Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1983/84:120

Regeringens proposition 1983/84:120

om regeringens befattning med besvärsärenden;

beslutad den 23 februari 1984.

Regeringen föreslår riksdagen att anta det förslag som har tagits upp i bifogade utdrag av regeringsprotokoll.

På regeringens vägnar

OLOF[REDACTED_EFTERNAMN]

STEN WICKBOM

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att riksdagen godkänner vissa riktlinjer för en systematisk översyn av möjligheterna att överklaga myndighetsbeslut till regeringen. Syftet är att översynen skall leda till kortare handläggningstider, enhetligare instansordningar och färre besvärsärenden hos regeringen utan att rättssäkerheten eller effektiviteten i förvaltningen minskar. Översynen väntas också medföra besparingar.

Riktlinjerna skall enligt förslaget vara vägledande också när man utformar besvärsregler i nya ärendegmpper.

Ett riktmärke föreslås vara att regeringen i möjligaste mån skall befrias från ärenden som inte kräver ett ställningstagande från regeringen som politiskt organ. Förslag läggs också fram om vilka metoder som man bör använda för att nå detta mål.

En sammanfattning av de föreslagna riktlinjerna finns i propositionens avsnitt 3.4.

Tanken är att i första hand varje departement på sitt område skall svara för det fortsatta arbetet med att anpassa besvärsreglerna i olika lagar och förordningar till riktlinjerna.

1 Riksdagen 1983/84. 1 saml. Nr 120

Prop. 1983/84:120

2

Utdrag

JUSTITIEDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1984-02-23

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden I.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Hjelm-Wallén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], R.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Thunborg, Wickbom

Föredragande: statsrådet Wickbom

Proposition om regeringens befattning med besvärsärenden

1 Inledning

Det har länge varit en strävan att avlasta regeringen ärenden av löpande art så att statsråden och departementen får bättre tid för större och övergripande frågor. Tanken att som ett led i denna strävan befria regeringen från besvärsärenden, dvs. överklaganden, är inte ny men har fått ökad aktualitet i takt med att tillströmningen av sådana ärenden hos regeringen har ökat.

En arbetsgrupp i regeringskansliet' har övervägt frågan i vilken utsträck­ning besvärsprövning bör vara en uppgift för regeringen och föreslagit riktlinjer för en begränsning av antalet besvärsärenden hos regeringen. Förslaget har publicerats i promemorian (Ds Ju 1982:14) Färre besvärsären­den hos regeringen.

Promemorian innehåller också en historik, vissa stalistiska uppgifter om ärendetillströmningen, en redogörelse för frågans tidigare behandling och en kartläggning av de besvärsärenden som regeringen prövade år 1981. Kartläggningen belyser vilka oHka grupper av ärenden det gäller. Den illustrerar samtidigt hur stor varje grupp är och hur instansordningen i ärendena ser ut.

I promemorian lägger arbetsgruppen slutligen fram förslag om hur man bör bedriva arbetet med att anpassa besvärsreglerna i olika lagar och förordningar till rikthnjerna.

En sammanfattning av arbetsgmppens förslag bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 1.

' Rättschefen Hans Corell, ordförande, departementsrådet Erik[REDACTED_EFTERNAMN], kansliche­fen Gunnar[REDACTED_EFTERNAMN], departementsrädet Göran Regner och f.d. statsrådet Sven[REDACTED_EFTERNAMN].

Prop. 1983/84:120

3

Promemorian har remissbehandlats. Remissyttranden har avgelts av justitiekanslern, kammarrätten i Göteborg, länsrätten i Östergötlands län, domstolsverket, rikspolisstyrelsen, kriminalvårdsstyrelsen, kommerskolle­gium, överbefälhavaren, försvarsgrenscheferna, försvarets civilförvaltning, riksförsäkringsverket, socialstyrelsen, postverket, televerket, vägverket, trafiksäkerhetsverket, sjöfartsverket, transportrådet, riksskatteverket, riks­antikvarieämbetet och statens historiska museer, skolöverstyrelsen, univer­sitets- och högskoleämbetet, juridiska fakultetsnämnden vid universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN], besvärsnämnden för högskoleutbildning, lantbruksstyrelsen, statens jordbruksnämnd, statens naturvårdsverk, koncessionsnämnden för miljö­skydd, arbetsmarknadsstyrelsen, arbetarskyddsstyrelsen, jämställdhetsom­budsmannen, bostadsstyrelsen, statens planverk, statens industriverk, Sve­riges geologiska undersökning, statens provningsanstalt, domänverket, nämnden för fartygskreditgarantier, kammarkollegiet, statskontoret, riksre­visionsverket, statens arbetsgivarverk, länsstyrelsernas organisationsnämnd, länsstyrelserna i Stockholms, Jönköpings, Malmöhus, Göteborgs och Bohus, Älvsborgs, Kopparbergs och Norrbottens län, förvaltningsrättsutredningen (Ju 1978:09), invandrarpolitiska kommittén (A 1980:04), justitieombuds­mannen Per-Erik[REDACTED_EFTERNAMN] (JO), Svenska kommunförbundet, Landstingsför­bundet, Sveriges advokatsamfund, Sveriges hantverks- och industriorgani­sation (SHIO- Familjeföretagen), Sveriges industriförbund. Landsorganisa­tionen i Sverige (LO), Tjänstemännens centralorganisation (TCO), Central­organisationen SACO/SR, Lantbrukarnas riksförbund, Sveriges fastighets­ägareförbund och Sveriges allmännyttiga bostadsföretag.

Kommerskollegium har bifogat yttranden av Stockholms och Skånes handelskamrar. Universitets- och högskoleämbetet har bifogat yttranden av juridiska fakultetsnämnden vid universitetet i Stockholm, rektorsämbetet vid universitetet i Uppsala och statsvetenskapliga institutionen vid universi­tetet i[REDACTED_EFTERNAMN]. Sveriges geologiska undersökning har bifogat yttranden av bergmästarna i norra och södra distrikten. LO har bifogat yttranden av Försäkringsanställdas förbund och Statsanställdas förbund.

Remissbehandlingen har företrädesvis gällt frågan efter vilka riktlinjer man bör utforma reglerna om överklagbarhet och inslansordning i ärenden där regeringen f.n. är högsta instans. Remissinstanserna har emellertid också lämnat åtskilliga synpunkter på vilken besvärsordning som bör gälla i en viss eller vissa ärendegrupper.

En sammanställning av remissyttrandena har gjorts i justiliedepartemen­tet och finns tillgänglig i ärendet (Dnr 340-83).

I ärendet har överläggningar hållits mellan företrädare för riksdagspar­tierna.

Jag avser att nu ta upp frågan om regeringens befattning med besvärs-ärenden.

Prop. 1983/84:120

4

2 Rätten att överklaga myndighetsbeslut till regeringen - en historiskt framvuxen princip med många undantag

Den gamla rätten att gå till kungs är numera starkt förändrad och beskuren.

Enligt vår medeltida landslag ålåg det kungen att höra och avgöra allmänhetens klagomål. Han hade också själv domsrätt och högsta dom över alla domare. Genom prövning av klagomål mol fogdar, befallningsmän, domare osv. reviderade kungen personligen såväl förvaltningsbeslut som domstolsavgöranden.

På 1600-talet började man inrätta centrala domstolar och ämbetsverk (hovrätter och kollegier). En fasl statlig länsförvaltning (landshövdingar med vissa underlydande tjänstemän) växte också fram. Det förutsattes visserligen att de nya myndigheterna skulle ta upp och avgöra ansökningar och klagomål från allmänheten, något som också blev fallet. Men i stor utsträckning fortsatte allmänheten att vända sig till kungen för att få ändring i myndigheternas beslut. Eftersom rätten att klaga hos kungen var fastslagen i landslagen, kunde kungen endast förordna om instansväg men inte undandra sig att i sista hand själv pröva klagomålen.

Så kom det sig att den gamla rätten alt gå direkt till kungs med klagomål utvecklades till en rätt att få myndighetsbeslut överprövade av närmast högre myndighet och i sista hand av landets högsta styrande organ.

Kungens makt att överpröva domstolarnas beslut uppdrogs år 1789 åt högsta domstolen. Fram till 1909 hade kungen som ett minne från äldre tid två röster i högsta domstolen när han personligen infann sig där. Högsta domstolen dömde också länge i kungens namn. Detta formella band mellan rättskipning och regeringsmakt avskaffades vid grundlagsreformen år 1975.

En del av kungens uppgift att som högsta administrativa besvärsinstans överpröva förvaltningsmyndigheternas beslut uppdrogs år 1909 åt regerings­rätten. Denna övertog vissa grupper av besvärsärenden som tidigare hade handlagts i regeringen. Reformen hade det dubbla syftet att öka rättssäker­heten i dessa ärenden och att göra det möjligt för regeringen att koncentrera sig på viktigare angelägenheter. Regeringskansliel fungerade länge som kansli också åt regeringsrätten. Kansligemenskapen upphörde år 1972 då regeringsrätten fick ett eget kansli. Fram till grundlagsreformen år 1975 utfärdade regeringsrätten liksom regeringen och högsta domstolen sina beslut i kungens namn.

Regeringsrätten har som högsta allmänna förvaltningsdomstol till uppgift att pröva dels mål som fullföljs från kammarrätt, dels mål som enligt särskilda bestämmelser får överklagas direkt till regeringsrätten utan att passera kammarrätt. Regeringsrätten prövar t.ex. taxeringsmål, barnavårds- och nykterhetsmål, körkortsmål och mål om tillstånd, förbud eller föreläggande enligt hälsovårds-, brand- eller byggnadslagstiftningen.

Prop. 1983/84:120

5

Kompetensfördelningen mellan förvaltningsdomstolarna och regeringen bygger på tanken att mål där rättsfrågan är huvudsak skall gå till domstol medan mål där lämplighetsbedömningar dominerar prövas av regeringen. Av olika skäl har det dock inte varit möjligt att genomföra denna princip konsekvent. En annan strävan vid kompetensfördelningen har varit att man velat undvika att samma fråga kan prövas av allmän domstol och förvaltningsdomstol. Ett uttryck för detta är att regeringen prövar besvär över sådana beslut av förvaltningsmyndigheter som innebär att myndigheten intar en viss ståndpunkt i egenskap av part i en civilrättslig tvist.

Genom lagstiftning i början av 1970-talet begränsades möjligheterna att överklaga domar och beslut till högsta domstolen och regeringsrätten högst väsentligt. Begränsningen innebär att dessa domstolar tar upp överklagade mål till prövning bara om de först i en enklare procedur och med ett mindre antal ledamöter har beviljat prövningstillstånd. Sådant tillstånd får beviljas bara om det är av vikt för ledning av rättstillämpningen att målet prövas i högsta instans eller om det föreligger synnerliga skäl, såsom att resning annars skulle kunna beviljas. Systemet med prövningstillstånd syftar till att inrikta högsta domstolens och regeringsrättens krafter på de principiellt viktiga målen. I praktiken beviljas också prövningstillstånd bara i ett mindre antal av de mål som överklagas (omkring 5 %).

Prövningstillstånd av regeringsrätten krävs dock inte, om kammarrätten har avgjort en fråga som första instans, vilket kan förekomma i vissa taxeringsmål. Ytterligare ett par undantag finns från kravet på prövnings­tillstånd. Bl.a. behövs inget sådant tillstånd om man vill överklaga ett beslut av kammarrätten att vägra lämna ut en allmän handling. Prövningstillstånd av regeringsrätten behövs inte heller när besvären gäller ett beslut av någon annan myndighet än en kammarrätt.

Vid sidan av regeringsrätten fungerar regeringen fortfarande i betydande omfattning som högsta administrativa besvärsinstans. Som en allmän regel gäller nämligen alltjämt att statliga förvaltningsmyndigheters beslut får överklagas hos närmast högre myndighet och i sista hand hos regeringen, om något annat inte är särskilt föreskrivet. Denna regel kommer till uttryck i 18 § allmänna verksstadgan (1965:600, paragrafen ändrad senast 1983:342) och ett stort antal specialförfattningar.

Rätten att överklaga kommunala myndigheters beslut är ibland reglerad i specialförfattningar och skiljer sig då i princip inte från vad som gäller beträffande statliga myndigheters beslut. Också här är regeringen i stor utsträckning högsta instans.

När rätten att överklaga kommunala myndigheters beslut inte är reglerad i specialförfattningar, tillämpas reglerna om kommunalbesvär i kommunalla­gen (1977:179). Dessa regler innebär bl.a. att kammarrätten är andra instans och regeringsrätten slutinstans. Kommunalbesvärsreglerna tillämpas också på beslut av kommunala folkvalda församlingar.

Hos regeringen finns ingen motsvarighet till det krav på prövningstillstånd

Prop. 1983/84:120

6

som gäller hos högsta domstolen och regeringsrätten. Särskilda bestämmel­ser som skär av rätten att fullfölja lalan till regeringen har emellertid med tiden blivit allt vanligare. En förteckning med ett 100-tal exempel på sådana bestämmelser har upprättats inom statsrådsberedningen och bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 2. Bestämmelserna är oenhetliga.

Besvärsmöjligheten har dessutom i någon mån begränsats genom att man i rättspraxis som villkor för överklagbarhet har ställt upp vissa krav i fråga om beslutets innebörd. Det anses sålunda inte tillåtet att överklaga beslut som rör myndigheters rent interna förhållanden eller beslut som inte har någon direkt rättsverkan, t.ex. remissyttranden och allmänna råd.

Som en allmän begränsning gäller vidare att endast den får besvära sig som har ett visst intresse i saken.

Den historiskt framvuxna principen att myndighetsbeslut får överklagas till regeringen är alltså sedan länge genombmten. Det började med att grupper av besvärsärenden med huvudsaklig karaktär av rättstillämpning flyttades över från regeringen till domstolarna. Sedermera har man också i åtskilliga andra ärendegrupper skurit av besvärsmöjligheten så att förvalt­ningsmyndigheter under regeringen nu är slutinstanser på många områden. Besvärsreglerna i de ärenden där regeringen kvarstår som högsta instans har uppenbarligen inte alltid tillkommit efter några mera övergripande och enhetliga bedömningar av frågan i vilken utsträckning besvärsprövning numera bör vara en uppgift för regeringen.

3 Föredragandens överväganden och förslag

3.1 Reformbehovet, behovet av riktlii\jer och behovet av riksdagens medverkan

Mitt förslag: Reglerna om rätt att överklaga ärenden till regeringen ses Över systematiskt. Riksdagen fastställer riktlinjer för översynen och för utformningen av besvärsregler i nya grupper av ärenden.

Arbetsgruppens förslag överensstämmer med mitt förslag.

Remissinstansernas synpunkter: Remissinstanserna stöder uppfattningen att det på många områden där regeringen f.n. är besvärsinstans behövs en ordentlig översyn av reglerna om överklagbarhet och instansordning och att riksdagen bör fastställa riktlinjer för översynen. Så framhåller t.ex. JO att den nuvarande ordningen med regeringen som besvärsinstans i ett stort antal ärenden framstår snarare som ett utslag av vördnad för en gammal tradition än som resultatet av rationella överväganden. I flera remissyttranden vitsordas också att instanskedjan i en del ärenden är för lång, att överklaganden hos regeringen ofta fördröjer det slutliga avgörandet så att svårigheter uppstår för både enskilda och myndigheter och att tidsutdräkten kan medföra rättsförluster. En remissinstans påpekar att promemorieförsla­get har samband med en fråga som behandlas i förvaltningsrättsutredningens

Prop. 1983/84:120

7

slutbetänkande (SOU 1983:73) Ny förvaltningslag, nämligen frågan om man bör bygga ut förvaltningslagen med allmänna regler om vilka beslut som kan överklagas.

Skäl för mitt förslag: Som har framgått av min bakgrundsteckning (avsnitt 2) växte principen att myndighetsbeslut går att överklaga till regeringen fram under en tidig epok. De föregångare till nutida förvaltningsmyndigheter som då fanns (fogdar, befallningsmän osv.) lydde alla direkt under regeringsmak­ten, och instansordningen var genomgående av tvåinstansmodell, dvs. kungen var enda besvärsinstans. Genom att förvaltningsorganisationen efter hand har byggts ut med en rad nya organ på olika nivåer finns det numera helt andra förutsättningar än tidigare för en kvalificerad besvärsprövning under regeringsnivån.

Många ärenden prövas också numera i två eller flera instanser under regeringen. I en del av dessa ärenden har rätten att fullfölja talan till regeringen skurits av. I vissa ärendegrupper har man gått längre än så och' helt förbjudit att förvaltningsmyndigheters beslut överklagas. Men för det mesta har besvärsrätten lämnats obeskuren, även när saken kan prövas i två eller t.o.m. tre instanser under regeringen. Arbetsgruppen har i sin promemoria gett en rad exempel på detta.

Mot bakgmnd av bl.a. den långtgående fullföljdsbegränsning som har genomförts på domstolsområdet under senare år och som i princip innebär en återgång till ett tvåinstanssystem måste man enligt min mening starkt ifrågasätta om det verkligen är nödvändigt att ärenden, där regeringen f.n. är slutinstans, behandlas i tre eller t.o.m. fyra instanser. Att ärenden prövas i onödigt många instanser innebär givetvis också merkostnader, oavsett om regeringen ingår i instanskedjan eller inte.

Ju längre instanskedjan är, desto större blir också risken för att ärendenas slutliga avgörande fördröjs på ett sätt som är betänkligt från rättssäkerhets­synpunkt. Här vill jag påminna om att riksdagen har kritiserat den nuvarande ordningen därför att den leder till arbetsanhopning hos regeringen, alltför långa handläggningstider och risk för mindre ingående behandling av ärendena (KU 1975/76:50 s. 6, 7, 10 och 102, KU 1979/80:50 s. 14-20). Arbetsgruppen har också vid sin kartläggning av 1981 års besvärsärenden hos regeringen träffat på flera fall där regeringen som tredje instans avslog besvären, avskrev ärendet eller lämnade saken utan åtgärd med motivering att den tid, under vilken ett sökt tillstånd var tänkt att utnyttjas, hade löpt ut när regeringen prövade besvären.

Gällande regler om rätten att överklaga beslut till regeringen har uppenbarligen inte alltid tillkommit efter några mera målmedvetna och systematiska överväganden. I författningsarbetet har man tydligen många gånger ansett det vara en närmast självklar huvudregel att myndighetsbeslut i ärenden som inte bör överprövas vid domstol skall kunna överklagas till regeringen. I den mån överklagbarheten och instansordningen har övervägts närmare under senare år har man inte sällan begränsat perspektivet till en

Prop. 1983/84:120

8

eller ett fåtal ärendegrupper.

Resultatet i ett vidare perspektiv har blivit att regleringen brister i konsekvens och enhetlighet. Olikheterna kan inte enbart förklaras med att förvaltningsbesluten till sitt innehåll är mångskiftande och att myndighets­organisationen varierar från en förvaltningsgren till en annan.

Resultatet har också blivit att regeringen är besvärsinstans - förutom i några få större ärendegrupper - i en mängd var för sig små ärendegrupper av föga enhetlig karaktär, bl.a. i ärenden av typen tillstånd att ta allmän plats i anspråk för trottoarservering, tillstånd för bokföringsskyldiga att lägga om sitt räkenskapsår, tillstånd att vara ordningsvakt, vilken läkare som skall utföra en viss rättspsykiatrisk undersökning, ersättning för en förkommen postförsändelse, placering av en postlåda, flyttning av en telefon, debitering av telefonsamtal, uppsättande av ett vägmärke, undantag från lokala parkeringsförbud, rätt till förtur vid färd med viss färja, tillstånd till tillfällig handel, godkännande av kilometerräknarapparatur, godkännande av djur­stallar och godkännande av hingstar som avelsdjur.

Sammanlagt prövar regeringen ett betydande antal ärenden av dessa och liknande slag. Detta är enligt min mening knappast en rimlig ordning.

Som skäl för att statsmakterna nu fömtsättningslöst och så långt som möjligt i ett sammanhang överväger i vilken utsträckning besvärsprövning bör vara en uppgift för regeringen vill jag vidare framhålla följande.

Trots de ansträngningar som i skilda sammanhang har gjorts för att befria regeringen från besvärsärenden har antalet sådana regeringsärenden ökat starkt och i stort sett oavbmtet under senare år. I själva verket har besvärsärendena nu i flera år varit den största ärendegmppen enligt den statistik över avgjorda regeringsärenden som konstitutionsutskottet varje år brukar redovisa i sitt granskningsbetänkande. Den senaste redovisningen finns i KU 1982/83:30 s. 2, 58 och 59.

Konstitutionsutskottets redovisning i tabellform av antalet avgjorda regeringsärenden under år 1982 bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 3.

En orsak till ökningen av antalet besvärsärenden hos regeringen är att förvaltningsmyndigheterna fattar allt fler beslut som en följd av att samhällsförvaltningen har vuxit i omfattning. En annan orsak är den jag nyss nämnde, nämligen att man i författningsarbetet många gånger har tagit för givet att myndighetsbeslut i ärenden som inte bör överprövas vid domstol skall kunna överklagas till regeringen. Att beslutanderätten i första instans i vissa ärendegmpper har decentraliserats från regeringen till underlydande myndigheter har också i viss mån bidragit till att antalet besvärsärenden har ökat.

Ökningen av antalet besvärsärenden medför att statsråden och departe­menten nödgas syssla med besvärsprövning i allt större omfattning. Regeringen prövar nu varje år omkring 8.000 besvärsärenden. Dessa ärenden utgör en tredjedel av det totala antalet regeringsärenden.  I

Prop. 1983/84:120

9

jämförelse med andra uppgifter som regeringen har är besvärsprövningen i många ärendegrupper ganska rutinbetonad. För att statsråden och departe­menten skall få mer tid för större och mera övergripande frågor måste antalet besvärsärenden hos regeringen begränsas.

Om besvärsärendena hos regeringen blir för många, riskerar man också att regeringens prövning i en stor del av ärendena i praktiken kommer att göras av departementstjänstemän. En sådan utveckling bör enligt min mening undvikas.

En synpunkt som ibland har framförts i debatten om regeringens befattning med besvärsärenden är att man genom att avskaffa regler, s.k. avregléring, kan krympa samhällsförvaltningen och därmed också minska antalet besvärsärenden. Det kan därför vara på sin plats att påpeka att regelgivning är ett viktigt medel för förändring och förnyelse av samhället. Mot den bakgrunden anser jag att möjHgheterna att minska antalet besvärsärenden hos regeringen genom avregléring är begränsade.

Detta innebär inte att jag menar att det är onödigt med åtgärder för att reglerna i samhället skall bli enklare och klarare och för att regelbeståndet inte skall bli för omfattande. Tvärtom anser jag att sådana åtgärder är angelägna. Jag hänvisar här till den proposition om förenkling av myndig­heternas föreskrifter, anvisningar och råd som regeringen har beslutat tidigare denna dag och till de uppdrag som regeringen har lämnat stat-kommunberedningen (C 1983:02) och en särskild arbetsgrupp med uppgift att gå igenom den statliga normgivningen gentemot näringslivet.

Sammanfattningsvis konstaterar jag följande om reformbehovet.

*

Det finns numera helt andra förutsättningar än tidigare för en kvalificerad besvärsprövning under regeringsnivån.

*

Besvärsrätten har för det mesta lämnats obeskuren, även när saken kan prövas i två eller t.o.m. tre instanser under regeringen.

*

Prövning i för många instanser är oläglig från statsfinansiell syn­punkt.

*

Med för många instanser riskerar man att ärendenas slutliga avgörande fördröjs på ett sätt som är betänkligt från rättssäkerhetssynpunkt.

*

Den nuvarande regleringen brister i konsekvens och enhetlighet.

*

Trots de ansträngningar som i skilda sammanhang har gjorts för att vända utvecklingen har antalet besvärsärenden ökat. De utgör nu en tredjedel av det totala antalet regeringsärenden.

*

För att statsråden och departementen skall få mer tid för större och mera övergripande frågor måste antalet besvärsärenden hos regeringen begrän­sas.

*

Alltför många besvärsärenden innebär risk för att regeringens prövning i en stor del av ärendena i praktiken kommer att göras av departementstjäns­temän.

*

Möjligheterna att minska antalet besvärsärenden genom avregleringar är begränsade.

Prop. 1983/84:120

10

Av dessa skäl förordar jag att man nu gör en systematisk översyn av möjligheterna att överklaga ärenden där regeringen f.n. är högsta instans. Syftet med översynen bör vara att den skall leda till kortare handläggnings­tider, enhetligare instansordningar och färre besvärsärenden hos regeringen utan att rättssäkerheten eller effektiviteten i förvaltningen minskar. Syftet bör också vara att åstadkomma besparingar. Översynen bör omfatta i princip alla grupper av besvärsärenden hos regeringen. Ingen ärendegmpp bör på förhand lämnas utanför. Det bör ankomma i första hand på varje departement att svara för översynen på sitt område. Statsrådsberedningen bör samordna arbetet.

En reform av detta slag förutsätter att man är beredd att överge en del hävdvunna modeller för instansordningen och bryta med invanda tänkesätt. Det finns därför anledning att räkna med att man vid översynen kommer att möta invändningar som grundar sig mindre på sakskäl än på vördnad för historiskt framvuxna principer, vana vid det bestående eller svårigheter att överblicka alla olägenheter med den nuvarande ordningen och konsekven­serna av en ny ordning.

Mot den bakgrunden är det uppenbart att man vid översynen behöver vissa gemensamma riktlinjer för regeringens befattning med besvärsärenden. Sådana riktlinjer är nödvändiga för att reglerna om rätt att överklaga till regeringen skall bh så enhetliga som möjligt.

Reformen faller till stor del inom regeringens kompetensområde. Vissa av de regler som den berör har emellertid tagits in i lag och kan alltså inte upphävas eller ändras utan riksdagens medverkan. En del andra regler, t.ex. i statsbidragsförfattningar, har visserligen beslutats av regeringen men är ändå riksdagsbundna eftersom de grundar sig på riktlinjer som riksdagen har fastställt. Riksdagens medverkan behövs därför vid översynen.

Liksom arbetsgruppen och remissinstanserna förordar jag följaktligen att riktlinjerna för översynen fastställs av riksdagen. Det skulle vara olägligt om de tillfällen atl befria regeringen från besvärsärenden, som efter hand yppas vid översynen, inte kunde utnyttjas förrän hela översynen är klar. Det är därför önskvärt att riksdagen lägger fast riktlinjerna så tidigt som möjHgt. För att riksdagen skall kunna överblicka konsekvenserna av reformen är det också önskvärt att den på ett tidigl stadium får tillfälle att ta ställning till hithörande frågor i ett vidare sammanhang än i samband med enstaka lagändringar eller enstaka ändringar i tidigare beslutade riktlinjer för en begränsad sektor av förvallningen. Här vill jag erinra om att riksdagen flera gånger tidigare på tillskyndan av konslitutionsutskottet har gjort principut­talanden om att antalet besvärsärenden hos regeringen bör begränsas (KU 1975/76:50 s. 6, 7, 10 och 102, KU 1979/80:50 s. 14-20). Samtidigt vill jag påpeka att riksdagen under de senaste åren i några fall har gått emot propositionsförslag om begränsning av rätten att fullfölja talan till regeringen i vissa ärendegrupper (prop. 1981/82:126 s. 15 och 16, CU 29, rskr 305, prop.

Prop. 1983/84:120

11

1981/82:167 s. 12-17, UbU 32, rskr 438, prop. 1982/83:113 s. 24f, NU 39, rskr 376).

Med tanke på den betydelse som reformen kan få för arbetet i regeringen och regeringskansliet är det önskvärt att den kan genomföras i så stor parlamentarisk enighet som möjligt. Jag har därför under beredningen av ärendet haft överläggningar med företrädare för de övriga riksdagspartierna. Även när det gäller uppföljningen av reformen anser jag att det är värdefullt med en så bred politisk uppslutning som möjligt. Frågor om ändring av reglerna för regeringens prövning av besvärsärenden kan inte sällan vara av sådan natur att det finns skäl att diskutera dem mellan företrädare för de olika politiska partierna. Det är därför angeläget att man i det fortsatta reformarbetet uppmärksammar vikten av att hålla kontakt med de övriga riksdagspartierna.

Innan jag anger de riktlinjer som enligt min mening bör gälla vill jag nämna att arbetsgruppen har gått in på en fråga som jag inte behandlar i detta sammanhang, nämligen frågan vilka beslut som över huvud laget bör kunna överklagas. Jag tar inte heller upp frågan om vidgade möjligheter för myndigheterna att själva ompröva sina beslut. Förvaltningsrättsutredningen har i sitt slutbetänkande (SOU 1983:73) nyligen föreslagit att vissa allmänna regler i dessa frågor förs in i en ny förvaltningslag. Frågorna bör därför lämpligen övervägas i samband med förvaltningsrättsutredningens förslag som f.n. remissbehandlas.

3.2 I vilken utsträckning bör besvärsprövning vara en uppgift för regering-

Mitt förslag: Regeringen bör i allmänhet inte vara besvärsinstans annat än när det behövs en politisk styrning av praxis. I sådana fall då besvärspröv­ningens huvudsakliga funktion är att tillgodose ett rättsskyddsbehov bör prövningen normalt läggas på regeringen bara om det inte går att ordna en tillräckligt kvalificerad besvärsprövning på lägre nivå.

Arbetsgruppens förslag överensstämmer med mitt förslag.

Remissinstansernas synpunkter: Bred enighet råder om att en utgångs­punkt bör vara att regeringen i möjligaste mån skall befrias från besvärsä­renden där en politisk styrning av praxis inte är nödvändig eller önskvärd.

Några remissinstanser uppehåller sig vid frågan vilkel värde besvärspröv­ningen hos regeringen f.n. har som rättssäkerhetsgaranti. Till dessa instanser hör statsvetenskapliga institutionen vid universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN], som anser att det bidrag till rättssäkerheten som regeringens medverkan kan ge i allmänhet är marginellt och inte står i rimlig proportion till den arbetsinsats och handläggningstid som krävs.

Juridiska fakultetsnämnden vid universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN] menar att regeringen som sådan inte i alltför hög grad torde betungas av besvärsprövningen men

Prop. 1983/84:120

12

att anhopningen av besvärsärenden måste inverka menligt för regeringskan­sliets personal och därmed för regeringsarbetet i allmänhet. Fakultetsnämn­den hävdar också att flertalet besvärsärenden i praktiken torde avgöras på tjänstemannanivå och att detta också talar för att man bör begränsa möjligheten att föra upp besvärsärenden till regeringen. Föreställningen att denna möjlighet innebär en betydelsefull rättssäkerhetsgaranti är delvis en chimär. Standarden på den tjänstemannaprövning som det i verkligheten är fråga om varierar från departement till departement och från tid till annan. Enligt fakultetsnämnden finns del knappast fog för uppfattningen att "regeringen" generellt utgör ett kvahtativt högtstående prövningsorgan, vars eliminerande ur instansordningen skulle minska rättssäkerheten. I själva verket synes rätten att fullfölja talan hos regeringen inom åtskilliga sektorer kunna undvaras utan större betänkhgheter. En sådan begränsning av besvärsmöjligheten kan också få välbehövliga positiva följdverkningar på handläggningen av de besvärsärenden som därefter kommer att ligga kvar hos regeringen.

Juridiska fakultetsnämnden vid universitetet i Stockholm anser däremot för sin del att den hittillsvarande huvudregeln att regeringen är slutinstans i sådana ärenden som inte skall gå till domstol innebär en garanti för en kvalificerad prövning av de komplicerade rättsfrågor som kan aktualiseras i ärendena. Fakultetsnämnden betonar vidare att en slutinstans bör ha sådan överblick över praxis att den kan tillgodose höga krav när det gäller den för rättssäkerheten betydelsefulla prejudikatbildningen. Om regeringen i större utsträckning upphör att vara besvärsinstans, måste enligt fakultetsnämnden de nu nämnda aspekterna tillgodoses på annat sätt, t.ex. genom att man utvidgar förvaltningsdomstolarnas målområde.

Några remissinstanser varnar för att begränsningar av rätten att gå till regeringen besvärsvägen kan leda till att parter och andra intressenter i de berörda ärendena i ökad utsträckning vänder sig till regeringen eller regeringsrätten med begäran om resning eller liknande ingripanden.

Skäl för mitt förslag: Regeringsformens regler om formerna för regering­ens arbete vilar på förutsättningen att delta skall begränsas till sådana angelägenheter som typiskt kräver ett ställningstagande från regeringen eller någon i regeringskretsen. Uttalanden av denna innebörd gjordes av den dåvarande justitieministern i grundlagspropositionen (prop. 1973:90 s. 184).

Även om dessa uttalanden närmast tar sikte på regeringens arbete i allmänhet, är de en lämphg utgångspunkt också när man skall ta ställning till i vilken utsträckning regeringen bör ta befattning med besvärsärenden. Utgångspunkten bör alltså vara att endast sådana besvärsärenden skall gå till regeringen som verkligen kräver ett ställningstagande från regeringens sida. För atl kunna avgöra vilka ärenden som uppfyller detta krav och som alltså bör vara regeringsärenden måste man ha klart för sig vilken funktion besvärsprövningen har.

Prop. 1983/84:120

13

Besvärsprövningens viktigaste funktion anses traditionellt vara att bereda enskilda rättsskydd, dvs. att trygga en riktig och rättvis praxis. Men den kan också utnyttjas för politisk styrning av praxis (för atl dirigera utvecklingen i praxis, ge praxis en viss profil eller styra utvecklingen i önskvärd riktning) eller tvärtom för att gå ifrån praxis och göra vissa undantag av engångska­raktär. Vidare kan regeringen utnyttja besvärsprövningen som ett dispens­medel, dvs. för att med stöd av 11 kap. 12 § regeringsformen i särskilda fall göra undantag i gynnande riktning från regeringens egna förordningar eller från föreskrifter som förvaltningsmyndigheter eller kommuner har beslutat med stöd av regeringens bemyndigande. Besvärsprövningen hos regeringen har dessutom tillmätts betydelse genom att den i viss mån håller statsråden och departementen å jour med utvecklingen i praxis och ger dem tillfälle till kontakt med allmänheten. Man har alltså ansett att den bidrar till att fylla ett informations- och kontaktbehov.

Ibland fungerar besvärsprövningen hos regeringen som ett medel att slita tvister mellan myndigheter under regeringen. De särskilda synpunkter som då gör sig gällande går jag inte närmare in på här.

Som framhålls i promemorian kan det sällan eller aldrig med fog hävdas att en riktig och rättvis praxis förutsätter ett ställningstagande från regeringens sida. Det väsentliga för att besvärsprövningen skall främja rättssäkerheten måste vara att den görs snabbt och opartiskt av en instans som är tillräckligt kompetent för uppgiften, dvs. minst lika kunnig och erfaren på området som den myndighet vars beslut överklagas.

Det förhållandet att regeringen till skillnad från andra myndigheter är ett politiskt organ som kan ställas till politiskt ansvar för sina beslut är knappast något hållbart argument för att regeringen bör vara besvärsinstans i de fall då besvärsprövningens huvudsakliga funktion är att tillgodose ett rättsskydds­behov. Från rättsskyddssynpunkt brukar det tvärtom betraktas som en fördel att prövningen i sådana fall ankommer på domstolar och andra myndigheter som har till uppgift att pröva ärenden självständigt utan politiska hänsyn.

Det finns alltså i allmänhet inte skäl att just regeringen skall vara besvärsinstans när besvärsprövningens huvudsakliga funktion är att tillgo­dose ett rättsskyddsbehov. Att ärenden av en viss typ är svåra att bedöma, att de brukar ha stor betydelse för en enskilds försörjning eller alt de måste avgöras så att praxis i hela landet blir likformig är sålunda inte tillräckligt för att regeringen bör vara besvärsinstans. Att besvärsprövning läggs på regeringen i sådana fall bör i princip förekomma bara om det inte går att ordna en tillräckligt kvalificerad besvärsprövning på lägre nivå.

Besvärsprövningen kan emellertid som sagt också utnyttjas för politisk styrning av praxis. Den form av politisk styrning som i allmänhet bör komma i fråga i första hand är att riksdagen eller regeringen fastställer normer, dvs. lagar och andra föreskrifter. På vissa områden kan dock ett lämpligt komplement till normgivningen vara att ett polifiskt ansvarigt organ styr ulvecklingen också av praxis. Ett uttalande av denna innebörd gjorde

Prop. 1983/84:120

14

riksdagen vid 1979/80 års riksmöte (KU 1979/80:50 s. 19). När avsikten är att besyärsprövningen skall ha en sådan styrande funktion är det ofta ändamålsenligt att den ankommer på regeringen.

När jag här och i del följande talar om polifisk styrning, tänker jag inte i första hand på ärenden som är eller kan väntas bli partipolitiskt kontrover­siella. Vad jag syftar på är över huvud taget sådan styrning som ingår som ett naturligt led i utövningen av den styrande makt som enligt regeringsformen tillkommer regeringen.

Politisk styrning genom besvärsprövning kan sålunda vara ett lämpligt komplement till normgivning t.ex. på ett nytt förvaltningsområde där miljöskyddskrav måste vägas mot vittgående arbetsmarknadspoHfiska effek­ter och på områden där praxis behöver anpassas fill växlande säkerhetspo-lifiska krav.

När man överväger om det verkligen är praktiskt att låta regeringen vara besvärsinstans i en viss grupp ärenden för att den på så sätt skall kunna utöva politisk styrning och samtidigt bära ett politiskt ansvar för utvecklingen i praxis bör man emellertid länka på att besvärsmöjligheten lätt kan få till följd att regeringen prövar inte bara sådana ärenden som är viktiga för litvecklingen i praxis utan också sådana där någon styrning egentligen inte behövs. I detta sammanhang vill jag varna för argument av typen "det rör sig här om en liten ärendegrupp utan större betydelse för arbetsbelastningen i regeringskansliet". Ett sådant argument är visserligen ofta riktigt, om man bara ser till konsekvenserna på ett visst sakområde. Som framgår av den kartläggning som arbetsgruppen har gjort kan emellertid besvärsmöjligheten i en rad var för sig små ärendegrupper leda till att regeringen belastas med ett slort antal besvärsärenden.

Vid bedömningen av om besvärsprövning är ett rationellt styrmedel måste man vidare räkna med att en del viktigare ärenden av olika skäl kan komma att stanna i lägre instans. Anta t.ex. att någon i ett ärende av principiell betydelse söker ett tillstånd eller en dispens och att den myndighet som beslutar i första instans bifaller ansökningen. Regeringen har då ingen möjlighet att besvärsvägen ta upp saken till omprövning, utom i det mindre vanliga fallet att det finns en besvärsberältigad motpart eller en besvärsbe-rätdgad representant för det allmänna.

Om regeringen vill pröva ärenden som är viktiga för utvecklingen i praxis, kan en lämpligt avvägd möjlighet eller skyldighet för underordnade myndigheter atl till regeringens prövning överlämna ärenden av särskild vikt i många fall vara ett både effektivare och smidigare medel än besvärspröv­ning. Till denna fråga - överlämnande som ett alternativ fill besvärsprövning - återkommer jag strax (avsnitt 3.3.5).

Som landets högsta styrande organ måste regeringen ha vissa möjligheter att gå ifrån praxis i exceptionella fall. Exempelvis i sådana ärenden som kan leda till utrikespolitiska förvecklingar och i ärenden som engagerar en bred allmän opinion och där enskildas väl och ve påtagligt står på spel, kan det

Prop. 1983/84:120

15

någon gång bli nödvändigt att regeringen griper in och gör ett enstaka undantag som inte är avsett att tjäna som förebild för lägre instanser vid deras bedömning av liknande fall (jfr nådeinstitutet som ger regeringen rätt att i särskilda fall efterge eller mildra de straff som domstolarna dömer ut). Därmed är dock inte sagt att regeringen normalt bör vara besvärsinstans i de grupper av ärenden där undantag av den nu nämnda typen någon gång kan behöva göras. En smidigare lösning kan ofta vara att man föreskriver att lägre instanser skall överlämna ärenden av särskild vikt fill regeringens prövning (jfr avsnitt 3.3.5).

Att regeringen kan utnyttja besvärsprövningen som ett dispensmedel är knappast heller något tillräckligt skäl för att besvärsprövning bör vara en uppgift för regeringen. Dispensrätten enhgt 11 kap. 12 § regeringsformen gäller ju oberoende av om regeringen är besvärsinstans. Tilläggas bör att denna rätt inte omfattar frågor om tillämpningen av lag. Många besvärsä­renden hos regeringen gäller just lagtillämpning, och i dessa fall kan alltså dispens inte beviljas såvida inte lagen uttryckligen förbehåller regeringen dispensrätt. Regeringen får inte heller utnyttja dispensrätten så att regering­ens beslut kommer i konflikt med riksdagens beslut om utgiftsanslag. Detta begränsar regeringens möjligheter att ge dispens i statsbidragsfrågor. Men i övrigt ger dispensmakten regeringen möjlighet att gripa in i många skilda situationer, oavsett hur besvärsreglerna utformas.

Självfallet är det angeläget att statsrådens och departementens informa­tions- och kontaktbehov tillgodoses. Enligt min mening måste del kunna ske utan att regeringen betungas med ett slort antal besvärsärenden som i själva verket inte kräver dess medverkan. Statsråden och departementen har möjlighet att få kunskap om enskildas förhållanden och myndigheters praxis också på många andra sätt, t.ex. genom brev och uppvaktningar, vid partisammankomster och studiebesök, genom samarbetet med riksdagens ledamöter, i samband med svar på interpellationer och frågor i riksdagen, i budgetarbetet och genom alt personalen i regeringskansliel till stor del rekryteras från underlydande myndigheter. Informations- och kontaktbeho­vet bör därför inte spela någon större roll när man lar ställning lill frågan vilka besvärsärenden som bör gå fill regeringen.

Enhgt de rikflinjer som jag förordar kommer en del besvärsärenden alt ligga kvar hos regeringen, framför alll sådana som är vikfiga för utvecklingen i praxis. Också på områden där regeringen helt upphör att vara besvärsin­stans kan det ibland vara lämpligt att den under en övergångstid noga följer utvecklingen i praxis, t.ex. genom att det berörda departementet kommer överens med den nya slutinstansen om alt denna t.v. skall expediera sina beslut till departementet.

Som ett par remissinstanser har framhållit utgör begränsningar av rätlen att gå fill regeringen besvärsvägen inget hinder mot att parter och andra intressenter i de berörda ärendena ändå vänder sig till regeringen och begär att den skall ingripa mol underlydande myndigheter. Till skillnad från vad

Prop. 1983/84:120

16

som gäller när ett ärende överklagas genom besvär medför emellertid sådana framställningar ingen skyldighet för regeringen att pröva själva saken. Oftast är regeringen tvärtom förhindrad att ingripa i det särskilda fallet, nämligen när detta rör myndighetsutövning mot enskilda eller kommuner eller fillämpning av lag (se 11 kap. 7 § regeringsformen). Framställningar av detta slag har i princip betydelse endast som opinionsyttringar.

Man bör inte överdriva risken för att en begränsning av besvärsmöjlighe­terna leder till ett ökat antal sådana framställningar som jag nu har nämnt. Denna risk är enhgt min mening knappast något skäl mot en begränsning av möjligheten att anföra besvär fill regeringen.

Med utgångspunkt i förarbetena till regeringsformen och mina nu redovisade överväganden om besvärsprövningens funktion blir slutsatsen att det kan vara ändamålsenligt att regeringen fungerar som besvärsinstans när det behövs en politisk styrning av praxis. Besvärsärenden där en sådan styrning inte är nödvändig eller önskvärd bör däremot i princip inte vara regeringsärenden.

Redan en hastig bhck på den kartläggning av besvärsärendena hos regeringen som arbetsgruppen har gjort ger vid handen att åtskilliga gmpper av ärenden som nu prövas av regeringen är av den arten att besvärspröv­ningen knappast har någon annan funktion än att tjäna som en viss garanfi för en rikfig och rättvis praxis. Att regeringen utnyttjar sin besvärspröving för politisk styrning, för alt dispensera från praxis eller för att dispensera från föreskrifter med stöd av den allmänna regeln i 11 kap. 12 § regeringsformen är över huvud taget inte särskilt vanligt utom i några få typer av ärenden.

På grund av det anförda anser jag att man måste ifrågasätta om inte regeringen i själva verket kan befrias från de flesta grupper av besvärsären­den som den nu har till uppgift att pröva, så att statsråden och deras medarbetare får mer tid för ärenden som verkligen kräver ett ställningsta­gande från regeringens sida. Nya gmpper av besvärsärenden bör i princip läggas på regeringen bara när detta krav är uppfyllt.

Frågan vilka besvärsärenden som regeringen skall ha till uppgift att pröva kan naturligtvis inte lösas enbart med ledning av sådana allmänna överväganden som jag här har redovisat. Många mera praktiska problem måste också beaktas. Det kan t.ex. visa sig vara ekonomiskt olämpligt att organisera om en central myndighet så att den på sitt område kan överta regeringens uppgift att pröva besvär över vissa länsstyrelsebeslut. Ulan större olägenheter bör det dock redan nu vara möjligt att befria regeringen från ett betydande antal av de besvärsärenden som den i princip inte bör befatta sig med. Jag övergår nu till frågan vilka meloder som man bör använda för att nå detta mål.

Prop. 1983/84:120

17

3.3 Olika sätt att befria regeringen från besvärsärenden

3.3.1 Tredje resp. fjärde ledet i instansordningen kan slopas

Mitt förslag: Ärenden som kan prövas i två eller flera instanser under regeringsnivån bör normalt inte få överklagas till regeringen. Undantag från denna princip bör göras bara när särskilda skäl talar för det.

Ett sådant särskilt skäl kan vara att det är önskvärt med en styrning i praxis genom ett politiskt ansvarigt organ. Ett annat särskilt skäl kan vara att det i vissa ärenden finns ett starkt intresse av en för hela landet likformig praxis som inte kan tillgodoses på ett smidigare sätt än att regeringen fullgör uppgiften som högsta besvärsinstans.

Arbetsgruppens förslag överensstämmer i huvudsak med mitt förslag.

Remissinstansernas synpunkter: En klar majoritet ansluter sig till tvåin-stansprincipen. Remissutfallet ger också starkt stöd för uppfattningen att undantag från denna princip bör göras bara när särskilda skäl talar för det.

Att regeringen prövar liknande ärenden som första eller andra instans är enhgt flertalets uppfattning normalt inte ett fillräckligt skäl för att behålla regeringen som besvärsinstans i ärenden som prövas i flera instanser under regeringen. Ståndpunkten att högsta instans inte alltid behöver vara rikstäckande godtas också av de flesta.

Från bl.a. fackligt håll hävdas att högsta instans i tjänstefillsättningsären-den bör vara organisatoriskt fristående inte bara från beslutsmyndigheten utan också från hela det verk som beslutsmyndigheten fillhör eller som har fillsyn över denna. Denna ståndpunkt modveras med att det kan uppfattas som stötande att en överordnad del av det egna verket utgör sista instans och att man måste säkerställa en opartisk prövning, trygga den enskildes rättssäkerhet och trygga en likformig praxis.

Skäl för mitt förslag: Som jag redan har sagt talar flera skäl för att antalet instanser begränsas så mycket som möjligt. För detta talar inte bara intresset av att befria statsråden och departementen från ärenden som egentligen inte kräver deras medverkan. Starka statsfinansiella skäl kan också åberopas mot att ärenden behandlas i onödigt många instanser. En lång instanskedja tenderar dessutom att fördröja det slufliga avgörandet på ett sätt som inte sällan är betänkligt från rättssäkerhetssynpunkt. En möjlighet till opartisk prövning i två kvalificerade instanser, dvs. hos beslutsmyndigheten och en besvärsinstans, är enligt min mening regelmässigt den mest rationella besvärsordningen från såväl allmän som enskild synpunkt (tvåinslansprinci-pen).

Som det nu är prövar regeringen emellertid åtskilliga ärenden som tredje eller t.o.m. fjärde instans. I dessa fall bör rätten att fullfölja talan fill regeringen slopas, om inte särskilda skäl undantagsvis talar för något annat.

Ett sådant särskilt skäl kan vara att en viss grupp ärenden till sin art

2 Riksdagen 1983/84. 1 saml. Nr 120

Prop. 1983/84:120

18

verkligen kräver ett ställningstagande från regeringens sida (jfr avsnitt 3.2). Ett särskilt skäl kan också vara att det finns ett starkt intresse av en för hela landet likformig praxis som tills vidare inte kan tillgodoses på något smidigare sätt än att regeringen fullgör uppgiften som högsta instans, t.ex. genom att man låter en central förvaltningsmyndighet ta över regeringens uppgift som högsta instans eller genom att man inför en föreskrift om att principiellt vikfiga ärenden skall överlämnas fill regeringens prövning (jfr avsnitt 3.3.3 och 3.3.5).

Här bör betonas att det inte allfid behövs en rikstäckande slutinstans. I ärenden där beslutanderätten i första instans är decentraliserad för att lokala intressen skall prägla praxis kan det tvärtom vara mindre ändamålsenligt med en centraliserad besvärsordning. Då kan det i stället vara lämpligare att länsstyrelsen eller någon annan regional myndighet är slutinstans. Redan nu förekommer det att länsstyrelsen är slutinstans i vissa frågor. Som exempel kan nämnas frågor om beviljande av tillstånd att inneha skjutvapen.

Ett annat särskilt skäl för att behålla regeringen som slufinstans i en viss gmpp ärenden, trots att ärendena kan prövas i flera instanser under regeringen, kan vara att de lägre instanserna inte har fillräckliga kunskaper och erfarenheter. För min del anser jag dock att del endast undantagsvis finns fog för en sådan bedömning. Ett villkor för att beslutanderätt skall delegeras exempelvis till en regional myndighet under en central förvaltningsmyndig­het eller fill en kommunal nämnd måste ju rimligen vara att den regionala eller kommunala instansen har goda förutsättningar att utöva beslutande­rätten på ett riktigt och rättvist sätt. De centrala förvaltningsmyndigheter och länsstyrelser som f.n. fungerar som besvärsinstanser under regeringen är också på sina områden enligl min uppfattning i allmänhet minst lika kunniga och erfarna som de instanser vars beslut de överprövar. På ett eller annat nyreglerat område där utvecklingen i praxis är svår att förutse bör man emellertid kunna lämna besvärsmöjligheten obeskuren i väntan på att en praxis utformas. Det kan då vara lämpligt alt ompröva besvärsordningen efter en tid, när praxis har stadgat sig.

Att regeringen prövar hknande ärenden som första eller andra instans är enligt min mening inte ett tillräckUgt skäl för atl behålla regeringen som besvärsinstans i ärenden som prövas i flera instanser under regeringen. Också i dessa fall bör behovel av en likformig praxis ofta kunna tillgodoses på ett smidigare sätt än genom att regeringen är besvärsinstans, t.ex. genom föreskrifter om att principiellt viktiga ärenden skall överlämnas till regering­ens prövning.

Att det finns ett organisatoriskt samband mellan instanserna under regeringen eller att det råder ett fillsynsförhållande dem emellan är f.n. det normala och bör i och för sig inte hindra att man skär av besvärsmöjligheten enligl Ivåinstansprincipen. Självklarl måste besvärsprövningen lika väl som prövningen i första instans göras opartiskt även om det finns ett organisa­toriskt samband e.d. mellan de båda instanserna.

Prop. 1983/84:120

19

Frågan i vilka ärendegrupper det kan finnas särskilda skäl att avvika från Ivåinstansprincipen bör prövas vid översynen med ledning av vad jag nu har anfört och i övrigt med utgångspunkt i besvärsprövningens funktion. Med anledning av de synpunkter på besvärsordningen i tjänstetillsättningsären­den som har framförts från bl.a. fackligt håll vill jag i detta sammanhang endast tillägga att de tjänster som direkt berörs, om man skär av besvärsmöjHgheten enligt Ivåinstansprincipen, är dels flertalet tjänster på skolans, högskolans och särskolans områden, dels vissa lägre tjänster inom rättsväsendet, hos de allmänna försäkringskassorna, vid arbetsförmedling­arna och inom de affärsdrivande verken och vägverket.

Samtidigt vill jag erinra om att redan författningsutredningen på sin tid som exempel på ärenden där rätten att fullfölja talan fill regeringen kunde begränsas utan fara för rättssäkerheten nämnde just sådana tjänstetillsätt­ningar som får överklagas från en lägre till en högre myndighet under regeringen (SOU 1958:14 s. 25).

Vidare vill jag peka på att skoladministrativa kommittén i sitt betänkande (SOU 1978:65) har föreslagit att regeringen skall befrias från de tjänstetill­sättningsärenden på skolområdet som den prövar som tredje instans. Förslaget behandlades i prop. 1980/81:107 om den statliga skoladministra-fionen m.m. I propositionen (s. 55) anslöt sig föredraganden i princip till tanken på ett tvåinstanssystem och förordade att lokala skolmyndigheters beslut regelmässigt borde få överklagas hos skolöverstyrelsen som enda besvärsinstans. Frågan om en ny instansordning i tjänstetillsättningsärenden på skolområdet borde emellertid beredas i ett vidare sammanhang, nämligen i samband med det förslag till tillsättningsordning för lärare i högskolan som lärartjänstutredningen har lagt fram i sitt betänkande (SOU 1980:3) Lärare i högskolan. Frågan sköts därför på framtiden.

3.3.2 Beslutanderätten kan flyttas ner ett steg

Mitt förslag: I ärenden som regeringen f.n. prövar som andra instans och som av hänsyn till rättssäkerheten behöver kunna överklagas också i fortsättningen bör beslutanderätten i första instans om möjligt flyttas ner så att man skapar utrymme för en besvärsprövning under regeringsnivån. Samtidigt bör man enligt Ivåinstansprincipen skära av rätten att fullfölja talan till regeringen, om inte särskilda skäl talar mot det.

Arbetsgruppens förslag överensstämmer med mitt förslag.

Remissinstansernas synpunkter: Nästan alla remissinstanserna är i princip för att man flyttar ner beslutanderätten när det är möjligt. Flera betonar dock att en förutsättning måste vara att den nya beslutsmyndigheten har fillräcklig kompetens för uppgiften.

Skäl för mitt förslag: I många fall går det inte att skära av besvärsmöjlig­heten utan vidare med ledning av tvåinstansprineipen. Detta gäller bl.a. det stora antal ärenden som regeringen f.n. prövar som andra instans.

Prop. 1983/84:120

20

I dessa ärenden bör man i stället i möjligaste mån flytta ner beslutande­rätten i första instans ett steg, t.ex. från central till regional nivå inom en verksorganisation eller från länsstyrelsen till en kommunal nämnd. På så sätt kan man - i linje med statsmakternas decentraHseringssträvanden i övrigt -på vissa områden skapa utrymme för en tillräckligt kvalificerad prövning i flera instanser under regeringen, något som i sin lur kan vara en förutsättning för att man skall kunna begränsa rätten att fullfölja talan till regeringen (jfr föregående avsnitt).

En decentralisering enligt det nu sagda ligger naturligtvis närmast till hands, om den kan genomföras inom ramen för en befintlig myndighetsor­ganisation. Givetvis måste man alltid se till att den nya beslutsmyndigheten har goda förutsättningar att utöva beslutanderätten på ett riktigt och rättvist sätt.

Om det på ett visst område inte går att skära av rätten att fullfölja lalan till regeringen utan vidare eller genom att man flyttar beslutanderätten i första instans, återstår att överväga om någon annan myndighet kan ta över regeringens uppgift som besvärsinstans.

3.3.3 Centrala förvaltningsmyndigheter kan överta vissa ärenden

Mitt förslag: I den mån rätten att fullfölja talan till regeringen inte kan skäras av utan vidare eller genom att beslutanderätten flyttas ner, bör man utnyttja de möjligheter som finns att låta centrala myndigheter under regeringen överta regeringens uppgift som högsta instans.

De centrala myndigheterna bör i ökad utsträckning få till uppgift att pröva besvär över länsstyrelsebeslut. När så sker, bör man i regel samtidigt skära av rätten att överklaga de beslut som den centrala myndigheten fattar som besvärsinstans.

De centrala myndigheterna bör dock inte pröva besvär över länsstyrelse-beslut i ärenden där det typiskt sett krävs en avvägning mellan olika intressen som företräds av skilda centrala myndigheter.

Också på försvarets område bör man utnyttja de möjligheter som finns att låta centrala myndigheter överta uppgiften att som högsta instans pröva besvär över beslut som fattas på regional eller lokal nivå.

Arbetsgruppens förslag: Enligt arbetsgruppen bör det övervägas om centrala myndigheter i ökad utsträckning kan pröva besvär över länsstyrel­sebeslut. Arbetsgruppen gör här den reservationen att det i varje särskilt fall bör noggrant övervägas om den centrala myndigheten intar en sådan ställning i förhållande till länsslyrelserna att det är lämpligt att den prövar besvär över länsstyrelsebeslut.

Mitt förslag om instansordningen på försvarets område har också en nära motsvarighet i arbetsgruppens promemoria.

Remissinstansernas synpunkter: De flesta remissinstanserna, däribland flera länsstyrelser, anser alt centrala myndigheter i ökad utsträckning kan

Prop. 1983/84:120

21

pröva besvär över länsstyrelsebeslut. Från bl.a. länsstyrelsehåll betonas dock att de centrala myndigheterna är mer sektorinriktade än länsstyrelserna, att många länsstyrelsebeslut innebär en avvägning mellan flera allmänintressen och att det i sådana fall är mindre lämpligt att en central myndighet, som primärt endast har att bevaka ett av dessa intressen, överprövar länsstyrel­sens beslut.

Dessutom invänds att man på naturvårdsområdet och en del andra områden inte kan införa en ordning med centrala myndigheter som besvärsinstanser utan att man samtidigt inskränker den rätt att överklaga länsstyrelsebeslut som vissa centrala myndigheter, t.ex. statens naturvårds­verk och vägverket, f.n. har enligt särskilda bestämmelser.

Från ett par håll påpekas också att förslaget aktualiserar frågan vilken sammansättning centrala verk bör ha vid besvärsprövning.

Överbefälhavaren, försvarsgrenscheferna och försvarets civilförvaltning framför i sina remissyttranden delvis olikartade synpunkter på vilken besvärsordning som bör gälla i personalärenden på försvarets område. Alla stöder de dock tanken att instansordningen i sådana ärenden inom försvaret och statsförvaltningen i övrigt bör vara så enhetlig som möjligt.

Skäl för mitt förslag: Ett sätt att befria regeringen från besvärsärenden är att man på de områden där det är lämpligt låter centrala myndigheter överta regeringens uppgift att pröva besvär över länsstyrelsebeslut.

En sådan besvärsordning har redan införts i en del ärendegrupper. Som exempel kan nämnas att besvär över länsstyrelsers beslut i dispens-, licens-och bidragsfrågor enligt jaktstadgan (1938:279) och förordningen (1980:400) om ersättning vid vissa viltskador m. m. prövas a v statens naturvårdsverk som andra och sista instans. Vidare prövar socialstyrelsen som högsta instans besvär över länsstyrelsers beslut i tillståndsfrågor enligt lagen (1977:293) om handel med drycker och lagen (1982:636) om anordnande av visst automat­spel. Det förekommer också att vägverket, transportrådet, riksskatteverket och lotterinämnden som högsta instans prövar besvär över länsslyrelsebe­slul, nämhgen i bidragsfrågor enligt förordningen (1979:788) om statsbidrag till enskild väghållning, i dispensfrågor enligt förordningen (1975:885) om utmärkning av fordon i yrkesmässig trafik, i anståndsfrågor enligt förord­ningen (1982:24) om anstånd med att lämna deklaration för mervärdeskatt och i tillståndsfrågor enligt lotterilagen (1982:1011).

Jag anser att en liknande besvärsordning bör kunna användas också i andra grupper av ärenden. Som arbetsgruppen och flera remissinstanser framhåller är emellertid de centrala myndigheterna i allmänhet mer sektorinriktade än länsstyrelserna. Detta innebär i vissa fall en risk för att besvärsprövningen blir mindre allsidig än prövningen i lägre instans, något som självfallet bör undvikas. Enligt min mening bör man därför vara försiktig med att låta cenlrala myndigheter pröva besvär i sådana ärendegmpper där länsstyrel­sernas beslut brukar innebära en sammanvägning av flera allmänintressen. Framför allt bör man undvika en besvärsordning av detta slag i ärenden där

Prop. 1983/84:120

22

det typiskt sett krävs en avvägning mellan olika intressen som företräds av skilda centrala myndigheter.

Lösningen att låta en befinflig central myndighet överta regeringens uppgift att pröva besvär över en viss grupp länsstyrelsebeslut ligger särskilt nära till hands, om länsstyrelsen redan fullgör vissa regionala uppgifter åt myndigheten eller annars har ett väl utvecklat samarbete med denna. Att den centrala myndigheten har till uppgift att pröva liknande ärenden som första instans eller att besluta detaljföreskrifter på området innebär naturligtvis också att den besitter.sådan särskild kunskap och erfarenhet som underlättar besvärsprövningen. Myndigheten bör då rimligen kunna överta i varje fall en eller annan mindre grupp besvärsärenden från regeringen utan att det ger upphov till några ökade kostnader.

Skall en central myndighet överta ett större antal ärenden, kan naturligtvis vissa organisationsändringar krävas. Kostnadsfrågan kräver då särskild uppmärksamhet.

På en del områden har vissa centrala verk f.n. rätt att överklaga länsstyrelsebeslut till regeringen för att de på så sätt skall kunna bevaka allmänna intressen. Vid översynen av besvärsordningen på dessa områden måste man givetvis se till att ingen myndighet får överklaga de ärenden som den själv har till uppgift att pröva. På varje sådant område bör därför värdet av den centrala myndighetens besvärsrätt analyseras. Det bör ske mot bakgrund av att också länsstyrelserna är skyldiga att självmant beakta allmänna intressen i ärenden som de prövar.

Värdet av den centrala myndighetens besvärsrätt får sedan vägas inte bara mot intresset av att regeringen befrias från så många besvärsärenden som möjligt utan också mot den nya möjlighet att själv prägla praxis som den centrala myndigheten får som högsta instans.

När man låter besvär över länsstyrelsebeslut gå till en central förvaltnings­myndighet bör man helst samtidigt skära av rätten att fullfölja talan mot de beslut som den centrala myndigheten fattar som besvärsinstans. Om, man endast förlänger instanskedjan genom att sätta in den centrala myndigheten som en ny instans mellan länsstyrelsen och regeringen, är det fara värt att ärendenas slutliga avgörande fördröjs på ett sätt som i själva verket kanske är till mer skada än nytta för rättssäkerheten och effektiviteten inom förvaltningen.

När det gäller frågan vilken sammansättning den centrala myndigheten bör ha vid besvärsprövningen vill jag betona att man måste upprätthålla kravet dels att besvärsinstansen är minst lika kunnig och erfaren på området som de instanser vars beslut den överprövar, dels att den kan genomföra överpröv­ningen snabbt och opartiskt. De regler om sammansättningen som finns i instruktioner e.d. kan därför i vissa fall behöva ses över samtidigt med besvärsreglerna. Man bör inte förbise möjligheten att låta besvärsinstansens styrelse pröva viktigare besvärsärenden, t.ex. sådana som har principiell betydelse.   Denna  fråga  övervägs  f.n.   av  verksledningskommittén  (C

Prop. 1983/84:120

23

1983:04). Jag går därför inte närmare in på den nu.

Påförsvarets område är instansordningen delvis särpräglad. Olikheterna i förhållande till övriga förvaltningsområden är emellertid numera inte hka stora som tidigare. Sedan den 1 juni 1983 gäller nya bestämmelser enhgt förordningen (1983:277) om handläggning av ärenden, tjänstetillsättning m.m. inom försvarsmakten. De nya bestämmelserna innebär att en stor mängd personalärenden kan prövas i två instanser under regeringen. Samtidigt har rätten att fullfölja talan till regeringen skurits av enligt Ivåinstansprincipen. Överbefälhavaren eller resp. försvarsgrenschef är numera högsta instans i de flesta personalärendena inom försvarsmakten.

Beträffande tjänstetillsättningsärenden inom försvarsmakten gäller dock fortfarande den särordningen att alla tjänstetillsättningar, alltså även sådana som beslutas på regional eller lokal nivå, överklagas direkt till regering­en.

I likhet med arbetsgruppen och remissinstanserna anser jag att instansord­ningen på försvarets område och övriga förvaltningsområden bör vara så enhetlig som möjhgt. Vid den systematiska översyn som jag förordar bör man överväga om det är möjligt att gå vidare på den inslagna vägen och låta en eller flera centrala försvarsmyndigheter ta över uppgiften att pröva besvärsärenden i högsta instans även när det gäller tillsättning av vissa tjänster på försvarets område.

Frågan om en sådan omläggning av besvärsordningen kräver organisa­tionsändringar får prövas vid översynen. Här vill jag dock på nytt betona att besvärsprövningen i det väsentliga är av samma art som prövningen i första instans och att omläggningen alltså underlättas, om den centrala myndighe­ten redan har till uppgift att pröva Hknande ärenden som första instans.

Som jag också har sagt tidigare (avsnitt 3.3.1) bör den omständigheten att regeringen prövar liknande ärenden som första eller andra instans inte godtas som ett tillräckligt skäl för att behålla regeringen som besvärsinstans i ärenden som kan prövas i flera instanser under regeringen.

3.3.4 Besvärsnämnder

Mitt förslag: Någon allmän besvärsnämnd för hela eller en stor del av förvaltningen bör inte inrättas. Besvärsnämnder med mer begränsade verksamhetsområden bör införas bara under speciella förutsättningar och bara om man ingående har övervägt andra tänkbara lösningar.

Arbetsgruppens förslag: Arbetsgruppen har samma uppfattning som

jag.

Remissinstansernas synpunkter: Också de flesta remissinstanserna delar min uppfattning. En minoritet bestående av bl.a. försvarets civilförvaltning, jämställdhetsombudsmannen, Statsanställdas förbund och Försäkringsan­ställdas förbund föreslår att det inrättas en eller flera särskilda besvärsnämn­der för tjänstetillsättningsärenden.

Prop. 1983/84:120

24

Skäl för mitt förslag: Ett sätt att befria regeringen från besvärsärenden är att inrätta en särskild nämnd och låta den överta regeringens uppgift att pröva en eller flera grupper av besvärsärenden. Värnpliktsnämnden, som kom till år 1966, och den nyUgen inrättade besvärsnämnden för högskoleut­bildning är hittills de enda exemplen på sådana särskilda besvärsnämnder. Värnpliktsnämnden prövar som högsta instans frågor om anstånd med värnpUktstjänstgöring eller befrielse från sådan tjänstgöring. Besvärsnämn­den för högskoleutbildning är slutinstans i ärenden om tillträde till gmndläggande högskoleutbildning.

En fömlsättning för att det skall vara rationellt att inrätta en besvärsnämnd för flera ärendegrupper måste vara att de olika grupperna är något så när ensartade, t.ex. så att de hålls samman av en gemensam lagstiftning. Tanken på att inrätta en allmän besvärsnämnd för hela eller en stor del av förvaltningen är knappast realistisk. Ju mer splittrat ämnesområdet är, desto svårare blir det att inom ramen för en tillräckligt smidig organisation tillgodose kraven på sakkunskap hos nämnden.

Motionsyrkanden om inrättande av en central besvärsnämnd i tjänstetill­sättningsärenden har på hemställan av konstitutionsutskottet avslagits vid 1979/80 och 1982/83 års riksmöten (KU 1979/80:21, KU 1982/83:17 s. 12 och 20). Konstitutionsutskottet hänvisar i sin motivering bl.a. till atl det inom en från administrativ synpunkt godtagbar ram kan vara svårt att tillgodose behovet av sakkunskap på ett så stort område. Jag delar den uppfattning­en.

För att det skall löna sig att inrätta en besvärsnämnd måste vidare enligt min mening den eller de ärendegrupper som det gäller vara ganska stora. Annars kan det bli så att fördelarna av atl regeringen befrias från besvärsprövningen inte står i rimlig proportion till kostnaderna för den nya organisationen.

Som framgår av arbetsgruppens kartläggning består besvärsärendena hos regeringen - förutom av några få större ärendegrupper - av en mängd var för sig små ärendegrupper av föga enhetlig karaktär.

Min slutsats blir därför att nämndmodellen är lämplig bara under vissa fömtsättningar som sällan är uppfyllda. Denna modell bör i varje fall inte väljas innan man ingående har övervägt andra tänkbara lösningar. Jag har redan pekat på några. Jag övergår nu till att beröra ytterligare ett sätt att begränsa regeringens befattning med besvärsärenden.

Prop. 1983/84:120

25

3.3.5 Överlämnande av ärenden till regeringen som alternativ till besvärspröv­ning

Mitt förslag: I ärenden där det är önskvärt att regeringen som politiskt organ styr andra myndigheters praxis bör man i ökad utsträckning låta föreskrifter om överlämnande av särskilt viktiga ärenden till regeringens prövning ersätta rätten att överklaga till regeringen. Sådant överlämnande är dock i allmänhet inget lämpligt alternativ till besvärsprövning i ärenden där klaganden brukar vara en stadig myndighet, en kommunal nämnd, en organisation eller liknande med särskilda kvaUfikationer att själv bedöma vilka ärenden som kräver ett ställningstagande från regeringen som politiskt organ.

Överlämnande av särskilt viktiga ärenden bör också under vissa förutsätt­ningar användas i stället för besvärsprövning när det från rättvisesynpunkt är önskvärt att t.ex. olika länsstyrelsers praxis skall bU likformig eller när regeringen i exceptionella fall måste kunna dispensera från praxis. En förutsättning bör normalt vara att man i de ärenden som stannar under regeringsnivån har möjlighet att få sin sak prövad i två instanser.

Ett system med prövningstillstånd hos regeringen bör-inte införas.

Arbetsgruppens förslag överensstämmer i sak med mitt förslag.

Remissinstansernas synpunkter: De flesta remissinstanserna fillstyrker att man i ökad utsträckning låter föreskrifter om överlämnande av ärenden ersätta rätten att överklaga ärenden till regeringen. Några är dock tveksamma eller kritiska till en utveckling i den riktningen.

Kritiken går i huvudsak ut på följande. Det kan bli svårt att ange förutsättningarna för överlämnande tillräckligt noga. I praktiken kan det därför bli myndigheterna som avgör vad som har politiskt intresse eller vad som annars är tillräckligt viktigt för att föras upp till regeringen. Om det är regionala myndigheter som avgör vad som skall överlämnas till regeringen, riskerar man att det uppstår oHka praxis i oHka delar av landet. En besvärsmöjlighet ger bättre rättsskydd än föreskrifter om överlämnande. I ärenden där kommuner nu har rätt att gå till regeringen besvärsvägen är sådana föreskrifter ett otillräckligt korrektiv mot felaktig praxis från de statliga verkens sida.

Ett par remissinstanser varnar för att allmänt hållna föreskrifter om överlämnande kan leda till att antalet regeringsärenden ökar. Å andra sidan pekas också på risken för att ärenden kommer att överlämnas i för liten omfattning. Meningarna är också delade i frågan huruvida föreskrifter om överlämnande normalt bör utformas som en skyldighet, eller bara som en möjlighet för myndigheterna att överlämna ärenden.

Ett par remissinstanser föreslår att en minoritet inom beslutsmyndigheten skall ges rätt att driva igenom att ett ärende överlämnas till regeringen.

Nästan alla remissinstanser delar uppfattningen att det knappast är möjligt atl hos regeringen införa ett system med prövningstillstånd.

Prop. 1983/84:120

26

Skäl för mitt förslag: Som jag tidigare har sagt (avsnitt 3.2) kan ett lämpligt komplement till normgivningen på en del områden vara att regeringen som politiskt organ styr andra myndigheters praxis. Detta kan i viss utsträckning ske genom att regeringen prövar besvärsärenden, men denna form av styrning har också nackdelar.

En nackdel med besvärsprövning är att regeringen blir nödsakad att behandla inte bara sådana ärenden som är av principiellt intresse utan också mera rutinbetonade ärenden där någon styrning inte behövs.

För att undvika sådana olägenheter kan man i och för sig överväga alt hos regeringen införa en fullföljdsbegränsning av den typ som gäller hos högsta domstolen och regeringsrätten, dvs. ett system med prövningstillstånd. För att regeringen skall kunna styra andra myndigheters praxis på ett område måste det ju i regel vara tillräckligt att den prövar ett mindre antal ärenden av principiellt intresse.

Enligt min mening är det emellertid knappast möjligt att införa ett system med prövningstillstånd hos regeringen. Det skulle i varje fall inte medföra någon vinning, om man införde en ordning som innebar att ett eller flera statsråd beslutade om prövningstillstånd. Redan den nuvarande ordningen innebär ju i praktiken att det nästan alltid är endast ett statsråd som på regeringens vägnar tar ställning i besvärsärenden och vid behov tar upp saken med andra regeringsledamöter. Alternativet att låta departementstjänste­män besluta om prövningstillstånd är inte heller någon bra lösning. Mot detta alternativ kan bl.a. invändas att det inte avlastar regeringskansliet några ärenden. En sådan lösning skulle också lätt kunna uppfattas som en utveckling mot tjänstemannavälde hos regeringen.

En annan nackdel med besvärsinstitutet som medel för pohtisk styrning är att det normalt inte ger någon särskilt god garanti för att de principiellt viktiga ärendena förs upp till regeringen. Här tänker jag inte bara på den situationen att ett ärende som är av principiellt intresse stannar i lägre instans därför att en enskild underlåter att utnyttja sin besvärsrätt. Jag tänker också på alla de ärenden där den enskilde får sin ansökan bifallen i lägre instans och där del saknas en besvärsberältigad motpart eller en besvärsberältigad representant för allmänna intressen som kan överklaga så att regeringen får tillfälle att pröva ärendet.

Om man vill ge regeringen ökade möjligheter att påverka utvecklingen av praxis på ett visst område kan det i många fall vara smidigare och mer effektivt att införa bestämmelser om atl vissa ärenden får eller skall överlämnas till regeringen.

Föreskrifterom sådant överlämnande kan utformas på olika sätt. Vad som kan vara aktuellt i detta sammanhang är framför allt bestämmelser om att myndigheter som handlägger vissa grupper av ärenden som första eller andra instans, med egel yttrande skall eller får till regeringen överlämna sådana ärenden som har principiell betydelse eller som annars är av särskild vikt. Den traditionella formen av underställning, dvs. en ordning som innebär atl

Prop. 1983/84:120

27

alla beslut av en viss typ måste underställas en högre myndighet för fastställelse, är däremot givetvis ingen lämplig lösning.

Om man inför föreskrifter om att särskilt viktiga ärenden skall hänskjutas tili regeringen och kombinerar sådana föreskrifter med ett förbud att fullfölja talan till regeringen besvärsvägen, uppnår man den fördelen att regeringens krafter inriktas på ärenden som är viktiga för utvecklingen i praxis, medan andra ärenden stannar i lägre instans. Effekten i detta avseende blir alltså likartad den som uppnås genom systemet med prövningstillstånd hos högsta domstolen och regeringsrätten.

Genom lämpligt avvägda föreskrifter om överlämnande av särskilt viktiga ärenden kan man också stärka garantierna för att de ärenden som bör föras upp till regeringen som politiskt organ inte stannar i lägre instans. Ett annat tänkbart sätt att gardera sig mot detta är att man i ökad utsträckning ger myndigheterna rätt att överklaga varandras beslut till regeringen, t.ex. så att centrala statliga myndigheter får vidgad rätt att som företrädare för allmänna intressen överklaga länsstyrelsebeslut (jfr avsnitt 3.3.3). Mot en sådan utveckling kan emellertid invändas att ytterligare myndigheter då engageras i handläggningen med ökad byråkrati och nya kostnader som följd. Jag vill därför generellt sett inte förorda en utveckling i den riktningen. Föreskrifter om överlämnande av särskilt viktiga ärenden är enligt min mening för det mesta en bättre lösning.

På vissa områden har man redan ersatt rätten att gå till regeringen besvärsvägen med föreskrifter om överlämnande av ärenden. Se t.ex. 31 § andra stycket lotterilagen (1982:1011, senaste lydelse av paragrafen 1983:1083) och 5§ förordningen (1982:1263, omtryckt 1983:171) om doktorandtjänster vid högskoleenheter. Vanligare har dock varit att besvärsmöjligheten lämnas obeskuren trots föreskrifter om överlämnande. Som exempel kan nämnas 18 § jordförvärvslagen (1979:230) och 8 § andra stycket jordförvärvsförordningen (1979:231), 4 kap. 1 § lagen (1982:618) om utländska förvärv av fast egendom m.m. och 8 § första stycket 3 förordningen (1982:879) i samma ämne samt 16 § förordningen (1978:507, paragrafen ändrad senast 1983:638) om industrigarantilän m.m.

Jag förordar att man, på de områden där det är önskvärt att regeringen som politiskt organ styr utvecklingen i praxis, i ökad utsträckning låter föreskrifter om överlämnande av särskilt viktiga ärenden till regeringens prövning ersätta rätten att överklaga till regeringen. På så sätt kan man befria regeringen från åtskilliga rutinbetonade ärenden där någon politisk styrning i själva verket inte behövs och samtidigt slärka garantierna för att de ärenden som verkligen bör föras upp till regeringen inte stannar i lägre instans. En förutsättning bör normalt vara att de ärenden som stannar under regerings­nivån kan prövas i två instanser (jfr avsnitt 3.3.1 i det föregående).

Det jag nu har sagt om överlämnande av särskilt viktiga ärenden som alternativ till besvärsprövning gäller i princip inte bara när det är önskvärt att regeringen som pohtiskt organ styr andra myndigheters praxis utan också när

Prop. 1983/84:120

28

del från rättvisesynpunkt är önskvärt att t.ex. olika länsstyrelsers praxis skall bli likformig eller när regeringen måste kunna dispensera från praxis i exceptionella fall.

Mitt resonemang förutsätter att det ofta går att i föreskriftsform uttrycka villkoren för överlämnande så att myndigheterna kan göra ett ändamålsenligt urval av ärenden som bör föras upp till regeringen. De myndigheter som det här företrädesvis gäller, dvs. myndigheter som lyder direkt under regeringen, bör i allmänhet utan svårighet kunna avgöra vilka ärenden som har principiellt intresse eller som i övrigt är av den särskilda vikt att en regeringsprövning är motiverad.

Om det är regionala myndigheter som skall ta initiativet till överlämnande på ett område där det finns ett starkt intresse av en för hela landet likformig praxis, måste man självfallet fästa stor vikt vid risken att del uppstår olika praxis i olika delar av landet. För att reducera denna risk fill en acceptabel nivå kan villkoren för överlämnande behöva preciseras noga. Jag är medveten om alt detta på vissa områden kan bli en svår uppgift. Svårigheterna bör dock inte överdrivas. Vad det närmast gäller är att - med ledning av t.ex. de erfarenheter som har vunnits vid besvärsprövningen hos regeringen - ange några typfall där politisk intresseawägning eller riksin­tressen regelmässigt bör dominera prövningen.

Humvida föreskrifter om överlämnande bör utformas som en skyldighet eller bara som en möjlighet att överlämna ärenden får avgöras med ledning av förhållandena på varje särskilt område. En kombination kan ibland vara ändamålsenlig, t.ex. så att man räknar upp några fall då överlämnande skaU ske och tillägger att överlämnande får ske också i andra fall av särskild vikt.

Det jag nu har sagt om överlämnande av ärenden som alternativ till besvärsprövning utesluter inte att besvärsprövning hos regeringen i vissa ärendegrupper trots allt kan vara det mest ändamålsenliga medlet för politisk styrning av praxis. Jag tänker då framför allt på sådana ärenden där klaganden brukar vara en statlig myndighet, en kommunal nämnd, en organisation eller liknande med särskilda kvalifikationer att själv bedöma vilka ärenden som kräver ett ställningstagande från regeringen som politiskt organ.

Ett par remissinstanser har föreslagit att en minoritet inom en myndighet skall kunna driva igenom att ett ärende lämnas över till regeringens prövning. En sådan ordning förutsätter att myndighetens beslutanderätt utövas av en styrelse, ett kollegium e.d., något som f.n. är mindre vanligt vid besvärs­prövning. Som jag tidigare nämnde har verksledningskomittén i uppdrag att utreda frågan om verksstyrelsernas uppgifter och befogenheter. Jag tar därför inte upp förslaget nu.

Prop. 1983/84:120

29

3.3.6 Domstolsprövning

Mitt förslag: Man bör hålla fast vid den nuvarande principen att besvärsärenden där rättsfrågan är huvudsak skall gå till domstol medan ärenden där lämplighetsbedömningar dominerar skall prövas i administrativ ordning. Mindre avsteg från denna grundsats bör dock kunna göras i båda riktningarna.

Arbetsgruppens förslag: Också arbetsgruppen vill behålla den nuvarande principen för gränsdragningen mellan regeringens och domstolarnas kompe­tens.

Remissinstansernas synpunkter: Inle heller remissinstanserna ifrågasätter den nuvarande gmndsatsen. Några föreslår dock att man närmare överväger möjligheten att låta förvaltningsdomstolarna överta uppgiften att pröva vissa besvärsärenden, som nu prövas i administrativ ordning.

Skäl för mitt förslag: Genom en rad reformer på förvaliningsrättskipning­ens område under en följd av år har man nu nått så långt att det knappast längre är möjligt att i någon större utsträckning flytta besvärsärenden från regeringen till domstolarna. Principen att mål där rättsfrågan är huvudsak skall gå till domstol är i slort sett genomförd och bör enligt min mening vara vägledande också i fortsättningen. Mindre avsteg från principen bör dock kunna göras i båda riktningarna. Det finns också många gränsfall.

Vilka avsteg som bör göras och hur gränsfall bör behandlas är frågor som måste avgöras - förutom med hänsyn till ärendenas art och intresset av att befria regeringen från besvärsärenden - med beaktande av att domstolspröv­ning är en förhållandevis dyrbar handläggningsform och att många domstolar redan är så hårt belastade att de har svårt att avgöra sina mål tillräckligt snabbt.

3.4 Sammanfattning

De nu angivna riktlinjerna bör tillämpas såväl när man ser över befintliga besvärsregler som när man utformar besvärsregler i nya grupper av ärenden. Tanken är att i första hand varje departement på sitt område skall svara för det fortsatta arbetet med att anpassa besvärsreglerna i olika lagar och förordningar till riktlinjerna. De frågor som man enligt rikflinjerna regelmässigt bör ställa sig och de synpunkter som i allmänhet bör vara vägledande vid del fortsatta arbetet kan sammanfattas på följande sätt.

Behövs en politisk styrning?

Regeringen bör i allmänhet inte vara besvärsinstans annat än när det behövs en politisk styrning av praxis. I sådana fall då besvärsprövningens huvudsakliga funktion är att tillgodose ett rättsskyddsbehov bör prövningen normalt läggas på regeringen bara om det inte går att ordna en tillräckligt

Prop. 1983/84:120

30

kvalificerad besvärsprövning på lägre nivå. Regeringen bör därför i möjligaste mån befrias från besvärsärenden där en politisk styrning inte är nödvändig eller önskvärd. I första hand bör man välja någon eller några av följande vägar för att nå detta mål.

Bör beslutet över huvud taget kunna överklagas?

I vissa ärendegrupper kan man överväga att helt slopa besvärsmöjligheten. De nuvarande principerna för vilka beslut som över huvud taget får överklagas bör emellertid behållas i väntan på resultatet av förvaltningsrätts­utredningens arbete.

Kan saken prövas i två instanser under regeringen?

Ärenden som kan prövas i två eller flera instanser under regeringsnivån bör normalt inte få överklagas till regeringen. Undantag från denna princip bör göras bara när särskilda skäl lalar för det.

Ett sådant särskilt skäl kan vara att det behövs en politisk styrning av praxis. Ett annat särskilt skäl kan vara att det i vissa ärenden finns ett starkt intresse av en för hela landet likformig praxis som inte kan tillgodoses på ett smidigare sätt än att regeringen fullgör uppgiften som högsta besvärsin­stans.

Högsta instans behöver inte allfid vara rikstäckande.

Att regeringen prövar liknande ärenden som första eller andra instans bör inte godtas som ett tillräckligt skäl för att behålla regeringen som besvärsinstans i ärenden som kan prövas i flera instanser under regering­en.

Att det finns ett organisatoriskt samband mellan instanserna under regeringen eller atl det råder ett fillsynsförhållande dem emellan bör inte hindra att man skär av besvärsmöjligheten enligt ivåinstansprincipen.

Kan beslutanderätten flyttas ner?

I ärenden som regeringen f.n. prövar som andra instans och som av hänsyn till rättssäkerheten behöver kunna överklagas också i fortsättningen bör beslutanderätten i första instans om möjligt flyttas ner så alt man skapar utrymme för en besvärsprövning under regeringsnivån. Samtidigt bör man enhgt Ivåinstansprincipen skära av rätten att fullfölja talan fill regeringen, om inte särskilda skäl talar mot det.

Kan någon central förvaltningsmyndighet ta över uppgiften?

I den mån rätten att fullfölja talan till regeringen inte kan skäras av utan vidare eller genom att beslutanderätten flyttas ner, bör man utnyttja de

Prop. 1983/84:120

31

möjligheter som finns att låta centrala myndigheter under regeringen överta regeringens uppgift som högsta instans.

De centrala myndigheterna bör i ökad utsträckning få fill uppgift att pröva besvär över länsstyrelsebeslut. När så sker, bör man i regel samtidigt skära av rätten att överklaga de beslut som den centrala myndigheten fattar som besvärsinstans.

De centrala myndigheterna bör dock inte pröva besvär över länsstyrelse­beslut i ärenden där det typiskt sett krävs en avvägning mellan olika intressen som företräds av skilda centrala myndigheler.

Att en central myndighet på sitt område f.n. har rätt att överklaga länsstyrelsebeslut till regeringen bör inte hindra att man överväger möjUg-heten att i stället göra den centrala myndigheten till besvärsinstans.

Också på försvarets område bör man utnyttja de möjligheter som finns att låta centrala myndigheter överta uppgiften att som högsla instans pröva besvär över beslut som fattas på regional eller lokal nivå.

Finns det förutsättningar att inrätta en särskild besvärsnämnd?

Någon allmän besvärsnämnd för hela eller en stor del av förvaltningen bör inte inrättas. Besvärsnämnder med mer begränsade verksamhetsområden bör införas bara under speciella förutsättningar och bara om man ingående har övervägt andra tänkbara lösningar.

År överlämnande av ärenden till regeringen en lämpligare lösning?

På områden där det är önskvärt att regeringen som politiskt organ styr andra myndigheters praxis bör man i ökad utsträckning låta föreskrifter om överlämnande av särskilt vikfiga ärenden till regeringens prövning ersätta rätten att överklaga till regeringen. Sådant överlämnande är dock i allmänhet inget lämpligt alternativ till besvärsprövning i ärenden där klaganden brukar vara en statlig myndighet, en kommunal nämnd, en organisation eller liknande med särskilda kvalifikationer att själv bedöma vilka ärenden som kräver ett ställningstagande från regeringen som polifiskt organ.

Överlämnande av särskilt viktiga ärenden bör också under vissa förutsätt­ningar användas i stället för besvärsprövning när det från rättvisesynpunkt är önskvärt alt t.ex. olika länsstyrelsers praxis skall bli likformig eller när regeringen i exceptionella fall måste kunna dispensera från praxis. En förutsättning bör normalt vara alt man i de ärenden som stannar under regeringsnivån har möjlighet att få sin sak prövad i två instanser.

Ett syslem med prövningstillstånd hos regeringen bör inte införas.

Prop. 1983/84:120

32

Lämpar sig saken för domstolsprövning?

Man bör hålla fast vid den nuvarande principen att ärenden där rättsfrågan är huvudsak skall gå till domstol medan ärenden där lämplighetsbedömning­ar dominerar skall prövas i administrativ ordning. Mindre avsteg från denna grundsats bör dock kunna göras i båda riktningarna.

4 Hemställan

Jag hemställer att regeringen föreslår riksdagen att godkänna de riktlinjer som jag har angett för en översyn av reglerna om rätt att överklaga ärenden till regeringen och för utformningen av besvärsregler i nya ärendegrup­per.

5 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att anta det förslag som föredraganden har lagt fram.

Prop. 1983/84:120

33

Bilaga 1 

Saitimanfattning av arbetsgruppens f

ö

rslag

P

å

 grundval av en kartl

ä

ggning av besv

ä

rs

ä

rendena hos regeringen f

ö

resl

å

s 1 promemorian riktlinjer f

ö

r en begr

ä

nsning av antalet s

å

dana regerings

ä

renden. Riktlinjerna g

å

r 1 korthet ut p

å

 f

ö

ljande.

Att regeringen 

ä

r besv

ä

rs Instans kan vara 

ä

ndam

å

lsenligt n

ä

r det 

ä

r 

ö

nskv

ä

rt att ett politiskt ansvarigt organ dirigerar utvecklingen 1 praxis, ger praxis en viss profil eller l

ä

nkar utvecklingen i viss riktning. Man b

ö

r str

ä

va efter att befria regeringen fr

å

n 

ä

renden d

ä

r en s

å

dan styrning inte 

ä

r n

ö

dv

ä

ndig eller 

ö

nskv

ä

rd.

Den v

ä

g som nan 1 f

ö

rsta hand b

ö

r v

ä

lja f

ö

r att n

å

 detta m

å

l 

ä

r att helt enkelt, slopa en l

ä

nk 1 instanskedjan -regeringen - n

ä

r det kan ske utan att rimliga krav p

å 

r

ä

ttss

ä

kerhet eller effektivitet s

ä

tts 

å

t sidan.

Beslut som inte inneb

ä

r n

å

gon egentlig myndighetsut

ö

vning och vissa andra typer av beslut beh

ö

ver 

ö

ver huvud taget inte vara 

ö

verklagbara. Besv

ä

rsr

ä

tt b

ö

r ocks

ä

 vara helt utesluten, om det inte finns n

å

gon annan Instans som med minst lika s

ä

kert resultat som beslutsmyndigheten eller tillr

ä

ckligt snabbt kan g

ö

ra om beslutsmyndighetens pr

ö

vning.

I

ö

vrigt b

ö

r r

ä

tten att fullf

ö

lja talan till regeringen normalt sk

ä

ras av n

ä

r saken kan pr

ö

vas 1 tv

å

 eller flera instanser under regeringsniv

å

n. Undantag fr

å

n denna tv

å

instansprincip b

ö

r g

ö

ras bara om s

ä

rskilda sk

ä

l talar f

ö

r det. Ett s

å

dant s

ä

rskilt sk

ä

l kan som sagt vara att det 1 vissa 

ä

renden 

ä

r 

ö

nskv

ä

rt att ett politiskt ansvarigt organ styr utvecklingen 1 prajtis. Ett annat s

å

rskilt sk

ä

l kan vara att det 1 vissa 

ä

renden

3 Riksdagen 1983/84. 1 saml. Nr 120

Prop. 1983/84:120

34

finns ett starkt Intresse av en f

ö

r hela landet likformig praxis som inte kan tillgodoses p

å

 n

å

got annat, smidigare s

ä

tt 

ä

n att regeringen 

ä

r besv

ä

rsinstans.

Om det p

å

 ett visst omr

å

de inte g

å

r att sk

ä

ra av besv

ä

rsr

ä

tten utan vidare, b

ö

r man i st

ä

llet 

ö

verv

ä

ga om n

å

gon annan myndighet kan ta 

ö

ver regeringens uppgift som h

ö

gsta instans p

å

 omr

å

det. D

ä

rvid b

ö

r man bl.a. utnyttja de m

ö

jligheter som finns att l

å

ta centrala f

ö

rvaltnings­myndigheter pr

ö

va besv

ä

r 

ö

ver l

ä

nsstyrelsers beslut.

Vidare b

ö

r underst

ä

llning av viktigare 

ä

renden i 

ö

kad utstr

ä

ckning anv

ä

ndas i st

ä

llet f

ö

r besv

ä

rspr

ö

vning.

Promemorian mynnar ut 1 ett f

ö

rslag om att regeringen b

ö

r f

ö

resl

å

riksdagen att anta de riktlinjer som beh

ö

vs f

ö

r en systematisk 

ö

versyn av de nuvarande reglerna om 

ö

verklagbarhet och Instansordning i 

ä

renden d

ä

r regeringen f.n. 

ä

r h

ö

gsta Instans. Som ett f

ö

rsta led 1 en s

å

dan 

ö

versyn f

ö

resl

å

s i promemorian en 

ä

ndring 1 allm

ä

nna verks stadgan.

Prop. 1983/84:120

35

STATSR

Å

DSBEREDNINGEN

. 

Bilaga 2

G

ö

ran Sch

ä

der

1983-09-30

Exempel p

å

 best

ä

mmelser som sk

ä

r av r

ä

tten att 

ö

verklaga beslut till regerlnger

BIDRAG, ST

Ö

D M.M.

En

ö

verlantm

ä

tarmyndighets beslut enligt kung

ö

relsen (1971:1105) om statsbidrag till kostnader f

ö

r fastighets-bildnlngsf

ö

rr

ä

ttnirigar m.m. f

å

r 

ö

verklagas hos statens lantm

ä

teriverk. Verkets beslut f

å

r enligt 7 

§

 d

ä

remot inte 

ö

verklagas. Senaste lydelse av paragrafen, se 1974:338.

Fr

å

gor an st

ö

d enligt lagen (1972:625) om statligt st

ö

d till politiska partier pr

ö

vas av partibidragsn

ä

mnden. N

ä

mndens belut f

å

r enligt 13 

§

 2 st. inte 

ö

verklagas.

Biligt 23 

§

 1 st. kung

ö

relsen (1973:639, omtr. 1978:444) om statligt st

ö

d till lokal landsbygdstrafik f

å

r en l

ä

nsstyrelses beslut enligt kung

ö

relsen inte 

ö

verklagas. Transportr

å

dets beslut cm godk

ä

nnande av trafikf

ö

rs

ö

rjningsplan san underlag f

ö

r bidragsans

ö

kan f

å

r inte heller 

ö

verklagas, se 23 

§

 2 st. Senaste lydelse av paragrafen, se 1979:911. Detsamma ler enligt 18 

§ 

f

ö

rordningen (1975:192, omtr. 1978:445) om statligt st

ö

d till regional landsbygdstrafik. Senaste lydelse av paragrafen, se 1979:912.

Statens kulturr

å

ds beslut 1 bidragsfr

å

gor f

å

r inte 

ö

verklagas enligt bl.a. 9 

§

 kung

ö

relsen (1974:452) om statsbidrag till teater-, dans- och musikverksamhet 1

F

ö

rteckningen har uppr

ä

ttats den 30 september 1983- Hansyn har inte tagits till f

ö

rfattnings

ä

ndrinr san har kommit ut fr

å

n trycket efter den dagen.

Prop. 1983/84:120

36

mindre ensembler och fria grupper, 13 

§

 f

ö

rordningen (1976:530) om st

ö

d till sceniskt verk och 4 

§ 

f

ö

rordningen (1980:289) om statsbidrag tHI museij

ä

rnv

ä

gar.

Exportkreditn

ä

mndens beslut om exportkreditgaranti f

å

r enligt 7 

§

 f

ö

rordningen (1974:60, omtr. 1978:422) om exportkreditgaranti inte 

ö

verklagas. Inte heller beslut som n

ä

mnden meddelar med st

ö

d av f

ö

rordningen (1976:309) om statlig kursgaranti vid export f

å

r 

ö

verklagas, se 6 

§

.

Enl igt f

ö

rordningen (1974:404) om statsbidrag till vissa trossamfund pr

ö

vas fr

å

gor om statsbidrag av en samarbets­n

ä

mnd. Dess beslut i bidragsfr

å

gor f

å

r enligt 16 

§

 1 st. inte 

ö

verklagas. Senaste lydelse av paragrafen, se 1976:255.

Beslut av statens institut f

ö

r l

ä

romedel sinformation om statsbidrag f

å

r enligt 3 

§

 kung

ö

relsen (1974:439) om statsbidrag till produktion av vissa l

ä

romedel inte 

ö

verklagas.

Talan mot ett formed!ingsorgans beslut enligt f

ö

rordningen (1976:263. omtr. 1981:337) om statliga bostadsbidrag till barnfamiljer f

ö

rs hos l

ä

nsbostadsn

ä

mnden, vars beslut f

å

r 

ö

verklagas hos bostadsstyrelsen. D

ä

remot f

å

r enligt 22 

§

 talan inte f

ö

ras mot bostadsstyrelsens beslut. Vad nu sagts g

ä

ller 

ä

ven f

ö

rordningen (1976:262, omtr. 1981:338) om stats­kommunala bostadsbidrag till 

barnfa

miljerm.fi

., 

se 10 

§

.

Centrala studiest

ö

dsn

ä

mndens beslut i 

ä

renden enligt f

ö

rordningen (1976:327) om timers

ä

ttning vid grundutbildning f

ö

r vuxna f

å

r enligt 7 

§

 2 st. inte 

ö

verklagas.

Prop. 1983/84:120

37

F

å

ngstbegr

ä

nsningsbidrag enligt f

ö

rordningen (1976:448, omtr. 1977:412) om statligt st

ö

d till fiskef

ö

retag vid f

å

ngstbegr

ä

nsning betalas ut av Sveriges fiskares erk

ä

nda arbetsl

ö

shetskassa. Enligt 5 

§

 f

å

r arbetsl

ö

shetskassans beslut i bidragsfr

å

gor 

ö

verklagas hos fiskeristyrelsen, vars beslut enligt samma paragraf inte f

å

r 

ö

verklagas.

Talan f

å

r inte f

ö

ras mot beslut av styrelsen f

ö

r Sveriges f

ö

rfattarfond eller av konstn

ä

rsn

ä

mnden enligt 17 

§ 

f

ö

rordningen (1976:528) om bidrag till konstn

ä

rer. Jfr prop. 1975/76:135 s. 280.

Enligt 22 

§

 f

ö

rordningen (1976:536) om utbildningsbidrag f

ö

r doktorander f

å

r n

ä

r det g

ä

ller urvalet f

ö

r utbildningsbidrag talan ej f

ö

ras mot beslut av fakultets- . eller sektionsn

ä

mnd; i 

ö

vrigt f

å

r talan mot beslut av en s

å

dan n

ä

mnd f

ö

ras till UH

Ä

 resp. lantbruksuniver­sitetet; dessa senare myndigheters beslut f

å

r d

ä

remot inte

ö

verklagas. Senaste lydelse av 22 

§

, se 1978:416.

Beslut av forskningsr

å

d eller av forskningsr

å

dsn

ä

mnden

att bevilja anslag eller avsl

å

 ans

ö

kan om anslag f

å

r inte

ö

verklagas. Det framg

å

r av 18 

§

 f

ö

rordningen (1977:34)

med instruktion f

ö

r forskningsr

å

den inom

utbi1dningsdepartementets verksamhetsomr

å

de resp.

20

§

f

ö

rordningen (1977:35) med instruktion f

ö

r

forskningsr

å

dsn

ä

mnden.

Beslut av sj

ö

fartsverket enligt f

ö

rordningen (1977:496) om statsbidrag till sj

ö

folkets fria resor f

å

r enligt 7 

§

Inte 

ö

verklagas.

N

ä

mnden f

ö

r enskilda arkiv avg

ö

r 

ä

renden om statsbidrag och annat statligt st

ö

d till folkr

ö

relsearkiven. Talan mot n

ä

mndens beslut i s

å

dana 

ä

renden f

å

r inte f

ö

ras

4 

Riksdagen 1983/84. 1 saml. Nr 120

Prop. 1983/84:120

38

enligt 27 

§

 f

ö

rordningen (1977:553) med instruktion f

ö

r riksarkivet.  Senaste lydelse av paragrafen,  se 1979:250.

Enligt f

ö

rordningen  (1977:1066.  omtr.  1980:477) med instruktion f

ö

r statens delegation f

ö

r rymdverksamhet 

å

ligger det delegationen att bl.a.  f

ö

rdela statligt st

ö

d till   forskning och utveckling. Mot s

å

dana beslut f

å

r talan inte f

ö

ras,  se 16 

§

.

Enligt 8 

§

 f

ö

rordningen (1978:223) om f

ö

rs

ö

ksverksamhet med fraktst

ö

d f

ö

r film f

å

r talan inte f

ö

ras mot statens biografbyr

å

s beslut om s

å

dant st

ö

d.

Mot en l

ä

nsstyrelses beslut enligt f

ö

rordningen (1978:446) om statligt st

ö

d till  viss sk

ä

rg

å

rdstrafik f

å

r enligt 16 

§

f

ö

rordningen talan  inte f

ö

ras.   Inte heller f

å

r talan f

ö

ras mot transportr

å

dets beslut enligt 11 

§

 2 st.  eller 14 

§

 1 st.  f

ö

rordningen  (jfr 1979:1040). Senaste lydelse av paragraferna,  se 1981:708.

Mot beslut av statens kulturr

å

d  i 

ä

renden om st

ö

d till bokutgivning och mot beslut av statens industriverk i 

ä

renden om kreditgaranti  g

ä

llande f

ö

rlagsverksamhet f

å

r enligt 30 

§

 f

ö

rordningen  (1978:490)  om statligt litteraturst

ö

d talan Inte f

ö

ras.

F

ö

rsvarets civilf

ö

rvaltning pr

ö

var fr

å

gor om 

å

terbetal­ningsskyldighet f

ö

r bidrag enligt familjebidragslagen (1978:520, omtr.  1983:329). Civilf

ö

rvaltningens beslut om 

å

terbetalningsskyldighet f

å

r 

ö

verklagas till kammarr

ä

tten.  D

ä

remot 

ä

r inte de indrivnings

å

tg

ä

rder, exempelvis ans

ö

kan om    st

ä

mning eller beg

ä

ran om utm

ä

tning,  som civilf

ö

rvaltningen vidtar 

ö

verklagbara. Inte heller civilf

ö

rvaltningens beslut om eftergift av 

å

terbetalningsskyldighet f

å

r 

ö

verklagas.   Detta  f

ö

ljer av 42 

§

 familjebidragslagen.

Prop. 1983/84:120

39

Beslut av styrelsen f

ö

r teknisk utveckling enligt f

ö

rordningen (1978:570 om statligt st

ö

d till teknisk forskning, industriellt utvecklingsarbete och uppfinnar­verksamhet f

å

r inte 

ö

verklagas.

Enligt 

20  §

 f

ö

rordningen (1978:591) om statsbidrag till svensk undervisniiig i utlandet tills

ä

tts en tj

ä

nst som l

ä

rare vid utlandsskola av skolans styrelse. S

å

dana tills

ä

ttningsbeslut f

å

r 

ö

verklagas till skolnver.gtyrel-sen, vars beslut d

ä

remot inte f

å

r 

ö

verklagas, se 42 

§

 i dess lydelse enligt 1983:725.

l

ä

nsbostadsn

ä

mnden beslutar cm l

å

n enligt f

ö

rordningen (1978:992) om l

å

n f

ö

r underh

å

ll av vissa bostadshus. Talan mot n

ä

mndens beslut f

ö

rs hos bostadsstyrelsen, vars beslut enligt 18 

§

2 st. f

ö

rordningen inte f

å

r 

ö

verklagas.

Beslut i 

ä

renden om st

ö

d enligt f

ö

rordningen (1979:319) om statligt st

ö

d till energiforskning kan meddelas av styrelsen f

ö

r teknisk utveckling, transportforsknings-delegationen, statens r

å

d f

ö

r byggnadsforskning, n

ä

mnden f

ö

r energiproduktionsforskning och delegationen f

ö

r energiforskning. Dessa beslut f

å

r enligt 14 

§ 

f

ö

rordningen inte 

ö

verklagas.

Fr

å

gor cm bidrag enligt f

ö

rordningen (1979:627, omtr. 1982:854) om statsbidrag f

ö

r cykelleder samt anordningar och 

å

tg

ä

rder som fr

ä

mjar viss busstrafik pr

ö

vas av v

ä

gf

ö

rvaltningen i det l

ä

n d

ä

r arbetet skall utf

ö

ras. V

ä

gf

ö

rvaltningens beslut kan 

ö

verklass hos statens v

ä

gverk. Verkets beslut f

å

r enligt 7 

§

 inte 

ö

verklagas.

Biligt 29, 60, 69, 77 och 83 

§§

 forordningen (1979:638, omtr. 1982:678) om statligt st

ö

d till glesbygd f

å

r l

ä

nsstyrelsens beslut on st

ö

d enligt den f

ö

rordningen inte 

ö

verklagas.

Biligt forordningen (1979:788) om statsbidrag till enskild v

ä

gh

å

llning pr

ö

vas fr

å

gor om s

å

dana bidrag av

Prop. 1983/84:120

40

l

ä

nsstyrelsen. l

ä

nsstyrelsens beslut f

å

r 

ö

verklagas hos statens v

ä

gverk genan besv

ä

r. V

ä

gverkets beslut f

å

r inte 

ö

verklagas, se 28 

§

 1 st.

Beslut av arbetsf

ö

rmedlingen enligt f

ö

rordningen (1980:338, omtr. 1983:570) om anst

ä

llning med l

ö

nebidrag f

å

r

ö

verklagas hos l

ä

nsarbetsn

ä

mnden gencm besv

ä

r. Beslut av l

ä

nsarbetsn

ä

mnden f

å

r 

ö

verklagas hos arbetsmarknads­styrelsen gencm besv

ä

r. Beslut son styrelsen har meddelat som f

ö

rsta instans 

ö

verklagas hos regeringen genom besv

ä

r. I 

ö

vrigt f

å

r styrelsens beslut inte 

ö

verklagas, se 20 

§

.

L

ä

nsstyrelsens beslut om bidrag ur viltskadefonden till f

ö

rebyggande av skador p

å

 gr

ö

da och tr

ä

dg

å

rdsodling som orsakats av 

ä

lg, kronvilt eller dovvilt samt till jakt­v

å

rd, information och utbildning i jaktlig fr

å

gor, f

å

r enligt 27 

§

2 st. f

ö

rordningen (1980:400) om ers

ä

ttning vid vissa viltskador, m.m. 

ö

verklass hos statens natur­v

å

rdsverk genom besv

ä

r. Verkets beslut i s

å

dana fr

å

gor f

å

r inte 

ö

verklagas. Senaste lydelse av paragrafen, se 1982:980.

Pbr kreditgaranti enligt f

ö

rordningen (1980:561) om statligt st

ö

d till varvsf

ö

retag m.m. skall st

ä

llas den s

ä

kerhet som n

ä

mnden f

ö

r fartygskreditgarantier best

ä

m­mer. N

ä

mndens beslut i s

å

dana fr

å

gor f

å

r enligt 1 kap. 15 

§

 inte 

ö

verklagas. Senaste lydelse av paragrafen, se 1983:719.

Delegationen f

ö

r uppbyggnad av en oljeers

ä

ttningsfond pr

ö

var fr

å

gor cm st

ö

d eller eftergift enligt f

ö

rordningen (1980:1065, omtr. 1982:1230) om statligt st

ö

d f

ö

r 

å

tr-der f

ö

r att ers

ä

tta olja, m.m. Delegationens beslut i st

ö

d

ä

renden f

å

r enligt 24 

§

 inte 

ö

verklagas. Qn st

ö

d har berts med mer 

ä

n 25.000.000 kronor skall dock delega­tionen med eget yttrande 

ö

verl

ä

mna handlingarna i 

ä

rendet till regeringen.

Prop. 1983/84:120

41

Enligt 58 

§

 f

ö

rordningen (1981:409) om statligt st

ö

d till dagstidningar f

å

r presst

ö

dsn

ä

mndens beslut om produktionsbidrag, etableringsst

ö

d, utvecklingsbidrag, samverkansbidrag, samdlstrlbutionsrabatt samt om l

å

n ur pressens l

å

nefond Inte 

ö

verklagas.

EnlIgt 12 

§

 f

ö

rordningen (1981:519) om statsbidrag till kulturverksamhet 1 studief

ö

rbunden m.m. f

å

r beslut enligt f

ö

rordningen av kulturr

å

det. Folkbildningsf

ö

rbundet eller l

ä

nsbildningsf

ö

rbund Inte 

ö

verklagas.

L

ä

nsbostadsn

ä

mndens beslut 1 fr

å

gor enligt f

ö

rordningen (1981:1123) om l

å

n f

ö

r f

ö

rv

ä

rv fr

å

n staten av bostadsfastigheter f

ö

r permanent bruk f

å

r enligt 20 

§ 

f

ö

rordningen

ö

verklagas hos bostadsstyrelsen genom besv

ä

r. Bostadsstyrelsens beslut f

å

r inte 

ö

verklagas.

Fr

å

gor om bidrag enligt f

ö

rordningen (1982:505) om statsbidrag f

ö

r framst

ä

llning och utgivning av fonogram pr

ö

vas av statens kulturr

å

d. Enligt 9 

§

 f

ö

rordningen f

å

r kulturr

å

dets beslut Inte 

ö

verklagas. Motsvarande best

ä

mmelser finns i 7 

§

 f

ö

rordningen (1982:502) om statsbidrag till konsthantverkskooperativ och 5 

§ 

f

ö

rordningen (1982:506) om statsbidrag f

ö

r produktion av film och videogram Inom museerna.

L

ä

nsbostadsn

ä

mnden beslutar om l

å

n enligt f

ö

rordningen (1982:541) om l

å

n till grundavgiften vid ombildning av hyresr

ä

tt till bostadsr

ä

tt. L

ä

nsbostadsn

ä

mndens beslut f

å

r 

ö

verklagas till bostadsstyrelsen, vars beslut inte f

å

r 

ö

verklagas, se 18 

§

.

Skol

ö

verstyrelsens beslut med anledning av besv

ä

r 

ö

ver en l

ä

nsskoln

ä

mnds beslut i fr

å

ga om statsbidrag enligt f

ö

rordningen (1982:608, omtr. 1983:416) om statsbidrag tni lokal skolutveckling m.m. f

å

r enligt 24 

§

 1 st.

Prop. 1983/84:120

42

f

ö

rordningen inte 

ö

verklagas.  Best

ä

mmelserna i  22 

§ 

Inneb

ä

r bl.a. att skolstyrelsers beslut om l

ä

rares r

ä

tt till   l

ö

n med B-avdrag vid tj

ä

nstledighet f

ö

r studier Inte f

å

r 

ö

verklagas.

Taltidningskommitt

é

n pr

ö

var fr

å

gor om st

ö

d enligt f

ö

rordningen (1982:669) om st

ö

d till  radio- och kassettidningar. Kommitt

é

ns beslut enligt f

ö

rordningen f

å

r Inte 

ö

verklagas,  se 6 

§

.

Enligt 74 

§

 f

ö

rordningen (1982:677, omtr.  1983:702) om regionalpolitiskt st

ö

d f

å

r l

ä

nsstyrelsens beslut om lokaliseringsst

ö

d och investeringsbidrag inte 

ö

verklagas.

Talboks- och punktskriftsbiblioteket handl

ä

gger fr

å

gor enligt f

ö

rordningen (1982:798) om kompensation i vissa fall  f

ö

r kostnader p

å

 grund av kassettskatt.  Bibliotekets beslut om kompensation f

å

r

ö

verklagas till   regeringen. Andra beslut som biblioteket har meddelat enligt f

ö

r­ordningen f

å

r inte 

ö

verklagas,  se 11 

§

.  Detta g

ä

ller bl.a. verkst

ä

llighetsf

ö

reskrifter.

Delegationen f

ö

r upphandling p

å

 energiomr

å

det beslutar 1 fr

å

gor om bidrag enligt f

ö

rordningen (1982:1228) om statligt bidrag f

ö

r investeringar som r

ö

r distribution av fj

ä

rrv

ä

rme samt om st

ö

d eller eftergift enligt f

ö

rordningen  (1982:1229) om statligt st

ö

d f

ö

r vissa investeringar som r

ö

r energiutrustning.  Delegationens beslut i  s

å

dana 

ä

renden f

å

r Inte 

ö

verklagas,  se 8 resp. 22 

§

.

Fr

å

gor om ers

ä

ttning enligt f

ö

rordningen (1982:1283) om avvecklingsers

ä

ttning till  vissa mj

ö

lkproducenter pr

ö

vas av lantbruksn

ä

mnden. Lantbruksn

ä

mndens beslut f

å

r 

ö

ver­klagas hos lantbruksstyrelsen genom besv

ä

r.  Styrelsens beslut f

å

r enligt 9 

§

 inte 

ö

verklagas.

Prop. 1983/84:120

43

L

ä

nsbostadsn

ä

mnden beslutar om bidrag enligt f

ö

rordningen (1983:40) om r

ä

ntebidrag f

ö

r underh

å

lIsl

å

n i vissa fall. L

ä

nsbostadsn

ä

mndens beslut i s

å

dana fr

å

gor f

å

r 

ö

verklagas till bostadsstyrelsen, vars beslut Inte f

å

r 

ö

verklagas.

L

ä

nsarbetsn

ä

mnden pr

ö

var fr

å

gor om bidrag enligt f

ö

rordningen (1983:568) om bidrag till kommuner och landstingskommuner f

ö

r att fr

ä

mja nyanst

ä

llningar. L

ä

nsarbetsn

ä

mndens beslut f

å

r 

ö

verklagas till arbetsmarknadsstyrelsen. Styrelsens beslut f

å

r inte 

ö

verklagas, se 11 

§

.

Enl igt f

ö

rordningen (1983:583) om statsbidrag till uppf

ö

ljningsinsatser f

ö

r ungdomar under 18 

å

r kan bidrag l

ä

mnas till kommuner som anordnar verksamhet f

ö

r arbets­l

ö

sa ungdomar och till arbetsgivare son anst

ä

ller s

å

dana ungdomar. L

ä

nsskoln

ä

mnden beslutar om bidrag till kom­muner och skolstyrelser om bidrag till arbetsgivare. L

ä

nsskoln

ä

mndens och skolstyrelsens beslut f

å

r 

ö

verklagas hos skol

ö

verstyrelsen genom besv

ä

r. Skol

ö

verstyrelsens beslut 1 s

å

dana besv

ä

rs

ä

renden f

å

r inte 

ö

verklagas, se 40 

§

.

Fr

å

gor om bidrag enligt f

ö

rordningen (1983:704) om statsbidrag till praktikplatser p

å

 fartyg pr

ö

vas av sj

ö

fartsverket. Enligt 10 

§

 f

å

r verkets beslut 1 s

å

dana fr

å

gor inte 

ö

verklagas.

Socialstyrelsen pr

ö

var fr

å

gor om statsbidrag enligt f

ö

rordningen (1983:731) om statsbidrag till organisa­tioner f

ö

r st

ö

d till missbrukare m.m. Enligt 4 

§ 

f

å

r styrelsens beslut Inte 

ö

verklagas.

Statens r

å

d f

ö

r byggnadsforskning l

ä

mnar l

å

n och bidrag till forsknings- och utvecklingsarbete. R

å

dets beslut i s

å

dana fr

å

gor f

å

r enligt 22 

§

 f

ö

rordningen (1983:733) med

Prop. 1983/84:120

44

instruktion f

ö

r statens r

å

d f

ö

r byggnadsforskning inte 

ö

verklagas.

TILLST

Å

NDS

Ä

RENDEN

Beslut av l

ä

nsstyrelsen om tillst

å

nd att anv

ä

nda vissa redskap som jaktredskap, tillst

å

nd att jaga p

å

 annars f

ö

rbjuden tid, tillst

å

nd att medf

ö

ra skjutvapen 1 terr

ä

ngfordon och laddade skjutvapen vid f

ä

rd med andra motorfordon, tillst

å

nd till licensjakt p

å

ä

lg, kronvilt. dovvilt eller r

å

djur samt s

ä

rskilt tillst

å

nd till jakt efter hare, kanadag

å

s, fasan samt tillst

å

nd att f

ö

r avels

ä

ndam

å

l samla in 

ä

gg av vissa, f

å

gelarter f

å

r enligt 48 b 

§

 jaktstadgan (1938:279, omtr. 1981:678) 

ö

verklagas hos statens naturv

å

rdsverk genom besv

ä

r. Verkets beslut 1 s

å

dana fr

å

gor f

å

r inte 

ö

verklagas. Senaste lydelse av paragrafen, se 1983:283.

Polismyndigheterna handl

ä

gger vissa fr

å

gor om tillst

å

nd att Inneha explosiva varor. Polismyndighetens beslut f

å

r 

ö

verklagas till l

ä

nsstyrelsen. Enligt 60 

§

 f

ö

rordningen (1949:341, omtr. 1977:361) om explosiva varor f

å

r talan inte f

ö

ras mot l

ä

nsstyrelsens beslut med anledning av besv

ä

r 

ö

ver en polismyndighets beslut. Senaste lydelse av paragrafen, se 1982:925.

Styrelsen f

ö

r Sveriges hantverks- och Industriorga­nisation - familjef

ö

retagen beslutar om tilldelning av m

ä

starbrev och om 

å

terkallelse av s

å

dant brev. Det framg

å

r av 2 och 8 

§§

 kung

ö

relsen (1973:596) om m

ä

starbrev f

ö

r hantverksut

ö

vare. 

Ö

ver styrelsens beslut f

å

r talan f

ö

ras hos statens industriverk (12 

§

 1 st.). Industriverkets beslut i s

å

dana 

ä

renden f

å

r d

ä

remot inte 

ö

verklagas (12 

§

 2 st.). Senaste lydelse av 2 och 8 

§§

, se 1979:42.

Prop. 1983/84:120

45

Beslut av l

ä

nsstyrelsen om tillst

å

nd att driva handel  med . skjutvapen eller om 

å

terkallelse av s

å

dant tillst

å

nd f

å

r enligt 42 

§

 vapenlagen (1973:1176 omtr.  1981:1360) 

ö

verklagas hos regeringen genom besv

ä

r. Mot l

ä

ns­styrelsens beslut i fr

å

ga om 

å

terkallelse av tillst

å

nd att inneha skjutvapen eller ammunition f

ö

rs talan hos kammarr

ä

tten genom besv

ä

r.  L

ä

nsstyrelsens beslut i andra 

ä

renden f

å

r inte 

ö

verklagas.

Enligt 9 

§

 1 st.  kung

ö

relsen (1974:262) om anst

ä

llnings-tillst

å

nd f

ö

r utl

ä

nning p

å

 svenskt fartyg f

å

r talan inte f

ö

ras mot beslut 1 

ä

renden om anst

ä

llningstillst

å

nd eller om befrielse fr

å

n skyldighet att ha s

å

dant tillst

å

nd. Senaste lydelse av 9 

§

, se 1975:1366.

Tillst

å

nd enligt lagen (1977:293) om handel med drycker meddelas normalt av l

ä

nsstyrelsen. Talan mot l

ä

ns­styrelsens beslut enligt lagen f

ö

rs hos socialstyrelsen, vars beslut enligt 68 

§

 inte f

å

r

ö

verklagas.

Socialn

ä

mndens belut enligt lagen (1982:636) om anordnande av visst automatspel  f

å

r enligt 11 

§

lagen 

ö

verklagas hos l

ä

nsstyrelsen genom besv

ä

r. L

ä

nsstyrelsens beslut 1 fr

å

ga om vitesf

ö

rel

ä

ggande f

å

r Inte 

ö

verklagas. Andra beslut av l

ä

nsstyrelsen f

å

r

ö

verklagas hos socialstyrelsen genom besv

ä

r.  Socialstyrelsens beslut f

å

r inte 

ö

verklagas.

DIVERSE

Riksskatteverket kan enligt punkt 1 av anvisningarna till 31 

§

 kommunal skattelagen (1928:370),  senaste lydelse av anvisningen 1980:71,  f

ö

rklara att en utl

ä

ndsk f

ö

rs

ä

kring skall  anses som pensionsf

ö

rs

ä

kring. Mot riksskatteverkets beslut 1 ett s

å

dant 

ä

rende f

å

r talan inte f

ö

ras.

5 Riksdagen 1983/84. 1 saml. Nr 120

Prop. 1983/84:120

46

Enligt 13 § lagen  (1945:119) om stängselskyldighet för järnväg m.m. får stängsel nämndens beslut inte överklagas. Nämnden beslutar i frågor om stängsel   kan anordnas, tillses och underhållas på det sätt som kommun bestämt, frågor om skäligheten i kostnadsersättning som part begär och frågor om fördelning av kostnader skall  ske enligt huvudregeln eller enligt bestämmelser för stations- och bangårdsområden.  Senaste lydelse av 13 §.  se 1975:1010.

Om det är uppenbart att en framställning om utlämning till  något annat nordiskt land skall  bifallas, och om denna inte rör en svensk medborgare eller gäller politiskt brott eller om det föreligger konkurrerande framställningar från flera stater, får riksåklagaren besluta om utlämning.  Han får även besluta om ersättning av allmänna medel   till  den offentligé försvarare som biträtt den som begärts utlämnad.  Enligt 21 § lagen (1959:254) om utlämning för brott till  Danmark, Finland, Island och Norge får riksåklagarens beslut i  sådana frågor inte överklagas. Senaste lydelse av paragrafen,  se 1983:228.

Enligt 32 § 2 st. ci vi 1försvarskungörelsen (1960:377) får civilförsvarschefens eller värnpliktsnämndens beslut i ärenden om inskrivning av personal   som skall   ingå i det allmänna civilförsvaret inte överklagas.  Senaste lydelse av 32 §, se 1977:576.

Enligt lagen (1965:276, omtr.  1974:1011) om inskränkning 1  rätten att föra talan mot offentlig arbetsgivares beslut får en arbetstagare inte besvära sig över en offentlig arbetsgivares beslut rörande hans arbets- eller anställningsvnikor. om talan i  saken skall   handläggas enligt lagen (1974:371) om rättegången i  arbetstvister.

Prop. 1983/84:120

47

Enligt 46 

§

 f

ö

rordningen (1965:667. omtr.1982:457) med Instruktion f

ö

r arbetsmarknadsverket f

å

r talan inte f

ö

ras mot beslut som arbetsmarknadsstyrelsen har meddelat som tredje instans.

Enligt 20 

§

 avskrivningskung

ö

relsen (1965:921) f

å

r talan inte f

ö

ras mot beslut i fr

å

ga om avskrivning enligt kung

ö

relsen.

Arbetsmarknadskung

ö

relsen (1966:368, omtr. 1983:569) inneh

å

ller flera f

ö

reskrifter om begr

ä

nsningar i r

ä

tten att 

ö

verklaga till regeringen. Huvudinriktningen 

ä

r att om arbetsmarknadsstyrelsen beslutar i ett 

ä

rende, som kommit upp dit besv

ä

rsv

ä

gen fr

å

n l

ä

nsarbetsn

ä

mnden (ev. ocks

å

 dessf

ö

rinnan har pr

ö

vats av arbetsf

ö

rmedlingen), s

å

f

å

r det 

ä

rendet inte 

ö

verklagas till regeringen (se bl.a. 12 a 

§

, 28 

§

 och 55 a

§

; jfr 61 och 70 

§§

).

N

ä

mnden f

ö

r vapenfriutbildning beslutar om uttagning av vapenfria tj

ä

nstepliktiga till den tj

ä

nstg

ö

ring f

ö

r vilken de kan anses b

ä

st l

ä

mpade. N

ä

mndens beslut kan 

ö

verklagas hos v

ä

rnpliktsn

ä

mnden. Enligt 22 

§

 lagen (1966:413) om vapenfri tj

ä

nst f

å

r talan Inte f

ö

ras mot v

ä

rnpliktsn

ä

mndens beslut i ett s

å

dant 

ä

rende. Senaste lydelse av 22 

§

. se 1982:347.

Enligt 23 

§

 f

ö

rordningen (1970:664) om trafik p

å 

S

ö

dert

ä

lje kanal f

å

r talan inte f

ö

ras mot beslut av sj

ö

fartsverket i 

ä

renden som avser kanal avgift, s

ä

rskild avgift, ers

ä

ttningsbelopp eller s

ä

kerhet.

Kyrkofondens styrelse fullg

ö

r olika f

ö

rvaltningsuppgifter enligt lagen (1970:940, omtr. 1982:379) om kyrkliga kostnader och f

ö

rordningen (1971:861. omtr. 1982:866) om kyrkliga kostnader. Enligt 35 

§

 f

ö

rordningen f

å

r styrelsens beslut enligt dessa f

ö

rfattningar inte 

ö

verklagas.

Prop. 1983/84:120

48

Enligt 18 

§

 lagen (1970:943) om arbetstid m.m. i husligt arbete f

å

r yrkesinspektionens f

ö

rel

ä

ggande enligt lagen 

ö

verklagas hos arbetarskyddsstyrelsen genom besv

ä

r. De beslut som styrelsen meddelar 1 anledning av s

å

dana besv

ä

r, dvs. som andra instans, f

å

r d

ä

remot inte 

ö

verklagas.

Beslut som skol

ö

verstyrelsen har fattat som andra instans enligt f

ö

rordningen (1971:424 omtr. 1983:511) om kommunal och statlig vuxenutbildning f

å

r med vissa undantag inte 

ö

verklagas, se 122 

§

. Samma huvudregel g

ä

ller 1 sameskolf

ö

rordningen (1967:216; omtr. 1980:437; 

ä

ndr. 1982:747), skolf

ö

rordningen (1971:235; omtr. 1983:721) och ett flertal andra f

ö

rfattningar p

å

skolomr

å

det.

Talan mot lantm

ä

teriverkets beslut om att f

ö

r lant­m

ä

teri f

ö

rr

ä

ttning skall utg

å

 tidsers

ä

ttning i st

ä

llet f

ö

r sakers

ä

ttning f

å

r enligt 18 

§

 2 st. lantm

ä

teritaxan (1971:1101; omtr. 1980:916) f

ö

ras hos regeringen genom besv

ä

r. Mot lantm

ä

teriverkets beslut 1 

ö

vrigt enligt taxan f

å

r talan inte f

ö

ras.

Enl igt 8 

§

 kung

ö

relsen (1972:416, omtryckt 1976:319) om statsmyndigheternas skadereglering 1 vissa fall f

å

r talan inte f

ö

ras mot beslut i 

ä

renden som handl

ä

ggs enligt kung

ö

relsen. Liknande full f

ö

ljdsf

ö

rbud finns i 6 

§ 

f

ö

rordningen (FFS 1981:18) om skadereglering inom f

ö

rsvaret, m.m och 24 

§

 upphandlingsf

ö

rordningen (1973:600, omtryckt 1980:850).

Inom r

ä

ttshj

ä

lpssystemet finns en s

ä

rskild besv

ä

rsn

ä

mnd. H

ä

rom f

ö

reskrivs i 5 a 

§

 r

ä

ttshj

ä

lpslagen (1972:429; omtr. 1983:487). Av 49 

§

 framg

å

r att talan ej f

å

r f

ö

ras mot besv

ä

rsn

ä

mndens beslut enligt lagen.

Prop. 1983/84:120

49

Mot val pr

ö

vningsn

ä

mndens beslut f

å

r enligt 15 kap. 9 

§ 

vallagen (1972:620; omtr. 1982:146) f

å

r talan ej f

ö

ras.

Av 3 

§

 kung

ö

relsen (1973:630) om handl

ä

ggningen av vissa handr

ä

cknings

ä

renden framg

å

r att talan inte f

å

r f

ö

ras mot riksskatteverkets beslut enligt kung

ö

relsen.

Mot beslut varigenom statens provningsanstalt v

ä

grar att f

ö

rse 

ä

del metall arbeten med kontroll st

ä

mpel f

å

r enligt 36 

§

 1 st. f

ö

rordningen (1974:284) om arbeten av guld, silver eller platina talan ej f

ö

ras. Mot andra beslut enligt f

ö

rordningen f

å

r talan f

ö

ras hos regeringen genom besv

ä

r.

Ers

ä

ttning f

ö

r egendom som tas i anspr

å

k enligt oljekrislagen (1975:197; omtr. 1978:269) best

ä

ms av oljekrisn

ä

mnden. N

ä

mndens beslut f

å

r enligt 8 

§

 inte 

ö

verklagas.

Fr

å

gor om undantag fr

å

n best

ä

mmelserna i f

ö

rordningen (1975:885, omtr. 1982:1067) om utm

ä

rkning av fordon i yrkesm

ä

ssig trafik pr

ö

vas av den l

ä

nsstyrelse som har meddelat tillst

å

nd till trafiken. L

ä

nsstyrelsens beslut f

å

r 

ö

verklagas hos transportr

å

det genom besv

ä

r. Transportr

å

dets beslut f

å

r d

ä

remot inte 

ö

verklagas. Inte heller trafiks

ä

kerhetsverkets beslut om avgifter f

ö

r yrkestrafikm

ä

rken och verkst

ä

llighetsf

ö

reskrifter till f

ö

rordningen f

å

r 

ö

verklagas, se 11 

§

.

Enligt 6 

§

 f

ö

rordningen (1976:247) om vissa avgifter till statens str

å

lskyddsinstitut f

å

r institutets beslut enligt f

ö

rordningen

ö

verklagas hos regeringen. Beslut om tillst

å

ndsavgift f

å

r dock 

ö

verklagas hos riksskatte­verket, vars beslut i s

å

dana fr

å

gor inte f

å

r 

ö

verklagas. Senaste lydelse av 6 

§

, se 1980:445.

Prop. 1983/84:120

50

Beslut av n

ä

mnden f

ö

r styrelserepresentationsfr

å

gor f

å

r i vissa fall inte 

ö

verklagas, se 20 

§

 lagen (1976:351) om styrelserepresentation f

ö

r de anst

ä

llda i aktiebolag och ekonomiska f

ö

reningar.

ff

ö

gskolef

ö

rordningen (1977:263; omtr. 1979:857) inneh

å

ller i 25 kap. f

ö

ljande f

ö

reskrifter cm begr

ä

nsad besv

ä

rsr

ä

tt.

-

mot beslut i 

ä

rende on utseende av ledamot i tj

ä

nstef

ö

rslagsn

ä

mnd eller 

ä

rende cm inbjudan att s

ö

ka tj

ä

nst som l

ä

rare f

å

r talan ej f

ö

ras (4 

§

)

-

mot beslut av h

ö

gskolestyrelse eller valf

ö

rsamling om f

ö

rslag till befattning san rektor eller valf

ö

rsam­lingens f

ö

rslag an uppdrag san prorektor f

å

r talan ej f

ö

ras (5 

§

)

-

mot beslut av besv

ä

rsn

ä

mnden av h

ö

gskoleutbild­ning f

å

r talan ej f

ö

ras (10 

§

 senaste lydelse, se 1982:616)

-

mot beslut on betyg f

å

r talan ej f

ö

ras (11 

§

)

-

mot beslut on antagning till enstaka kurs f

å

r talan ej f

ö

ras (12 

§

)

-

mot beslut on antagning till utbildning f

ö

r vilken prov avg

ö

r antagningen f

å

r talan ej f

ö

ras (13 

§

)

-

mot beslut an besked som avses i 5 liap. 58 

§

 (=besked av antagningsmyndigheten an beh

ö

righet till utbildning i vissa fall) f

å

r talan ej f

ö

ras (14 

§

)

-

mot beslut som har meddelats av universitets- och h

ö

gskole

ä

mbetet i anledning av besv

ä

r 

ö

ver en lokal h

ö

gskolemyndighets beslut enligt best

ä

mmelser i 5 eller 6 kap. f

å

r talan ej f

ö

ras (15 

§

 senaste lydelse, se 1982:616).

Prop. 1983/84:120

51

Mot arbetarskyddsstyrelsens beslut cm undantag fr

å

n reglerna 

am  

minder

å

rigas arbetstider och medgivande att utse s.k. regionalt skyddsombud f

å

r talan inte f

ö

ras enligt 9 kap. 2 

§

 1 st. arbetsmi1j

ö

lagen (1977:1160). Detsamma ller styrelsens beslut i 

ä

renden scm avser till

ä

mpilng av f

ö

reskrifter ang

å

ende minder

å

rigas arbete och beslut an f

ö

reskrifter till allm

ä

n efterr

ä

ttelse. Senaste lydelse av paragrafen, se 1982:674-

I 52 

§

 ransoneringslagen (1978:268) s

ä

gs att talan mot s

å

dant beslut enligt lagen, som har meddelats av annan myndiet 

ä

n domstol och san ej avser vissa i lagen s

ä

rskilt angivna fall, skall f

ö

ras hos f

ö

rvaltnings­myndighet i den ordning som regeringen f

ö

reskriver. I direkt anslutning h

ä

rtill uttalas i paragrafen att "m

ö

jligheten att anf

ö

ra besv

ä

r f

å

r d

ä

rvid begr

ä

nsas s

å

, att talan f

å

r f

ö

ras hos endast en besv

ä

rsinstans" (jfr prop. 1977/78:75, s. 65 o. 66, 96 samt 137-140). En liknande best

ä

mmelse finns i lagpn (1973:861; omtr. 1978:270) om lokal kristldsforvaltning. I 11 

§

 s

ä

gs s

å

lunda f

ö

rst att ett beslut av kristidsn

ä

mnd f

å

r 

ö

verklagas till l

ä

nsstyrelsen och att l

ä

nsstyrelsens beslut i sin tur f

å

r 

ö

verklagas till regeringen eller myndighet son regeringen best

ä

mmer. Det heter d

ä

refter: . "Regeringen f

å

r dock f

ö

reskriva att talan ej f

å

r f

ö

ras mot l

ä

nsstyrelsens beslut i 

ö

verkl

ä

tt 

ä

rende."

Fr

å

gor on ers

ä

ttning enligt brottsskadelagen (1978:413) pr

ö

vas av brottsskaden

ä

mnden. N

ä

mndens beslut f

å

r enligt 12 

§

2 st. inte 

ö

verklagas.

Den som s

å

lt den fastighet han bott p

å

 och d

ä

refter k

ö

pt en ers

ä

ttningsfastighet kan, under vissa f

ö

ruts

ä

ttningar, f

å

 uppskov med realisationsvinstbeskattningen om han bosatt sig p

å

 ers

ä

ttningsfastieten incm ett 

å

r fr

å

n den dag d

å

 fastigheten f

ö

rv

ä

rvades. Qn s

ä

rskilda sk

ä

l f

ö

re­ligger f

å

r dock riksskatteverket medge f

ö

rl

ä

ngnir av denna tidsfrist. Jhligt 5 

§

 andra stycket lagen (1978: 970) om uppskov med beskattning av realisationsvinst f

å

r

Prop. 1983/84:120

52

riksskatteverkets beslut i s

å

dana fr

å

gor inte 

ö

verklagas.

Riksskatteverket kan, om synnerliga sk

ä

l f

ö

religger, medge befrielse fr

å

n det s

ä

rskilda till

ä

gg som enligt 13 

§

 lagen (1979:610) om allm

ä

n investeringsreserv skall tas upp som skattepliktig Int

ä

kt. Riksskatteverkets beslut 1 s

å

dana fr

å

gor f

å

r inte 

ö

verklagas, se 13 

§ 

fj

ä

rde stycket.

Enligt 17 kap. 14 

§

 fastighetstaxeringslagen (1979:1152) f

å

r l

ä

nsstyrelsens beslut 1 fr

å

ga cm bl.a. val av ledam

ö

ter 1 taxeringsn

ä

mnd inte 

ö

verklagas.

Enligt 11 

§

 f

ö

rordningen (1980:1024) om milit

ä

r grundutbildning f

ö

r kvinnor f

å

r f

ö

rsvarsgrenschefens beslut om antagande till eller skiljande fr

å

n utbildning besv

ä

rsv

ä

gen f

ö

ras upp till regeringen. Andra beslut enligt f

ö

rordningen f

å

r d

ä

remot inte 

ö

verklagas.

Enligt 9 

§

 f

ö

rordningen (1981:997) med instruktion f

ö

r teleanslutningsn

ä

mnden f

å

r n

ä

mndens beslut inte 

Ö

verklagas.

Enligt 7 

§

 f

ö

rordningen (1982:24) om anst

å

nd med att l

ä

mna deklaration f

ö

r merv

ä

rdeskatt f

å

r l

ä

nsstyrelsens beslut 1 fr

å

gor om anst

å

nd 

ö

verklagas hos riksskatteverket genom besv

ä

r. Riksskatteverkets beslut f

å

r enligt samma paragraf inte 

ö

verklagas.

Beslut enligt lagen (1982:129) om flyttning av fordon i vissa fall eller enligt f

ö

reskrifter som har meddelats med st

ö

d av den lagen f

å

r Inte 

ö

verklagas, se 10 

§

.

Enligt 6 

§

 f

ö

rordningen (1982:208, omtr. 1983:713) om avgiftsbel

ä

ggning av statliga biluppst

ä

llningsplatser m.m. f

å

r besv

ä

r Inte anf

ö

ras 

ö

ver en statlig myndighets beslut att fastst

ä

lla storleken av parkeringsavgifter.

Prop. 1983/84:120

53

bil v

ä

rmeavgifter och kontrollavgifter f

ö

r parkering i strid mot meddelade f

ö

rbud eller villkor. Detsamma g

ä

ller beslut att i 

ö

vrigt fastst

ä

lla regler f

ö

r uttag av s

å

dana avgifter. Myndighetens beslut att i ett enskilt fall debitera kontrollavgift f

å

r inte heller 

ö

verklagas.

Beslut av statens institut f

ö

r l

ä

romedelsinformation om fastst

ä

llande av basl

ä

romedel f

å

r enligt 13 

§

f

ö

rordningen (1982:393, omtr. 1983:273) om vissa statliga insatser betr

ä

ffande l

ä

romedel inte 

ö

verklagas.

Enligt 21 

§

 f

ö

rordningen (1982:579) med instruktion f

ö

r n

ä

mnden f

ö

r statens gruvegendom f

å

r n

ä

mndens beslut i 

ä

renden som r

ö

r f

ö

rvaltningen av s

å

dan egendom eller uppl

å

telse av densamma inte 

ö

verklagas.

Enligt 29 

§

 arbetstidslagen (1982:673) f

å

r arbetar­skyddsstyrelsens beslut om f

ö

reskrifter till allm

ä

n .efterr

ä

ttelse inte 

ö

verklagas. Detsamma g

ä

ller vissa beslut av styrelsen om dispens fr

å

n den lagen.

N

ä

ringsfrihetsombudsmannens beslut om f

ö

rel

ä

ggande f

ö

r godk

ä

nnande av 

å

tg

ä

rd mot konkurrensbegr

ä

nsning, framst

ä

llning till regeringen om 

å

tg

ä

rd betr

ä

ffande konkurrensbegr

ä

nsning utom landet, ans

ö

kan till marknadsdomstolen om 

å

tg

ä

rd mot konkurrensbegr

ä

nsning, unders

ö

kning av ett f

ö

retagsf

ö

rv

ä

rv, ans

ö

kan om marknadsdomstolens eller regeringens ompr

ö

vning av tidigare fattade beslut, beg

ä

ran om bitr

ä

de f

ö

r utredning samt anm

ä

lan till eller medgivande f

ö

r 

å

klagare att v

ä

cka talan om utd

ö

mande av vite eller ansvar f

ö

r brott f

å

r enligt 40 

§

 1 st. konkurrenslagen (1982:729) inte 

ö

verklagas.

Allm

ä

nt 

å

tal f

ö

r brott mot f

ö

rordningen (1982:910) om ursprungsm

ä

rkning av kl

ä

der f

å

r v

ä

ckas endast efter

Prop. 1983/84:120

54

anm

ä

lan eller medgivande av kommerskollegium. Ehligt 7 

§ 

f

å

r kollegiets beslut i s

å

dana fr

å

gor inte 

ö

verklagas.

Lotteritillst

å

nd beslutas i f

ö

rsta instans normalt av antingen polismyndigheten eller l

ä

nsstyrelsen, undantagsvis lotterin

ä

mnden (det sistn

ä

mnda filande spel med spelautomater i vissa fall). Talan mot en polismyndighets beslut f

ö

rs hos l

ä

nsstyrelsen, vars beslut i sin tur f

å

r 

ö

verklass hos lotteri n

ä

;nnden. 

Ä

renden som besv

ä

rsv

ä

gen f

ö

rts fr

å

n l

ä

nsstyrelsen till lotterin

ä

mnden f

å

r enligt 31 

§

andra stycket lotterilagen (1982:1011) inte f

ö

ras vidare till regeringen, dock att n

ä

mnden dit f

å

r 

ö

verl

ä

mna 

ä

rende "om det 

ä

r av st

ö

rre vikt".

Forskningsdelegationen vid arbetarskyddsstyrelsen 

ä

r ett r

å

dgivande och beredande organ son har till uppgift att fr

ä

mja samordning och utveckling incm arbetsmilj

ö

-forskningen. Deletionens beslut f

å

r inte 

ö

verklagas, se 10 

§

 f

ö

rordningen (1982:1288) med instruktion f

ö

r forskningsdelegationen vid arbetarskyddsstyrelsen.

Beslut av ett forskningsr

å

d eller n

å

gon annan myndighet enligt f

ö

rordningen (1983:170) om doktorandtj

ä

nster vid forskningsr

å

d m.m. f

å

r inte 

ö

verklagas, se 10 

§

f

ö

rsta stycket. Biligt paragrafens andra stycke f

å

r myndieten med eget yttrande 

ö

verl

ä

mna ett 

ä

rende till regeringens pr

ö

vning, om 

ä

rendet har principiell betydelse eller annars 

ä

r av s

ä

rskild vikt. Samma kombination av 

 klagof

ö

rbud med 

ö

verl

ä

mnander

ä

tt finns betr

ä

ffande h

ö

gskolestyrelsens beslut enligt f

ö

rordningen (1982:1263, omtr. 1983:171) om doktorandtj

ä

nster vid h

ö

gskoleenheter, se 5 

§

.

Prop. 1983/84:120

55

I 48 

§

 f

ö

rordningen (1983:277) om handl

ä

ggning av 

ä

renden, tj

ä

nstetills

ä

ttning m.m. inom f

ö

rsvarsmakten finns best

ä

mmelser san sk

ä

r av r

ä

tten att 

ö

verklaga vissa personal

ä

renden inom f

ö

rsvarsmakten. Best

ä

mmelserna inneb

ä

r att 

ö

verbef

ä

lhavaren eller resp. f

ö

rsvarsgrens-chef normalt 

ä

r slutinstans i s

å

dana 

ä

renden. I tj

ä

nste­tills

ä

ttnings

ä

renden ller dock den s

ä

rordningen att regeringen 

ä

r enda besv

ä

rs instans ocks

å

 n

ä

r det ller s

å

dana tj

ä

nstetills

ä

ttningar san beslutas p

å

 regional eller lokal niv

å

. S

ä

rordningen ller

ä

ven' 1 

ä

renden om besked an bisysslor enligt 37 

§

 andra stycket anst

ä

ll­ningsf

ö

rordningen (1965:601).

Rirordningen (1983:341) om 

ö

verklagande av beslut i 

ä

renden om tj

ä

nstledighet m.m. g

ä

ller anst

ä

llningar d

ä

r anst

ä

llningsf

ö

rm

å

nerna fastst

ä

lls under medverkan av regeringen eller den myndighet som regeringen best

ä

mmer. Besv

ä

r i 

ä

renden cm tj

ä

nstlediet skall enligt 2 

§ 

pr

ö

vas av statens arbetsgivarverk, an n

å

got annat inte f

ö

ljer av s

ä

rskilda f

ö

reskrifter. Biligt 3 

§

 f

å

r arbets- . givarverkets beslut i s

å

dana

ä

renden inte 

ö

verklagas. Se 

ä

ven Regeringens f

ö

rordningsmotiv 1983:2.

Prop. 1983/84:120

56

Bilaga 3

Regeringsärenden år 1982

Ärendegrupp

SB

Ju

UD

Fö

S

K

E

B

U

Jo

H

A

Bo

I

Kn

S:a

1 Propositioner

1

44

3

_

15

12

10

42

16

11

18

8

6

13

16

217

2 Lagrädsrcmis-

ser

-

25

-

-

4

1

2

11

2

:

4

1

4

3

1

611

3 Forfattningarl

-

237

8

39

107

106

66

210

277

76

71

65

52

73

41

1 4:k

4 Kommitté,  och

utredningsdi.

rcktiv

2

5

1

12

7

5

. 1

14

1

9

11

7

2

13

ö

96

5 Regleringsbrev

samt     anslags-

och       bidrags.

ärenden

-

141

123.

195

242

128

25

181

537

261

75

164

64

639

249

3(124

6 Tjänsteärenden

15

517

177'

399

239

134

89

774

696

185

1.36

134

61

227

328

4 111

7 Besvärsärenden

-

256

18

329

265

891

6

535

653

645

78

2 426

1 338

163

232

7 835

8 Dispens.      och

övriga      paris-

ärenden

-

2 97l2

9

251

351

275

76

1 112

365

182

240

649

170

371

209

7 231

9 B-protokoIl.

ärenden-'

-

16

45

88

-

-

2

21

2

-

265

1

-

17

1

458

]0 Övriga ärenden

-

42

19

76

53

50

21

.54

.  84

51

34

35

30

57

32

638

Totalt

18

4 254

403

1389

1283

1602

298

2 954

2 633

1 422-

932

3 49(1

1727

1 576

1 117

25 098

1             Inkl. 149 författningar kungjorda i annan författningssamling än SFS

2             Inkl. 2 193 nädeärenden.

3             Ärenden sotn inte omedelbari har offentliggjorts.

Prop. 1983/84:120

57

Innehållsförteckning

Propositionen.................................................... 

...... 

1

Propositionens huvudsakliga innehåll ..................... 

...... 

1

Utdrag av protokoll vid regeringssammanträde den 23 februari 1984

1

Inledning .................................................... 

2

2

Rätten att överklaga myndighetsbeslut till regeringen - en historiskt framvuxen princip med många undantag.................................................... 

4

3

Föredragandens överväganden och förslag ....... 

6

3.1

Reformbehovet, behovet av riktlinjer och behovet av riksdagens medverkan      

6

3.2

I vilken utsträckning bör besvärsprövning vara en uppgift

för regeringen?...................................... 

11

3.3  OUka sätt att befria regeringen från besvärsärenden ...

17

3.3.1

Tredje resp. fjärde ledet i instansordningen kan slopas     

17

3.3.2

Beslutanderätten kan flyttas ner ett steg   

19

3.3.3

Centrala förvaltningsmyndigheter kan överta vis­sa ärenden        

20

3.3.4

Besvärsnämnder ........................... 

23

3.3.5

Överlämnande av ärenden till regeringen som alternativ till besvärsprövning      25

3.3.6

Domstolsprövning   ....................... 

29

3.4  Sammanfattning   ................................. 

29

4    Hemställan   ............................................... 

.... 

32

5    Beslut........................................................ 

.... 

32

Bilaga 1 Sammanfattning av arbetsgruppens förslag . 

.... 

33

Bilaga 2 Exempel på bestämmelser som skär av rätten att överklaga

beslut till regeringen   .............................. 

35

Bilaga 3 Regeringsärenden år 1982   ..................... 

56