Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Kungl. Majrts proposition nr 178 år 1971

Prop. 1971:178

Nr 178

Kungl. Maj:ts proposition med förslag till lag om ändring i förmåns­rättslagen (1970:979), m. m.; given Stockholms slott den 5 november 1971.

Kungl. Maj:t vUl härmed, under åberopande av bilagda utdrag av statsrådsprotokollet över justitieärenden och lagrådets protokoll, föreslå riksdagen att bifalla de förslag om vars avlåtande till riksdagen föredra­ganden hemställt.

Under Hans Maj:ts Min allernådigste Konungs och Herres frånvaro:

CARL GUSTAF

CARL[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en omkastning av företrädesordningen i konkurs sä att inteckningar i fast egendom fär företräde framför löne-och pensionsfordringar. Förslaget har möjliggjorts av den nyligen ge­nomförda reformen med statlig lönegaranti vid konkurs. I samband härmed föresläs en höjning av det maximala beloppet för betalning en­ligt den statliga lönegarantin. Detta utgör f. n. summan av fyra bas­belopp enligt lagen (1962: 381) om allmän försäkring. Det senast be­stämda basbeloppet uppgår till 6 900 kr. Enligt förslaget skall beträffan­de lönefordringar och förfallna pensionsfordringar maximibeloppet ut­göra summan av fem basbelopp och fordringar pä framtida pension utgå utan någon beloppsbegränsning. Förstärkningen av löneskyddet antas inte behöva påverka lönegarantiavgiftens storlek inom överskådlig tid.

1    Riksdagen 1971.1 saml Nr 178

Prop. 1971:178

1    Förslag till

Lag om ändring i förmånsrättslagen (1970: 979)

Härigenom   förordnas,   att   11,   16   och   17   §§   förmånsrättslagen (1970: 979) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

11 Allmän förmänsrätt följer där­efter med arbetstagares fordran på sådan lön eller annan ersätt­ning pä grund av anställningen som ej förfallit till betalning ti­digare än ett år innan konkursan­sökningen gjordes och på lön eller ersättning under skälig uppsäg­ningstid, högst sex månader. Har lönefordran som förfallit tidigare varit föremål för tvist, gäller för­månsrätten, om talan väckts eller sådan förhandling som föreskrives i kollektivavtal begärts inom sex månader från förfallodagen och konkursansökningen följt inom sex månader från det att tvisten blivit slutiigt avgjord. I fråga om semesterlön eller semesterersätt­ning som är intjänad innan kon­kursansökningen gjordes, gäller förmänsrätten vad som står inne för det löpande och de närmast föregående tvä kvalifikationsåren.

§

Allmän förmånsrätt följer där­efter med arbetstagares fordran på sådan lön eller annan ersätt­ning pä grund av anställningen som ej förfallit till betalning ti­digare än ett år innan konkursan­sökningen gjordes och på sådan lön eller ersättning under skäUg uppsägningstid, högst sex måna­der, som överstiger inkomst vilken arbetstagaren under tid som lönen eller ersättningen avser förvärvat eller uppenbarligen borde ha kun­nat förvärva i annan anställning, genom uppdrag eller genom egen förvärvsverksamhet. Har löne­fordran som förfallit tidigare än ett år innan konkursansökningen gjordes varit föremål för tvist, gäller förmånsrätten, om talan väckts eller sådan förhandling som föreskrives i kollektivavtal begärts inom sex månader från förfallodagen och konkursänsök-ningen följt inom sex månader frän det att tvisten blivit slutligt avgjord. I fräga om semesterlön eller semesterersättning som är intjänad innan konkursansökning­en gjordes, gäller förmänsrätten vad som står inne för det löpande och de närmast föregående två kvalifikationsåren.

Förmånsrätt enligt första stycket följer även med fordran pä pension vilken tillkommer arbetstagare eller dennes efterlevande för högst ett år innan konkursansökningen gjordes och nästföljande sex månader. För-

Prop. 1971:178

3

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

månsrätten gäller även i fräga om pension, som intjänats hos före­gående arbetsgivare, om gäldenären övertagit ansvaret för pensionen under de betingelser som anges i 23 och 26 §§ lagen (1967: 531) om tryggande av pensionsutfästelse m. m.

Om gäldenären är näringsidkare, skall arbetstagare, som själv eller jämte närstående ägde väsentlig andel i företaget och som hade väsent­ligt inflytande över dess verksamhet, eller hans efterlevande ej ha för­månsrätt enligt denna paragraf för lön eller pension. Vad som sagts nu gäller även om gäldenären är juridisk person utan att vara närings­idkare.

16 §

Fordran med allmän förmänsrätt enligt 10 eller 11 § uttages, om det behövs, före fordringar med särskild förmånsrätt i lös egendom enligt 4 § andra eller tredje stycket, 5 eller 8 §. Vad som uttages på detta sätt skall, när det finns särskilda förmånsrätter i olika egendomsgmpper, fördelas pä grupperna i förhållande till den köpeskiUing som erhållits för varje grupp.

Brist som därefter kvarstår ut­tages vid exekutiv försäljning av gäldenärens fasta egendom eller tomträtt med företräde framför inteckning eller fordran med för­månsrätt på grund av utmätning. Finns två eller flera fastigheter eller tomträtter i konkursboet, skall vad som sammanlagt behö­ver uttagas om möjligt fördelas på fastigheterna eller tomträtter­na i förhållande till de köpeskil­lingar som erhållits för dem.

17 §

Fordran med aUmän förmåns-

Fordran med allmän förmåns­

rätt enligt 12 § uttages, om det

rätt enligt 12 § uttages, om det

behövs, före fordringar med sär-

behövs, före fordringar med sär­

skUd förmånsrätt i lös egendom

skild förmånsrätt i lös egendom

enligt 4 § tredje stycket, 5 eller

enligt 4 § tredje stycket, 5 eller

8 §. Härvid äger 16 § första styc-

8 §. Härvid äger 16 § andra

ket andra punkten motsvarande

punkten motsvarande tiUämpning.

tillämpning.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1972.

It    Riksdagen 1971.1 saml Nr 178

Prop. 1971:178

2    Förslag tUl

Lag om ändring i lagen (1971: 494) om exekutiv försäljning av fast egendom

Härigenom förordnas, att 21 och 25 §§ lagen (1971:494) om exe­kutiv förs'äljning av fast egendom skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

21 §

Sökanden,   ägaren  samt   kända

Sökanden,   ägaren  samt   kända

innehavare av fordringar och rät-     innehavare av fordringar och r'ä1-tigheter   som   bör   iakttagas   vid     tigheter   som   bör   iakttagas   vid auktionen skall i god tid särskUt     auktionen skall i god tid särskilt underrättas om denna. Innehavare     underrättas om denna. av fordran med förmånsrätt enligt 10   eller  11   §   förmånsrättslagen (1970:979)  behöver dock ej un­derrättas särskilt.

Har anslutning enligt 13 § ägt rum, skall underrättelse därom ske enligt första stycket.

25 § I sakägarförteckningen upptages, förutom exekutionsfordringen,

1.

fordran som skall utgå med förmänsrätt enligt 6 § 1 eller 7 § 1 eller 2 förmånsrättslagen (1970: 979) och som förfaller till betalning senast den tillträdesdag som anges i 36 §,

2.

fordran som är förenad med panträtt i fastigheten,

3.

nyttjanderätt, servitut eller rätt tUl elektrisk kraft som besvärar fastigheten, om rättigheten är inskriven eller grundar sig på skriftlig handling som är tillgänglig, dock ej r'ättighet av beskaffenhet att skola bestå oavsett fastighetens försäljning,

4.

kostnaden för förfarandet.

Om   fastigheten   hör   till   kon-

Om   fastigheten   hör   till   kon-

kursbo, upptages även arvode och     kursbo, upptages även arvode och annan   kostnad   för   fastighetens     annan   kostnad   för   fastighetens förvaltning under konkursen samt     förvaltning under konkursen. fordran som skall utgå ur fastig­heten  med förmånsrätt enligt  10 eller 11 § förmånsrättslagen.

Denna lag tr'äder i kraft den 1 januari 1972.

Prop. 1971:178

3    Förslag till

Lag om ändring i konkurslagen (1921: 225)

Härigenom förordnas, att 70 och 71 §§ konkurslagen (1921:225) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lyddse

70 §1 Finnes i boet fast egendom, äge förvaltaren hos vederbörande myn­dighet begära försäljning därav i den ordning som gäller för utmätt sådan egendom. Egendomen må jämväl säljas i annan ordning, så framt förvaltaren finner det för boet fördelaktigare och rättens ombudsman till försäljningen lämnar bifall; vägrar han bifall, begäre förvaltaren borgenärernas samtycke. När det lämpligen kan ske, skall förvaltaren inhämta gäldenärens mening beträffande försäljningen.

Har auktion å fast egendom.

Har auktion å fast egendom,

som hör till boet, hålUts i den ord-

som hör till boet, hållits i den ord­

ning som gäller för utmätt sådan

ning som gäller för utmätt sådan

egendom utan att försäljning kom-

egendom utan att försäljning kom­

mit till stånd, må förvaltaren un-

mit till stånd, må förvaltaren un­

derlåta att vidtaga ytterligare åt-

derläta att vidtaga ytterligare åt­

gärder för egendomens försälj-

gärder för egendomens försälj­

ning. Har auktion i nyssnämnda

ning. Har auktion i nyssnämnda

ordning ej ägt rum, men förelig-

ordning ej ägt rum, men förelig­

ger anledning till antagande, att

ger anledning till antagande, att

sådan auktion ej kommer att leda

sådan auktion ej kommer att leda

till försäljning, äge förvaltaren

tiU försäljning, äge förvaltaren

med samtycke av ombudsmannen

med samtycke av ombudsmannen

underlåta att föranstalta om egen-

underlåta att föranstalta om egen­

domens avyttrande, där de borge-

domens avyttrande, där de borge­

närer som i konkursen bevakat

närer som i konkursen bevakat

fordringar, vilka skola utgå med

fordringar, vUka skola utgå med

särskUd förmånsrätt eller bättre

särskUd förmänsrätt ur egendo-

rätt ur egendomen, samtycka där-

men, samtycka därtill.

tUl.

Varder auktion å boets fasta egendom utsatt att håUas i den ordning som gäller för utmätt sådan egendom, åligge det förvaltaren att före bevakningssammanträdet avlämna behåUning, som under konkursen av egendomen uppkommit. BehåUning som ej avlämnas före bevaknings­sammanträdet skall, om egendomen säljes, avlämnas före tillträdes­dagen och i annat fall innan slututdelning i konkursen sker.

Förvaltaren skall även senast

Förvaltaren skall även senast

vid bevakningssammanträde för

vid bevakningssammanträde för

auktion på fast egendom anmäla

auktion på fast egendom anmäla

arvode, annan kostnad och i kon-

arvode, annan kostnad och i kon­

kursen  bevakade  fordringar  som

kursen   bevakade  fordringar  som

' Senaste lydelse 1971: 498.

Prop. 1971:178

6

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

böra beaktas vid egendomens för-     böra beaktas vid egendomens för­säljning. / den mån det är påkal-     säljning. Förvaltaren skall genom lat skall han också i ärendet föra     brev underrätta borgenär om an-talan för borgenärer som ha för-     mälan   som   han  gör   på   dennes månsrätt enligt 10 eller 11 § för-     vägnar. månsrättslagen   (1970:979).   För­valtaren skall genom brev under­rätta borgenär om anmälan som han  gör  eller yrkande  som  han framställer på dennes vägnar.

71 §1

Vill förvaltaren efter första borgenärssammanträdet låta försäljning av lös egendom, som icke sker genom fortsättande av gäldenärens rörelse, äga rum annorledes än ä auktion, begäre samtycke därtill av rättens ombudsman eller, om han vägrar, av borgenärerna. Innan om­budsmannen meddelar sitt beslut, skall han höra gäldenären, där det lämpligen kan ske.

Lös egendom, vari borgenär har panträtt eller annan särskild för­månsrätt, må ej i något fall utan hans samtycke säljas annorledes än å auktion, så framt hans r'ätt är av förs'äljningen beroende.

Samtycke som avses i första och andra styckena fordras icke, när förvaltaren vill genom fondkommissionär sälja på fondbörs noterat värdepapper till gällande börspris. Samtycke enligt andra stycket ford­ras ej heller för försäljning av lös egendom genom fortsättande av gäl­denärens rörelse.

Skall helt fartyg eUer gods i fartyg säljas, äge förvaltaren, där far­tyget finnes ä ort inom riket, begära försäljning i den ordning som gäller för utmätt sådan egendom. Är fartyg, som skall säljas, intecknat för gäld, må det ej säljas annorledes än utmätningsvis, med mindre inteckningshavare, vilkens fordran ej kan till fullo g'äldas, likväl sam­tycker till försäljningen samt, om fartyget inköpts av annan, för in­teckningens dödande avlämnar inteckningshandlingen tUl den, som ut­ses av honom och köparen.

Är fråga om försäljning av luftfartyg eller av intecknade reservdelar till sådant fartyg och finnes egendomen inom riket, skall vad i 70 § första och andra styckena sägs äga motsvarande tillämpning. Vill för­valtaren, ehuru auktion ej ägt rum i den ordning som för utmätt sådan egendom är stadgad, med ombudsmannens samtycke underlåta att för­anstalta om egendomens avyttrande, skall dock därtill lämnas tillstånd av de borgenärer, som i konkursen bevakat fordran, för vilken egen­domen på grund av inteckning häftar eller med vilken är förenad luft­panträtt i egendomen eller varmed följer rätt att såsom säkerhet kvar­hålla egendomen eller förmånsr'ätt enligt 10 eller 11 § förmånsrätts-lagen (1970: 979). Gods i luftfartyg skaU säljas i samma ordning som gods i sjögående fartyg.

Skall gäldenären tillkommande rätt till andel i inteckning som belas­tar hans luftfartyg eller tUI sådant fartyg hörande reservdelar säljas, läte förvaltaren innan försäljning sker anskaffa s'ärskild inteckningshandling

' Senaste lydelse 1971: 498.

Prop. 1971:178

7

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

å det gäldenären tillkommande beloppet, där laga hinder däremot icke möter. Skall försäljning ske av intecknmgshandling, som innehaves av gäldenären och för vilken han är personligen ansvarig, vare förvalta­ren pliktig att, där ej gäldenären medgiver, att handlingen må försäljas med bibehållande av hans ansvarighet, förse handlingen med påskrift, varigenom gäldenären frikallas frän ansvarighet.

Bestämmelsema i 70 § sista stycket äga motsvarande tiUämp­ning, när gäldenären tillhörig lös egendom under konkursen skall säljas i den ordning som gäUer för utmätt sådan egendom. Vad där sägs om talan för borgenärer gäl­ler även borgenärer som ha för­månsrätt enligt 12 § förmånsrätts­lagen.

Bestämmelserna i 70 § sista stycket äga motsvarande tillämp­ning, när gäldenären tillhörig lös egendom under konkursen skall säljas i den ordning som gäller för utmätt sådan egendom. / sådant fall skall förvaltaren dessutom, i den mån det är påkallat, i ärendet föra talan för borgenärer som ha förmånsrätt enligt 10, 11 eller 12 § förmånsrättslagen samt genom brev underrätta borgenär om yr­kande som han framställer på den­nes vägnar.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1972.

Övergångsbestämmelserna till lagen (1971: 498) om ändring i kon­kurslagen (1921: 225) gäller i tiUämpliga delar.

4    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1970: 741) om statlig lönegaranti vid konkurs

Härigenom förordnas, att 2 § lagen (1970: 741) om statlig lönegaranti vid konkurs skall ha nedan angivna lydelse.

2 §1

Nuvarande lydelse

Betalning enligt garantin utgår för lönefordran som har förmåns­rätt enligt 17 kap. 4 § handelsbal­ken och för pensionsfordran som har förmånsrätt enligt 17 kap. 4 el­ler 6 a § samma balk. Med löne­fordran jämställes fordran på skadestånd som avses i 17 kap. 4 § handelsbalken.

1 Senaste lydelse 1971: 201.    Riksdagen 1971.1 saml. Nr 178

Föreslagen lydelse

Betalning enligt garantui utgår för sådan fordran på lön eller an­nan ersättning som har förmåns­rätt enligt 11 § förmånsrättslagen (1970:979) och för fordran på pension som har förmånsrätt en­ligt 11 eller 12 § samma lag.

Prop. 1971:178

8

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Har arbetstagare pä gmnd av fordran som avses i första stycket an­sökt om gäldenärens försättande i konkurs, utgår betalning även för kostnaden härför och, om konkursen avskrivits enligt 185 § konkurs­lagen (1921: 225), för kostnad som arbetstagaren ålagts att utge enligt 188 § samma lag.

Betalning enligt garantin utgår för varje arbetstagare med sam­manlagt högst ett belopp som mot­svarar fyra gånger det vid tiden för konkursbeslutet gällande bas­beloppet enligt 1 kap. 6 § lagen (1962: 381) om aUm'än försäkring.

Beträffande fordran med för­månsrätt enligt 11 § förmånsrätts­lagen gäller garantin för varje ar­betstagare högst ett belopp som motsvarar fem gånger det vid tiden för konkursbeslutet gällande bas­beloppet enligt 1 kap. 6 § lagen (1962:381) om allmän försäk­ring.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1972.

I fråga om konkurs pä gmnd av ansökan som gjorts före ikraftträ­dandet, gäller 2 § första stycket i sin äldre lydelse.

Beträffande fordran som gjorts eller kunnat göras gällande i kon­kurs, i vilken beslut om egendomsavtr'äde meddelats före ikrafttr'ädan-det, gäller 2 § tredje stycket i sin äldre lydelse.

5   Förslag till

Lag om ändring i sjölagen (1891: 35 s. 1)

Härigenom förordnas, att 3 angivna lydelse.

sjölagen (1891: 35 s. 1) skaU ha nedan

3 §1

Nuvarande lydelse

Har den, för vars räkning far­tyg bygges, för byggnadens verk­ställande givit eller utfäst sig att giva varvsägaren eller byggmästa­ren förskott av penningar eller byggnadsämnen, äge han, när av­handling därom upprättats, att låta den intagas, otn byggnaden verk­ställes i stad med rådhusrätt, i råd­husrättens protokoll och eljest i protokollet hos närmaste rådhus­rätt. Han njuter sedan förmåns­rätt enligt 4 § andra stycket för­månsrättslagen (1970: 979).

Föreslagen lydelse

Har den, för vars räkning far­tyg bygges, för byggnadens verk­ställande givit eller utfäst sig att giva varvsägaren eller byggmästa­ren förskott av penningar eller byggnadsämnen, äge han, när av­handling därom upprättats, att låta den intagas / protokollet hos Stockholms tingsrätt. Han njuter sedan förmånsrätt enligt 4 § andra stycket förmånsrättslagen (1970: 979).

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1972. 1 Senaste lydelse 1970: 983.

Prop. 1971:178

Utdrag av protokoll över justitieärenden, hållet inför Hans Kungl. Höghet Kronprinsen-Regenten i statsrådet på Stockholms slott den 8 oktober 1971.

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN], JOHANS­SON,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], LÖF­BERG,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] anmäler efter gemensam beredning med statsrådets övriga ledamöter fråga om fastighetsinteckningars förmånsrätt i konkurs och anför.

1 Inledning

Förmånsrätt tiU betalning följer vid konkurs med vissa fordringar, bl. a. lönefordran, fordran på förfallna pensionsförmåner och fordran som är intecknad i fast egendom. När de nämnda fordringama konkur­rerar inbördes gäller, att löne- och pensionsfordringar skall tUlgodoses framför inteckningsfordringar. Att inteckningar i fast egendom sålunda helt oberäkneligt kan bli nödlidande har sedan länge från fastighetskre-ditgivningssynpunkt ansetts vara betänkligt. Genom den nya lagen (1970: 741) om statUg lönegaranti vid konkurs har öppnats en möjlig­het att förb'ättra inteckningshavarnas ställning utan att det går ut över arbetstagarna. Frågan har behandlats i en inom justitiedepartementet upprättad promemoria (Ds Ju 1971: 3) angående förhållandet i förmåns­rättshänseende mellan löneprivilegiet och fastighetsinteckningar. Enligt promemorieförslaget skall inteckningar aldrig behöva vika för löne- eller pensionsfordringar. Av promemorians lagförslag torde två som avser ändringar i förmänsrättslagen (1970: 979) och lönegarantUagen få fogas till statsrådsprotokollet i detta ärende som bilagd 1 .

Remissyttranden över promemorian har avgetts av hovrätten över Skåne och Blekinge, hovrätten för Västra Sverige, lagberedningen, bank­inspektionen, länsstyrelsen i Malmöhus län, sjölagskommittén, riks­banksfullmäktige, Folksam, Föreningen mellan ombudsmännen hos Sve riges landshypoteksinstitution. Konungariket Sveriges stadshypotekskas-sa. Landsorganisationen i Sverige (LO), Svenska arbetsgivareföreningen (SAF), Svenska bankföreningen. Svenska försäkringsbolags riksförbund,

' Promemorians övriga lagförslag är identiska med dem som återfinns under 2, 3 och 5 i propositionen.

Prop. 1971:178

10

Svenska personalpensionskassan (SPP), Svenska sparbanksföreningen, Sveriges advokatsamfund, Sveriges akademikers centralorganisation (SACO), Sveriges allmänna hypoteksbank och Tjänstemännens central­organisation (TCO).

2 Gällande rätt

F. n. och fram till utgången av 1971 best'äms den ordning i vilken borgenärer vid konkurs har rätt till betalning enligt 17 kap. handelsbal­ken (HB). Frän och med den 1 januari 1972 gäller i stäUet förmåns­rättslagen. I det följande redovisas innehållet i såväl 17 kap. HB som förmånsrättslagen i de delar som h'är kommer i fråga.

Man skiljer mellan särskilda och allmänna förmänsrätter. Särskild förmånsrätt belastar endast viss bestämd egendom medan allmän för­månsrätt i princip gäller i aU gäldenärens egendom. T fråga om fast egendom finns det tre typer av särskilda förmånsr'ätter. En utgörs av sådana förmänsrätter, i första hand avgäld av fast egendom, som avses i 17 kap. 6 § HB och de särskUda lagar som hänvisar till den paragrafen (6 § 1 förmånsrättslagen och punkt 2 i övergångsbestämmelserna till samma lag). De båda andra särskUda förmånsr'ätterna g'åller enligt 17 kap. 9 § HB pä grund av inteckning och utmätning (6 § 2 resp. 8 § förmånsrättslagen).

Allmän förmånsrätt följer med löne- och pensionsfordringar. Löne­fordringar och förfallna pensionsfordringar har en mycket framskjuten förmånsrätt, det s. k. löneprivilegiet (17 kap. 4 § HB och 11 § förniåns-rättslagen). Även fordringar på framtida pension utgår i viss utsträck­ning med förmånsrätt (17 kap. 6 a § HB och 12 § förmånsrättslagen).

Förmånsrätterna i 17 kap. HB gäller som regel i turordning efter paragrafföljden. Avsteg härifrån kan dock föranledas av reglerna om förhållandet mellan löne- och pensionsfodringar, å ena, och särskilda förmånsrätter i fast egendom, å andra sidan.   .

I 17 kap. 13 § HB ges regler om den ordning i vUken g'älden'ärens egendom skall tas i anspråk, när allmän förmånsrätt enligt 17 kap, 4 § HB föreligger. Borgenär som äger sådan förmånsrätt har inte rätt till betalning ur egendom, i vilken andra har särskUd fast lägre (sämre) förmånsrätt, för mer än som brister i g'älden'ärens övriga egendom. Bris­ten skall fyllas i viss ordning. Fast egendom får dock inte tillgripas så länge lös egendom finns att tillgå. I förmänsrättslagen är bestämmelser­na utformade väsentligen i överensstämmelse med det nu anförda (se 15 och 16 §§).

Däremot går alla särskilda förmånsrätter i fast egendom före allmän förmånsrätt enligt 17 kap. 6 a § HB eller 12 § förmånsrättslagen (se 17 kap. 2 § andra st. och 6 a § tredje st. HB resp. 17 § förmånsrätts­lagen).

Prop. 1971:178

11

Lagen om statiig lönegaranti vid konkurs har trätt i kraft den 1 ja­nuari 1971. Lönegarantilagen innebär att staten svarar för betalning av arbetstagares fordran hos arbetsgivare som försätts i konkurs. De fordringar som omfattas av garantin är sådana löne- och pensionsford­ringar som har förmånsrätt i konkursen enligt 17 kap. 4 och 6 a §§ HB. Betalning utgår för varje arbetstagare med sammanlagt högst ett belopp som, efter en nyligen genomförd lagändring (1971:201), motsvarar fyra basbelopp enligt lagen (1962: 381) om aUmän försäkring.

3 Lagberedningens förslag till ny förmånsrättsordning jämte remiss yttrandena över det

Förmånsrättslagen bygger på ett betänkande (SOU 1969: 5) av lagbe­redningen med förslag tUl ny förmånsrättsordning. Beredningen ansåg att de särskilda förmänsrätterna enligt 17 kap. 6 § HB bör vara skyd­dade mot risken att skjutas åt sidan av löneborgenärerna (betänkandet s. 52, jfr prop. 1970: 142 s. 42). Beredningens förslag utformades i över­ensstämmelse härmed. (I denna del godtogs beredningens förslag utan erinran frän något häll, jfr 16 § i den antagna lagen. Denna fråga läm­nas därför i det följande därh'än.)

Frågan om förhällandet mellan löneprivilegiet och övriga särskilda förmånsrätter i fast egendom (i det följande förstås med fastighetsin­teckningar också fordringar på grund av utmätning) ägnades i betän­kandet stor uppmärksamhet (s. 5361 jfr prop. 1970: 142 s. 4246). Beredningen ansåg att det nuvarande rättsläget är otillfredsställande och påpekade det irrationella i att pantsäkerhet i fast egendom, hur väl den än ligger till, kan bli värdelös till följd av löneprivilegiet. Detta strider enligt beredningen mot att panträtten skall utgöra gmndval för real-kredit.

Beredningen har prövat två vägar att inom förmånsrättsordningens ram nå fram tUl en rimlig lösning av förevarande problem. TUl en bör­jan har beredningen undersökt huruvida det är möjligt att göra skillnad mdlan olika grupper av fordringar med panträtt i fast egendom. Det förslag som övervägandena resulterat i har fått beteckningen A (se här­om betänkandet s. 56). Förslaget innebär i huvudsak att vissa ford­ringar med panträtt i fast egendom blir skyddade. Hit hör fordran med panträtt som upplåtits av tidigare ägare eller som upplåtits av gäldenä­ren tidigare än sex månader före konkursansökningen och som ligger inom tre fjärdedelar av taxeringsvärdet. Beredningen har härefter över­gått till att behandla en annan metod för att ge panthavarna ett visst skydd mot alltför oberäkneliga förluster. Övervägandena i denna dd utmynnar i ett förslag som betecknats med B (se härom betänkandet s. 58). Detta förslag går ut på att löneborgenärers återstående förmåns­berättigade fordringar sedan lös egendom tagits i anspråk får tas ut ur

Prop. 1971:178

12

fast egendom före pantfordringar med begränsning tUl en fjärdedel av fastighetens värde. För löneborgen'ärer, vilkas fordringar hänför sig till nybyggnads-, tUlbyggnads-, ombyggnads- eller förbättringsarbete på fastigheten, skulle någon begränsning dock inte gälla.

Beredningen har redovisat stridiga synpunkter beträffande de båda alternativa förslagen. Sålunda gäller att vid beredningens överläggningar med den till beredningen knutna rådgivande nämnden arbetstagamas representanter uttalade, att de inte ansåg någon lagändring motiverad av hänsyn till inteckningshavarna. Vid ett eventuellt val mellan de al­ternativ som redovisats under A och B sade de sig föredra altemativ B, varvid den andel av fastighetens värde som under alla förhållanden skulle stå till buds för löneborgenärerna inte borde understiga en tred­jedel. De sakkunniga som särskUt tiUkaUats för samråd med beredning­en på konkursrättens område uttalade sig för den reglering som redovi-. sats under A. För egen del har beredningen ansett att altemativ A bar vissa bestämda fördelar framför alternativ B, i synnerhet att alla pant­rättsupplåtelser av tidigare ägare blir skyddade.

Beredningen har övervägt även hjälpmedel utanför förmånsrättsord­ningen. Därvid har intresset främst knutit sig tUl möjligheten att me­delst försäkring täcka löneborgenärernas och inteckningshavarnas ris­ker för ekonomiska förluster.

Vad först angår möjligheten att löneborgenärerna skulle själva skyd­da sig genom försäkring är det enligt beredningen praktiskt uteslutet att räkna därmed. Beredningen har inte heller ansett sig kunna i sam­manhanget ta upp en sä vittutseende fråga som eventuellt införande av försäkring, varigenom arbetsgivarna skyddar sina arbetstagare mot för­lust vid arbetsgivarens insolvens.

Beredningen har inte ansett sig kunna förorda att inteckningshavar­nas risker får täckas genom kreditförsäkring. Däremot är det enligt be­redningen inte uteslutet att på en annan väg i anslutning till brand­försäkringen ordna försäkring som skyddar inteckningshavarna mot förluster. Brandförs'äkringen skulle sålunda kunna kompletteras med försäkring mot den risk som föreligger, om löneprivilegiet alltjämt skall gä före panträtt i fast egendom. Eftersom man frän försäkrings­givarnas sida sfällt sig negativ tUl tanken på en utbyggd brandförsäkring, har beredningen emellertid inte ansett sig kunna räkna med att försäk­ringsvägen erbjuder någon lösning av här ifrågavarande spörsmål.

Beredningen har framhåUit att i sista hand kan eventuellt övervägas, att statsverket ingriper och täcker den risk, som inteckningshavarna slumpvis löper i hithörande fall, föratsatt att risken begränsas på lämp­ligt sätt. Det allmänna skulle genom att påtaga sig risken fullfölja det mödosamma arbete som genom inskrivningsväsendet nedlagts och allt­jämt nedläggs på att skapa tillförlitligt underlag för fastighetskrediten. Statsverket uppbär avgifter för inskrivningsåtgärder och kan, om det

Prop. 1971:178

13

anses önskvärt, på längre sikt gottgöra sig även för nu ifrågavarande kostnad.

Vid remissbehandlingen möttes den föreslagna reformen i fråga om förhållandet mellan löneprivilegiet och fastighetsinteckningar pä de flesta håll av tvekan eUer skarp kritik (prop. 1970:142 s. 4652). Mänga remissinstanser - hovrätten över Skåne och Blekinge, kommers­kollegium, bostadsstyrelsen m. fl. ansåg inte att utredningsmaterialet var tUlräckligt för ett ställningstagande. Konflikten mellan lönefordring­ar och inteckningsfordringar kunde enligt dessa remissinstansers mening inte lösas inom förmänsrättsordningens ram. Hovrätten över Skåne och Blekinge framhöll att man har att välja mellan att behälla löneborgenä­rernas förmånsrätt eller att avskaffa detta företräde. För den senare lös­ningen talar önskemålet att avlägsna de praktiska ölägenheterna som nuvarande ordning visat sig ha för fastighetskrediten. Enligt hovrättens mening bör detta önskemål såvitt möjligt tUlgodoses. Detta förutsätter dock att löntagama säkerställs på annat sätt. Även om det kan vålla vissa svårigheter att konstraera en lösning som garanterar arbetstagarna deras lönefordringar, är det enligt hovrätten inte olösligt. För kommers­kollegium framstår beredningens båda alternativa förslag som konstlade nödlösningar, oförmånliga såväl för inteckningshavare som för löne­borgenärer. Kommerskollegium förordade en lösning som innebär att löneprivilegiets företrädesställning avskaffas samtidigt som löneborgenär i stället försäkringsvägen ges den trygghet som av sociala skäl ter sig befogad.

En hel del remissinstanser uttalade sig mera bestämt för den nuva­rande ordningen med lönefordringarnas oinskränkta företrädesställning. Hit hör bl. a. hovrätten för Västra Sverige, Folksam, SPP och arbets­tagarorganisationerna. Hovrätten för Västra Sverige vUle behåUa nuva­rande ordning i förening med ett system som garanterar intecknings­havarna en skälig täckning av den risk de löper vid ett sådant alternativ. Hovrätten erinrade om beredningens undersökningar av möjligheten att täcka inteckningshavarnas risk genom försäkring och uttalade sedan följande.

Med tanke på den än större riskfördelning som skulle vinnas om statsverket inträder som garant i detta hänseende, borde enligt hovrät­ten en närmare undersökning också ske i vUken form och under vUka förutsättningar inteckningshavarnas risk kan övertas av statsverket. Kostnaden för ett sådant skydd, utslagen på alla inteckningshavare som vill begagna sig därav, torde bli mycket obetydlig. Ett statligt garanti-system borde kunna organisatoriskt anknytas till inskrivningsväsendet, och själva förfarandet behövde inte bli mera komplicerat än vad som gäller om exempelvis anteckning om innehav av fordringshandling.

Slutligen fanns det en grupp remissinstanser som godtog reformen men hade vissa kritiska synpunkter på de alternativa förslagens utform­ning. Till denna grupp hörde bankinspektionen, sparbanksföreningen.

Prop. 1971:178

14

SAF, industriförbundet, bankföreningen, advokatsamfundet, grossistför­bundet m. fl. remissinstanser. Sparbanksföreningen underströk för sin del nödvändigheten av att åtgärder vidtas för att i möjligaste mån elimi­nera de för fastighetskreditgivningen menliga konsekvenserna av nu­varande ordning. Beträffande beredningens undersökning av de förlus­ter som under åren 1966 och 1967 drabbat fastighetskreditgivare i exe­kutiva ärenden (bil. B till betänkandet) framhölls, att antalet fall, där inteckningshavare lidit skada på grund av löneprivUegiet, inte 'är påfal­lande stort. Inte heller framstår enligt föreningen det sammanlagda ska­debeloppet såsom förskräckande högt. Föreningen påpekade emellertid att materialet inte är representativt när det gäller att belysa kreditgivar­risken. Undersökningen hänför sig nämligen till en tid av högkonjunk­tur. Ett kärvare klimat med ett ökat antal konkurser kan ge en annan och för fastighetskreditgivningen betydligt ofördelaktigare bild.

4 Propositionerna med förslag till förmånsrättslag och lag om statlig lönegaranti vid konkurs jämte riksdagsbehandlingen av dem

Genom beslut den 14 maj 1970 remitterades förslag till förmånsrätts­lag, m. m. till lagrådet för yttrande. I lagrådsremissen redogjorde före­dragande statsrådet, chefen för justitiedepartementet, för det inom in­rikesdepartementet då pågående arbetet med att skapa en statlig löne­garanti vid konkurs (prop. 1970: 142 s. 84). Beträffande frågan om för­hällandet mellan löneprivilegiet och fastighetsinteckningar uttalade före­dragande departementschefen följande (samma prop. s. 91).

Såsom har omvittnats i olika sammanhang är det en betydande olä­genhet att fastighetsinteckningar och därvid t. o. m. inteckningar med bästa rätt kan komma att bli nödlidande på grund av löneprivilegiet. Sä betydelsefull som realkrediten är i vårt land den fasta egendomen antas år 1967 ha varit intecknad för 117 miljarder kr. bör den pä allt sätt åtnjuta rättsordningens skydd. Sedan lång tid tillbaka har det också ansetts vara ett angeläget önskemål att stärka fastighetskrediten i det här hänseendet. Beredningens förslag får ses som ett försök att inom förmånsrättsordningens ram lösa problemet.

Såsom åtskUliga remissinstanser har framhållit måste emellertid hjälpmedel utanför förmänsrättsordningen anlitas om konflikten mellan löneborgenärer och inteckningsborgenärer skall kunna lösas på ett till­fredsställande sätt. Det inom inrikesdepartementet pågående arbetet på en lönegaranti vid konkurs är ett sådant hj'älpmedel. Jag vill emellertid inte nu gå vidare in på problemet. Den nuvarande regleringen bör där­för i sak behållas, i varje fall tills vidare. Inteckningsborgen'ärerna skall alltså få vika för löneborgenärernas krav.

Lagrådets utlåtande är dagtecknat den 15 juni 1970. I utiåtandet på­pekade lagrådet (prop. 1970: 142 s. 173) att en av de viktigaste frågor­na i lagstiftningsärendet var löneprivUegiets omfattning och löneborge-näreraas förmånsrätt i förhållande till inteckningsborgenärernas. Lag-

Prop. 1971:178

15

rådet framhöll att det förslag som det remitterade förslaget innehöll i här avsedda hänseenden var att anse som ett provisorium i avvaktan på lagstiftning om löneskydd vid konkurs. Då besfämmelser härom kun­de vara ägnade att påverka inteckningshavarnas ställning förutsatte lag­rådet att hithörande spörsmål särskilt beaktades i det fortsatta lagstift­ningsarbetet i ämnet.

Till grund för lönegarantilagen ligger en inom inrikesdepartementet upprättad, i maj 1970 dagtecknad promemoria (Ds In 1970: 3). I pro­memorian föreslogs att staten fr. o. m. den 1 januari 1971 skulle i kon­kurser garantera sådana löne- och pensionsfordringar, som utgår med förmånsrätt enligt 17 kap. 4 § HB. I fråga om utbetalat garantibelopp skulle staten inträda i arbetstagarens rätt mot konkursgäldenären. I pro­memorian gjordes inte något uttalande om förhållandet mellan löne­privilegiet och fastighetsinteckningar. Nämnda förhållande behandlades emellertid i flera av de över promemorian inhämtade remissyttrandena. Man ansåg att det därmed sammanhängande problemet borde kunna omprövas som en följd av lönegarantin. De uttalanden som gjordes kan sammanfattas enligt följande (prop. 1970: 201 s. 25).

Bankföreningen framhåller att konflikten mdlan löneprivilegiet och fastighetsinteckningarna länge har uppmärksammats i vårt land i dis­kussionen kring fastighetskreditens rättsliga frågor. Föreningen finner uppenbart att nämnda konflikt kommer i ett helt nytt läge om löne- och pensionsfordringar enligt de föreslagna bestämmelserna blir skyddade av statsgaranti vid arbetsgivarens konkurs. Löneprivilegiet är grundat uteslutande på sociala skäl. Dessa skäl bortfaller med införandet av en statsgaranti för de berörda fordringarna. Möjligen kan invändas att statsgarantin dock tankes bli maximerad till ett bestämt belopp och alt löne- och pensionsfordringar såvitt gäller överskjutande belopp alltjämt vid behov bör ha företrädesrätt framför fastighetsinteckningarna. För en sådan ordning kan dock näppeUgen åberopas några tUlräckligt starka sociala skäl. Bankföreningen erinrar om att departementschefen i prop. 1970: 142 efter att ha redogjort för den tillämnade statsgarantins be­gränsning uttalar att med denna begränsning "kommer knappast några socialt välmotiverade anspråk på löneskydd att falla utanför lönegaran­tin". Under hänvisning härtUl hemstäUer bankföreningen att, om de föreslagna bestämmelserna rörande statsgaranti för löne- och pensions­fordringar samt därmed jämställda fordringar genomförs, förmånsrätten för sådana fordringar upphävs såvitt den ger företrädesrätt tiU betalning framför penninginteckningar i fast egendom och tomträtt. SAF och industriförbundet gör motsvarande hemställan under hänvisning till bankföreningens yttrande.

Även hovrätten över Skåne och Blekinge samt lagberedningen har uppfattningen att det skydd som ges genom lönegarantin innebär en så stor fördel, att fastighetsinteckningarna framdeles kan gå före löne­fordringarna i förmånsrätt.

Genom beslut den 9 oktober 1970 remitterades förslaget till lag om statlig lönegaranti vid konkurs till lagrådet för yttrande. Det remitterade förslaget överensstämde i huvudsak med promemorieförslaget. Den kan-

2t    Riksdagen 1971.1 saml. Nr 178

Prop. 1971:178

16

ske v'äsentligaste avvikelsen var att betalning enligt garantin föreslogs skola utgå inte endast för löne- och pensionsfordringar med förmåns­rätt enligt 17 kap. 4 § HB utan även för pensionsfordringar med för­månsrätt enligt 17 kap. 6 a § HB. I lagrådsremissen påpekade föredra­gande statsrådet, chefen för inrikesdepartementet (prop. 1970: 201 s. 62), att det vid remissbehandlingen av departementspromemorian hade utta­lats oro för att en ny förmånsrättsordning skulle komma att innebära vissa väsentliga försämringar för löneborgenärerna och att detta i sin tur skulle påverka lönegarantins omfattning. Med anledning härav erin­rade föredraganden om att i det för riksdagen framlagda förslaget till förmånsrättslag inte företogs någon väsentlig ändring av löneborgenä­rernas förmänsrätt och att de ändringar som föreslogs snarast var till löneborgenäremas fördel. Såvitt avsäg förhällandet mellan löneborge-näremas och inteckningsborgenäremas krav framhölls att de sistnämnda liksom hittiUs, om det var nödvändigt, skulle vika för de förstnämnda. I detta avseende innebar dock enligt föredraganden det framlagda för­slaget till förmänsrättslag inget definitivt ställningstagande.

I utlåtande den 3 november 1970 förklarade sig lagrådet utgå från att frågan om löneborgenärernas förmånsrätt i förhållande till intecknings­borgenärernas skulle upptagas till fortsatt prövning. Lagrådet framhöll därefter (prop. 1970: 201 s. 108) att det fanns anledning befara att in­förandet av lönegarantin kunde medföra en viss ökning av lönefordring­arna i konkurser. En sådan utveckling skulle förstärka de skäl som åbe­ropats för att ändra förmånsrättsordningen. Lagrådet som sade sig sakna tillräckligt underlag för att bedöma hur en sådan ändring när­mare borde utformas ansåg att lagstiftningsfrågan borde bringas till avgörande innan den nya förmånsrättslagen träder i kraft den 1 januari 1972.

När lagstiftningsärendet den 6 november 1970 på nytt anmäldes hos Kungl. Maj:t, förklarade föredragande departementschefen att vad lag­rådet anfört beträffande förhällandet mellan förmänsrätten för löne­fordringar och fastighetsinteckningar inte föranledde något uttalande från hans sida (prop. 1970: 201 s. 111).

I riksdagen väcktes i anledning av propositionen med förslag till löne-garantUag motioner (1970: T. 1377 och 1970: 

II: 

1600) med hemstäUan, att lagförslaget skulle kompletteras med en bestämmelse angående för­hällandet mellan löneprivilegiet och fastighetsintecknmgar. Komplette­ringen skulle inneb'ära att förmånsrätt som tiUkommer innehavare av fastighetsinteckning (och tomträttsinteckning) skulle gå före förmänsriätt som tillkommer staten på grand av utbetalat garantibelopp.

I första lagutskottets utlåtande över propositionen och motionerna framhölls (ILU 1970: 79 s. 30) att några delade meningar inte torde råda om att det är en betydande olägenhet att fastighetsinteckningar t. o. m. inteckningar med bästa rätt kan bli nödlidande på gmnd av

Prop. 1971:178

17

att löne- och pensionsfordringar enligt 17 kap. 4 § HB har bättre för­mänsrätt. I fortsättningen uttalade utskottet följande.

Så betydande som realkrediten är i vårt land den fasta egendomen beräknas år 1967 ha varit intecknad för ca 117 miljarder kr. bör den i största möjliga utsträckning åtnjuta rättsordningens skydd. Som ovan framhållits talar emellertid starka sociala skäl för att också arbetstagar­nas lönefordringar infrias när arbetsgivaren är på obestånd. Genom för­slaget till lönegaranti öppnar sig en möjlighet att lösa konflikten mellan löneborgenärerna och inteckningshavarna. Att i propositionen nr 142 nuvarande ordning bibehålls i förhållandet mellan dessa bör enligt departementschefen inte ses som något definitivt ställningstagande. Eftersom frågan således kommer att upptas till fortsatt prövning, synes det inte föreligga tillräckliga skäl att i lagen om statiig lönegaranti över­gångsvis göra avsteg frän nu gällande förmånsrättsordning. Det bör un­derstrykas att den omständigheten att staten inträder i löneborgenärer­nas rätt i fräga om utbetalade garantibelopp inte försämrar intecknings-fordringamas förmånsrättsställning. Utskottet vill vidare framhålla att det inte föreligger tillräckligt underlag för en bedömning om eUer i vil­ken utsträckning lönegarantin kan komma att medföra en ökning av lönefordringama i konkurs.

Utskottet ansåg på gmnd av det anförda att någon riksdagens åtgärd i anledning av motionerna inte var påkallad.

Riksdagen antog förslagen tUl förmånsrättslag och lag om statlig lönegaranti vid konkurs utan någon ändring (rskr 1970: 450 och 451).

5 Departementspromemorian

I promemorian uttalas att tillkomsten av lönegarantm i princip med­för att hittUlsvarande konkurrens mellan löneborgenärer och inteck­ningshavare ersätts av motsvarande konkurrens mellan staten och in­teckningshavare. I viss utsträckning kvarstår emellertid konkurrensen mellan löneborgenärer och inteckningshavare. Detta beror på maxime­ringen av lönegarantin. I den mån en arbetstagare har mer att fordra hos arbetsgivaren än han kan få ut genom garantin, kan han alltså, lika­väl som staten, komma att tränga ut inteckningshavare vid exekutiv för­säljning av fast egendom under konkurs. I det inbördes förhållandet mellan staten och en arbetstagare, som har kvar någon del av sin ford­ran, har staten förmånsrätt framför arbetstagaren (10 § andra punkten lönegarantUagen och prop. 1970: 201 s. 88).

Att lönegarantin har begränsats snävare än förmånsrätten för löne­fordringar hör i första hand ihop med att de sociala skäl som motive­rar lönegarantin inte har ansetts tala för att lönefordringar bör tryggas tUl obegränsade belopp (prop. 1970: 201 s. 29 och 64). I sammanhanget bör framhållas att maximibeloppet för lönegarantin har bestämts så ge­neröst, att det saimolikt blir mindre vanligt att arbetstagare i konkurs kan göra gällande innestående fordringar till högre belopp. De fall soiii

Prop. 1971:178

18

kan aktualiseras torde närmast gälla tjänstemän med lång uppsägnings­tid.

I promemorian framhålls att man under sådana förhållanden bör stäUa frågan om inte löneprivilegiet bör beloppsbegränsas i samma om­fattning som lönegarantin. Om de sociala skälen inte sträcker sig 1'ängre än till en viss gräns beträffande det ena rättsinstitutet, bör samma synsätt kanske också gäUa beträffande det andra. Emellertid föreligger en avgörande skillnad mdlan löneprivUegiet och lönegarantin. I fråga om löneprivilegiet har man att beakta att det ytterst gäller att i en kon­kurssituation fördela tillgängliga medel mellan konkurrerande borge­närer. Även om de sociala skälen som ligger till grund för förmåns­rätten uttunnas i den mån innestående lönefordringar överstiger vad som maximalt får utbetalas enligt garantin, kan de kanske alltjämt väga tillräckligt tungt vid konkurrens med andra borgen'årer.

Pä grund av det anförda torde man, åtminstone tills vidare, böra av­stå från att bdoppsbegränsa löneprivilegiet. I övervägandena kring frå­gan om förhållandet mellan löneprivUegiet och fastighetsinteckningarna bör man i stället beakta att lönefordringar kan innehas av både staten och arbetstagaren själv. Dessutom kan lönefordringar innehas av annan förvärvare än staten. Sålunda gäller att när gamla lönefordringar beva­kas i konkurs, bevakningen oftast görs av någon som övertagit de an­ställdas fordringar och samtidigt förmånsrätten (prop. 1970: 142 s. 40). Inom byggnadsbranschen torde det exempelvis vara vanligt att byggher­ren, om byggmästaren kommer på obestånd, betalar byggnadsarbetar­nas löner för att undvika blockad och få byggnationen fullföljd. Det kan visserligen vara tveksamt vilken inverkan lönegarantin får på så­dana här förvärv av lönefordringar (jfr prop. 1970: 201 s. 27 och 63). Med all sannolikhet kommer emellertid sådana fall att förekomma även i fortsättningen även om antalet reduceras. Vidare gäller att för­säkringsinrättningar ibland bevakar fordringar på obetalda försäkrings­avgifter varvid fordringarna vanligen pensionsavgifter ses som övertagna lönefordringar med samma förmånsr'ätt som dessa.

I promemorian behandlas härefter frågan om förhållandet till fastig­hetsinteckningarna kan ges en differentierad utformning allteftersom arbetstagaren själv är innehavare av lönefordringen eller denna innehas av staten eller någon annan förvärvare. En tänkbar variant är exem­pelvis den förut under 4 omnämnda, att förmånsrätt som tillkommer innehavare av fastighetsinteckning skall gå före förmånsrätt som till­kommer staten på grand av utbetalat garantibdopp. En regelutformning i överensstämmelse härmed torde böra utgå från det faktiska inneha­vet vid tidpunkten för den exekutiva försäljningen, närmast frän för­hållandena när borgenärsförteckningen upprättas (jfr 107 § UL och 25 § lagen, 1971: 494, om exekutiv försäljning av fast egendom). Den nu an­tydda lösningen ter sig'emellertid föga tUltalande. I någon mån kan det

Prop. 1971:178

19

sålunda bli beroende på tillfälligheter, om staten vid den nyssnämnda tidpunkten har betalt garantibelopp eller inte. Bortsett härifrån och av­görande är dock att man, om man nu vill förbättra fastighetsinteckning­en som säkerhet, bör ta steget fullt ut och slå fast att inteckningen aldrig kan trängas undan av lönefordran. I sammanhanget kan vidare framhållas att den nu diskuterade lösningen är rättstekniskt svår att genomföra. Staten bör sålunda inte samtidigt gå före arbetstagaren, om denne har kvar någon del av sin fordran, och stå tillbaka för inteck­ningshavare, som i sin tur kan trängas ut av arbetstagaren.

I promemorian uttalas att det torde finnas endast ett svar på frågan om förhållandet mellan löneprivilegiet och fastighetsinteckningar. I motsats tiU nuvarande ordning bör generellt gälla, att fastighetsinteck­ningar aldrig skall behöva vika för löne- eller pensionsfordringar. Man kan dä fråga sig vad en omkastning av det inbördes förhållandet får för konsekvenser för innehavare av löne- och pensionsfordringar.

Det påpekas att tUl skada för inteckningshavare har under åren 1966 och 1967 uttagits inemot 600000 kr. för lönefordringar. Huruvida några av dessa lönefordringar har överstigit vad som maximalt kan utbetalas enligt lönegarantin är visserligen inte känt. Man torde emellertid kunna utgå från att det angivna beloppet i allt väsentligt avser lönefordringar som ligger inom ramen för maximibeloppet och som därför skulle ha omfattats av lönegarantin. TiU jämförelse nämns att gjorda beräkningar tyder på att den totala förlusten för arbetstagare på lönefordringar i konkurser som började år 1965 uppgår tiU omkring 5 milj. kr. och att motsvarande förlust på 1966 års konkurser är några milj. kr. större (prop. 1970: 201 s. 42).

Även om de angivna siffrorna på grand av olika förhållanden måste användas med stor försiktighet, råder inte något tvivel om att de ekono­miska förluster som staten kan vidkännas, om fastighetsinteckningarna får gå före löneprivilegiet, är ytterst begränsade i förhållande till de to­tala utgifterna för lönegarantin. Inte heller för arbetsgivarna, som ju i sista hand svarar för finansieringen av lönegarantin, kan en omkastning av företrädet spela någon ekonomisk roll. Det kan nämnas att avgifts­uttaget för utbetalningar under det första skedet av lönegarantisyste­mets tillämpning har beräknats efter ett medelsbehov på minst 15 milj. kr. per år (prop. 1970: 201 s. 113).

I promemorian erinras sedan om tidigare påpekande att de fall i vilka arbetstagare i konkurs kan ha innestående lönefordringar till sam­manlagt högre belopp än tre basbelopp närmast torde gälla tjänstemän med lång uppsägningstid. Om ett inom inrikesdepartementet utarbetat förslag till lag om anställningsskydd för vissa arbetstagare (Ds In 1971: 1) genomförs, kommer inte endast tjänstemän utan även arbetare att kunna ha innestående lönefordringar till betydande bdopp i kon­kurser. Det nämnda förslaget innefattar också en höjning av maximi-

Prop. 1971:178

20

gränsen enligt lönegarantUagen till fyra basbelopp. En sådan höjning medför att de fall i vUka arbetstagare trots lönegarantin kommer att ha kvar en del av sina lönefordringar bör bli än mer sällsynta. Ifrågava­rande arbetstagare torde f. ö. ofta ha en starkare ekonomisk ställning än genomsnittet. Det bör med hänsyn härtill inte möta några betänklig­heter att låta inteckningsborgenärer gå före även arbetstagarna själva, n'är dessa har kvar någon del av sina lönefordringar.

Beträffande andra förvärvare av lönefordringar än staten anförs i pro­memorian följande. Det torde inte kunna komma i fråga att av h'änsyn till byggherrar och liknande uppköpare av lönefordringar avstå från att kasta om det inbördes förhållandet mellan löneprivilegiet och fastig-hetsuiteckningarna. En spekulant på lönefordringar måste alltid beakta risken för att fordringarna inte blir infriade. Spekulanten har därvid att utgå från den lagstiftning som gäller. I hans överv'äganden torde en omkastning av förhållandet mellan löneprivilegiet och fastighetsinteck­ningarna vara av underordnad betydelse. I fråga om förs'dkringsinrätt-ningar torde visserligen gälla, om bevakningen avser exempelvis pen­sionsavgifter, att den utdelning som inrättningen fär i konkursen i en­staka fall kan vara av betydelse för storleken pä den pensionsrätt som arbetstagaren skall anses ha intjänat hos konkursgäldenären/arbetsgiva-ren. Denna omsfändighet bör dock inte hindra den h'år aktuella refor­men.

6 Remissyttrandena över departementspromemorian m. m.

Förslaget har tillstyrkts eller lämnats utan erinran av i stort sett alla remissinstanser. Från arbetstagarorganisationerna samt från försäkrings­håll har emellertid vissa invändningar gjorts mot förslaget.

De tillstyrkande remissinstanserna åberopar till stöd för sin inställning skäl som i huvudsak stämmer överens inbördes. Bankinpektionen fram­håller exempelvis att vad som tidigare lagt hinder i vägen mot att ge fastighetsinteckningar prioritet före löne- och pensionsfordringar har varit sociala skäl. När dessa invändningar nu genom tillskapandet av en statlig lönegaranti vid konkurs förlorat sin tyngd, bör man enligt in­spektionen inte längre avstå från de samhällsekonomiska vinster i form av en effektivare kreditgivning vilka möjliggöres, om gällande priorite­ring i förevarande h'änseende omkastas. Länsstyrelsen i Malmöhus län uttalar att de nackdelar, som kan uppstå för eventuellt kvarstående de­lar av lönefordringar, som överstiger maximerat antal basbelopp, på in­tet sätt kan överväga fördelarna av att fastighetsinteckningarna nu kom­mer att erbjuda den fullgoda säkerhet som ligger i detta kreditinstituts natur. Enligt stadshypotekskassan är den reform som föreslås av utom­ordentlig vikt för de kreditinstitut som sysslar med fastighetskreditgiv-ning. I fortsättningen framhåller stadshypotekskassan följande.

Prop. 1971:178

21

Den ordning, som f. n. gäller medför osäkerhet för inteckningshavare till följd av förlustrisker, som kreditgivama inte har någon möjlighet att bedöma på förhand. För stadshypoteksinstitutionen gäller att lån lämnas ut enbart mot säkerhet av ineckning i fast egendom eller tomt­rätt. Något avseende fästes i regel inte vid låntagarens person. Om lån­tagaren är rörelseidkare och sedermera går i konkurs, kan intecknings­säkerheten även i bottenlåndäge visa sig vara värdelös på grand av att det s. k. löneprivilegiet gäller med förmånsrätt framför inteckningar. Det är också att märka att stadshypoteksinstitutionen enligt hittills till-lämpade principer inte har någon praktisk möjlighet att beträffande be­lånad egendom vägra ny ägare, som är rörelseidkare, att överta ute­stående lån.

Sjölagskommittén påpekar att de överväganden som bär upp försla­get väsentligen har motsvarande giltighet för sjölagskommitténs nyligen avgivna förslag (SOU 1970: 74) angående skeppsbyggnadsinteckning, enligt vilket sådan inteckning ges företräde framför löneprivUegiet i var­vets konkurs.

Lagberedningen, som livligt tillstyrker förslaget, framhåller bl. a. be­träffande de aUmänna motiven i promemorian, att "spekulant på löne­fordringar" inte brakar vara annan än den som är tvungen att betala lönefordringar för att föra t. ex. ett bygge till slut eller arbetstagarorga­nisation som förskotterar lönefordringar. (Beredningen känner inte till att lönefordringar i vinstsyfte uppköpts till underpris ehuru möjlig­heten naturligtvis inte är utesluten.) Att låta hänsyn till nämnda intres­senter hindra genomförandet av den i promemorian behandlade refor­men kan enligt beredningen inte vara motiverat.

Lagberedningen beaktar vidare att enligt förslaget även särskUd för­mänsrätt på grund av utmätning i fast egendom kommer att få före­träde framför alla fordringar med allmän förmånsrätt. Beträffande den delen av förslaget framhåller beredningen följande.

Om konkursansökan eller motsvarande inges inom viss tid från ut­mätningen (dvs. regelmässigt inom 30 dagar enligt 31 § KL i prop. 1971: 20, jfr 35 § KL), kan återvinning äga rum. Det rådmm som står bl. a. löneborgenärerna till buds för att vinna återvinning av utmät­ning är knappt. I det förslag till ändring i KL som beredningen fram­lagt i Utsökningsrätt 

X 

har återvinningsfristema överlag förlängts be­tydligt, och genomförandet av det förslaget skulle ge borgenärerna i konkursen tidsutrymme för ingripande.

Den ordning som i promemorian föresläs beträffande panträtt i fast egendom skulle ge bättre överensstämmelse med vad som gäller beträf­fande panträtt i fartyg och luftfartyg. I fråga om förmånsrätt på grund av utmätning kvarstår inkongmens. Beträffande fartyg och luftfartyg skulle sålunda förmånsrätt på grand av utmätning alltjämt få vika för allmän förmänsrätt. Detta överensstämmer med vad som gäller vid ut­mätning av annan lös egendom. Full kongruens i fräga om fast och lös egendom kan ej uppnås genom att överlag låta särskild förmånsrätt på grund av utmätning gå före allmän förmånsrätt. Detta låter sig t. ex. inte förena med förmånsrätt enUgt 5 § förmånsrättslagen (däribland för-

Prop. 1971:178

22

månsrätt på grund av företagsinteckning). I stället skulle man kunna låta utmätning av fast egendom eller andel däri stoppa inteckning i fastigheten och ge allmän förmånsrätt företräde överlag framför särskild förmånsrätt på grund av utmätning. Beredningen har inte närmare övervägt, om detta låter sig göra utan praktiska olägenheter. Frågan är ganska vittutseende.

Hovrätten över Skåne och Blekinge, som tUlstyrker förslaget, konsta­terar att såsom det lagtekniskt har utformats även fordringar som avses i 10 § förmånsrättslagen fär sämre förmänsrätt än inteckningar. Hov­rätten erinrar om att något egentUgt skäl för denna ändring inte anförs i promemorian och framhåller i fortsättningen följande.

Den framskjutna förmånsrätt som gäller för i 10 § avsedda ford­ringar beror på att dessa står nära s. k. konkurskostnader eller skulder som skall betalas ur konkursboet innan utdelning till konkursborgenärer­na äger rum (prop. 1970:142 s. 102). Detta förhållande påverkas inte av att lönefordringar får förmånsrätt efter inteckningar. Någon betydelse för fastighetskreditväsendet torde inte heller de fordringar som avses i 10 § ha. Skäl kan sålunda åberopas för att ändringarna i förmånsrätts­ordningen endast skulle avse 11 §. Med hänsyn till att fordringar enligt 10 § inte har företräde framför sådana särskilda förmånsrätter som upp­tas i 4 § första stycket och till att någon ändring beträffande sistnämnda rättigheter inte torde vara aktuell godtar hovrätten emellertid förslaget att även fordringar med förmänsrätt enligt 10 § skall ha sämre för­månsrätt än fastighetsinteckningar.

Arbetstagarorganisationerna och företrädare för försäkringsintressen är betänksamma mot förslaget med hänsyn tUl de lönefordringar som inte ersätts av statsverket enligt lönegarantilagen.

LO framhåller att lönegarantilagen visserligen har medfört, att ar­betstagarna numera fått en bättre ställning i konkurserna och i de flesta fall torde garantin täcka de fordringar som arbetstagarna har. LO fin­ner ändå inte anledning att fränfalla den ståndpunkt organisationen tidi­gare intagit (jfr under 3) i fråga om förhållandet mellan löneprivUegiet och fastighetsinteckningar. Då emellertid huvuddelen av de löneford­ringar, som kan inkräkta på inteckningshavarnas rätt, torde omfattas av lönegarantin, skuUe enligt LO en även ur arbetstagarsynpunkt möjlig lösning vara, att staten till förmån för inteckningshavarna efterger sin riitt tUl utdelning, såvitt gäller utgivna garantibelopp. I den mån ar­betstagares lönefordringar trots lönegarantin till någon del kvar­står, skall dessa således alltjämt gä före inteckningsborgenärernas ford­ringar.

TCO erinrar om vad organisationen har anfört i anledning av lagbe­redningens förslag tUl ny förmånsrättsordning (jfr under 3). Enligt or­ganisationen har de därvid utvecklade synpunkterna alltjämt aktualitet för den inte obetydliga grupp, som har större fordringar än tre (fyra) basbelopp. Till denna gmpp hör inte endast äldre och därmed svår-placerade arbetstagare med långa uppsägningstider. Dit hör även de

Prop. 1971:178

23

kategorier arbetstagare, som har betydande belopp innestående sedan tiden före konkursen, antingen beroende på att arbetsgivaren underlåtit att göra korrekta provisions- resp. ackordsavräkningar eller helt enkelt därför att arbetstagaren inte vågat driva sitt krav eller av rädsla för arbetslöshet vid en nedläggning av verksamheten accepterat att låta lönemedel stå inne i förhoppning om att kunna hjälpa arbetsgivaren ur en ekonomisk kris.

Framför allt hör enligt TCO tUl denna grupp arbetstagare som har fordringar pä såväl lön som pension. Ofta uppgår även en blygsam ål­derspension till tre eller fyra basbelopp vid en kapitalisering enligt 17 kap. 6 a § HB. Den statliga lönegarantin förslår i de fallen endast till att täcka pensionens kapitalvärde om ens det öch om det dess­utom föreligger en fordran på uppsägningslön eller pension med för­månsrätt enhgt 17 kap. 4 § HB finns ett uppenbart behov av att kunna bevaka denna senare fordran i konkursboets fasta egendom. TCO an­ser sig därför med fog kunna hävda, att sociala sk'äl alltjämt talar för ett bibehållande av löneborgenärernas förtursrätt framför intecknings­havarna.

Enligt TCO är vidare en betänklig konsekvens av förslaget att för­säkringsinrättningars fordringar på avgifter för pensions- och tjänste­grupplivförsäkringar ej längre får täckning, därest den lösa egendomen icke förslår. I fråga om ITP-planen uppstår visserligen inget problem för arbetstagaren, när den s. k. kollektivavtalsgarantin är tillämplig. Det finns emellertid ett betydande antal arbetsgivare som inte är kollektiv­avtalsbundna särskilt inom just den grupp småföretagare som lättast hamnar i en konkurssituation vid lågkonjunkturer och kreditåtstram­ningar och det bör då observeras att det är arbetstagaren, inte för­säkringsinrättningen, som har att bära följderna av en utebliven pre­mieinbetalning. Detta är så mycket mer betänkligt som det för många och i första hand äldre arbetstagare dessutom leder tUl att de ej uppnår full pensionsgrundande tjänstetid och av den anledningen får pensionen varaktigt nedsatt. Problemet avfärdas i promemorian såsom endast aktuellt "i enstaka fall". TCO delar inte den uppfattningen och även oavsett frekvensen är de ekonomiska konsekvenserna av en redu­cerad intjänandefaktör under aUa omständigheter högst kännbara för de berörda arbetstagarna.

I fortsättningen förklarar TCO att det på grund av det anförda enligt organisationens mening är viktigt att det nuvarande förhållandet i för­månsrättshänseende mellan löneprivilegiet och fastighetsinteckningar bi­behålls. A andra sidan är det givetvis inget löntagarintresse att inteck­ningshavarna skaU ha en svagare ställning än nödvändigt. Det avgörande är att arbetstagarna får täckning för sina löne- och pensionsfordringar. TCO har därför inget att invända emot en lösning som kan tillgodose

Prop. 1971:178

24

detta krav och samtidigt medför minsta möjliga förfång för intecknings­havarna.

TCO föreslår härefter den kompromisslösningen att förmånsberättiga­de fordringar pä lön, pension och pensionsavgifter fär tas ur den fasta egendomen med företrädesrätt framför fastighetsinteckningarna till den del de ej täcks av den statliga lönegarantin. Överstiger arbetstagarens totala fordran tre (fyra) basbelopp, skall han således beträffande den överskjutande delen bibehållas vid de möjligheter som nu gällande lag­stiftning ger honom. I enlighet med förslaget i departementspromemo­rian utgår TCO därvid ifrån, att staten för sin del avstår från att ur den fasta egendomen återta vad man utgivit i garantiersättning. En sådan lösning måste rimligen anses tillgodose inteckningshavarnas intressen i så hög grad, att lönefordringarnas s. k. tysta förmånsrätt inte längre kan betraktas som någon fara för fastighetskrediten.

Svenska försäkringsbolags riksförbund framhåller att löneprivilegiet idag omfattar även fordringar på försäkringsavgifter i tjänstepensions-och tjänstegrupplivförsäkring men att sådana avgifter inte omfattas av den statliga lönegarantin vid konkurs. Reducerad eller utebliven avgifts­betalning kan enligt riksförbundet leda till att den enskilde får sina för­måner reducerade. Sädana konsekvenser anses inte rimliga. Riksförbun­det anser att det frän social synpunkt finns lika starka skäl för att skydda rätten till uppskjuten lön, dvs. ifrågavarande förmåner, som att skydda kraven pä aktuell lön. Enligt riksförbundets mening bör därför nu ifråga­varande försäkringsavgifter inrymmas i den statiiga lönegarantin.

Efter remisstidens utgång har överläggningar hållits med företrädare för LO, TCO och SAF. Därvid har inhämtats bl. a. följande.

Svenska industritjänstemannaförbundet (SIF) har för sina medlem­mars räkning under perioden 1 januari 196924 september 1971 gjort 970 bevakningar av vilka 869 eller 89,6 procent legat under och 101 eUer 10,4 procent legat över fyra basbelopp. Av den sistnämnda gruppen bevakningar har 38 legat under fem basbelopp och sammanlagt 68 under sex basbelopp medan 33 legat inom skalan sextio basbelopp. Uppgift saknas om i vilken omfattning fast egendom har ingått bland konkurs­tillgångarna. SIF har i anslutning tiU de redovisade siffrorna uttalat att, om maximigränsen för den statliga lönegarantin höjs, full täckning bör erhållas, vid höjning tiU fem basbelopp i 93,5 procent av fallen och vid höjning tiU sex basbelopp i 96,6 procent av fallen.

För medlemmar tillhörande Sveriges arbetsledareförbund (SALF) har gjorts bevakningar som legat över fyra basbelopp, under 1969 tre styc­ken, under 1970 21 stycken och under perioden januariseptember 1971 22 stycken. Bevakningarna har gjorts, de under 1969 i tre konkurser av vilka fastighet ingick bland konkurstillgångarna i två fall, de under 1970 i 19 konkurser av vilka fastighet ingick bland konkurstillgångarna i 13

Prop. 1971:178

25

fall och de under 1971 i tolv konkurser av vilka fastighet ingick bland konkurstUlgångarna i nio fall.

Inom Handdstjänstemannaförbundets (HTF) område har under pe­rioden oktober 1969september 1971 gjorts fyra bevakningar som le­gat över fyra basbelopp. Det är inte känt i vilken omfattning fast egen­dom har ingått bland konkurstillgångarna.

I anslutning till det anförda bör framhållas att uppgift saknas i vilken utsträckning bevakningarna lett tiU utdelning i konkurserna. Det måste dock antagas att de lönebelopp för vilka utdelning beräknats varit lägre än de bevakade beloppen.

7 Föredraganden

På den svenska kreditmarknaden är fast egendom en ytterst vanlig form för säkerhet. Den fasta egendomen utgör säkerhet för lån på om­kring 125 mUjarder kr. Panträtten i fast egendom grundas på inteckning och medför rätt till betalning i viss ordning vid exekutiv försäljning av den fasta egendomen.

Den säkerhet som fastighetspanträtten representerar betecknas som realkredit. Detta innebär att längivaren så långt som möjligt skall vara säkerställd redan genom panträttsupplätelsen. Därvid förutsätts att in­teckningen ligger inom sådan del av fastighetens värde att den täcks av köpeskillingen vid en eventuell exekutiv försäljning. Låntagarens person och det förtroende som låntagaren inger skall vara av mindre betydelse för långivaren. I kreditlivet utgår man från att fastighetspanträtten på ett tillfredsställande sätt kan fullgöra ifrågavarande funktion.

Det är med hänsyn härtUl ytterst angeläget att lagstiftningen är utfor­mad så alt fastighetspanträtten erbjuder fullgod säkerhet. De regler om panträtt i fast egendom som den nya jordabalken innehåller utgör en förbättring i berörda hänseende. Alltjämt finns emellertid en brist i lag­stiftningen som i viss utsträckning begränsar det värde av fullgod säker­het som fastighetspanträtten annars har. Jag syftar på det förhållandet att fastighelsinteckning kan bli nödlidande vid exekutiv försäljning un­der konkurs på grund av att den då får stå tillbaka för löne- och pen­sionsfordringar med bättre förmänsrätt.

I konkurs utgår betalning till borgenärerna enligt förmånsrättsord­ningen i 17 kap. HB. Vissa borgenärer har förmånsrätt tUl betalning för sina fordringar. Hit hör både löne- och inteckningsborgenärer vilka har förmånsrätt enligt 17 kap. 4 § resp. 9 § HB. Med löneborgenärer avser jag även pensionsborgenärer vilkas pensionsfordringar har förfallit tUl betalning och med inteckningsborgenärer även innehavare av fordringar med förmänsrätt på grund av utmätning. Pensionsborgenärer vilkas ford­ringar avser framtida pension har däremot förmånsrätt tiU betalning enligt 17 kap. 6 a § HB. Enligt 17 kap. 13 § HB gäller att löneborgenä-

Prop. 1971:178

26

rers krav slår ut inteckningsborgenärers, om de förra inte kan tillgodoses ur annan egendom än den fasta. I första hand skall lönefordringar alltså täckas av konkursboets lösa egendom. Även om fast egendom måste tillgripas, behöver inte aUtid någon direkt konflikt uppkomma. Fastig­heten är kanske ointecknad eller intecknad endast till ringa del. Vidare kan tänkas att köpeskillingen för fastigheten räcker för att täcka både intecknings- och lönefordringar. Fordringar på framtida pension med förmånsrätt enUgt 17 kap. 6 a § HB skall alltid vika för intecknings­fordringar.

Förmånsrättslagen som den 1 januari 1972 ersätter 17 kap. HB bibe­håller den nu angivna företrädesordningen mellan löne- och pensions-fordringar, å ena, och fastighetsinteckningar, å andra sidan.

Lagberedningen har under sitt arbete på en ny förmånsrättsordning undersökt inteckningshavarnas förluster pä grund av löneborgenärernas företr'ädesställning. Undersökningen avser de fall i vilka fast egendom sålts exekutivt under konkurs åren 1966 och 1967. Resultatet av under­sökningen är att i sammanlagt 55 fall har tUl skada för inteckningsha­varna inemot 600 000 kr. uttagits för lönefordringar (bU. B till SOU 1969: 5). Även inteckningar med bästa rätt har därvid blivit nödlidande.

De beräknade förlusterna för inteckningshavarna är visserligen rela­tivt begränsade. De hänför sig emellertid tUl en tid av högkonjunktur och belyser därför kanske inte kreditgivarrisken tUlräckligt. Dessutom gäller att förlusten i det enskilda fallet kan vara mycket betydande. I och för sig skulle problemet kunna lösas genom att risken för förluster utjämnades mellan inteckningshavarna. En sådan riskfördelning är emel­lertid svår att åstadkomma i praktiken. Inte heller kan inteckningshavar­na i praktiken genom bevakning gardera sig mot förluster. Intecknings­havarna måste nämligen i så fall vaka över att den aktuella fastighetsi-ägaren inte driver någon rörelse som kan tänkas äventyra intecknings-säkerheten samt, så snart någon risk yppas, säga upp och driva in sina fordringar, om de har garderat sig med uppsägningsklausul. Att en så­dan bevakning skulle kräva en oproportionerUgt stor arbetsinsats är uppenbart. Bevakningen skulle f. ö. i sista hand få betalas av låntagarna. I sammanhanget kan påpekas att det inte endast är banker och andra större kreditgivare, som är inteckningshavare, utan även stiftelser, för­eningar och enskUda personer, som kanske inte ens känner till de risker som oberäkneUgt kan aktualiseras.

Allmän enighet råder om att det nu anmärkta förhållandet helst bör avhjälpas. I propositionen med förslag till förmånsrättslag har föredra­gande departementschefen uttalat, att det är en betydande olägenhet att fastighetsinteckningar kan komma att bli nödlidande på grund av löneprivUegiet samt att realkrediten med hänsyn till sin betydelse på allt sätt bör åtnjuta rättsordningens skydd (prop. 1970: 142 s. 91). I sitt utlåtande över propositionen med förslag till lag om statlig lönegaranti

Prop. 1971:178

27

vid konkurs (prop. 1970: 201) gav riksdagens första lagutskott uttryck åt samma uppfattning (ILU 1970: 79 s. 30).

Det kan nämnas att den svenska ordningen avviker från vad som gäller i Danmark, Finland och Norge samt vanligen också i andra jäm­förbara länder. I utiändska rättssystem är panthavare i fast egendom i regel separatister. Därmed förstås att de skall tUlgodoses ur den fasta egendomen framför övriga borgenärer och att de sålunda inte kan trängas ut av löneborgenärer (se SOU 1969: 5 s. 32, 34, 35 och 55 not 12).

Hittills har det inte varit möjligt att förbättra inteckningshavarnas ställning, eftersom man av sociala skäl inte har velat inskränka på det rättsskydd som lönefordringar åtnjuter vid konkurs. Man har därvid utgått frän att frågan om förhållandet mellan löneprivilegiet och fastig­hetsinteckningar måste lösas inom förmänsrättsordningens ram. I många rem.issyttranden över lagberedningens förslag tUl ny förmånsrättsord­ning gjordes emeUertid gäUande, att hjälpmedel utanför förmånsrätts­ordningen måste anlitas, om frågan skall kunna lösas på ett tillfreds­ställande sätt. Föredragande departementschefen har i det lagstiftnings­ärendet anslutit sig tiU denna bedömning och har därvid hänvisat tiU den statliga lönegarantin vid konkurs som ett hjälpmedel (prop. 1970: 142 s. 91).

Den statliga lönegarantin inneb'är att staten vid konkurs svarar för bl. a. arbetstagares lönefordran med förmånsrätt enligt 17 kap. 4 § HB och pensionsfordran med förmånsrätt enligt 17 kap. 4 eller 6 a § HB. Betalning utgår för varje arbetstagare med visst maximibelopp. Efter en nyligen genomförd lagändring (1971: 201) är maximalt garantibelopp summan av fyra basbelopp enligt lagen (1962: 381) om allmän försäk­ring. Det nu gällande basbeloppet är 6 900 kr. (SFS 1971: 751). Staten inträder i fråga om utbetalat garantibdopp i arbetstagarens rätt mot konkursgäldenären. Lönegarantin finansieras genom arbetsgivaravgifter.

I departementspromemorian har föreslagits att löne- och pensions­fordringar med förmånsrätt enligt 17 kap. 4 § HB aldrig skall gå före inteckningsfordringar. Förslaget har vid remissbehandlingen på många håll fått ett välvUligt mottagande. Arbetstagarorganisationer och företrä­dare för försäkringsintressen har emellertid intagit en tveksam eller avvi­sande hållning. Kritiken sammanhänger med konsekvenser som prome­morieförslaget får för löne- och pensionsfordringar som inte omfattas av den StatUga lönegarantin.

Löne- och pensionsfordringar kan vid exekutiv försäljning av fast egendom under konkurs bevakas av olika slag av innehavare. Efter löne­garantireformen kommer staten utan tvivel att spela en dominerande roll i sammanhanget. Det fär sålunda antas att staten vid fastighetsför­säljningarna kommer att ha infriat de allra flesta löne- och pensions-fordringarna. I den mån en arbetstagare har att fordra mera än maxi-

Prop. 1971:178

28

mibdoppet enligt lönegarantUagen, är det emellertid han själv som fär bevaka beträffande det överskjutande beloppet. Vidare gäller att försäk­ringsinrättningar kan bevaka fordringar på obetalda försäkringsavgifter varvid fordringarna vanUgen pensionsavgifter ses som övertagna lönefordringar med samma förmänsrätt som dessa. Lönefordringar kan slutligen bevakas av annan förvärvare än staten eller försäkringsinrätt­ning, t. ex. vid en byggmästarkonkurs av byggherren som betalt bygg­nadsarbetarnas löner för att undvika blockad och fä arbetena fullföljda.

Att staten såsom innehavare av löne- och pensionsfordringar i fastig-hetskreditgivningens intresse bör avstå från att gå före intecknings­borgenärer synes klart. Om detta är också alla ense. Jag vill i samman­hanget framhålla, att staten inte härigenom behöver göra någon ekono­misk uppoffring. Genom att lönegarantin finansieras av arbetsgivarav­gifter blir det i sista hand arbetsgivarna som fär betala förbättringen av fastighetsinteckningen som säkerhet. Förhållandet är enligt min mening rimligt.

Av övriga kategorier innehavare av löne- och pensionsfordringar är det arbetstagarna själva som kräver särskUd uppmärksamhet.

I promemorian uttalas att grappen arbetstagare som har sä stora löne- och pensicnsfordringar att de inte till fullo ersätts genom lönega­rantin är liten. Denna bedömning har inte helt godtagits vid remissbe­handlingen. TCO har sålunda anfört att grappen inte är obetydUg. Jag har på grand härav låtit inhämta i vilken omfattning vissa fackliga orga­nisationer har medlemmar som vid konkurser har att fordra mer än maximalt garantibelopp eller summan av fyra basbelopp. Det har där­vid visat sig att det framför allt är medlemmar hos SIF som har stora innestående lönefordringar när företag går i konkurs. Det har uppgivits att omkring tio procent av SIF-medlemmarnas bevakningar i konkur­ser under de senaste åren har Tegat över summan av fyra basbelopp. Även SALF och HTF har, ehura i ganska begränsad omfattning, med­lemmar som vid konkurser kan ha innestående lönefordringar pä sam­manlagt betydande belopp. Däremot har det uppgivits vara ovanligt att någon arbetstagare pä LO-området vid konkurs skulle ha att fordra mer än vad som maximalt betalas enligt lönegarantin. Uppgiften härom antas inte behöva korrigeras när man fått större erfarenhet av de legala uppsägningstider som meddelats i den nyUgen antagna lagen (1971: 199) om anställningsskydd för vissa arbetstagare.

Det nu föreliggande materialet visar enligt min mening att förslaget i promemorian att kasta om företrädesordningen mellan lönefordringar och fordringar med säkerhet i form av panträtt i fast egendom leder till att skyddet för lönefordringar i konkurs i vissa fall skulle försvagas i en utsträckning som inte bör godtas. Promemorieförslaget kan därför inte genomföras i föreliggande skick. Jag har varit inne pä tanken att införa särskilda skyddsregler beträffande lönefordringar för de fall då

Prop. 1971:178

29

fast egendom ingår bland tillgångarna i konkurs och stora löneford­ringar bevakas. En sådan regelutformning synes emellertid bli alltför komplicerad. Dessutom gäller att den inte tillgodoser sociala synpunkter i full utsträckning. Behovet av skydd för lönefordringar i konkurs måste vara lika stort oberoende av om det finns fast egendom bland konkurs-tillgångarna eller inte. Lösningen på problemet måste ligga i att med generella medel ytterligare stärka skyddet för arbetstagares löneford­ringar i konkurs. Efter samråd med chefen för inrikesdepartementet har jag kommit fram tUl att den åsyftade generella förstärkningen skulle kunna ske genom att maximigränsen för den statliga lönegarantin höjs frän fyra tUl fem basbelopp. Vidtar man en sådan förändring, dinuneras i huvudsak risken för att omkastning av företrädesordningen skall leda till minskad betalning i konkurs för löneborgenärer samtidigt som löne­fordringarna över lag får en förbättrad ställning. Det är dessutom så pass sällsynt att lönefordringar överstiger fyra basbelopp att höjningen av maximigränsen till fem basbelopp medför endast en obetydligt ökad belastning pä lönegarantisystemet. En lösning i överensstämmelse med det anförda påverkar därför inte lönegarantiavgiftens storlek inom över­skådlig tid. Min uppfattning att betänkligheterna mot omkastningen faller bort med en lösning av det slag som jag nu beskrivit har bekräftats vid de överläggningar som jag har haft med företrädare för LO, TCO och SAF.

Jag föreslår alltså att maximibeloppet enligt lönegarantin höjs till summan av fem basbelopp och att företrädesordningen mellan lönepri­vilegiet och fastighetsinteckningar kastas om.

I samband härmed bör genomföras ännu en socialt välmotiverad för­bättring av lönegarantisystemet. När summan av fem basbelopp över­skrids, beror det ofta på att arbetstagarens krav helt eller delvis utgörs av fordran på framtida pension med förmånsrätt enligt 12 § förmåns­rättslagen. Dessa pensionsfordringar stöds av mycket starka sociala skäl, eftersom pensionen tillkommer arbetstagare som pä grund av hög ålder inte alls eller endast ofullständigt kommer i åtnjutande av allmän tUl-läggspension. Efter samråd med chefen för inrikesdepartementet viU jag därför föreslå att lönegarantin skaU omfatta dessa pensionsford­ringar utan någon beloppsbegränsning.

Författningsmässigt bör mina förslag få komma till uttryck genom vissa ändringar i förmånsrättslagen och lönegarantilagen men även ge­nom en del följdändringar i annan lagstiftning.

I enlighet med det anförda har inom justitiedepartementet upprättats förslag till

1)

lag om ändring i förmånsrättslagen (1970: 979),

2)

lag om ändring i lagen (1971:494) om exekutiv försäljning av fast egendom,

3)

lag om ändring i konkurslagen (1921: 225),

Prop. 1971:178

30

4)

lag om ändring i lagen (1970: 741) om statiig lönegaranti vid kon-Kurs,

5)

lag om ändring i sjölagen (1891: 35 s. 1).

Förslagen torde få fogas till statsrådsprotokollet i detta ärende som bilaga 2.'

8 De särsldlda bestämmelsema

8.1 Förslaget til! lag om ändring i förmänsrättslagen (1970: 979)

11 §

Gällande rätt m. ni. Enligt gängse tolkning av 17 kap. 4 § HB är en arbetstagare, som under uppsägningstiden lyfter lön från ny anställning, skyldig att vidkännas avdrag med ett häremot svarande belopp från sin förmånsberättigade utdelning i konkursen (jfr NJA 1930 s. 665, 1964 s. 476 och högsta domstolens beslut den 7 juU 1971 nr SÖ 738). Man har inte avsett att bryta med ifrågavarande rättstillämpning när för­månsrättslagen den 1 januari 1972 ers'ätter 17 kap. HB. Trots att önske­mål därom uttalades under remissbehandlingen (prop. 1970: 142 s. 41) kom emellertid inte någon uttrycklig bestämmelse att inflyta i den nya lagen. I saiuband med tillkomsten av lönegarantUagen fick avdragsfrå­gan särskild aktualitet (prop. 1970: 201 s. 30 och 34). Föredragande departementschefen förklarade, att en arbetstagare inte till nackdel för övriga konkursborgenärer bör fä dubbel kompensation i form av både förmånsberättigad utdelning i konkursen och lön från ny ansfällning. Inte heller utbetalning enligt lönegarantin ansågs böra äga rum, när ar­betstagaren får lön från ny anställning (prop. 1970: 201 s. 66). I över­ensstämmelse härmed föreskrevs att garantibelopp som avser fordran på lön för uppsägningstid får betalas efter hand under uppsägningstiden (5 § andra stycket andra punkten garantilagen). Härigenom behöver sådana garantibelopp inte betalas ut i förskott. Betalning kan i stället ske först sedan man genom försäkran från arbetstagaren eUer på annat sätt har konstaterat huravida arbetstagaren har tagit anstäUning på an­nat håll (jfr 15 § kungörelsen om statiig lönegaranti vid konkurs, SFS 1970: 745).

Departementspromemorian. I promemorian uttalas att det har ansetts lämpligt att i förevarande sammanhang meddela en uttrycklig bestäm­melse om avdrag från fordran på ersättning under uppsägningstid för lön på gmnd av ny anställning under samma tid. Bestämmelsen har upptagits i paragrafens första stycke första punkt. Det understryks i promemorian att avdrag skall ske för lön eller ersättning som arbets-

' Bilagan har uteslutits här. Den är likalydande med de vid propositionen fogade lagförslagen bortsett från några redaktionella jämkningar.

Prop. 1971:178

31

tagaren förtjänar pä gmnd av den nya anställningen. Detta s'ägs inne­bära att det lönegrandande arbetet skall ha utförts under uppsägnings­tiden. Avdrag skaU sålunda göras beträffande exempelvis en provi-sionsavlönad försäljare som har lyckats sälja en del varor under upp­sägningstiden men inte lyfter den häremot svarande ersättningen förrän denna tid har gått ut. I promemorian framhålls vidare att arbetstagarens förhållanden under en avlöningsperiod av uppsägningstiden inte påver­kar hans förmånsberättigade fordran i vad den avser lön under förfluten uppsägningstid.

Remissyttrandena. Förslaget har med ett undantag tillstyrkts eller läm­nats utan erinran.

Hovrätten över Skåne och Blekinge, som lämnar förslaget utan erin­ran, framhåller liksom några andra remissinstanser att av det i prome­morian anmärkta rättsfallet NJA 1930 s. 665 samt även av rättsfallet NJA 1948 s. 376 torde framgå att arbetstagare skall vidkännas avdrag inte endast för sådan lön eller ersättning som han faktiskt förtjänar under uppsägningstiden utan även för vad han därunder kunnat förtjäna (se också[REDACTED_EFTERNAMN], Tjänsteavtalet 1968 s. 91). Hovrätten utgår från att någon ändring av gällande rätt inte är åsyftad och förordar justering av lagtexten.

TCO intar en positiv hållning till förslaget och framhåller att det inne­bär en kodifiering av en i praxis sedan länge tillämpad princip. Orga­nisationen behandlar härefter den närmare utformningen av förslaget och erinrar därvid om att det avgörande inte är när lönen kvitteras utan när det lönegrundande arbetet utförs. Det medges att den före­slagna intjänandeprincipen framstår som riktigare än en s. k. kontant-princip men samtidigt anses den svårare att tUlämpa. Enligt organisa­tionens mening bör innebörden av förslaget såvitt avser arbetstagare med provisionslön klargöras på ett bättre sätt än som skett i promemo­rian. Organisationen utvecklar härefter sin mening enligt följande.

Det förekommer att försäljare erhåller förskottsprovision, som skall avräknas på kommande provisionsinkomster. Om intjänandeprincipen tillämpas i stället för kontantprincipen måste konsekvensen rimligen bli, att konkursutdelningen ej skall reduceras, därest en försäljare vis­serligen uppburit förskottsprovision under uppsägningstiden men ännu icke lyckats erhålla någon order.

Av stor vikt är även att avräkning endast görs beträffande sådan provisionsinkomst som sedermera faktiskt tillfaller försäljaren. Det för­hållandet att försäljaren under uppsägningstiden erhållit en för köparen bindande order, innebär nämligen ej någon garanti för att han också erhåller provision. Mänga företag förbehåller sig nämligen rätten att avvisa upptagna order och det förekommer även att försäljaren går miste om sin provision av det skälet att köpet ej fullföljts på grund av varubrist, reklamation eller bristande betalning.

Med tanke på den långa bearbetningstid som ofta erfordras vid för-

Prop. 1971:178

32

säljning av dyrbarare kapitalvaror måste vidare som minimikrav för avräkning uppställas, att köparen tecknat sin order före uppsägnings­tidens utgång. Det skulle leda till oöverstigliga tolkningssvårigheter om orderdatum ej skulle gälla utan i stället försök skulle göras för att ana­lysera, humvida den avgörande kundbearbetningen ägt ram före eller efter uppsägningstidens utgång. Ett problem, som uppställer sig vid tillämpningen av såväl kontant- som intjänandeprincipen, är frågan om vad som skall avräknas när provisionen inkluderar ersättning för resor och andra omkostnader. TCO utgår ifrån att avräkning endast skall ske med det belopp som utgör skattepliktig inkomst.

TCO framhåller avslutningsvis att arbetstagare ibland startar en egen verksamhet sedan de pä grand av konkurs har blivit arbetslösa och inte lyckats fä ny anställning. Vanligen har de då inga inkomster under den första tiden men det blir ofta tvister med konkursförvaltarna i avr'äk-ningsfrågan. Det vore därför enligt organisationen av stort värde med vägledande uttalanden i motiven hur 11 § förmånsrättslagen i det av­seendet skall tolkas.

Lagberedningen är den enda remissinstans som är negativ till försla­ get. Beredningen framhåller att, om nyansfällning bör hindra att lön ut­går med anledning av anställningen hos konkursgäldenären, detta i första hand är en fräga som hör till reglering av själva fordringsan-spräket enligt tjänsteavtalet. Bortfaller enligt tjänsteavtalet den anställ­des krav pä lön genom att han får förmåner i den nya anställningen, bortfaller därmed automatiskt möjligheten att få förmånsr'ätt för det belopp för vilket någon fordran inte finns. Enligt beredningen är det dock ingalunda givet, att en arbetstagares krav pä lön under uppsäg­ningstid bortfaller därför att han bereder sig arbetsinkomst på annat sätt. Beredningen åberopar som skäl mot att förmånsrätten alltid skall begränsas eller att den skall begr'änsas med hela det belopp som åtnju­tits i den nya anställningen bl. a. följande. Den anställde kan ha haft del­tidsanställning eller föga betungande syssla hos konkursgäldenären men fått heltidsanställning eller hårdare arbete på den nya platsen. Hans för­hållanden kan i sådana eller andra fall ha realiter försämrats trots att han lyckats få ny anställning med samma lön. Det möter också ibland särskUda svårigheter att jämföra förmånerna på den ena platsen med förmånerna på den andra. Frågan om eventuell begränsning av lönekrav och förmänsrätten för att förekomma oskälig överkompensation synes enligt beredningen med hänsyn till det anförda behöva utredas när­mare.

Föredraganden. Paragrafen innehåller bestämmelserna om löne­privilegiet, dvs. förmånsrätten för lönefordringar och förfallna pen­sionsfordringar, och ersätter i den delen 17 kap. 4 § HB. I promemo­rian har föreslagits en kompletterande besfämmelse av innehåll att för­månsrätten för lön eller ersättning under uppsägningstid endast skall

Prop. 1971:178

33

gälla det som överstiger vad arbetstagaren under samma tid förtjänar på grund av ny anställning. Förslaget, som står i överensstämmelse med gängse rättstUlämpning, har tUlstyrkts eller lämnats utan erinran av re­missinstansema. Endast lagberedningen har stäUt sig avvisande tUl för­slaget under hänvisning tiU att frågan om en begränsning av förmåns­rätten kan behöva utredas närmare.

För egen del viU jag inledningsvis framhålla att alla är ense om att förmänsrätten för arbetstagare vid nyanställning skall begränsas meri att den närmare utformningen av en begränsningsregel kan vara tvek­sam. I ett sådant läge är det enligt min mening riktigare att i en ny lagstiftning meddela en regel än att lämna frågan helt oreglerad. Av­saknaden av en regel kan eljest föranleda att rättstUlämpningen bryter mot hittillsvarande praxis. Problemet kan åtminstone i dagens läge inte lösas genom hänvisning tUl eventuella bestämmelser i anställnings­avtal. Bestämmelser om att avräkning under vissa förutsättningar skall ske från lön under uppsägningstid förekommer visserligen i en del an­ställningsavtal men saknas samtidigt i många andra. Förekomsten i an­ställningsavtal av sådana bestämmelser kan ofta tänkas bero på tillfäl­ligheter. Att låta avsaknaden av bestämmelser gå ut över konkurrerande konkursborgenärer förefaller mindre lämpligt. Bättre synes vara att låta lönen i anställningar utan avräkningsbestämmdse vara oprioriterad i motsvarande omfattning som lönen bortfaller i anställningar med av­räkningsbestämmdse. Vid utformningen av en bestämmelse i överens­stämmelse med denna princip kan ledning hämtas från den nyligen an­tagna lagen (1971: 199) om anställningsskydd för vissa arbetstagare.

Den nämnda lagen tillförsäkrar vissa äldre arbetstagare en uppsäg­ningstid som, beroende pä förhållandena i det särskilda fallet, varierar mellan två och sex månader (1 §). I lagen anges att arbetstagare är berättigad till lön under uppsägningstiden även om arbetsgivaren inte kan erbjuda honom arbete (4 § första stycket). Från lönen får arbets­givaren avräkna inkomst som arbetstagaren under den tid lönen avser förvärvat eller uppenbarligen borde ha kunnat förvärva i annan anställ­ning, genom uppdrag eller genom egen förvärvsverksamhet (5 § tredje stycket första punkten).

Jag har utformat regeln om begränsning av förmånsrätten helt efter mönster av regeln om avräkning i lagen om anställningsskydd för vissa arbetstagare. Angående den närmare innebörden av förslaget vUl jag framhålla följande.

I den del som begränsningsregeln avser lön eller ersättning i annan anställning har den så till vida utvidgats i förhällande till promemorie­förslaget att förmånsrätten skall reduceras även med vad arbetstagaren "uppenbarligen borde ha kunnat förvärva i annan anställning". Som har påpekats vid remissbehandlingen fär utvidgningen anses stå i över­ensstämmelse med gällande  rätt. Angående  innebörden  av begräns-

Prop. 1971:178

34

ningsregeln i övrigt i den nu aktuella delen biträder jag de uttalanden som har gjorts i promemorian. Jag vUl i sammanhanget understryka att förmånsrätten inte skall reduceras med inkomst från bisyssla eller lik­nande som arbetstagaren skulle ha uppburit även om arbetsgivaren hade tillhandahållit honom arbete under uppsägningstiden. TCO har i sitt re­missyttrande behandlat vissa tillämpningsfrägor såvitt avser arbetstagare med provisionslön. Jag kan för min del biträda den rättstillämpning som organisationen är förespråkare för.

En särskild fräga gäller huruvida förmånsrätten för lön eller ersätt­ning under uppsägningstiden skall reduceras med under samma tid ut­fallande sjukpenning, arbetslöshetsers'ättning eller sociala och arbets­marknadspolitiska förmåner. Promemorieförslaget innehåller inte någon uttrycklig bestämmelse i ämnet och det har vid remissbehandlingen inte heller gjorts g'ällande att en bestämmelse behövs. För egen del anser jag att frågan liksom hittiUs bör kunna lösas i rättstillämpningen. Jag vill nämna att i rättspraxis torde reduktion som regel göras med belopp som arbetstagaren lyfter i form av sjukpenning, i vart fall om arbets­tagaren enligt anställningsavtalet är berättigad till full lön under sjuk­domstiden (jfr prop. 1971: 107 s. 144). Däremot görs inte avdrag med belopp som arbetstagaren uppbär i arbetslöshetsersättning (NJA 1964 s. 476). Beträffande frågan om avdrag skall göras med sociala och and­ra förmånsbelopp kan ledning i övrigt hämtas i 5 § tredje stycket lagen om anställningsskydd för vissa arbetstagare och i förarbetena till samma lag (jfr prop. 1971: 107 s. 115).

I förhållande till promemorieförslaget har begränsningsregeln vidare utvidgats så till vida att förmånsrätten skall reduceras med inkomst från uppdrag eller förvärvsverksamhet som egen företagare. Utvidgningen får anses naturlig utifrån syftet med begränsningsregeln att hindra att arbetstagare till nackdel för konkurrerande konkursborgenärer får över­kompensation.

TUl sist vill jag framhålla att det i händelse av tvist åligger konkurs­förvaltningen att bevisa, att begränsningsregeln är tillämplig. För det faU att tvisten gäller huruvida arbetstagaren uppenbarligen borde ha kunnat förvärva inkomst i annan ansfällning får jag hänvisa tUl vissa uttalanden i förarbetena till lagen om anställningsskydd för vissa ar­betstagare (prop. 1971: 107 s. 147).

16 §

Paragrafen anger i vilken omfattning fordringar med allmän för­månsrätt enligt 10 eller 11 § får tas ut framför fordringar med särskild förmånsrätt. Alla de åsyftade allmänna förmänsrätterna ersätter sådana som nu finns i 17 kap. 4 § HB. I 10 § avses bl. a. konkursansöknings-kostnader och begravnings- och bouppteckningskostnader samt ersätt­ningar till vissa funktion'ärer vid ackordsförhandling och under bout-

Prop. 1971:178

35

redningsmannaförvaltning medan 11 § innehåller det egentliga löne­privilegiet, dvs. lönefordringar och förfallna pensionsfordringar. En re­missinstans har givit uttryck ät tvekan beträffande frågan huruvida den nu aktuella reformen bör omfatta även fordringar med förmånsrätt en­ligt 10 § (se uttalanden av hovrätten över Skåne och Blekinge imder 6). För min dd biträder jag emellertid den i promemorian uttalade åsikten att det i förevarande sammanhang inte finns anledning att göra skUlnad mellan förmånsrätter enligt 10 och 11 §§.

Första stycket reglerar de allmänna förmånsrätternas förhållande tUl vissa särskUda förmånsrätter i lös egendom utom tomträtt. Regleringen berörs inte av den nu aktuella reformen. Andra stycket däremot, som innehåller de allmänna förmånsrätternas förhällande till vissa särskilda förmånsrätter i fast egendom och tomträtt, föresläs skola utgå. Följden härav är att de aUmänna förmänsrätterna alltid kommer att gälla efter ifrågavarande särskilda förmånsrätter (se 15 §). De särskilda förmåns­rätter som avses är förutom inteckningsfordran även fordran med för­mänsrätt på grund av utmätning (se angående sistnämnda förmänsrätt vissa uttalanden av lagberedningen under 6).

17 § Här föreslås enbart en redaktionell 'ändring.

I övergängshänseende har upptagits endast en bestämmelse om ikraftträdande den 1 januari 1972. Det föratsätts i övrigt att övergängs-bestämmelserna tiU förmånsrättslagen gäller i tUlämpliga delar. Av sär­skUd betydelse är därvid bestämmelsen i punkt 8 som anger bl. a. att, om gäldenär har försatts i konkurs på grund av ansökan som gjorts före den nya lagens ikraftträdande, äldre bestämmelser gäller beträf­fande konkursen.

8.2 Förslagen till lag om ändring i lagen (1971: 494) om exekutiv för­säljning av fast egendom och till lag om ändring i konkurslagen (1921: 225)

Statsmakterna har under innevarande är antagit de ändringar i den exekutiva lagstiftningen som den nya jordabalken föranleder. Den exe­kutiva följdlagstiftningen har utformats så, att den harmonierar med den nya förmånsrättslagen. Bland följdlagarna finns en som avser lag (1971: 494) om exekutiv försäljning av fast egendom och en annan (1971:498) som avser ändringar i konkurslagen (1921:225). Omkast­ningen i förmänsrättshänseende av förhållandet mellan löneprivilegiet och fastighetsinteckningar får vissa följdverkningar beträffande ifråga­varande lagar.

Enligt 21 § försäljningslagen skall vissa sakägare särskilt underrättas om exekutiv auktion på fastighet. Borgenärer med förmänsrätt enligt

Prop. 1971:178

36

10 eller 11 § förmånsrättslagen är visserligen sakägare när fastigheten 'är avträdd tiU konkurs men behöver ändå inte underr'ättas. Det beror på att enligt den senaste lydelsen av 70 § fjärde stycket konkurslagen deras talan i ärendet skall föras av konkursförvaltaren. Enligt 25 § för­säljningslagen skall, om fastigheten hör tUl konkursbo, i sakägarför-teckning upptas bl. a. fordran som utgår ur fastigheten med förmåns­rätt enligt 10 eller 11 § förmånsrättslagen. Enligt den senaste lydelsen av 70 § andra stycket konkurslagen får konkursförvaltare i särskilt fall underlåta att föranstalta om fastighets försäljning under föratsättning av samtycke av bl. a. vissa borgenärer med allmän förmånsrätt.

Den nu aktuella reformen för med sig att borgenärer med förmåns­rätt enligt 10 eller 11 § förmånsrättslagen inte längre är sakägare vid exekutiv auktion på fastighet under konkurs. De särskUda föreskrifterna som berör dem behövs därför inte. I enlighet härmed föreslås att de skall utgå. En annan sak är att borgenärerna får betalt efter sin för-månsr'ått ur det eventuella överskott av köpeskiUingen som skall redo­visas till konkursförvaltaren.

I den senaste lydelsen av 71 § sjunde stycket konkurslagen har som en följd av j'ämkningen i 70 § fjärde stycket samma lag viss redaktio­neU ändring måst vidtas. Det kan i sammanhanget framhållas att vid exekutiv försäljning under konkurs av luftfartyg m. m. fordringar som har förmånsrätt eiUigt 10, 11 eller 12 § förmånsrättslagen går efter in­teckningsfordringar men före fordringar med förmånsrätt på gmnd av utmätning (jfr 16 och 17 §§ förmånsrättslagen och uttalanden av lag­rådet i prop. 1971: 20 s. 566 och av lagberedningen i tidigare under 6 redovisade remissyttrande över departementspromemorian).

Lagförslagen föreslås träda i kraft den 1 januari 1972.

Några övergångsbestämmelser till de utmönstringar som gjorts i för­säljningslagen behövs uppenbarligen inte. Beträffande ändringarna i konkurslagen har det d'äremot ansetts nödv'ändigt att uttryckligen hän­visa till övergångsbestämmelserna till lagen (1971:498) om ändring i konkurslagen.

8.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1970: 741) om statlig lönega­ranti vid konkurs

Hänvisningarna i 2 § första stycket lönegarantilagen till vissa lagmm i 17 kap. HB har ersatts med hänvisningar till motsvarande lagmm i förmånsrättslagen. Därvid har en särskild skadeståndsbestämmelse fått utgå. Skadestånd som åsyftas med bestämmelsen faller nämligen i änd­ringsförslaget under uttrycket annan ersättning som uttryckligen jäm­ställs med lön (se prop. 1970: 142 s. 136).

I 2 § tredje stycket lönegarantUagen finns bestämmelsen om det maximala belopp som utbetalas enligt garantin. Bestämmelsen har nu 'ändrats i överenssfämmelse med vad som har anförts i den allm'änna

Prop. 1971:178

37

motiveringen imder 7. Den föreslagna begränsningen av garantiansvaret avser uttryckligen endast fordringar med förmänsrätt enligt 11 § för­mänsrättslagen. Härav framgår indirekt att fordringar på framtida pen­sion med förmånsrätt enligt 12 § förmänsrättslagen skall utbetalas utan någon begränsning alls.

Övergångsregleringen har beträffande 2 § första stycket anpassats till motsvarande beträffande förmånsrättslagen. I fråga om 2 § tredje styc­ket har upptagits en övergångsbestämmelse av det slag som givits tidi­gare i motsvarande sammanhang (se övergångsbestämmelser till 1970: 741 och 1971: 201).

8.4 Förslaget till lag om ändring i sjölagen (1891: 35 s. 1)

Den i anledning av förmånsrättslagens antagande genomförda änd­rade lydelsen av 3 § sjölagen (SFS 1970: 983) föreslås få sådant inne­håll att den kommer i överensstämmelse med lagändringen i samma paragraf genom prop. 1970:185 (SFS 1970: 919).

9 HemstäUan

Jag hemställer att lagrådets yttrande över förslagen till

1)

lag om ändring i förmånsrättslagen (1970: 979),

2)

lag om ändring i lagen (1971: 494) om exekutiv försäljning av fast egendom,

3)

lag om ändring i konkurslagen (1921: 225),

4)

lag om ändring i lagen (1970: 741) om statlig lönegaranti vid kon­kurs,

5)

lag om ändring i sjölagen (1891: 35 s. 1). inhämtas genom utdrag av protokollet.

Vad föredraganden sålunda med instämmande av statsrådets övriga ledamöter hemställt bifaller Hans Kungl. Höghet Kronprinsen-Regenten.

Ur protokoUet: Britta Gyllensten

Prop. 1971:178

38

Bilaga 1 (Vissa i departementspromemorian framlagda lagförslag)

Förslag till

Lag om ändring i förmånsrättslagen (1970: 979)

Härigenom   förordnas,   att   11,   16   och (1970: 979) skaU ha nedan angivna lydelse.

17   §§   förmänsrättslagen

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

11 §

Allmän förmänsrätt följer där­efter med arbetstagares fordran på sådan lön eller annan ersättning på grund av anställningen som ej förfallit tUl betalning tidigare än ett år innan konkursansökningen gjordes och på lön eller ersättning under skälig uppsägningstid, högst sex månader. Har lönefordran som förfallit tidigare varit föremål för tvist, gäUer förmånsrätten, om ta­lan väckts eller sådan förhandling som föreskrives i kollektivavtal be­gärts inom sex månader från för­fallodagen och konkursansökning­en följt inom sex månader från det att tvisten blivit slutligt av­gjord. I fråga om semesterlön el­ler semesterersättning som är in­tjänad innan konkursansökningen gjordes, gäller förmänsrätten vad som står inne för det löpande och de närmast föregående tvä kvali­fikationsåren.

Allmän förmänsrätt följer där­efter med arbetstagares fordran på sådan lön eller annan ersättning på grand av anställningen som ej förfallit till betalning tidigare än ett är innan konkursansökningen gjordes och pä sådan lön eller ersättning under skälig uppsäg­ningstid, högst sex månader, som överstiger vad arbetstagaren un­der samma tid förtjänar på grund av ny anställning. Har löneford­ran som förfallit tidigare än ett år innan konkursansökningen gjor­des varit föremål för tvist, gäller förmänsrätten, om talan väckts el­ler sådan förhandling som före­skrives i kollektivavtal begärts inom sex månader från förfallo­dagen och konkursansökningen följt inom sex månader från det att tvisten blivit slutligt avgjord. I fräga om semesterlön eller semes­terersättning som är intjänad innan konkursansökningen gjordes, gäl­ler förmånsrätten vad som står inne för det löpande och de när­mast föregående två kvalifika­tionsåren.

Förmånsrätt enligt första stycket följer även med fordran pä pension vUken tUlkommer arbetstagare eUer dennes efterlevande för högst ett är innan konkursansökningen gjordes och nästföljande sex månader. Förmånsrätten g'äller även i fråga om pension, som intjänats hos före­gående arbetsgivare, om gälden'ären övertagit ansvaret för pensionen under de betingelser som anges i 23 och 26 §§ lagen (1967: 531) om tryggande av pensionsutfästelse m. m.

Prop. 1971:178

39

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Om gäldenären är näringsidkare, skall arbetstagare som själv eller jämte närstående ägde väsentlig andel i företaget och som hade väsent­ligt inflytande över dess verksamhet, eller hans efterlevande ej ha för­månsrätt enligt denna paragraf för lön eller pension. Vad som sagts nu gäller även om gäldenären är juridisk person utan att vara näringsid­kare.

16 §

Fordran med allmän förmånsrätt enligt 10 eller 11 § uttages, om det behövs, före fordringar med särskild förmånsrätt i lös egendom enligt 4 § andra eller tredje stycket, 5 eller 8 §. Vad som uttages på detta sätt skall när det finns särskilda förmänsrätter i olika egendomsgmpper, för­delas på grupperna i förhållande till den köpeskilling som erhållits för varje gmpp.

Brist som därefter kvarstår ut­tages vid exekutiv försäljning av gäldenärens fasta egendom eller tomträtt med företräde framför in­teckning eller fordran med för­månsrätt på grund av utmätning. Finns två eller flera fastigheter el­ ler tomträtter i konkursboet, skall vad som sammanlagt behöver utta­gas om möjligt fördelas på fastig­heterna eller tomträtterna i förhål­lande till de köpeskillingar som er­hållits för dem.

17 §

Fordran med allmän förmåns-

Fordran med allmän förmåns­

rätt enligt 12 § uttages, om det be-

rätt enUgt 12 § uttages, om det

hövs, före fordringar med särskild

behövs, före fordringar med särr

förmånsrätt i lös egendom enligt

skild förmånsrätt i lös egendom

4 § tredje stycket, 5 eller 8 §.

enligt 4 § tredje stycket, 5 eller

Härvid äger 16 § första stycket

8 §. Härvid äger 16 § andra punk-

andra punkten motsvarande tiU-

ten motsvarande tillämpning,

lämpning.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1972.

Prop. 1971:178

40

Förslag till

Lag om ändring i lagen (1970: 741) om statlig lönegaranti vid konkurs

Härigenom förordnas, att 2 § lagen (1970: 741) om statlig lönegaranti vid konkurs skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2

§

Betalning enligt garantin utgår

Betalning enligt garantin utgår

för lönefordran som har förmåns-

för fordran på lön eller annan er-

rätt enligt 17 kap. 4 § handelsbal-

sättning    som    har    förmänsrätt

ken och för pensionsfordran som

enligt    11     §    förmånsrättslagen

har förmånsrätt enligt 17 kap. 4

(1970:979)   och   för  fordran  på

eller 6 a § samma balk. Med lö-

pension som har förmånsrätt en-

nefordran   jämställes   fordran   på

ligt 11 och 12 §§ samma lag.

skadestånd som avses i 17 kap. 4 §

handdsbalken.

Har arbetstagare pä grund av fordran som avses i första stycket an­sökt om gäldenärens försättande i konkurs, utgår betalning även för kostnaden härför och, om konkursen avskrivits enligt 185 § konkursla­gen (1921: 225), för kostnad som arbetstagaren ålagts att utge enligt 188 § samma lag.

Betalning enligt garantin utgår för varje arbetstagare med samman­lagt högst ett belopp som motsvarar tre gånger det vid tiden för kon­kursbeslutet gällande basbeloppet enligt 1 kap. 6 § lagen (1962: 381) om allmän försäkring.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1972. Äldre bestämmelser gäl­ler fortfarande i fråga om konkurs, i vilken beslut om egendomsavträde meddelats före nämnda dag.

Prop. 1971:178

41

Utdrag av protokoll, hållet i lagrådet den 4 november 1971.

Närvarande:   justitierådet   ALEXANDERSON,   f.   d.   regeringsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], justitierådet WALBERG.

Enligt lagrådet den 29 oktober 1971 tillhandakommet utdrag av pro­tokoll över justitieärenden, hållet inför Hans Kungl. Höghet Kronprin­sen-Regenten i statsrådet den 8 oktober 1971 hade Kungl. Maj:t för­ordnat, att lagrådets yttrande skulle inhämtas över upprättade förslag till 1) lag om ändring i förmänsrättslagen (1970: 979), 2) lag om änd­ring i lagen (1971: 494) om exekutiv försäljning av fast egendom, 3) lag om ändring i konkurslagen (1921: 225), 4) lag om ändring i lagen (1970: 741) om statlig lönegaranti vid konkurs, 5) lag om ändring i sjö­lagen (1891: 35 s. 1).

Förslagen, som finns bilagda detta protokoll, hade inför lagrådet före­dragits av rådmannen Arne[REDACTED_EFTERNAMN].

Lagrådet lämnar förslagen utan erinran.

Ur protokollet: Ingrid[REDACTED_EFTERNAMN]

Prop. 1971:178

42

Utdrag av protokoll över justitieärenden, hållet inför Hans Kungl. Höghet Kronprinsen-Regenten i statsrådet på Stockholms slott den 5 november 1971.

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ministern för utrikes ärendena[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], MO­BERG,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], CARLS­SON.

Statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] anmäler efter gemensam beredning med statsrådets övriga ledamöter lagrådets yttrande över förslag till

1.

lag om ändring i förmånsrättslagen (1970: 979),

2.

lag om ändring i lagen (1971: 494) otn exekutiv försäljning av fast egendom,

3.

lag om ändring i konkurslagen (1921: 225),

4.

lag om ändring i lagen (1970: 741) om statlig lönegaranti vid kon­kurs,

5.

lag om ändring i sjölagen (1891: 35 s. 1).

Föredraganden upplyser, att lagrådet lämnat lagförslagen utan erin­ran och hemställer, att Kungl. Maj:t föreslår riksdagen att antaga för­slagen.

Med bifall till vad föredraganden sålunda med instämmande av statsrådets övriga ledamöter hemställt förordnar Hans Kungl. Höghet Kronprinsen-Regenten att till riksdagen skall avlåtas proposition av den lydelse bilaga till detta protokoll utvisar.

Ur protokollet: Britta Gyllensten

Prop. 1971:178

43

Innehåll

Propositionen    ................................................................ 

..... 

1

Propositionens huvudsakliga innehåll   ............................ 

..... 

1

Förslag till

1.

lag om ändring i förmånsrättslagen (1970: 979)........... 

2

2.

lag om ändring i lagen (1971: 494) om exekutiv försäljning av fast egendom     

4

3.

lag om ändring i konkurslagen (1921: 225)................... 

..... 

5

4.

lag om ändring i lagen (1970: 741) om statUg lönegaranti vid konkurs              

7

5.

lag om ändring i sjölagen (1891: 35 s. 1) ..................... 

..... 

8

Utdrag av statsrådsprotokollet den 8 oktober 1971......... 

9

1.

Inledning....................................................................... 

9

2.

Gällande räti  ................................................................ 

10

3.

Lagberedningens förslag till ny förmånsrättsordning jämte re­missyttrandena över det 

11

4.

Propositionema med förslag till förmånsrättslag och lag om stat­lig lönegaranti vid konkurs jämte remissbehandlingen av dem ..

14

5.

Departementspromemorian    ....................................... 

17

6.

Remissyttrandena över departementspromemorian   ... 

20

7.

Föredraganden    .......................................................... 

25

8.

De särskilda bestämmelserna   ..................................... 

30

8.1

Förslaget till lag om ändring i förmånsräUslagen (1970: 979)

30

8.2

Förslagen till lag om ändring i lagen (1971: 494) om exeku­tiv försäljning av fast egendom och tUl lag om ändring i kon­kurslagen (1921:225) ......................... 

.. 

35

8.3

Förslaget till lag om ändring i lagen (1970: 741) om statiig lönegaranti vid konkurs           

36

8.4

Förslaget till lag om ändring i sjölagen (1891: 35 s. 1) ....

37

9. Hemställan   .................................................................. 

37

Bilaga 1 (Vissa i departementspromemorian framlagda lagförslag)

38

Bilaga 2 (De remitterade lagförslagen)i

Utdrag av lagrådets protokoll den 4 november 1971..... 

41

Utdrag av statsrådsprotokollet den 5 november 1971...... 

42

' Bilagan har uteslutits här. Den är likalydande med de vid propositionen fogade lagförslagen bortsett från några redaktionella jämkningar.

MARCUS BOKTR. STHLM 1971    7I048I