare sam­manhang. Reglerna har utforraats i nära överensstämmelse med lagen om ersättning för mistad fiskerätt. De har tagits upp i en ny 67 §, rae­dan den nuvarande 67 § har placerats sora 66 § i stäUet för etl år 1949 upphävt lagram. Genora hänvisning till 38 § har de där intagna före­skrifterna ora handläggningen av frågor ora förskott och ora lalan raot beslut i sådan fråga gjorts tiUärapliga även i fråga om förskott på rät­tegångskostnad.

Beträffande inlösenfrågor är på grund av hänvisningar de allmänna bestUmmelserna i ExL tiUämpliga i fråga om ett flertal lagar, av vUka här kan nämnas BL, lagen (1949: 568) om inlösen i vissa fall av rält lill gruva m. m., naturvårdslagen (1964: 822), lagen (1947: 290) om tvångs­inlösen av vanhävdad jordbruksegendom, lagen (1902: 71 s. 1) inne­fattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar, lagen (1886: 46 s. 1) angående slenkolsfyndigheler ra. ni. saml jordabalken med avseende på tomlräll. Delta innebär att de föreslagna förskotlsreglerna kommer alt gälla i fall sora avses i dessa lagar.

59 § I denna paragraf har gjorts en redaklioneU ändring raed anledning av alt reglerna ora fördelning av rättegångskostnader flyttals från 67 till 66 §.

108 § Av skäl sora framgår av den allmänna motiveringen upphävs bestäm­melserna i paragrafens andra stycke om expropriation för alt bevara

Prop. 1971:122

211

kulturhistoriskt märklig bebyggelse eller fast fornlämning. Till följd härav föreslås all rabriken närmast före 108 § forrauleras ora.

111 §

Föredraganden. Paragrafen, sora avser tälbebyggelseexpropriation, in­nehåller i första stycket de i den aUmänna motiveringen behandlade bestämmelserna om inskränkning i koraraunens expropriationsrätt. En­ligl andra punklen får expropriation inora tätbebyggt oraråde ske endast under vissa närraare angivna förutsättningar. Ullrycket tätbebyggt ora­råde har här sarama innebörd som i den nuvarande regeln om zonex­propriation i 44 § BL. Begreppet är väsentligt snävare än del i 5 § sam­ma lag använda begreppet tätbebyggelse. Med tätbebyggelse förslås så­dan samlad bebyggelse sora nödvändiggör särskUda anordningar för tillgodoseende av geraensararaa behov. Del är inle säkert alt raark sora används för sådan bebyggelse också är atl betrakta sora tätbebyggd.

Eflersora antalet bestäraraelser i 111 § ökas och del dessutom till­kommer en ny paragraf, 111 a §, med särskUda bestämmelser för tälbe­byggelseexpropriation föreslås att rubriken närmast före 111 § formule­ras ora.

111 a § Föredraganden. I paragrafen, som är helt ny, har tagits in de i den allmänna motiveringen behandlade speciella reglerna ora justering av fastighetsvärdena med hänsyn till exproprialionsändamålels inverkan vid expropriation för tätbebyggelse. Eftersom den från grannelagsrällen hämtade principen om hänsynstagande lUl förhållandena i orten eller den allmänna förekomsten av sådan inverkan som det är fråga om skul­le kunna avsevärt minska presumlionsregelns effektivitet föreskrivs i paragrafen att denna princip inle skall gälla när presumtionsregeln är tillämplig.

115 § Paragrafen, som är ny, upptar de i den allmänna motiveringen be­handlade särskUda reglerna om ersältningsberäkningen vid värdesteg­ringsexpropriation.

Övergångsbestämmelser

Föredraganden. De nya bestäraraelserna föreslås träda i kraft den 1 januari 1972.

I fall där talan har väckts vid expropriationsdomsfol före lagens ikraftträdande bör de nya bestämmelserna inte lill någon del bli till-lämpliga. Har ansökan om expropriation gjorts hos Kungl. Maj:t före ikraftträdandet bör frågan om tillstånd till exproprialionen prövas en­ligl äldre rält. Däremot synes raig de nya värderingsreglerna böra tillämpas  om  talan  vid  expropriationsdomstol  väcks  efler  den   nya

Prop. 1971:122

212

lagens ikraftträdande. Annars skuille det kunna uppstå olika ersättnings­nivåer för tämligen likartade exfiroprialionsfall. Vidare kan framhållas att den exproprierande ändå alltid har möjlighet att uppnå tUlämpning av de nya reglerna genora all a'stå från att fullfölja ansökningen hos Kungl. Maj:t och koraraa in raed en ny ansökan. Reglerna i andra styc­ket har utformats i enlighet med del nu anförda.

Sora jag har framhållit i den allraänna raotiveringen bör de nya reglema i 111 a § om expropriationsändamålets inverkan på faslighels-värdena inle tillämpas på värdestegring som har skett före den 1 juli 1971. En regel härom har lagils upp i Iredje stycket.

7.2. Förslaget till lag om ändring ii byggnadslagen

44 och 44 a §§ Som framgår av den allmänna motiveringen föreslås all dessa para­grafer upphävs. De ersätts av nya bestämmelser i 1 och 111 §§ ExL.

45 § Av skäl som anförts i den allmänna motiveringen föreslås att para­grafens två första stycken upphävs. Det återstående stycket föreslås bli omarbetat för all anpassas härtill.

142 §

Föredraganden. I 142 § föreskrivs f. n. att raark sora är avsedd lill

allmän plats alllid skall åsättas elt särskilt värde för själva marken

med bortseende från eventuella byggnader ra. m. som hör till raarken.

Utredningen bedöraer en sådan regel sora obehövlig och föreslår att

den skall utgå. För egen del finner jag atl regeln svårligen kan förenas

med de nu föreslagna värderings;reglerna. Jag ansluter raig därför lill

utredningens förslag alt bestämmelsen upphävs. I stället för den så­

lunda upphävda regeln föreslår jag all i paragrafen införs de bestäm­

melser sora behövs för alt göra den i 111 a § ExL föreslagna presum­

tionsregeln vid tälbebyggelseexpropriation tiUämplig på inlösen enligt

BL. Ändringen föreslås träda i kraft samtidigt med ändringarna i ExL.

Äldre bestämmelser bör dock fortfarande tillämpas om talan har väckts

vid domstol före lagens ikraftträdande. För fall då inlösenfrågan enligt

hittillsvarande regler prövats av domstol komraer alltså de nya reglerna

atl gälla ora förfarandet har inletts efler ikraftträdandet. Ora inlösen­

frågan skall prövas av Kungl. Maj:t kan de nya reglerna bli tillämpliga

även om förfarandet har inletts tidigare, nämligen om lalan hos dom­

stolen ännu inte har väckts vid ikraftträdandet. Della överensstäraraer

med vad sora föreslås beträffande ExL.

Prop. 1971:122

213

146 § I paragrafen vidtas    vissa redaktionella ändringar till följd av den föreslagna ändringen av 45 §.

7.3. Förslaget till lag om ändring i fastighetsbildningslagen

Föredraganden. Bestämmelserna i 5 kap. 9 och 10 §§ FBL om graderings- och likvidvärdering saral i 8 kap. 5 § ora ersättning vid inlösen har utformats i nära anslutning till ExL:s värderingsregler. Vissa avsleg har emellerlid gjorts för att raöjliggöra att genom fastig­hetsreglering uppkomna rationaliseringsvinster fördelas på ett skäligt sätt. Detla har medfört bl. a. alt bestämmelserna i 8 § ExL inle fåll någon motsvarighet i FBL och att den i expropriationsmål tillämpade bevisbördeprincipen inte skall användas vid värdering enUgl FBL (prop. 1969: 128 s. B 394 och 612).

Vid tillkomslen av FBL påpekade departeraentschefen all man kunde räkna med alt ändringar i ExL skulle komma att genomföras innan FBL trädde i kraft. Han förutskickade alt detla kunde nöd­vändiggöra vissa jämkningar i FBL (prop. 1969: 128 s. B 392). Även efter de ändringar jag föreslår i ExL bör viss överensslämraelse gälla mellan värderingsreglerna i denna lag och i FBL. Jag föreslår därför all bestämmelserna i 5 kap. 9 och 10 §§ samt 8 kap. 5 § FBL an­passas lill de nya reglerna i ExL. Den föreslagna anpassningen är av teknisk natur och avses inte innebära någon ändring i de principer som enligt uttalanden vid tillkomsten av FBL bör ligga tUl grand för värderingen vid fastighetsreglering.

Beträffande 9 § föreslås att uttrycket "ortens pris och områdets av­kastning" i andra stycket byts ut mot "områdets avkaslningsvärde och raarknadsvärde". I 10 § görs den ändringen alt hänvisningen till 9 § andra stycket byts ut raot en bestämmelse att egendomen skall värderas med hänsyn särskUt till dess marknadsvärde. Härigenom fås bättre över­ensstämmelse med vad som i prop. 1969: 128 s. B 394 ullalats om före­trädel för de olika uppskallningsmetoderna.

I 8 kap. 5 § föreslås första styckel ändrat så alt det raotsvarar de föreslagna bestämmelserna om löseskUling och intrångsersättning i ExL. Eftersom någon hänvisning inle görs till ExL:s regler om hän­synstagande lill värdeinfluenser av exproprialionsföretaget komraer det även efter ändringen all vara möjligt alt bestämma ersättningen un­der hänsynslagande till den nytta som uppstår genora regleringen och låta den inlösta egendomens ägare få en skälig andel i den vinst sora uppkoraraer genora fastighetsregleringen.

Prop. 1971:122

214

8. Hemställan

Jag hemsläller alt lagrådets yttrande över förslagen lUl

1)

lag om ändring i lagen (1917:189) om expropriation,

2)

lag om ändring i byggnadslagen (1947: 385),

3)

lag om ändring i fastighelsbildningslagen (1970: 988) inhämtas genom utdrag av protokollet.

Vad föredraganden sålunda med instämmande av stats­rådets övriga ledamöter hemställt bifaller Hans Maj:t Konungen.

Ur protokollet: Britta GyUensten

Prop. 1971:122

215

BUaga 1 Expropriationsulredningens förslag

1    Förslag till

Allmän expropriationslag

Härigenom förordnas sora följer.

1 kap. Inledande bestämmelser

1 §

Genora expropriation får, i den orafallning och på de vUlkor som an­ges i denna lag, fast egendora tagas i anspråk antingen raed äganderätt eller nyttjanderätt eller servitutsrätt. Expropriation får även ske för all upphäva bestående särskild rätt lUl fastighet, dock ej inteckning för fordran.

Denna lags bestämmelser om expropriation av fast egendom äger motsvarande tUlärapning i fråga ora byggnad och annan anläggning på ofri grand. Att detsamraa gäUer beträffande tomträtt och vattenfalls­rätt följer av 4 kap. 27 § och 5 kap. 2 § lagen den 14 juni 1907 (nr 36 s. 1) om nyttjanderätt lUl fast egendom.

2 

§

Exproprieras egendom raed äganderätt, upphör också all särskild rält till egendomen, som icke enligt förbehåll vid expropriationen skall lära­nas orubbad.

Egendoraens ansvar för allmänna utskylder, för fordringar med för­raånsrätt enligt 17 kap. 6 § första stycket handelsbalken eller för servi­tut som uppkommit vid laga skifte eller ägoslyckning eller vid av­styckning av område sora ej ingår i loratindelning förändras ej genom exproprialionen.

Genom expropriation stiftad nyttjanderätt eller servitutsrätt lill fas­tighet äger företräde framför all annan rätt lill fastighelen.

3 

§

Är särskUd rält tUl faslighet föreraål för expropriation, skall denna lags föreskrifter om expropriation av fast egendom gälla i tillämpliga delar om ej annat finnes särskilt föreskrivet.

4 

§

I den mån ej annat föreskrivs skall enligt denna lag uppkomraande frågor handläggas av expropriationsdomstol i den ordning som anges i lagen (1917: 189) om expropriation.

Prop. 1971:122

216

5 § Med sakägare förstås i denna lag ägaren av den fasta egendora, som expropriationen avser, samt innehavare av särskUd räll lUl egendo­men utom innehavare av fordr;in, för vUken inteckning i egendomen är sökt eUer beviljad, eller annan med sådan fordran jämställd rätt.

2 kap. Om expropriationsändamålen

1 §

Expropriation får ske till förmån för koramun för atl möjliggöra upplåtelse av mark med toralräi:t eller eljest för att fräraja tUlkomsten av tätbebyggelse eller därmed sammanhängande anordning eller be­fordra utvecklingen av sådan bijbyggelse. För expropriation inom tät­bebyggt område föratsattes härvid att det med skäl kan antagas alt den mark som expropriationen avser inom överskådlig tid kommer alt be­röras av byggnads- eller anläggnmgsåtgärder, sora är av väsentlig be­tydelse från allmän synpunkt, eller alt det till främjande av planmäs­sigt byggnadsskick eller av annan därmed jämförlig orsak är angeläget atl koramunen får rådighet övei marken.

Expropriation får endast avse egendom som helt eller delvis är be­lägen inom kommunens eget område eller inom orarådet för det kom­munblock som kommunen eller dess huvuddel tillhör.

2 

§

Även om 1 § icke är tUlämplig får koramun inom sill område ex­propriera

1.

raark sora i fastställd generalplan eller stadsplan avsetls för annat än enskilt bebyggande eller som eljest enligt bestämmelse i planen skall kunna användas för allmän trafikanläggning eller allraän ledning, dock att expropriationen i sistnämnda båda fall endast får avse förvärv av erforderlig nyttjanderätt eller servitutsrätt;

2.

tomt, vUken när elt år förflutit från det lomlindelning fastställts till särskUda delar tUlhör olika iigare, under förulsällning att ej ägare av tomldel begärt inlösen av annan tomldel enligt byggnadslagen och tomten därigenom förenas i en ägares hand;

3.

område för vilket stadsplan eller byggnadsplan första gången fast­ställts under förutsättning att annat ej avtalals och att talan ora expro­priation väckes inom sex månader från den dag planen fastställdes eller, i fall då ägare av mark inom planområdet inom näranda tid väckt talan om inlösen enligt 44 eUer 111. a § byggnadslagen, inom nio må­nader från nyssnämnda dag.

Expropriation enligt första stycket 3 skall avse all raark inora plan­orarådet, som är i samme ägare;3 hand, såvida icke ägaren medger att endast en del exproprieras. Rält lill expropriation föreligger dock ej beträffande mark som på grand ;av sin naturbeskaffenhet uppenbarligen ej kan komma i fråga för bebyggande, och ej heller beträffande be­byggt område, vars ägare med hänsyn till bebyggelsens värde eller be­skaffenhet i övrigt uppenbarligen icke har intresse av planens utform­ning. Har raed slöd av 70 eUer 113 § byggnadslagen förordnals alt viss markägare skaU avstå eller upplåta mark inom planorarådet ulan ersätt­ning, får expropriation ej ske av honora tUlhörig mark.

Vid tillämpning av andra stycket skall äganderättsförhållandena be­dömas med hänsyn till vad som gällde då planen faststäUdes.

Prop. 1971:122

217

3 

§

Expropriation får äga rum för atl bereda utrymrae för anläggning som tillgodoser allmänt samfärdsel- eller transportbehov.

Ora expropriation för allraän farled, hamn och floltled finns bestäm­melser i vattenlagen.

4 

§

Expropriation får äga rum för atl tillgodose allmänt behov av driv­kraft, vatten, värme eller likartad nyttighet eller av att bortföra och oskadliggöra avloppsvallen eller annan orenlighet.

Även ora därigenom ej tillgodoses allraänt behov får expropriation äga rara för att bereda utrymme åt ledning för nyttighet som avses i första stycket eller för avloppsvatten eller annan orenlighet, om led­ningen skall ingå i ell ledningsnät av betydelse för riket eller för viss ort eller intrånget av ledningen är ringa i järaförelse med nyttan därav.

Bestäraraelserna i denna paragraf gäller ej sådani ianspråktagande av annans mark för tillgodogörande av vallenkraft eller för gruvdrift, varom bestämmelser meddelats i annan lag.

5 §

Expropriation får äga rum för atl bereda utrymrae åt näringsverk­samhet eller anläggning därför av större betydelse för riket eller orten eller för viss befolkningsgrupp.

6 §

Expropriation får äga rura för atl upprätta skydds- eller säkerhels-område eller ulföra annan särskUd anordning lill skydd raot allraänfar­lig eller eljest från allraän synpunkt raenlig naturhändelse, raot vatlen-eller luftförorening eller mot menlig inverkan i övrigt från industri eller annan anläggning.

7 

§

Expropriation får äga rum för det railitära försvaret eller för annat ändamål av särskild betydelse för det totala försvaret.

8 

§

Expropriation får i fall av föreliggande eller förväntad grov vanvård äga rura för att bringa fast egendom i hävd.

9 §

Expropriation får äga ram för all bevara historiskt eller kulturhisto­riskt märklig bebyggelse eller märklig fast fornlämning eller för all be­ reda erforderligt utryrame däromkring.

10 §

Expropriation får äga rura för att bevara oraråde sora nationalpark, naturreservat eUer nalurminne eller för all eljest tillgodose ell väsentligt behov av mark för sådana anläggningar för idrott eller frUuftsliv, som är avsedda att hållas tiUgängUga för allmänheten, eller av mark för fri­tidsbebyggelse eller därmed sammanhängande anordning.

Prop. 1971:122

218

11 §

Även i annat fall än som avses i övriga bestämmelser i della kapitel får expropriation äga rum, om ändamålet därmed är att tillgodose be­hovet av utrymme för byggnad, lokal eller annan anläggning för verk­samhet, som är avsedd att drivas av staten eller av komraun eller annan sådan raenighet eller annars är av väsentlig betydelse för riket eller orten eUer för viss befolkningsgrapp.

12 §

Skall genom statens eller genom komrauns försorg inom visst oraråde vidtagas byggnads- eUer anläggningsålgärder, sora kan föranleda expro­priation enligt bestämraelserna i delta kapitel, och kan del raed skäl antagas alt åtgärderna raedför väsentligt ökat värde för egendom i orarådets omedelbara närhet eller annars avsevärt ökar möjligheterna atl utnyttja sådan egendom, får denna egendora exproprieras, i den mån det med hänsyn lill kostnaderna för åtgärderna och övriga om­ständigheter finnes skäligt.

3 kap. Om tillstånd till expropriation m. m.

1 §

Fråga om lillslånd lill expropriation prövas av Konungen där ej an­nat följer av vad som sägs nedan.

2 

§

I ansökan ora expropriationstillslånd skall så fullständigt sora möjligt uppges

1.

yrkandet och de orasländigheier på vilka delta grundas;

2.

fast egendom som berörs av expropriationen; samt

3.

namn och adress på samtiiga för sökanden kända sakägare.

I övrigl skall till ansökningen fogas den utredning som kan anses be­hövlig i varje särskilt fall.

3 

§

När tUlstånd till expropriation sökts, skall vederbörande statliga och kommunala myndigheter, den fasta egendomens ägare och innehavare samt annan som kan lida men av expropriationen få tiUfälle att yttra sig över

1.

om det är förenat med särsikild olägenhet att den avsedda marken avstås eller upplåts,

2.

om annan lämplig mark kan tagas i anspråk med mindre olägen-hel, samt

3.

om det eljest finns något att erinra i anledning av ansökningen.

4 §

Inom oraråde, som i fastställd, generalplan, stadsplan eller byggnads­plan avselts tiU gata, väg eUer annan allraän plats, hamn- eller vatten­område, får ulan kommunens me;dgivande expropriation för annans räk­ning äga ram endast om synnerliga skäl föreligger.

5 §

Sökes tillstånd lUl expropriation av mark, som sökanden innehar raed nyttjande- eller servitutsrätt, kan Konungen förordna att sökanden icke

Prop. 1971:122

219

mot sitt bestridande får förpliktas avflytta tidigare än på den fardag, som infaUer närmast efler del ansökningen blivit prövad. Bifalles an­sökningen, får sökanden, utan hinder av vad som eljest skulle gälla, sitta kvar i avvaktan på att exproprialionen fullbordats eller, om expro­priationsrätten upphör eller förverkas, till den fardag, sora infaller när­raast därefter.

Sitter sökanden kvar utöver den dag, då nylljanderälten eljest skolat upphöra, skall jordägaren ha skälig ersättning sora, om överenskommel­se ej träffas, bestäms av allmän domstol. Koramer expropriation ej till stånd och är sökandens rätt att föra bort byggnad eller annat, som han koslat på, enligt avtal eller bestäraraelse i lag begränsad tUl viss tid efler nyttjanderällens upphörande, skall tiden för bortförandet räknas från den dag, då marken skall avträdas.

6 §

I expropriationstillslånd skall bestämmas vad expropriationen skall orafatla och med vilken rätt expropriation skall ske.

Föreligger särskilda svårigheter för sökanden att i detalj ange vad sora behöver tagas i anspråk, innan han börjat utföra de åtgärder, för vilka expropriation söks, kan i skälig omfattning medges honom all expropriera i huvudsaklig överensstämmelse raed vad som angivils på karta eller på raarken.

7 

§

Behövs särskUda bestämmelser för all trygga att den exproprierade egendomen används för det avsedda ändaraålet, kan sådana beslära­melser meddelas i anslutning till expropriationslUlståndet. Del lillkora­mer länsstyrelsen att se till att meddelade bestämmelser efterlevs.

I samband med expropriationstiUstånd kan Konungen vidare förordna all exproprierad egendora eller genora expropriation förvärvad särsldld rätt, som ej används för det avsedda ändamålet, får inom viss tid åter­lösas, ora ändaraålet är all anse som övergivet. Sådant förordnande gäller även egendom eller rält som i väsentlig omfallning används för annat ändamål än det avsedda eller eljest används i strid mot särskild föreskrift som meddelats i anslutning till expropriationslUlslåndet. Rö­rande förordnande ora återlösenrätt skall anteckning göras i faslighels-eller inleckningsboken.

Förordnande enligt andra stycket omfattar även räll atl lösa byggnad eller annan anläggning, sora uppförts på fastigheten efter exproprialio­nen, ora del yrkas när raålet ora återlösen anhängiggörs.

8 

§

BevUjas expropriationstillslånd skall bestämmas viss tid, inom vUken saken skall fuUföljas genom ansökan om stämning lill domstol. När skäl är därtill, kan tiden förlängas. Har lalan ej väckts inom den be­stämda tiden, förfaller frågan om expropriation.

9 §

Expropriationsrätt får ej ulan Konungens tillstånd övergå från inne­havaren på annan.

Prop. 1971:122

220

10                                   §

Konungens tiUstånd krävs ej för expropriation

1.

i fall som avses i 2 kap. 2 Ji första stycket;

2.

när väghållare för allmän väg skall expropriera raark som enligt fastställd arbetsplan ingår i sådan väg;

3.

när annan huvudman för allmän vatten- och avloppsanläggning än kommun med kommunens medgivande vill expropriera mark, som inom oraråde med fastställd generalplan eller stadsplan avsetls för lednings­ändamål;

4.

vid expropriation för ledning för vallen till husbehovsförbrukning; eller

5.

när fastighets ägare förklarat sig villig att upplåta nyttjanderätt eller servitutsrätt för elektrisk ledning samt expropriation därav med­för endast ringa men.

Vid expropriation som avses i denna paragraf skall bestämmelserna i 2, 4 och 5 §§, 6 § första stycket och 9 § äga motsvarande tillämpning, varvid expropriationsdomstol hai: att utöva den befogenhet som eljest lillkoramer Konungen.

11 §

Finns expropriationsrätt lill del av fastighet och lider en återstående del av fastighelen synnerligt men genom exproprialionen eller del sätt, varpå den exproprierade delen ;invänds, skall även denna del expro­prieras, om ägaren begär del. Sk;iU nyttjanderätt eller servitutsrätt upp­låtas och vållar det synnerligt men för fastighelen eller någon del av denna, kan ägaren påkalla att område som lider sådant men skall ex­proprieras.

Skall endast en del av en fastighet exproprieras eller skaU därtill upp­låtas nylljanderält eller servitutsrätt har den exproprierande räll tUl sådan utvidgning av expropriationen sora avses i första stycket om delta endast skulle medföra en ringa förhöjning av fastighetsägaren tillkomraande expropriationsersätlning och fastighetsägaren icke har ell beaktansvärt intresse av atl behålla den återstående delen av fastig­helen.

Vad i denna paragraf föreskri'ils om faslighet skall när förhållande­na påkaUar det tillämpas även i fråga om beslående brukningsenhet.

4 kap. Om expropriationsersätlning

1 §

För fastighet som i sin helhet exproprieras skall erläggas löseskiUing med belopp som motsvarar fastighetens värde. Exproprieras del av fas­tighet skall intrångsersättning erläggas med belopp, motsvarande den minskning av fastighetens värde, som uppkommer genom expropriatio­nen eller den exproprierade delens användande. För annan skada, som uppstår genom exproprialionen, s;kall erläggas personlig ersättning.

2 

§

Vid expropriation enligt 2 kap. 2 § första stycket 3 av mark, för vilken stadsplan eller byggnadsplan första gången fastställts, skall vad som sägs i 1 § om löseskiUing och intrångsersättning icke äga tillämp­ning i fråga om ersättning tiU ägaren av marken. I släUet skall löse-

Prop. 1971:122

221

skilling utgå raed belopp, motsvarande vad sora efter arealen belöper på den exproprierade marken av värdet på all sådan mark inom planom­rådet, som ej är undantagen från räll lill expropriation på grund av sin naturbeskaffenhet eller därför all ägaren saknar intresse av pla­nens utformning. Vid beräkning av värdet skall hänsyn icke lagas till förpliktelse som åvilar markägare på grund av förordnande eUer före­skrift enligl 70, 73 eller 113 § byggnadslagen.

Vad nu sagls skall äga tUlärapning även om rält till expropriation därjärale föreligger på annan grund.

3 

§

Med faslighets värde förstås dess raarknadsvärde vid den lidpunkt då ansökan ora expropriation inkom till Konungen eller, om sådan ansö­kan ej erfordras, då talan väcktes vid behörig domstol. Har den expro­prierande tillträtt fastigheten innan fråga om expropriation väckts på sätt som nu sagts, räknas i stället raed marknadsvärdet vid tiden för till­trädel. Hänsyn skall dock icke i något fall tagas lill förhållanden, som ligger längre tillbaka i tiden än fem år innan talan väcktes vid dom­stolen.

Värdering skall ske med hänsyn till det skick vari fasligheten befinner sig när ersättningsfrågan avgöres eller, ora den exproprierande dessför­innan tillträtt fastigheten, vid tiden för tUlträdet.

Inträffar efler den i första stycket angivna tidpunkten raera bety­dande ändring i allraänna prislägel, skall, om det finnes påkallat, er­sättningen järakas med hänsyn härlUl.

4 

§

Har det företag, för vars genomförande expropriation äger rum, före den i 3 § angivna tidpunkten medfört inverkan av någon betydelse på värdet av den av expropriationen berörda fastighelen, skall löseskiUing eller intrångsersättning varom sägs i 1 § bestämmas raed hänsyn till det värde fastighelen skulle hafl ora sådan inverkan icke förekorarail.

Bestämmelsen i första stycket skall icke tillämpas om ersättning för skada genom företaget utgått i annan ordning och ej heller ora före­tagels inverkan skäligen bör lämnas obeaktad med hänsyn till förhål­landena i orten eller till dess allmänna förekorasl under järaförliga för­hållanden.

5 

§

Ora ägaren av fastighet som exproprieras vidtagit åtgärd i uppenbar avsikt atl höja den ersättning, sora den exproprierande har all erlägga, skaU denne, om skäl äro därtill, erhåUa gottgörelse genora rainskning av ägaren tillkoramande personlig ersättning.

6 §

Expropriationsersältning skall bestämmas i pengar alt betalas på en gång. Har den exproprierande erbjudit sig all vidtaga åtgärd för atl minska skada, skall hänsyn lagas därlUl vid bestämmande av expropria­tionsersätlning, såvida erbjudandel är av beskaffenhet atl skäligen böra godtagas av den ersättningsberättigade.

Prop. 1971:122

222

7 

§

Vad i detta kapitel föreskrives om fastighet skall när förhåUandena påkallar det tillämpas även i fråga om beslående brakningsenhet.

5 kap. Om domslolsförfarandet m. m.

1 §

Ora förfarandet inför domstol i expropriationsmål m. m. stadgas i lagen (1917: 189) om expropriation.

Denna lag träder i kraft den, ..

Har expropriationsförfarande inletts före lagens ikraftträdande, skall bestämmelserna i äldre lag tUlämpas. Där tillstånd till expropriation meddelats enligt äldre lag kan Kungl. Maj:l förordna alt saken skall prövas och avgöras enligt nya lagen, om sökanden yrkar det innan ta­lan i målet väckts. Värdet av e;gendom sora exproprieras skaU dock härvid hänföras tidigast till förhållandena den dag, då den nya lagen trädde i kraft, såvitt annat ej föranledes av alt fastigheten dessförinnan tillträtts av den exproprierande.

Bestäraraelserna i 2 kap. 2 § första stycket 3 tUlärapas endast om stadsplanen eller byggnadsplanen fastställts efter lagens ikraftträdande.

Förekommer i lag eller annan författning hänvisning till föreskrift som ersatts genom bestämmelse i denna lag, tillämpas i stället den nya bestämmelsen.

Prop. 1971:122

223

2    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1917:189) om expropriation

Härigenora förordnas i fråga om lagen (1917: 189) om expropriation,

dels att 112, 33, 76, 77, 79 a, 80, 81, 87, 89, 90 och 95113 §§ skall upphöra all gälla,

dels all de två rubrikerna före 1 § samt rubrikerna närraast före 7, 12, 76, 80, 87, 89, 97, 99, 102, 106, 108, 109, 111, 112 och 113 §§ skall ulgå,

dels att 24, 34, 49, 59, 68, 69 och 71 §§ skall ha nedan angivna ly­delse.

(Gällande lydelse)

(Föreslagen lydelse)

24 

§

Vad   i  denna   lag  stadgas  om

Om vem som är sakägare i ex-

sakägare gälle  ej  innehavare  av     propriaUonsmål stadgas i allmänna fordran,  för  vilken  inteckning  i     expropriationslagen, fastigheten är sökt eller bevUjad eller fasligheten häftar jämlikt 11 kap. 2 § jordabalken.

34 

§

Ersättning   skall   bestämmas   i

Domstolen äger på yrkande av

penningar atl  utgå på  en gång;

part hänvisa sakägare all i särskild

dock må domstolen på yrkande av

rättegång vid doraslolen föra talan

part hänvisa sakägare all i särskUd

om ersättning för skada eller in-

rältegång vid dorastolen föra ta-

trång,   sora   finnes   ej   lämpligen

lan om ersättning för skada eller

kunna prövas i raålet. Sådan talan

intrång, sora finnes ej lärapligen

skall väckas genom ansökan ora

kunna prövas i raålet. Sådan talan

stäraning inora den tid, högst tio

skall väckas genom ansökan om

år, som i doraen bestäraraes, räk-

slämning inora den tid, högst tio

nat  från  det  denna  vunnit  laga

år, sora i domen bestämmes, räk-

kraft,

nal från  det  denna  vunnit  laga

krafl.

Uppkommer fråga----------- ej tiUärapning.

49 §

Då vad-------------------- i besittning.

Exproprierad faslighet skall övergå UU nye ägaren fri från all särskild rätt, som innehavaren jämlikt 2 § tredje stycket är plik­tig avslå; dock häfte fastigheten

Prop. 1971:122

224

(Gällande lydelse)

(Föreslagen lydelse)

fortfarande för särskild rätt, som tillkommer sakägare och som jäm­likt utfästelse av nye ägaren läm­nas orubbad. Fastighetens ansvar för aUmänna utskylder eller för fordringar, som åtnjuta förmåns­rätt enligt 17 kap. 6 § första styc­ket handelsbalken, förändras ej genom expropriationen.

Genom expropriation förvärvad särskild rätt till fastighet äge före­träde framför all annan rätt till samma fastighet.

59 §

Hava parterna------- överenskoraraelsen faststäUd av doraslolen.

VUl den--------------- meddela faslstäUelse.

Även om ej sådant fall som av­ses i första stycket är för handen och ej heller vad i andra stycket stadgas blivit iakttaget, kan dom­stolen fastställa en mellan parter­na träffad överenskommelse om expropriationsersätlning för upp­lålelse av nyttjande- eller servi­tutsrätt för elektrisk ledning, om upplåtelsen medför ringa men och uppenbarligen icke rubbar säker­heten för fordringsägare, som ej godkänt överenskommelsen.

Överenskommelse ora----- part, fastställd av domstolen.

Fastställelse må---------------------- 34 § stadgas.

Där   dorastolen   jämlikt   andra

Där   domstolen   jämlikt   andra

stycket faststäUer överenskorarae:l- eller iredje styckel fastställer över­

se om expropriationsersätlning för enskommelse om expropriations-

jordområde eUer annat, som är ersättning för jordområde eller an-

samfällt för flera än tio fastighe- nal, som är samfällt för flera än

ler med skilda ägare, meddele tio fastigheter med skilda ägare,

domstolen tillika på begäran av meddele domstolen tillika på he­

den exproprierande eller av ägare gäran av den exproprierande eller

tUl någon av fastigheterna förord- av ägare till någon av fastigheler-

nande enligt 35 §.

na förordnande enligt 35 §.

68

§

Har exproprierad fastighet eller

Har Konungen jämlikt 3 kap.

genom    expropriation    förvärvad

7 § andra stycket aUmänna ex-

särskUd rätt ej kommit lill använd-

propriationslagen    förordnat    om

ning för det avsedda ändamålet el-

rätt till återlösen i vissa fall av

ler dess användande för ändarna-

exproprierad   egendom   eller   ge-

let upphört och är nämnda ända-

nom expropriation förvärvad sär-

niål såvitt angår dylik fastighet el-

skild rält, tillkommer lösningsrätt,

Prop. 1971:122

225

(Gällande lyddse)

ler rätt alt anse såsom övergivet, eller användes fastighet eller rätt som nyss sagts i väsentlig omfatt­ning för annat ändamål än det av­sedda, må fastigheten eller den sär­skilda rälten lösas, därest talan om dess avträdande instämmes inom tjugo år från det exproprialionen fullbordats. Lösningsrätt tillkom-me, när hel fastighet exproprierats, den, som närraast före expropria­tionens fullbordande var fastighe­tens ägare, eller hans rättsinneha­vare och, om en del av en faslighet exproprierats, ägaren av den åter­stående delen saml, då fråga är ora särskild räll, ägaren av den fastighet, sora därav besväras. I fall, sora avses i 40 §, gäller vad nu sagls med avseende på liden för fullbordande av expropriation i StäUet den tid, då anmälan enligt näranda lagrura skell.

Har, efter det faslighet expro­prierats, byggnad uppförts å fas­tigheten eller eljest därå nedlagts kostnad, må vad sålunda påkos­tats jämväl lösas, om det i stäm­ningen yrkas.

(Föreslagen lydelse)

när hel faslighet exproprierats, den, som närraast före expropria­tionens fullbordande var fastighe­tens ägare, eller hans rättsinneha­vare och, om en del av en fastig­het exproprierats, ägaren av den återstående delen samt, då fråga är om särskild räll, ägaren av den faslighet, som därav besväras. I fall, sora avses i 40 §, gäller vad nu sagls med avseende på tiden för fullbordande av expropriation i stället den tid, då anmälan enligl nämnda lagram skell.

69 §

Vid lösen enligt 68 § första stycket må värdet ej sällas högre än till den expropriationsersätl­ning, som utgivits. I övrigt skola beträffande lösen som i 68 § sägs denna lags bestäraraelser ora ex­propriation i tillärapliga delar gäl­la; dock ankorarae på domstolens prövning, hura kostnad, som i 67 § avses, skall gäldas.

Vid lösen, som avses i 3 kap. 7 § andra stycket aUmänna expro­priationslagen, raå värdet ej sättas högre än till den expropriations­ersätlning, som utgivits. I övrigt skola beträffande lösen enligl 3 kap. 7 § nämnda lag denna lags bestämraelser ora expropriation i tillärapliga delar gälla; dock an­korarae på doraslolens prövning, huru kostnad, sora i 67 § avses, skall gäldas.

71 §

Vill någon för expropriation lå­ta upprätta karta över faslighet el­ler eljest verkställa nödig förun­dersökning därå, äge KB på an­sökning föreskriva, att erforderligt tillträde till fastighelen under viss

8   Riksdagen 1971.1 saml. Nr 122

Vill någon för expropriation låta upprätta karta över faslighet eller eljest verkställa nödig förunder­sökning därå, äge KB på ansök­ning föreskriva, all erforderligt tillträde till fastigheten under viss

Prop. 1971:122

226

(GäUande lydelse)

tid skall lämnas. Har expropria­tionsrätt ej redan meddelats, raå dylik föreskrift dock ej lämnas, ora KB finner det uppgivna ända­raålet icke vara sådant, sora i 1 § avses.

Om undersökningens

Växande träd---- 

(Föreslagen lydelse)

tid skall lämnas. Har expropria­tionsrätt ej redan meddelats, må dylik föreskrift dock ej lämnas, om KB finner del uppgivna ändamå­let icke vara sådant, som avses i 2 kap. allmänna expropriationsla­gen.

--------- är sagt.

särskilt medgivit.

Denna lag träder i kraft den, ..

Alt äldre bestämmelser fortfarande gäller i vissa fall följer av slut-besläramelserna i allraänna expropriationslagen.

3    Förslag till

Lag om ändring i byggnadslageii (1947: 385)

Härigenom förordnas i fråga om byggnadslagen (1947: 385)

dels att 18, 18 a, 41, 41 a, 44, 44 a, 47, 140, 142145 och 162 §§ skall upphöra alt gälla,

dels att 21, 22, 45, 48, 83, 84, 116, 137, 141 och 146 §§ skall ha ne­dan angivna lydelse,

dels att i lagen skall införas fem nya paragrafer, 44, 48 a, 111 a, 142 och 143 §§, av nedan angivna lydelse.

(GäUande lydelse)

21 § Skall raark enligt fastställd ge­neralplan användas för annat än­damål än enskUl bebyggande och kan markens ägare till följd härav nyttja marken allenast på sätl som slår i uppenbart missförhål­lande lill dess tidigare värde, vaie staden skyldig atl lösa raarken.

Frågan huruvida----------- 

(Föreslagen lydelse) 21 § Skall mark enligt fastställd ge­neralplan användas för annat än­daraål än enskilt bebyggande och kan raarkens ägare till följd härav nyttja raarken allenast på sätl som slår  i uppenbart  missförhållande lill dess värde vid förut tillåtet an­vändningssätt, vare staden skyldig alt lösa marken, planens genoraförande.

Prop. 1971:122

227

(Gällande lydelse)

'

18 a § Innehåller fastställd generalplan bestämmelse att mark, som ej må lösas enligt 18 § första stycket, skall kunna nyttjas för allmän tra­fikanläggning eller allraän ledning, skaU på stadens yrkande servitut eller nyttjanderätt upplåtas i den omfattning som erfordras för än­damålet. Kan ägaren till följd av planen nyttja marken endast på sätl som står i uppenbart missför­hållande till dess tidigare värde, må han påfordra att släden förvär­var rättighet som nu sagts. Staden äger bestämma ora förvärvet skall avse servitut eUer nyttjanderätt.

(Föreslagen lyddse)

Innehåller fastställd generalplan bestämmelse att mark, som avses för enskUt bebyggande, även skall kunna nyttjas för allmän trafikan­läggning eller allmän ledning och kan ägaren till följd av planen nyttja marken endast på sätt sora sägs i första stycket raå han på­fordra all staden genom inlösen förvärvar för ändamålet erforder­lig servituts- eller nyttjanderätt. Staden äger bestämma om förvär­vet skaU avse servitut eller nyttjan­derätt.

22 

§

Får mark enligt faststäUd gene­ralplan icke användas för annan glesbebyggelse än för jordbrakets, fiskels, skogsskötselns och därraed järaförligl behov, och kan mar­kens ägare tUl följd härav nyttja marken allenast på sätl sora står i uppenbart missförhållande lill dess tidigare värde, vare markens ägare berättigad till ersättning av staden för den skada som han härigenom lider. Sararaa lag vare om innehavare av sådan nyttjande­rätt eller annan särskild rätt tUl raarken som upplåtits innan pla­nen fastställdes.

Ersättningen skaU Vid bedömandet -

Får mark enligt fastställd gene­ralplan icke användas för annan glesbebyggelse än fÖr jordbrukels, fiskels, skogsskölselns och därraed jämförligt behov, och kan markens ägare lill följd härav nyttja mar­ken allenast på sätl sora slår i up­penbart missförhållande lill dess värde vid förut tillåtet använd­ningssätt, vare markehs ägare be-. rältigad tUl ersättning av staden för den skada sora han härigenora lider. Sarama lag vare om inneha­vare av sådan nyttjanderätt. eller annan särskild rätt till marken som upplåtits innan planen fast­ställdes.

------- till raarken.

- motsvarande tUlämpning.   ,

St   Riksdagen 1971.1 saml. Nr 122

44 

§

Mark för vilken stadsplan förs­ta gången fastställts är staden, om annat ej avtalats, pliktig att lösa om markägaren begär det. Talan om skyldighet alt lösa skall avse all mark som tillhör samme ägare om ej kommunen medger alt en-, dast viss del löses. Sådan talan skall väckas inom sex rhåriader, räknat från den dag planen fast­ställdes, dock att om kommunen

Prop. 1971:122

228

(Gällande lydelse)

(Föreslagen lydelse)

inom sagda tid väckt talan enligt 2 kap. 2 § första stycket 3 all­männa expropriationslagen mot någon ägare av mark inom plan­området tiden för övriga mark­ägare skall utgöra nio månader, räknat från nyssnämnda dag.

Bestämmelserna i första stycket avser icke mark som på grund av sin naturbeskaffenhet uppenbar­ligen ej kan ifrågakomma för be­byggande och ej heller bebyggt område vars ägare med hänsyn till bebyggelsens värde eller beskaf­fenhet i övrigt uppenbarligen icke har intresse av planens utform­ning. Har med stöd av 70 § för­ordnats alt viss markägare skall avslå mark inom planområdet utan ersättning är staden ej plik­tig att lösa honom tillhörig mark.

Äganderättsförhållandena skall bedömas med hänsyn till vad som gällde när planen fastställdes.

45 §

Är, i annat fall än i 44 eller 44 a § sägs, mark som ingår i byggnadskvarter icke bebyggd i huvudsaklig överensstämmelse med stadsplanen och kan stadsplanens genomförande ej förväntas äga rum inom skälig tid utan stadens ingripande, må Konungen medgi­va staden alt lösa marken i den mån så erfordras. Kan syftet vin­nas genom att staden allenast lö­ser å marken uppförd byggnad för nedrivning, må Konungen lämna tillstånd därtill. Är marken i sta­dens ägo, må i samma ordning medgivas staden att lösa särskild rätt som besvärar marken och hindrar eller försvårar stadspla­nens genomförande.

Prövas ansökan om inlösen en­ligt första stycket icke kunna be­viljas på den grund att stadspla­nens genomförande kan förväntas äga rum inom skälig tid utan sta­dens ingripande, må Konungen lik-

Prop. 1971:122

229

(Gällande lydelse)

väl på stadens begäran föreskriva viss skälig lid inom vilken bebyg­gelsen skall hava bragts i överens­stämmelse med stadsplanen, vid äventyr att efter utgången av sag­da lid nämnda hinder mot inlösen ej vidare skall anses föreligga. Meddelas sådan föreskrift, skall avskrift av beslutet tillställas in­skrivningsdomaren, som har att så snart ske kan å inskrivningsdag göra anteckning därom i fastig­hets- eller inteckningsboken.

Finnes i saraband med prövning av förslag till stadsplan inlösen av viss i planen ingående mark böra ske enligt första stycket, må Konungen meddela fastställelse å planen eller del därav under vill­kor atl sådan inlösen komraer till slånd inom viss tid, högst ell år; dock må, när synnerliga skäl äro därtiU, tiden förlängas med högst etl år i sänder. Intill dess inlösen skett eUer liden därför gått till än­da, må utbyggnad ej utan Konungens tUlstånd företagas å den raark som omfattas av den villkorliga fastställelsen.

(För'.slagen lydelse)

Finnes i samband raed prövning av förslag till stadsplan expropria­tion av viss i planen ingående mark böra ske enligt vad därom finnes särskilt föreskrivet, må Konungen meddela fastställelse å planen eller del därav under vill­kor alt sådan expropriation kom­raer tUl slånd inom viss tid, högst ett år; dock må, när synnerliga skäl äro därtiU, tiden förlängas med högst elt år i sänder. IntUl dess expropriation skett eller tiden därför gått till ända, må nybygg­nad ej ulan Konungens tUlstånd förelagas å den mark som omfat­tas av den villkorliga fastställelsen.

att lösa raarken.

När ett----------- markens värde.

Frågan huruvida------ tomtindelnings genomförande.

48 Skall mark enligt stadsplanen användas för annat ändamål än en­skilt bebyggande och kan markens ägare tUl följd härav nyttja mar­ken allenast på sätt som står i up­penbart missförhållande till dess tidigare värde, vare staden skyldig alt lösa marken.

Skall mark enligt stadsplanen användas för annat ändamål än enskUt bebyggande och kan mar­kens ägare till följd härav nyttja marken allenast på sätt som slår i uppenbart missförhållande till dess värde vid förut tillåtet an­vändningssätt, vare staden skyldig

41a § Innehåller stadsplan bestämmel­se alt mark, som ej må lösas en­ligt 41 § första stycket, skall kun­na nyttjas för allmän trafikanlägg­ning eller allraän ledning, skall på stadens yrkande servitut eller

48 a § Innehåller stadsplan bestämmel­se all mark, som avses för enskilt bebyggande, även skall kunna nytt­jas för allmän trafikanläggning el­ler allraän ledning och kan ägaren tiU följd av planen nyttja marken

Prop. 1971:122

230

(Gällande lydelse)

nyttjanderätt upplåtas i den om­fattning som erfordras för ända­målet. Kan ägaren till följd av pla­nen nyttja marken endast på sätl som står i uppenbart missförhål­lande till dess tidigare värde, niå han påfordra alt staden förvärv;ar rättighet som nu sagts. Staden äger bestäraraa ora förvärvet skall av;äe servitut eUer nyttjanderätt.

(Föreslagen lydelse)

endast på sätt som sägs i 48 § första stycket må han påfordra att staden genom inlösen förvär­var för ändamålet erforderlig ser­vituts- eller nyttjanderätt. Staden äger bestämma ora förvärvet skall avse servitut eller nyttjanderätt.

83 

§

Innebär stadgandet i 81 § eUer förordnande enligl 82 § hinder för att nybyggnad eller annan åtgärd vidtages i den orafaltning eller på del sätt som eljest varit tUlålel och kan markens ägare lill följd härav nyttja marken allenast på sätt som slår i uppenbart missförhållande tUl dess tidigare värde, vare han berättigad till ersättning för den skada han härigenora lider; kan marken av nämnda orsak över hu­vud ej användas för enskUt be­byggande och kan ägaren till följd härav nyttja raarken allenast på sätt nyss sagts, vare anläggningens ägare skyldig att lösa marken, där ej sådan skyldighet jämlikt 21 el­ler 48 § åligger staden.

Innebär stadgandet i 81 § eUer förordnande enligt 82 § hinder för att nybyggnad eller annan åtgärd vidtages i den omfattning eUer på det sätt som eljest varit tiUåtet och kan markens ägare till följd härav nyttja raarken allenast på sätt sora står i uppenbart raissförhållande lill dess värde vid förut tUlålet an­vändningssätt, vare han berättigad till ersättning för den skada han härigenom lider; kan marken av nämnda orsak över huvud ej an­vändas för enskilt bebyggande och kan ägaren lill följd härav nyttja marken allenast på sätt som nyss sagls, vare anläggningens ägare skyldig all lösa raarken, där ej så­dan skyldighet jämlikt 21 eller 48 § åligger staden, innan inskränkningen i möjligheterna att

Enahanda rätt nyttja marken inträdde.

Vad i------- del inskränkningen i möjligheterna alt nyttja marken

inträdde.

84

Har i faststäUd generalplan eller stadsplan med hänsyn lill anlägg­ning, som avses i 81 § eller i för­ordnande enligt 82 §, blivit be;-slämt, atl raark skall användas för annat ändamål än ensldlt bebyg;-gande, och har staden på grund av bestämmelserna i 21 eUer 48 § löst marken, vare staden, såvitt den kan nyttja marken allenast på säl I som står i uppenbart missförhål­lande liU den erlagda löseskUling-

Har i fastställd generalplan eUer stadsplan med hänsyn till anlägg­ning, sora avses i 81 § eller i för­ordnande enligt 82 §, blivit be­stämt, all mark skaU användas för annat ändamål än enskilt bebyg­gande, och har staden på grand av bestämmelserna i 21 eller 48 § löst marken, vare staden, såvitt den kan nyttja marken allenast på sätt som står i uppenbart missförhål­lande lill den erlagda löseskUUng-

Prop. 1971:122

231

(GäUande lydelse)

en, berättigad till ersättning av an­läggningens ägare för sin förlusl.

(Föreslagen lydlese)

en eUer inlrångsersätlningen, be­rättigad lUl ersättning av anlägg­ningens ägare för sin förlusl.

llla§ Vad i 44 § stadgas om lösnings­plikt skall äga motsvarande till-lämpning i fråga om mark, för vil­ken byggnadsplan första gången fastställes, med iakttagande att vad som är föreskrivet om stad skall avse kommunen samt att vad som är föreskrivet för det fall att för­ordnande meddelats enligt 70 § skall tillämpas när förordnande meddelats enligt 113 §.

116 §

enings bildande.

Ersättningen skall------ liU raarken.

Frågan huruvida---- : planens genoraförande

Har i byggnadsplan bestämls all mark skall användas tiU väg eller annan allmän plats ulan all skyl­dighet all upplåta marken förelig­ger enligt 112 eller 113 §, och kan markens ägare till följd av vad så­lunda bestämts nyttja raarken alle­nast på sätt sora står i uppenbart raissförhållande till dess tidigare värde, vare han berättigad tiU er­sättning för den skada sora han härigenom lider. Samma lag vare om innehavare av sådan nyttjande­rätt eller annan särskUd rält liU marken som upplåtits innan bygg­nadsplanen fastställdes. Skyldighet att svara för ersättningen åligger i fråga om raark, som är avsedd liU allmän väg, kronan samt be­träffande annan mark vägförening, inom vars område marken är be­lägen. Finnes ej vägförening när fråga uppkoraraer om ersättning i fall som sist nämnts, skall länssty­relsen föranstalta ora sådan för-

Har i byggnadsplan bestärats alt raark skall användas till väg eller annan allraän plats ulan att skyl­dighet alt upplåta raarken förelig­ger enligt 112 eller 113 §, och kan markens ägare till följd av vad sålunda bestämls nyttja marken allenast på sätt som står i uppen­bart missförhållande till dess värde vid förut lillålel användningssätt, vare han berättigad lUl ersättning för den skada sora han härigenora lider. Samma lag vare om inne­havare av sådan nylljanderält eller annan särskild rält till marken sora upplåtits innan byggnadsplanen fastställdes. Skyldighet atl svara för ersättningen åligger i fråga ora mark, som är avsedd till allmän väg, kronan samt beträffande an­nan mark vägföreiung, inora vars område marken är belägen. Finnes ej vägförening när fråga uppkora­raer om ersättning i fall sora sist nämnts, skall länsstyrelsen föran­stalta om sådan förenings bUdande.

137 §

Med avseende å inlösen av mark enligt denna lag skola de allmänna

Med avseende å inlösen av raark enligl denna lag skola bestämmel-

Prop. 1971:122

232

I raål-------------------- särskilt stadgat.

(Gällande lydelse)

beslämraelsema i lagen ora expro­priation i tUlämpliga delar lända till efterrättelse med iakttagande av vad nedan i 138145 §§ stad­gas.

(Föreslagen lydelse)

serna i allmänna expropriationsla­gen och lagen om expropriation i tUlärapliga delar lända tUl efterrät­telse raed iakttagande av vad ne­dan i 138, 139 och 141143 §§ stadgas.

141 §

Bestäramelserna i 12 § första stycket lagen om expropriation skola ej äga tUlämpning raed avse­ende å inlösen av raark sora ing;ir i stadsplan.

Är fråga om att mark som ingår i tomt skall inlösas av anledning varom förmäles i 46 eller 47 §, skall i stället för bestämmelserna i 26 § andra stycket lagen om ex­propriation gälla, att till expro­priationsdomstolen skall ingivas karta med protokoll rörande mät­ning av tomten enligt bestämmel­serna i 2 kap. lagen om fastighets­bildning i stad; och skall vad i 42 § lagen om expropriation iir stadgat om karta och beskrivning i stället gälla karta och protokoU som nu sagts.

Bestämmelserna i 3 kap. 11 § första stycket aUmänna expropria­tionslagen skola ej äga tUlärapning raed avseende å inlösen av raark sora ingår i stadsplan.

142        §

Vid inlösen enligt 21 §, 48 § första stycket, 48 a eller 83 § skall löseskiUing eller intrångsersättning bestämmas med hänsyn till fastig­hetens värde vid förut tillåtet an­vändningssätt.

143        §

Vid inlösen enligt 44 eller 111 a § skall ersättningen bestämmas enligt de grunder som anges i 4 kap. 2 § allmänna expropriations­lagen.

146 §

Vad i 137, 13S, 144 och 145 §§ är stadgal beträffande inlösen av mark skall i tillämpliga delar gälla med avseende å inlösen av bygg­nad i fall som i 45 § första stycket

Vad i 137 och 138 §§ är stadgat beträffande inlösen av mark skaU äga motsvarande tillämpning vid inlösen av särskild rätt eller upp­lålelse av servitut eller nyttjande-

Prop. 1971:122

233

(Gällande lydelse)

sägs och skall, jämte stadgandet i 140 §, äga motsvarande tillämp­ning vid inlösen av särskUd rält eller upplålelse av servitut eller nyttjanderätt enligt denna lag. När särskild rätt inlöses eller servitut eller nyttjanderätt upplåtes, skola besläraraelsema i 72  första styc­ket lagen om expropriation ej lill-lärapas på raark sora ingår i stads­plan.

(Föreslagen lydelse)

räll enligt denna lag. När särskild rätt inlöses eller servitut eller nytt­janderätt upplåtes, skola bestäm­raelserna i 3 kap. 11 § första styc­ket allmänna expropriationslagen ej tiUärapas på raark sora ingår i stadsplan.

Denna lag träder i kraft den ...

Att äldre bestämmelser fortfarande gäller i vissa fall följer av slut­bestämmelserna i allmänna expropriationslagen.

Bestämmelsema i 44 och 111 a §§ äger tiUämpning endasl om stads­planen eller byggnadsplanen faslslällls efler lagens ikraftträdande.

Föreligger räll för markägare alt påfordra inlösen av mark, skall er­sältning för marken beräknas enligt äldre lag, såvida lalan om inlösen väckes inom tre år, räknat från nya lagens ikraftträdande. Vad nu sagts skall äga motsvarande tillämpning i fråga om ersättning enligt 22, 83 och 116 §§.

Förekommer i lag eller annan författning hänvisning lill föreskrift sora ersätts genom bestämmelse i denna lag, tUlämpas i stället den nya bestäraraelsen.

Prop. 1971:122

234

Bilaga 2 De remitterade förslagen

1    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1917: 189) om expropriation

Härigenom förordnas i fråga om lagen (1917: 189) ora exproprialioni

dds att 9, 109 och 110 §§ skall upphöra atl gäUa,

dels atl rubriken närmast före 109 § skaU utgå,

dels att nuvarande 67 § skaU betecknas 66 §,

dels att 1, 7, 8, 10, 12, 26, 3133, 69, 108 och 111 §§ skaU ha ne­dan angivna lydelse,

dels att rubrikerna närmast före 108 och 111 §§ skall ha nedan an­givna lydelse,

dels atl i lagen skaU införas tre nya paragrafer, 67, Illa och 115 §§, av nedan angivna lydelse,

dels atl i lagen skall närmast före 115 § införas en ny rubrik av ne­dan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1   §2

Fastighet, som tillhör annan än kronan, må lagas i anspråk genom ex­propriation, om Konungen prövar del nödigt:

1.

för befästning, övnings- eller förläggningsplats för krigsmakten, skjutbana, som äger betydelse för den allmänna skjulskicklighelens ut­veckling, eller eljest för rikets försvar;

2.

för allmän väg på landet eUer i stad, järnväg eller spårväg för allmän trafik, bro, hamn, lastningsplats, kanal eller annan farled, flolt­led, telegraf- eller telefonanläggning eller annan anläggning för den all­männa samfärdselns frärajande;

3.

för allmän byggnad;

4.

för ändamål, som del enligt lag eller författning tillkommer kom­raun eller annan dylik samfäUighet alt tillgodose;

5.

för all förse en ort med vatten eller förhindra förorenande av vattenledning, sora är anlagd för s;idant ändamål;

6.

för annat ändamål, som är jämförligt med något under 1, 2, 3, 4 eller 5 angivet och äger väsentiig betydelse för del allmänna;

7.

för all inom bebyggt område vid järnvägsstation, hancmplats eller fiskläge eller å annan ort med större samraanlrängd befolkning åstad­koraraa tryggade bostadsförhållanden;

8.

för all bereda befolkningen eller en väsentiig del därav å en ort raark till byggnad för överläggningar eller föredrag i allmänna frågor eller åsyftande folkbildning, nykterhetens främjande eller annat därmed jämförligt ideellt ändaraål av synnerlig vikt eller till byggnad för guds­tjänst eller annan andaktsövning;

1 Senaste lydelse av 109 och 110§§ samt rubrUcen närmast före 109 § 1947: 326. Förutvarande 66 § upphävd genom 1949: 663. " Senaste lydelse 1970: 247.

Prop. 1971:122

235

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

9.    för åstadkommande på det aUmännas bekostnad av skogsålerväxt

å skogsmark, sora är genora kalhuggning eller på annat sätt ödelagd

och ej utgör nödig belesraark;

10.

för kronans överlagande ay flygsandsfäll, varora ägaren försum­mat laga sådan vård, alt fara för sandflykt förebygges;

11.

för alt bevara område såsom nationalpark, naturreservat eller nalurminne;

12.

för alt bevara kulturhisto-

12. för atl bevara historiskt el-riskt synnerligen märklig bebyggel- ler kulturhistoriskt märklig be­se eller synnerUgen märklig fast byggelse eller märklig fast forn-fornläraning som ej kan tryggas lämning eller bereda erforderligt på annat sätt eller bereda erfor-     utrymme däromkring;

derligt utrymme däromkring;

13.    för linbana eller oljeledning, som är behövlig för företag av större

gagn för orten;

14.    för tillgodoseende av fjällrenskölselns behov;

75. för stärkande av ofullstän­

digt jordbruk;

16.

för atl säkerställa atl mark

16. för all giva kommun möjlig-på skäliga villkor är tillgänglig för het att upplåta mark med tomt-tätbebyggelse och därmed sam- rätt eller eljest förfoga över mark manhängande anordningar eller som med hänsyn lill den framlida för att eljest i kommuns ägo över- utvecklingen kräves för tätbebyg-föra mark, som icke är tätbebyggd, gelse eller därmed sammanhängan-för upplålelse med tomträtt;               de anordning;

17.

för atl å viss ort bereda fiskarbefolkningen utryrame för uppfö­rande av brygga, bod eUer annan anläggning som erfordras för yrkes­fisket;

18.

för sådan atomreaktor eller annan alomenergianläggning, som är till större gagn för orten eller eljest äger väsentlig betydelse ur allraän synpunkt, eller för skyddsoraråde kring anläggning sora nu närants; eller

19.

för alt vid föreliggande eller befarad grov vanvård av byggnad, som till väsentlig del genom uthyrning användes för bostadsändamål, försätta eller håUa byggnaden i lillfredsslällande skick.

Särskild räll, sora i avseende å fastighet tillkommer annan än kronan, må ock exproprieras, ora Konungen prövar del nödigt för ändamål.

Skall genom kronans eller kom­muns försorg inom visst område vidtagas byggnads- eller anlägg­ningsåtgärd, som kan föranleda ex-proprialion enligl första styckel, och kan med skäl antagas atl åt­gärden medför väsentligt ökat värde för fastighet i områdets ome­delbara närhet eller avsevärt ökar möjligheterna att utnyttja sådan faslighet, må Konungen medgiva att fastighelen exproprieras av den som vidtager åtgärden, om det med hänsyn  till  kostnaderna för

Prop. 1971:122

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

236

åtgärden och övriga omständighe­ter är skäligt. Vad här sagts om fastighet äger motsvarande till-lämpning på särskild rätt till fas­tighet.

7

§

3

För fastighet, som exproprieras, skall erläggas löseskUling mot­svarande fastighetens värde med hänsyn särskilt till ortens pris och fastighetens avkastning. Exproprie­ras en del av en fastighet och lider återstoden skada eller intrång ge­nom exproprialionen eller den ex­proprierade delens användande, skall ersättning därför gäldas. Uppkoraraer eljest genora expro­priationen skada for ägaren, skall ock sådan skada ersättas.

Är den exproprierande på grund av åtagande eller av annan anled­ning pliktig vidtaga åtgärd till fö­rebyggande eller förminskande av skada eller intrång, varde expro­priationsersättningen därefter jäm­kad. Innebär sådant åtagande ut­fästelse av servitut till förmån för fastighetsdel, som ej exproprieras, och sker ej exproprialionen för kronans räkning, må, om fastig­hetsdelens ägare det yrkar, hänsyn icke tagas till utfästelsen, utan att den gjorts i sådan form att in­skrivning för servitutet kan med­delas.

För faslighet, som exproprieras i sin helhet, skall, med de begräns­ningar som följer av vad nedan sägs, erläggas löseskUling motsva­rande fastighetens marknadsvärde. Exproprieras en del av en fastig­het, skall erläggas intrångsersätt­ning motsvarande den minskning av faslighetens marknadsvärde, som uppkommer genom expropria­tionen och den exproprierade de­lens användande. Uppkommer el­jest genom exproprialionen skada för ägaren, skall ock sådan skada ersättas.

Har den exproprierande åtagit sig att vidtaga åtgärd för alt mins­ka skada, skall hänsyn tagas därtill vid bestämmande av expropria­tionsersältning, om åtagandet är av beskaffenhet alt skäligen böra godtagas av den ersättningsberäl­ligade.

Vid bestämmande av löseskU­lingen för fastighet, som exproprie­ras, må hänsyn icke lagas till så­dan förändring i värdet därå, som uppstår allenast till följd av ex­propriationsrättens bevUjande eller det avsedda ändamålels genomfö­rande.

Har del företag för vars genom­förande expropriation äger rum medfört inverkan av någon bety­delse på värdet av den av expro­priationen berörda fastigheten, skall löseskiUing bestämmas med hänsyn till det värde fastigheten skulle  ha  haft om  sådan  inver-

= Senaste lydelse 1970:1008.

Prop. 1971:122

237

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

kan icke förekommit. Vid expro­priation av del av fastighet skall dock inverkan som nu sagts be­aktas vid beräkningen av mark­nadsvärdet efter expropriationen.

Första stycket skall icke till-lämpas, om ersättning för skada genom företaget utgått i annan ordning och ej heller om företa­gets inverkan skäligen bör läm­nas obeaktad med hänsyn till för­hållandena i orten eller till dess all­männa förekomst under jämför­liga förhållanden.

10

Har, efter det fråga om ex-propiration blivit väckt, kostnad nedlagts å fasligheten i uppenbar avsikt att höja expropriationser­sättningen, må genom sådan kost­nad åstadkommen förökning av fastighetens värde icke tagas i be­räkning vid ersättningens bestäm­mande.

Har ägaren av fastighet som ex­proprieras vidtagit åtgärd i uppen­bar avsikt atl höja den ersättning, som den exproprierande har att erlägga, skall denne, om skäl äro därtill, erhålla gottgörelse genom minskning av ägaren tillkomman­de ersättning.

12 §

Har expropriationsrätt meddelats beträffande en del av en fastighet och lider genom expropriationen eUer den exproprierade delens an­vändande en återstående del av fasligheten synnerligt men, varde jäm­väl denna del exproprierad, ora ägaren det begär. SkaU nyttjanderätt eUer servitutsrätt upplåtas och föranledes därav synnerligt men för fas­tigheten eller någon del därav, vare ock ägaren berättigad fordra, att område, som lider sådant men, skall lösas.

Om vid expropriation av en del Skall endast en del av en fas-av  en fastighet  ersättningen för     tighet exproprieras eller skall nytt-

skada eller intrång å en återstående del skulle uppgå till två tredjede­lar av den delens värde, eller er­sättning vid upplåtelse av nyttjan­derätt eller servitutsrätt till fastig­het skulle motsvara två tredjede­lar av värdet å fastigheten, äge den exproprierande lösa det om­råde, som lider sådant men eller utgör föremål för rättigheten. Kostnaden för åtgärd, som i 7 § andra stycket avses, varde inbe­räknad i ersättning sora nu är sagd.

9   Riksdagen 1971.1 saml. Nr 122

janderält eller servitutsrätt upp­låtas, har den exproprierande rätt till sådan utvidgning av expro­prialionen som avses i första styc­ket, om detta skulle medföra en­dast en ringa förhöjning av faslig-hetsägaren tillkommande expro­priationsersätlning och fastighets­ägaren icke har ett beaktansvärt intresse av alt behålla den åter­stående delen av fastigheten. Kost­naden för åtgärd, sora i 7 § and­ra stycket avses, varde inberäknad i ersättning som nu är sagd.

Prop. 1971:122

238

Nuvarande lydelse

Föreslägen lydelse

26 §*

Vid domstolen skall företes gravationsbevis rörande fastigheten. Där­med må dock, i fall då förordnande enligt 35 § finnes kunna ifråga­komma, anstå i avbidan på domstolens prövning huruvida sådant be­vis är erforderligt.

Då område som skall expro­prieras utgör del av fastighet, skall därjämte tUl domstolen i två exemplar ingivas karta över om­rådet raed beskrivning, upprättad av fastighetsbildningsmyndigheten under iakttagande i tUlämpliga de­lar av vad som är stadgal om kar­ta och beskrivning vid fastighets­bildningsförrättning. Gränsen mel­lan området och återstoden av fastigheten skall vara av fastig­hetsbildningsmyndigheten tydligt och varaktigt utmärkt å marken.

Då oraråde som skall exprop­rieras utgör del av fastighet, skaU därjämte till domstolen i två exemplar ingivas karta över om­rådet med beskrivning, upprättad av vederbörande lantmätare eUer mätningsman imder iakttagande i tillämpliga delar av vad som är stadgat om karta och beskrivning vid avstyckning eller, då fråga är om mark som ingår i tomtindel­ning, vid tomlmätning. Gränsen raellan området och återstoden av fasligheten skall vara av lantmä­tare eller mätningsman tydligt och varaktigt utmärkt å marken.

Parts utevaro från domstolens sammanträde utgöre ej hinder för må­lets handläggning och avgörande.

Ersältning skall bestäraraas sär­skilt för varje sakägare. LöseskU­ling eller intrångsersättning och annan ersättning tUl ägaren varde ock bestärada var för sig.

31                                     §5

Ersättning skall beslämmas sär­

skilt för varje sakägare. Löses!tU-

ling för exproprierad fastighet, er­

sättning för skada eller intrång å

fastighet och annan ersältning till

ägaren varde ock bestämda var

för sig.

Att vid expropriation ej må meddelas bestämmelse, soni inskränker den fastighetsägare enligt 7 kajj. vattenlagen tUlkommande rält att för sin marks torrläggning erhålla vattenavlopp genom väg, järnväg eller spårväg därom stadgas i nämnda lag.

32 

§

8

Ersättning raå ej bestämmas lägre än vad den exproprierande i må­let erbjudit eller högre än motparten begärt. Har domstol enligt be­stämmelserna i denna lag förordnat om förskott på expropriationser­sättningen, må den slutliga ersättningen ej heller bestämmas. tUl lägre belopp än sora utgått eller kan komma att utgå på grund av sådant förordnande.

Till förfång för innehavare av fordran, för vilken fastighet sva­rar, må dock ej löseskiUing eller intrångsersättning sällas lägre än

TUl förfång för innehavare av fordran, för vilken faslighet sva­rar, må dock ej löseskiUing för fastigheten eller, om endast en del

' Senaste lydelse 1949: 663. » Senaste lydelse 1949: 663. Senaste lydelse 1966: 258.

Prop. 1971:122

239

Nuvarande lydelse

av fastighelen exproprieras, er­sättning för skada eller intrång å den återstående delen och ej heller ersättning för upplåtelse av särskild rätt till fastigheten sättas lägre än vad tillämpning av be­stämmelserna i 711 §§ föranle­der, även om ägaren mindre be­gärt.

Föreslagen lydelse

vad tillämpning av bestämmelser­na i 711 §§ föranleder, även om ägaren mindre begärt.

33 

§

T

Har den exproprierande tagit fastigheten i besittning, må vid be­stämmande av expropriationser­sättningen hänsyn icke tagas tiU sådan ändring i fastighetens vär­de, sora uppkommit efter tillträ­del.

Har den exproprierande tagit fastigheten i besittning, må vid be­stäraraande av expropriationser­sättningen hänsyn icke tagas tUl sådan ändring i fastighetens vär­de, som uppkommit efter tiUlrä­del. Har höjning i allmänna pris­läget skett efter tillträdet skall er­sättningen jämkas med hänsyn där­till.

67 §8

Fastighetsdomstolen får, i av­vaktan på alt målet avgöres, för­ordna att förskott skall utgå i av­räkning på den ersältning för rätle­gångskoslnader vid domstolen, som kan komma alt slutligen fast­ställas.

Första stycket äger motsvaran­de tillämpning på rättegångskost­nader i högre rätt som åsam­kas motpart genom att den ex­proprierande fullföljt talan.

Bestämmelserna i 38 § äga mot­svarande tillämpning i fråga om förskott på rättegångskostnad.

69

Vid lösen enligt 68 § första stycket raå värdet ej sättas högre än tUl den expropriationsersält­ning, som utgivits. I övrigt skola beträffande lösen, som i 68 § sägs, denna lags bestämmelser om ex­propriation i tillämpliga delar gäl-

Vid lösen enligt 68 § första stycket må värdet ej sällas högre än tUl den expropriationsersätl­ning, sora utgivits. I övrigt skola beträffande lösen, som i 68 § sägs, denna lags bestämmelser om ex­propriation i tiUämpliga delar gäl-

' Senaste lydelse 1949: 663.

' Senaste lydelse 1966: 258. Paragrafen föreslås ändrad i prop. 1971:106.

 Senaste lydelse 1949: 663.

Prop. 1971:122

240

Nuvarande lydelse

la; dock ankomrae på domslole:ns prövning, huru kostnad, som i 67 § avses, skall gäldas.

Föreslagen lydelse

la; dock ankomrae på domstolens prövning, hura kostnad, som i 66 § avses, skall gäldas.

11. Särskild bestämmelse om expro­priation för naturskyddsändamål

11. Särskilda bestänunelser om ex­propriation för naturskyddsändaniål eller för att bevara kulturhistorisikt märklig bebyggelse eller fast fom-lämningo

108 §11

Expropriation för att bevara område såsom nationalpark, naturreser­vat eUer nalurminne raå äga rum endast till förmån för kronan samt, då fråga är ora naturreservat eller naturrainne, för komraun eller så­dan förening eller stiftelse, vars huvudsakliga uppgift är ägnad natur­vård och som kan på elt betryggande sätt ansvara för egendomen.

Fråga om expropriation för alt bevara kulturhistoriskt märklig be­byggelse eller fast fornlämning el­ler om expropriation av mark om­kring sådan bebyggelse eller forn­lämning må väckas endast av riksantikvarien. Sådan expropria­tion må äga rum endast till för­mån för kronan, kommun eller sådan förening eller stiftelse, vars huvudsakliga uppgift är ägnad kulturminnesvård och som kan på ett betryggande sätt ansvara för egendomen.

13. Särskild bestämmelse om expio-priation av mark för tätbebyggelse m. m."

13. Särskilda bestänunelser om ex­propriation av mark för tätbebyggelse m. m.

111   §13

Rätt till expropriation för ända­mål, som i 1 § 16 sägs, må icke beviljas annan än kommun, inom vars område den mark, expropria­tionen skall avse, är belägen.

Expropriation för ändamål, som anges i 1 § 16, får avse endast mark som är belägen inom kom­munens eget område eller inom området för det kommunblock som kommunen eller dess huvud­del tillhör. Inom tätbebyggt om­råde får expropriation ske endast om det med skäl kan antagas att marken inom överskådlig tid kom-

" Senaste lydelse 1963: 219. " Senaste lydelse 1964: 823. " Senaste lydelse 1949: 663. " Senaste lydelse 1949: 663.

Prop. 1971:122

241

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

mer att beröras av byggnads- eller anläggningsåtgärd, som är av vä­sentlig betydelse från allmän syn­punkt, eller om del till främjande av planmässigt byggnadsskick eller av annan därmed jämförlig orsak är angeläget alt kommunen får rå­dighel över marken.

Illa §

Exproprieras mark för ändamål som avses il §16, gäller vid till-lämpningen av 8 § första stycket, alt den ökning av fastighetens vär­de som ägt rum under tiden från dagen tio år före ansökningen om expropriation, dock högst femton år före talans väckande vid dom­stol, skall anses bero på det före­lag för vars genomförande expro­priation äger rum, om det ej blir utrett, att värdestegringen beror på annat än förväntningar om änd­ring i markens tillåtna använd­ningssätt. Värderingen av fastig­heten skall ske med hänsyn till dess skick när ersättningsfrågan avgö­res eller, om den exproprierande dessförinnan tillträtt fastigheten, vid liden för tillträdet. I fall som nu avses är 8 § andra stycket ej tillämpligt.

Har stadsplan eller byggnads­plan, enligt vilken marken avsetts för enskilt bebyggande, faslslällls före ansökningen om expropria­tion, skall första stycket tillämpas endast på värdestegring som in­träffat efter det planen fastställdes.

Avser expropriationen bebyggd fastighet som innehas i huvudsak­ligt syfte alt bereda bostad åt äga­ren och honom närstående, gäller den begränsningen för tillämp­ningen av första stycket alt löse­skillingen ej i något fall får be­stämmas till lägre belopp än som fordras för anskaffning av annan likvärdig bostadsfastighel.

Prop. 1971:122

242

Nuvarande lydelse

Föreslagen lyddse

17. Särskilda bestänunelser om värdestegringsexpropriation m. m.

115 §

Exproprieras mark enligt I § tredje stycket skall 8 § tillämpas på värdestegring som beror av den åtgärd som utgör grund för expro­priationen. Kan åtgärden föran­leda expropriation jämUkt 1 § 16 äger 111 a § motsvarande tillämp­ning.

1.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1972.

2.

Äldre bestämmelser gäller fortfarande i fråga om expropriations­förfarande som inletts före ikraftträdandet. Har, i faU då Konungens tillstånd tiU expropriationen erfordras, talan icke väckts före utgången av december 1971, tUlämpas dock de nya bestämmelserna utom såvitt avser 1 och 111 §§.

3.

111 a § gäller ej värdeölming som inträffat före utgången av juni 1971.

2    Förslag till

Lag om ändring i byggnadslagea (1947: 385)

Härigenom förordnas i fråga om byggnadslagen (1947: 385)i

dels alt 44 och 44 a §§ skall upphöra alt gälla,

dels all 45, 142 och 146 §§ skaU ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

45 §2 Är, i annat fall än i 44 eller 44 a § sägs, mark som ingår i byggnadskvarter icke bebyggd i huvudsaklig överensstämmelse med stadsplanen och kan stadsplanens genomförande ej förväntas äga rum inom skälig tid utan stadens ingripande, må Konungen medgi­va staden att lösa marken i den mån så erfordras. Kan syftet vin­nas genom att staden allenast lö­ser å marken uppförd byggnad för nedrivning, må Konungen lämna

' Senaste lydelse av 44 och 44 a § 1965: 718. " Senaste lydelse enligl prop. 1971:106.

Prop. 1971:122

243

Nuvarande lydelse

tillstånd därtiU. Är marken i sta­dens ägo, må i samma ordning medgivas staden atl lösa särskild rätt som besvärar marken och hindrar eller försvårar stadspla­nens genomförande.

Prövas ansökan om inlösen en­Ugt första stycket icke kunna be­viljas på den grund alt stadspla­nens genomförande kan förväntas äga rum inom skälig tid utan sta­dens ingripande, må Konungen lik­väl på stadens begäran föreskriva v'iss skäUg Ud inom vilken bebyg­gelsen skall hava bragls i överens­stämmelse med stadsplanen, vid äventyr atl efler utgången av sag­da tid nämnda hinder mot inlösen ej vidare skall anses föreligga. Meddelas sådan föreskrift, skall anmälan därom göras hos inskriv­ningsmyndigheten för anteckning i fastighetsboken.

Finnes i samband med prövning av förslag till stadsplan inlösen av viss i planen ingående mark böra ske enligt första stycket, raå Konungen meddela fastställelse å planen eller del därav under vill­kor all sådan inlösen komraer tUl slånd inora viss lid, högst elt år; dock raå, när synneriiga skäl äro därlUl, liden föriängas med högst ell år i sänder. Intill dess inlösen skell eller tiden därför gått till ända, må nybyggnad ej utan Konungens lillslånd förelagas å den mark som omfattas av den villkorliga fastställelsen.

Föreslagen lydelse

Finnes i samband raed prövning av förslag lill stadsplan expropria­tion av viss i planen ingående raark böra ske enligt vad därom finnes särskilt föreskrivet, må Konungen meddela fastställelse å planen eller del därav under vill­kor alt sådan expropriation kom­raer lUl slånd inom viss tid, högst ett år; dock må, när synnerliga skäl äro därlUl, liden förlängas med högst etl år i sänder. InlUl dess expropriation skett eUer tiden därför gått till ända, raå nybygg­nad ej utan Konungens tillstånd företagas å den mark som omfat­tas av den vUlkorliga fastställelsen.

142 §

Om å mark som är avsedd lill gata eller annan allmän plats fin­nes byggnad, stängsel, växande skog, plantering, eller annat som hör UU marken och skall lösas, bör särskilt värde sättas å själva mar­ken. Där ej all mark prövas hava lika värde, skola de särskilda vär­dena utsättas.

När kommun inlöser mark en­ligt denna lag äger 111 a § lagen om expropriation (1917:189) mot­svarande tillämpning i fråga om värdeökning som ägt rurh under tiden från dagen tio år före det talan väcktes vid domstol.

Prop. 1971:122

244

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

146

§3

Vad i 137, 138, 144 och 145 §§

Vad i 137, 138, 140, 144 och

är stadgat beträffande inlösen av

145 §§ är stadgat beträffande in-

raark skall / tillämpliga delar gäl-

lösen av raark skall äga motsva-

la med avseende å inlösen av bygg-

rande lillärapning vid inlösen av

nad i fall som i 45 § första styc-

särskild   rätt   eller  upplålelse   av

ket sägs och skall, jämte stadgan-

servitut  eller nyttjanderätt enligt

det i 140 §, äga raotsvarande lill-

denna lag. När särskUd rält inlö-

lämpning vid inlösen av särskild

ses eller servitut eller nyttjanderätt

räll   eller   upplålelse   av   servitut

upplåtes,  skola bestämmelserna i

eller   nyttjanderätt   enligt   denna

12 § första stycket lagen om ex-

lag. När särskild rätt inlöses eUer

propriation ej tillämpas på mark

servUul eller nyttjanderätt upplå-

som ingår i stadsplan,

les, skola bestämmelserna i 12 §

första stycket lagen om expropria­

tion ej tiUärapas på raark som in­

går i stadsplan.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1972. Äldre bestäraraelser gäUer fortfarande i fall då talan väckts före ikraftträdandet.

Bestämmelserna i 142 § i dess nya lydelse gäller ej värdeökning som ägt rara före utgången av juni 1971.

3    Förslag till

Lag om ändring i fastighetsbildningslagen (1970: 988)

Härigenora förordnas, att 5 kap. 9 och 10 §§ samt 8 kap. 5 § faslig­hetsbUdningslagen (1970: 988) skaU ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 kap. 9 §

I den utsträckning det är nödvändigt för genomförande av fastighets­reglering skall särskilda graderingsvärden fastställas för oraråden som ingår i regleringen.

Graderingsvärdet för ett område

Graderingsvärdet   för   ett   om-

beslämmes med hänsyn särskilt till rade bestämmes med hänsyn sär-

ortens pris och områdets avkast- skilt lill områdets avkastningsvärde

ning.

och marknadsvärde.

Värderingen grundas på områdets beskaffenhet i obebyggt skick och dess Ijänlighel för del ändamål vartUI det lärapligen bör användas. Berör regleringen till någon del raark sora bör användas liU jordbruk, får dock all mark sora ingår i regleringen värderas efler raarkens tjän­lighet för jordbraksändamål, om särskilda skäl föranleder det. Vid värderingen beaktas även tUlfälliga förhållanden, om ej särskUda skäl föranleder alt värdena grundas enbart på förhållanden av beslående

» Senaste lydelse 1965:718.

Prop. 1971:122

245

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

natur. Oraråde som är avsett för skogsbrak värderas sora om det vore bevuxet med skog vilken med hänsyn dll markens godhetsgrad är av normal beskaffenhet enUgt förhållandena i orten.

Faslighels graderingsvärde utgör summan av graderingsvärdena för fastigheten enskUl tillhöriga områden och på fastighelen belöpande an­delar i motsvarande värden för samfälld mark.

10 § Om värdet av den mark och de andelar i samfälld mark som genora fastighetsreglering tillägges fastighet icke motsvarar värdet av vad som genom regleringen frångår fasligheten, utjämnas skillnaden genom er­sättning i pengar. På samma sätt utjämnas värdeförändring som för­anledes av servilutsåtgärd eller av att byggnad eller annan anläggning genom regleringen övergår tUl annan ägare. Vad som frångår fastighet genom inlösen ersattes enligt 8 kap.

Ersättning enligt första stycket bestäraraes på grundval av värde­ring (likvidvärdering). Vid likvid­värderingen skall hänsyn tagas till egendoraens användning för del ändamål som föranleder det högsla värdet samt till förhållandena vid tUlträdet, om ej annat följer av alt avlrädaren har räll alt tillgodo­göra sig skog eller gröda. I övrigt skall värderingen ske enligt de i 9 § andra stycket angivna grun­derna.

Ersättning enligt första stycket bestämmes på grundval av värde­ring (likvidvärdering). Vid likvid­värderingen skall hänsyn tagas till egendoraens användning för det ändaraål som föranleder det högs­ta värdet samt till förhållandena vid tillträdet, om ej annat följer av alt avlrädaren har rält atl till­godogöra sig skog eller gröda. I övrigt skall värderingen ske med hänsyn särskilt till egendomens marknadsvärde.

8 kap. 5 §

Ägaren av fastighet som inlöses är berättigad till ersättning mot­svarande fastighetens marknads­värde. Inlöses del av fastighet, skall intrångsersättning utgå med belopp motsvarande den minskning av fastighetens marknadsvärde som uppkommer genom åtgärden eller genom den inlösta delens använ­dande. Uppkommer eljest genom inlösen skada för ägaren, skall också sådan skada ersättas.

Ägaren av fastighet eller fastig­hetsdel som inlöses är berättigad till ersättning motsvarande egen­domens värde med hänsyn särskUt till ortens pris och egendomens av­kastning. Inlöses del av fastighet och lider återstoden skada eller in­trång genom åtgärden eller genom den inlösta delens användande, skall ersättning utgå för della. Om regleringen även medför nytta för den återstående delen, skall ersätt­ningen jämkas i skälig omfattning. Uppkoraraer eljest genom inlösen skada för ägaren, skall också sådan skada ersättas.

Har sedan fastighetsreglering sökts kostnad nedlagts på fastigheten i uppenbar avsikt att höja ersättningen, skall den därigenom uppkomna ökningen av fastighetens värde icke beaktas vid ersättningens bestäm­mande.

9t   Riksdagen 1971.1 saml. Nr 122

Prop. 1971:122

246

Utdrag ur protokoll, hållet i lagrådet den 1 juni 1971.

Närvarande: justitierådet BRUNNBERG, regeringsrådet HJERN, ju­stitierådet[REDACTED_EFTERNAMN], justitierådet GYLLENSVÄRD.

Enligt lagrådet den 18 maj 1971 tillhandakommet utdrag av proto­koll över justitieärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen i stats­rådet den 30 aprU 1971, hade Kungl. Maj:t förordnat, att lagrådels yttrande skulle inhämtas över upprättade förslag lill 1) lag om änd­ring i lagen (1917:189) om expropriation, 2) lag om ändring i bygg­nadslagen (1947: 385) och 3) lag om ändring i fastighelsbildningslagen (1970:988).

Förslagen, som finns bUagda detta protokoll, hade inför lagrådet föredragils av hovrättsrådet Åke[REDACTED_EFTERNAMN] och hovrättsassessorn Bengt[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslagen föranledde följande yttranden.

Lagrådet:

I fråga om båda de huvudämnen som behandlas i remissprotokollet, näraligen utvidgning av expropriationsändaraålen och ändring av vär­deringsbestämmelserna, avviker del remitterade förslaget ej obetydligt från expropriationsulredningens förslag. I det förra hänseendet märks anknytningen i 1 § 16 av ExL till förköpslagens bestäraraelser och i del senare hänseendet fraraför allt lösningen av probleraet alt från er­sättning vid expropriation för fätbebyggelse undantaga s. k. oförtjänt värdestegring genom införande av en presurationsregel. Över utredning­ens förslag har yttranden inhämilats från en mängd särskilt sakkunniga myndigheter och organisationer, vilka gjort åtskilliga värdefuUa påpe­kanden. Nyheterna i det därefter upprättade förslaget har eraeUertid ej varit föreraål för en liknande granskning, vilket raåste betecknas sora en brist i utredningen av della såväl ekonomiskt som tekniskt svårbe­dömda lagstiftningsärende.

Prop. 1971:122

247

Förslaget till lag om ändring i expropriationslagen

1 §

Justitieråden Brunnberg,[REDACTED_EFTERNAMN] och Gyllensvärd:

Enligt den föreslagna nya lydelsen av första stycket punkt 16 ges kommun expropriationsrätt för att den skall få möjlighet att förfoga över mark som med hänsyn lUl den framlida utvecklingen krävs för tätbebyggelse eller därmed sammanhängande anordning. Syftet med förslagel är, såsom närmare utvecklas i motiven, alt kommunen i prin­cip skall ha företrädesrätt tUl all mark som krävs för tätbebyggelse-åtgärder och därigenora kunna bedriva en aktiv markpolilik samt alt markförvärv skall kunna ske på elt tidigt stadium i utvecklingen. Re­dan de nuvarande, år 1949 genomförda bestämmelserna om expropria­tion för tätbebyggelse i förening med den år 1967 införda kommunala förköpsrätten ger kommunen vidsträckta möjligheter att tvångsvis för­foga över raark för tätbebyggelse, och förslaget innebär, i varje fall i princip, en ej obetydlig utvidgning av dessa möjligheter, något som kan te sig oroande från den enskUdes synpunkt. Exproprialionsinslilulet är emellertid accepterat som ett nödvändigt hjälpmedel vid samhällspla­neringen, och i den mån sarahällsutvecklingen raedför att kraven på effektivitet vid denna planering ökas raåste även ökad användning av exproprialionsinslilulet tolereras. Förslaget synes ej gå längre än sora raot denna bakgrund får anses försvarligt.

Den expropriationsrätt som regleras i punkt 16 i dess gällande ly­delse kan avse två skilda ändamål, antingen alt åstadkoraraa en fri toratraarknad eller att raöjliggöra för komraun att verkställa toralrälls-upplåtelse. Båda exproprialionsgrunderna har det geraensarat all tvångs­förvärvet skall avse mark för tätbebyggelse. Såvitt gäller tomträttsex-proprialion har visserligen ej uppställts något uttryckligt krav i detta hänseende, raen vid liden för expropriationsrättens införande fanns inte skäl atl raeddela någon särskUd föreskrift härom, eflersora föreraål för toratrält då endast kunde vara "tomt å område, som blivit i den ord­ning, särskilt är stadgad, planlagt för bebyggande". Efter lomlrälls-institulels reforraering år 1953 är dess tillämpning emellerlid inle läng­re inskränkt tUl lomtindelad mark. Fastighet av vad slag sora helst kan alltså numera upplåtas med tomträtt, och någon begränsning gäller ej heller med hänsyn till ändaraålet raed upplåtelsen. Formellt är det t. o. ra. möjligt alt upplåta tomträtt för jordbraksändamål. Den nyli­gen beslutade jordabalksreformen innebär inte någon ändring i dessa avseenden.

Med det remitterade förslagel avses uppenbarligen alt punkt 16 hä­danefter endasl skall upplaga en exproprialionsgrund, avsedd alt möj­liggöra en aktiv komraunal raarkpolitik inom område som skall bli fö-

Prop. 1971:122

248

remål för lälbebyggelseålgärder. Att möjlighet lUl tomträllsupplåtelse uttryckligen nämns vid sidan av övriga förfogandemöjligheler som kan tUlkomma den exproprierande komraunen innebär således inle att sådan upplålelse i fortsättningen skall betraktas som elt självständigt expro­priationsändamål utan beror, enligt vad som framgår av motiven, på alt tomträltsinstitulets betydelse för den kommunala markpolitiken an­setts böra komraa lill ullryck i bestäramelserna om expropriation för lälbebyggelseändaraål. Ultalande;n i remissprotokollet ger samtidigt klart vid handen att för tomträttsexpropriation avses gälla samma föratsätt­ning som för annan expropriation enligt ifrågavarande punkt, näraligen alt expropriationen uteslutande skall omfatta mark som med hänsyn till den fraratida utvecklingen krävs för tätbebyggelse eller därmed sam­manhängande anordning. Av den föreslagna lagtexten kan emellertid ej annat utläsas än att nämnda förutsättning enbart hänför sig lUl mark sora koraraunen i annat fall än då fråga är ora lomträltsupplåtelse skall få möjlighet att förfoga över. Med hänsyn tUl den ändring som tomt-rättsinstitutet på sätt nyss angi\its undergick 1953 är del påkallat alt i lagtexten tydligt ange att expropriation även när det gäller tomträtts-upplåtelse bara kan medges i tälbebyggelsefallen. Förevarande bestäm­melse bör därför få det innehållet, att faslighet må tagas i anspråk ge­nom expropriation, om det prövas nödigt för att ge kommun möjlighet att raed tomträtt upplåta eller eljest förfoga över mark sora med hän­syn lill den fraratida ulvecklinge;n krävs för tätbebyggelse eller därraed sararaanhängande anordning.

I fråga om kravet på bevisning om raarkbehovel vid expropriation för tomträllsupplåtelse frarahåller visserligen föredragande statsrådet atl del i regel bör vara tUlräckligt att komraunen förklarar sig ha för av­sikt all upplåta marken med tomträtt. Det är emellertid tydligt alt nå­gon skiUnad i delta hänseende inte kan göras raellan lomlrältsfallen och övriga tätbebyggelsefall. Kommunen måste alllid, oavsett hur den äm­nar förfoga över marken, göra antagligt t. ex. genom befolknings-prognoser, bosladsbyggnadsprogiam och industriulvecklingsplaner all marken med hänsyn lill belägenheten och kommunens utveckling be­hövs för det avsedda ändaraålet.

Enligl del nya tredje stycket införes en exproprialionsgrund, avseen­de vad som benämnes värdestegringsexpropriation, raed syfte att raöj­liggöra expropriation av fastighet, vars värde kan antagas bli väsent­ligt ökat genom viss byggnads- eUer anläggningsålgärd sora skall ul­föras genora kronans eller kommuns försorg. Denna exproprialions­grand innebär såsom utredningen och föredragande statsrådet anfört i själva verket ingen principiell nyhet, och dess användning i praktiken kan antagas bli av begränsad omfattning. Med understrykande av alt såsora är uttryckligen angive;t i lagtexten föratsättning för be­viljande av expropriation på ifrågavarande grand är att det är skäligt

Prop. 1971:122

249

med hänsyn till kostnaderna för åtgärden och övriga omständigheter lämnar vi förslagel i denna del ulan erinran.

Regeringsrådet Hjern: Första stycket punkt 16

Nuvarande bestämmelse i punkt 16 omfattar bara expropriation för tätbebyggelseändamål och tomträttsexpropriation. I sin föreslagna lydel­se har bestäraraelsen byggts ul att gälla även zonexpropriation (44 § BL) och toralexpropriation (45 § BL). Då bestäramelsen trots de supplemen­tära nya reglerna i 111 § är alllför konturlös och aUdenslund motiven till densamma dessutom innehåller en del räll luftiga förespeglingar om bestämmelsens användbarhet i olika lägen, är det ej lätt att finna ul var den yttersta gränsen egentiigen går för kommunernas möjlighet alt i fraratiden tillskansa sig raark. Så raycket torde dock vara klart, atl vi här slår inför en mycket väsentlig utvidgning av expropriationsrätten. Endast i elt raera betydelsefullt avseende har en begränsning vidtagits i för­hållande lill gällande rält. Denna begränsning är dock knappast särskilt välbetänkt, eflersora den i raotsats tUl vad nu är fallet medför hinder för kommun all genom zon- eller tomlexpropriation förvärva mark som tillhör staten.

Det skall inle förnekas, att koramunerna har ell välgrundat behov av mycket långtgående möjligheter att expropriera mark för stadsbyggnads­ändamål. Det raå eraeUertid starkt understrykas, atl de möjligheter som gällande lagstiftning i della hänseende ger ingalunda kan betecknas som små, och frågan är nu i vad mån det verkligen är påkallat alt yller­ligare vidga dessa möjligheter. En annan fråga är, om det ur rätts­säkerhetssynpunkt är försvarbart att på sätt sora skett riva ned nästan alla kvarvarande skrank, som hittills omgärdat expropriationsrätten.

Det nuvarande institutet zonexpropriation tillskapades så relativt ny­ligen sora 1953 och tog vid sin tillkomst främst sikte på de omfattande regleringama av Nedre Norrraalra i Stockholm, förelag som alltjämt är under full utveckling. Institutet har därvid haft stor betydelse. Förut­sättningarna för zonexpropriation är i gäUande lag någorlunda klart avgränsade, och bestämmelsen är också utforraad på etl sätt sora tyd­ligt ger vid handen att markövertägandet sker för alt man skall kunna genomföra ombyggnadsåtgärder i stor skala efler en på förhand åt­rainstone scheraatiskl bestärad plan. Till skillnad från det nu remit­terade förslaget är det däremot i gällande rält inle utsagt, alt förfo­gandet över raarken krävs för framtida tätbebyggelse, eftersom en större stadsorabyggnad snarare syftar till en uttunning av bebyggelsen (jfr ned­re norrraalrasregleringen) än tUl en ökad exploatering av raarken. Del föreslagna stadgandet utgör m. a. o. en ganska dålig beskrivning av den situation som är karakteristisk för en större stadsorabyggnad, något som väl delvis förklaras av all man med stadgandet velat fånga in så

Prop. 1971:122

250

vitt skUda former av expropriation. I fråga om zonexpropriation får det f. n. även anses vara i tUlfredsstäUande grad sörjt för om den klokt utnyttjas - att tillstånd lill sådan expropriation skall kunna erhållas på ett så tidigt stadium som möjligt, främst för att storleken av de belopp koraraunen har alt erlägga i löseskUling inte skall påverkas av förvänt­ningar ocb antaganden rörande den nya planen. Av aUt att döma har denna exproprialionsform väl motsvarat kommunernas behov och några raera vägande skäl för dess avskaffande i nuvarande utformning kan knappast anses ha anförts. Enligt min mening saknas därför anledning att upphäva den nuvarande bestäraraelsen om zonexpropriation.

Än större betänkligheter raöter förslaget atl slopa institutet toralexpro­priation. Den föreslagna nya regeln i punkt 16 lar ju sikte också på det fall alt komraunen vill expropriera enstaka fasligheter, därför att fas­tigheten inte är bebyggd i huvudsaklig överenssläramelse med stads­planen. Bortsett från att själva lydelsen av punkt 16 knappast förmår leda tanken in på dylika fall hai man här, liksora av bara farten, berö­vat fastighetsägaren hans nuvarande raöjlighet alt värja sig mot expro­priation genom alt visa att han själv har föratsättningar och intresse att ulföra ombyggnaden. Att vid zonexpropriation hänsyn inle skall behöva tagas till huravida markägarna tar förmåga och vilja atl själva genom­föra den nya planen, är ganska givet. Men att vid expropriation av enstaka fastighet samma kallsinniga attityd skall behöva iakttagas, låter sig näppeligen försvara av några fömufliga orsaker. Jag föreslår därför, att även de i byggnadslagen intagna bestämmelserna om tomtexpro-prialion bibehålles oförändrade.

Återstår så tomlrättsexpropriation och expropriation för tätbyggel-seändamål, dvs. de båda expropriationsformer, varom punkt 16 nu handlar. Vad den förstnämnda expropriationsformen beträffar har den­samma nästan oupphörligt stötts och blötts alltsedan den trots en bister kritik från lagrådets sida infördes 1949. Det må erinras, att den för tomträttsexpropriation f. n. stadgade begränsningen till den icke tät­bebyggda marken icke förekom i. det till lagrådet 1949 remitterade för­slaget. Lagrådet avstyrkte införandet av denna nya exproprialionsgrand och hemställde i andra hand att dess tillämpning måtte begränsas tUl raark, som icke redan var tätbebygd. Vad lagrådet sålunda i andra hand förordat, godtogs av departementschefen. Sedan pågående utredning om toralrätlsinslitutet slutförts, skulle definitiv ställning lagas lill frågan om ifrågavarande begränsnmg.

Spörsmålet om tomträttsexpropriation av icke tätbebyggd mark blev föremål för ej ringa uppmärksainhet inom den år 1954 tillsatta mark-värdeulredningen (SOU 1957: 43). Inora denna utredning föreslogs att i kombination med införandel av en lag om värdestegringshypotek be­gränsningen till icke tätbebyggd mark skulle slopas. Man menade emel­lertid inom utredningen att för expropriation borde krävas något mera

Prop. 1971:122

251

än blott elt uttalande från kommunens sida att den har för avsikt atl upplåta marken med tomträtt. I expropriationsärendet borde riraligen kunna antagas, att lomlrällsupplåtelsen skulle bli lUl nytta även ur annan synpunkt än indragning av värdestegring. Klart vore att expropriation ej borde beviljas, om den skulle slå i strid med något allmänt intresse, som förtjänade att beaktas framför det komraunala anspråket. Tydligt vore också alt en förändring från besittning under äganderältstitel till besittning med tomträtt inte borde framtvingas på sätt som medförde störningar inom näringslivet. Etl industriföretag, som för sin drift för­värvat visst markoraråde, syntes inte rimligen böra få ansättas med krav på alt dess äganderätt skulle omvandlas liU toratrält. Till precise­ring av bestäramelsen om tomlrättsexpropriation föreslogs inora ut­redningen all som villkor för expropriationsrätt skulle uppställas atl lomträttsupplålelsen skulle fräraja läraplig bebyggelse eller eljest vara ändaraålsenlig raed hänsyn till föreliggande allraänna intressen.

Den uppläggning som sålunda på sin tid anvisades inora markvärde­utredningen synes enligt min mening vara att föredraga framför depar­tementsförslagets och även i erforderlig utsträckning tUlgodose korarau­nernas legitima behov. Alt sora i det nu reraitlerade förslagel skett lill-låta expropriation på blotta förklaringen alt marken skall upplåtas raed tomträtt ulan några som helst garantier för vad som verkligen kommer att ske, kan varken anses försvarligt eller ens nödvändigt. Jag förordar därför en lösning som överensstäraraer med del inom markvärdeutred­ningen tidigare framlagda förslaget. Detla gäller även expropriation för tälbebyggelseändamål, i vilket hänseende man inora markvärdeulred-ningen ej föreslog någon ändring. I det till lagrådet nu remitterade för­slaget har man både i fråga om tomträttsexpropriation och expropria­tion för tälbebyggelseändamål slagit en bro över till förköpslagen i del att man i punkt 16 angivit som förutsättning för expropriation sam­ma föratsättning som enligt 1 § förköpslagen gäller för förköp, näraligen atl förfogandet skall avse "raark sora raed hänsyn till den fraratida ut­vecklingen kräves för tätbebyggelse eller därmed sammanhängande an­ordning". Genom denna koppling vidgas i väsentlig raån de perspek­tiv som får anläggas i exproprialionsärenden men sarabandet får också den effekten alt en komraun sora ej godtar det pris som kommunen har all betala enligl förköpslagen i stället kan välja exproprialionsvägen för alt raed tillärapning av expropriationslagens nya värderingsregler lill elt billigare pris nå samraa mål. På detla sätt kan komraunen också tvångs­vis förvärva sådana fastigheter som av speciella skäl är undantagna från förköpslagens bestämmelser, t. ex. småhus av typ egnahem. En sådan utveckling torde strida mol de intentioner sora ligger lill grund för för­köpslagen. Strängt laget blir denna lag numera överflödig och skulle kunna upphävas.

Jag föreslår med hänvisning tUl det sagda att punkt 16 erhåller föl-

Prop. 1971:122

252

jande lydelse: för alt säkerställa all mark på skäliga villkor är lUlgäng­lig för tätbebyggelse och därmed sararaanhängande anordningar eller för all eljest i koraraunens ägo överföra raark för upplålelse med torat­rält, när sådant främjar lämplig bebyggelse eller eljest är ändamålsenligt med hänsyn lill föreliggande allmänna intressen. Vidare föreslås all den nya 111 § får ulgå. Atl komraun får expropriera endast sådan mark som är belägen inom koraraunens eget område, lärer inte kräva något ut­tryckligt stadgande i lag.

Tredje stycket

Ell genomförande av den nya regeln i punkt 16 innebär atl kommun kommer all få praktiskt taget obegränsade möjligheter att tvångsvis för­värva den mark kommunen av skilda anledningar anser sig behöva. Visserligen skall sora föratsättning för expropriation gälla alt expro­prialionen avser raark sora med hänsyn till den framlida utvecklingen krävs för tätbebyggelse eller därmed sararaanhängande anordningar. Då det gäller tomlrättsexpropriation är emellertid kravet på bevisning ej större än atl det skall räcka raeid alt kommunen förklarar sig ha för avsikt att upplåta marken med tomträtt; all raarken verkligen upplåtes med tomträtt eller ens inom de närmaste åren bebygges finns däremot ingen garanti för. Då fråga är om expropriation för annat än­daraål än toratrält har raan närraast intrycket av att enbart frarakal-landet av en någorlunda klar vision av den fraratida bebyggelseutveck­lingen skall kunna leda lill expropriationstillslånd.

All mol denna bakgrund söka blåsa liv i det sedan 1953 avdöda institutet "ekonomisk zonexpropriation" låt vara att det nu lever upp med försvenskad benämning och i något annan dräkt ter sig anmärkningsvärt. Det gamla institutet ekonomisk zonexpropriation lockade, såvitt känt är, aldrig till användning och del är inte troligt, alt värdestegringsexpropriation skall framstå sora raera attraktiv. Före­dragande statsrådet tycks för övrigl inle själv hysa några större för­hoppningar ora livskraften hos denna reinkarnalion men tror att regeln komraer atl få avsevärd betydelse genom sin blotta existens som "grund­val för förhandlingar" mellan det allmänna och fastighetsägaren. Denna uppfattning kan emellerlid på goda grunder betvivlas, eflersora den nya regeln i punkt 16 lorde redan den erbjuda ur koraraunens synpunkt fullt lillfredsslällande möjligheter alt öva påtryckning i därlUl lämpade sara­raanhang.

Det är alltså knappast troligt, alt koramunerna med tillgång till den allmänt hållna regeln i punkt 16 som på ett mycket behändigt sätt löser problemen skulle välja den mera snåriga väg som värdesleg­ringsexproprialionen erbjuder. På grand härav och då en expropriations-regel med huvudsakligt syfle att få lill slånd en på förhandlingar gran­dad bidragsskyldighel kan befaras; leda lill rätlsövergrepp och godtycke

Prop. 1971:122

253

föreslår jag, atl regeln om värdestegringsexpropriation såsora överflödig och oläraplig får ulgå.

Av föredragandens uttalanden att döraa har man tydligen inle helt övergivit tanken på införande av regler om bellermentsbidrag. Ett sy­stem med bellermentsbidrag har ju framför expropriation den fördelen all del är ägnat all liUföra del allmänna likvida raedel under det all ex­propriation ofta är synnerligen kostnadskrävande. I själva verket blir det i framliden endast kostnadsfrågan sora kommer all utgöra en häm­sko på koraraunernas ambitioner alt expropriera. Det synes därför an­geläget, att man under det fortsatta utredningsarbetet verkligen på nytt prövar möjligheten all utan expropriation eller hot om expropriation få del av den värdeökrung, vartill åtgöranden från det allmännas sida givit upphov. Uppslag tiU olika lösningar saknas ingalunda (se SOU 1952: 25 och 1957: 43). Elt effektivt bidragssystem kan renlav få till följd alt kommunernas exproprialionsslrävanden underlättas.

7 §

Lagrådet:

Del i första stycket första punklen införda förbehållet för "de be­gränsningar som följer av vad nedan sägs" är något oegentligt avfattat med hänsyn till att undanlågsreglema i det följande raedför inle bara minskning utan i vissa fall även höjning av ersättningen. Förbehållet är emellertid obehövligt och kan med fördel utgå.

Vid expropriation av del av fastighet skall enligl första stycket andra punkten erläggas intrångsersättning motsvarande den rainskning av fas­ tighetens raarknadsvärde som uppkommer dels genora expropriationen och dels genom den exproprierade delens användande. Själva expropria­lionen påverkar marknadsvärdet genom den reducering av faslighetens areal som den medför. När det talas om värdeminskning genom den ex­proprierade delens användande åsyflas inverkan på marknadsvärdet av del förelag för vars genomförande expropriation äger rum. Frågan vil­ken betydelse inverkan på marknadsvärdet av exproprialionsföretaget skall ha vid ersältningsberäkningen regleras emellertid uttömmande i

8 §. Atl även i 7 § upptaga bestämraelse som har avseende på sådan in­

verkan är ägnat atl skapa oklarhet ora reglernas innebörd. Därför före­

slås all orden "och den exproprierade delens användande" får utgå.

I rättstillämpningen har man när del gäller reglerna om delexpropria­tion inle ansett sig strikt bunden av den formella fastighetsindelningen, och enligt vad föredragande statsrådet anfört bör denna praxis bibehål­las. I anslutning härtill har föredraganden uttalat, att del undanlagsvis kan vara motiverat alt behandla en faslighet som en självständig enhet trots all den ingår i en ekonomisk enhet; framför allt skulle detta gälla ora fastigheten är särintecknad och inteckningshavaren skulle kunna lida skada ora delexpropriationsreglerna lillärapades. Med anledning av della

Prop. 1971:122

254

uttalande kan framhållas, alt det ej bör komma i fråga att olika ersätl-ningsgrunder tUlärapas beroende enbart på inteckningsförhållandena. En annan sak är att förekoraslen £iv särinteckningar kan vara en faktor all beakta vid bedöraande av huravida en ekonomisk enhet föreligger eller ej.

8 § Lagrådet:

I fråga om bestämmandet av intrångsersättning vid delexpropriation innebär förslaget att avvikelse från 7 § skall ske på så sätt, att mark­nadsvärdet före exproprialionen beräknas lill del värde fastighelen skulle ha haft om någon inverkan av företagel inle förekorarail. Mark­nadsvärdet efler exproprialionen skall däreraot beräknas enligl huvud­regeln, dvs. raed beaktande av s;idan inverkan. Lagtexten torde i klar­hetens intresse böra avfattas raed direkt sikte på avvikelsen.

Del i första ledet av andra stycket berörda läraligen opraktiska fallet, atl ersättning för skada genora företaget utgått i annan ordning, torde ej kräva någon särregel. Av allmänna grundsatser får anses följa att kompensation för skada som red;in ersatts ej bör ulgå i exproprialions­målet.

Enligt det anförda kan förevarande paragraf, med viss redaktionell omarbetning i övrigl, avfallas på förslagsvis följande sätt:

"Har det förelag för vars genciinförande faslighet exproprieras med­fört inverkan av någon betydelse på fastighetens marknadsvärde, skall löseskiUing beslämmas på grundval av det marknadsvärde fasligheten skulle ha haft om sådan inverkan icke förekommit, dock endast i den mån det finnes skäligt med hänsyn till förhållandena i orten eller lill den allmänna förekomsten av likartad inverkan under jämförliga förhållan­den. Avser expropriationen en del av en fastighet, skall vad nu är sagt om beräkning av marknadsvärde tillämpas i fråga om värdet före expro­priationen."

10 § Lagrådet:

Enligt motiven avser bestäraraelsen i den föreslagna lydelsen inte bara fall då vidtagen åtgärd är ägnad att höja den ersättning som tillkommer fastighetsägaren ulan även sådana fall då åtgärden är ägnad alt höja ersättning sora lUlkoraraer annan sakägare. Meningen är tydliglvis alt av fastighetsägaren vidtagen åtgärd, som är ägnad atl höja ersättning till annan sakägare, skall medföra a'räkning på den ägaren tUlkommande ersättningen. Om däremot sakägaren själv vidtagit åtgärden skall av­räkningen givelvis ske på hans ersältning. Med hänsyn till alt 10 § ingår i en grupp besläramelser (710 §§) som avser ägaren tillkommande er­sättning, medan ersättning lill annan sakägare regleras genora hänvis-

Prop. 1971:122

255

ningen i 11 §, framgår inte den sålunda avsedda innebörden fullt klart av den lydelse som föreslagils. TUl förtydligande av lagtexten föreslår lagrådet, alt 10 § får den lydelsen alt, ora åtgärd vidlagils i uppenbar avsikt att höja den ersättning sora den exproprierande har atl erlägga, genom åtgärden uppkommen ökning av fastighetens värde icke skall tagas i beräkning vid ersättningens bestämraande, ora skäl är därlUl, samt alt till 11 § fogas ett tillägg av följande lydelse: "Därvid skall 10 §, i fall då åtgärd vidtagits av fastighetens ägare i avsikt som där anges, tillämpas så all den exproprierande erhåller gottgörelse genora minskning av ägaren tillkomraande ersättning."

12 § Lagrådet:

Enligl förevarande paragraf äger den exproprierande rält atl under vissa förutsättningar påkalla utvidgning av exproprialionen. En av för­utsättningarna härför är alt "fastighetsägaren icke har elt beaktansvärt intresse av atl behålla den återstående delen av fastighelen". Några beak­tansvärda fastighelsägareintressen kan enligt vad expropriationsutred-ningen framhållit inte anses föreligga, ora vad sora skulle återstå efler exproprialionen endast utgör en raindre del av den ursprangliga fastig­heten eller ora restfastighelen efler expropriationen skulle helt eller del­vis få olämpliga brukningsförhållanden. Enligl lagrådels mening förtjä­nar dock understrykas att även andra intressen än sådana som är av eko­nomisk natur bör kunna lillraätas hänsyn.

111 § Regeringsrådet Hjern:

I enlighet med vad jag anfört i anslutning till 1 § första stycket 16 föreslås, all förevarande paragraf utgår.

111 a § Lagrådet:

Som en allmän synpunkt på frågan om expropriationsersältning anför föredragande statsrådet, alt vissa uttalanden om bevisbördan i expro­priationsraål, sora gjordes under förarbetena till 1949 års reforra av ExL, inle längre bör vara vägledande ulan alt i stället i sådana raål bör jälla samma principer som i skadeståndsrätlsUga mål. Exproprialions­utredningen, lil] vars belänkande föredraganden hänvisar, uttrycker sin mening så, all parterna bör anses vara principiellt likställda i bevis­ningshänseende.

De uttalanden vid 1949 års lagändring, sora åsyflas, gick ut på bl. a., all ora verkliga värdet av expropriationsföremålet inle kan fastställas exakt eller om osäkerhet råder om detta, bevisbördan bör åvila den exproprierande. Enligt lagrådels mening kan det sättas i fråga om ut-

Prop. 1971:122

256

lalandena avselts skola uttrycka en allmän princip ora bevisbördan i raål om expropriation. Snarare lorde de hänsyfta på sådana faU, då i värderingsfrågor den exproprierande enligt sakens natur är närmast lUl alt förebringa viss utredning raen sådan icke fraralagls.

Den principiella likställighet i bevisningshänseende som eftersträvas lider en högst betydande inskrän!fcning vid kommuns expropriation för tätbebyggelse, då tillämpning av förevarande paragraf ifrågakommer. Enligt delta lagrum skall nämligen en värdestegring som ägt rum under en viss, ganska avsevärd lidrymd före ansökningen ora expropriation antagas bero på det förelag för vilket exproprialionen sker och därför på grand av 8 § ej vara ersätlning:;gill, om del inle blir utrett att ökning­en beror på annat än förväntning;ar ora ändring i raarkens tUlåtna an­vändningssätt. Endast i den raån markägaren förmår motbevisa presum­tionen, får han ersättning för den ökning av markvärdet som inträffat.

Som elt motiv för all i detta fall införa en presurationsregel, som skall leda till all dylika förväntningsvärden ej ersätts, har anförts att del i allmänhet är svårt atl bestämt ange orsakerna liU en uppkommen för­ändring av fastighetsvärdena och all del vid expropriation för tätbe­byggelse ofta kan vara svårare än annars att avgöra vad sora orsakat en viss värdestegring. Om det alltså kan vara svårt för koramunen all visa i vad mån förväntningar om ändrad användning inverkat höjan­de på fastighetsvärdet, är det enligt lagrådets mening många gånger minst lika svårt för raarkägaren alt visa alt en värdehöjning beror av andra orsaker och därför är ersiiltningsgill. Sora exerapel på sådana andra orsaker har föredragande statsrådet närant utom förändringar i faslighetens skick vilka alltid skall beaktas - rationalisering som med­fört bättre avkaslningsmöjligheter, prisstegring på fastighetens produk­ter, värdehöjning av byggnaderna på grand av ökade kostnader för nyproduktion av likvärdiga objekt saml den allraänna prisutvecklingen. Även frarahålls, att sådan värdestegring genora tätbebyggelsens allmän­na utveckling sora varken beror på det förelag för vilket expropriation äger rum eller på förväntningar ora ändrad tUlålen användning skall ersättas. Som ytterligare fall av ersättningsgill värdestegring kan näm­nas atl i närheten anlagts en industri som ger ökade möjligheter till arbete utan alt för den skull skapa förväntningar ora ändrad användning av mark eller atl hyresregleringen inora orten upphävts.

I den raån en värdestegring beror av ålgärder som markägaren själv vidtagit får han naturligtvis vara beredd atl i exproprialionsraålel preste­ra utredning om sina kostnader och del arbete som utförts. I andra fall kan del vara myckel svårt för honom atl styrka länkbara orsaker till en stegring, och i fråga om en i och för sig värdehöjande faktors närraare inverkan på del ifrågavarande fastighetsvärdet koraraer merendels osäker­het all råda. För alt inle markägarens bevisskyldighet skall bli honora Överraäklig är del av vikt atl inle ;illlför stora krav ställs på styrkan av

Prop. 1971:122

257

den bevisning sora han har att tillhandahålla. Beträffande vissa förhål­landen kan över huvud taget fullständig utredning inle vinnas. Och vid värdeuppskallning i allmänhet måste man i viss raån nöja sig med san­nolikhetsöverväganden.

Presumtionsregeln frilager f. ö. inle kommunen helt från bevisskyl­dighet i värderingsfrågan. Presumtionen avser endast orsaken lUl en konstaterad värdeökning och alltså inle att en höjning över huvud ta­get inträffat. Om koramunen yrkar att presuralionsregeln skall tiUära­pas och raarkägaren bestrider delta, raåste koraraunen visa alt en vär­deökning ägt rura under presumlionsliden och även hur stor denna är. Det är därför i ett sådant faU nödvändigt alt i målet utreds såväl det aktuella värdet sora värdet vid presuralionslidpunkten. På delta sätt skapas en viss ram för markägarens bevisskyldighet i fråga om ersätt­ningsgill värdestegring.

Även om måltiiga anspråk ställs på den utredning som raarkägaren måste förebringa lill slöd för sin talan, torde man kunna antaga, atl införandel av presuralionsregeln koraraer all leda lill att expropriations­målen enligl punkt 16 i många fall blu- särskilt vidlyftiga och kost­samma. Om markägaren verkligen anser sig ha fog för sina yrkanden, är det naturligt all han vill försöka alla utvägar all motbevisa presum­tionen. Inle minst raed hänsyn härtill är det lämpligl atl, såsora före­slås, möjlighet bereds honom alt få förskott på rättegångskostnaden.

Presuralionsregeln skall enligt förslagel helt eller delvis sältas ur krafl vid bestämmande av löseskiUing för bebyggd fastighet, sora inne­has i huvudsakligt syfle alt bereda bostad åt ägaren och honom när­stående, ora det fordras för att ägaren skal! få möjlighet att med an­litande av den för fastighelen bestämda ersättningen skaffa sig annan likvärdig bosladsfaslighet. Att sålunda en särskild värderingsregel skall gälla till förmån för en viss kategori fastighetsägare ter sig, även om beaktansvärda sociala skäl kan åberopas, principiellt betänkligt på före­varande rättsområde, där grundsatsen om lika behandling av alla bör upprätthållas. Det kan för övrigt ifrågasättas, ora del verkligen finns behov av den garanli mot stötande resultat av presuralionsregeln som skulle vara motiv för särbestämraelsen. Just den oraständighelen all kostnaden för anskaffning av likvärdig bostadsfastighel i orten översti­ger "presurationsvärdet" på den exproprierade fastigheten torde van­ligen kunna av ägaren åberopas sora etl slöd för att den värdeökning som ägt rura beror på annat än förväntningar om ändrat användnings­sätt och all alltså presumtionen ej skall gälla. Ytterligare är all fram­hålla, alt syftet med presumtionsregeln är atl den genora del inflytande på raarkprisulvecklingen sora den anlages korama atl få skall förhindra uppkomsten av spekulativa förväntningsvärden och att det ej finns an­ledning all tro annat än alt den i huvudsak skall kunna fyUa denna funktion. Det är oegentiigt att meddela en undantagsbestämraelse av

Prop.1971:122

258

ifrågavarande art som uppenbarligen är ägnad atl motverka det an­givna syftet. Lagrådet anser på nu angivna skäl att undantagsbestäm­melsen bör utgå.

Bestämmelsema i paragrafen bar laglekniskt utforraats sora en ut­byggnad av de regler ora inverkan av exproprialionsföretaget sora upp­tages i 8 §. Genom denna konstruktion har bestämmelserna blivit något svårförståeliga. Det må även framhållas, att det ej tydligt framgår vad som skall gälla beträffande värdestegring, som enligl vad utredningen i målet visar beror på del förelag för vars genomförande expropria­lionen äger rura utan all ha samband med förväntningar om ändring i markens liUåtna användningssätt. Det torde vara avsett att 8 § skall gälla beträffande sådan värdestegring och att den aUlså i princip men inle undantagslöst skaU tillkomm£L den exproprierande. Det är angeläget all bestämraelserna avfallas så, ;itt någon tvekan i detla avseende ej behöver föreligga. Lagrådet finner lämpligt alt bestämmelserna utfor­mas självständigt med 8 § som raönster och att det uttryckligen anges all 8 § gäller i det anfördti fallel.

I enlighet med det anförda ochi med viss redaktionell jämkning i öv­rigt kan paragrafen med beaktande jämväl av den lydelse av 8 § som lagrådet föreslagit utformas på följande sätt:

"Exproprieras mark för ändamål som avses i 1 § 16, skall vid be­stämmande av löseskUling sådan ökning av fastighetens marknadsvärde av någon betydelse som ägt rum under tiden från dagen tio år före ansökningen om expropriation, dock högst femlon år före talans väc­kande vid doraslol, räknas ägaren tillgodo endast i den mån det blir utrett, att den beror på annat än förväntningar om ändring i markens tillåtna användnUigssält. Avser ej:proprialionen en del av en fastighet, skall vad nu är sagt om beräkning av raarknadsvärde tUlärapas i fråga ora värdet före expropriationen. Värderingen skall ske med hänsyn lill fastighetens skick när ersättningsfrågan avgöres eUer, om den expro­prierande dessförinnan tilllräll marken, vid liden för lilllrädel.

Har stadsplan----- planen fastställdes.

I den mån det blir utrett, alt värdestegringen utan att ha saraband med förväntningar om ändring i markens tillåtna användningssätt be­ror på inverkan av del förelag för vars genomförande expropriation äger rum, gäller 8 §."

Regeringsrådet Hjern:

Förevarande paragraf har ej motsvarighet i expropriationsulredning­ens förslag och saknar även en fastare förankring i de reraissvar sora avgivits över förslagel. Del är särskilt beklagligt, alt inte denna myc­kel viktiga paragraf kunnat bli föremål för den genoralysning som en reraissbehandling kunnat ge. Konsekvenserna av paragrafen är därför svåra atl överblicka.

Prop. 1971:122

259

Tydligt är all i de fall då tillärapning av förevarande paragraf på­kallas två värderingar vanligen måste komma tUl stånd. Den ena av dessa avser fastighetens värde vid presumlionstidpunklen och kan sä­gas gälla fastställande av fastighetens ingångsvärde. Denna värdering kan hänföra sig lill en tidpunkt sora ligger mycket långt tillbaka i ti­den, i värsta fall närraare feralon år. Under denna tid kan fastigheten ha undergått större eller raindre förändringar, och med den snabba ut­vecklingstakt som präglar det moderna samhället kan även andra för värderingen betydelsefulla förhåUanden ha i vikliga hänseenden rab-bats. Att fastställa nuvärdet av en fastighet kan många gånger vara svårt; därom vittnar inte rainst den orafaltande litteratur, som behand­lar äranel värdering vid expropriation. Det säger sig självt, all det måste vara en långt mera krävande, för alt inte säga en stundom ogör­lig uppgift atl verkställa en värdering som avser förhållanden, som rådde för många år sedan. En sådan värdering kan i allt fall inle an­ses som särskilt tillförlitlig. Det torde vara en frora förhoppning att räkna med att kommuner och fastighetsägare på förhand för alla eventualiteters skull komraer att kunna "säkra" värdena på sådana fasligheter som ligger inom riskzonen.

Del är naturligtvis en allvarlig blotta i systemet all redan själva in­gångsvärdet i ett stort antal fall kommer att vila på en så bräcklig grund. Del lorde inte vara orealistiskt alt räkna med atl domstolarna, famlande i osäkerhet om hur ingångsvärdet skall bestämmas, komraer för att vara på den säkra sidan att fastställa värden sora ligger avsevärt högre än vad de rätteligen borde vara. I så fall har emellertid systemet förfelat sin verkan. Även ur rättssäkerhetssynpunkt framstår det som betänkligt att en så grandläggande premiss som ingångsvärdet kommer atl vara en så svag länk i kedjan av övriga element.

Det förtjänar i detta sammanhang ånyo erinras om det inom mark­värdeutredningen på sin lid framlagda förslaget till ell syslem raed vär­destegringshypotek (SOU 1957: 43, s. 228 o. ff), vilket såtillvida är jäm­förbart med del nu föreslagna systemet som av den värdestegring, som motsvarade skillnaden mellan utgångs- och ingångsvärdet, fastighets­ägaren endasl skulle få tillgodoräkna sig viss del av värdestegringen. Enligt systemet med värdestegringshypotek skulle han få gollskriva sig för vad han själv framkallat genom nyttig anläggning eller förbättring. Detta systera sora ur andra synpunkter inle är invändningsfrilt till­godosåg dock tämligen högt ställda krav på rättssäkerhet.

Ora man alltså har anledning alt räkna raed stora svårigheter, då det gäller fastställandet av ingångsvärdet, torde å andra sidan bestämmandet av värdet vid värdelidpunkten utgångsvärdet ej bjuda på värre problem än sådana som vanligen förekomraer vid expropriation. Men då det gäller värdestegringen dvs. skUlnaden mellan utgångs- och in­gångsvärdet raed den yllerligare reduktion som föranledes av penning-

Prop. 1971:122

260

värdels fall är man åter inne i osäker terräng. Det lorde till en början finnas anledning att något klargöra, vilken art av värdestegring som rent allmänt inte bör få rälcnas fastighetsägaren till godo, m. a. o. vilken värdestegring som enligt numera gängse terminologi brukar be­tecknas som oförtjänt. Så torde t. ex. vara fallet med värdestegring som beror på atl fastighelen inrymmer en naturtillgång, vars existens förut varit okänd. Del mest typiska fallet är raåhända, alt värdestegringen är en följd av en offentiig investering på fastigheten eller dess grannskap. En fastighet kan, utan all dess användning behöver förändras, undergå värdestegring genora atl den allraänna ekonomiska utvecklingen kräver en produktionsökning, som medför större efterfrågan på t. ex. jord. Denna typ av värdestegring lorde också kunna hänföras till kategorien oförtjänt, liksom den värdeslegrUig som utgör en följd av att ramen vid­gas för de befogenheter som utgör äganderättens innehåll, t. ex. bort­fallandet av en legal äganderälls;inskränkning (rällsutvidgnmg). Värde­stegring, som uppkommer när mark exploateras för tätbebyggelse eller omändring av sådan bebyggelse, kännetecknas i regel av atl skUda sam­verkande faktorer t. ex. offentlig investering, den allmänna samhälls­utvecklingen och rällsulvidgning åstadkommer ett mervärde, som också är av den karaktären all den ej bör räknas fastighetsägaren till godo. Övergång till en fri hyresmarknad, stegring av virkespriserna och en allmän räntesänkning utgör ytterligare några exempel på förhållan­den sora kan leda till värdestegring av icke ersältningsgUll slag.

Enligl den i förevarande paragraf uppställda presuralionsregeln skall tydligen all uppkoramen värdestegring av den beskaffenhet som i del föregående nämnts anses "bero pk det företag för vars genomförande expropriationen äger rura", oberoende av ora del kan styrkas eller gö­ras mer eller raindre sannolikt, att värdestegringen verkligen beror på expropriationsförelagets genoraförande, allt under förulsällning alt fas­tighetsägaren ej förraår visa alt värdestegringen beror på annat än för­väntningar om ändring i markens tillåtna användningssätt. Lagrådet har som framgår av del föregående förordai en något annan utforraning av förevarande paragraf. Det kan emellerlid ifrågasättas, om man inle skulle våga gå ell steg längre och välja en lösning sora innebär, alt fas­tighetsägaren får tillgodoräkna siig allenast den del av värdeökningen om han visar sig kunna härleda ur egna åtgöranden (jfr de ovan ci­terade orden; "själv frarakallat g:enom nyttig anläggning eller förbätt­ring"). En sådan lösning kan måhända uppfattas sora en väsentlig skärpning i förhållande lill det remitterade förslaget raen synes dock ut­göra ett raera konsekvent uttryck för principen alt fastighetsägaren inte skall få tillgodogöra sig värdestegring som kan betecknas sora oför­tjänt. Å andra sidan torde en regel av nu angivet slag innebära en lättnad för fastighetsägaren i vad avser möjligheten atl prestera bevis­ning, eftersom det torde ställa sig betydligt enklare alt hänvisa till egna

Prop. 1971:122

261

(och tidigare ägares) värdehöjande ålgärder än all förebringa utredning om något så spekulativt som fastighetsvärdenas påverkan av annat än förväntningar om ändring i markens lUlålna användningssätt.

115 § Regeringsrådet Hfern:

Sora en följd av vad jag föreslagit i anslutning tUl 1 § tredje stycket bör förevarande paragraf järate tUlhörande rubrik utgå.

Övergångsbestämmelserna

Lagrådet:

Övergångsreglerna i förslaget är så avfattade, att de nya bestäramel­serna om förskott på rättegångskostnad ej bUr tillämpliga i mål som an­hängiggjorts vid domstol före ikraftträdandet. Det synes dock ej vara anledning lill annat än att dessa besläramelser får tUlärapas även i sådana mål. Övergångsreglerna bör ändras i enlighet härmed.

Regeringsrådet Hjern:

Enligt punkt 3 i övergångsbestämraelsema skall de nya reglerna i 111 a § ora exproprialionsändaraålels inverkan på fastighetsvärdena inle till-lämpas på värdestegring som skett före den 1 juli 1971. Proposition med förslag lill ändringar i expropriationslagstiftningen koramer emellerlid alt avlämnas för behandling först vid riksdagens höstsession, och man kan alltså inle räkna med alt de raänniskor, för vUka de nya reglerna får betydelse, har någon större möjlighet att redan vid halvårsskiftet ta del av de överväganden och förslag sora innefattas i remissprotokollel. Detla måste betecknas som otUlfredsställande, och jag föreslår bl. a. därför, alt tidpunkten flyttas fram lUl den 1 januari 1972. Del kan vis­serligen invändas alt elt halvt år mer eller mindre inte spelar någon större roll i delta saramanhang, men i så fall bör det heller inle vålla någon olägenhet om tidpunkten framflyttas.

Förslaget till lag om ändring i byggnadslagen

44, 45 och 146 §§

Regeringsrådet Hjern:

Som en följd av vad jag anfört vid 1 § första stycket 16 ExL före­slås, alt förevarande paragrafer bibehålles oförändrade.

Prop. 1971:122

262

Övergångsbestämmelserna

Justitieråden Brunnberg,[REDACTED_EFTERNAMN] och Gyllensvärd:

Den föreslagna övergångsregeln dm tUlämpning av äldre lag när lalan väckts före ikraftträdandet torde raed hänsyn tUl vad sora är av­sett alt gälla övergångsvis i fråga om expropriation böra få det ändrade innehållet atl, om ansökan om inlösen gjorts hos Kungl. Maj:t före ikraftträdandet, frågan om medgivande till inlösen skall prövas enligt äldre räll. Beträffande 142 § bör vidare föreskrivas, att äldre lydelse fortfarande skall tillämpas i fall då talan vid domstol väckts före ikraft­trädandet och att den nya lydels;en ej skall gälla värdeökning sora ägt rum före utgången av juni 1971.

Regeringsrådet Hjern:

Övergångsbestäramelserna lill 142 § bör utformas i överensstämmelse med vad jag föreslagil beträffande övergångsbestämraelserna till ExL.

Förslaget till lag om ändring i fastighetsbildningslagen

Lagrådet:

Vid beaktande av vad lagrådet föreslagit beträffande 7 § ExL torde i 8 kap. 5 § orden "eUer genom den inlösta delens användande" böra ut­gå. Att frågan om skada genom den inlösta delens användande, dvs. fö­relagsskada, lämnas oreglerad saknar praktisk betydelse med hänsyn till ändamålet med inlösen i hithörande fall.

Ur protokoUet: Ingrid[REDACTED_EFTERNAMN]

Prop. 1971:122

263

Utdrag av protokollet över justitieärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen i statsrådet på Sofiero den 4 juni 1971.

Närvarande: statsråden SVEN-ERIC[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] anmäler efter gemensam beredning med statsrå­dets övriga ledamöter lagrådets yttrande över förslagen till

1)

lag om ändring i lagen (1917:189) om expropriation,

2)

lag om ändring i byggnadslagen (1947:385),

3)

lag om ändring i fastighetsbildningslagen (1970: 988).

Föredraganden redogör för lagrådets yttrande och anför.

Enligl 1 § 16 ExL i dess nu gäUande lydelse har kommun rätt all expropriera mark dels för tälbebyggelseändamål, dels som en själv­ständig exproprialionsgrund för upplålelse med loralrätt. Ändaraålet med denna senare exproprialionsgrund är att garantera att, såvitt angår tillgången på mark, samhällets planer i fråga om bebyggelsen kan för­verkligas. Del remitterade förslaget innebär en betydelsefull föränd­ring av reglerna angående den exproprialionsgrund sora uttryckligen gäller lälbebyggelseändaraål. Däremot har avsikten varit att tomlrätts-exproprialion skall få ske på sakligt sett väsentiigen oförändrade grun­der. Tre av lagrådets ledamöter riktar viss kritik mot förslagets tekniska utformning. De fäster uppmärksamheten på ett problem som rör räck­vidden av regeln om tomträttsexpropriation. Detla problem har en viss principiell men ringa praktisk betydelse. I praktiken lär lomträtlsupp-låtelse inle bli aktuell beträffande annan raark än sådan som behövs för lätbebyggelseändaraål. Särskild bevisning beträffande raarkens framtida användning bör knappast behövas. Under sådana förhållanden synes den bästa lösningen vara alt liksom f. n. låta expropriation för toralrälls-upplåtelse utgöra en fullt självständig exproprialionsgrand. Lagtexten bör avfallas så att den blir helt otvetydig på denna punkt. Möjligheterna all expropriera redan tätbebyggd mark begränsas i tomträttsfallen lik­som i andra fall av 111 §.

Lagrådet anser all det i 7 § första stycket första punklen intagna förbehållet för "de begränsningar sora följer av vad nedan sägs" ät obehövligt och med fördel kan ulgå. Enligt min mening behövs emel­lertid förbehållet för alt klargöra värderingsreglemas uppbyggnad och verkliga innebörd. Det bör därför bibehållas. I förhållande tUl del re-

Prop. 1971:122

264

minerade förslaget bör inle göras någon annan ändring än en redak­tionell jämkning så alt del tydligf: framgår att förbehållet gäller alla slag av avvikelser från huvudregeln. Med anledning av vad lagrådet anfört om inteckningsförhållandenas betydelse för ersältningsberäkningen vid delexpropriation vill jag framhålla att man, om del nya ersällnings-syslerael utan löseskiUing vid delexpropriation inle skall medföra rätts­förluster för innehavare av särinteckningar, måste acceptera att enbart inleckningsförhållandena ibland blir avgörande för på vilket sätt er­sättningen skall bestäraraas.

I anslulning till värderingsreglerna koraraer lagrådet in på frågan ora bevisbördan i expropriationsmål. Lagrådet har ingen erinran mot de principer för bevisvärderingen som enligl vad jag har uttalat bör gälla i fortsättningen. Mina uttalanden i äranel vänder sig mot vissa tendenser i rättspraxis på grundval av vad som anfördes i 1949 års lagstiftnings­ärende. De kritiserade tendenserna måste brytas och det behöver klar­göras all samma principer i bevisningshänseende skall gälla i expro­priationsmål som i skadeståndsräl;lsliga mål.

Lagrådet uppehåller sig utförligt vid 111 a §. Mot dess grundläg­gande konstruktion fraraför raajoritelen av lagrådets ledamöter ingen kritik från rättsliga eller värderingslekniska synpimkter. Däremot gör lagrådet vissa påpekanden belräfliande de krav på bevisningen som bör gälla vid tillämpning av presuralionsregeln. I och för sig är del obestrid­ligen riktigt och också självklart alt beviskraven i viss utsträck­ning raåste anpassas till svårigheterna att prestera en fuUt tillförlitlig ut­redning. Såtillvida har jag alltså ingenting att mvända mot vad lagrådet har anfört. Jag vill emellerlid understryka att regelns grandläggande innebörd är att det skall gälla en presumtion för att en värdeökning beror på förväntningar om ändring i markens tillåtna användningsrätt. Endast i den mån presumtionen motbevisas utgår ersättning för den raarkvärdestegring som inträffat.

Lagrådet vänder sig mot den särskilda skyddsregeln sora föreslås gälla bebyggd fastighet som innehas i huvudsakligt syfte all bereda bostad ål ägaren och honom närslående. Lagrådet ifrågasätter om re­geln verkligen behövs. Behovet av regeln och dess praktiska betydelse kommer emellertid, som jag framhållit i remissprotokollet, att bero på kommunemas markpolilik. Ora komraunema bedriver en aktiv mark­polilik med utnyttjande av alla de rättsliga medel sora står tUl deras för­fogande, kan man räkna raed alt prisutvecklingen på mark blir sådan atl några förväntningsvärden inle uppslår och skyddsregeln skulle då inle behövas. Man kan emellertid inle ulan vidare utgå från att utveck­lingen blir sådan överallt i landet. Den föreslagna skyddsregeln för vissa kategorier av fastighetsägare! bärs upp av starka sociala skäl och jag är inle beredd all låta den utj;å.

Vad beträffar den laglekniska utformningen av paragrafen kan jag

Prop. 1971:122

265

ansluta raig till lagrådels förslag. Någon ändring i sak i förhållande lill det reraitlerade förslagel är det inte fråga ora i della sararaanhang.

I övrigt insläraraer jag i lagrådets ändringsförslag och i dess uttalan­den rörande innebörden av vissa bestäraraelser ävensom i vad tre av lagrådets ledamöter anfört om övergångsbestämmelserna lill byggnads­lagen. Beträffande fastighelsbildningslagen bör dessutom viss redaktio­nell ändring genoraföras i 5 kap. 9 § andra stycket.

Jag hemställer, att Kungl. Maj:t genom proposilion föreslår riks­dagen all antaga de av lagrådet granskade lagförslagen med vidtagna ändringar.

Med bifall tiU vad föredraganden sålunda med instäm­mande av statsrådels övriga ledamöter hemstäUt förordnar Hans Maj:t Konungen att tUl riksdagen skall avlåtas pro­posilion av den lydelse bilaga till detta protokoll utvisar.

Ur protokoUet: Britta Gyllensten

Prop. 1971:122

266

Innehållsförteckning

Sid.

Propositionen   ................................................... 

.... 

1

Propositionens huvudsakliga innehåll  ...................... 

.... 

1

Lagförslag

Förslag tUl lag om ändring i lagen (1917: 189) om expropriation

2

Förslag tUl lag om ändring i byggnadslagen (1947: 385)    

11

Förslag tUl lag om ändring i faslighetsbUdningslagen (1970: 988)

13

Utdrag av statsrådsprotokollet den 30 april 1971 ...... 

... 

15

1.

Inledning     ................................................. 

.. 

15

2.

Expropriationsändamålen.................................. 

.. 

18

2.1.............................................................. Expropriation för viss;a lälbebyggelseändamål           

18

2.1.1.

GäUande rätt   ................................. 

.. 

18

2.1.2.

Utredningen...................................... 

23

2.1.3.

Reservationer och särskUl yttrande ...... 

.. 

33

2.1.4.

Remissyttrandena     ......................... 

.. 

37

2.2.............................................................. Expropriation för kulturella ändamål      

45

2.2.1.

GäUande rätt   ................................. 

.. 

45

2.2.2.

Utredningen...................................... 

.. 

47

2.2.3.

Remissyttrandema     ......................... 

.. 

48

2.3.        Expropriation med  anledning av väntad värdestegring

ra. m...................................................... 

.. 

50

2.3.1.

GäUande rätt mm............................... 

.. 

50

2.3.2.

Utredningen...................................... 

.. 

51

2.3.3.

Särskilt yttrande  .............................. 

53

2.3.4.

Remissytlranderia     .......................... 

54

3. Expropriationsersättningen     .......................... 

56

3.1.

GäUande rätt  ......................................... 

.. 

56

3.2.

Utredningen     ........................................ 

.. 

64

3.2.1.

Allmänna synpunkter .......................... 

.. 

64

3.2.2.

LöseskiUing   .................................... 

.. 

67

3.2.3.

Ersättning för fastighelsintrång    ......... 

.. 

74

3.2.4.

Personlig  ersättning    ....................... 

80

3.2.5.

Ersättningsreglerna i BL ra. m............... 

83

3.2.6.

Värdeutjämning;äexpropriation    .......... 

89

3.3.

Reservation och särskilda yttranden  ............ 

94

3.4.

Remissyttrandena    .................................. 

99

3.4.1.

Allraänna synpunkter.......................... 

.. 

99

3.4.2.

LöseskUling   .................................... 

108

3.4.3.

Ersättning för fastighelsintrång............. 

123

3.4.4.

Personlig ersältnmg     ........................ 

132

3.4.5.

Ersättningsreglerna i BL ra. iii................ 

133

3.4.6.

VärdeutjäranUigsexpropriation   ............ 

142

4. Föredraganden    .......................................... 

151

4.1.

Inledande synpunkter    ............................. 

151

4.2.

Expropriationsändaraålen   ......................... 

153

4.2.1.

Expropriation fär vissa lälbebyggelseändaraål   ,.

153

4.2.2.

Expropriation för kulturella ändaraål ...... 

161

4.2.3.

Värdestegringsexpropriation   .............. 

162

Prop. 1971:122

267

4.3. Expropriationsersättningen    ..................... 

165

4.3.1.

AUraänna synpunkter.......................... 

165

4.3.2.

LöseskiUing   .................................... 

171

4.3.3.

Ersättning för fastighetsintrång............ 

188

4.3.4.

Annan ersättning    ........................... 

192

4.3.5.

Kompensationsreglema i BL.................. 

193

4.3.6.

Värdeuljämningsexproprialion   ............. 

196

4.3.7.

Följdändringar i annan lagstiftning ........ 

198

5.

Sammanfattning av förslagen    ....................... 

199

6.

Lagförslag    ................................................. 

201

7.

Specialmolivering    ........................................ 

201

7.1.

Förslaget tiU lag om ändring i expropriationslagen ....

201

7.2.

Förslaget till lag om ändring i byggnadslagen . 

212

7.3.

Förslaget tiU lag ora ändring i faslighetsbUdningslagen ..

213

8. Hemställan   ................................................. 

214

BUagor:

1.

Expropriationsulredningens förslag .................. 

215

2.

De tUl lagrådet remitterade förslagen.............. 

234

Utdrag av lagrådets protokoll den 1 juni 1971 ........... 

246

Utdrag av statsrådsprolokollel den 4 juni 1971 .......... 

263

MARCUS BOKTB. STHLM H?l    7004 M