Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1976/77:104 Regeringens proposition

1976/77:104

om avskaffande av förvandlingsstraffet för böter m. m.;

beslutad den 10 mars 1977.

Regeringen föreslår riksdagen att antaga de förslag som har upptagits i bifogade utdrag av regeringsprotokoll denna dag.

På regeringens vägnar

THORBJÖRN[REDACTED_EFTERNAMN]

SVEN[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att förvandlingsstraffet för böter och viten avskaffas. För att motverka att detta leder till en lägre betalningsfrekvens föreslås att böter och viten vid konkurs och vissa andra exekutiva åtgärder skall få en bättre ställning än f. n. Som ledande princip skall gälla att böter och viten skall jämställas med skatter och därmed likställda offent­lighetsrättsliga fordringar.

Vidare föreslås att det uppbördssystem som har tillkommit inom ramen för ordningsbots- och strafföreläggandesystemen utvidgas till att omfatta även böter som utdöms av allmän domstol. Förslaget innebär att den bötfällde ges tillfälle att frivilligt betala böterna redan i samband med att tingsrättens dom meddelas.

För att förebygga uppkomsten av en s. k. bötesimmun grupp föreslås en ny bestämmelse i brottsbalken om straffskärpning i vissa särskilda fall. Förslaget innebär att den som under viss tid dömts till flera bötesstraff men visat försummelse vid deras betalning skall kunna dömas till fängelse om han begår nytt brott trots att brottet i och för sig är sådant att endast böter ingår i straffskalan. Sådan straffskärpning får dock ske bara när ett nytt bötesstraff framstår som uppenbart otillräckligt från individual-eller allmänpreventiv synpunkt.

Den nya lagstiftningen föreslås träda i kraft den 1 oktober 1977.

1    Riksdagen 1976/77.1 saml. nr 104

Prop. 1976/77:104

2

1    Förslag till Bötesverkställighetslag

Härigenom föreskrives följande. Allmänna bestämmelser

1 § Bötesstraff verkställes genom uppbörd eller indrivning. Regeringen

bestämmer, i vad mån uppbörd skall ske.

Lagens bestämmelser om böter gäller också vite och sådan särskild rättsverkan av brott som innefattar betalningsskyldighet. Vad som sägs i lagen om dom gäller även beslut.

2 § Uppbörd av böter sker så snart dom, strafföreläggande eller före­

läggande av ordningsbot har meddelats. Indrivning får däremot ej ske

förrän domen har vunnit laga kraft eller föreläggandet har godkänts.

Utan hinder av att dom eller föreläggande ej har meddelats får den misstänkte betala förskott på böter som kan komma att åläggas honom. Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer meddelar närmare föreskrifter om sådan förskottsbetalning.

3 § Om verkställighet utomlands av här i landet ålagt bötesstraff finns

särskilda bestämmelser.

Uppbörd

4 § Uppbörd sker genom att den bötfällde frivilligt erlägger betalning

till myndighet som regeringen bestämmer. Influtet belopp avräknas på

de böter som får antagas vara avsedda med betalningen.

Som uppbörd anses även att medel, som har betalats som förskott på böter, tages i anspråk för betalning av dessa.

5 § Uppkommer överskott vid uppbörd, får det avräknas på andra

böter som den bötfällde är skyldig att betala. I den mån avräkning ej,

sker, skall överskott återbetalas.

Indrivning

6

§ Skall uppbörd ej ske eller har uppbörd ej lett till full betalning, skall böterna drivas in genom kronofogdemyndighetens försorg. Indriv­ningen sker på grund av dom, godkänt föreläggande eller saköreslängd.

7

§ Indrivning inledes genom att den bötfällde avkräves betalning, om ej särskilda skäl finns att underlåta krav.

Kronofogdemyndigheten får bevilja anstånd med betalningen eller medgiva avbetalning. Mot beslut angående anstånd eller avbetalning får talan ej föras. Den bötfällde får dock begära prövning av beslutet i samband med klagan över utmätning eller införsel.

8 § Har den bötfällde fordran enligt 68 § 1 eller 2 mom. eller 69 §

1 mom. uppbördslagen (1953: 272) på överskjutande skatt eller ränta

på sådan skatt får böterna avräknas på fordringen i den ordning som

föreskrives i 68 § 4 mom. första stycket samma lag.

Prop. 1976/77:104

3

9 § I den mån betalning ej kan erhållas med tillämpning av 7 eller 8 §,

sker indrivning genom utmätning eller införsel enligt vad som är före­

skrivet därom.

10 § För att driva in bötesfordran får kronofogdemyndigheten ansöka

att den bötfällde skall försättas i konkurs. Understiger fordringen fem­

hundra kronor, får ansökan dock göras endast om synnerliga skäl före-

hgger.

Ackordsförslag som rör böter får antagas av länsstyrelsen under samma villkor som enligt 62 § uppbördslagen (1953: 272) gäller i fråga om ackordsförslag rörande skatt.

Mot kronofogdemyndighets beslut i fråga om konkursansökan eller länsstyrelses beslut angående ackordsförslag får talan ej föras.

Indrivningshinder

11 § Har böterna bortfallit eller föreligger eljest laga hinder mot verk­

ställighet, avkortas böterna.

Möter annat hinder mot indrivning av böterna, får de avskrivas. Avskrivning medför ej ändring i betalningsskyldigheten.

Fråga om avkortning och avskrivning prövas av länsstyrelsen enligt de närmare föreskrifter som regeringen meddelar.

12

§ Skulle indrivning av böter vara till synnerligt men för den bötfäll­de eller någon som är beroende av honom för sin försörjning, kan krono­fogdemyndigheten förordna att vidare verkställighet ej skall äga rum. Sådant förordnande får ej meddelas, om det är påkallat från allmän synpunkt att indrivningen fortgår.

13

§ Mot kronofogdemyndighets förordnande enligt 12 § får åklagaren i den ort där den bötfällde finns föra talan genom besvär hos tingsrätten i samma ort. Besvärshandling skall ha kommit in till rätten inom tre veckor från den dag då åklagaren fick del av beslutet. I ärendet äger lagen (1946: 807) om handläggning av domstolsärenden motsvarande tillämpning. Därvid skall i fråga om besvärshandlingen gälla vad som i den lagen sägs om ansökan och skall vid annan handläggning än som sägs i 3 eller 4 § samma lag rätten bestå av en lagfaren domare och nämnd.

Mot kronofogdemyndighets beslut att icke meddela förordnande enligt 12 § får talan ej föras. Den bötfällde får dock begära prövning av beslutet i samband med klagan över utmätning eller införsel.

Övergångsbestämmelser

1.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1977, då lagen (1964: 168) om verkställighet av bötesstraff skall upphöra att gälla.

2.

När lagen träder i kraft, skall beslut om förvandlingsstraff vara utan verkan.

3.

Förekommer i lag eller annan författning hänvisning till föreskrift som har ersatts genom bestämmelse i denna lag, tillämpas i stället den nya bestämmelsen.

Prop. 1976/77:104

4

2    Förslag till

Lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrives i fråga om brottsbalken

dels att nuvarande 25 kap. 8 § skall betecknas 25 kap. 9 §,

dels att 25 kap. 4 och 7 §§, 26 kap. 1, 2 och 8 §§, 34 kap. 1113

§§ samt 35 kap. 7 § skall ha nedan angivna lydelse, dels att i balken skall införas en ny paragraf, 25 kap. 8 §, av nedan

angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

25 kap.

4 § Böter må användas såsom gemensamt straff för flera brott, om böter kunna följa å vart och ett av brotten.

Gemensamt straff i böter må ej

Gemensamt straff i böter må ej

avse brott, för vilket stadgats nor-

avse brott, för vilket stadgats nor­

merade böter eller böter som icke

merade böter.

må förvandlas till fängelse.

7 

§

Om indrivning av böter är sär-

Om verkställighet av bötesstraff

skilt stadgat.

är särskilt stadgat.

Böter som ej gäldas skola, om ej annat är föreskrivet, förvandlas till fängelse i lägst tio och högst nittio dagar i enlighet med vad därom är särskilt stadgat.

8 

§

Begår någon brott för vilket icke är stadgat svårare straff än böter och ha inom tre år före brottet två eller flera bötesstraff ålagts honom men till betydande del ej verk­ställts, må han för brottet dömas till fängelse i högst tre månader om

1.

den uteblivna verkställigheten kan antagas ha berott på tredska eller grov vårdslöshet från hans sida samt

2.

ett nytt bötesstraff framstår som uppenbart otillräckligt för att avhålla honom från vidare brotts­lighet eller av hänsyn till allmän laglydnad.

Förhöjning som i första stycket sägs må tillämpas endast om åkla­garen i stämningsansökan till rätten

Prop. 1976/77:104

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

eller i stämning sorti utfärdas av honom angivit, att grund för för­höjning föreligger.

26 kap.

1 §

Fängelse ådömes enligt vad för brottet är stadgat på viss tid, ej över tio år, eller på livstid. Fängelse på viss tid må ej understiga en månad.

Om fängelse såsom förvandlings­straff för böter är särskilt stadgat.

2 

§

Fängelse må användas såsom gemensamt straff för flera brott, om fängelse kan följa å något av brotten.

Fängelse på viss tid må sättas över det svåraste av de högsta straff som kunna följa å brotten men må ej överskrida detta med mer än två år eller överstiga de högsta straffen sammanlagda med varandra, därvid bötesstraff anses svara mot det fängelse som skulle följa vid böternas förvandling.

Fängelse på viss tid må sättas över det svåraste av de högsta straff som kunna följa å brotten men må ej överskrida detta med mer än två år eller överstiga de högsta straffen sammanlagda med varandra, därvid bötesstraff anses svara mot fängelse en månad.

Ej må det svåraste av de lägsta straffen underskridas.

8 

§

2

Verkställas samtidigt flera fängelsestraff, skall vid tillämp­ning av 6 § hänsyn tagas till den sammanlagda fängelsetiden.

Verkställas samtidigt flera fängelsestraff, skall vid tillämp­ning av 6 § hänsyn tagas till den sammanlagda fängelsetiden. Som fängelse anses härvid även för­vandlingsstraff för böter.

Såsom avtjänad tid räknas även tid varunder straffet skall anses verk­ställt på grund av domstols förordnande som i 33 kap. 57 §§ sägs.

34 1 Förekomma till verkställighet på en gång dom å fängelse på livs­tid och dom å böter, förvand­lingsstraff för böter, fängelse på viss tid, villkorlig dom, skyddstill­syn, ungdomsfängelse, internering eller disciplinstraff skall livstids­straffet träda i stället för den andra påföljden.

kap. 1 §

Förekomma till verkställighet på en gång dom å fängelse på livs­tid och dom å böter, fängelse på viss tid, villkorlig dom, skyddstill­syn, ungdomsfängelse, intemering eller disciplinstraff skall livstids­straffet träda i stället för den and­ra påföljden.

1     Ändringen innebär att andra stycket upphävs.

2     Senaste lydelse 1974: 205.

Prop. 1976/77:104

Nuvarande lydelse

12 Förekomma till verkställighet på en gång dom å ungdomsfängel­se och dom å böter, förvandlings­straff för böter, fängelse i högst ett år, villkorlig dom, skyddstillsyn eller disciplinstraff, skall, om den dömde för undergående av ung­domsfängelse skall vårdas i an­stalt, ungdomsfängelse träda i stäl­let för den andra påföljden.

Föreslagen lydelse

§

Förekomma till verkställighet på en gång dom å ungdomsfängel­se och dom å böter, fängelse i högst ett år, villkorlig dom, skyddstillsyn eller disciplinstraff, skall, om den dömde för under­gående av ungdomsfängelse skall vårdas i anstalt, ungdomsfängelse träda i stället för den andra på­följden.

Om till verkställighet på en gång förekomma dom å ungdomsfängelse och dom å fängelse på viss tid över ett år, skall åklagare, sedan domar­na vunnit laga kraft, göra anmälan därom hos domstol. Rätten äger efter omständigheterna förklara, att den ena påföljden skall träda i stället för den andra, eller undanröja det ådömda ungdomsfängelset och döma till fängelse för det eller de brott som avsågos därmed. Dömer rätten till fängelse, skall 7 § tredje stycket äga tillämpning.

13 §

Förekomma till verkställighet på en gång dom å internering och dom å böter, fängelse på viss tid, villkorlig dom, skyddstillsyn, ung­domsfängelse eller disciplinstraff, skall, om den dömde för under­gående av internering skall värdas i anstalt, interneringen träda i stället för den andra påföljden.

FörekonMna till verkställighet på en gång dom å internering och dom å böter, förvandlingsstraff för böter, fängelse på viss tid, vill­korlig dom, skyddstillsyn, ung­domsfängelse eller disciplinstraff, skall, om den dömde för under­gående av internering skall vårdas i anstalt, interneringen träda i stäl­let för den andra påföljden.

Finnes, med hänsyn till beskaffenheten av det brott som interneringen sålunda ytterligare skall avse, ny minsta tid för anstaltsvården påkallad, må efter ansökan av åklagare domstol bestämma sådan tid.

35 kap. 7 §

Ådömda böter bortfalla när fem år förflutit från det domen vann laga kraft.

Ådömda böter bortfalla när tre år förflutit från det domen vann laga kraft, om ej dessförinnan ansökan om böternas förvandling delgivits den dömde. Om bortfal­lande av böter sedan sådan ansö­kan delgivits samt av ålagt för­vandlingsstraff är särskilt stadgat.

Dör den dömde, bortfalla ådömda böter. Har under den dömdes livs­tid domen vunnit laga kraft och till gäldande av böterna lös egendom

Prop. 1976/77:104

7

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

tagits i mät eller satts i allmänt förvar, skola dock böterna utgå av den egendomen.

Vad nu sagts om böter gäller även utdömt vite.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1977. Vid lagens ikraftträdande iakttages

1.

Vid tillämpning av 25 kap. 8 § brottsbalken skall hänsyn tagas till bötesstraff som ådömts före ikraftträdandet.

2.

Bötesstraff som har ålagts före lagens ikraftträdande preskriberas enligt äldre bestämmelser.

3    Förslag till

Lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrives att 1 kap. 3 § rättegångsbalken skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap. 3 §1 Tingsrätt är i tvistemål domför med tre lagfarna domare. Flera än fyra lagfarna domare må ej sitta i rätten.

I brottmål skall tingsrätt bestå av en lagfaren domare och nämnd. Kan huvudförhandling i målet beräknas kräva minst fyra veckor, må dock två lagfarna domare och nämnd sitta i rätten.

Tingsrätt är domför med en lag-

Tingsrätt är domför med en lag­

faren domare

faren domare

vid måls avgörande utan hu-

vid måls avgörande utan hu­

vudförhandling,

vudförhandling,

vid annan handläggning, som ej

vid annan handläggning, som ej

sker   vid   huvudförhandling   eller

sker   vid   huvudförhandling   eller

syn å stället,

syn å stället,

vid  sådan   huvudförhandling   i

vid   sådan   huvudförhandling   i

tvistemål, som hålles i förenklad

tvistemål, som hålles i förenklad

form,

form,

vid huvudförhandling och syn å

vid huvudförhandling och syn å

stället i mål om brott för vilket

stället i mål om brott för vilket

icke är stadgat svårare straff än

icke är stadgat svårare straff än

böter.

böter, när ej fråga är om tillämp­

ning av 25 kap. 8 § brottsbalken.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1977. 1 Senaste lydelse 1975: 1288.

Prop. 1976/77:104

g

4    Förslag till

Lag om ändring i utsökningslagen (1877: 31 s. 1)

Härigenom föreskrives att 52 § utsökningslagen (1877: 31 s. 1) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

52 §1

Har i tvistemål någon fällts till böter eller vite, må ej beslutet verkställas förrän det vunnit laga kraft. Vad nu sagts gäller även beträffande utslag i utsöknings­mål, varigenom någon fällts till böter eller vite.

Har i tvistemål någon fällts till böter eller vite, må ej beslutet verkställas förrän det vunnit laga kraft; / fråga om hovrätts icke lagakraft vunna beslut skall dock vad i 39 och 40 §§ är stadgat om hovrätts dom i tillämpliga delar lända till efterrättelse. Vad nu sagts gäller även beträffande ut­slag i utsökningsmål, varigenom någon fällts till böter eller vite.

Huru beslut angående fördelning av köpeskilling för utmätt egendom; går i verkställighet, därom skils i 6 kap.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1977.

Vad som föreskrives i denna lag inverkar ej på giltigheten av åtgärd som har vidtagits före lagens ikraftträdande.

5    Förslag till

Lag om ändring i konkurslagen (1921: 225)

Härigenom föreskrives att 138 § konkurslagen (1921:225) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

138 §2

För fordringar, som ej utgå med förmånsrätt, skall, om ränta är ut-fäst eller eljest lagligen äger rum, ränteberäkning mellan borgenä­rerna inbördes upphöra från den dag, då beslutet om konkurs med­delades; dock skall ränta beräknas till den dag, från vilken tiden för klander mot utdelningsförslag, vari sådan fordran upptagits, är att räkna, där boet förslår till gäl­dande av mer än kapitalbeloppet

1      Senaste lydelse 1971: 495.

2      Senaste lydelse 1975: 646.

För fordringar, som ej utgå med förmånsrätt, skall, om ränta är ut-fäst eller eljest lagligen äger rum, ränteberäkning mellan borgenä­rerna inbördes upphöra från den dag, då beslutet om konkurs med­delades; dock skall ränta beräknas till den dag, från vilken tiden för klander mot utdelningsförslag, vari sådan fordran upptagits, är att räkna, där boet förslår till gäl­dande av mer än kapitalbeloppet

Prop. 1976/77:104

y

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

av alla bevakade fordringar utom

aV alla bevakade fordringar, och

sådana som avses i 19 § förmåns-

skall i sådant fall å fordran, för

rättslagen (1970: 979), och skall i

vilken ränta ej är utfäst eller eljest

sådant fall å fordran, för vilken

laghgen äger rum, ränta beräknas

ränta ej är utfäst eller eljest lag-

enUgt 5  §  räntelagen  (1975: 635)

ligen äger rum, ränta beräknas en-

från den dag, då nämnda beslut

ligt   5   §   räntelagen   (1975: 635)

meddelades, till den dag, från vil-

från den dag,  då nämnda beslut

ken klandertid såsom nyss är sagt

meddelades, till den dag, från vil-

skall räknas,

ken klandertid såsom nyss är sagt

skall räknas.

Å fordran, som utgår med förmånsrätt, skall, om ränta är utfäst eller eljest lagligen äger rum, beräknas ränta till den dag, från vilken tiden för klander mot utdelningsförslag, vari fordringen upptagits, är att räk­na, där borgenären ej enligt 143 § därförinnan uppburit betalning. Lö­per fordran, varom nu är fråga, ej med ränta, varde ändock ränta enligt 5 § räntelagen därå beräknad från den dag, då beslutet om konkurs meddelades.

Utgår fordran, som icke löper med ränta före förfallodagen, icke fullt eller med förmånsrätt och var fordringen icke förfallen den dag, då be­slutet om konkurs meddelades, skall utdelning för fordringen beräknas å det belopp, som efter en räntefot av fem för hundra om året utgör så­dan fordrans värde å samma dag. För fordran, som nyss sagts och som utgår fullt eller med förmånsrätt, skall, där fordringen icke var förfal­len den dag, från vilken tiden för klander mot utdelningsförslag, vari fordringen upptagits, är att räkna, utdelning beräknas å det belopp, som efter nyss angivna grund utgör fordringens värde sistnämnda dag; har för sådan fordran betalning jämlikt 143 § tidigare uppburits och var fordringen icke då förfallen, skall utdelningen beräknas efter fordring­ens värde å betalningsdagen.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1977.

Om gäldenär försatts i konkurs på grund av ansökan som gjorts före lagens ikraftträdande, gäller äldre bestänmielser.

6   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1954: 579) om nykterhetsvård

Härigenom föreskrives att 22, 32 och 34 §§ lagen (1954: 579) om nyk-terhetsvårdi skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

22 §

Ansökan    om    tvångsintagning

Ansökan    om    tvångsintagning

skall innehålla fullständig redogö-     skall innehålla fullständig redogö­relse för den i ärendet företagna     relse för den i ärendet företagna

1 Lagen omtryckt 1971: 307.

Prop. 1976/77:104

10

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

undersökningen och för de övriga     undersökningen och för de övriga åtgärder  som  vidtagits.   Har  be-     åtgärder som vidtagits. träffande   den   som   ansökningen avser anmälan gjorts enligt 10 § sista stycket, skall avskrift därav fogas vid ansökningen.

1 övrigt böra vid ansökningen fogas prästbevis och läkarbetyg.

Formulär för sådant prästbevis och läkarbetyg, så ock för redogörel­se, som i första stycket sägs fastställas av socialstyrelsen.

Saknas prästbevis eller läkarbetyg eller finnes den förebragta utred­ningen annorledes ofullständig, har länsrätten att ombesörja erforderlig komplettering. Vill länsrätten föranstalta om läkarundersökning, äger länsrätten kaUa den som ansökningen avser att inställa sig inför anvisad läkare. I sådant fall skall vad i 13 § 2 mom. sägs äga motsvarande till-lämpning.

32 

§

2

Länsrätts slutliga beslut skall ofördröjligen delgivas sökande samt den som beslutet avser.

Har beslutet tillkommit efter anmälan, som avses i 10 § sista stycket, skall underrättelse om be­slutet tillställas åklagaren.

Där nykterhetsnämnd ej är sökande, skall underrättelse om beslutet översändas till nykterhetsnämnden i den kommun, där den som avses med beslutet är mantalsskriven, samt om annan nykterhetsnämnd tagit befattning med ärendet, till denna nämnd.

34 § Länsrätten har att föranstalta om verkställighet av slutligt beslut om tvångsintagning.

a)

därest beslutet grundats där-

a) därest beslutet grundats där­på att den som beslutet avser är

på att den som beslutet avser är farlig för annans personliga säker-

farlig för annans personliga säker­het eller kroppsliga eller själsliga

het eller kroppsliga eller själsliga hälsa eller för eget liv eller att han

hälsa eller för eget liv eller att han utan att söka ärligen försörja sig

utan att söka ärligen försörja sig fört ett kringflackande liv;

fört ett kringflackande liv; samt

b)

då eljest polismyndighet gjort

b) då eljest polismyndighet gjort ansökan om tvångsintagning enligt

ansökan om tvångsintagning enligt 19 §; samt

19 §.

c)

då beslutet tillkommit efter anmälan, som avses i 10 § sista stycket.

I övriga fall ankommer det på nykterhetsnämnden att föranstalta om verkställigheten.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1977. 2 Ändringen innebär att andra stycket upphävs.

Prop. 1976/77:104

H

7    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1963:193) om samarbete med Danmark, Finland, Island och Norge angående verkställighet av straff m. m.

Härigenom föreskrives att 2, 5, 7 och 29 §§ lagen (1963: 193) om samarbete med Danmark, Finland, Island och Norge angående verkstäl­lighet av straff m. m. skall ha nedan angivna lydelse:

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

Verkstälhghet sker enligt svensk

Verkställighet sker enligt svensk

lag; dock må beslut om förvand-     lag. Ung av böter ej meddelas.

5

§

I Danmark, Finland, Island eller

I Danmark, Finland, Island eller

Norge meddelad dom, varigenom

Norge meddelad dom, varigenom

dömts i Danmark till faengsel eller

dömts i Danmark till faengsel eller

haefte, i Finland till tukthus eller

haefte, i Finland till tukthus eller

fängelse, i Island till fangelsi eller

fängelse, I Island till fangelsi eller

varöhald och i Norge till fengsel

varShald och i Norge till fengsel

eller hefte, må på begäran verk-

eller hefte, må på begäran verk­

ställas här i riket, om den dömde

ställas här i riket, om den avser

när verkställighet skall ske är

annat än förvandlingsstraff för bö-

svensk medborgare eller har hem-

ter och den dömde när verkstäl-

vist i Sverige. Uppehåller han sig

lighet skall ske är svensk medbor-

här i riket, må även eljest domen

gare eller har hemvist i Sverige,

verkställas här, om det med hän-

Uppehåller han sig här i riket, må

syn till omständigheterna finnes

även eljest domen verkställas här,

lämpligast.

om det med hänsyn till omstän­

digheterna finnes lämpligast.

7 §1

Det till fängelse omvandlade straffet är verkställbart såsom hade straffet ådömts här i riket genom dom, som vunnit laga kraft.

Har straffet börjat verkställas i den stat, där domen meddelats, skall strafftiden räknas från verkställighetens början i den staten.

Förvandlingsstraff för böter må ej verkställas, om betalning för böterna erlägges. Om böterna del­vis gäldas, skall förvandlings­straffet i motsvarande mån nedsät­tas; nedsättningen må dock ej avse del av dag.

29 §2

Har framställning om verkstäl-

Har framställning om verkstäl-

lighet av straff enligt 1 eller 5 §     lighet av straff enligt 1 eller 5 §

1     Senaste lydelse 1964: 548. Ändringen innebär att tredje stycket upphävs.

2     Senaste lydelse 1964: 548.

Prop. 1976/77:104

12

Nuvarande lydelse

eller om anordnande av övervak­ning enligt 10 eller 17 § bifallits eller har undanröjande beslutats enligt 14 § eller förverkande enligt 21 §, må ej här i riket väckas åtal för gärning som avses i den i den andra staten meddelade domen. Med avseende å bestämmelser i svensk lag om sammanträffande av brott och om förändring av på­följd skall så anses som hade domen meddelats här i riket. Vad i 23 § lagen om verkställighet av bötesstraff är föreskrivet skall dock ej äga tillämpning.

Utan hinder av vad i första stycket sägs må väckas talan, som avses i 20 kap. 15 § brottsbalken.

Föreslagen lydelse

eller om anordnande av övervak­ning enligt 10 eller 17 § bifallits eller har undanröjande beslutats enligt 14 § eller förverkande enligt 21 §, må ej här i riket väckas åtal för gärning som avses i den i den andra staten meddelade domen. Med avseende å bestänmielser i svensk lag om sammanträffande av brott och om förändring av på­följd skall så anses som hade domen meddelats här i riket.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1977.

8   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1963:197) om allmänt kriminalregister

Härigenom föreskrives att 2, 3, 10 och 11 §§ lagen (1963: 197) om all­mänt kriminalregister skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 

§

1

Registret skall innehålla uppgifter angående dem som av domstol i riket

1. dömts till fängelse, villkorlig dom, skyddstillsyn, ungdomsfängelse eller internering;

2. överlämnats till sluten eller öppen psykiatrisk vård eller till vård i specialsjukhus för psykiskt utvecklingsstörda eller, om för brottet är stadgat fängelse, till vård enligt lagen om nykterhets­vård.

2.

överlämnats till sluten eller öppen psykiatrisk värd eller till vård i specialsjukhus för psykiskt utvecklingsstörda eller, om för brottet är stadgat fängelse, till vård enligt lagen om nykterhets­vård; eller

3.

erhållit anstånd med verk­ställighet av förvandlingsstraff.

Har brott, för vilket dömts till skyddstillsyn, enligt domen begåtts under inflytande av sådan själslig abnormitet som avses i 33 kap. 2 § brottsbalken, eller har i dom å skyddstillsyn meddelats förordnande om

1 Senaste lydelse 1967:946.

Prop. 1976/77:104

13

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

behandling enligt 28 kap. 3 § samma balk, skall detta särskilt anmärkas i registret.

I registret skall antecknas brottet samt uppgift om verkställd person­utredning och om domen eller beslutet.

3 §2 I registret skall anteckning ske

1.

om för den som dömts till påföljd av beskaffenhet att skola an­tecknas i registret prövotid förlänges eller påföljden förklaras skola avse jämväl annat brott eller undanröjes eller ock påföljd förklaras skola träda i stället för annan påföljd;

2.

om villkorligt medgiven frihet förklaras förverkad;

3.

om för den som dömts till skyddstillsyn förordnande meddelas om behandling enligt 28 kap. 3 § brottsbalken;

4.

om för den som dömts till ungdomsfängelse domstol förlänger den längsta tid som ungdomsfängelse må pågå eller föreskriver, att överfö­rande till vård utom anstalt ej må ske före viss tidpunkt;

5.

om för den som dömts till 5. om för den som dömts till in-internering domstol medgiver för- ternering domstol medgiver för­längning av tiden för vård i an- langning av tiden för vård i an­stalt eller bestämmer ny minsta stalt eller bestämmer ny minsta tid för anstaltsvården;

tid för anstaltsvården; samt

6.

om beslut meddelas jämlikt

6. om beslut meddelas jämlikt 34 kap. 10 eller 18 § brottsbalken; 34 kap. 10 eller 18 § brottsbalken. samt

7.

om för den som erhållit an­stånd med verkställigheten av för­vandlingsstraff prövotiden förläng­es eller anståndet förklaras förver­kat.

10  

§

3

1    registerutdrag enligt 8 § skall, om ej annat följer av vad nedan

stadgas, icke medtagas anteckning om

1.    villkorlig dom, skyddstill-

1. villkorlig dom, skyddstillsyn

syn, överlämnande till särskild

eller överlämnande till särskild

vård eller anstånd med verkställig-

vård, sedan tio år förflutit från

het av förvandlingsstraff, sedan tio

domen; samt

år förflutit från domen eller beslu­tet; samt

2.    fängelse, ungdomsfängelse eller internering, sedan tio år förflutit

från frigivningen eller övergången till vård utom anstalt.

Har före utgången av tid som nu sagts beträffande samma person ånyo meddelats dom eller beslut, som enligt 2 § skall antecknas i regist­ret, skola båda anteckningarna upptagas i registerutdrag, så länge nå­gondera jämlikt första tycket skall medtagas. Förekomma flera anteck­ningar, skall vad nu sagts äga motsvarande tillämpning. Anteckning om dom eller beslut, som meddelats före den 1 januari 1945, eller om verk-

2      Senaste lydelse 1975:296.

3      Senaste lydelse 1975:411.

Prop. 1976/77:104

14

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

stäUighet av påföljd som bestämts i sådant avgörande medtages dock en­dast i den utsträckning regeringen bestämmer, om ej begäran om full­ständigt utdrag har gjorts.

Skall med tillämpning av vad i denna paragraf stadgas i utdraget ej medtagas någon anteckning om påföljd, skola ej heller medtagas övriga anteckningar, som må förekomma i registret. I utdrag till domstol eller åklagare skall dock alltid medtagas anteckning om verkställd sinnesun­dersökning eller rättspsykiatrisk undersökning.

Bestämmelserna i denna paragraf skola jämväl äga tillämpning beträf­fande uppgift som antecknats med stöd av 6 §.

Begränsning som förut angetts i denna paragraf skall ej iakttagas, om för särskilt fall fullständiga uppgifter begäras av justitiekanslern, justi­tieombudsman eller datainspektionen.

11 §* I fråga om utdrag jämlikt 9 § skall vad i 10 § stadgas äga motsvaran­de tillämpning med följande avvikelser:

1.   Såvitt avser anteckning om

1. Såvitt avser anteckning om

fängelse i högst ett år, villkorlig

fängelse i högst ett år, villkorlig

dom, skyddstillsyn, ungdomsfäng-

dom, skyddstillsyn eller ungdoms-

else eller anstånd med verkställig-

fängelse skall i stället för den i

het av förvandlingsstraff skall i

10 § första stycket angivna tiden

stället för den i 10 § första styc-

gälla en tid av fem år.

ket angivna tiden gälla en tid av fem år.

2.

Anteckning om påföljd, vilken ådömts endast för gärning som någon begått innan han fyllt aderton år, skall ej i något fall medtagas.

3.

Föreskrifterna i 10 § andra stycket tredje punkten och tredje stycket andra punkten skola ej gälla.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1977. Utan hinder av bestämmel­serna i denna lag får anteckning som rör anstånd med förvandlingsstraff finnas kvar i det av rikspolisstyrelsen förda manuella registret. Sådan anteckning får dock ej medtagas i registerutdrag som lämnas efter ikraft­trädandet.

9    Förslag till

Lag om ändring i införsellagen (1968: 621)

Härigenom föreskrives  att   1,  7,  15,  17  och  22  §§  införsellagen (1968: 621) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 § Införsel får äga rum för följande grupper av fordringar, nämUgen

1.

underhållsbidrag enligt giftermålsbalken eller föräldrabalken,

2.

bidrag, som tillkommer kommun för omhändertaget barn enligt

4 Senaste lydelse 1970: 421 (jfr 1973: 57).

Prop, 1976/77:104

15

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

11 § andra stycket barnavårdslagen den 29 april 1960 (nr 97) eller till hjälptagares försörjning enUgt 40 § lagen den 4 januari 1956 (nr 2) om socialhjälp,

3. skatter och allmänna avgifter        3. skatter och allmänna avgifter

i fall som särskilt föreskrives,

i fall som särskilt föreskrives samt

böter och viten.

4. böter och viten.

7 §

Införsel för skatter och allmän-

Införsel för skatter och allmän-

na avgifter  samt för  böter  och     na avgifter  samt  för  böter och viten får äga rum så snart förut-     viten får äga rum så snart förut­sättningar  för  indrivning  föreUg-     sättningar  för  indrivning  förelig­ger. Beträffande böter eller viten     ger. som  ålagts genom  hovrätts  dom får dock, innan domen vunnit laga kraft, införsel ej ske i annat fall än då domen avser disciplinbot.

15 §1

Är fråga om införsel för olika slags fordringar, har de gruppvis före­träde i den ordning vari de upptagits i 1 §.

Vid samtidig införsel för två eller flera underhållsberättigade fördelas innehållet belopp efter de löpande bidragens storlek. Om mera innehål­lits än som svarar mot de löpande bidragen, har bidrag som stått ute längre företräde vid fördelningen av det överskjutande beloppet.

Delbetalning, som inflyter på viss underhållsberättigads fordran, av­räknas i första hand på det belopp som stått ute längst och alltjämt kan uttagas genom införsel.

Av fordringar som avses i 1  §

Av fordringar som avses i 1 §

24 har inom varje grupp vad som 2 har vad som stått ute längst

stått ute längst företräde.

företräde.

17 §

Införsel går före utmätning. In-

Införsel går före utmätning. In-

försel för fordran som avses i försel för fordran som avses i

1 § 4 skall dock ändras eller 1 § 3 skall dock ändras eller hä-

hävas, om utmätning därigenom vas, om utmätning därigenom kan

kan äga rum för annan fordran.

äga rum för sådan fordran för vil-

ken utmätning av innestående av­löning enligt 67 b § 4 utsöknings­lagen (1877: 31 s. 1) må utan gäl-denärens medgivande tillämpas sammanlagt sex månader under ett kalenderår.

Har införsel för viss fordran beviljats i pension, livränta eller veder­lagsfordran som avses i 2 § 3 och blir därefter rättigheten som sådan utmätt för annan fordran, har införselfordringen företräde till betalning

1 Senaste lydelse 1976: 624.

Prop. 1976/77:104

16

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

ur vad som inflyter till följd av utmätningen. I fråga om fordran som avses i 1 § 1 eller 2 gäller vad som nu sagts bidragsbelopp som förfallit när utmätningen är fullbordad eller förfaller näst därefter.

Belopp som innehållits enhgt denna lag får ej utmätas för annan gäl-denärens skuld.

22 

§

Arbetar gäldenären i annans förvärvsverksamhet utan lön eller mot uppenbart för låg ersättning och kan till följd därav införsel ej ske, får utmätningsmannen ålägga arbetsgivaren att, för tid efter det beslut därom meddelats och till dess annat förordnas, till utmät­ningsmannen utge så mycket som kunnat uttagas genom införsel om skälig lön utgått för arbetet. Innan beslut meddelas skall såväl gälde­nären som arbetsgivaren få tillfälle att yttra sig.

Arbetar gäldenären i annans förvärvsverksamhet utan lön eller mot uppenbart för låg ersättning och kan till följd därav fordran som avses i 1 § I eller 2 ej uttagas genom införsel, får utmätnings­mannen ålägga arbetsgivaren att, för tid efter det beslut därom meddelats och till dess annat för­ordnas, till utmätningsmannen utge så mycket som kunnat utta­gas genom införsel om skälig lön utgått för arbetet. Innan beslut meddelas skall såväl gäldenären som arbetsgivaren få tillfälle att yttra sig.

Det som sålunda utges skall räknas som genom införsel innehållen lön. Underlåter arbetsgivaren att utge belopp som bestämts genom beslutet äger 20 § motsvarande tillämpning.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1977.

10   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1975:1265) om ändring i införsellagen (1968: 621)

Härigenom föreskrives att övergångsbestämmelserna till lagen (1975: 1265) om ändring i införsellagen (1968: 621) skall ha nedan an­givna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1976. Äldre lag skall dock tillämpas när fordran på medel som innehållits ej omfattas av la­gen (1970:741) om statlig löne­garanti vid konkurs.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1976. Har arbetsgivaren försatts i konkurs genom beslut före nämnda dag och har det för fordringen innehållna beloppet gjorts eller kunnat göras gällande i konkursen, skall dock äldre lag tillämpas i fråga om fordringen.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1977.

Prop. 1976/77:104

17

11    Förslag tiU

Lag om ändring i fönnånsrättslagen (1970: 979)

Härigenom föreskrives i fråga om förmånsrättslagen (1970: 979)

dels att 19 § skall upphöra att gälla,

dels att 18 § skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

18 § Fordringar som ej är förenade        Fordringar som ej är förenade med förmånsrätt har inbördes lika     med förmånsrätt har inbördes lika rätt med de undantag som anges i     rätt. 19 §.

Har fordran särskild förmånsrätt i viss egendom men förslår ej egen­domen för att infria fordringen, behandlas återstoden av denna som fordran utan förmånsrätt.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1977.

Om gäldenär försatts i konkurs på grund av ansökan som gjorts före lagens ikraftträdande, gäller äldre bestämmelser.

12    Förslag tiO

Lag om ändring i lagen (1972: 260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom

Härigenom föreskrives i fråga om lagen (1972: 260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom

dels att i 1, 2, 3, 8, 26, 34, 37 och 41 §§ ordet "Konungen" i olika böjningsformer skall bytas ut mot "regeringen" i motsvarande form,

dels att 36 § skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

36

§2

Böter som bestämts enhgt den-

Böter som bestämts enligt den­

na lag samt penningbelopp eller

na lag samt penningbelopp eller

annan egendom som förklarats

annan egendom som förklarats

förverkad med stöd av derma lag

förverkad med stöd av denna lag

tillfaller kronan. Har föremål för-

tillfaller kronan. Har föremål för­

klarats förverkat, kan Konungen

klarats förverkat, kan regeringen

på begäran av den stat som gjort

pä begäran av den stat som gjort

framställningen om verkstälhghet

framställningen om verkställighet

av förverkandebeslut förordna, att

av förverkandebeslut förordna, att

föremålet skall återlämnas till den

föremålet skall återlämnas till den

staten.

staten.

Böter som avses i första stycket får icke förvandlas.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1977.

1

Lagen omtryckt 1975:1248.

2

Ändringen innebär bl. a. att andra stycket upphävs.

2    Riksdagen 1976/77.1 saml. Nr 104

Prop. 1976/77:104

18

13    Förslag tiU

Lag om ändring i lagen (1973:18) om disciplinstraff för krigsmän

Härigenom föreskrives att 5 § lagen (1973: 18) om disciplinstraff för krigsmän skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse,

5 §1

Löneavdrag vid disciplinbot göres med visst belopp för dag som rege­ringen bestänmier. Kan löneavdrag ej ske, skall den brottslige åläggas att för varje dag betala etit belopp i pengar, som är skäligt med hänsyn till löneavdraget för löntagare i motsvarande ställning.

Verkställighet av löneavdrag får fördelas på flera avlöningstillfällen.

Kan disciplinbot som ålagts i Kan disciplinbot som ålagts i

form av löneavdrag ej verkställas,

form av löneavdrag ej verkställas,

skall i stället motsvarande belopp

skall i stället motsvarande belopp

betalas. Sådant belopp och disci-

betalas. Sådant belopp och disci­

plinbot som ålagts i pengar tillfal-

plinbot som ålagts i pengar tillfal­

ler kronan. Oguldet belopp får ej

ler kronan. Om verkställigheten

förvandlas till fängelse. I övrigt

galler, om ej anriat är särskilt

gäller om verkställigheten vad som

föreskrivet, vad som är föreskrivet

är föreskrivet om bötesstraff.

om bötesstraff.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1977.

14    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m. m.

Härigenom föreskrives att 1 § lagen (1974: 202) om beräkning av strafftid skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1   §2

Dom på fängelse, ungdomsfängelse eller intemering eller förordnande enligt 28 kap. 3 § brottsbalken om behandling i anstalt skall befordras till verkstälhghet enligt denna lag. Lagen gäller även i fråga om hur tid för sådan verkställighet skall beräknas.

Vad i denna lag

är föreskrivet

om fängelse gäller

även fängelse

vilket   ålagts   som

förvandlings­

straff för böter.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1977.

1

Senaste lydelse 1976: 517.

2

Ändringen innebär att andra stycket upphävs.

Prop. 1976/77'. 104

19

15    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1974: 203) om kriminalvård I anstalt

Härigenom föreskrives att 1 § lagen (1974: 203) om kriminalvård i anstalt skall ha nedan angivna lydelse.

1  §1

Nuvarande lydelse

Denna lag avser kriminalvård i anstalt efter dom på fängelse, img-domsfängelse eller internering el­ler förordnande enligt 28 kap. 3 § brottsbalken om behandUng i an­stalt.

Vad som föreskrives i lagen om den som dömts till fängelse gäller även den som ålagts fängelse som förvandlingsstraff för böter.

Föreslagen lydelse

Denna lag avser kriminalvård i anstalt efter dom på fängelse, ung­domsfängelse eller intemering el­ler förordnande enligt 28 kap. 3 § brottsbalken om behandhng i an­stalt.

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1977.

16   Förslag till

Lag om ändring i uppbördslagen (1953: 272)

Härigenom föreskrives att 68 § 5 mom. uppbördslagen (1953: 272)2 skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

68 §

5 mom. Vad i 3 och 4 mom. sägs äger motsvarande tillämpning, då den som är berättigad att åter-bekomma skatt har att erlägga sjö­mansskatt eUer bevillningsavgift för särskilda förmåner och rättig­heter eller kupongskatt.

5 mom. Vad i 3 och 4 mom. sägs äger motsvarande tillämpning, då den som är berättigad att åter-bekomma skatt har att erlägga sjö­mansskatt eller bevillningsavgift för särskilda förmåner och rättig­heter eller kupongskatt. Om till-lämpning av 4 mom. vid indrivning av böter är föreskrivet i bötesverk-ställighetslagen (1977: 000).

Denna lag träder i kraft den 1 oktober 1977.

1     Ändringen innebär att andra stycket upphävs.

2     Lagen omtryckt 1972: 75.

Prop. 1976/77:104

20

Utdrag

JUSTITIEDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1976-12-02

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Krönmart,[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Frig-gebo

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Lagrådsremiss om ändring i brottsbalken m. m.

1    Inledning

Gällande regler om verkställighet av bötesstraff innebär att böterna avkrävs den dömde, i första hand genom anmaning till honom att be­tala frivilligt och i andra hand genom exekutiva tvångsåtgärder. In­flyter inte bötesbeloppet, skall bötesstraffet i princip förvandlas till fängelse. Reglerna om verkställighet av bötesstraff har utan några mera genomgripande ändringar gällt sedan år 1937. Redan i samband med 1937 års lagstiftningsärende betonades det principiellt oriktiga i att låta en person undergå frihetsstraff för ett brott som domstolen ansett kunna sonas med böter. Det avgörande argumentet för att förvandlingsstraff ändå bibehölls var att man ansåg sig inte kunna undvara ett kraftigt påtryckningsmedel för att upprätthålla en god betalningsfrekvens.

Ar 1969 tillkallades en sakkunniga för att utreda frågan om avskaf­fande av förvandlingsstraff för böter och i övrigt se över reglerna om bötesverkställighet. Den sakkunnige, som har antagit namnet förvand­lingsstraff utredningen, avlämnade i augusti 1975 betänkandet (SOU 1975: 55) Bötesverkställighet. I betänkandet föreslås att förvandlings­systemet slopas. Vidare lägger utredningen i betänkandet fram förslag till ny lagstiftning om bötesverkställighet. Denna kännetecknas av att böternas ställning i exekutiva och liknande sammanhang förbättras i för­hållande till andra slag av fordringar. Som ledande princip uppställs att böterna skall jämställas med skatter och därmed hkställda offentlig­rättsliga fordringar. Även handVåggningsmässigt eftersträvas en samord­ning med skatteindrivningsmtinerna. Utredningens lagförslag bör fogas till regeringsprotokollet i detta ärende som bilaga 1.

Efter remiss har yranden över betänkandet avgetts av riksåklagaren

> Justitierådet Nils Mannerfelt.

Prop. 1976/77:104

21

(RA), domstolsverket, hovrätten över Skåne och Blekinge, rikspolissty­relsen (RPS), kriminalvårdsstyrelsen, brottsförebyggande rådet (BRÅ), socialstyrelsen, statskontoret, generaltullstyrelsen, riksrevisionsverket (RRV), riksskatteverket (RSV), Stockholms tingsrätt, länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län, samarbetsorganet för rättsväsendets informa­tionssystem (SARI), socialutredningen (S 1969: 39), konkurslagskom-mittén (In 1971: 06), Tjänstemännens centralorganisation (TCO), Cen­tralorganisationen SACO/SR, Sveriges advokatsamfund, Sveriges do­mareförbund, Föreningen Sveriges kronofogdar, Föreningen Sveriges polismästare. Föreningen Sveriges statsåklagare och Föreningen Sve­riges åklagare.

RÅ har bifogat yttranden från överåklagarna i Stockholms, Göteborgs och Malmö åklagardistrikt samt länsåklagarna i Uppsala, Kristianstads och Kopparbergs län. RSV har bifogat yttranden från kronofogdarna i Stockholms, Göteborgs, Malmö, Haparanda, Luleå, Piteå och Uppsala distrikt. TCO har överlämnat yttrande från Tjänstemannaföreningen vid kronofogdemyndigheten och Föreningen Sveriges statsåklagare har bi­fogat yttranden från länsåklagarna i Blekinge och Kopparbergs län.

2    Gällande ordning m. m.

2.1 Bötesstraffet och bötesverkställigheten

2.1.1 Bestämmelser om bötesstraff

Den allmänna regleringen om bötesstraffet finns i 25 kap. brottsbalken (BrB). Som huvudregel gäller att böter skall ådömas i dagsböter. Pen­ningböter, som i motsats till dagsbotsstraffet bestäms i ett enda bötes­belopp, skall dock ådömas, om bötespåföljden för.brottet är utsatt till visst högsta belopp, inte över 500 kr. Penningböter skall vidare ådömas, om böterna skall bestämmas efter särskild beräkningsgrund, s. k. nor­merade böter.

Dagsbotsantalet kan variera från 1 t. o. m. 120. Såsom gemensamt straff för flera brott får dock ådömas upp till 180 dagsböter. Antalet dagsböter bestämmes huvudsakligen efter brottets beskaffenhet, men även omständigheter som hänför sig till den brottslige själv kan beaktas, t. ex. tidigare brottslighet. Dagsböter kan vidare i vissa fall ådömas som komplement till villkorlig dom, skyddstillsyn eller överlämnande till vård enligt barnavårdslagen. I dessa fall skall enligt motiven dagsbots­antalet sättas så att den samlade reaktionen blir lämpUgt avvägd.

Dagsbotens belopp fastställs med hänsyn till den tilltalades inkomst, förmögenhet, försörjningsskyldighet och ekonomiska förhållanden i öv­rigt. Beloppet kan jämkas, om brottet är ringa.

Lägsta dagsbot är 2 och högsta 500 kr. Minsta bötespåföljden är 10 kr., om inte annat är föreskrivet. Maximibeloppet för peimingböter

Prop. 1976/77:104

22

är som har nämnts i princip 500 kr. För penningböter som gemensamt straff för flera brott är gränsen dock satt till 1 000 kr. För normerade böter gäller inte någon maximigräns.

Gemensamt bötesstraff får användas för flera brott, om böter ingår i deras straffskalor. Undantag gäller för brott för vilket normerade böter har föreskrivits och beträffande böter som inte får förvandlas. Förekom­mer såväl dagsböter som penningböter i de tillämpliga straffskaloma, ådöms gemensamt straff i dagsböter. Om visst lägsta bötesstraff är före­skrivet för något av brotten, får det straffet inte underskridas.

Böter tillfaller staten, om inte annat är föreskrivet. Som exempel på föreskrifter enligt vilka böter helt eller delvis skall tillfalla annan kan nämnas 36 § jaktlagen (1938: 274, 36 § ändrad senast 1974: 1069), 35 § jakstadgan (1938: 279, 35 § ändrad senast 1974: 1072) och 42 § skogs­vårdslagen (1948: 237).

Beträffande förvandlingsstraff har i 25 kap. BrB endast tagits in en allmän bestämmelse om att böter som inte betalas skall förvandlas till fängelse i lägst 10 och högst 90 dagar, om inte annat är föreskrivet. I övrigt hänvisar BrB till de närmare bestämmelserna i lagen (1964: 168) om verkställighet av bötesstraff, BöVL, (ändrad senast 1976: 516).

Allmänna bestämmelser om bötesstraffet finns även i andra kapitel i BrB än 25 kap. (jfr prop. 1975/76: 42). Enligt 33 kap. 4 § kan lind­rigare straff än vad som föreskrivits för brottet ådömas den som har begått brottet före 18 års ålder. Det innebär att böter i sådant fall kan utdömas även om bara fängelse ingår i straffskalan. En sådan nedsätt­ning av påföljden kan enligt samma lagrum ske även i vissa andra fall. Av stor betydelse är den förut nämnda möjligheten att utdöma böter som komplement till villkorlig dom, skyddstillsyn och överlämnande till vård enligt barnavårdslagen (27 kap. 2 §, 28 kap. 2 §, 31 kap. 1 § samt 34 kap. 5 och 6 §§). Böterna behandlas i dessa fall i verkställighetshän­seende såsom skilda från den andra påföljden, dvs. bötesstraffet består även om den andra påföljden senare undanröjs, exempelvis på grund av nytt brott.

Enhgt 35 kap. 7 § första stycket BrB är preskriptionstiden för bötes­straff tre år från det bötesdomen vann laga kraft.

Preskriptionen avbryts dock genom delgivning av ansökan om för­vandling. Leder förvandlingsmålet till att saken av rätten hänskjuts till ny behandling av indrivningsmyndigheten, löper enligt 25 § BöVL en ny preskriptionstid om tre år från dagen för beslutet. Enligt 26 § sam­ma lag är preskriptionstiden beträffande förvandlingsstraff tre år från det beslutet härom vann laga kraft.

Enligt 35 kap. 7 § andra stycket BrB bortfaller ådömda böter, om den bötfällde dör. Har under den dömdes livstid domen vunnit laga kraft och lös egendom tagits i mät eller satts i allmänt förvar till betal­ning av böterna, skall dock böterna utgå av den egendomen.

Prop. 1976/77:104

23

En brottspåföljd som liknar böter är disciplinbot, som är ett disciplin­straff för krigsmän. Det utgörs enligt 32 kap. 6 § BrB av löneavdrag eller motsvarande betalning i pengar och ådöms för miinst 1 och högst 40 dagar. Närmare bestämmelser om straffet finns i lägen (1973: 18) om disciplinstraff för krigsmän (ändrad senast 1976:517). Löneavdrag vid disciplinbot görs med visst belopp för dag. Beloppets storlek bestäms enligt normer som fastställs av regeringen. Kan löneavdrag inte ske, skall för varje dag betalas ett belopp i pengar. Beloppet fastställs efter en skälighetsprövning varvid en jämförelse görs med löneavdrag för löntagare i motsvarande ställning. Kan disciplinbot soin har ålagts i form av löneavdrag inte verkställas, skall i stället motsvarande belopp betalas. Sådant belopp och disciplinbot som ådöms i pengar tillfaller staten och får inte förvandlas till fängelse, om betalning uteblir. Preskrip­tionstiden för disciplinbot är tre år, räknat från den dag då beslutet vann laga kraft.

Disciplinpåföljd i form av löneavdrag inom den civila statsförvalt­ningen (se t. ex. 10 kap. 2 § lagen [1976: 600] om offentlig anställning) faller inte inom bötesområdet. Detsamma gäller beträffande de skatte-och avgiftstillägg som kan fastställas inom taxeringSförfärandet' liksom andra administrativa avgifter, t. ex. felparkeringsavgift (prop. 1975/76: 106).

2.1.2 Bötesformernas användningsområden

Böter är den ojämförligt vanligaste brottspåföljden. Enligt den offi­ciella statistiken för år 1973 ålades under året omkring 440 000 bötes­straff, medan antalet personer som ådömdes påföljd av annat slag än böter var endast ca 30 000. I båda dessa summor ingår omkring 4 000 fall i vilka böter utdömdes jämte annan påföljd.

Beträffande fördelningen mellan antalet dagsbotsstraff och antalet ådömda penningböter föreligger inte någon officiell statistik. Utgår man från böter som under år 1971 har ådömts av tingsrätterna eller ålagts genom strafföreläggande eller ordningsbotsföreläggande utgör penning­böterna mellan 70 och 75 % av de ifrågavarande bötesstraffen.

Vad angår de grunder som i lagstiftningen tillämpas vid valet mellan dagsböter och penningböter så kan generellt sägas att allvarligare för­seelser beläggs med dagsbotsstraff. I viss mån kan dock hänsyn tas även till Önskemålet att de mest arbetsbesparande formerna för beivrande skall kunna tillämpas.

Betecknande för den volymmässigt mest betydande delen av bötes­straffets område är numera att straffmätningen sker efter taxor. Detta gäller i främsta rummet ordningsbots- och parkeringsbotssystemen, inom vilka särskilt fastställda belopp tillämpas. Vidare föreligger av stats­åklagare utfärdade rekommendationer beträffande lämpliga normal­straff för ett flertal brott som faller inom strafföreläggandets område.

Prop. 1976/77:104

24

2.1.3 Bötesverkställighetens gång

Utöver de grundläggande författningarna angående bötesverkställig­heten BÖVL och förordningen (1917: 915) angående indrivning och redovisning av böter, BöIF, (ändrad senast 1975: 939) finns bestäm­melser i detta ämne i kungörelsen (1964: 589) rörande tillämpning av lagen om verkställighet av bötesstraff, BöVK, (ändrad senast 1976: 626), strafföreläggandekungörelsen (1970: 60, ändrad senast 1975: 291), SfK, ordningsbotskungörelsen (1968:199, ändrad senast 1974:1078), ObK, parkermgsbotskungörelsen (1968: 200, ändrad senast 1973: 977), PbK, och kungörelsen (1970: 517) om rättsväsendets informationssystem, RIK, (ändrad senast 1975: 290).

aedan gammalt har saköreslängden utgjort den grundläggande hand­lingen för bötesverkställigheten. Den för de allmänna underrätterna in­till senare tid gällande ordningen har inneburit att de varje månad har upprättat saköreslängder, en för varje kronofogdedistrikt inom dom­kretsen. I saköreslängden har antecknats närmare uppgifter om den som bötfällts och om straffet. Saköreslängderna har sedan sänts i tre exem­plar tiU länsstyrelsen som har vidarebefordrat ett exemplar till veder­börande kronofogdemyndighet för verkställighetsåtgärder och ett till statistiska centralbyrån.

Under senare delen av 1960-talet har en delvis annorlunda ordning vuxit fram inom ordningsbots- och strafföreläggandesystemen. För des­sa system har införts en bötesuppbörd under ett skede som ligger före det egentliga indrivningsarbetet.

Uppbördsförfarandet innebär, att den misstänkte i samband med att föreläggandet utfärdas ges tillfälle att frivilligt betala böterna till RPS över postgiro. Sker då betalning, är verkställigheten slutförd. För ute­blivna betalningar upprättar RPS månadsvis saköreslängd för varje kro­nofogdedistrikt. Saköreslängden och tillhörande indrivningshandlingar sänds till vederbörande länsstyrelse. Denna vidarebefordrar ett exemplar av handlingarna till kronofogdemyndigheten, som sedan övertar verk­ställigheten.

Ordningen med bötesuppbörd jämte central framställning av saköres­längd och andra indrivningshandlingar har fått ett allt vidare tillämp­ningsområde i anslutning till utbyggnaden av rättsväsendets informa­tionssystem (RI). Sålunda sker numera genom RPS:s försorg en central framställning av saköreslängden även för flertalet domstolsböter. Denna ordning har vuxit fram successivt inom de olika hovrättsområdena i lan­det och slutligt genomförts under år 1971. För vissa andra rättsområden gäller särregler som här förbigås.

Sedan ett verkställighetsärende har kommit till kronofogdemyndig­heten, skall denna i enlighet med bestämmelser i 1 och 2 §§ BöVL och i 1 § BÖVK söka verka för att betalning kommer till stånd utan att tvångsmässiga indrivningsåtgärder tillgrips. Kronofogdemyndigheten ger

Prop. 1976/77:104

25

sålunda i första hand den bötfällde anmaning att godvilligt erlägga bö­terna och kan också bevilja anstånd med verkställigheten och medge att avbetalning görs i särskilda poster.

Böter som inte betalas godvilligt skall drivas in. De viktigaste tvångs­medlen vid indrivning är införsel och utmätning. Utmätning förekommer i mindre omfattning än införsel. Kronofogdemyndigheterna måste ibland begära biträde med indrivningen s. k. handräckning inom annat kronofogdedistrikt. Det förekommer också att indrivning begärs utom­lands.

Under vissa särskilda förhållanden förfaller verkställighetsfrågan, bl. a. när den bötfällde underkastas viss anstaltsvård.

Har indrivningen slutförts utan att böterna har blivit betalda, skall de i princip förvandlas till fängelse. När förvandlingstalan blir aktuell, överlämnar kronofogdemyndigheten ärendet till åklagaren. Finner den­ne att hinder mot förvandling föreligger, återsänder han handlingarna till kronofogdemyndiglieten med beslut att talan inte skall väckas. Detta kan inträffa exempelvis om de särskilda villkor som gäller för förvand­ling av s. k. småböter dvs. de böter som inte överstiger tio dagsböter eller 100 kr. omedelbart i penningar inte är uppfyllda.

Innan åklagaren inger ansökan till rätten om bötesförvandling, gör han med biträde av polismyndigheten förundersökning i målet. Här­igenom erhålls underlag för bedömning om villkoriigt anstånd för verk­ställighet av förvandlingsstraff skall meddelas eller inte.

Den bötfällde kallas till rätten för förhör i förvandlingsmål. Vid för­höret är åklagaren och ibland även en företrädare för kronofogdemyn­digheten närvarande. Anser rätten att ytterligare prövning behövs i be­talnings- eller indrivningshänseende, hänskjuter den saken till ny be­handling av kronofogdemyndigheten. Om det inte föreligger något for­mellt hinder däremot, beslutar rätten i övriga fall att böterna skall för­vandlas till fängelse. Förvandlingsstraffets längd utmäts efter i BöVL angivna normer, enligt vilka bötesstraff av viss storlek skall anses svara mot ett visst antal dagars fängelse. I särskilda fall kan förvandlings­straffet sättas lägre än vad som följer av normerna eller helt efterges. I flertalet förvandlingsmål beviljas anstånd med verkställigheten av löi-vandlingsstraffet. I sådana fall gäller en prövotid av två år. Kan man anta att underlåtenheten att betala beror på tredska eller uppenbar vårdslöshet eller att verkställighet av förvandlingsstraffet behövs för ati tillrättaföra den bötfällde, får anstånd inte beviljas.

Den bötfällde kan slippa verkställigheten av ådömt förvandlingsstraff genom att betala böterna innan verkställigheten börjar. Betalar han då bara en del av böterna, nedsätts förvandlingsstraffet i motsvarande mån. Förvandlingsstraffet verkställs i kriminalvårdsanstalt enligt de regler som gäller för fängelsestraff. Efter det att verkstälhgheten har börjat, får betalning inte ske.

Prop. 1976/77:104

26

Redovisningen av böterna sker i kronofogdemyndighetens månads­räkning. I denna bokförs böterna sedan länsstyrelsen begärt verkställig­het, och däri redovisas de också slutligt som betalda, avkortade eller av­skrivna.

En närmare redogörelse för de författningsbestämmelser som reglerar bötesverkställigheten lämnas i betänkandet (s. 64) till vilket hänvisas.

2.2 Vite och särskild rättsverkan

2.2.1 Vite

I 25 kap. BrB ges, utöver de allmänna reglerna om bötestraffet, en all­män bestämmelse om vite i 8 §. Därav framgår blott att de bestäm­melser som gäller för indrivning och förvandling av böter gäller även beträffande vite. Bestämmelserna avser inte vite som är bestämt genom avtal. Av 8 § framgår också att vite tillfaller staten, om inte annat är föreskrivet.

Bestämmelsen i 25 kap. 8 § BrB kompletteras av 27 § BöVL, 14 § BÖVK och 1 § 3 mom. BöIF. Enligt sistnämnda lagrum har bestämmel­serna om böter i resp. BöVL, BöVK och BöIF motsvarande tillämpning på vite. Preskriptionsbestämmelsen i 35 kap. 7 § BrB gäller även utdömt vite.

Praktiskt betydelsefulla föreskrifter om vite finns också i rättegångs­balken (RB), exempelvis i 9 kap. 7 § vari anges att rätten i vissa fall kan förelägga part eller annan vid vite ätt inställa sig vid förhandling. Flertalet av de förvandlade vitena är av detta slag. Enligt 9 kap. 8 § RB får vite som åläggs enligt balken inte sättas högre än 5 000 kr. Har vite utdömts, får nytt vite uppgå till högst 10 000 kr.

Vitesföreläggande kan riktas inte bara mot fysiska personer utan även omedelbart mot juridisk person eller dess ställföreträdare eller mot båda. Ett vite som har ådömts en juridisk person kan naturligtvis inte förvandlas.

I 27 § BöVL har intagits ett förbud mot att förvandla vite som har utdömts för underlåtenhet att fullgöra dom eller beslut rörande saken i mål som har handlagts enligt lagen (1974: 371) om rättegången i ar-betstvister (ändrad senast 1976: 581). Även utanför BöVL förekommer förbud mot förvandling av vite.

Vite utdöms i vissa fall av annan myndighet än allmän domstol. Här märks framförallt viten som utdöms av förvaltningsdomstolar och mark­nadsdomstolen.

Vitet är på åtskilliga förvaltningsområden ett viktigt medel att sank­tionera olika författningsenliga skyldigheter. Det anses vara ett ända­målsenligt och verksamt hjälpmedel vid myndighetsutövningen.

Antalet viten som har utdömts och förvandlats av domstol är ringa i förhållande till antalet förvandlade bötesstraff. Det totala antalet vites­förelägganden är dock betydligt högre än antalet utdömda viten.

Prop. 1976/77:104

27

Eftersom samma verkställighetsregler skall tillämpas för utdömt vite som för böter, kommer vite för enkelhetens skull inte att särskilt näm­nas i fortsättningen annat än när någon avvikelse föreligger mellan böter och vite eller när det i övrigt behövs för sammanhanget.

2.2.2 Särskild rättsverkan

Enligt 1 § 3 mom. BöIF skall förordningens bestämmelser om böter i

tillämpliga delar gälla inte bara viten utan även belopp som förklarats

förverkat, straffskatt samt allmänna avgifter som ådöms i samband med

böter. Det är här fråga om vissa av de sanktionsformer som åsyftats

med den i BrB använda samlingsbeteckningen särskild rättsverkan av

brott.

Bestämmelserna i BöVL är däremot inte tillämpUga på särskild rätts­verkan. Förvandling av allmän avgift eller av obetalt belopp vid värde­förverkande kan alltså inte ske. I samband med 1972 års lagstiftning om skattebrott ersattes den tidigare förekommande straffskatten, vilken inte beller var förvandlingsbar, av särskilda skatte- och avgiftstillägg. Dessa åläggs av administrativ myndighet och verkställs inte enligt bestämmel­serna i BÖVL.

2.3 Bestämmelser om nordisk verkställighet

Inom ramen för de nordiska ländernas samarbete på straffverkstäl­lighetens område sker en internordisk verkställighet av bl. a. böter, vissa viten och förvandlingsstraff. Bestämmelser i ämnet finns i lagen (1963: 193) om samarbete med Danmark, Finland, Island och Norge angående verkställighet av straff m. m., NordVL (ändrad senast 1974: 193), till vilken lag ansluter en tillämpningskungörelse (1963: 194, ändrad senast 1973: 629), NordVK. I huvudsak gäller följande om verkställigheten.

En bötesdom som har meddelats i ett annat nordiskt land får enligt 1 § NordVL på begäran därifrån verkställas här i landet. Omvänt gäl­ler enligt 3 § att det kan överlämnas åt myndighet i annat nordiskt land att verkställa en svensk bötesdom. Med dom jämställs beslut eller före­läggande som enligt lagstiftningen i det land där det har meddelats har samma verkan som dom (34 §). Även böter enligt godkänt strafföre­läggande eller ordningsbotsföreläggande samt beslut om bötesförvand­ling kan alltså verkställas i annat nordiskt land. Samarbetet har också, som framgår av 4 § i lagen, utsträckts till att omfatta processuella viten, dvs. viten som har förelagts part eller annan för att fullgöra skyldighet i rättegång. Bestämmelserna i NordVL om böter gäller därför även så­dana viten. NordVL är tillämplig även på böter eller vite som ådömts med stöd av lagen (1974: 752) om nordisk vittnesplikt m. m. (ändrad senast 1975: 297).

För bifall till en framställning från annat nordiskt land om överflytt­ning av verkställigheten krävs att avgörandet är verkställbart i det land

Prop. 1976/77:104

28

där avgörandet har meddelats. I övrigt har inte givits några bindande föreskrifter för prövningen, utan det är förutsatt att det skall ske en diskretionär prövnmg av framställningarna. Samarbetet bygger emeller­tid på förtroende för rättsväsendet i grannländerna, och man har i för­arbetena utgått från att framställningar om biträde med bötesverkstäl­lighet skall bifallas, om inte särskilda hinder föreligger. Att domen är verkställbar skall framgå av de handlingar som åtföljer framställningen.

Möjligheten att här i landet verkställa förvandlingsstraff som har ådömts i ett annat nordiskt land avser främst svenska medborgare och utlänningar med hemvist här. Gäller framställningen utlänning som saknar hemvist här, bör den bifallas endast om det är lämpligare att verkställigheten sker här än i domstolslandet. Regler av motsvarande innebörd gäller för svenskt förvandlingsbesluts verkställighet i de andra nordiska länderna.

Från svensk sida får enligt 10 § BöIF framställning om indrivning av böter göras till annat nordiskt land först när bötesdomen har vunnit laga kraft. Om det inte föreligger särskilda skäl därtill, får inte heller verkställighet av förvandlingsstraff begäras innan beslutet om förvand-Img har vunnit laga kraft. Eftersom utmätningsman inte skall aktuali­sera förvandlingstalan när den bötfällde vistas på utrikes ort, blir utrym­met för verkställighet utomlands av svenskt förvandhngsstraff rätt be­gränsat. Framställning om verkstälhghet av svenskt förvandlingsstraff har sålunda enligt uppgift från kriminalvårdsstyrelsen skett endast i fyra fall under år 1972, samtliga till Finland. Under år 1973 gjordes ingen sådan framställning.

Verkställigheten här i landet av bötesstraff som har ådömts i andra länder sker enhgt svensk lag. Ett viktigt undantag finns dock i och med att böterna inte får förvandlas genom beslut här i landet. Det är myn­digheten i domstolslandet som skall besluta i förvandlingsfrågan. Ett förvandlingsbeslut av sådan myndighet kan emellertid verkställas här. Under år 1973 inkom totalt 22 framställningar om verkställighet av i annat nordiskt land ålagt förvandlingsstraff, varav tio från Danmark, tio från Finland och två från Norge.

I Danmark och Norge fastställs förvandlingsstraffet redan i bötes­domen. Om böterna inte betalas, behövs det alltså inte något nytt dom­stolsförfarande för att avgöra förvandlingsfrågan. Undantag gäller för de böter som i Danmark föreläggs av polismyndighet. Förvandhngs­straff för sådana böter beräknas först när de skall verkställas. Vidare är det indrivningsmyndigheten i dessa länder som bestämmer om och när förvandlingsstraff skall verkställas. Dessa olikheter har föranlett vissa särskilda riktlinjer för samarbetet.

Om verkställigheten av ett utländskt förvandlingsstraff överflyttas hit, skall straffet omvandlas till fängelse på lika lång tid och domen be­handlas som en svensk lagakraftvunnen dom. I stort sett följer verk-

Prop. 1976/77:104

29

ställighetsförfarandet de svenska reglerna. De skillnader som kan före­komma är föranledda av att förvandlingsstraffet bestämts i domslandet och att någon omprövning av domen inte görs här i landet. Resultatet kan därför i vissa fall bli strängare, i andra fall lindrigare för den böt­fällde än om svenska regler tillämpas.

Det ankommer enligt 25 § första stycket NordVL jämfört med 4 a § NordVK på kriminalvårdsstyrelsen att pröva framställningar från de andra nordiska länderna om verkställighet av förvandlingsstraff samt att vid behov begära verkställighet i dessa länder. Motsvarande gäller för riksskatteverket såvitt avser böter.

Preskriptionsspörsmål skall enhgt 31 § första stycket NordVL avgö­ras i enlighet med domstolslandets lag.

2.4 Nordisk rätt

Böter som har ådömts eller ålagts i de övriga nordiska länderna skall förvandlas, om de inte kan tas ut. De undantag som förekommer från deima huvudregel är få. Någon motsvarighet till de svenska förvand­lingsreglerna för s. k. småböter finns inte. I Danmark och Norge be­stäms som tidigare nämnts förvandlingsstraffet som subsidiärt straff redan i bötesdomen. För de böter som i Danmark åläggs av polismyn­dighet bestäms dock förvandlingsstraffet först när förvandlingsfrågan blir mer aktuell. I Finland avgörs frågan om bötesförvandling i särskild rättegång hksom i Sverige.

Varken i Danmark eller Norge förekommer villkorlig dom i sam­band med förvandlingsstraff. I Finland däremot kan verkställigheten av förvandlingsstraffet villkorligt skjutas upp, om inte tredska eller uppen­bar vårdslöshet i betalningshänseende kan anses föreligga.

Förvandlingen sker i Danmark och Finland efter en viss skala. Hu­vudprincipen är att förvandlingsstraffet i dagar räknat skall vara lika med antalet dagsböter. I Norge finns inte några sådana regler. Normalt är straffets maximala gräns 60 dagar i Danmark, 90 dagar i Finland och tre månader i Norge. Såväl i Danmark som i Norge kan böterna betalas även efter det att verkställigheten av förvandlingsstraffet har på­börjats. Även avbetalningar kan göras. I Finland kan däremot någon betalning inte göras i detta skede, och dessförinnan tillåts endast full betalning av förvandlade böter.

Statistiken beträffande böter och bötesfångar är olika långt fram­förd i de nordiska länderna. Antalet ådömda bötesstraff under år 1972 var omkring 215 000 i Danmark. I Finland var det under år 1971 om­kring 186 000 och i Norge omkring 80 000. Under år 1969 var antalet bötesfångar i Danmark 2 152. I Finland togs endast 174 bötesfångar in i straffanstalt under år 1970 medan motsvarande antal för år 1971 och 1972 var 304 resp. 413. I Norge var medeltalet bötesfångar per dag

Prop. 1976/77:104

30

8089 under år 19601969. Ett förhållande som är ägnat att väsent­ligt reducera antalet bötesfångar i de tre länderna är att fylleri har av­kriminaliserats i Finland och Norge, varjämte försök med åtalsunder-låtelse för sådant brott pågår i Danmark. Det kan t. ex. nämnas att an­talet bötesfångar i Finland tidigare var omkring 6 500 om året.

Såväl i Danmark som i Norge torde förvandlingsstraffet användas både som ett påtryckningsmedel i betalningshänseende och som ett er­sättningsstraff. I Finland betraktas det huvudsakUgen som ett påtryck­ningsmedel.

I Danmark försöker man att nådevägen minska den negativa effekten av de talrika förvandlingsstraffen. Under år 1973 har polismyndighet som förestår indrivningen, fått behörighet att avgöra ansökningar om eftergift av böter på upp till 3 000 kr. Frågan om förvandlingsstraffet behandlas f. n. i det danska straffelovrådet som särskilt skall undersöka om det går att genomföra ett system som begränsar användningen av förvandlingsstraffet.

Den finska böteslagstiftningen genomgick en omfattande reformering under år 1969, varvid viktiga ändringar gjordes i förvandlingsreglerna. Bl. a. infördes möjligheten till villkorligt anstånd med avtjänande av förvandlingsstraffet. I en proposition den 7 maj 1976 har den finska regeringen föreslagit vissa ytterligare ändringar i lagstiftningen om verk­ställighet av bötesstraff. Bakgrunden till det senaste reformförslaget är att verkställigheten av bötesstraff inte fungerar tillräckligt effektivt. Verkställighetsförfarandet har inte kunnat riktas mot aUa de personer som blivit dömda till böter. Antalet personer som är efterlysta på grund av böter har ökat påtagUgt. Reformförslagen, vilka syftar till att för­enkla och effektivisera den nuvarande förvandlingsproceduren, itmebär bl. a. följande. Utsökningsmyndigheten skall i fortsättningen kunna stämma in den bötfällde till rättegång så snart böterna inte kunnat dri­vas in genom utsökning och det inte föreligger skäl att medge uppskov med betalningen. Även polisen skall kunna stämma in en bötfälld till förvandlingsrättegång, om denne är efterlyst för böter och inte omedel­bart betalar dessa. Rättegångsförfarandet görs enklare och snabbare. Förvandlingsmål skall kunna avgöras av s. k. enmansdomstol vid annan tidpunkt och på annan plats än vad som i allmänhet gäller om under­rätts sanmianträde. Vidare skall bl. a. domstolen inte längre ha möj­lighet att återförvisa ärendet till utsökningsmyndigheten för fortsatt in­drivning av böterna. Den nuvarande möjligheten för domstol att besluta om anstånd i två år med verkstälhgheten av förvandUngsstnaffet, slopas. I dess ställe föreslås, att förvandlingsstraff under vissa förutsättningar inte alls skall åläggas. Såsom ny minimitid för förvandlingsstraff före­slås för samtliga fall fängelse i 6 dagar. Beträffande indrivningen före­slås bl. a. att man under vissa betingelser skall kunna avstå från att driva in mindre fordringar. Det föreslås också att böters förmånsrätt

Prop. 1976/77:104

31

vid utsökning och konkurs ändras så att böter får samma ställning som oprioriterade fordringar.

I Norge har det flera gånger varit på tal att ändra lagstiftningen för att minska antalet verkställda förvandlingsstraff. Det största hindret för en sådan reform torde hittills ha varit att en stor del av de avtjänade böterna har ådömts sådana personer som ofta har blivit bötfällda för fylleri. Bland dessa personer har man måst räkna med ett betydande an­tal som på grund av bristande vilja eller förmåga att arbeta har haft liten möjlighet att betala böterna. I och med avkriminalisering av fyl­leriet har frågan om förvandlingsstraff för deras vidkommande falht bort. Hela förvandlingsfrågan anses därför ha kommit i ett annat läge.

Frågan om bötesstraffet och verkställigheten därav har sedan länge varit föremål för överläggningar inom Nordiska straffrättskommittén. Kommittén har nyligen avlämnat betänkande "Bötesstraffet" (Nordisk utredningsserie 1975: 5, Stockholm 1975). Dein är enig om att det är principiellt oriktigt att den som har dömts endast till böter likväl skall få sona brottet i fängelse.

Det råder därför också enighet om att användningen av förvandlings­straffet bör begränsas i största möjliga utsträckning. När det gäller att begränsa användningen av förvandlingsstraffet vill kommittén under­stryka att utgångspunkten bör vara att förvandlingsstraffet skall vara ett påtryckningsmedel och inte fungera som ersättningsstraff.

En närmare redogörelse för de danska, finska och norska systemen för bötesverkstäUighet liksom för huvuddragen i motsvarande system i England, Frankrike, Italien, Förbundsrepubliken Tyskland och Öster­rike lämnas i betänkandet (bil. 8) till vilket hänvisas.

3    Utredningens undersökningar m. m.

Utredningen har gjort ett flertal undersökningar för att få fram en bild av hur bötesverkställigheten fungerar i praktiken och vilka verk­ningar den har. Bl. a. har vissa statistiska undersökningar skett beträf­fande bötesstraffets användning och bötesverkställighetens ekonomiska resultat (se bil. 1 tabell 18 i betänkandet). Vidare har utredningen sammanställt uppgifter rörande antalet förvandhngsmål vid domstol och rörande bötesfångarna (se bil. 1 tabell 912 i betänkandet). Den offi­ciella statistiken ger emellertid inte någon fullständig bild av tillämp­ningen av de regler som gäller eller har samband med bötesverkställig­heten. Utredningen har därför genom skriftliga enkäter hos kronofogde­myndigheter och åklagarmyndigheter samt genom andra undersökningar skaffat material angående olika arbetsmoment i verkställighetssystemet och beträffande verkningar i betalningshänseende av olika åtgärder un­der verkställighetens gång (se bil. 35 i betänkandet). En annan un-

Prop. 1976/77:104

32

dersökning har gällt förvandlingssystemets kostnader (se bil. 6 i be­tänkandet).

Utredningen har vidare bl. a. gjort en kUentelundersökning som har omfattat dels dem som år 1968 togs in i fångvårdsanstalt för att avtjäna förvandlingsstraff, dels ett hundratal personer som har beviljats anstånd med verkställigheten av ådömt förvandlingsstraff (bU. 7 i betänkandet).

Jag vill redan här nämna att man inom justitiedepartementet har följt upp utredningens klientelundersökning med en studie av de bötesfångar som togs in i fångvårdsanstalt under år 1973. Resultatet av denna un­dersökning redovisas längre fram.

3.1      Vissa statistiska uppgifter beträffande avgöranden om böter och

viten

Åren 19691971 utdömdes i mnt tal 350 000 bötesstraff per år, var­vid inte har inräknats parkeringsböter enligt det ännu gällande parke-ringsbotssystemet (jfr prop. 1975/76:106). Av straffen ålades grovt räk­nat 15 % av domstol, 45 % genom strafföreläggande och 40 % genom föreläggande om ordningsbot. Under år 1972 uppgick bötesstraffen till omkring 390 000 och under år 1973 till omkring 440 000.

Totalt utdömdes under åren 19691971 böter på omkring 6570 milj. kr. årligen. Beloppet har sedan stigit ytterligare och utgjorde år 1972 ca 75, 1973 ca 83 och 1974 ca 100 milj. kr. Parkeringsböter är inte heller här inräknade.

Av utredningens undersökningar framgår bl. a. att antalet förelagda och utdömda viten vid de allmänna domstolarna jämte besluten om bö­ter för rättegångsförseelser uppgår endast till ett par tusental per år. Beträffande viten som har dömts ut av andra myndigheter än de all-mäima domstolarna så torde de sammanlagt ha en obetydlig storlek i jämförelse med det totala bötesbeloppet.

I samband med klientelundersökningen har framkommit, att vites-postema vari ingår viten utdömda av domstol eller av administrativ myndighet utgjorde omkring 4 % av det totala antalet poster för bötesfångarna.

3.2 Uppbörds- och indrivningsresultat

Med stöd av gjorda beräkningar anser sig utredningen kunna utgå ifrån att närmare 90 % av utdömda bötesbelopp inflyter med nuva­rande ordning.

Enhgt utredningens mening ger det föreUggande statistiska materialet anledning till vissa ytterligare reflektioner. Antalet avdömda förvand-lingsmäl har stigit avsevärt sedan 1960-talets mitt, från drygt 1 300 år 1965 till över 3 600 år 1971. FöljaktUgen måste därmed antalet av-

Prop. 1976/77:104

33

kortningsfall ha stigit. Siffrorna visar också t. o. m. år 1970 en klart stigande tendens när det gäller de avkortade beloppen. Sistnämnda år skedde en påfallande stark stegring av det sammanlagda avkortnings-beloppet (jfr bil. 1, tabell 3 i betänkandet). Under år 1971 sjönk det se­dan till 1968 års nivå varpå det ånyo steg under år 1972. Den nu an­givna utvecklingen tyder åtminstone för perioden 19681970 på till­tagande svårigheter i indrivningen, fastän detta inte har kommit till synes i de för dessa år redovisade procenttalen. EnUgt utredningen är en tänkbar förklaring att den försämring som följer av tilltagande avkort-ningar har kompenserats genom att det uppbördssystem som har vuxit fram under 1960-talet i anslutning till ordningsbots- och strafföreläg­gandeförfarandena varit betalningsfrämjande.

Det är ett påfallande stort bötesbelopp som inte är betalt vid årsskif­tena, ofta så mycket som 40 milj. kr.

Böternas totala andel av de allmänna mål som var beroende på in­drivning hos kronofogdemyndighetema uppgick beloppsmässigt för åren 19671969 till inte fullt 6 %, för år 1970 till omkring 3,5 %, för åren 19711972 till omkring 2,5 % och för åren 1973 och 1974 till omkring 3%.

3.3 Utfallet av kronofogdemyndighets olika åtgärder

Utredningen har studerat indrivningsverksamheten i ett antal krono­fogdedistrikt. Intresset har därvid koncentrerats på dels antalet betal­ningar som skedde på grund av myndighetens första skriftliga anmaning eller dessförirman, dels antalet bötesposter som blev betalda genom in­försel, dels antalet bötesposter som blev betalda genom utmätning. När det gällde införsel och utmätning erhölls upplysningar i form av pro­centtal av vad som utlämnats för fältindrivning, dvs. poster som inte blev betalda vid första anmaning.

De erhållna uppgifterna varierar relativt mycket. Med hänsyn härtill och då dessutom underlaget är begränsat, måste menar utredningen starkt betonas att de framkomna siffroma inte kan anses ge mer än en antydan om vilken relativ betydelse de nämnda indrivningssätten har.

Den första skriftliga anmaningen gav enligt undersökningen i all­mänhet ganska gott resultat. EnUgt de flesta undersökningsdistrikten ledde den till betalning av 30 å 40 % av totala antalet bötesposter.

Införsel medförde betalningar i ganska skiftande utsträckning i de olika distrikten. Procenttalen varierade meUan 10 och 40 % av de poster som inte betalades till följd av första anmaningen dvs. omräknat i pro­cent av totala antalet betalda och obetalda bötesposter 625 %.

Antalet utmätningar som ledde till att böterna betalades helt var jäm­förelsevis ringa. Procenttalen ligger i flertalet distrikt under 10 % av de poster som inte betalades till följd av första anmaningen, dvs. omräk

3    Riksdagen 1976/77.1 saml. Nr 104

Prop. 1976/77:104

34

nat i procent av totala antalet betalda och obetalda bötesposter 6 å 7 procent.

Det bör beträffande utmätningarna enligt utredningen tilläggas att kontorsutmätning av överskjutande preliminär skatt erfarenhetsmässigt ger betydligt bättre utbyte än utmätningar i övrigt.

YtterUgare bör enligt utredningen anmärkas, att uppgifterna i det föregående inte omfattar bötesposter som betalats till följd av upp­repade krav från kronofogdemyndigheternas sida, efter medgivande av anstånd eUer i enlighet med en betalningsplan. Denna ofta tidsödande verksamhet leder till betalning i inte obetydlig omfattning.

3.4 Förvandlingsmålen och förvandlingsstraffen

Den offentliga statistiken ger upplysning om vissa viktiga data be­träffande förvandlingsmålen. Det måste emellertid samtidigt anmärkas att denna ändå ger en ganska ofullständig bild av förvandlingsreglernas tillämpning. Av det tillgängliga materialet framgår bl. a. antalet av un­derrätt avdömda förvandlingsmål och antalet bötesfångar. De avdömda målen (de avskrivna omfattas inte av statistiken) var åren 19681971 2 618, 3 183, 3 642 och 3 618, och antalet bötesfångar var samma år 263, 205, 137 och 127; antalet bötesfångar år 1972 var 133 och år 1973 78. Att märka är emellertid dels att antalet fall vari förvandlingsfrågor har uppkommit är flera gånger större än antalet avdömda domstolsmål, dels att antalet ovillkorUga förvandlingsbeslut är mycket större än siffran an­gående antalet bötesfångar tyder på. Nu anmärkta förhållanden beror bl. a. på att sedan förvandlingsfråga har väckts hos åklagare ganska många bötfällda betalar böterna. Sådana betalningar förekommer i åt-skiUiga fall också sedan oviUkorligt förvandlingsstraff har utdömts och får då till följd att förvandlingsstraffet förfaller.

Utredningen har gjort en sammanställning av antalet avdömda för­vandlingsmål, antalet beslutade förvandlingsstraff utan anstånd och an­talet bötesfångar. Av denna sammanställning sluter sig utredningen till att antalet fall, vari anstånd med verkställighet medgavs utgjorde: år 1969 omkring 2 600, år 1970 omkring 3 200 och år 1971 omkring 3 300. Motsvarande siffra för år 1968 var av en av utredningen gjord enkät att döma drygt 2 000 (antalet avdömda mål detta år var 2 618 och antalet ovillkorliga förvandhngsstraff omkring 550). Vidare undgick under åren 19691971 omkring 60 % av dem som hade ålagts ovillkorUgt för­vandlingsstraff verkstälHghet genom att betala.

Trots att antalet avdömda förvandUngsmål har ökat starkt under åren 19681973 har antalet beslutade ovillkorUga förvandlingsstraff sjunkit (under perioden 19681971 från resp. 550, 498, 390 till 343). Av det förut sagda framgår, att betalning sker i stor utsträckning sedan för­vandlingsfrågan har kommit under åklagarens handläggning. På ett

Prop. 1976/77:104

35

målantal om 10 000 hos åklagarna kan man med ledning av det före­liggande materialet räkna med att betalning sker i ungefär 1 600 fall under åklagares handläggning, i ungefär 1 300 fall medan målet är anhängigt hos rätten och i närmare 300 fall sedan rätten har dömt till förvandhngsstraff men innan detta har börjat verkställas. Sammanlagt har alltså det akuta förvandlingshotet (efter det att åklagares hand­läggning har inletts) medfört betalning i omkring 3 200 fall eller drygt 30 % av de fall som har hänskjutits till åklagare.

Av intresse är vad detta betyder ekonomiskt. Utredningens undersök­ningar visar, att det totala restbeloppet i 1968 års mål som hänsköts till åklagare (omkring 7 500 fall) uppgick till i runt tal 4 milj. kr. och att därav inflöt - uppenbarligen till följd av förvandlingshotet omkring 1 Va

milj. kr., motsvarande omkring 30 % av restbeloppet. Det bör be­tonas att beräkningarna endast är överslagsmässiga. Tilläggas bör vi­dare att antalet mål hos åklagare sedan 1968 har stigit med 33 % (från 7 500 till 10 000). Anledning föreligger alltså till antagande att såväl totala restbeloppet som det influtna beloppet också har ökat i mot­svarande mån vilket skulle innebära att ungefär 2 milj. kr. kan beräk­nas ha influtit till följd av det genom förvandlingsmålen aktualiserade förvandlingshotet under senare år.

3.5 Kostnader för förvandlingssystemet

I direktiven för utredningen har antagits att det allmännas kostnader för förvandlingssystemet är betydande. Detta får anses bekräftat genom de av utredningen överslagsvis gjorda beräkningarna av kostnaderna för år 1969. Enligt dessa beräkningar uppgick kostnaderna då till omkring 4 milj. kr. Med hänsyn till det sedermera stegrade antalet förvandUngs­mål och till den allmänna kostnadsökningen kan kostnaderna enligt ut­redningen numera beräknas ligga mellan 5 och 6 milj. kr.

3.6 Den ekonomiska betydelsen av förvandlingshotets betalningsfräm­

jande effekter

Utredningen har försökt beräkna vad förvandlingshotet betyder för betalningsfrekvens och betalningsvilja. De i princip friviUiga betalning­arna, till vilka räknas bl. a. de fall då betalning erläggs inom ramen för den centrala uppbörden som omhänderhas av RPS utgjorde år 1973 ungefär 43 milj. kr. av det totalt influtna bötesbeloppet, 74 milj. kr. De egentliga exekutionsfallen svarade samma år för ungefär 29 milj. kr. medan de fall då betalning erlagts först sedan förvandlingshotet aktua­liserats gentemot bötesgäldenären uppgick till ca 2 milj. kr. Emellertid måste förvandlingshotet antas verka betalningsutlösande redan på in­ drivningsstadiet. Utredningen beräknar att sammanlagt 4 milj. kr. in-

Prop. 1976/77:104

36

betalas på grund av sådant hot vid ett totalt utdömt bötesbelopp av 6580 milj. kr. Det innebär att varje år 5 0006 000 fall av bötesbe-talning föranleds av föi-vandlingshotet.

Utredningen har vidare gjort jämförelser med betalningsfrekvensen på skatteområdet. Med betonande av att man vid den nu ifrågavarande jämförelsen mellan skatteområdet och bötesområdet har att göra med åtskilliga ovissa faktorer vill utredningen för sin del anta, att betal­ningsfrekvensen beträffande böter för det fall att förvandlingshotet inte hade funnits skulle vara i det närmaste lika god som för B-skatten vilken influtit till 83 % efter 35 års indrivning. Detta skulle för bötesindrivningens del innebära en försämring av indrivningsresul­tatet med ungefär 6 ä 7 %, vilket beloppsmässigt beräknat på den årliga totala bötessumman från åren 19681973 eller 6580 milj. kr. skulle motsvara ett betalningsbortfall på 45 milj. kr. per år. Med hänsyn till 1974 års högre bötessumma får man räkna med någon mar­ginal uppåt.

3.7 Klientelundersökning

För att få en uppfattning om sammansättningen av det klientel som bötesfångarna utgör har utredningen låtit göra en undersökning beträf­fande de 263 bötesfångar som togs in i fångvårdsanstalt under år 1968. Undersökningen har även syftat till att ge närmare upplysningar an­gående de förvandlade böterna. Underlaget för undersökningar har ut­gjorts av de intagnas behandlingsjournaler. Undersökningen genomför­des 19701971.

Enligt utredningens mening kan man allmänt säga att de som har ådömts ovillkorUga förvandlingsstraff väsentligen är samma typ av klientel som förr befolkade arbetshemmen. Alkoholmissbruk är van­ligt, och andra typer av kroppsliga eller mentala defekter förekommer också. Det är för en stor del dåligt beställt med yrkesutbildning och med stabiUteten i anställningsförhållandena. Den sociala situationen för de flesta har uppenbarligen varit synnerligen prekär. Det förhållandet att domstolarna har funnit ovillkorUgt förvandlingsstraff påkallat be­rättigar till slutsatsen att de intagna har bedömts som arbetsskygga men i och för sig inte förvärvsoförmögna. Inemot hälften var kriminellt be­lastade före förvandlmgsstraffet. Allmänt torde om detta klientel kunna gälla samma bedömning som föredragande departementschefen gjorde i samband med arbetshemmens avskaffande, nämligen att de som drab­bas utgör ett utpräglat restklientel med markerade svårigheter till an­passning i ett normalt arbetsliv.

Några detaljer i undersökningsmaterialet kan vara av värde att no­tera. Det vill synas som om det är svårare att utverka villkorligt an­stånd för dem som är någorlunda unga. Av bötesfångarna var 38 %

Prop. 1976/77:104

37

under 30 år och 68 % under 40 år. Undersökningar rörande de som har fått villkorligt anstånd ger för samma gmpper 13 resp. 38 %. Möj­ligen kan förklaringen vara att det ligger närmare till hands för rätten att antaga, att tredska eller grov vårdslöshet utgör anledningen till be­talningsförsummelse när den bötesfällde är jämförelsevis ung och där­för förmodas ha förmåga att försörja sig.

De brott som har föranlett de förvandlade bötesstraffen får anses vara till övervägande del av mindre allvarlig art. Av de 1 140 bötes-brott som de 263 intagna sammanlagt har begått utgjordes sålunda 960 av fylleri, förargelseväckande beteende och trafikbrott. Även om det bör tilläggas att bland de sistnämnda givetvis tiU viss del ingår brott som inte har bagatellkaraktär, är det påfallande att så stor del av de brott som småningom har lett till förvandlingsfängelse ligger på ord­ningsförseelsernas plan.

Som en anmärkningsvärd företeelse noterades vid genomgången av behandlingsjoumalerna att av de förstagångsintagna 106 av 263 ett inte obetydligt antal sedermera under åren 19681970 övergick till mer kvalificerad brottslighet, vilken ledde till nytt frihetsberövande.

Jag har tidigare anmärkt att det inom justitiedepartementet har gjorts en uppföljning av den nyss redovisade kUentelundersökningen. Sålunda har en undersökning gjorts av de bötesfångar som år 1973 togs in i kriminalvårdsanstalt. Undersökningen ger vid handen att även en stor del av de 86 fångar som omfattades av imdersökningen utgjordes av personer som befann sig i en mycket dåUg social situation. Sålunda vi­sade det sig att 54 av de intagna inte hade någon yrkesutbildning och att av dessa 23 saknade arbete eller hade oordnade arbetsförhållanden med täta byten av anställningen. Vidare var 26 av de intagna alko­holister, narkotilcamissbrukare eller hade andra psykiska eller fysiska handikapp. 28 av de intagna hade tidigare varit intagna i kriminalvårds-anstalt en eller flera gånger och 21 personer återföll under åren 1973 1975 i mer kvalificerad brottslighet. Beträffande dessa och övriga upp­gifter kan jag hänvisa till bilaga 2 tUl detta protokoll.

Som redan har antytts har förvandlingsstraffutredningen också un­dersökt klientelet i vissa mål vari anstånd med förvandlingsstraffets verkstäUande har beviljats. Undersökningen avsåg akterna i 100 mål vid Stockholms rådhusrätt, avgjorda år 1968. Akterna gav dock ganska spar­samma upplysningar om de berördas sociala och personhga förhållan­den, och det är vanskligt att dra några säkra slutsatser om vad som har skilt detta klientel från dem som har fått ovillkorligt förvandlings­straff. Själva utgången i de 100 undersökta målen ger i och för sig be­sked att de ifrågavarande bötfällda bedömdes såsom betalningsoför­mögna men inte av tredska eller vårdslöshet betaUiingsovilUga. Grun­derna för denna bedömning kunde dock endast delvis utläsas ur ak­terna. I de flesta fallen hade uppenbarligen ytterligare material fram-

Prop. 1976/77:104

38

kommit vid de muntUga förhören. Av aktmaterialet framgår emellertid att sjukdom i en stor del av fallen hade åberopats som anledning till betalningsoförmågan och att underhållsplikt till barn i en del fall hade framhåUits som skäl till vederbörandes dåUga ekonomi. Socialhjälp ut­gick eller hade utgått i 62 av de 100 fallen. Olikheten i åldersfördel­ningen mellan anståndsfallen och fängelsefallen har förut nämnts. Den urspmngliga bötesbrottsligheten synes vara ganska likartad för båda kategorierna.

4    Utredningens förslag

Mot bakgrunden av gjorda undersökningar och till grund för sina överväganden har utredningen redovisat vissa allmänna synpunkter på bötesstraffet. Det konstateras att bötesstraffets användningsområde är synnerUgen vidsträckt i lagstiftningen och att det i rättstillämpningen är den helt dominerande brottspåföljden. Till belysning härav kan nämnas att under 1970-talet ålagts i runt tal 400 000 bötesstraff årligen medan det årliga antalet personer som ådömts påföljd av annat slag än böter understigit 30 000 under samma tid. De utdömda bötesbeloppen har under senare år uppgått till sammanlagt inemot 100 milj. kr. Med hän­syn till det vidsträckta användningsområdet för bötesstraffet anses det angeläget att straffverkstäUigheten är effektiv.

Utredningen har därefter gått in på vilka effektivitetssynpunkter som bör beaktas på bötesområdet. Det påpekas att frågan om "önskvärd effektivitet" på bötesverkställighetens område är komplicerad och att svaret är beroende på vilket intresse man vill ställa i centrum. Alla in­tressen kan inte samtidigt tiUgodoses. Utredningen Ulustrerar det sagda genom att till diskussion ställa upp fem frågor. Den första frågan rör den ekonomiska betydelsen av förvandlingshotet som betalningsfräm­jande faktor i bötesindrivningen. Som svar på frågan framhåller utred­ningen, att årligen bötesbelopp i storleksordningen kring 5 milj. kr. kan beräknas inflyta som en direkt följd av förvandlingshotet. Mot detta ställs att förvandlingssystemet kostar ungefär lika mycket. Slutsatsen blir att det från statsfinansiell synpunkt inte är av egentlig betydelse om förvandUngssystemet slopas. Den andra effektivitetsfrågan är om en in­tensiv bötesindrivning är förenlig med de socialpoUtiska strävandena att stödja de ekonomiskt svaga. I sammanhanget bör noteras att enligt ut­redningens undersökningar de som drabbas av förvandlingsfängelse ut­gör en utpräglat svag grupp, socialt och ekonomiskt sett. Utredningens svar på den ställda frågan är att från den angivna synpunkten inten­siteten i bötesverkställigheten inte bör vara högre än vad som gäller för indrivning av offentligrättsliga fordringar i allmänhet. Den tredje frå­gan som utredningen diskuterar i detta sammanhang är humvida det finns nämnvärt utrymme för effektivare åtgärder på det exekutions-

Prop. 1976/77:104

39

rättsliga området. EnUgt utredningen är svaret på den frågan bl. a. att endast vissa mindre skärpningar i bötesindrivningen kan komma i fråga. Vissa effektivitetsvinster anses också kunna nås genom en samordning av botes- och skatteindrivningsreglerna. En fjärde fråga rör den kri­minalpolitiska betydelsen av att bötesstraffet är effektivt. Utredningen tar här, jämte annat, upp spörsmålet om risken för att man i ett system utan förvandUngsinslag kan få en s. k. bötesimmun grupp, dvs. sådana som är betalningsovilliga eller betalningsoförmögna och har benägen­het att begå bötesbrott.

I denna del antar utredningen på anförda skäl att gruppen kommer att kunna bli av jämförelsevis ringa storlek, något som dock inte alls föranleder att gruppens förutsedda existens kan anses försumbar. Slut­ligen diskuterar utredningen i detta sammanhang huruvida det i fall av utebUven bötesbetalning kan anses vara en tillräckligt effektiv samhälls-reaktion, att sådan bötfälld ändå utsätts för vissa "bieffekter" av det brottsbeivrande förfarandet som helhet. Med bieffekter förstås härvid den samlade reaktionen som följer på ett brott, nämligen brottsupp­täckten, brottsanmälan, polisens förundersökning, åtal och domstols­förhandling men också verkställighetsförsök för att få ut böterna. Utred­ningens diskussion utmynnar i slutsatsen att bieffekterna måste anses innefatta tämligen kännbara verkningar för den dömde, att de i ett framtida system utan förvandlingsinslag lär få accepteras som tillräck­lig samhällsreaktion i en del fall men att en dylik "sanktionsform" upp-enbarUgen inte är utan sina brister.

Utredningen har närmare behandlat förvandlingssystemets fördelar och nackdelar. Enligt utredningen är det en hel rad för- och nackdelar som måste beaktas. En summarisk uppräkning av dem finns i ett sär­skilt avsnitt i betänkandet till vilket jag här endast vill hänvisa (s. 132). Till en början bör nämnas att utredningen vid undersökningen om möjliga fördelar med rådande ordning funnit sig kunna antaga, att ett bortfall av förvandlingssystemet inte kommer att i stort minska den allmänna respekten för bötesstraffet eller den allmänna benägenheten att betala bötesskulder. Att en annan inställning kan befaras hos en mindre grupp betonas dock.

Utredningens värdering av de olika för- och nackdelarna är i korthet följande. Inledningsvis behandlar utredningen förvandlingshotets betal­ningsfrämjande effekt. Det påpekas att det från statsfinansiell synpunkt, som nyss har berörts, inte kan anses följa någon nämnvärd fördel av förvandUngssystemet. Uppenbarligen är det likväl eftersträvansvärt, att resultatet av bötesverkställigheten skall bli lika gott som hittills, fastän till lägre kostnader. Enligt utredningens mening kan man dock inte räkna med att nå så långt genom exekutionsrättsliga åtgärder.

Från kriminalpolitisk synpunkt anses den viktigaste fördelen med för­vandUngssystemet vara att det kan antas motverka uppkomsten av en

Prop. 1976/77:104

40

sådan bötesimmun grupp som nyss nämndes. Systemets betydelse för vitesinstitutets effektivitet noteras också, Uksom även det mer ovissa spörsmålet huruvida ett bötesverkstälUghetssystem med förvandlingsin­slag kan vara mer ägnat än annat system att främja en rättsutveckling, som innebär att bötesstraffet vinner terräng på de korta frihetsstraffens bekostnad.

Av nackdelarna med förvandlingssystemet är enligt utredningen den principieUt viktigaste, att systemet har ett utpräglat inslag av personal­exekution och av bestraffning för betalningsförsummelse. Utredningens åsikt är att denna nackdel utgör ett starkt principiellt skäl att avskaffa förvandlingssystemet. Andra skäl för invändningar mot förvandlings­systemet är dels att utpräglad bötesbrottsUghet kan leda till frihetsbe­rövande, dels att det frihetsberövande som därvid kan äga rum har aUa de negativa drag som bmkar tiUskrivas de korta frihetsstraffen. Från kriminalpolitisk synpunkt är det dessutom en synnerUgen aUvarlig brist att förvandlingspåföljderna åläggs flera år efter det att brottet begicks.

Utredningen betvivlar att det kriminalpolitiska intresset, som främst avser att motverka uppkomsten av en till sin storlek jämförelsevis be­gränsad bötesimmun grupp, är tillräckligt starkt för att man skall godta det starka tryck som genom förvandlingshotet riktas mot hela den gmpp inom bötesklientelet, som har betalningssvårigheter på grund av sociala och ekonomiska svårigheter i allmänhet.

Sanunanfattningsvis har utredningen funnit de nu redovisade och vissa andra nackdelar med förvandlingsstraffet vara så betydande att övervägande skäl talar för systemets slopande. Att vissa negativa konse­kvenser i kriminalpolitiskt hänseende följer är det pris man får betala för att systemets betydande nackdelar skall elimineras. En reform i an­given riktning är enligt utredningens mening värd detta pris. Utred­ningen föreslår därför att förvandUngssystemet slopas.

Utredningen har ägnat visst utrymme åt frågan om möjligheterna att på straffrättslig väg kompensera bortfallet av vissa kriminalpolitiska fördelar hos förvandlingssystemet. Utredningen begränsar sig i huvud­sak till att diskutera vissa "modeller", vars författningsmässiga utform­ning skisseras. Det understryks att utredningen inte anser, att de disku­terade åtgärderna behöver övervägas i samband med ett slopande av förvandlingssystemet. Tanken är i stället att belysa de möjligheter som står till buds för det fall att ett slopande av förvandUngssystemet skulle i ett senare skede visa sig få mer negativa konsekvenser än vad som f. n. kan förutses.

De modeller som utredningen diskuterar är till antalet sju. Innehållet i dem skall här bara antydas.

De tre första syftar till att åstadkomma viss möjlighet till påföljds-skärpning för personer som genom ideliga återfall visar sig oemottagliga för bötesstraff, dvs. en på ena eller andra sättet inringad bötesimmun

Prop. 1976/77:104

41

gmpp. Enligt de båda första modeUerna åstadkommes skärpningen automatiskt enligt lag. Modellerna befinnes emellertid vara förenade med flera olägenheter, främst sådana som har samband med behovet av en omfattande registrering. Några sådana olägenheter har inte den tredje modellen som jämte andra handläggningsdetaljer som här förbigås innebär att i enskilda fall, där bötesstraff har visat sig klart overksamt, domstol skall kunna förordna att en i lag inskriven skärpt straffskala, innefattande fängelse högst tre månader, skall vara gällande för vederijörande, om han begår nytt bötesbrott. Denna tredje modell anses kunna göras gångbar.

En fjärde modell gäller personer som kan fömtses inte ta intryck av föreläggande om vite i pengar. Modellen innebär att de i olika special­författningar föreskrivna befogenheterna att utsätta vite i pengar skall genom en generellt gällande lag vidgas till att under särskilda, ganska restriktivt utformade förutsättningar gälla vites utsättande i fängelse.

De tre sista modellerna, som endast har skisserats konturmässigt rör fall där skälen för bötesstraff obetydligt övervägt skälen för frihetsbe­rövande påföljd. Deras gemensamma nämnare är sålunda att domstol har stått inför ett verkligt val mellan å ena sidan ett högt bötesstraff, fristående eUer kombinerat med kriminalvård i frihet, och ett kort fri­hetsstraff. Bakgmnden är att det möjligen kommer att anses behövligt att bötesstraffet skall kunna göras mer attraktivt såsom alternativ till korta frihetsstraff genom att man säkerställer att bötespåföljden inte blir ett slag i luften. Utredningen har för berörda fall behandlat vissa framkomstvägar, dock med betonande av att ingen av dem är invänd-ningsfri.

Utredningen lägger i betänkandet fram förslag till ny bötesverkstäl-lighetslagstiftning. Förslagen kännetecknas särskilt av att böternas stäU-ning i exekutiva och liknande sammanhang förbättras i förhållande till andra slag av fordringar. Som ledande princip uppställs att böterna skall jämställas med skatter och därmed likställda offentligrättsliga fordringar. Även handläggningsmässigt eftersträvas samordning med skatteindrivningsrutinerna.

Utredningen finner i flera sammanhang anledning att påpeka, att böternas nuvarande mindre gynnsamma position vid konkurrens med andra fordringar väsentligen betingas av förvandlingssystemet och att läget bUr ett annat när detta slopas.

De viktigaste ändringarna som utredningen föreslår är följande.

I fråga om införsel föreslås att böter i företrädeshänseende jämstäUs med skatter. Vid sidan härav föreslås vissa andra ändringar när det gäller införselförfarandet. Av de sistnämnda ändringarna skall här en­dast nämnas den som innebär att införsel får ske för både skatter och

Prop. 1976/77:104

42

böter, när gäldenären för att undgå införsel arbetar utan lön eller mot uppenbart för låg ersättning.

Såvitt avser konkurs skall böter enligt förslaget i förmånsrättshän­seende jämställas med oprioriterade skatter och alltså inte, såsom nu, ha minsta rätt. Det föreslås vidare att i motsats till vad som är faUet enhgt gällande rätt en person skall kunna försättas i konkurs på gmnd av en bötesskuld. Att konkurshotet bör utnyttjas endast under speciella förhåUanden betonas emellertid. Ackordsregler avseende böter föreslås också.

Beträffande utmätning är att nämna, att böter redan enligt gällande lag i förmånsrättshänseende är jämstäUda med skatter. I fråga om böter gäller dock en olikhet jämfört med skatter och andra fordringar vid utmätning. Detta avser gäldenärens beneficium vid sakutmätning, dvs. omfattningen av den egendom som skall förbehållas gäldenären av hän­syn till hans personliga förhållanden. Den i detta hänseende gällande, generösare specialregleringen för böter föreslås upphävd.

Vidare föreslås att böter jämställs med skatter vid s. k. kvittning. Med kvittning förstås ett förfarande varigenom överskottsskatt, dvs. framför allt när erlagd preliminär skatt överstiger slutlig skatt, tas i anspråk för det allmännas motfordringar innan återbetalning kommer i fråga. Enligt gäUande rätt får endast skattefordringar likvideras genom sådan kvitt­ning. Nu föreslås alltså att böter skall få behandlas på samma sätt.

Utredningen föreslår också förlängning av preskriptionstiden för bö­ter. Denna är f. n. tre år från det bötesavgörandet vann laga kraft. En­ligt förslaget skall preskriptionstiden vara fem år, men böterna bör en­ligt utredningen för flertalet fall avskrivas dvs. utgå ur kronofogde­myndighets bokföring och löpande bevakning redan efter högst tre år. Förutsättningen för sådan tidigare avskrivning är dock att det med skäl kan antas att den bötfällde har gjort vad han förmått för att betala böterna och att annan särskild omständighet inte talar mot avskrivning. Annars skaU indrivning av böterna kunna pågå under hela femårs­perioden. Den förlängda verkställighetstiden skall sålunda vara avsedd främst för de "besvärliga" verkställighetsfallen. För dessa kommer alltså de s. k. bieffekterna att förstärkas.

Goda erfarenheter har uppnåtts av det bötesuppbördssystem som har tillkommit inom ramen för ordningsbots- och strafföreläggandesystemen. Detta bygger på att bötesbetalning så snabbt som möjligt efter brottet skall kunna komma till stånd på frivillighetens gmnd utan att krono­fogdemyndigheterna behöver anlitas. Den som har ålagt bötesstraffet underrättar den bötfällde om vad han behöver iaktta för att få verk­ställighetsfrågan ur världen, nämligen att inom viss kortare tid göra postgiroinbetalning till RPS. Systemet föreslås bli utvidgat, i ett första skede till att avse även böter som har utdömts av tingsrätt.

Prop. 1976/77:104

43

Slutligen skall här nämnas ett förslag om att bötesverkställigheten skall få avbrytas på grund av sociala skäl av synnerlig styrka. Det finns en besläktad regel i 5 § BöVL. Denna har emellertid tillämpats i utom-ordentUgt ringa omfattning, beroende på bl. a. tyngande handläggnings-mässiga moment. Den regel som nu föreslås i ämnet innebär, att be­slutanderätten läggs hos kronofogdemyndigheterna. Det skall dock åligga kronofogdemyndigheterna att före avgörandet inhämta yttrande av tings­rätt och beslut om avbrytande av bötesverkställigheten får inte med­delas om tingsrätten avstyrker. Eftergiftsgmnderna vidgas jämfört med gällande bestämmelser i BöVL.

Enligt vad som fastslås i betänkandet förväntar sig utredningen inte att de sålunda föreslagna exekutionsrättsUga och andra närliggande för­fattningsändringarna kan leda till fullt ut lika hög betalningsfrekvens som den vilken nu råder och som tUl viss del är beroende på förvand­lingshotets betalningsfrämjande effekt. Förvandlingshotet har låt vara med principiellt otillfredsställande funktioner och effekter i flera avseenden en förmåga att driva fram tillgångar som annars inte skulle ha varit tiUgängUga eller kända vid exekutiv verksamhet. Det går enUgt utredningens mening inte att genom utsökningsrättsliga eller andra författningsändringar så att säga trolla fram nya, för exekution tillgäng­liga objekt på det sätt som förvandlingshotet har kunnat åstadkomma.

5   Remissyttrandena 5.1 Förvandlingsstraffet

Utredningens förslag om avskaffande av förvandlingsstraf-f e t har fått ett övervägande positivt mottagande under remissbehand­lingen. Förslaget har utan några närmare kommentarer tillstyrkts eller lämnats utan erinran av statskontoret, riksrevisionsverket, konkurslags-kommittén, TCO och Föreningen Sveriges polismästare.

Enligt RÅ har utredningen på ett övertygande sätt redogjort för in­vändningar av principiell och praktisk natur, som kan resas mot för-vandUngsstraffet. RÅ delar uppfattningen att de redovisade nackdelarna, i synnerhet förvandlingsstraffets karaktär av personalexekution, är så be­tydande att övervägande skäl talar för systemets avskaffande. Samtidigt framhåller emellertid RÅ att bötesstraffet till skillnad från påföljden fängelse saknar straffrättsligt jämställda alternativ. Man nödgas där­för använda bötesstraff för en stor mängd brott även om den dömde saknar betalningsförmåga. Det är därför, hur man än gör med förvand­lingsstraffet, viktigt att man försöker finna praktiskt användbara alter­nativ till bötesstraffet. BRÅ är av den uppfattningen att förvandling av oguldna böter till fängelse är en ovärdig sanktionsform, främst därför att man tvingas tillgripa en påföljd som inte är relaterad till brottet utan

Prop. 1976/77:104

44

upplevs som en betydligt allvarligare och mera ingripande påföljd än böter. Därmed kränker bötesförvandlingen de gmndläggande principer­na för vårt straffrättssystem. BRÅ tillstyrker sålunda att förvandlings­straffet upphävs. Socialstyrelsen anser att det från vård- och behand­lingssynpunkt är mycket att vinna med ett borttagande av förvandlings­straffet. Även om det kan tänkas uppstå en s. k. bötesimimun grupp, torde den under alla förhållanden bU relativt liten. EnUgt socialstyrelsen förhåller det sig med stor säkerhet så att brottsbeivrande bieffekter (po­lisingripande, domstolsförhandling etc.) i många fall kan vara tillräck­liga ur individualpreventiv synpunkt.

Det är inte motiverat att ha kvar förvandlingsstraffet under hänvis­ning till allmänpreventionens krav, särskilt som sambandet mellan all-mänprevention och förvandUngsmöjUghet är synnerUgen diskutabelt. Socialstyrelsen ser sålunda stora fördelar med borttagandet av förvand­lingsmöjligheten. Fördelarna skulle emellertid motverkas, om borttagan­det av förvandUngsstraffet skulle göra domstolarna mer benägna att re­dan från början döma till frihetspåföljd med de konsekvenser det inne­bär för den enskildes rehabiliteringsmöjligheter. Inte heller skulle det vara tillfredsställande, om villkorlig dom skulle börja användas i större utsträckning, eftersom sådan alltid medför anteckning i kriminalregistret och uålunda "stämplar" vederbörande som kriminell på ett helt annat sätt än låga bötesstraff. Även socialutredningen anser att nackdelarna med förvandlingssystemet från socialpoUtiska synpunkter är så betydan­de att övervägande skäl talar för att det avskaffas. I den mån den en-skuda upplever sig som immun och trots omfattande bötesskulder begår nya bötesbrott, torde detta förhållande inte nämnvärt sammanhänga med förvandlingssystemets existens i synnerhet som anstånd med verk­ställighet av förvandlingsstraff medges i stor utsträckning och sådant anstånd sällan förklaras förverkat. Om man bortser från förvandlings­systemets tänkbara inverkan på domstolarna i valet mellan böter och korta frihetsstraff, har alltså detta system enUgt socialutredningens me­ning inga andra fördelar än att det i vissa fall bidrar till att betalning eller i vitesfallen annan prestation sker. Socialutredningen kan inte heUer instämma i utredningens ståndpunkt att det beträffande så­dana individer som är att anse som bötesimmuna inte rimligen kan an­ses klandervärt att samhäUet vid underlåten bötesbetalning inskrider med skärpt påföljd, som kan verka brottsavhållande. Till den del denna gmpp utgörs av ekonomiskt och socialt svaga personer kan socialutred­ningen inte acceptera denna ståndpunkt. Den överensstämmer inte hel­ler med konstaterandet på annan plats i betänkandet, att fängelsevistel­ser för åtskiUiga med sociala problem motverkar de socialvårdande myndigheternas ansträngningar att hjälpa. Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län finner det inte försvarligt att enbart i påtryckningssyfte behålla det omständliga förvandUngssystemet som innebär att förvand-

Prop. 1976/77:104

45

Ungsstraffet huvudsakligen drabbar personer som redan torde vara före­mål för samhällets omsorger i oUka avseenden.

Ett fåtal remissinstanser är kritiskt mställda till utredningens förslag i denna del. Sveriges domareförbund motsätter sig av kriminalpolitiska skäl att förvandlingssystemet slopas. Däremot anser förbundet att en reform av bötesverkstälUgheten är högst angelägen men att denna inte får ske på sådant sätt att bötesstraffets effektivitet urholkas. Förbundet finner att det föreligger skäl att bl. a. överväga det alternativ som redo­visas på s. 137 i betänkandet och som innebär att man straffbelägger att en bötfälld genom tredska, uppenbar lättja eller vårdslöshet vållar att ett bötesstraff inte kan verkstäUas. Påföljden för sådan överträdelse kan av naturliga skäl inte vara annat än frihetsstraff och det kan där­för ifrågasättas, om man inte bör inskränka sig till fall av påtaglig tredska. En sådan lösning medför att förvandlingen inskränks till så­dana fall, där särskilda åtgärder är påkallade, medan man, där detta inte är fallet, kommer ifrån att använda den mindre adekvata påföljd som det nuvarande förvandlingsstraffet utgör. Vidare erbjuder den an­tydda ordningen större möjligheter till variationer efter de föreliggande omständigheterna genom att straffet inte är låst till en viss relation till det ådömda bötesstraffet. Frihetsstraffets längd kommer att i hög grad bero på hur grov tredskan är. EnUgt föriiundet finns det också starka skäl att överväga om inte den nuvarande minimigränsen för fängelse­straff i detta sammanhang är mogen att sänkas. Föreningen Sveriges statsåklagare har den bestämda uppfattningen att förvandlingsinstitutet efter viss modifiering bör bibehållas. Föreningen anser att det är för­ödande för laglydnaden, om samhället i sin brottsbeivrande verksamhet ger upp inför människor som genom smartness, hänsynslöshet och illojaUtet försöker sätta regelsystemet ur spel när det drabbar dem själva. En liten bötesimmun gmpp kan lätt bli en stor bötesimmun grupp. Sett från den här synpunkten är det närmast cyniskt att tala om att man i en del fall får nöja sig med den samhällsreaktion som ligger i själva det brottsbeivrande förfarandet. Om man bortser från verkställighetsför­söken, så drabbas ju även de i stort sett lojala lagöverträdarna av denna "bieffekt". Enligt föreningen bör i stället reglerna om förvandUngsstraff ändras så att talan om förvandUng av böter till fängelse får väckas en­dast mot bötfällda som i och för sig kunnat men inte velat betala sina böter. Vidare kan enligt föreningen frågan om förvandlingsstraffets av­skaffande inte ses isolerad från frågan om bötesnivåns höjd. Bötesnivån är enUgt föreningens mening generellt sett för hög. Bötesnivåns höjd torde behandlas av utredningen (Ju 1973: 11) om en eventuell reforme-rmg av det ekonomiska sanktionssystemet inom straffrätten. Enligt för­eningens mening bör man inte ta ställning till frågan om förvandlings­straffets slopande förrän man också kan överväga resultatet av denna utredning.

Prop. 1976/77:104

46

Hovrätten över Skåne och Blekinge avstyrker utredningens förslag att avskaffa förvandlingsstraffet för böter. Helt avgörande för bedöm­ningen av frågan om förvandlingssystemet skall bibehållas bör enligt hovrättens mening vara  kriminalpolitiska  synpunkter.  StatsfinansieUa och andra ekonomiska synpunkter bör inte tillmätas någon betydelse. Inte heller bör alltför stor vikt tillmätas frågan humvida förvandlings­straffet är förenligt med nuvarande socialpolitiska strävanden i sam­hället. Sådana synpunkter finns inlagda i själva dagsbotssystemet. Sär­skilt vill hovrätten ifrågasätta om utredningens beskrivning av det klien­tel som drabbas av ovillkorliga förvandUngsstraff är helt rättvisande för dagens förhållande. Utredningens klientelundersökning avser en så för­hållandevis lång tid tillbaka som år 1968. Sedan dess har antalet bötes­fångar per år kraftigt minskat, och enligt hovrättens erfarenhet utgör de som i dag åläggs ovillkorliga förvandlingsstraff inte alls den utpräg­lades typ av "restkUentel'   som tydligen dominerade bland 1968 års bötesfångar. Denna gmpp torde f. ö. om den alls finns kvar ytterligare komma att minska, om fylleristraffet äntligen skulle komma att avskaffas. Enligt hovrätten kan starka skäl andras för förvandlings­straffet. Av stor vikt är att det motverkar uppkomsten av en bötes­immun gmpp. Vidare kan befaras att ett avskaffande av förvandlings­systemet skulle kunna i rättstillämpningen medföra en minskad tro på bötesstraffet som ett realistiskt och trovärdigt alternativ till en frihets­berövande påföljd eller som ett lämpligt komplement tiU kriminalvård i frihet. Hovrätten vill ytterligare som argument för bibehållande av förvandlingssystemet göra gällande att detta är av betydelse för den all­männa respekten för bötesstraffet och för den allmänna benägenheten att betala bötesskulder. Det torde vidare starkt kunna ifrågasättas om den s. k. sociala kontroUen spelar någon större roU i fråga om de typer av förseelser som normalt beivras genom enbart böter. Enligt hovrättens mening framstår detta som tveksamt för dagens förhållanden och det måste antas att sådana omständigheter, såsom faran att bU utsatt för ogillande från den sociala omgivningens sida, är av mindre vikt som brottsavhållande faktor vad avser denna typ av förseelser. Vidare bör bemärkas att många av de bieffekter som följer med lagföringen m. m. är mindre starka i fråga om bötesbrott än beträffande allvarligare över­trädelser, eftersom bötesbrotten till övervägande delar beivras genom strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot. Den olägenhet för den dömde som kan sägas ligga i åtalet och domstoMörhandlingen förekommer ju inte alls i sådana fall. YtterUgare viU hovrätten fram-håUa att det för den stora allmänheten som har tillgångar vilka är tillgängUga för exekution och som därför nödgas att betala eventueUa böter torde framstå som stötande om vissa personer vilka saknar sådana tillgångar eller har stor förmåga att hålla dem undan helt undslipper verkningarna av ådömda bötesstraff och fritt kan göra sig

Prop. 1976/77:104

47

skyldiga till bötesförseelser på grund av att myndigheterna saknar me­del -för att verkställa straffet. Bötesstraffet skulle då kunna sägas få karaktären av en sorts "klasslagstiftning"; den som är löntagare måste göra rätt för sig medan den som är företagare med kontanterna på fickan går fri från verkningarna av straffet. Vad som enligt hovrättens uppfattning framstår som väsentligt är att det finns någon verksam form av subsidiär sanktion att ta till i de fall då den bötfällde trots ekonomiska möjligheter därtill inte betalar böterna och dessa inte heller kan drivas in utmätnings- eller införselvägen. Något helt tillfredsstäl­lande sådant ersättningsmedel har utredningen dock inte lyckats finna, och hovrätten har svårt att tro att det skulle vara möjUgt att komma på något effektivt sådant medel. Enligt hovrättens mening bör man över­väga att avskaffa förvandlingsmöjHgheterna för sådana fall då i dag villkorligt anstånd medges och behålla dessa enbart för de fall då den bötfällde har underlåtit att betala böterna av tredska eller uppenbar vårdslöshet eller då det på gmnd av upprepad bötesbrottsUghet är uppenbart att förvandling behövs för den dömdes tillrättaförande. Möj­ligen kunde då också komma i fråga att i större utsträckning än f. n. förbjuda förvandling av enstaka mindre bötesbelopp. Den fasta för­vandlingsskalan kunde eventuellt också avskaffas. I stället kunde det överlämnas åt domstolarna att inom vissa ramar fastställa längden av förvandUngsstraffet. Därigenom skulle större hänsyn kunna tas till om­ständigheterna i det enskilda faUet. Även andra reformer av den nu­varande ordningen torde kunna komma i fråga.

Flertalet av de remissinstanser som har ställt sig positiva till ett av­skaffande av förvandlingssystemet har tagit upp frågan om den be­farade uppkomsten av en s. k. bötesimmun grupp. Sålunda anför RÅ att det inte torde vara möjUgt att upprätthålla den höga betalningsfrekvensen utan att ha något hot om alternativ påföljd i bakgrunden. En viss försämring måste också enligt RÅ:s mening accep­teras. Det Ugger ingen kriminalpolitisk fördel i att böter betalas med socialhjälpsmedel eUer av anhöriga. Det är emellertid av största vikt att betalningsmoralen hålls på en hög nivå. I annat fall förlorar bötes­straffet sin betydelse som kriminalpolitiskt instrument. Vad som fram­för allt är ägnat att inge oro är risken för att personer, som i realiteten har betalningsförmåga, genom skenavtal, täta byten av arbetsplats och liknande förfaranden lyckas göra sig oåtkomliga för exekutiva åtgärder. Skulle förvandlingsstraffets upphävande visa sig medföra att sådana personer bUr bötesimmuna, dvs. helt undgår verkstälhghet av ådömda bötesstraff, är risken stor att betalningsmoralen hos bötfällda i allmän­het sjunker. Lyckas man förhindra att en sådan bötesimmun gmpp uppstår, bedömer RÅ riskerna för att betalningsfrekvensen skall sjunka påtagligt eller att domstolarna skall förlora förtroendet för bötesstraffet som ringa. Problemet med den bötesimmuna gmppen gäller enUgt RÅ:s

Prop. 1976/77:104

48

mening inte så mycket hur stor den blir som vilken sammansättning den får. Utredningen har inte närmare behandlat frågan om hur det bötesimmuna klientelet kan tänkas bli sammansatt. Till stor del torde det komma att röra sig om människor, som lever i utpräglat dåliga sociala och ekonomiska förhåUanden. Det får accepteras att dessa per­soner undgår verkställighet av bötesstraff. För denna gmpp är bötes­straff inte någon lämplig påföljd. Det väsentliga är som nyss fram­hållits att man genom exekutiva åtgärder kan framtvinga betalning från personer som har betalningsförmåga men som inte betalar frivilligt. För det stora flertalet bötesgäldenärer är detta möjligt redan enUgt nu gäl­lande regler för bötesindrivningen. Det finns emellertid personer som genom diverse manövrer gör sig svåråtkomliga för exekution. Ett sätt som stundom praktiseras av rörelseidkare är att låta alla tiUgångar ägas av anhöriga, hustru och barn, och uppträda som anställd med obetyd­lig eller ingen lön. Ett annat sätt är att byta arbetsplats så snart det blir aktuellt med införsel i lönen. Det torde röra sig om relativt få per­soner, som på detta sätt söker göra sig oåtkomliga för exekutiva åt­gärder. Från kriminalpolitisk synpunkt är de dock mycket viktiga.

Några remissinstanser anser att vid ett avskaffande av förvandlings­straffet bör den bötesimmuna gmppen och med denna förknippade problem ägnas kontinuerlig uppmärksamhet. Denna synpunkt under­stryks särskilt av RÅ, kriminalvårdsstyrelsen, Stockholms tingsrätt och SACO/SR. Enligt domstolsverkets mening bör ett system för utvärde­ring av reformen beslutas samtidigt med denna så att ingripande snabbt kan ske i enlighet med något av utredningens förslag till modeller eller på annat sätt, om den tredskande gmppen ökar.

Flera remissinstanser hävdar däremot att åtgärder mot de bötesim­muna bör övervägas redan i samband med reformens genomförande. RPS anser sålunda att det saknas anledning att skjuta frågan "om möj­ligheterna att på straffrättens väg kompensera bortfallet av vissa kri­minalpolitiska fördelar hos förvandlingssystemet" på framtiden. Det är väsentUgt svårare att införa åtgärder i skärpande riktning, om bötesin­drivningen efter en tid inte skulle visa sig fungera tillfredsställande. De "kompensationsmodeller" som utredningen skisserar synes därför böra vidarebearbetas redan nu så att någon eller några av dessa "modeller" kan bli föremål för lagstiftriing samtidigt med förvandlmgssträffets av­skaffande. Liknande synpunkter framförs av RSV, Sveriges advokat­ samfund och Föreningen Sveriges kronofogdar.

BRA anser att konsekvenserna av ett upphörande av förvandlings­straffet bör ses i ett större kriminalpolitiskt perspektiv. BRÅ viU fram-håUa att det pris förvandlingsstraffutredningen menar att samhäUet måste betala för reformens genomförande att låta dem som av tredska underlåter att betala böterna ändå gå fria från straffansvar inte utan vidare kan accepteras. Beträffande dessa betalningsvägrare

Prop. 1976/77:104

49

kan inte åberopas socialt ömmande skäl för att skriva av böterna. Hur många individer det finns som på detta sätt kan göra sig oåtkomliga från bötesexekution är ovisst. Utredningens beräkningar tyder dock på att de är tillräckligt många för att kunna undergräva systemet och respekten för rättsvårdens straffande funktion. Att acceptera deras be­talningsvägran utan vidare åtgärd måste därför betraktas som mycket stötande för den allmänna opinionen. Man kan också befara att efter­giften av bötesstraff i sådana fall kan komma att påverka domstolarnas straffmätning, när valet står mellan att döma till böter eller ett kort frihetsstraff. Kommer domstolarna att i fortsättningen vara beredda att här döma till böter, om det finns anledning att räkna med att detta straff stannar på papperet? I Uka mån kan de allmänna reformsträvan­dena som siktar mot att vidga utrymmet för böter inom strafflagstift­ningen hamna i trögt före. Det finns därför anledning att pröva om inte samhället bör avstå från sådana eftergifter genom att bättre an­passa systemet till det klientel det här gäUer. Upphävandet av för­vandlingsstraffet bör sålunda inte få tiU följd att samhället helt beskärs möjligheten att sätta in någon form av sanktion i stället för böter mot de nämnda betalningsvägrarna. BRÅ föreslår att frågan hur denna alternativa sanktion skall utformas bUr föremål för särskilda övervä­ganden. Frågan bör lösas i samband med att reformen genomförs. Om inte andra sanktioner kan komma i fråga, bör man pröva möjligheten att i stället för förvandling skapa fömtsättningar för en omprövning av den tidigare straffbestämningen. En regel som medger tillämpning av andra påföljder än böter i sådana fall bör konstrueras. Utredningen har skisserat modeUer för en sådan ordning. I detta sammanhang vill BRÅ erinra om att dess kriminalpoUtiska arbetsgmpp i samband med över­synen av bötessanktionen inte kan undgå att komma in på frågan, vilka konsekvenser upphävandet av förvandlingsstraffet kan få för en ut­vidgning av bötessanktionens tillämpningsområde. Arbetsgruppen skall också pröva om förutsättningar finns att skapa nya, alternativa påfölj­der till frihetsstraff. Det är möjligt att sådana påföljder skulle kunna tillgripas i stället för böter mot "bötesimmuna", när inte sociala skäl talar för att man avstår därifrån.

Av de olika "modeller" som utredningen skisserat i fråga om möj­ligheterna att på straffrättslig väg kompensera bortfallet av vissa kriminalpolitiska fördelar hos förvandlingssystemet har det övervägande antalet remissinstanser som yttrat sig i frågan ställt sig bakom den modell som innebär att i enskilda fall, där bötesstraff har visat sig klart overksamt, domstol skall kunna förordna att en i lag inskriven skärpt straffskala innefattande fängelse högst tre månader, skall vara gällande för ve­derbörande om han begår nytt bötesbrott (modell 3). Synpunkter eller förslag i denna riktning framförs av RÅ, hovrätten över Skåne och

4    Riksdagen 1976/77. 1 saml. Nr 104

Prop. 1976/77:104

50

Blekinge, RPS, RSV, Sveriges advokatsamfund, Sveriges domareför­bund och Föreningen Sveriges åklagare.

Flera av remissinstanserna bl. a. hovrätten över Skåne och Blekinge förespråkar även en lösning enUgt den av utredningen föreslagna mo­dellen som innebär att de i olika specialförfattningar föreskrivna be­fogenheterna att utsätta vite i pengar vidgas genom en generellt gäl­lande lag till att under särskilda, ganska restriktivt utformade för­utsättningar gälla vites utsättande i fängelse (modell 4). Även kri­minalvårdsstyrelsen anser att en reglering i enUghet med denna modell bör ske.

Enligt hovrättens över Skåne och Blekinge och RPS:s mening är även förslaget att ha förvandlingsstraffet kvar för de dagsbotsstraff som upp­går till 90 eller högre dagsbotsstraff, och som inte har blivit verkställda till fullo, väl värt att övervägas närmare (modell 7). Sveriges domare­förbund kan tänka sig att även något lägre dagsbotsstraff än 90 borde kunna medföra bötesförvandling, eftersom 7080 dagsböter också någon gång ligger inom den ram där en avvägning sker mot eventuellt frihetsstraff. Den varianten förefaller därvid förbundet vara att föredra att domstolarna får förordna om böter över viss nivå skall vara för­vandlingsbara eller inte. RÅ föreslår som ett jrtterligare alternativ att möjligheter till förvandUng i fall av uppenbar tredska bibehålls. Man kan exempelvis tänka sig att en person, som synbarligen lever i goda ekonomiska förhållanden, är oåtkomlig för exekutiva åtgärder därför att han formellt saknar arbetsgivare och själv inte står som ägare till några utmätningsbara tillgångar. Förvandlingsstraffet skulle i sådana fall vara ovillkorligt. Åklagaren skulle vidare vara skyldig att styrka att bötesgäldenären haft möjlighet att betala skulden. Detta medför na­turligtvis krav på en grundlig fömndersökning. Några betänkligheter från kriminalpolitisk synpunkt att i de absoluta ytterlighetsfaU som här avses bibehålla personalexekutionen bör inte möta, om man genom att låta förvandlingshotet kvarstå vid fall av direkt lagtrots kan vinna att den allmänna respekten för bötesstraffet underbyggs. Detta torde kunna uppnås även med en mycket restriktiv tillämpning av förvandlings­straffet.

5.2 Ny bötesverkställighetslagstiftning

Remissinstanserna har i allt väsentUgt anslutit sig till utredningens förslag till ny bötesverkställighetslagstiftning. I vissa detaljfrågor har dock vissa instanser föreslagit andra lösningar än dem utredningen för­ordat. RÅ framhåller att de föreslagna ändringarna vad gäller upp­börd och indrivningsförfarande synes kunna medföra väsentliga resurs­besparingar och skapa förutsättningar för ett snabbt och effektivt in­drivningsarbete. RSV anser att den nya lagstiftningen i en del av botes-

Prop. 1976/77:104

51

målen bör kunna kompensera den betalningsfrämjande verkan som kan tillskrivas förvandlingsstraffet enligt verkets uppfattning.

BRÅ anför att i dag finns ett starkt intresse av att rättsvårdens re­surser i ökad utsträckning koncentreras till uppgifter av större vikt me­dan mindre brott och förseelser bör kunna hanteras i förenklade och summariska former. Under senare år har också utrymmet vidgats för åtalsunderlåtelse och rapporteftergift vid mindre brott. Mindre för­seelser kan ofta lämnas utan annan åtgärd än den erinran eller varning som förbinds med upptäckten. Frågan gäller nu hur denna principiella syn på det straffrättsliga ingripandet skall kunna föras över på verk­ställighetsplanet. Drar man de fulla konsekvenserna därav, borde små­böter som inte betalas frivilligt i stort sett kunna lämnas utan vidare åtgärd. En sådan ordning skulle dock knappast verka stimulerande på människors benägenhet att frivilligt betala småböter. Att t. ex. parke­ringsböter över huvud taget betalas torde till stor del kunna tillskrivas det bakomliggande hotet om exekution. Avstår man här från exekutiva åtgärder, när betalning uteblir, skulle det vara svårt att upprätthålla kriminaUseringen av åtskilliga ordnings- och trafikförseelser. En annan sak är att man i fråga om sådana förseelser inte sällan har anledning att ifrågasätta kriminaliseringen. Ett radikalt sätt att lösa problemen med förvandling av böter, utdömda för vissa mindre förseelser, vore naturligtvis avkriminaUsering. De kriminalpolitiska konsekvenserna av en nertrappning av de exekutiva myndigheternas insatser i fråga om mindre bötesbelopp bör närmare utredas. Det står klart att man inte kan åstadkomma någon genereU nedre gräns för verkställighetsarbetet i fråga om bötesförvandlingen gäller dock i dag en sådan nedre gräns. Hotet om verkstäUighet av småböter som inte betalas frivilUgt bör sålunda hållas levande. Däremot talar vissa skäl för att kronofogden vid verkställighet av småböter bör kunna arbeta tämUgen flexibelt efter en slags opportunitetsprincip. Är det fråga om upprepade återfall i t. ex. en trafikförseelse. Vilket renderat lagöverträdaren en rad förelägganden, bör kronofogden lägga ner betydande ansträngningar på verkställighets­planet, även om varje ordningsbot i sig har mindre ekonomisk bety­delse. Är det i stället fråga om en enstaka förseelse (vUken i och för sig mycket väl skulle ha kunnat medföra rapporteftergift) saknas an­ledning att gå särskilt hårt fram i exekutivt hänseende. I lika mån kan det vara motiverat att vid resursavvägningen ta hänsyn tiU den bötfäll-des ekonomiska och sociala förhåUanden.

BRÅ anser att det är av betydelse att de exekutiva myndigheterna i nämnda hänseenden kan agera enligt någorlunda enhetliga linjer. Frå­gan vilka möjligheter kronofogden bör ha att "frysa ner" inledd bötes­verkställighet har inte tagits upp av utredningen. Det hade emeUertid varit önskvärt om utredningen diskuterat prioriteringsfrågan mera in­gående och belyst de avvägningar mellan fiskaliska, kriminalpolitiska

Prop. 1976/77:104

52

och socialpolitiska intressen som kan behöva göras på verkstälUghets-planet.

Sveriges advokatsamfund hyser den uppfattningen att åtskillnad i viss utsträckning bör göras mellan böter och viten. När det gäller böter kan samfundet oreserverat instämma i utredningens önskemål att tillskapa nya regler i syfte att förbättra indrivningens effektivitet, sedan det på­tryckningsmedel som förvandlingsstraffet utgjort bortfallit. För böter­nas del kommer det statsfinansieUa intresset i förgrunden. I fråga om vitena ligger däremot tyngdpunkten på det samhälleliga intresset av att den handling eUer underlåtenhet som vitet har tiU uppgift att fram­tvinga verkligen kommer till stånd. Samfundet är därför av den upp­fattningen att det i fråga om var och en av de lagändringar som ut­redningen föreslår bör övervägas om densam.ma bör äga tillämpning i fråga om såväl böter som viten eller enbart i fråga om böter. Varje förbättring av böters och vitens ställning i fråga om exekutionsmöjlig­heter och förmånsrätt medför i och för sig en försämring av övriga oprioriterade fordringars utsikter till betalning. Denna negativa effekt kan i viss mån tolereras när det gäller böter, där samhällets intresse av bästa möjliga indrivningseffektivitet kan tänkas rättfärdiga att övriga oprioriterade fordringsägare i något fall får stå tillbaka. Såvitt däremot indrivningen av viten angår bör reglerna inte utformas så att de opriori­terade fordringsägarna i onödan missgynnas, om det primära målet framtvingandet av en handling eUer underlåtenhet kan vinnas med andra medel än förbättrade indrivningsmöjligheter. Samfundet åsyftar härvid den ovan berörda utvägen med utsättande av vite i form av fängelse.

Utredningens förslag att förbättra bötesfordringarnas ställning vid införsel och konkurs har föranlett ut­talanden från några remissinstanser. Statskontoret framhåller att för­slagen torde innebära förutom att indrivningsresultatet i det enskilda fallet kan bli bättre än eljest att möjhgheterna till handläggnings-mässig samordning av indrivning av böter och skatter förbättras. Andra remissinstanser är mera kritiska.

SACO/SR anser sig kunna acceptera att böterna fortfarande är in-förselgiUa och att 1 och 15 §§ införsellagen (1968: 621, 15 § ändrad senast 1976: 624) ändras så att böternas förmånsrätt i införselsamman­hang blir densamma som skatternas. I praktiken innebär detta inte någon förändring mot nuvarande praxis. Organisationen erinrar dock om att införselmöjligheten beträffande böter ursprungligen bygger på förvandlingsstraffets existens. Ett avskaffande av förvandlingsstraffet kan därför i och för sig åberopas som ett skäl för att avskaffa införsel-möjligheter och att även i övrigt låta böterna få en svagare ställning jämfört med andra fordringar. SACO/SR avstyrker den förmånligare ställning för bötesfordran i förhållande till enskilda fordringar som ut-

Prop. 1976/77:104

53

redningen föreslår. Trots utredningens argumentering finner SACO/SR att bötesfordran fortfarande bör vara efterställd övriga fordringar i kon­kurs. Regeln i 17 § införsellagen om att införsel för böter skall hävas för a(t därmed möjliggöra utmätning för alla slags andra fordringar (inte endast vissa kvalificerade skadeståndsfordringar) bör vidare bibe­hållas. Slutligen bör, som en konsekvens av efterställdheten i konkurs, bötesfordran vid gemensam utmätning tillsammans med annan fordran vika för den andra fordringen. En sådan efterställdhet även vid gemen­sam utmätning föreslog lagberedningen vid tillkomsten av förmåns­rättslagen, varemot departementschefen förutom fiskala skäl blott anförde att förvandlingsstraffutredningens arbete borde avvaktas. Det är därför enligt SACO/SR:s mening anmärkningsvärt att förvandUngs-straffutredningen mot en sådan efterställdhet nu endast åberopar att i lagstiftningen när det gäller gemensam utmätning redan "intagits stånd­punkten att bötesfordringar bör konkurrera på lika villkor med ford­ringar i allmänhet, något som utredningen finner vara väl underbyggt". Enligt organisationens mening bör fiskala intressen inte få tillmätas någon avgörande roll vid indrivning av bötesfordringar i konkurrens med andra fordringar. Bötesstraffet bör ses uteslutande som en kriminal­politisk sanktion som riktar sig mot det överskott utöver beneficiet som den dömde har eller kan komma att skaffa sedan dennes övriga vid exekutionen aktuella skulder är betalda.

Sveriges advokatsamfund tillstyrker med viss tvekan den föreslagna förbättringen av böters ställning vid införsel. Däremot avstyrker sam­fundet att viten på belopp över 2 000 kr. i detta hänseende jämställs med böter. Om möjligheten att utsätta vite i form av fängelse genom­förs, bör det enligt samfundets mening övervägas huruvida inte den regel i 9 § förmånsrättslagen (1970: 979, 9 § omtryckt 1975: 1298) som innebär att utmätning för flera fordringar på en gång ger Uka rätt bör ändras så att vitesfordringar överstigande 2 000 kr. undantas. I konse­kvens med vad nu sagts beträffande införsel och utmätning avstyrker samfundet förslaget att viten, i varje faU viten över 2 000 kr., i konkurs jämställs med övriga oprioriterade fordringar. Har gäldenären försatts i konkurs och sålunda förlorat rätten att själv råda över sin egendom, har penningvitets funktion som påtryckningsmedel upphört, och det förefaller med hänsyn härtill helt meningslöst att låta gäldenärens öv­riga oprioriterade fordringsägare vara med om att betala vitet. Fallet är ingalunda opraktiskt, då vitet många gånger kan uppgå till avse­värda belopp. I konkursfallet bör utvägen med utsättande av nytt vite i form av fängelse tillgripas. Om konkursgäldenären är en juridisk per­son, får åtgäi-den riktas mot styrelseledamot.

Vad särskilt gäller utredningens förslag att förbättra bötesfordring­arnas ställning i konkurs anför konkurslagskommittén att enUgf kom­mitténs mening kan förhållandena vid utmätning inte utan vidare tas

Prop. 1976/77:104

54

till intäkt för att bötesfordran skall jämställas med vanliga fordringar i konkurs. Vid utmätning fömtsätts inte såsom vid konkurs att gälde­nären är insolvent. Vidare kan den förmånsrätt eller betalning som vunnit utmätning återvinnas när utmätningen skett senare än tre må­nader före den s. k. fristdagen (38 § konkurslagen (1921: 225, 38 § änd­rad senast 1975: 244), KL. Bakom återvinningsregeln ligger tanken att övriga borgenärer kan antas lida skada genom utmätning som i tiden ligger nära konkursen. Enligt kommittén förtjänar det att framhållas att i övriga nordiska länder numera gäller samma ordning som f. n. i Sverige, dvs. bötesfordran är efterställd i konkurs. Under förarbetena till den danska regleringen fästes stor vikt vid den straffrättsliga syn­punkten. Här kan hänvisas till den danska konkurslagskommitténs be­tänkande (1966: 423) Konkursordenen s. 36 och 43 f Avgörande för utredningens ställningstagande synes väsentligen vara önskemålet att förbättra indrivningsresultatet. I vad mån förslaget får en märkbar så­dan verkan är dock ovisst. Frågan kan enligt kommittén belysas genom några statistiska uppgifter från en undersökning som kommittén nyligen gjort av ordinära konkurser, som avslutats år 1974. I 15 % av dessa konkurser har utdelning till borgenärer utan förmånsrätt förekommit. Den genomsnittliga utdelningsprocenten har härvid varit 3,5. I kon­kurser som avslutas enligt 185 § KL (s. k. fattigkonkurser) vilka utgör huvudparten av konkurserna, förekommer ingen utdelning alls. Utdel­ningsmöjligheterna för borgenärer utan förmånsrätt torde endast i obe­tydlig mån komma att förbättras genom den nya ordning för handlägg­ning av mindre konkurser som eventuellt kommer att genomföras på grundval av kommitténs betänkande (SOU 1974: 6) Förenklad konkurs m. m. Sammanfattningsvis konstaterar kommittén att det ekonomiska utbytet av att bötesfordrans ställning i konkurs förstärks kommer att vara litet. Kommittén inser emeUertid det angelägna i att vid förvand­lingsstraffets avskaffande samtidigt tillvarata aUa tänkbara möjligheter att effektivisera bötesverkstäUigheten. Som framgått blir de negativa verkningarna av förslaget för övriga borgenärer generellt sett obetyd­liga. I det enskilda fallet kan dock förbättringen av böternas ställning bli kännbar för andra borgenärer utan förmånsrätt. Kommittén vill emellertid trots de principieHa erinringar som kan göras inte motsätta sig utredningens förslag.

Sveriges advokatsamfund avstyrker utredningens förslag i denna del. Den av utredningen själv anförda synpunkten att böter är ett straff och därför bör drabba endast den dömde själv och inte hans borgenärer ut­gör enligt samfundets mening en så viktig gmndsats att densamma inte utan tvingande skäl bör åsidosättas. Vad utredningen åberopar till stöd för sitt förslag om böters likställande med oprioriterade fordringar kan inte anses utgöra sådana skäl. Att böter getts en viss företrädesställ­ning vid infÖrsel och Vid samtidig utmätning för flera fordringar be-

Prop. 1976/77:104

55

höver inte betyda att det i realiteten är gäldenärens övriga fordrings­ägare som tillskjuter pengar för böternas betalning, lika litet som man kan påstå detta i det fall att gäldenären frivilligt betalar böterna. Det är först när gäldenären är insolvent, då hans tillgångar inte förslår till samtliga borgenärers förnöjande dvs. just i konkursfallet som den effekten inträder att de övriga fordringsägarna får delta i betalningen av den dömdes böter. Att den bötfäUde konkursgäldenären måhända betraktar sig själv som delvis betalande synes i sammanhanget inte spela någon roll; huvudsaken är att bötesstraffet på detta sätt faktiskt drab­bar borgenärerna i större eller mindre omfattning.

I fråga om utredningens förslag att inte jämställa bötesfordringarna med de skattefordringar som omfattas av den allmänna förmånsrätt, som åsyftas i 13 § förmånsrättslagen (det s. k. skatteprivilegiet) ifråga­sätter RRV om inte böter borde omfattas av den aUmänna förmåns­rätt som enligt 13 § förmånsrättslagen tillkommer skattefordringar. Ut­redningen har aWisat denna tanke med hänsyn bl. a. till att "skälen för skatteprivilegiet hänför sig väsentligen till förhållanden som rör före­tagare, oftast juridiska personer". Enligt RRVis mening är emellertid just detta förhållande ett skäl till att förmånsrätten vid konkurs även bör omfatta böter. Därigenom uppnås nämUgen en viss grad av jäm­ställdhet i indrivningshänseende mellan företagare och anställda.

Utredningens förslag till ändringar i övrigt beträffande införsel för­anleder endast påpekanden från några remissinstanser. RSV påpekar sålunda att det företräde som enligt utredningens förslag till ändring i 17 § införsellagen skall tillkomma vissa särskilt kvalificerade ford­ringar vid löneutmätning, och som enligt denna remissinstans grundar sig på mycket starka skäl, i den praktiska tillämpningen ofta inte kan helt tillgodoses på grund av att oUka förbehållsbelopp tillämpas vid införsel och löneutmätning. RSV belyser sitt påstående med följande exempel.

1 ett mål är det utmätningsfria beloppet (löneutmätning) 2 000 kr/ mån., medan förbehållsbelopp (införsel) för samma person är 1 500 kr/mån. Löneutmätning kan då ske i den del som gäldenärens lön efter skatteavdrag överstiger 2 000 kr/mån. Oavsett om löneutmätning sker ner till denna gräns eller inte, kan införsel ske i de 500 kr. som utgör skillnaden meUan utmätningsfritt belopp och förbehållsbelopp. Om gäldenären medger att löneutmätning får ske för belopp som under­stiger det utmätningsfria beloppet, skulle dock i denna del löneutmät­ning få företräde framför införsel.

Socialstyrelsen anser inte att det i utredningsförslaget har motiverats varför också Skatter skall kunna uttas genom införsel enligt 22 § in­försellagen. Socialstyrelsen ställer sig frågande till förslaget i denna del. RSV framhåller att i prop. 1968: 130 med förslag till införsellag uttalas, att utmätning är enda tvångsåtgärden som kan tillgripas mot

Prop. 1976/77:104

56

arbetsgivare som underlåtit att följa införselbeslut enUgt 22 § införsel­lagen. RSV vill emellertid ifrågasätta om inte kronofogdemyndighet har möjlighet att ingripa även med konkursåtgärder mot samarbets-ovilliga arbetsgivare, som gjort sig tillgångslösa inför förestående ut­mätning. I förarbeten till lagen bör uttalas humvida denna möjlighet finns.

Utredningens förslag om utvidgning av bestämmelserna om kvitt-n ing i 68 § 4 mom. uppbördslagen (1953:272, 68 § ändrad senast 1975: 1179) till att gälla även bötesfordringar tillstyrks utan några när­mare kommentarer av statskontoret och länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län. Inte heller Föreningen Sveriges kronofogdar har något att erinra mot förslaget eftersom en sådan ordning skulle innebära viss lättnad för kronofogdemyndigheterna vid bestyret med överskjutande skatt. Det finns emellertid inte anledning att ge böter förmånligare be­handling än t. ex. mervärdeskatt och arbetsgivaravgifter. Föreningen anser därför att ett genomförande av förslaget aktualiserar en översyn av tillämplig lagstiftning, så att det avräkningsförfarande som beskrivs i 68 § uppbördslagen blir möjUgt för samtliga skatter och allmänna avgifter.

Socialstyrelsen anser att en sådan åtgärd som kvittning av böter mot skatteåterbäring från principiell synpunkt är diskutabel eftersom något samband mellan skatter och böter inte föreligger. Socialstyrelsen vill emellertid inte motsätta sig införandet av denna möjUghet med hänsyn till att vid slopandet av förvandlingsstraffet bötesfordringar kräver en särstäUning.

Förslaget avstyrks av Sveriges advokatsamfund. Samfundet anför att om en skattskyldig person själv eller genom sin arbetsgivare erlagt ett belopp till det allmänna i syfte att därmed fullgöra en honom enligt skattelagstiftningen ålagd betalningsskyldighet, det inte kan anses till­talande för det allmänna rättsmedvetandet att staten begagnar sitt fak­tiska övertag gentemot den skattskyldige till att framför andra ford­ringsägare göra sig betald för helt andra fordringar än dem som åsyftas vid inbetalningen. Staten bör i detta fall Uksom varje annan fordringsägare vara hänvisad till att genom utmätning själv göra sin rätt gällande.

Utredningens förslag att ta bort bötesgäl denärens extra beneficium har inte föranlett några erinringar under remissbe­handlingen. Förslaget tiUstyrks uttryckligen av BRA.

Flera remissinstanser biträder utredningens ståndpunkt att en b ö -tesfordran bör kunna läggas till grund för en konkursansökan. Enligt konkurslagkommittén synes det natur­ligt att böterna bUr konkursgrundande när förmånsrätten förbättras. Otvivelaktigt har också konkurshotet i många fall en betalningsfräm­jande effekt. Kommittén framhåller emellertid samtidigt att den prak-

Prop. 1976/77:104

57

tiska betydelsen av förslaget på denna punkt inte skall överdrivas. 1 nästan alla här berörda konkurser torde nämligen förekomma konkurs­grundande skatteskulder. Sveriges advokatsamfund anser att vitesford­ringar inte bör läggas tUl grund för konkursansökan. RRV framhåller att för att ett sådant konkursförfarande som det här är fråga om skall fylla någon funktion krävs att man kan påräkna att i vart fall någon del av fordran täcks av utdelningen. RRV menar därför att den all­männa förmånsrätt som RRV förordat, även ur denna synpunkt har fog för sig. Att en bötesfordran kan leda till konkurs får dessutom till följd att återvinningsinstitutet träder i funktion. Genom ändringar i konkurslagen år 1975 har utrymmet för återvinning utvidgats betydligt. Ett konkursförfarande ger sålunda möjlighet att komma åt ett förfa­rande som innebär att en person som ådömts ett kraftigt bötesstraff skriver över sina tillgångar på någon närstående för att göra sig oåt­komlig för exekutiva åtgärder. Ett konkursförfarande med möjlighet till återvinning utgör på så sätt ett komplement till den av utredningen föreslagna utvidgningen av 22 § införsellagen. Socialstyrelsen anser att konkursförfarandet i anledning av bötesskuld endast bör kunna få an­vändas i de klara fall då det med säkerhet kan antagas att det finns egendom att ta i anspråk, som bötesgäldenären ej genom bestämmelser­na om beneficium kommer att få behålla.

När det gäller förslaget att ackordsförfarandet bör göras tillämpligt på bötesfordran är meningarna delade bland remissinstan­serna. Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län och konkurslagkom­mittén tillstyrker utan någon närmare motivering förslaget. Även Sve­riges advokatsamfund anser sig kunna tillstyrka att staten får för bötes­fordringar och vitesfordringar som understiger 2 000 kr. delta i ac­kordsförfarande. Ett ackord, som för både gäldenären och de privata fordringsägarna skulle te sig som den bästa lösningen, skulle enligt för­bundets mening många gånger vara omöjUgt att genomföra, om bötes-skulden skulle kvarstå i oförminskad omfattning efter ackordets genom­förande.

Några remissinstanser ställer sig kritiska till utredningens ståndpunkt. Föreningen Sveriges kronofogdar anför sålunda att det föreligger en viss risk att ackord kan bli ett instrument för personer som spekulerar i möjUgheten att få nedsättning av värdekonfiskationer och viten. För­eningen känner också tveksamhet inför det faktum att den föreslagna ackordsregeln innebär att straffrättsliga påföljder som bestämts av dom­stol skall kunna förhandlas bort genom överenskommelser med indriv-ningsmyrKlighet. Liknande synpunkter anförs av hovrätten över Skåne och Blekinge och RSV.

Utredningens förslag att förlänga preskriptionstiden för bötesstraff tillstyrks av RSV, länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län och Föreningen Sveriges kronofogdar. RSV erinrar om att

Prop. 1976/77:104

58

verket i yttrande över departementspromemorian (Ds Ju 1975: 11) med förslag till ny preskriptionslag förordat en femårig preskriptionstid av förfallna fordringar med hänvisning bl. a. till önskemålet om samord­ning av preskriptionsreglerna för olika slags fordringar. Föreningen Sveriges kronofogdar ifrågasätter om inte preskriptionsbestämmelserna i 36 kap. 10 § BrB avseende förverkande borde anpassas till vad som enligt 35 kap. 7 § föreslås gäUa för böter.

En mera tveksam inställning till förslaget redovisas av BRÅ. Denna remissinstans anser det sålunda i och för sig svårt att acceptera att verk­ställighetstiden skall behöva vara så lång som fem år. Därmed blir straffet utdraget och relationen mellan brottet och sanktionen upplevs som allt svagare. Frågan gäUer ytterst hur långt man bör driva det fiskaliska intresset på upprättande och fullföljande av en amorterings-plan, när svårigheterna att få fram betalning av böterna inom relativt nära framtid beror på gäldenärens dåliga ekonomiska ställning, men gäldenären ändå visat god vilja att efter förmåga göra rätt för sig. BRÅ anser liksom utredningen att verkställighetstiden i normala fall bör be­gränsas till tre år. Visar det sig inte möjligt att inom denna tid få fram betalning bör man som regel ge upp kravet. Emellertid kan det som tidigare nämnts finnas gäldenärer som mer av tredska än oförmåga väg­rar att betala sina böter. Huruvida denna, relativt begränsade grupp skall föranleda en allmän förlängning av preskriptionstiden till fem år, vilket utredningen föreslår, eller om domstol speciellt beträffande den­na grupp skall kunna förordna om sådan förlängning efter anmälan av kronofogden, är en öppen fråga. BRÅ vill här inte motsätta sig utred­ningens förslag. Det bör emellertid tilläggas att om man väljer det and­ra alternativet, man skulle kunna skapa ett nytt starkt påtryckningsme­del under bötesexekutionen. Man kan också överväga om inte dom­stolen i sådant sammanhang borde ha möjlighet att sätta in en alterna­tiv påföljd till det bötesstraff, som uppenbarligen varit missriktat. En så­dan ordning förutsätter dock att våra nuvarande sanktionsmedel byggs ut.

Föreningen Sveriges statsåklagare avstyrker förslaget. Enligt för­eningen bör bötesverkställigheten även i de allra besvärligaste fallen kunna klaras av på de tre år som redan nu gäller. Redan efter något år bör man ha kunnat sålla fram de som är uppenbart betalnings­ovilliga.

Förslaget till vidgat uppbördsförfarande har fått ett övervägande positivt mottagande under remissbehandlingen. Hovrätten över Skåne och Blekinge framhåller att det nuvarande systemet, som innebär att domstolsböter på gmnd av vissa administrativa rutiner inte kan betalas förrän flera månader efter domen, inte är tillfredsställande och strider, som utredningen också anger, mot de allmänna kriminal­poUtiska strävandena att påföljd skaU komma snabbt efter brottet. Be-

Prop. 1976/77:104

59

talning bör såsom föreslås, kunna göras direkt efter domen och utan avvaktan av fullföljdstidens utgång. Att en frivillig betalning på detta stadium inte inverkar på den dömdes fullföljdsrätt är dock enligt hov­rättens mening inte alldeles givet. I fråga om strafföreläggande eller ordningsbotsföreläggande gäller den motsatta principen, nämligen att be­talning scnn regel har samma verkan som godkännande (RB 48:11) och alltså medför att föreläggandet gäller såsom lagakraftägande dom. Till undvikande av missförstånd torde därför uttryckUgen böra anges i lag­text att erläggandet av domstolsböter inte utgör något hinder för den dömde att fullfölja talan mot domen. En sådan bestämmelse synes ha sin naturliga plats i rättegångsbalken. Även RRV och Sveriges domare­förbund anser det vara Värdefullt och riktigt att uppbördsförfarandet på detta sätt utvidgas. Enligt RRV bör förslaget kunna genomföras obe­roende av om utredningens förslag i övrigt genomförs. Möjligheterna att utvidga användningsområdet även till övriga domstolar bör också undersökas. Sveriges domareförbund anser att den omständigheten att utdömda böter skall betalas till RPS inom ramen för uppbördsförfa­randet kan ge allmänheten ett felaktigt intryck av att domstolarna automatiskt utdömer av polisen föreslagna böter eller eljest står i be­roendeställning till polisen. Rättsväsendets informationssystem (RI) och därmed sammanhängande datamtiner torde kunna utnyttjas på ett smi­digt sätt, även om uppbörden administreras av annan central myndig­het.

Domstolsverket delar i princip utredningens uppfattning att man bör införa ett uppbördsförfarande för tingsrättsböter, eftersom detta säker­ligen får goda effekter för bötesinbetalningen. Den nya uppgiften för tingsrätterna att översända underrättelse om möjligheten till frivillig betalning av böterna jämte inbetalningskort kan inte bli särskilt be­tungande. Detsamma kan sägas om den något utökade rapporterings­skyldigheten till RI. Det kan antas att tingsrätternas arbete totalt sett minskar genom förvandlingsmålens bortfall. Det synes något oklart vilka tingsrättsböter och viten som enligt utredningens mening skall omfattas av det nya uppbördsförfarandet. I 3 § förslaget till bötesverk-ställighetsförordning sägs att uppbörd äger mm beträffande böter som "ålagts av tingsrätt". Även böter och viten som genom särskilt beslut åläggs t. ex. vittne som uteblir från förhandling skuUe således omfattas av förfarandet. I speciälmotiveringen (s. 174 och 177) talas däremot om att uppbörd skall ifrågakomma för bötesstraff som har ålagts genom tingsrätts dom. Även förslaget till ändring i kungörelsen (1970: 85) om skyldighet för domstol att underrätta tilltalad om dom m. m. (omtryckt 1973: 264) tyder på att utredningen föreslår att endast böter och viten som ålagts någon genom tingsrätts dom eller slutliga beslut skall om­fattas av uppbördsförfarandet.

Prop. 1976/77:104

60

RPS finner att förslaget angående centraluppbörd av tingsrättsböter kommer att påverka flera av de delsystem inom RI som styrelsen sva­rar för. Den föreslagna uppbörden av böter som avgörs genom dom eller sådant slutligt beslut varom uppgift enligt gällande bestämmelser skall lämnas till styrelsen torde vara anpassbar till dessa delsystem. Styrelsen har därför ingen erinran mot denna del av förslaget. Av systemtekniska skäl fordras emellertid att övergångsbestämmelser in­förs som innebär att äldre bestämmelser skall äga tillämpning beträf­fande böter som ålagts men inte betalats före reformens ikraftträdande. Ett genomförande av central uppbörd kräver rena systemmodifieringar och manuella arbetsinsatser, exempelvis tillskapande av nya blanketter. Dessa insatser är tidskrävande. Det är därför angeläget att understryka att tillräckligt tidsutrymme lämnas från det reformen beslutas tiU dess den träder i kraft. Enligt förslaget skall även de tingsrättsböter som avses i BöIF omfattas av den centrala uppbörden. Denna del av för­slaget innebär att en ny typ av uppgifter kommer att databehandlas. Under förutsättning att inrapporteringen från domstolarna till riks­polisstyrelsen kan ske på ett sätt som anpassas till datasystemet och att erforderliga resurser ställs till förfogande är styrelsen beredd att ac­ceptera även denna del av förslaget.

Statskontoret anser att en förstudie bör göras avseende de organisa­toriska, systemtekniska och ekonomiska konsekvenser, som en sådan utbyggnad skulle innebära. Resultatet av en sådan undersökning bör ligga till grund för ett slutgiltigt ställningstagande i frågan.

Samarbetsorganet för ADB inom rättsväsendet har till sitt remiss­yttrande fogat en promemoria om innebörden av förslagen för maski­nella system och domstolarna m. m. Under hänvisning till vad som sägs i denna promemoria framhåUer samarbetsorganet att ytterligare systemtekniska utredningar krävs innan ett uppbördssystem av det slag utredningen har föreslagit kan genomföras. Samarbetsorganet har där­efter avlämnat ytterligare en promemoria angående dé beräknade kost­naderna för genomförande av förslagen i betänkandet. Av promemorian framgår att totalkostnaderna för såväl slopandet av förvandlingsstraffet som ett nytt uppbördssystem beräknas uppgå till c:a 750 000 kr. Till detta kommer en total årlig kostnad av c:a 390 000 kr.

Utredningens förslag till en särskild regel om avbrytande av verkställigheten på grund av sociala skäl av synnerlig styrka har behandlats av flera remissinstanser. För­slaget tillstyrks av domstolsverket, hovrätten över Skåne och Blekinge, socialutredningen och Sveriges domareförbund. Länsstyrelsen i Göte­borgs och Bohus län anser att vid den prövning som skall Ugga till grund för beslut om eftergift så kan en utredning om bötesgäldenärens sociala förhållanden knappast undvaras. Det förefaller naturligt att här-

Prop. 1976/77:104

61

vid social centralnämnd eller distriktsnämnd (socialnämnd) avger ytt­rande. Härigenom tillgodoses kravet på lekmannamedverkan i efter­giftsärenden. Eftergift bör enligt länsstyrelsens mening i främsta rum­met ifrågakomma som ett led i en social rehabilitering eller i fall där bötesgäldenärens ekonomi allvarligt försvagats på grund av långvarig sjukdom eller arbetslöshet. Enligt länsstyrelsen kan 18 § lagen (1964: 143) om bidragsförskott (omtryckt 1976: 877) tiäna som förebild.

En utvidgning av möjligheten att avbryta verkställigheten på grund av sociala skäl förespråkas av BRÅ. Enligt denna remissinstans bör generellt sett samhället i stor utsträckning kunna avstå från ekonomiska krav i form av böter, skatter, allmänna avgifter o. d., när det gäller personer som under viss längre tid berövats friheten på grund av brott eller andra sociala beteendestörningar, och saknar medel. Den som har berövats friheten kan sägas ha betalat sin skuld. Från denna synpunkt kan man överväga införandet av en allmän bestämmelse i bötesverk-ställighetslagen som innebär att den som avtjänat frihetsberövande på­följd under exempelvis längre tid än sex månader eller eljest varit tvångsintagen på anstalt under så lång tid, vid frigivningen skall kunna få sin bötesskuld nollställd (eventuellt starkt reducerad). Det bör dock förutsättas för tillämpligheten av en sådan bestämmelse att den intagne vid frigivningen i huvudsak saknar andra medel till betalning av bö­terna än vad han uppburit från anstalten i samband med frigivningen (avgångspremie o. d.). Den av utredningen föreslagna bestämmelsen om rätt för kronofogden att under vissa förutsättningar efterge bötesverk­stäUighet har inte speciellt knutits an till vissa typer av anstaltsvistelse. Utredningen uttalar att även andra för den enskilde påkostande situa­tioner bör kunna utlösa eftergiftsbeslut. Därvid nämns särskilt lång­varig sjukdom av allvarligare art samt ådraget fysiskt handikapp som försvårar den bötfälldes utkomstmöjligheter och existens i övrigt. En­ligt BRA bör man dock lämpligen Skilja på dessa båda kategorier av eftergiftsfall och sortera in dem under olika bestämmelser. I anstalts­fallen som ju utmärks av att bötesgäldenären varit utsatt för ett be­tydande tvångsingripande från samhällets sida på grund av kriminalitet eiler andra beteendestörningar motiveras böteseftergiften av att den frigivne skall erbjudas en rimlig start utanför murarna. 1 de övriga so­cialt ömmande fallen är det fråga om personer som drabbats av sjuk­dom, nedsatt arbetsförmåga o. d. av sådan art att man måste räkna med minskade förvärvsmöjligheter och inkomster. Eftergiften motiveras här av skäl som hänförs till sjukdom o. d. Förslaget att eftergift på exeku­tionsstadiet i allmänhet inte bör ifrågakomma beträffande bötesford­ringar som överstiger 3 000 kr. förefaller BRÅ vara alltför restriktivt. Det är särskilt de höga bötesbeloppen (kumulation av många bötes­fordringar) som skapar problem och i vissa fall kan verka förlamande för bötesgäldenären,  exempelvis i samband med villkorlig frigivning.

Prop. 1976/77:104

62

BRÅ vill alltså föreslå en betydligt vidare ram för möjligheten att till­gripa böteseftergift. I fråga om mycket höga bötesskulder bör dock frågan om avskrivning lösas nådevägen.

Utredningens förslag att tingsrätt skaU ha vetorätt i frågor om avbry­tande av verkställighet har godtagits av Sveriges domareförbund. I övrigt har förslaget fått ett övervägande kritiskt mottagande.

Hovrätten över Skåne och Blekinge anser sålunda att förslaget är allt­för opraktiskt för att kunna genomföras. Utredningen synes väl ha haft det goda syftet att skapa en enklare ordning än den som nu gäller i fråga om ärenden enligt 5 § BöVL men har inte lyckats med detta. Att lägga det formella avgörandet på en myndighet medan en annan myn­dighet som avger yttrande har det reella avgörandet är ett system som i andra sammanhang visat sig fungera illa. Domstolarna är för övrigt organiserade för att avgöra tvistiga eller tveksamma frågor. De är alltför otympliga för uppgiften att skaffa fram utredningsmaterial eller avge yttrande. Därav följer att det riktiga måste vara att avgörandet i princip bör läggas på domstol, om syftet är att böter därigenom skall bortfalla, under det att uppgiften att såsom part företräda staten lämpligen kan ligga på kronofogde. Skälet till att den nuvarande bestämmelsen inte används torde, bortsett från dess begränsade räckvidd, ligga däri att det inte finns något organ som tar initiativ, när den enskilde inte förmår att göra det. Enligt hovrättens mening bör ansökan kunna väckas, förutom av den enskilde eller åklagare, även av skyddskonsulent eller socialvårds-konsulent. Hovrätten kan icke biträda uppfattningen att det är lämpligt med ett fullföljdsförbud i dessa ärenden. Utredningen säger sig icke ha undersökt hur eftergiftsreglerna i 18 § lagen om bidragsförskott tilläm­pas. Om den hade gjort det, hade den säkerligen fått veta att tillämp­ningen är oenhetlig i oUka delar av landet. I än högre grad skulle detta bli fallet, om den nu föreslagna ordningen för eftergift av böter på verkställighetsstadiet genomfördes. Beslut bör därför anser hovrätten kunna överklagas enligt vanliga regler. Liknande synpunkter anförs av domstolsverket.

Föreningen Sveriges åklagare föreslår att åklagare blir remissmyndig­het enligt 13 § förslaget tUl ny BöVL. Även RSV anser att yttrande från åklagare bör räcka och att det saknas anledning att ge denne vetorätt.

Stockholms tingsrätt, länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län och Föreningen Sveriges kronofogdar anser att beslut om eftergift bör kunna fattas av kronofogde utan tingsrättens hörande. BRÄ anser att det bör anförtros åt kronofogden att ensam förordna om eftergift, när det rör sig om småböter, utdömda för mindre ordningsförseelser o. d. Enligt RRV:s mening är den av utredningen föreslagna ordningen mindre lämplig. Verket ifrågasätter om inte frågan om eftergift av bötesstraff bör prövas endast inom ramen för nådeinstitutet.

Prop. 1976/77:104

63

6   Föredraganden

6.1 Förvandlingsstraffet

Gällande ordning för verkstälhghet av bötesstraff innebär i korthet följande. Den primära verkstälhgheten, som går ut på att utdömt bötes­belopp skall tillföras statsverket, ankommer enligt huvudregeln på ut­mätningsmannen. Denne skall först kräva den bötfällde på betalning. Om denne inte betalar, skall böterna drivas in. Härvid används införsel eller utmätning. För böter som har ålagts genom straff- eller ordnings­föreläggande gäller i viss mån en annan ordning. Sådana böter kan i ett inledande skede inom ramen för s.k. uppbörd av den bötfällde frivilUgt betalas in till en central myndighet, rikspolisstyrelsen (RPS). Först om en sådan frivillig betalning inte sker, övergår verkställighets­uppgiften på utmäningsmannen. Oavsett hur böterna har ålagts, gäller vidare att om det inte går att driva in böterna så skall de i princip för-1'andlas till fängelse genom beslut av rätten. I det övervägande antalet fall leder de avdömda förvandlingsmålen till att rätten beviljar villkorligt anstånd med verkstälUgheten av förvandlingsstraffet. Förvandlingshotet är främst avsett att tjäna som påtryckningsmedel för att få fram betal­ning.

Den nu beskrivna ordningen tillämpas inte endast i fråga om böter utan även beträffande vite. Bestämmelserna om indrivning däremot inte bestämmelserna om förvandling är dessutom tillämpliga i fråga om sådan särskild rättsverkan av brott som innebär att den dömde skall betala ett belopp i pengar.

Andra ekonomiska sanktioner kan i framtiden komma att följa sam­ma ordning. Utredningen (Ju 1973: 11) om en eventuell reformering av det ekonomiska sanktionssystemet inom straffrätten har i uppdrag att förbereda och kartlägga behovet och lämpligheten av en reformering av gällande system i fråga om bötesstraffet och ekonomiska sanktioner i övrigt. I direktiven uttalas bl.a. att kriminalpolitiska skäl talar för att ekonomiskt verkande sanktioner i större utsträckning än f.n. bör komma till användning för vissa typer av brott samt att det kan finnas behov av en möjlighet att rikta ekonomiska sanktioner mot juridiska personer.

Bötesstraffet har tiU syfte att på grund av brottet tillfoga den dömde ett strafflidande i form av ett ekonomiskt avbräck. Det har liksom övriga brottspåföljder en både individualpreventiv och allmänpreventiv funktion. Bötesstraffet skall dels avhålla bötesbrottslingar från fortsatt brottslighet, dels avhålla folk i allmänhet från att begå brott.

Bötesstraffets användningsområde är synnerligen vidsträckt i lagstift­ningen. Böter ensamt eller tillsammans med fängelse, oftast i högst sex månader återfinns sålunda i straffskalorna i ett mycket stort an­tal specialstraffrättsliga bestämmelser. Det är framför allt fråga om

Prop. 1976/77:104

64

ordningsförseelser men också gärningar som innefattar egentlig krimi­nalitet och som anses kunna sonas med böter. Även i brottsbalken (BrB) förekommer bötesstraff på många ställen i straffskalorna för den mindre allvarliga brottsligheten. Också vid allvarligare brott kan böter komma i fråga, nämligen som komplement tiU villkorlig dom, skydds­tillsyn och överlämnande till värd enligt barnavårdslagen (1960: 97, änd­rad senast 1975: 713). I fråga om psykiskt sjuka och ungdomar under 18 år kan man i vissa faU ådöma böter trots att denna påföljd inte finns angiven i straffskalan för brottet.

1 rättstillämpningen utgör bötesstraffet den helt dominerande brotts­påföljden. Här kan räcka med att erinra om att antalet bötesstraff, parkeringsbotsfallen oräknade, under år 19691970 var omkring 350 000 per år och därefter har stigit till över 400 000 medan antalet fängelse­straff och påföljder i övrigt enligt 2631 kap. BrB understeg 30 000 årligen under samma tid.

Under 1970-talet har antalet intagna i kriminalvårdsanstalt minskat. Medelbeläggningen på anstalterna under år 1971 uppgick till 4 606. För år 1974 var motsvarande siffra 3 840. I dag är antalet drygt 3 400. En bidragande orsak till denna utveckling är den ökade insikten om att frihetsberövande är skadUgt för de flesta människor. Andra påföljder än frihetsstraff används därför i ökande utsträckning.

I första hand kommer naturligtvis villkorlig dom och skyddstillsyn i fråga som alternativ till fängelse. Men den sociala och ekonomiska utvecklingen liksom andra betydelsefulla förändringar inom samhället återspeglas också i synen på olika normöverträdelsers relativa straff­värde.

Man kan således förutse en ökad användning i framtiden av böter som sanktion vid bl.a. förmögenhetsbrott. Jag har redan nämnt att det ekonomiska sanktionssystemet f.n. också är föremål för en undersök­ning i syfte att söka utvidga användningen av sådana sanktioner. Fler exempel kan ges på att bötesstraffet i framtiden kommer att få en än mer dominerande ställning inom påföljdssystemet än f.n.

Detta är enligt min mening en positiv utveckling. Ett bötesstraff kan vara lika effektivt som ett kortvarigt frihetsstraff utan att ha dettas skadeverkningar. Bötesstraffets obestridliga fördelar från statsfinansieU synpunkt bör också framhållas i detta sammanhang. En ökad använd­ning av denna form av sanktionsmedel bör även leda till att de resurser som finns tillgängliga för andra, kostnadskrävande påföljder, t.ex. fri­vården, bör kunna utnyttjas mera rationeUt.

Med denna syn på bötesstraffet är det naturligtvis utomordentligt betydelsefullt att strafformen är ett effektivt medel för att bekämpa bötesbrottsligheten. Ett problem därvidlag är att rättsväsendets resurser är begränsade och att insatserna både på lagförings- och verkställig­hetsstadiet måste anpassas så att de viktigaste uppgifterna tiUgodoses

Prop. 1976/77:104

65

i första hand. Därvid kommer naturligtvis den allvarligare brottslig­heten främst i blickfältet.

Bötesstraffet används som tidigare har nämnts mest för brottslighet av jämförelsevis lindrig natur. Det ligger därför nära till hands att hävda att det är betydligt viktigare från aUmän synpunkt att annan och grövre brottslighet bekämpas effektivt än att. så bUr faUet med bötesbrottsUgheten. Ett sådant synsätt är naturUgt med tanke på de allvarliga konsekvenser grövre brott regelmässigt medför för både de enskilda som drabbas och för samhället. Man bör dock inte i detta sammanhang förbise att det på bötesområdet ofta kan vara fråga om en mycket frekvent brottslighet av oUka slag. Det är således rimligt att man beaktar totalskadorna av de mångfaldiga förseelserna på bötesområdet när man diskuterar hur rättsväsendets begränsade resurser bör dispo­neras.

Huvudregeln måste enligt min uppfattning dock vara att rättsväsen­dets resurser i största möjliga utsträckning koncentreras på annan brottslighet än den som har böter som påföljd. I enUghet härmed har i lagstiftning och rättstillämpning under senare år i tilltagande omfatt­ning processekonomiska hänsyn fått spela in. Starka kriminalpoUtiska skäl kan vidare åberopas mot en ordning som innebär att gärningar med jämförelsevis lågt straffvärde skall behöva leda till att normöver­trädaren alltid stämplas som en brottsling. Mot denna bakgrund har ett ökat antal förseelser ansetts kunna lämnas utan beivran, främst genom rapporteftergifts- och åtalsunderlåtelseinstituten. En motsvarande ord­ning bör enUgt min mening gälla även på bötesverkstälUghetens om­råde. Intresset av att rättsväsendets resurser inte i alltför hög grad tas i anspråk för de små uppgifterna bör få slå igenom också när det gäller bötesverkställigheten. Man bör därför kunna acceptera ett verkstälUg-hetssystem, i vilket man i resursbesparande syfte ägnar mer begränsade arbetsinsatser åt indrivningsärenden av mindre ekonomisk betydelse. Ett sådant synsätt har redan gjort sig gällande i skatteindrivningen [se t. ex. 66 § första stycket 6 uppbördslagen (1953:272, 66 § ändrad senast 1974: 853) UppbL]. Ett annat exempel på en utveckling i samma rikt­ning utgör bestämmelsen i 31 kap. 1 § tredje stycket rättegångsbalken (RB) som innebär att statsverket står för de mindre utiäggen i brottmåls­processen med hänsyn till att en verkstälhghet för uttagande av dem skulle ställa sig oproportionerligt kostsam.

Förvandlingsstraffutredningen (Ju 1970:53) har i sitt betänkande (SOU 1975:55) Bötesverkställighet föreslagit att förvandlingsstraffet slopas. Vidare har utredningen lagt fram förslag tiU ny bötesverkställig-hetslagstiftning. Förslagen kännetecknas särskilt av att böternas ställning i exekutivt och liknande sammanhang förbättras i förhållande tiU andra slag av fordringar. Som ledande princip uppställs att böter skall jäm­ställas med skatter och därmed Ukställda offentligrättsliga fordringar.

5    Riksdagen 1976/77. 1 saml. Nr 104

Prop. 1976/77:104

66

Även handläggningsmässigt eftersträvas en samordning med skattein­drivningsrutinerna. Utredningens förslag har under remissbehandUngen fått ett övervägande positivt mottagande även om vissa instanser i några frågor har föreslagit andra lösningar än dem utredningen har stannat för.

När de nuvarande bestämmelserna om verkställighet av bötesstraff beslutades år 1937 behöll man förvandlingsstraffet. Avgörande för detta beslut var att det ansågs vara önskvärt att ha ett kraftigt påtrycknings­medel för att upprätthålla en god betalningsfrekvens. I detta syfte skärptes t.o.m. förvandlingsnormerna genom att tiden för det förvand­lingsfängelse som skulle svara mot bötesstraff på oUka nivåer förlängdes. De skärpta förvandlingsnormerna förutsattes bli till nytta för de många som därigenom förmåddes till betalning och därmed även för sam­hället. Detta ansågs vara värt priset att de få som ändå inte betalade drabbades av ett jämförelsevis hårt förvandlingsstraff. Samtidigt skapa­des vidsträckta möjligheter att medge dem, som oförskyllt kommit i betalningssvårigheter, villkorligt anstånd med förvandlingsstraffets verk­ställande.

Förvandlingshotet antas utöva sina verkningar väsentligen på två sätt. Dels bidrar det till att inom gruppen av bötesgäldenärer som helhet skapa en god betalningmoral beträffande bötessskulderna. Dels kan det i enskilda fall utnyttjas som medel att framtvinga betalning genom att man uttryckligen gör klart för den enskilde att förvandling kommer att äga rum, om betalning inte erläggs.

Vad gäller den förstnämnda effekten så anmärker utredningen till en början att kunskapen om att bötfällda vid utebliven betalning kan få "sitta av böterna" säkerligen är väl spridd och därför kan tänkas ha en gynnsam verkan på betalningsviljan, generellt sett. Utredningen be­tonar emellertid att det här dock i praktiken främst är fråga om en förstärkning av andra betalningsmotiv, vilka i och för sig är så efter­tryckligt verkande att de för den helt övervägande delen av gäldenärerna inte behöver förstärkas. Bland de faktorer som sålunda utgör motiv för betalning nämner utredningen följande: en naturlig och genom upp­fostran förvärvad inställning att skulder skall betalas, medvetandet att man genom utebUven betalning får dåligt anseende hos den mindre eller större krets som får kännedom om förhållandet, farhågor för framtida svårigheter att få kredit samt särskilt vissheten att den exekutiva in­drivningsapparaten ytterst kan gripa in med tvångsåtgärder. Mot bak­grund härav och i betänkandet (s. 117) ytterligare redovisade skäl antar utredningen att den aUmänna benägenheten att betala bötesskulder inte kommer att nämnvärt påverkas av om förvandlingsstraffsystemet bort­faller. Remissinstanserna synes i allmänhet ha godtagit denna bedöm­ning. För egen del är jag också beredd att i huvudsak acceptera denna slutsats som en utgångspunkt för den föreslagna reformen.

Prop. 1976/77:104

67

Däremot är det otvivelaktigt så att det nuvarande systemet har be­tydelse när förvandlingshotet aktualiseras i enskilda fall för betalnings­ovilliga eller betalningsoförmögna gäldenärer. Hotet har en stark betal­ningsfrämjande effekt. Genom hotet drivs tillgångar fram som inte annars är åtkomliga för exekution. Beräkningar som har gjorts av utred­ningen ger vid handen att årligen omkring 4 ä 5 milj. kr. eUer möjUgen något mer inflyter med anledning av att förvandlingshot har aktuaUse-rats. Antalet fall där så har skett med betalning som följd kan upp­skattas till omkring 6 000 per år. Ser man tiU de fall, där betalning har influtit under direkt inverkan av förvandUngshotet, så är de betalande till en del, sannolikt den övervägande delen, personer som har varit betalningsovilliga men i själva verket har haft betalningsförmåga. Deras tillgångar eller inkomster har dock inte varit åtkomliga för exekution. Att bötesbetalning i dessa fall har kommit till stånd är från alla syn­punkter tillfredsställande.

Ser man saken från statsfinansiell synpunkt neutraliseras dock i allt väsentligt denna positiva effekt av att kostnaderna för systemet uppgår till belopp som ungefär motsvarar vad som inflyter tack vare förvand­lingshotet. Till viss del får man också räkna med att det är andra kategorier av betalande än den som faktiskt har betalningsförmåga som har handlat under intryck av förvandlingshotet. Det måste sålunda antas att betalningarna i viss utsträckning härrör från personer, som lever på eller under existensminimum och i någon utsträckning måste t.o.m. förutsättas att medel till betalningarna har erhålUts inom ramen för den sociala stödverksamheten. I den mån förvandlingshotet får sådana verk­ningar måste det anses förfelat från socialpolitiska synpunkter. Det­samma får anses vara fallet, när medel till betalningar härrör från andra än de bötfällda, t.ex. anhöriga. Det bör emellertid tiUäggas att även i socialt svaga fall förvandlingshotet kan fylla en viktig funktion, nämligen att motverka att individer inom den kategorin får inställningen att de är immuna mot bötesstraffet.

Vad jag nu har anfört leder över till frågan om det i ett verkstäUig-hetssystem utan möjlighet att förvandla böter finns risk att det kan uppkomma en bötesimmun grupp. Som tidigare har nämnts uppskattas antalet fall där betalning sker med anledning av att förvandUngsfrågan har aktualiserats till omkring 6 000 per år. Härtill kommer att det antal fall där förvandlingsstraff kommer till verkstäUighet eller där beslut meddelas om förvandlingsstraff under medgivande av villkorligt anstånd med verkställigheten numera uppgår till drygt 3 000 per år.

Om förvandUngsstraffet avskaffas, skuUe de nu berörda omkring 9 000 fallen per år ha fått klart mindre känning av bötesverkställigheten. Mänga av de 6 000 skulle sannolikt inte ha brytt sig om att betala och övriga skulle ha undgått beslut om villkorligt eller ovillkorligt förvand­lingsstraff. Frågan inställer sig då, om hela denna grupp skulle uppfatta

Prop. 1976/77:104

68

sig som bötesimmun i ett system utan förvandUngsinslag. Som utred­ningen har anfört skall frågan säkerligen besvaras nekande såvitt angår en viss, kanske betydande del av gruppen. För det första bmkar man i diskussioner om vilka faktorer som verkar brottsavhållande vid sidan av rädslan för straffet, i ökad utsträckning betona betydelsen av upp­täcktsrisken och faran att man blir utsatt för ogillande från den sociala omgivningens sida. Förhållanden av sist angiven art består även om bötesstraffets verkstälUghetsformer ändras. För det andra har bötes­straffet även utan förvandlingsinslag vissa betydelsefulla bieffek­ter. Bötesdomar medför ju under alla omständigheter, förutom den tillrättavisning och det obehag som ligger i utredning, lagföring och dom, den belastning som det innebär, att bli underkastad indrivnings­försök under inte obetydlig tid. För det tredje ger erfarenheten inte belägg för att bötesstraffets effektivitet skulle vara sämre på de om­råden, där böterna f.n. inte är förvandlingsbara. För det fjärde är att notera att det inte brukar antas att förvandlingshotet fyller någon egentUg funktion i brottspreventionens tjänst utan får sina egentUga verkningar först på verkställighetsplanet, när brottet sedan länge är ett faktum. FörhåUanden av nu angiven art måste antas ha sin betydelse även för åtskiUiga inom den grupp bötfällda som nu är i fråga.

Under remissbehandlingen har emeUertid ifrågasatts, om den s.k. sociala kontrollen spelar någon större roll i fråga om de typer av för­seelser som normalt beivras genom enbart böter. Det bör vidare an­märkas att många av de bieffekter som följer med lagföringen m.m. är mindre starka i fråga om bötesbrott än beträffande allvarligare över­trädelser, eftersom bötesbrotten till övervägande del beivras genom straffföreläggande eller föreläggande av ordningsbot. Den olägenhet för den dömde som kan sägas ligga i åtalet och domstolsförhandUngen förekommer ju inte alls i sådana fall.

Man måste därför enligt min mening räkna med att en känsla av att vara immun mot böter kan uppkomma både hos individer med sådan utpräglat svag ekonomisk situation som förut har berörts och hos indi­vider som i och för sig har betalningsförmåga men inte betalningsvilja och inte har några för exekution åtkomUga tiUgångar eller arbetsin­komster. Man möter i sistnämnda hänseendet t.ex. den i och för sig förvärvsförmögne arbetstagaren som byter arbetsplats så snart införsel i lönen kommer i fråga, företagaren som har skrivit alla sina tillgångar på hustrun och affärsmannen "med kontoret på fickan". Hur stor en sådan bötesimmun grupp kan befaras bli i ett system utan förvandUngs­inslag låter sig inte bedömas med någon grad av säkerhet. Redan risken att en sådan grupp kan uppkomma väcker dock allvarliga betänkUg-heter bl. a. med hänsyn tiU att en utveckling i sådan riktning kan tänkas få återverkningar på den allmänna respekten för bötesstraffet.

Flera remissinstanser har tagit upp den av utredningen diskuterade frågan om ett avskaffande av förvandUngsstraffet i bl.a. rättstillämp-

Prop. 1976/77:104

69

ningen skulle medföra en minskad tro på bötesstraffet som ett realistiskt alternativ till en frihetsberövande påföljd eller som ett lämpUgt komple­ment till kriminalvård i frihet. Som har framgått av det föregående anser jag att det vore olyckligt om den nuvarande utvecklingen i rättstill-lämpningen till förmån för bötesstraffet på bekostnad av andra påföljder och då särskilt de korta frihetsstraffen skulle avbrytas därför att bötes­verkställigheten förlorar förvandlingsinslaget och därigenom något av sin nuvarande effektivitet. Självfallet kan man inte helt utesluta en sådan utveckling. När det gäller antaganden i nu berört avseende rör man sig dock på osäker mark, och i likhet med utredningen anser jag inte att det finns någon starkare grund för farhågor för sådana negativa effekter. Om det visar sig erforderligt kan man dessutom vidtaga lag­stiftningsåtgärder för att styra utvecklingen på området i önskvärd riktning.

I sammanhanget bör något beröras institutet vitesföreläggande. På viktiga förvaltningsrättsliga områden är vitesföreläggandet ett betydelse­fullt instrument för att förmå enskilda att uppfylla sina förpliktelser. Även på det exekutionsrättsliga området används vitesföreläggande i viss utsträckning. En tillfredsställande påtryckningseffekt kan visserligen ibland uppnås genom att myndighet föreskriver att om viss förpliktelse inte fullgörs, erforderliga åtgärder kommer att vidtas genom myndig­hetens försorg på den förpliktades bekostnad. Men vitesföreläggande kan inte undvaras helt som påtryckningsmedel för att få fram de be­teenden hos enskilda som samhällsintresset kräver i skilda sammanhang. Om förvandUngshotet inte ligger i bakgrunden, när vitesföreläggande riktas mot personer utan tillgångar eller arbetsinkomster som är till­gängliga för exekution, måste man befara att en viss försvagning av vitesinstitutets effektivitet inträder. Även i detta avseende fyller alltså förvandUngssystemet en inte oviktig funktion.

Sammanfattningsvis är enligt min mening den viktigaste fördelen med förvandlingssystemet att det är ägnat att motverka uppkomsten av en bötesimmun grupp. Som jag tidigare har påpekat inger redan risken för uppkomsten av en sådan grupp vissa betänkligheter. Förvandlings­systemets betydelse för vitesinstitutets effektivitet anser jag också vara viktig även om det inte bör förbises att det är en jämförelsevis begränsad del av det klientel, som kommer i beröring med vitesinstitutet, som f.n. utsätts för förvandlingshot.

Förvandlingssystemet har emellertid också betydande nackdelar. Den principiellt viktigaste är enligt min mening att förvandlingsstraffet fram­står som en bestraffning av en betalningsförsummelse. Systemet har, om inte formeUt så reellt, ett framträdande inslag av personalexekution. I svensk rätt har man tidigt i princip tagit avstånd från indrivningsfor­mer som innebär, att betalningsförsummelser leder till faktiskt frihets­berövande. Den formella uppbyggnaden av förvandlingsordningen är

Prop. 1976/77:104

70

visserligen sådan att förvandlingsstraffet i regleringen har utformats som ett ersättningsstraff för det ursprungliga men inte verkställbara bötes­straffet och alltså utgör en påföljd för den ursprungliga brottsligheten. Systemets reella innebörd och verkningar bär dock personalexeku­tionens prägel. Påtryckningssyftet att framtvinga betalning med hjälp av hotet om frihetsberövande redovisades klart under förarbetena till 1937 års lagstiftning och har också fUtigt utnyttjats i tillämpningen. Dessa element i systemet har efter hand också föranlett en allt starkare reaktion i den allmänna debatten. Enligt min mening utgör det nu an­förda ett starkt principiellt skäl att avskaffa förvandUngssystemet, även om härigenom vissa kriminalpolitiska fördelar kan gå förlorade.

Den klientelundersökning, som utredningen har låtit verkställa beträf­fande 1968 års s.k. bötesfångar, ger vid handen att bötesfångarna huvudsakligen utgörs av ett socialt sett synnerligen svagt kUentel, som utmärks av alkoholbesvär, olika handikapp eller defekter, tidigare krimi­nell belastning, ingen eller bristfällig yrkesutbildning osv. Vad utred­ningen sålunda har funnit bekräftas tiU stor del av den undersökning som har gjorts inom justitiedepartementet avseende de 90 personer som år 1973 togs in i kriminalvårdsanstalt för att undergå förvandlings­straff för böter. Enligt min mening står det klart att fängelsevistelsen för åtskilliga av de berörda motverkar de socialvårdande myndigheternas ansträngningar att hjälpa och även i andra avseenden ofta kan leda tiU en direkt försämring av vederbörandes situation. Det bör dock tiUäggas att sociala problem av den art som nu har antytts inte utmärker alla bötesfångar. I viss män förekommer även fall av renodlad betalnings-tredska, som synbarligen saknar samband med egentUga sociala pro­blem. Vidare förekommer en del fall där anledningen till att betalning inte har skett otvivelaktigt har varit att den bötfäUde ansett att förvand­lingsstraffet i hans fall är lindrigare än bötesstraffet. En ytterligare, i viss mån särpräglad kategori utgör de fall där den bötfällde för annan brotts­lighet döms till någorlunda långvarigt frihetsstraff. I sådana fall torde domstolarna vara mindre benägna att medge anstånd med förvandlings­straffets verkställande. I dessa faU är fö. de tilltalade själva inte sällan mindre angelägna att söka utverka anstånd.

Den av utredningen verkställda kUentelundersökningen beträffande fall, vari villkorligt anstånd med verkstälUgheten har medgivits, tyder på att denna grupp väsentligen består av människor med sociala pro­blem av samma art som förut har berörts. En skillnad gentemot bötes­fångarna är enligt sakens natur, att de som har fått villkorligt anstånd ansetts inte vara betalningsovilliga utan endast betalningsoförmögna.

Det är således i regel ett socialt sett påtagligt svagt kUentel som drab­bas av förvandlingsstraffen. Det är också klart att förvandlingshotet ibland leder tiU betalning från ekonomiskt svaga grupper, som samhället stöder ekonomiskt i andra sammanhang. Intresset av effektivitet på

Prop. 1976/77:104

71

verkställighetsstadiet kolliderar här med strävandena på det social­politiska området. Det måste betvivlas att det kriminalpolitiska intresset av att motverka uppkomsten av en bötesimmun grupp, som under alla förhållanden måste antas få en förhållandevis begränsad storlek, är till­räckligt starkt för att motivera att den press som förvandlingshotet innebär riktas mot hela den ekonomiskt svaga grupp som det här är fråga om.

Jag vill i detta sammanhang även peka på en annan från kriminal­politisk synpunkt synnerligen allvarlig nackdel med förvandUngssyste­met, nämligen att förvandlingspåföljderna, ovillkorliga och vUlkorliga, regelmässigt åläggs först flera år efter det att den aktuella brottsligheten begicks. Denna brist är så väsentlig att man enligt min mening enbart på den grunden har anledning ifrågasätta om förvandligssystemets för­delar är värda ett sådant pris. Att i ett bibehållet förvandUngssystem söka eliminera just denna brist är, såsom utredningen har framhålUt, ogörligt utan att skapa nya problem av allvarlig art, främst risk för en starkt ökad frekvens av förvandUngsstraff.

Slutligen viU jag även framhålla att förvandlingssystemet har ett flertal handläggningsmässiga nackdelar och föranleder en mångfald särskilda arbetsmoment hos olika myndigheter bl.a. polis, åklagare och domstolar. Ett avskaffande av förvandlingssystemet skulle därför inne­bära att rättsväsendets resurser i högre grad skulle kunna inriktas på andra och mer angelägna arbetsuppgifter.

Vad jag sålunda har anfört leder mig till den slutsatsen att de redo­visade nackdelarna med förvandlingssystemet är så betydande att över­vägande skäl talar för att systemet avskaffas. Samtidigt ger det anförda vid handen att ett slopande av förvandlingssystemet inte torde kunna ske utan vissa negativa konsekvenser i kriminalpolitiskt hänseende, var­vid särskilt farhågorna för uppkomsten av en s.k. bötesimmun grupp och de fall där vitesinstitutet kan förmodas bU mindre effektivt än f.n. träder i förgrunden. När det gäller den bötesimmuna gruppen kan jag inte utan vidare dela den uppfattning, som utredningen när den gör sin bedömning inom direktivens ram uttalar, nämUgen att upp­komsten av en sådan grupp är det pris man måste betala för att kunna eliminera de påtalade nackdelarna med förvandlingssystemet. Mina be­tänkligheter gäller inte den del av en sådan grupp vilken kommer att utgöras av människor, som lever i utpräglat dåliga sociala och ekono­miska förhållanden. Inte minst humanitära skäl talar enUgt min mening för att man måste acceptera att dessa personer kan undgå verkställighet av bötesstraff. I sammanhanget vill jag erinra om att fylleristraffets avskaffande kan beräknas medföra att just detta klientel blir mindre bötesbelastat än tidigare.

Det kan emellertid inte uteslutas att den bötesimmuna gruppen även kan komma att bestå av personer som genom oUka manövrar gör sig

Prop. 1976/77:104

72

svåråtkomliga för exekution. Jag åsyftar här t.ex. rörelsedikare som låter sina tillgångar ägas av anhöriga eller som uppträder som anstäUda med obetydlig eller ingen lön. Det kan också röra sig om personer som byter arbetsplats så snart det bUr aktuellt med införsel i lönen. Även om det måste antagas att det här rör sig om relativt få personer, som pä detta sätt söker göra sig oåtkomUga för exekutiva åtgärder utgör de dock enligt min mening en från kriminalpoUtisk synpunkt viktig grupp. Det synes mig därför välbetänkt att utredningen utanför direktivens ram (jfr betänkandet s. 136) har tagit upp frågan om möjligheten att på straffrättslig väg i någon mån kompensera bortfallet av den kriminal­politiska fördel med förvandUngssystemet som ligger däri att systemet hindrar uppkomsten av en bötesimmun gmpp av detta slag. I Ukhet med flera remissinstanser anser jag dock att den frågan bör lösas redan i samband med förvandlingsstraffets avskaffande och inte såsom utred­ningen har förordat bör uppmärksammas endast, om en bötesimmun grupp faktiskt uppkommer.

Flertalet remissinstanser som tagit upp denna fråga förordar den tredje av utredningen skisserade lösningen (modell C) för att åstad­komma en sådan kompensation.

Förslaget innebär att allmän domstol på ansökan av åklagare kan meddela förordnande att viss person, som har visat sig oemottaglig för bötesstraff, under en treårsperiod skall kunna ådömas fängelse för brott som i och för sig har endast böter i straffskalan. En förutsättning för ett sådant förordnande skall vara att vederbörande under viss tid, ej över tre är, har ålagts fem eller flera bötesstraff eller blivit övertygad om tjugo eller flera brott som har föranlett böter. Sedan förordnandet har vunnit laga kraft kan domstol döma till fängelse i högst tre måna­der för nytt bötesbrott. Även om jag kan ställa mig bakom tanken på en lösning som innebär att man i vissa fall skall kunna tillgripa en skärpt straffskala i sådana fall när bötesstraff visat sig vara overksamt, anser jag emellertid att det nyss beskrivna och av utredningen förordade syste­met kännetecknas av en alltför långtgående automatik. Dessutom leder det till ett utvidgat registreringsförfarande, vilket inte är önskvärt. En­Ugt min mening bör därför bestämmelserna utformas på ett något annorlunda sätt än enligt utredningens skiss.

För egen del anser jag att utgångspunkten för den nya regleringen måste vara att den skall kunna komma till användning bara i ett mycket starkt begränsat antal fall av ren undantagskaraktär. Det skall sålunda vara fråga om situationer där det skulle framstå som direkt stötande för rättskänslan att utdöma ett nytt bötesstraff. Av detta följer till en början att möjligheten att tillgripa annan påföljd som verkUgen medför kännbar verkställighet och därmed är ägnad att avhåUa gärningsmannen från fortsatt brottslighet i princip endast bör göras tillämplig på personer som notoriskt både gjort sig skyldiga till en massiv bötesbrottsUghet och

Prop. 1976/77:104

73

kan hänföras till den Ulla men ur kriminalpolitisk synpunkt viktiga grupp av bötesimmuna som jag nyss berörde.

Mot nu angiven bakgrund föreslår jag en reglering som enligt huvud­regeln innebär att domstol får befogenhet att i fall då synnerliga skäl föreUgger till antagande att ett bötesstraff inte skall vara verksamt döma till fängelse i högst tre månader utan hinder av att endast böter ingår i straffskalan för brottet. Jag anser inte att det föreUgger skäl att i detta sammanhang meddela någon föreskrift av innebörd att brott, som har både böter och fängelse i straffskalan men som i och för sig i det enskilda fallet inte är av svårare beskaffenhet än att det kan sonas med böter i de extrema fall som det här blir fråga om skall föranleda fängelsestraff. Möjligheten till en sådan straffskärpning föreligger ju redan enhgt nu gällande lagstiftning. Jag vill vidare tillägga att även om det i förevarande sammanhang främst blir fråga om fängelse så är det mot bakgrund av gmndsatsen i 1 kap. 4 § första stycket andra me­ningen brottsbalken (BrB) inte uteslutet att tillämpa även andra på­följder.

Den nya bestämmelsen bör emellertid ytterligare klargöra under vilka förutsättningar en tillämpning av straffskärpningsregeln skall kunna komma i fråga. Ett första krav bör enligt min mening vara att det är fråga om en gärning som kan sägas ingå i en serie av brott för vilken gärningsmannen under en inte alltför lång tid före det nya brottet ålagts två eller flera bötesstraff. Vidare bör det kravet uppställas att en betydande del av dessa bötesstraff inte har kunnat verkställas. Har så inte kunnat ske, har syftet med bötesstraffet förfelats, nämligen att tillfoga gärningsmannen ett ekonomiskt avbräck. Det kan emellertid enligt min mening inte vara rimligt att detta skall drabba också en per­son som helt saknat ekonomiska möjligheter att betala böterna. Som jag tidigare har anfört är ju syftet med den nya bestämmelsen enbart att kunna komma tillrätta med de relativt få personer som på det ena eller andra sättet söker göra sig oåtkomliga för exekutiva åtgärder. Den nya regleringen bör därför begränsas till fall där den uteblivna betalningen berott på tredska eller grov vårdslöshet. Det kan emellertid förekomma situationer där det nya brottet eller den tidigare brottsligheten är av förhållandevis oskyldig karaktär och inte tyder på någon manifesterad brottslig viljeinriktning hos gärningsmannen. För sådana och liknande fall kan den föreslagna straffskärpningsregeln te sig orimUgt hård. Som ett ytterligare krav för att regeln skall få tillämpas bör därför uppställas att ett nytt bötesstraff framstår som uppenbart otillräckligt på grund av risk för ny brottsUghet eller av allmänpreventiva skäl.

Den nya regleringen bör inte ges en sådan utformning att den lägger hinder i vägen för ordningsbot och strafföreläggandesystemen. Det kan inte komma i fråga att med tanken på en mycket begränsad krets bötfällda generellt tynga dessa processekonomiskt viktiga handlägg-

Prop. 1976/77:104

74

ningsformer med rutiner som innebär att från register skulle i varje enskilt fall inhämtas uppgifter angående den misstänktes tidigare bötes-belastning. I den förordade regleringen har detta tillgodosetts genom att bestämmelsen gjorts tillämplig endast på domstolsfallen.

Enligt min mening talar övervägande skäl för att frågan om den nya straffskärpningsregeln i det enskilda faUet över huvud taget bör komma i fråga för tillämpning eller inte bör läggas på allmän åklagare. Rätts­säkerhetsskäl talar också för att åklagaren redan i stämningsansök­ningen yrkar att bestämmelsen skall tillämpas, så att den tilltalade i god tid får kännedom om att han riskerar mer än böter.

Vad jag nu har föreslagit medför inte något behov av en ny eller utvidgad central brottsregistrering. Uppgift om brottsbalksbrott som har förskyllt dagsböter finns i det centrala polisregistret. Detta register innehåller också uppgifter om personer som erhållit 25 dagsböter eller mer för annat brott än brottsbalksbrott. När det gäller trafikbrott, som när fylleristraffet avskaffas förmodligen kommer att utgöra den största gruppen av bötesbrott, finns vissa uppgifter i körkortsregistret. I likhet med utredningen och särskilt mot bakgrund av vad jag tidigare har anfört om det ytterst begränsade syftet med den föreslagna nya regle­ringen anser jag emellertid att man i detta sammanhang främst bör peka på det förhållandet att åklagare och brottsutredande polismän alldeles oavsett central brottsregistrering av erfarenhet får ganska god kännedom om vilka individer inom vederbörande distrikt som med stor frekvens begår bötesbrott av vissa slag, t.ex. notoriskt åsidosätter hastighetsgränser, för bristfälligt utrustade motorfordon, idkar olaga gatuhandel osv. och som helt eller väsenUigen är oåtkomliga för bötes­verkställighet eller i varje fall inte tar intryck därav. Det kan i detta sammanhang påpekas att det inom rättsväsendets informationssystem utvecklade systemet för person- och belastningsregistret (PBR) har nu i enlighet med de ursprungUga planerna vidareutvecklats för on-line-drift. Detta innebär att registerutdrag kan rekvireras från och snabbt levereras till polisväsendets dataskärmar och skrivare. En sådan direkt­förbindelse mellan terminaler och dator har tagits i bruk i hela landet under maj och juni 1976. Härigenom uppkommer ökade möjligheter att snabbt få fram information i de avseenden som den nya regleringen i enstaka fall kan aktualisera. Ett sådant nytt system torde dock inte rubba vad jag förut har anfört om att man inte kan överväga att som ett regelmässigt moment i utredning av bötesbrott kräva en undersök­ning av den eventuella förekomsten av tidigare bötesbrottsUghet.

Av vad jag tidigare har anfört framgår att det i första hand ankom­mer på åklagare att mot bakgrund av de uppgifter som han sålunda har vetskap om pröva huruvida förutsättningarna för en tillämpning av den nya bestämmelsen är uppfyllda. Den nya regleringen förutsätter emellertid även ett visst samarbete mellan åklagare och kronofogde.

Prop. 1976/77:104

75

Sålunda bör åklagare i de fall då de nya reglerna kan bli tillämpliga inhämta yttrande från kronofogdemyndigheten i syfte att utröna huru­vida de böter som gärningsmannen tidigare har ålagts blivit verkställda och om så inte är fallet om detta har berott på tredska eller grov vårds­löshet från den betalningsskyldiges sida. Några svårigheter för krono­fogdemyndigheterna att lämna besked i dessa frågor torde enUgt min mening inte behöva uppkomma. Som jag tidigare har anfört är näm­ligen de nya bestämmelserna avsedda för personer som mera frekvent gör sig skyldiga till bötesbrottsUghet. Dessutom skall denna brottslighet inte ligga alltför långt tillbaka i tiden. I samband med att jag längre fram behandlar frågan om en ny bötesverkställighetslagstiftning kommer jag att lägga fram förslag om att preskriptionstiden för böter förlängs från tre till fem år. Avsikten med förslaget är bl.a. att förlänga verkställig­heten för personer som av tredska eUer grov oaktsamhet underlåter att betala sina böter. Man torde därför kunna utgå ifrån att verkställighet pågår i de fall då det kan komma ifråga att tillämpa den nya bestäm­melsen. Den omständigheten att verkställighet inte pågår mot bötes­gäldenären när åklagare inhämtar yttrande från kronofogdemyndig­heten torde således tala för att den bötfällde inte tillhör den kategori personer som den nya bestämmelsen är avsedd för. Den av mig för­ordade ordningen innebär emellertid också att man måste beakta fort­gående förändringar beträffande bötesbelastningen. Hänsyn måste tas t.ex. till delbetalningar, vilka särskilt vid införsel kan bU frekventa, och till helbetalning av viss bötespost, vilket kan leda till att förutsättning för den nya regleringens tillämpUghet inte längre föreligger. Denna nackdel upphävs dock av det förhållandet att den nya bestämmelsen är tänkt att tillämpas endast i sällsynta undantagsfaU.

Som jag tidigare har anmärkt fyller förvandlingshotet en nyttig funk­tion, när det gäller vitesinstitutets effektivitet. I ett verkställighetssystem utan förvandlingsinslag föreligger risk att vitesförelägganden kommer att sakna verkan mot personer som inte är åtkomliga för exekutiva åtgär­der. Vissa områden där vitesförelägganden kommer till användning är visserligen sådana att det oftast ligger i sakens natur att de som be­rörs av vitesföreläggande har utmätningsbar egendom. Oftast är detta fallet när föreläggandet riktas mot någon i hans egenskap av fastig­hetsägare eller rörelseidkare. EmeUertid har man också att räkna med faU utan verkstälUghetsmöjUghet.

Med hänsyn till det anförda anser jag i likhet med ett flertal remiss­instanser att det finns anledning att i samband med förvandlingsstraffets avskaffande införa en lagstiftning som vidgar de i olika specialförfatt­ningar inskrivna befogenheterna att sätta ut vite i pengar tiU att under särskilda förutsättningar gälla vites utsättande i fängelse. Regler av sådan innebörd finns redan i gällande rätt (jfr 15 kap. 11 § giftermålsbalken, omtryckt 1973: 645). I vissa sammanhang förekommer

Prop. 1976/77:104

76

häkte som påtryckningsmedel för att förpliktelsen skall uppfyllas t.ex. i 36 kap. 21 § rättegångsbalken (RB), 94 § konkurslagen (1921: 225), KL och i 8 § lagen (1921: 244) om utmätningsed. I en sådan generellt gällan­de lag bör möjligheten att använda fängelsepåföljd i vitesföreläggande förekomma bara i de fall där sakens beskaffenhet är sådan att, om ekonomiskt vite skulle komma i fråga, detta skulle sättas högt. En ytterligare förutsättning bör vara att det redan på förhand kan antas att ett vite i pengar inte kommer att bU tillräckUgt verksamt. Särskilda regler krävs också beträffande behörigheten att förelägga vite av ifråga­varande art och utdöma det.

Slutligen vill jag ta upp frågan om verkställighet av förvandlingsstraff som medelats i annat nordiskt land. Möjligheterna att verkstäUa inter-nordiska förvandlingsstraff här i landet avser bl. a. svenska medborgare. Om förvandlingsstraffet för böter avskaffas, kan det inte komma i fråga att ett förvandlingsstraff, som i annat nordiskt land har ådömts en svensk medborgare, verkställs här. Beträffande utlänningar som har hemvist här i landet eller vilka i övrigt vistas här under sådana förhål­landen att verkställighet av utländskt förvandlingsstraff skall kunna ske här, är skälen inte lika starka att avskaffa möjligheten att låta verk­ställighet ske i Sverige. I likhet med utredningen har jag dock stannat för att även i dessa fall föreslå en ändring av nuvarande ordning. För denna lösning talar enligt min mening särskilt de principiella synpunk­ter som ligger bakom förslaget att avskaffa förvandlingsstraffet.

6.2 Ny bötesverkställighetslagstiftning

6.2.1 Allmänna synpunkter

Vid det reformarbete på det exekutionsrättsliga området som har bedrivits under de senaste två decennierna har man eftersträvat att göra regleringen sådan att den exekutiva verksamheten blir så effektiv som är möjligt samtidigt som gäldenärerna inte skall bli alltför hårt utsatta. Några väsentliga skärpningar gentemot bötesgäldenärerna kan därför inte komma under övervägande i nu förevarande sammanhang. Man får sålunda acceptera att möjhgheterna att genom författningsändringar få fram nya tillgångar för verkstälhghet av bötesstraff är begränsade.

Vad gäller möjligheten att i övrigt få ett större utbyte av bötesindriv-ningsverksamheten vill jag framhålla att ett förbättrat resultat kan för­väntas, om arbetet kan drivas enligt mera praktiska och ändamålsenUga rutiner än som hittills kunnat tillämpas. I viss utsträckning möjliggörs förenklade mtiner redan genom att de särskilda och ganska tyngande arbetsmoment, som har föranletts av förvandUngssystemet, bortfaller. En ytterUgare fördel uppnås, om bötesindrivningsarbetet får bedrivas enligt väsentligen samma regler som gäller för skatteindrivning.

Den  viktigaste  möjligheten  att  förbättra  indrivningsresultatet  för

Prop. 1976/77:104

77

böternas del torde dock vara att allmänt förbättra deras ställning i för­hållande till andra slag av fordringar. En sak för sig är att sådana åtgärder måste ske på bekostnad av andra fordringar, såväl enskilda som allmänna eftersom det i exekutionssammanhang i så fall för deras del i motsvarande mån kommer att finnas mindre tillgångar att ta i anspråk. Intresset att i ett bötesverkstälUghetssystem utan förvandlingsinslag för­bättra effektiviteten gör dock en sådan förändring befogad. Härtill kommer att böternas merendels dåUga stäUning enligt gällande rätt väsentligen har betingats av att förvandUngssystemet har kunnat åbe­ropas som skäl att ge bötesfordringen en mindre gynnsam position när den konkurrerar med andra fordringar.

Vad gäller själva indrivningsförfarandet vill jag särskilt peka på tre möjligheter till skärpningar. Den första avser möjUgheten att åstad­komma förlängd verkställighetstid för vissa fall. Den andra är att införa möjlighet att använda konkursansökan som yttersta påtryckningsmedel gentemot bötesgäldenärer. Den tredje är att slopa de för bötesindrivning gällande särskilda reglerna om att viss egendom skall undantas från utmätning (beneficium) och låta enbart de allmänna reglerna i sådant hänseende gälla.

Jag kommer i det följande att behandla dessa tre möjligheter närmare och kommer dessutom att ta upp fråga om ytterligare åtgärder som är ägnade att stärka bötesindrivningens effektivitet. Ett gemensamt spörs­mål för flera av de behandlade åtgärderna är det fömt nämnda intresset att få likartade regler i fråga om bötesindrivning och skatteindrivning. Detta intresse att kunna samordna indrivningsformerna är så fram­trädande att det bör sätta sin prägel på inte bara reglerna om förfaran­det utan i någon mån också på regler av materiell innebörd, såsom beträffande förmånsrätt, s. k. kvittning, avskrivningsgrander och ackords­möjligheter.

Beträffande flertalet av de ändringar som jag kommer att föreslå i det följande kan måhända allmänt sägas att de var för sig kanske inte kommer att medföra några större fördelar från effektivitetssynpunkt. Med hänsyn till intresset av att stärka böternas ställning i påföljdssyste­met anser jag det emellertid befogat att föra fram förslag även på punkter där det är ganska måttliga förbättringar som står att vinna. Det gäller sålunda att ta tillvara alla möjligheter tiU ett gynnsamt hel­hetsresultat.

Jag vill emellertid i detta sammanhang betona att det inte uteslutande är effektiviseringssträvandena som skall tillgodoses när man överväger nya bötesverkstälUghetsregler. Nu gällande rätt har i 5 § lagen (1964: 168) om verkställighet av bötesstraff (BöVL) en regel om avbrytande av verkställigheten när särskilt starka sociala skäl talar mot att böter tas ut. Regelns tillämpningsområde har dock gjorts tämligen snävt och dess praktiska värde har blivit begränsat. De allmänna grunderna för

Prop, 1976/77:104

78

denna bestämmelse är dock alltjämt bärande, och den bör därför få viss motsvarighet i en ny lagstiftning.

Slutligen vill jag nämna att det i det följande i regel endast finns anledning att tala om böter, eftersom vitet i allt väsentUgt är likställt med böter. I viss utsträckning gäller detsamma i fråga om sådan särskild rättsverkan av brott som innefattar betalningsskyldighet. Beträffande dessa samhällets fordringar finns det emellertid vissa särregler som medför att de ibland behöver beröras särskilt. Som teknisk term för sist­nämnda typ av fordran används i fortsättningen "rättsverkansbelopp".

6.2.2 Utformningen av de nya reglerna

EnUgt 9 § förmånsrättslagen (1970: 979, omtryckt 1975: 1248) gäller bl.a. att utmätning för flera fordringar på en gång ger Uka rätt. Däremot skall böter, viten och fordran på gmnd av förverkande eller annan sär­skild rättsverkan av brott enligt 19 § samma lag gå efter andra ford­ringar vid konkurs. Vidare har enUgt 1 och 15 §§ införsellagen (1968: 621, 15 § ändrad senast 1976:624) skatter och allmänna avgifter vid införsel företräde framför böter och viten. Det kan nämnas att rätts­verkansbelopp inte omfattas av införsellagen.

Utredningen har föreslagit att bötesfordringar skall jämställas med skattefordringar inte endast vid gemensam utmätning utan även vid konkurs och införsel. Vid konkurs föreslås bötesfordringarna därvid bli jämställda med oprioriterade skattefordringar. Utredningens förslag i denna del har föranlett viss remisskritik. SACO/SR har sålunda avstyrkt förslaget. Organisationen anser att bötesfordran fortfarande bör vara efterställd övriga fordringar i konkurs. En konsekvens av efterställd­heten i konkurs bör vidare vara att bötesfordran vid gemensam utmät­ning tillsammans med annan fordran får vika för den andra fordringen. Enligt organisationens mening bör fiskala intressen inte få tiUmätas någon avgörande roll vid indrivning av bötesfordringar i konkurrens med andra fordringar. Bötesstraffet bör ses uteslutande som en kriminal­politisk sanktion som riktar sig mot det överskott utöver beneficiet som den dömde har eller kan komma att skaffa sig sedan hans övriga vid exekutionen aktuella skulder är betalda. Sveriges advokatsamfund har avstyrkt att viten på belopp över 2 000 kronor vid införsel jämställs med böter. Om möjligheten att utsätta vite i form av fängelse genom­förs, bör det enUgt samfundets mening övervägas huruvida inte regeln i 9 § förmånsrättslagen att utmätning för flera fordringar på en gång ger lika rätt bör ändras så att vitesfordringar överstigande 2 000 kronor undantas. I konsekvens med vad som sagts beträffande införsel och ut­mätning har samfundet avstyrkt förslaget att viten, i varje fall viten över 2 000 kronor, i konkurs jämställs med övriga oprioriterade fordringar. Samfundet har också avstyrkt utredningens förslag att förbättra bötes­fordringarnas ställning i konkurs. Även om den bötfällde konkursgälde-

Prop. 1976/77:104

79

nären måhända betraktar sig själv som delvis betalande, skulle bötes­straffet på detta sätt drabba borgenärerna i större eller mindre omfatt­ning.

Den i 19§ förmånsrättslagen intagna regeln som innebär att böter vid konkurs är efterställda andra fordringar utan förmånsrätt är delvis betingad av förvandlingssystemet. Det finns därför skäl att pröva om denna ordning bör bevaras om förvandlingssystemet slopas. Frågan är därvid om tillräckliga skäl i övrigt kan motivera att nuvarande regel bibehålls.

Den omständigheten att bötesstraffet är avsett att träffa bara den dömde men inte hans borgenärer utgör inte något avgörande hinder mot att bötesfordringarnas ställning förbättras. Från statsverkets och kon­kurrerande borgenärers sida finns det inte någon egentlig anledning att betrakta bötesfordringen på annat sätt än vilken fordran som helst som tillkommer statsverket. I lagstiftningen har man också i betydelsefulla hänseenden tagit konsekvensen härav. Förmånsrättsförhållandet vid samtidig utmätning, som nyss nämndes, utgör ett exempel på att man har låtit bötesfordran konkurrera med andra fordringar på lika villkor. Bötesfordringens straffrättsliga karaktär har därvid inte ansetts lägga hinder i vägen. Ett annat exempel utgör på sitt sätt införsellagen. Enhgt införsellagen har sålunda bötesfordringar företräde framför fordringar i allmänhet. Införsel för böter viker dock för löneutmätning under viss tid av året /17 § införsellagen jämförd med 67 b § 4 utsökningslagen (UL)/. Löneutmätning får pågå längre tid om gäldenären lämnar med­givande till detta.

Ytterligare ett viktigt exempel gäller just vid konkurs, nämUgen när utmätning för bötesfordringen skett dessförinnan. Då får bötesford­ringen särskild förmånsrätt enUgt 8 § förmånsrättslagen. I nu angivna sammanhang har aUtså bötesfordringens straffrättsliga karaktär inte an­setts motivera att fordringen skulle stå tillbaka för andra fordringar. Som utredningen har anfört är det därför svårt att inse varför man på andra områden än de nu nämnda skulle anlägga ett avvikande synsätt, och anse bötesfordringens "särskilda" karaktär motivera att den ges sämre ställning än fordringar i allmänhet. Därtill kommer att om man betraktar spörsmålet ur den bötfälldes synvinkel så torde han allmänt an­se att det är hans egendom som delas, och att den naturliga inställningen hos en konkursgäldenär därför torde vara att, i den mån genom kon­kursen böter och andra fordringar bhr till åtminstone någon del betalda, det i realiteten är han själv som är den betalande. I likhet med utred­ningen anser jag det från kriminalpolitisk synpunkt också vara av värde om den bötfällde även i konkurssammanhang får erfara att bötesstraffet leder till viss verkstäUighet.

Med hänsyn till de anförda synpunkterna och vikten av att bötesverk­stäUigheten effektiviseras ansluter jag mig till utredningens uppfattning.

Prop. 1976/77:104

80

att bötesfordringarnas förmånsrättsställning bör förbättras så att lik­ställighet i princip sker med skattefordringar. Som konkurslagskommit­tén har anfört i sitt remissyttrande kan visserligen det ekonomiska ut­bytet av en sådan reform komma att bU förhållandevis litet. Jag har emellertid tidigare betonat att även måttliga förbättringar bör tas tillvara i syfte att söka nå ett gynnsamt helhetsresultat. I motsats till advokat­samfundet anser jag vidare att viten även om de uppgår till så högt belopp att vitet kunnat föreläggas i fängelse enligt den av mig tidigare föreslagna nya lagen bör komma i åtnjutande av samma förbättringar i indrivningshänseende som böter. Några särskilda skäl till ett motsatt ställningstagande finns enUgt min mening inte.

Beträffande företrädesordningen mellan skatter och böter vid införsel grundas skatternas nuvarande företräde i huvudsak på det förhåUandet att böterna kan förvandlas till fängelse. Slopas förvandUngssystemet bör botes- och skattefordringar som konsekvens härav göras jämställda vid införsel. Jag biträder därför utredningens förslag i denna del. När det gäller den närmare utformningen av de nya bestämmelserna återkom­mer jag till denna fråga längre fram.

Som jag tidigare har anfört bör av praktiska skäl en riktUnje vara att bötesfordringarna inte ställs efter skattefordringarna med mindre vägande skäl talar härför. När det gäller samtidiga utmätningar bör bötesfordringar även i fortsättningen konkurrera på Uka villkor med fordringar i allmänhet.

I detta sammanhang uppkommer då frågan om böterna och de övriga straffrättsligt gmndade fordringar, som omfattas av 19 § förmånsrätts-lagen och som naturUgen bör följa böternas ställning, skall ges endast samma rätt som oprioriterade skatter eller om de skall jämställas med de skattefordringar som omfattas av den allmänna förmånsrätt som åsyftas i 11 § förmånsrättslagen (det s.k. skatteprivilegiet). Utredningen har för sin del funnit att det inte finns anledning att vid konkurs ge böter bättre rätt än den som tillkommer oprioriterade skatter och av­gifter, dvs. att de får omfattas av 18 § förmånsrättslagen. Denna inställ­ning har kritiserats av riksrevisionsverket (RRV) under remissbehand­lingen. Verket anser att om böterna jämställs med de priviUgerade skattefordringarna uppnår man i viss grad jämställdhet i indrivnings-hänseende mellan företagare och anställda.

Som utredningen har påpekat hänför sig skälen för skatteprivilegiet väsentligen till förhållanden som berör företagare, oftast juridiska per­soner. Skälen kan därför inte utan vidare åberopas för att förbättra böternas ställning i förmånsrättsordningen. Frågan om ekonomiska sank­tioner mot juridiska personer utreds f.n. av utredningen om en even­tuell reformering av det ekonomiska sanktionssystemet inom straffrätten. Enligt min mening bör i avvaktan på resultatet av denna utredning böterna få samma rätt som tillkommer oprioriterade skatter och avgifter.

Prop. 1976/77:104

81

De praktiska skäl som jag tidigare har åberopat till' stöd för att ändra böternas ställning i förmånsrättshänseende påkallar inte heller en mer vittgående omreglering än som har föreslagits nu.

När införsel för böter konkurrerar med löneutmätning för annan fordran, gäller enligt 17 § införsellagen att införsel skall ändras eller hävas, om utmätning i lönen därigenom kan äga rum. Eftersom löneut­mätning kan avse vilken fordran som helst, innebär bestämmelsen att böterna får vika oavsett karaktären på utmätningsfordringen. Om för­vandlingsstraffet avskaffas, ökas som tidigare har nämnts intresset av att böter inte skall ställas efter fordringar i aUmänhet. Jag vill också erinra om att möjligheten till införsel har särskild betydelse för bötesin­drivningens effektivitet. Dessa förhåUanden talar enligt min mening för att böternas ställning enUgt 17 § införsellagen bör förbättras. Som utred­ningen har påpekat finns det dock vissa utmätningsfordringar av kvali­ficerad beskaffenhet som bör gå före bötesfordringar, även om förvand­lingsstraffet avskaffas. Det är fråga om sådana fordringar, för vilka utmätning får tillämpas i sex månader under ett kalenderår i stället för i tre månader som enUgt 67 b § 4 UL annars är medgivet. Sådana ford­ringar är exempelvis ersättning för person- eller egendomsskada på gmnd av brott och skadeståndsrättsUga underhållsbidrag vid förlust av försörjare (prop. 1968: 130 s. 106). Jag biträder således utredningens förslag till ändring i 17 § införseUagen vilket innebär att utmätning för denna typ av fordringar även i fortsättningen skall ha företräde framför införsel för böter. Dessutom bör de ha företräde framför skatter när nu skatter och böter jämställs i införselhänseende. Jag viU tillägga att, som RSV har påpekat, syftet med den föreslagna nya ordningen kan vara svårt att helt tillgodose i den praktiska tillämpningen på grund av att olika förbehållsbelopp tillämpas vid införsel och löneutmätning. Denna omständighet bör emellertid varken enligt verkets eller min uppfattning utgöra något hinder mot reformen.

Enligt 22 § införsellagen kan ett införselUknande förfarande i viss omfattning ske, även om gäldenären inte uppbär synlig lön. Genom den hänvisning som görs i paragrafen till 1 § 1 och 2 samma lag be­gränsas tillämpningsområdet till familjerättsliga underhållsbidrag samt motsvarande kommunala bidrag. Skatter och böter kan således inte tas ut på detta sätt.

Ar 1970 behandlade riksdagen en motion om ändring av 22 § införsel­lagen så att den skulle omfatta även skatter och böter. Motionen föran­ledde inte någon åtgärd. Som skäl åberopades främst att lagen hade gällt endast under kort tid och att erfarenheterna av tillämpningen av 22 § ansågs vara otiUräckUga (jfr 1 LU 1970: 20 samt prot. 1970:1: 15 s. 98 och 1970: 

II: 

14 s. 50). EnUgt vad utredningen har erfarit vid intervjuer hos kronofogdar har det visat sig vara en brist att tillämpningsområdet för 22 § är inskränkt på detta sätt. Stötande exempel har sålunda före-

6    Riksdagen 1976/77. 1 saml. Nr 104

Prop. 1976/77:104

82

kommit som visar hur personer har kunnat undandra sig att betala oguldna skatter och allmänna avgifter och även böter t.éx. genom att "skriva över" sin rörelse på maken och ta anställning hos denne med ingen eller ringa synlig lön men mot en faktisk gottgörelse som uppenbarligen väl motsvarar skälig lön. Motsvarande missförhållande har uppgetts föreUgga vid anställning hos annan närstående än make.

Med hänsyn till det angelägna i att motverka sådana förfaranden före­slår jag i likhet med utredningen att 22 § införsellagen ändras att gälla även sådana fordringar, som avses i 1 § 3 och 4 samma lag dvs. skatter och därmed jämställda allmänna avgifter samt böter.

Jag viU i detta sammanhang även peka på den ändring i införsellagen (se prop. 1975/76: 27) som trädde i kraft den 1 juH 1976 och som inne­bär att införsel i sjukpenning numera kan ske även för skatter och all­männa avgifter samt böter och viten. Denna lagändring bör också vara ägnad att göra bötesindrivningen mera effektiv.

När erlagd preliminär skatt överstiger den slutUga skatten tillkommer överskottet i princip den skattskyldige. Före utbetalning därav kan dock överskottet tas i anspråk för betalning av gäld. Beträffande flertalet slag av fordringar gäUer, att överskottet eller del därav inte kan tas i anspråk på annat sätt än genom utmätning. För vissa skatter gäller emellertid enligt 68 § 4 mom. UppbL ett gynnsammare förfarande, som i vardagslag kallas kvittning. Förfarandet innebär i korthet att innan överskottet står till förfogande för utmätning och alltså med företräde framför utmätning från överskottet får avräknas restförda skatter och avgifter som omfattas av UppbL. Kvittningen har ansetts böra be­traktas närmast som en avräkning i ett kontokurantförhållande. Efter ett uttalande av JO (se JO:s ämbetsberättelse 1960 s. 289) anses allmänt att kvittning i nu angiven bemärkelse inte kan förekomma i fråga om böter eller sådana skatter och allmänna avgifter som inte omfattas av bestämmelserna i UppbL. Utredningen har nu föreslagit att kvittning bör komma till användning även vid bötesindrivning. Förslaget har god­tagits av flertalet remissinstanser.

Med hänsyn till det i det föregående betonade starka intresset att förbättra indrivningsmöjUgheterna för böter föreslår jag att den här diskuterade ändringen genomförs. Jag vill i detta sammanhang även framhålla att en sådan ändring är ägnad att underlätta handläggningen hos kronofogdemyndigheterna. Vad som nu har sagts beträffande böter bör även gälla viten och rättsverkansbelopp. Det bör betonas att kvitt­ning kan bli av betydelse inte minst när vite har ålagts juridisk person eftersom införsel inte kan användas annat än mot fysiska personer.

Jag biträder också utredningens förslag att särskilda beneficieregler inte vidare skall gäUa beträffande bötesfordringar. Med en ordning utan förvandlingsinslag kan det nämUgen inte anses föreligga tillräck­liga skäl att i beneficiehänseende uppställa andra regler för bötesford-

Prop. 1976/77:104

83

ringarna än för fordringar i allmänhet. Vid detta ställningstagande har jag i likhet med utredningen konstaterat att den praktiska skillnaden vid tillämpningen av 3 § andra stycket BöVL i förhållande till de allmänna bestämmelserna i 65 § UL i deras nuvarande lydelse är mycket ringa. Jag vill i detta sammanhang slutligen framhålla att jag längre fram kom­mer att ta upp frågan om att införa vissa bestämmelser om avbrytande av verkställighet när särskilt starka sociala skäl talar härför.

Utredningen har vidare föreslagit att konkursansökan skall få göras under åberopande av en bötesfordran. Förslaget har fått ett positivt mottagande under remissbehandUngen. Även jag anser att det saknas anledning att för framtiden utesluta konkursförfarandet som instrument bland bötesverkställighetsformerna när de särskilda verkstälUghetsmöj-ligheter som följer av förvandUngssystemet bortfaUer. Möjligheten att tillgripa konkurs gentemot bötesgäldenärer som inte betalar saknar visserligen praktisk betydelse i de fall då dessa också har skatteskulder. I sådana fall kan nämUgen konkurs komma tiU stånd på grund av sist­nämnda fordringar och även bötesfordringen kan sedan bevakas i kon­kursen. Emellertid är det inte genomgående om än tämUgen vanUgt att skatteskulder förekommer vid sidan av bötesskulder. Det är därför enUgt min mening befogat att införa möjUghet till konkiu-s på gmndval av bötesfordran. Konkurshotet kan i vissa fall ha en betalningsfrämjan­de effekt, besläktad med den som uppnås med förvandUngshotet men utan dettas nackdelar. Jag föreslår därför att möjUghet öppnas att an­söka om konkurs på gmnd av bötesfordran. Att vissa begränsningar bör gälla i detta hänseende återkommer jag tiU i specialmotiveringen.

När det gäller utredningens förslag att göra ackordsförfarandet till-lämpUgt på bötesfordringar har meningarna varit delade bland remiss­instanserna. För egen del har jag en viss förståelse för dem som anser att det är mindre tilltalande att sådana, straffrättsligt gmndade ford­ringar som det här är fråga om skall kunna bh föremål för ackord och därmed förhandling. Enligt min mening bör dock sådana betänkUgheter inte vara avgörande på det begränsade området som det här är frågan om, särskilt som en sådan lösning har godtagits för de betydelsefulla skattefordringarnas del.

Enligt 35 kap. 7 § första stycket BrB är preskriptionstiden för bötes­straff tre år från det bötesavgörandet vann laga kraft. Preskriptionen avbryts dock genom delgivning av ansökan om förvandling. Leder förvandlingsmålet till att saken hänskjuts till ny behandUng hos indriv­ningsmyndigheten, börjar en ny treårig preskriptionstid löpa från dagen för beslutet. Ett avskaffande av förvandUngsstraffet skulle sålunda, om nya bestämmelser i preskriptionsfrågan inte meddelas, leda till att tre­årsgränsen blir generellt gällande.

Utredningen har förordat att preskriptionstiden som regel skall vara fem år. I praktiken bör emellertid enligt utredningens mening fråga om

Prop. 1976/77:104

84

avskrivning av bötesfordran, som inte har kunnat drivas in, tas upp till prövning redan när minst två och högst tre år har förflutit från det bötesavgörandet vann laga kraft. Sådan fråga skaU dock inte tas upp med mindre det finns skäl att anta att den bötfällde gjort vad han förmått för att betala böterna eller annan särskild omständighet inte talar mot avskrivning. Bestämmelser om den sålunda avsedda praktiska tillämpningen förutsätts komma att meddelas av regeringen. Förslaget har även i denna del fått ett övervägande positivt mottagande av remiss­ instanserna.

För egen del kan jag instämma i utredningens uppfattning att det väsentUgen är två förhållanden som talar för en förlängning av verk­ställighetstiden utöver tre år. Det ena är att längre verkställighetstid i vissa fall kan ge bättre indrivningsresultat. Avbetalningsplanen vid större bötesskulder och inte minst för betalning av mer betydande rättsverkansbelopp kan ibland behöva sträckas ut över en längre period. Detsamma kan vara förhållandet vid införsel, där endast mindre belopp kan tas ut per avlöningstillfälle. Det andra förhållandet som talar för en förlängd verkställighetstid är att man måste räkna med bötes­gäldenärer som av tredska eller grov vårdslöshet underlåter att betala. En förlängd verkställighetstid är i sådana fall motiverad framföraUt av det skälet att bötesstraffets förut nämnda bieffekter därigenom skärps.

Man bör också beakta att en flexibel verkställighetstid ger krono­fogdemyndigheten en i någon mån förstärkt "förhandlingsposition" i dess mellanhavande med den bötfällde. När frågan om avskrivning blir aktuell får nämligen kronofogdemyndigheten möjlighet att klargöra för den bötfällde att en på visst sätt dokumenterad betalningsvilja kan ha betydelse för bedömningen om han skall undgå fortsatt verkstälUghet.

En sådan ordning förutsätter emeUertid som utredningen har fram­hålUt att den tillämpas med viss restriktivitet. Kronofogdemyndigheten har emellertid i allmänhet goda fömtsättningar att realistiskt bedöma i vilka fall en exempelvis treårig verkställighetstid med viss, inte oväsent­lig betalning bör godtas framför en alternativ möjUghet att verkstälUg-hetsarbetet utsträcks att pågå fem år med ovissa utsikter att alls uppnå någon betalning. Ändamälssynpunkter bör i detta sammanhang få väga över de mer principiella synpunkter, som kan anföras mot en ordning av angivet slag.

Av vad jag nu sagt framgår att jag finner övervägande skäl tala för den av utredningen föreslagna ordningen som inebär att den nuvarande treårsregeln behålls för ordinära faU med verkstäUighetshinder. Det är fall som utmärks av att betalningsoförmåga är för handen och i viUca tredska eller grov vårdslöshet inte kan antas utgöra förklaringen till att betalningen utebUvit. Någon anledning att för sådana fall åstadkomma förlängd verkstälhghetstid föreUgger i regel inte. Annorlunda förhåller

Prop. 1976/77:104

85

det sig beträffande dem som är klart betalningsovilliga men i och för sig inte saknar betalnings- eller förvärvsförmåga. I sådana fall är det önskvärt att verkställighetstiden skall kunna förlängas för att uppnå den förut nämnda skärpningen i verkställigheten. Förlängd verkställighet kan vara lämplig även i vissa andra fall än de sist berörda. Främst gäller detta när det är fråga om stora bötesskulder som nödvändiggör mera långvariga avbetalningsplaner. Även i vissa införselfall kan det såsom nyss har nämnts finnas anledning att låta verkstälUgheten pågå längre tid än som är normalt. Beträffande den föreslagna ordningens närmare utformning återkommer jag i specialmotiveringen.

Jag övergår härefter till att behandla frågan om ett vidgat uppbörds-förfarande. Som jag inledningsvis har framhållit tillämpas ett särskilt bötesuppbördssystem inom ramen för ordningsbots- och strafföreläggan­desystemen. Förfarandet innebär, att den misstänkte i samband med att föreläggandet utfärdas ges tillfälle att friviUigt betala böterna till RPS över postgiro. Vid arbetsrutinerna används datateknik vilket medför stora fördelar i flera hänseenden. Betalningsfrekvensen inom uppbörds­förfarandet har varit god. Budgetåret 1973/74 inflöt sålunda 48,7 % av bötesbeloppen i strafförelägganden och 65 % av bötesbeloppen i ord­ningsförelägganden. Hos dem som sysslar med bötesverkstäUighet är det en allmän uppfattning att betalningsfrekvensen främjas, om det finns möjlighet för bötesgäldenärerna att betala i så nära anslutning till brottet som möjUgt.

Att verkstälUgheten av påföljd på detta sätt kan komma så snabbt som möjligt efter brottet ligger helt i linje med strävanden man sedan länge haft inom straffprocesslagstiftningen och även inom kriminal­vårdslagstiftningen. En annan fördel med uppbördssystemet är att man därigenom kan reducera sådan ofrivillig "kreditgivning" från statens sida som förekommer inom indrivningssektom. Det bör vidare under­strykas att användning av ADB för all bötesuppbörd leder till rationa­lisering av verkställigheten. Betydelsen av ett enhetligt system för upp­börden ökar ytterligare vid en övergång till ADB-rutiner inom exeku­tionsväsendet.

Enligt utredningens mening motiverar de goda erfarenheterna av upp­bördssystemet att detta utsträcks att gälla även andra bötesavgöranden, i första hand böter som utdöms av tingsrätterna. Utredningens uppfatt­ning delas av en i stort sett enhälUg remissopinion.

Även jag anser att fördelarna med en central uppbörd av domstols-böter är så stora att de motiverar en utbyggnad av systemet för brott­målsförfarandet i rättsväsendets informationssystem (RI) i den utsträck­ning som utredningen har förordat. I den mån systemtekniska eUer kostnadsmässiga skäl inte lägger hinder i vägen för en sådan utbyggnad bör enligt min mening den centrala uppbörden när den är fullt utbyggd inbegripa samtliga böter, viten och rättsverkansbelopp som omfattas av

Prop. 1976/77:104

86

systemet för brottsmålsförfarandet i RI och som utdöms av tingsrätt, hovrätt och högsta domstolen. Huruvida det av mig sålunda föreslagna uppbördssystemet bör avse även böter som har ådömts av annan domstol än allmän sådan samt vissa myndigheter, bör t.v. lämnas öppet. Antalet sådana böter är Utet, sett i det totala sammanhanget. De skäl som har anförts tidigare gör sig därför inte gäUande med samma styrka som i fråga om tingsrättsböter. Det bör också nämnas att systemet för brott­målsförfarandet i RI inte avser andra domstolar än de aUmänna.

Frågan om ett uppbördssystem för domstolsböter togs upp i samband med utvecklingen inom samarbetsorganet av systemet för maskinella registermeddelanden (RI-10). Det uppbördssystem som där skisserades utgick från att uppbörden kunde ske på motsvarande sätt som gäUer för strafföreläggande och ordningsbot. Under utredningsarbetet visade det sig emellertid att en rad detaljfrågor måste lösas innan ett sådant system togs i drift. Uppbördssystemet sköts därför på framtiden till för­nyad utredning. Någon sådan utredning har ännu inte gjorts främst med häsyn tiU att det har bedömts vara lämpUgt att avvakta stälhiings-tagandet till förvandUngsstraffutredrungens betänkande. En av huvud­frågorna som inte var löst i det förslag som lades fram, var konstruk­tionen av ett referensbegrepp för koppUng mellan dom/beslut och inbetalning. De erfarenheter som har gjorts i straffföreläggandemtiner-na visar att om inte denna fråga löses på ett tillfredsstäUande sätt så uppkommer en rad problem vid den maskinella bearbetningen. Som jag nyss har anfört bör det nya uppbördssystemet omfatta även böter och viten som ådöms på annat sätt än genom dom eUer slutligt beslut i brottmål. Huruvida dessa nya uppgifter kan anpassas till det blankett­system som används för dom och beslut i brottmål måste därför ut­redas. Vidare måste program för databehandling av inbetalningar utar­betas. Även andra frågor måste övervägas närmare. Det sagda innebär sålunda att bl. a. ytterligare systemtekniska utredningar krävs innan ett uppbördssystem av det slag utredningen har föreslagit kan genom­föras. Det är därför inte möjUgt att införa ett sådant system samtidigt med att förvandlingsstraffet slopas. Så snart förutsättningar föreUgger därtill avser jag emellertid att föreslå regeringen att närmare bestämma tidpunkten för införandet av ett centralt uppbördssystem för bl.a. tings­rättsböter.

Slutiigen vill jag här ta upp utredningens förslag angående införandet av en motsvarighet tiU nuvarande reglering i 5 § BöVL om avbrytande av verkställigheten på gmnd av sociala skäl av synnerUg styrka.

Utredningen har i sitt betänkande framhåUit att 5 § BöVL sakUgt sett är starkt underbyggd och att det närmast är en självklarhet att i en ny bötesverkstäUighetslagstiftning bör finnas en på ena eUer andra sättet utformad motsvarighet till paragrafen. Det måste således ges möjUg-heter att upphora med vidare åtgärder för verkstälUghet i socialt

Prop. 1976/77:104

87

ömmande fall. Samtidigt betonar emellertid utredningen att det är angeläget att söka finna enklare former än enUgt gällande rätt för handläggningen av frågor av hithörande art. Det är önskvärt att få till stånd en ordning där man kan få verkställighetsfrågan snabbt och. defi­nitivt ur världen i sådana ömmande fall som det här är fråga om. Enligt utredningens mening kan en rationell och föga arbetskrävande ordning uppnås, om initiativrätten och den formella beslutanderätten läggs hos kronofogdemyndigheten i stället som f n. hos åklagaren resp. rätten.

Vad utredningen sålunda har anfört kan jag i allt väsentligt instämma i. Utredningen har emellertid samtidigt förordat den ordningen, att kronofogdemyndigheten före ett sådant beslut skall vara skyldig att inhämta yttrande av den tingsrätt som har dömt till böter och att beslut inte får meddelas, om rätten avstyrker. Förslaget har i denna del fått ett övervägande kritiskt mottagande av remissinstanserna. För egen del anser jag kritiken vara berättigad. Det är inte lämpUgt att lägga det formella avgörandet på en myndighet medan en annan myndighet som avger yttrande har det reeUa avgörandet. Domstolarna är f.ö., vilket har påpekats under remissbehandlingen, organiserade för att avgöra tvistiga frågor och mindre lämpade för uppgifter av det slag som det här är fråga om nämligen att skaffa fram utredningsmaterial och avge yttran­den. Det är därför min uppfattning att starka skäl talar för att beslut om eftergift bör kunna fattas av kronofogde utan tingsrättens hörande. Jag vill emellertid inte bestrida att det i vissa fall kan vara av värde från flera synpunkter att frågor av hithörande slag underställs en tings­rätt för bedömning. De mer allmänna bedömningarna som bUr aktuella i dessa sammanhang, inte minst från kriminalpoUtiska synpunkter, ligger emellertid också väl till för åklagare. Jag föreslår därför en ordning som innebär att åklagare får möjlighet att hos tingsrätt anföra besvär över kronofogdemyndighetens beslut i hithörande frågor. Vidare bör i sådana fall där ärendet har förts vidare till domstol lämpligen nämnd deltaga, så att att utrymme ges för lekmannasynpunkter. Till övriga med den föreslagna ordningen sammanhängande frågor återkommer jag i specialmotiveringen.

7   Upprättade lagförslag

I enUghet med vad jag nu har anfört har inom justitiedepartementet upprättats förslag till

1.

bötesverkstälUghetslag,

2.

lag om fängelsepåföljd i vitesföreläggande,

3.

lag om ändring i brottsbalken,

4.

lag om ändring i rättegångsbalken,

5.

lag om ändring i lagen (1946: 804) om införande av nya rättegångs­balken.

Prop. 1976/77:104

88

6.

lag om ändring i utsökningslagen (1877: 31 s. 1),

7.

lag om ändring i konkurslagen (1921: 225),

8.

lag om ändring i lagen (1954: 579) om nykterhetsvård,

9.

lag om ändring i lagen (1963: 193) om samarbete med Danmark, Finland, Island och Norge angående verkställighet av straff m. m.,

10.

lag om ändring i lagen (1963: 197) om allmänt kriminalregister,

11.

lag om ändring i införsellagen (1968: 621),

12.

lag om ändring i lagen (1975: 1265) om ändring i införsellagen (1968: 621),

13.

lag om ändring i förmånsrättslagen (1970: 979),

14.

lag om ändring i lagen (1972: 260) om internationeUt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom,

15.

lag om ändring i lagen (1973: 18) om disciplinstraff för krigsmän,

16.

lag om ändring i lagen (1974: 202) om beräkning av strafftid m.m.,

17.  lag om ändring i lagen (1974: 203) om kriminalvård i anstalt.

Förslagen bör fogas till regeringsprotokollet i detta ärende som bilaga

3.

8    Specialmotivering

8.1 Förslaget till bötesverkställighetslag

Rubriken

Som benämning på den nya lagen föreslås bötesverkstälUghetslag. Att lagen också gäller viten och rättsverkansbelopp hindrar inte en sådan benämning.

Disciplinbot är inte att anse som böter (1 kap. 3 § BrB), men hötes-verkställighetslagen blir ändå tillämplig på sådan bot i vissa fall (jfr 5 § tredje stycket lagen (1973: 18) om disciplinstraff för krigsmän, 5 § ändrad senast 1976: 517).

Allmänna bestämmelser 1 §

I första stycket anges de två formerna för bötesverkstäUighet, nämli­gen uppbörd och indrivning. Dessa två former förekommer redan i dag, även om gällande BöVL endast behandlar indrivning. Uppbördsförfa­randet, som har vuxit fram i anslutning till ordningsbots- och strafföre­läggandesystemen, regleras som förut har nämnts i andra författningar.

Som jag har påpekat i den allmänna delen måste man räkna med att uppbördsförfarandet inte kommer att användas över hela Unjen. I enlig­het med utredningsförslaget har regeringen därför givits uttrycklig be­fogenhet att bestämma i vad mån uppbördsförfarandet skall användas.

Uppbördens närmare innebörd framgår av 4 § och vad som anförs i specialmotiveringen tUl den paragrafen. Ett utmärkande drag för för-

Prop. 1976/77:104

89

farandet är att det i huvudsak hanteras av en central myndighet såsom uppbördsmyndighet, nämligen RPS. De som ålägger bötesstraff medver­kar i så måtto att de skall upplysa de bötfällda om möjligheten till fri­villig betalning och förse dem med inbetalningskort.

Indrivning omfattar åtgärder av olika slag som berörs närmare i spe­cialmotiveringen tiU 6 §. Det är här fråga om åtgärder av kronofogde­myndighet. Eftersom det finns regler i UL och annan lagstiftning om sådana åtgärder, behövs i bötesverkställighetslagen endast ett fåtal be­stämmelser i ämnet (69 §§).

Genom andra stycket inbegrips under lagens tillämpningsområde viten och rättsverkansbelopp. Vitebegreppet avses i lagen ha samma omfatt­ning som i 25 kap. 8 § BrB. Att avtalsviten inte inbegrips anser jag inte särskilt behöver anges.

2 §

I första stycket anges förutsättningar för verkställighet av bötesstraff och den tidpunkt då bötesavgörande blir verkställbart.

Enligt första meningen får uppbörd av böter ske så snart dom, straff­föreläggande eller föreläggande av ordningsbot har meddelats. Redan nu gäller en sådan ordning för föreläggandeböternas del. Såsom har framgått av den allmänna delen förordar jag att uppbördsformen skall komma att användas också för domstolsböter m. m. Hos uppbördsmyn­digheten får belopp som sålunda mottages balanseras i avbidan på laga­kraft. Återbetalning kan nämligen komma att aktualiseras till följd av ändring i högre rätt (jfr 5 § sista meningen).

Indrivning av böter får däremot inte ske förrän domen har vunnit laga kraft eller föreläggandet har godkänts skriftligen. Till skillnad från gällande rätt gäller detta också i fråga om böter som har ådömts av hovrätt (jfr under 8.5). Denna ändring kan få tiU följd att kvarstads-eller skingringsförbudsinstituten kommer att utnyttjas i något ökad ut­sträckning.

Beträffande föreläggande enligt 48 kap. RB inträder samma verkan som lagakraftägande dom inte bara genom att föreläggandet godkänns skriftligen utan även genom att böterna betalas till RPS. Jag bortser här från det fall då särskild rättsverkan är förenad med böterna eller när betalning sker under förhållanden som visar att den misstänkte ej avsett att godkänna föreläggandet. Har föreläggande vunnit laga kraft genom betalning, skall självfallet någon ytterUgare verkstäUighet inte äga rum. Av denna anledning reglerar andra meningen i fråga om före­läggande böterna endast det fall, då föreläggandet har godkänts skrift­ligen. Godkännande som sker genom betalning omfattas av styckets första mening.

Godkännande som sker sedan åklagaren har hunnit vidta åtgärder för lagföring i annan ordning är utan verkan enligt 48 kap. 12 § och 

Prop. 1976/77:104

90

med visst undantag enligt 48 kap. 19 § RB. Härav följer att någon verkställighet rnte kan komma i fråga i sådana fall.

Enligt andra stycket får misstänkt redan innan dom eller föreläggande har meddelats betala förskott på böterna. Det förekommer nämUgen i praktiken att den som misstänks för brott deponerar ett visst belopp, av­sett att täcka böter, som fömtses bli ådömda inom en snar framtid. Bö­terna kan oftast i förväg beräknas någorlunda säkert, särskilt i fall när det finns vägledande anvisningar såsom t. ex. för smugglingsmål (jfr RÄ:s cirkulär nr. 102 den 28 december 1960). Depositionen sker hos polis- eller tullmyndighet.

Dessa depositioner, vanligen benämnda förskott, tillkommer i regel på initiativ av den myndighet som utreder brottet. Den misstänkte kan därvid befinna sig i en viss tvångssituation, t. ex. när ett personellt tvångsmedel övervägs på grund av att den misstänkte kan befaras un­dandra sig straff (jfr 24 kap. 2 § och 25 kap. 1 § RB). Förskottsförfa­randet ligger i sådana fall ganska nära RB:s reella tvångsmedel. Det har därför ansetts riktigast att införa ett direkt lagstöd för den sålunda re­dan tillämpade ordningen. Det förfarande, varigenom förskottet tas i anspråk för betalning av böterna, regleras i 4 §. Detaljbestämmelser om förskottsbetalning bör kunna utformas i administrativ ordning.

I förskottsbetalningens natur torde få anses ligga att den som lämnar ifrån sig medlen gör en bindande betalningsdisposition och har kvar endast en villkorad fordran mot staten i händelse av frikännande dom eller dom på lägre böter. Härav följer att den betalande inte före sådan doms lagakraftvinnande kan göra anspråk på att få pengarna tillbaka och vidare att medlen inte kan utmätas för annan gäld. Sedan lagakraft­vunnen frikännande dom föreligger kan medlen givetvis utmätas; de inbegrips då inte under avräkningsreglerna i 5 §.

3 §

I paragrafen erinras om att särskilda bestämmelser om verkställighet gäller, när den bötfällde vistas utomlands och böterna inte kan drivas in här i landet. Den lagstiftning som åsyftas är lagen (1963: 193) om samarbete med Danmark, Finland, Island och Norge angående verk­ställighet av straff m. m. NordVL, (ändrad senast 1974:913) och lagen (1972: 260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brott­målsdom (ändrad senast 1973: 136) samt lagen (1976: 19) om internatio­nellt samarbete rörande lagföring för brott. De nu nämnda lagarna, som blir tillämpliga i tämligen specifika situationer, behöver inte inverka på en allmän bötesverkställighetslagstiftning. Några ändringar aktualiseras dock beträffande NordVL. Till detta återkommer jag i det följande.

Genom paragrafens utformning markeras, att indrivning om möjligt skall ske här i landet, även om den bötfällde vistas utomlands.

Prop. 1976/77:104

91

Uppbörd

4 §

Av första stycket jämfört med 6 § framgår att verkställighet av bö­tesstraff i första hand skall ske genom uppbörd, när sådan verkställig­hetsform står till buds. Uppbörd fömtsätter frivUlig betalning. Grund­tanken är att verkställigheten av böter i största möjliga utsträckning skall ske utan indrivning och således utan att kronofogdemyndighet skall behöva kopplas in. Fördelama med en sådan ordning har redovisats i den allmänna delen. Som jag anförde i det sammanhanget bör uppbörd förekomma inte endast i fall där verkställighetsformen nu tillämpas utan även i fråga om bl. a. böter som åläggs genom tingsrätts dom. Detta medför att tingsrätterna får nya uppgifter. Sålunda skall domstolen i samband med att den tillställer bötfälld sådan underrättelse om målets utgång som avses i 30 kap. 7 § sjätte stycket RB, översända även under­rättelse om möjligheten till frivillig betalning av böterna jämte inbetal­ningskort.

RPS bör vara uppbördsmyndighet. I ett specialfall bör också tullmyn­digheten vara uppbördsmyndighet, nämligen när det gäller förskotts­betalningar till tullen för kommande böter. Bestämmelser om detta och andra spörsmål som har samband med den nya bötesverkställighetslagen bör tas in i en särskild bötesverkstäUighetsförordning som jag avser att föreslå regeringen om riksdagen antager föreUggande förslag.

Enligt andra stycket skall som uppbörd anses även att i förskott be­talade medel tas i anspråk för betalning. Redan nu gäUer, att förskotts­betalade medel sedan vederbörande mål är avgjort behandlas som bötes-medel utan vidare. Till skillnad från ordningen vid kvarstad sker alltså i förskottsfall inte någon utmätning. Den nu tillämpade ordningen bör lämpligen bibehållas. Det vore opraktiskt, om kronofogdemyndighet skulle behöva inkopplas för indrivningsåtgärd.

5 ?

I förevarande paragraf har intagits regler som anger på vilket bötes­straff när flera sådana föreligger mot den bötfällde ett genom upp­börd influtet belopp skall avräknas.

Beträffande första meningen kan följande anföras. Eftersom vid upp­börden den bötfällde bereds tillfälle att betala vissa bestämda böter och även får ett inbetalningskort, på vUket bötesstraffet identifieras, upp­står det i regel inga problem när det gäller att fastställa vilket bötes­straff den bötfällde har avsett att få verkställt. I uppbördsfallen spelar det sålunda i praktiken inte någon roll, om äldre böter är oguldna. Samma ordning gäUer redan nu vid uppbörd inom strafföreläggande-och ordningsbotssystemen. Till RPS gjord betalning med anledning av föreläggandet hänförs sålunda alltid till det bötesstraff som avses med föreläggandet, oberoende av om äldre böter föreligger. Denna ordning

Prop. 1976/77:104

92

är förutsatt i 48 kap. Il och 17 §§ RB, 5 § andra stycket och 11 § strafföreläggandekungörelsen (1970:60, ändrad senast 1975:291), SfK samt 6 § andra stycket och 13 § ordningsbotskungörelsen (1968: 199, ändrad senast 1974: 1078), ObK. Avräkningsbestämmelsema i 6 § 4 mom. förordningen (1917: 915) angående indrivning och redovisning av böter, BÖIF, (ändrad senast 1975: 939) och 16 § BöVL, enligt vilka betal­ning i princip skall avräknas på den äldsta av flera oguldna bötesposter, är alltså inte tillämpliga i det skede då RPS uppbär böterna.

Den föreslagna regleringen bygger, liksom gällande uppbördsregler, på att den bötfälldes avsikt med betalningen tillmäts avgörande bety­delse. Här avses gälla samma grundsatser som enligt 9 kap. 5 § handels-balken gäller för civilrättsliga förhållanden.

Principen att vid frivillig betalning den bötfälldes vilja skall vara av­görande kräver vissa kommentarer för det fall att det inte alldeles klart framgår vilken av flera bötesposter som den bötfällde har åsyftat att betala. Han kan sålunda ha använt annat inbetalningskort än det som har tillställts honom och därvid inte antecknat tiUräckUga uppgifter för att identifiera ärendet. Den mottagande myndigheten måste då själv av­göra vilken bötespost som åsyftas. Beloppet kan därvid ofta ge en an­visning, och ibland kan också tidpunkten för betalningen jämfört med datum för utsändande av betalningsanmaningar ge underlag för en rätt säker bestämning. Meningen är inte att myndigheten skaU behöva vid­taga särskilda åtgärder för att få fram besked av den betalande utan den skall göra en allmän bedömning. Detta har i paragrafen kommit till uttryck genom lokutionen att beloppet avräknas på de böter som får an­tas vara avsedda med betalningen. Det avgörande är vad myndigheten känner till när avräkningsåtgärden sker. Vad som senare kan fram­komma om den bötfälldes önskemål bör sålunda inte inverka.

Bakgmnden till andra och tredje meningarna i paragrafen är att er­farenheten har visat, att det inte sällan förekommer att bötfällda i visst uppbördsärende betalar för mycket. En bötfälld kan ha skrivit för högt belopp på ett av honom själv utskrivet girokort. Vidare kan, vilket är vanligare, en och samma bötesskuld bli betald två gånger. Ytterligare kan det förhåUa sig så, att vederbörande har underlåtit att betala eller på annat sätt godkänna ett ordningsbotsföreläggande, varpå åklagaren utfärdar strafföreläggande. Det händer då att den misstänkte därefter betalar ordningsboten utan att detta tillerkänns verkan (48 kap. 19 § andra meningen RB).

I sådana fall uppkommer fråga hur man skall förfara med överskot­tet. Något problem föreligger inte, om den bötfällde inte har annan bötesskuld hos uppbördsmyndigheten. Givetvis skall överskottet då åter­betalas, vilket har angivits i sista meningen (jfr 68 § 1 mom. UppbL). Om den bötfällde däremot hos uppbördsmyndigheten häftar för andra böter, har det ansetts lämpUgt att i likhet med vad som gäUer på

Prop. 1976/77:104

93

skatteområdet enligt 68 § 4 mom. UppbL överskottet skall kunna avräknas på sådan kvarstående bötesskuld. Föreskrift härom har upp­tagits i andra meningen. En sådan avräkningsåtgärd bör inte anses ut­göra betalning som avses i 48 kap. 11 och 17 §§ RB och som får den rättsverkan att föreläggande anses godkänt. I här avsedda fall saknas ju det moment av viljeförklaring som förutsätts i nämnda lagrum. Me­del som har influtit i sådant fall får balanseras i avvaktan på att före­läggandet godkänns skriftligen.

Något formellt hinder bör inte anses föreligga mot att överskott som har uppkommit vid uppbörd avräknas på böter för vilka den bötfällde häftar hos kronofogdemyndighet. Av praktiska skäl kan dock inte f. n. förutsättas att berörda myndigheter regelmässigt tar kontakt med var­andra, så snart överskott råkar uppkomma.

Vissa avräkningsspörsmål, som kan uppkomma både vid uppbörd och indrivning, har ansetts kunna lämnas oreglerade i detta sammanhang. Det gäller t. ex. när den bötfällde häftar för flera bötesstraff och en be­talning inflyter utan att den bötfälldes uttalande eller omständigheterna i övrigt på något sätt antyder vilken bötesskuld han avser att betala. Ett enkelt sätt att lösa en sådan situation är givetvis att man frågar den bötfällde om hans önskan. Om detta inte sker av en eller annan orsak, uppkommer bl. a. följande frågor.

Gällande bestämmelser om konkurrens mellan olika bötesposter in­nebär att, vid bestämmande av förvandlingsstraff, avbetalning i första hand skall avräknas på det äldsta bötesstraffet (16 § första stycket andra meningen BöVL). Härmed sammanhänger att vid frivillig betalning un­der indrivning avräkning skall ske så att de äldsta böterna i första hand blir betalda (6 § 4 mom. första stycket BöIF). Nu nämnda bestämmelser har tillkommit enbart i syfte att åstadkomma enhetlighet vid tillämp­ningen av bestämmelserna om förvandlingsstraff. Avskaffas systemet med förvandlingsstraff, finns därför anledning att pröva om bestäm­melserna av annat skäl bör bibehållas. Enligt min mening är så inte fallet.

Enligt gällande rätt har en borgenär med vissa inskränkningar frihet att själv bestämma om avräkningen, när betalning inflyter från gälde­nären utan att denne angivit vilken skuld som avses. Regeln torde också gälla staten såsom innehavare av flera fordringar mot en gäldenär. Be­talningen från den bötfällde kan inflyta på olika sätt. Det är emellertid utom vid frivillig betalning bara vid betalning genom införsel som prioritetsfrågan f. n. är reglerad. I 15 § fjärde stycket införsellagen före­skrivs sålunda att vid betalning genom införsel det bötesstraff som stått ute längst har företräde. I övrigt, dvs. vid betalning genom utmätning eller konkurs, är frågan oreglerad, bortsett från fall då viss tvångsåt­gärd avser flera bötesstraff (jfr 6 § 4 mom. BöIF). Regeln om företräde vid betalning genom införsel har f. ö. begränsad betydelse. Detta beror

Prop. 1976/77:104

94

på att utmätningsmannen inte behöver låta de olika bötesposterna kon­kurrera i införselmålet utan kan låta införselbeslutet avse endast någon bötespost.

Frågan om avräkning vid konkurrens mellan olika bötesposter utgör endast en del av ett större problem. Detta gäller avräkning vid konkur­rens mellan allmänna fordringar över huvud taget, t. ex. utom bötes­fordringar, skattefordringar och fordringar på återbetalning av dom­stolskostnader eller av studiemedel. Hela detta komplex av avräknings-frågor är f. n. i huvudsak oreglerat.

Utredningen anser för sin del att det inte föreligger något behov av bestämmelser om avräkning vid betalning genom införsel när statliga fordringar konkurrerar inbördes. Under remissbehandlingen har hov­rätten över Skåne och Blekinge intagit en motsatt ståndpunkt och häv­dat att regler av hithörande slag är av så väsentlig betydelse att uttryck­liga föreskrifter därom bör tas in också i en ny bötesverkställighetslag-stiftning. För egen del kan jag när det gäUer frågan om avräkning av betalning vid konkurrens mellan flera bötesposter instämma med utred­ningen att det inte finns något behov av en särskild reglering. En ut-mönstring av bestämmelsen i 15 § införsellagen torde i sådana fall där flera bötesstraff konkurrerar inte medföra någon olägenhet för den en­skilde. Den omständigheten att en krediteringsordning inte lagregleras bör i praktiken vid böteskonkurrens inte leda till annan krediteringsord­ning än den som f. n. tillämpas vid frivillig betalning och vid betalning genom införsel. Om en annan krediteringsordning någon gång skulle tillämpas så att betalning avräknas på yngre böter framför äldre är det­ta från preskriptionssynpunkt enbart till fördel för den bötfällde. Vad jag nu har sagt avser tiden till dess det planerade systemet med ADB in­förts inom exekutionsväsendet. Systemet innebär bl. a. att redovisningen av betalningar i betydande utsträckning automatiseras. Härvid kommer avräkningsfrågan upp i hela sin vidd.

Indrivning 6 §

I paragrafen anges att indrivning av böter skall tillgripas, när upp­bördsförfarande inte skall äga rum eller när det har prövats utan att leda till full betalning. Med anledning av ett påpekande under remissbe­handlingen har uttrycket "fuU betalning" använts för att klargöra att med betalning avses inte bara de fall då någon betalning över huvud taget inte har erlagts utan även sådana fall där endast viss betalning har skett.

I BÖVL berörs uttryckUgen de viktigaste indrivningsåtgärdema, näm­ligen betalningskrav, införsel, utmätning, avräkning av böter mot ford­ran på överskjutande skatt, konkursförfarande och ackordsförfarande.

Prop. 1976/77:104

95

Vidare kan under indrivningsskedet liksom f. n. förekomma utmätnings­ed, bevakning av bötesfordran i konkurs och åtgärd enligt 60 a § UL för att säkra utmätning. Några särskilda bestämmelser om åtgärder av sist­nämnt slag har inte ansetts behövliga i den nya lagen. De bör dock an­ses inbegripna i det i paragrafen använda begreppet indrivning. Att saköreslängd är exekutionsurkund framgår av andra meningen.

Hovrätten över Skåne och Blekinge har i sitt remissyttrande anfört att det uttryckligen bör anges i lagtexten i vilka fall en dom eller ett föreläggande utgör exekutionsurkund och i vilka fall saköreslängd är det. Enligt hovrättens uppfattning framgår nämligen inte helt klart av den föreslagna lagtexten humvida kronofogdemyndighet kan verkställa indrivning av böter redan på grundval av en lagakraftvunnen dom, om­fattad av de s. k. Rl-systemet, eller om denna myndighet först måste avvakta saköreslängden. Med anledning härav vill jag framhålla följan­de. Som framgår av vad jag inledningsvis har anfört används saköres­längd redan i dag vid indrivningen. I vissa fall upprättas saköreslängd av RPS, i andra fall av tingsrätt. Saköreslängden hos RPS framställs med hjälp av ADB. Underlaget för denna saköreslängd utgörs av de domar och beslut som domstolarna sänder in till RPS och som omfattas av RI. De domar och beslut som inte omfattas av sistnämnda system tas in i en särskild saköreslängd som f. n. upprättas av tingsrätterna. Tan­ken är att den dömande myndigheten i fortsättningen inte skall vara skyldig att upprätta saköreslängd beträffande sistnämnda avgöranden. Den domstol eller myndighet som har ådömt t. ex. böter skall i stället sedan bötesavgörandet vunnit laga kraft sända två avskrifter eller utdrag av avgörarandena till länsstyrelsen i det län där kronofogdemyndigheten finns. Länsstyrelsen vidarebefordrar därefter den ena avskriften till kro­nofogdemyndigheten. Bestämmelser i ämnet bör tas in i den bötesverk­stäUighetsförordning som jag kommer att föreslå skall utfärdas om riksdagen antager den föreslagna bötesverkställighetslagen. I de fall då saköreslängd skall upprättas får inte kronofogdemyndigheten förrätta införsel eller utmätning utan att ha saköreslängden.

7 §

Paragrafen innehåUer bestämmelser om betalningskrav i indrivnings­skede.

Paragrafen motsvarar 1 § BöVK. I fråga om skatt gäller enligt 53 § uppbördskungörelsen (1967:626, 5 § ändrad senast 1973: 87) (UK) en motsvarande anmaningsplikt. Någon motsvarighet till vad där sägs om att anmaning inte behövs i fall som avses i 68 § UppbL har inte ansetts behövlig. De fall som åsyftas, nämligen s. k. kvittning, utgör ett sådant särskilt skäl mot anmaning som avses i första stycket. Andra sådana skäl är sådana som nämns i 59 § 2 mom. UL t. ex. fara för ått gäldenä-

Prop. 1976/77:104

96

ren gömmer egendom, om han får veta att han är föremål för indriv­ning.

Förhållandet mellan underrättelse enligt 1 § BöVK och underrättelse om utmätning eller införsel har uppmärksammats i flera sammanhang. Därvid framgår att det efter anmaning enligt 1 § BöVK kan vara obe­hövligt att sända särskild underrättelse enligt 59 § UL och 9 § i införsel­lagen före utmätning resp. införsel (39 § andra stycket utsökningskun-görelsen (1971: 1098), USK). Någon ändring i detta avseende är inte av­sedd.

Med kraven sammanhänger frågan om anstånd och avbetalning. En­ligt 1 § BöVL kan utmätningsmannen i vissa fall bevilja den bötfällde anstånd med betalningen. Han kan även medge att den bötfällde får er­lägga böterna genom avbetalning. Särskilda regler gäller om anstånds-och avbetalningstiden. I 2 § BöVL anges bl. a. att utmätningsmannens beslut i dessa frågor kan ändras, om det förekommer anledning till det.

Anstånds- och avbetalningsreglema fick sin nuvarande utformning genom 1937 års bötesreform. De har sålunda funnits under lång tid och beslut i sådana ärenden har förekommit i ett stort antal fall. Det finns inte några egentliga skäl till ändringar beträffande bötesområdets an­stånds- och avbetalningsregler i stort. Anmärkas kan dock att de före­skrivna tidsbegränsningarna inte har fått nämnvärd betydelse i prakti­ken. I tröga indrivningsärenden är det i verkligheten så att "anstånd" blir gällande utöver lagens gräns och att avbetalningsplaner undan för undan får revideras och förlängas utöver vad lagen förutsatt. Dessa fö­reteelser är närmast ofrånkomliga, när indrivningsverksamhet på goda sakliga gmnder bedrivs i andan att viss betalning är bättre än ingen, låt vara att priset är en längre tidsutdräkt än lagstiftaren tänkt sig.

Vid skatteindrivning gäller i sak samma ordning som den nyss åter­givna (frånsett tidsgränserna). Detta sammanhänger med att kronofog­den fömtom att han har myndighetsfunktion, nämligen att handlägga målet enligt gällande lag är företrädare för staten i dess egenskap av borgenär. Av borgenärsfunktionen följer att kronofogden anses berät­tigad att medge anstånd och avbetalning. Praxis i detta avseende har vuxit fram utan stöd av författningsbestämmelser. Eftersom motsva­rande betraktelsesätt kan anläggas när det gäller indrivning av böter, kan särskilda bestämmelser i ämnet avvaras.

Enligt 7 § BÖVL får den bötfällde inte överklaga ett beslut om an­stånd eller avbetalning, men han får begära prövning av det i samband med klagan över utmätning eller införsel. Denna möjlighet synes inte utnyttjas i praktiken. Om den bötfälldes ansökan bifalls, föreUgger na­turligtvis inte något behov av klagorätt. Går beslutet den bötfällde emot, blir den praktiska konsekvensen oftast att införsel eller utmätning blir aktuell. Beslutet blir då närmast ett förebud om sådan tvångsåtgärd.

Prop. 1976/77:104

97

för vilken det finns regler om klagorätt. Besluten i anstånds- och avbe­talningsärenden är därför inte av den beskaffenheten att de bör vara överklagbara särskilt. Något behov av motsvarande regler på skatteom­rådet har inte heller försports. Några uttryckUga regler i denna fråga är inte behövliga.

8 §

Vid sidan av kronofogdemyndighets kravåtgärd enligt 7 § är införsel och utmätning de viktigaste indrivningsåtgärdema. Det har därför an­setts lämpligt att i lagen särskilt anmärka dessa exekutionsformer, även om detta inte behöver ske annorledes än genom en erinran om att för dessa institut gäller särskilda bestämmelser

Att införsel är tillåten för böter och vite men inte för rättsverkans-belopp har redan nämnts.

I fråga om utmätning för böter finns bestämmelser i UL och förord­ningen (1877: 31 s. 51) om nya utsökningslagens införande och vad i av­seende därå iakttagas skall, UP, (ändrad senast 1971: 502) UL:s regler blir tillämpliga på samma sätt som f. n. är fallet till följd av 22 § UP. Eftersom någon motsvarighet till bestämmelsen i 3 § andra stycket BöVL om utvidgat beneficium vid utmätning för böter inte föreslås kommer bestämmelserna i 65 § UL om beneficium vid utmätning att vara uttömmande även för böter. Ytterligare är att framhålla att be­stämmelserna om tidsfrist för utmätning och för exekutiv försäljning inte är och inte heller avses bli tillämpliga vid utmätning för böter. Ge­nom punkt 13 övergångsbestämmelserna tiU lagen (1971:495) om änd­ring i UL, punkt 9 övergångsbestämmelserna till lagen (1971: 494) om exekutiv försäljning av fast egendom (punkt 9 ändrad 1973:133), punkt 5 övergångsbestämmelserna till lagen (1971:500) om exekutiv försälj­ning av luftfartyg m. m, (punkt 5 ändrad 1973: 135) och punkt 5 över­gångsbestämmelserna till lagen (1973: 1130) om exekutiv försäljning av registrerat skepp m. m. gäller sålunda undantag från de i nämnda för­fattningar upptagna tidsfristerna för utmätning och exekutiv försälj­ning.

Ytterligare bestämmelser om införsel och utmätning för böter finns i USK.

9 §

Enligt förevarande paragraf får bötesskuld avräknas mot fordran på överskjutande skatt enligt UppbL. i den ordning som föreskrives i 68 § 4 mom. första stycket UppbL beträffande oguldna skatter.

Förslaget innebär att s. k. kvittning kan ske såväl mot fordran på överskjutande preUminar skatt enligt 68 § 1 mom. UppbL som mot ford­ran på skatt enUgt 2 mom. i samma paragraf, dvs. huvudsakUgen ford­ringar på gmnd av nedsättning eUer befrielse från påförd slutlig kvar-

7    Riksdagen 1976/77. 1 saml. Nr 104

Prop. 1976/77:104

98

stående eller tillkommande skatt. Av bestämmelsen framgår att t. v. andra slags skatte- och avgiftsrestitutioner inte kan vara kvittningsob-jekt för bötesfordran. De kan dock utmätas till gäldande av bötesford­ran.

10 §

I paragrafens första stycke anges förutsättningarna för att konkurs­ansökan skall få göras. I andra stycket behandlas ackord.

Som jag har betonat i den allmänna delen bör konkursansökan på gmnd av bötesfordran endast användas under särskilda förutsättningar. Utredningen har för sin del föreslagit att synnerUga skäl skall föreligga för att en sådan ansökan skall få göras. Det skulle innebära bl. a. att ansökan som regel endast får göras, om bötesfordran överstiger för­slagsvis 500 kr. och annan åtgärd inte kan antas leda till betalning och dessutom böterna kan förväntas inflyta helt eller delvis tiU följd av kon­kurs. Avsteg från dessa krav skulle kunna föranledas av sådana omstän­digheter som att den bötfällde häftar även för andra skulder till det all­männa än böterna eller, när ett aktiebolag häftar för en vitesskuld, att bolaget bör bli upplöst genom konkurs [jfr 13 kap. 19 § aktiebolagsla­gen (1975: 1385)].

Några remissinstanser har diskuterat utredningens förslag att begrän­sa konkursansökan till sådana fall då "synnerliga skäl" föreligger. Kon­kurslagskommittén gör en jämförelse mellan den föreslagna regeln och vad som f. n. gäller beträffande konkursansökan på grund av skatte­skuld. Enligt 62 § UppbL får, om skatteskulden understiger 300 kr., framställning om den skattskyldiges försättande i konkurs inte göras med mindre synnerliga skäl därtill föreligger i det aktuella fallet. I öv­rigt finns ingen begränsning. Enligt konkurslagskommitténs mening sak­nas anledning att i förevarande hänseende ha olika system för bötes­verkställigheten och skatteindrivningen. Beloppsgränsen för konkurs­ansökan på grund av böter bör dock bestämmas till 500 kr. Föreningen Sveriges kronofogdar anser att "synnerliga skäl" inte bör krävas för konkursansökan på grund av böter eftersom det enligt föreningens me­ning saknas anledning att särbehandla bötesfordringar, när indrivningen fortskrider så långt att konkurs kan övervägas. Även RSV är av den uppfattningen att rekvisitet "synnerliga skäl" bör slopas. Om förvand­lingsstraffet avskaffas, kan det i vissa situationer vara värdefullt att inte behöva avstå från detta effektiva indrivningsinstmment. En be­gränsning har uppställts redan genom kravet på att det vid en förhands­bedömning skall vara troligt att bötesfordran erhåller någon utdelning i en konkurs. Verket anser att begränsningen "synnerliga skäl" som förutsätts för en konkurs bör uppställas endast för fall motsvarande vad gäller i fråga om skatter enligt 62 § första stycket UppbL.

För egen del kan jag dela den av konkurslagskommittén framförda

Prop. 1976/77:104

99

uppfattningen att det saknas anledning att i förevarande hänseende ha olika system för bötesverkställigheten och skatteindrivningen. Paragra­fen har därför utformats efter mönster av 62 § UppbL. Beloppsgränsen för konkursansökan på grund av böter har dock bestämts till 500 kr.

Genom bestämmelsens utformning klargörs att kronofogdemyndig­hetens bedömning att förutsättning för konkursansökan föreligger är utslagsgivande. I konkursmål skall alltså inte prövas om sökanden har gjort en riktig bedömning därvidlag. Kronofogdemyndighetens ställ­ningstagande att göra konkursansökan bör inte kunna överklagas, något som också framgår av bestämmelsens avfattning.

I detta sammanhang må erinras om den i jämförelse med konkurs mindre ingripande åtgärden att ansöka om att bötfälld skall avlägga ut­mätningsed. I praxis anses staten ha sådan befogenhet på bötesområdet. När det gäller skatter finns en bestämmelse härom i 55 § tredje stycket UK. Inte heller beträffande utmätningsed har det ansetts nödvändigt att ta upp några bestämmelser i den nya lagstiftningen. Jag vill i detta sammanhang erinra om att lagberedningen föreslår att institutet ut­mätningsed skall ersättas av vissa åtgärder inom ramen för utmätnings­förfarandet (se SOU 1973: 22 s. 144). Denna fråga övervägs f. n. inom justitiedepartementet.

Genom andra stycket införs den nyheten att ackordsförfarandet görs tillämpligt på bötesfordran. Skälen härför har närmare utvecklats i den allmänna delen.

Ackordsförslag får antas under samma villkor och i samma ordning som gäller i fråga om ackordsförslag rörande skatter. Detta innebär framför allt krav på att ackordsförslag skall vara till fördel för det all­männa samt, i fråga om s. k. underhandsackord, att även övriga borge­närer som ackordet angår godkänner det /jfr 62 § tredje stycket UppbL och förordningen (1965: 852) om ackord och avskrivning rörande vissa skatter (ändrad senast 1971: 654)/. Kraven är så allmänt formulerade att de bör kunna utnyttjas beträffande såväl skatter som böter. En princi­piell skillnad föreligger visserUgen mellan fordringarna så till vida att åt­skilliga skatter är prioriterade medan böter är oprioriterade. Denna skillnad behöver dock i praktiken inte få betydelse i den mån staten, som torde vara vanligt, avstår från förmånsrätten för skatter och deltar i ackord.

Det kan anmärkas, att vid offentiigt ackord bötesfordran av måttlig storlek ofta kan påräknas få full betalning till följd av den i 11 § tredje stycket ackordslagen föreskrivna ordningen.

Indrivningshinder Il §

I paragrafen har intagits vissa grundläggande men kortfattade bestäm­melser om avkortning och om avskrivning av böter. I Ukhet med vad

Prop. 1976/77:104

100

som gäller f. n. avses detaljregleringen få sin plats bland de närmare fö­reskrifter som avses skola meddelas av regeringen.

I första stycket anges att böter skall avkortas, om böterna bortfallit eller det eljest föreligger laga hinder mot att bötesfordringen verkstäl­les. Efter avkortning kvarstår inte någon exigibel fordran för statsver­ket. De nuvarande avkortningsgmnderna anges i BöIF. Några väsent­liga ändringar utöver dem som betingas av förvandlingssystemets avskaf­fande åsyftas inte. De viktigaste avkortningsgmnderna som kommer att finnas är följande:

1.

efter förordnande om verkställighetens avbrytande enligt 12 § bötesverkställighetslagen,

2.

i fall som avses i 34 kap. 1113 §§ och 35 kap. 7 § BrB,

3.

efter ackord enligt 10 § andra stycket bötesverkställighetslagen,

4.

då böterna fallit bort till följd av nåd eller efter användning av extraordinärt rättsmedel,

5.

vid fel- eller dubbeldebiteringar,

6.

i fall då rest uppkommer vid omväxling tUl svenskt mynt av belopp, som influtit efter framställning som avses i 3 § lagen om samarbete med Danmark, Finland, Island och Norge angående verkstäUighet av straff m. m. och som varit avsett att täcka oguldet belopp,

7.

vid verkställighet av bötesstraff utomlands enligt lagen om inter­nationellt samarbete rörande verkstälUghet av brottmålsdom.

I andra stycket föreskrivs att avskrivning får ske under villkor som bestäms av regeringen och att avskrivning inte medför ändring i betal­ningsskyldigheten.

Det kan erinras om att avskrivningens natur jämfört med eftergif­tens (som är aktuell bl. a. i 12 §) behandlas i prop. 1965: 160 s. 45. Där anges att avskrivning sker i statens intresse av effektivitet i förvalt­ningen, nämligen då ingen möjlighet föreligger att få betalning eller då indrivningen skulle förorsaka mer arbete och kostnad än som kan anses skäligt. Vid eftergift däremot är syftet i allmänhet att av humanitära och andra skäl främja gäldenärens sociala eller ekonomiska intressen.

12 §

I denna och den följande paragrafen behandlas en möjlighet att lägga ned bötesverkställighet, när särskilda skäl av social natur föranleder det.

Förebilden för den föreslagna regleringen är närmast 5 § BöVL. Det har dock funnits anledning att ta i beaktande även de tankar som lig­ger bakom 17 § första stycket andra punkten BöVL, som gäUer eftergift av förvandlingsstraff när så föranleds av den bötfälldes personUga för­hållanden eller av synnerUga skäl i övrigt. Bötesstraffet och frågan om substitut för detta bortfaller då helt.

Handläggningsmässigt har den föreslagna ordningen utformats an-

Prop. 1976/77:104

101

norlunda än nuvarande 5 § BöVL. Denna paragraf framtvingar nämli­gen ett omständligt förfarande, något som har medverkat till att para­grafen sällan har tillämpats. Enligt förslaget har beslutanderätten lagts hos kronofogdemyndigheten. Att dennes beslut i berörda ärende kan överklagas framgår av 13 §.

Paragrafen är uppbyggd så, att det framgår att kronofogdemyndig­heten har fått en befogenhet att meddela förordnande som avses i para­grafen. Den "kan" meddela förordnande.

I fråga om förutsättningarna för förordnande av eftergift anknyter förslaget i betydelsefulla hänseenden till avfattningen av 5 § BöVL. Sålunda krävs för förordnandet att indrivning av böter skulle vara till synnerligt men för den bötfällde eller någon som är beroende av honom för sin försörjning. Vidare fordras att det inte är från allmän synpunkt påkallat att indrivning fortgår. Däremot har inte medtagits någon mot­svarighet till den nuvarande bestämmelsen om att förordnande inte får meddelas, om verkställighet behövs för den bötfälldes tillrättaförande. Detta rekvisit som förekommer flerstädes i bötesverkställighets- och an­nan straffrättslig lagstiftning torde sällan tillmätas någon självständig betydelse i förevarande sammanhang.

Den väsentligaste olikheten mellan departementsförslaget och gällan­de föreskrift i 5 § BöVL i fråga om förutsättningar för eftergift är att förslaget inte har någon motsvarighet till nuvarande förbehåll att efter­gift bara kan komma i fråga beträffande böter som enligt BöVL inte kan förvandlas. Nuvarande eftergiftsmöjligheter gäller sålunda i prak­tiken huvudsakligen fall där böterna har ådömts innan intagning har skett i vårdanstalt för alkoholmissbmkare, i ungdomsvårdsskola, i an­stalt för vård vid förordnande enligt 31 kap. 3 § BrB eller i kriminal­vårdsanstalt för verkställighet av fängelse minst två år. Den föreslagna nya regeln får därför rent formellt ett kraftigt vidgat tillämpningsom­råde.

BRÅ har i sitt remissyttrande föreslagit att man bör överväga infö­randet av en allmän bestämmelse i bötesverkställighetslagen, varigenom den som ådömdes en frihetsberövande påföljd under exempelvis längre tid än sex månader eller eljest varit tvångsintagen på anstalt under så­dan tid, vid frigivning skall kunna få sin bötesskuld nollställd eller eventuellt starkt reducerad. Det bör dock fömtsättas för tillämpningen av en sådan bestämmelse menar BRÄ att den intagne vid frigivning i huvudsak saknar andra medel till betalning av böter än vad han uppbu­rit från anstalten i samband med frigivningen.

För egen del är jag av samma uppfattning som utredningen nämligen att det i ny lagstiftning inte finns anledning att anknyta till vissa for­mellt angivna slag av anstaltsvistelser. MöjUghet bör finnas för krono­fogdemyndigheten att i eftergiftssammanhang allmänt kunna ta i beak­tande de ekonomiska och andra svårigheter vilka möter den som efter

Prop. 1976/77:104

102

en inte helt kort anstaltsvistelse av ena eller andra slaget skall försöka att anpassa sig i arbetsliv och samhälle. Ytterligare bör inte endast svå­righeter som föranleds av och föreligger under tid närmast efter anstalts­vistelse kunna beaktas. Även andra för den enskilde särskilt svåra eller belastande situationer bör kunna utlösa eftergiftsbeslut. Därvid kan t. ex. nämnas långvarig sjukdom av aUvarligare art eUer ådraget fysiskt handikapp som försvårar den bötfälldes utkomstmöjUgheter och existens i övrigt.

Jag vill i detta sammanhang erinra om att statsmakterna har öppnat möjlighet till sådana mera allmänna hänsynstaganden, när det gäller gäldenärers återbetalningsskyldighet i vissa fall, jfr 18 § lagen (1964: 143) om bidragsförskott (omtryckt 1976: 277) och prop. 1964; 70 s. 46 samt 15 § avskrivningskungörelsen (1965: 921, 15 § ändrad 1974: 882).

EnUgt min mening bör emellertid en viss restriktivitet iakttagas vid tillämpningen av bestämmelsen. I all synnerhet gäller detta i två fall. Det ena är att eftergift i förevarande ordning inte gärna bör förekom­ma när det är fråga om någorlunda betydande belopp, något som inte minst kan vara fallet när det gäller rättsverkansbelopp. På exekutions­stadiet bör enligt min mening som regel eftergift inte komma i fråga beträffande bötesfordringar som överstiger 3 000 kr. I vissa fall kan man dock tänka sig en högre gräns. Som BRÅ framhållit i sitt remissytt­rande kan höga bötesbelopp i samband med kumulation av många bö­tesfordringar skapa problem och i vissa fall verka förlamande för bö­tesgäldenärer, t. ex. i samband med villkorlig frigivning. I fråga om mycket höga bötesskulder bör dock frågan om eftergift i allmänhet lö­sas nådevägen. Det andra fallet som förtjänar särskild uppmärksamhet är att den dömdes särskilda situation kan vara beaktad redan när straf­fet utdömdes. Jag återkommer tUl detta spörsmål under 13 §.

I frågan hur ett ärende enligt förevarande paragraf bör kunna väckas anser jag att någon formalisering av förfarandet inte bör ske. Krono­fogdemyndighet bör kunna ta upp frågan självmant, och även den böt­fällde bör kunna väcka den. Hinder bör inte heller föreUgga mot att socialvårds- eller frivårdsorgan föreslår kronofogdemyndighet att med­dela förordnande enligt paragrafen.

13 §

I paragrafen föreslås att åklagare skall kunna anföra besvär hos tingsrätt över kronofogdemyndighets förordnande enligt 12 §.

Som redan har framhållits kan en svår social situation för den böt­fällde redan vara beaktad i det mål, vari bötesstraffet utdömdes, och samma situation bör då inte utan vidare på nytt leda till en lindring även på verkställighetsstadiet. Inte minst är att beakta möjligheten att straf­fet kan avse brott begånget under permission eller eljest medan an­staltsvistelse pågick.

Prop. 1976/77:104

103

Kronofogdemyndighet kan inte allmänt förutsättas ha kännedom om förhållanden av nu nämnd art. Bedömningen, humvida verkstäUighet är påkallad från allmän synpunkt, är inte heller naturlig att anförtro kro­nofogdemyndigheten enbart. Någon som dels har haft beröring med lagföringen eller har särskilda förutsättningar att utröna vad som har inverkat vid straffets bestänunande, dels har särskilda fömtsättningar att bedöma i vad mån allmänna synpunkter av kriminalpolitisk eller annan art bör anses läggia hinder i vägen för verkställighetens nedläg­gande bör därför få möjlighet att utöva inflytande över beslutet. För att få en enhetlig ordning har jag därför som framgår av den allmänna delen föreslagit en reglering som innebär att åklagare får möjlighet att anföra besvär över kronofogdemyndighets förordnande enligt 12 §. Kronofogdemyndigheten bör därför tillställa åklagare avskrift av beslut enligt 12 §.

Förfarandet i besvärsmålet bör kunna vara skriftligt. Jag anser det dock inte uteslutet att det i undantagsfall hålls förhandling. Beslut av tingsrätt i frågor som här avses kan enligt andra stycket överklagas till hovrätt. Därvid har även den bötfällde klagorätt. Genom denna ord­ning kan en viss enhetUghet uppnås i rättstillämpningen. Av 14 § fram­går att nämnd skall delta vid tingsrätts avgörande av sådant ärende som det här är fråga om. I övrigt gäller lagen (1946: 807) om handläggning av domstolsärenden (ändrad senast 1973: 1155). I fråga om besvär gäller dock vad i den lagen sägs om ansökan. Besvär skall dock alltid anföras skriftligen.

Enligt paragrafens tredje stycke får talan inte föras mot kronofogde­myndighets beslut att inte meddela förordnande enUgt 12 §.

Övergångsbestämmelserna

1.

Den föreslagna lagen innehåller bestämmelser, som hittills har fö­rekommit såväl i BöVL som i författningar som har utfärdats av rege­ringen såsom BÖVK och BöIF. Övergångsbestämmelserna avser endast BöVL, som upphör att gälla då den nya bötesverkställighetslagen träder i kraft. BöVK avses komma att upphävas genom en ny bötesverkstäUig­hetsförordning och BöIF genom en särskild författning. Eftersom upp­bördssystemet för domstolsböter inte kan tillämpas förrän vid en senare tidpunkt kommer särskilda övergångsbestämmelser att utfärdas i denna del.

2.

När den nya lagen träder i kraft skall enligt denna punkt beslut om förvandUngsstraff vara utan verkan. Detta innebär att ingen får hållas i fängelse för att undergå förvandlingsstraff för böter och att prövotid inte längre löper med anledning av beslut om anstånd med verkställighet av förvandlingsstraff.

3.

I denna punkt anges på ett gängse sätt, att om i lag eller för­fattning förekommer hänvisning till föreskrift som har ersatts genom

Prop. 1976/77:104

104

bestämmelse i den nya lagen, den nya bestämmelsen i stället skall till-lämpas.

I ett stort antal äldre författningar finns bestämmelser som föreskri­ver att förvandling av böter skall ske, om tillgång saknas till deras gäl­dande. I enstaka fall förekommer även förbud mot förvandling; som exempel kan nämnas lagen (1958: 428) om ympning mot smittkoppor (ändrad 1972: 670) och lagen (1950: 596) om rätt tiU fiske (ändrad se­nast 1975: 1312).

Den nya lagstiftningen innebär att nu nämnda bestämmelser förlorar sitt reella innehåll. Det kan inte anses föreligga något praktiskt behov att upphäva dem i förevarande lagstiftningsärende. Jag utgår ifrån att de upphävs när ändring i annat hänseende sker i dessa författningar. Detsamma gäller frågan om ändring i 2 § lagen (1974: 515) om ersätt­ning vid frihetsinskränkning.

8.2 Förslaget till lag om fängelsepåföljd i vitesförläggande

Den nya lagen skall generellt vidga de befogenheter att sätta ut vite i pengar som f. n. finns enligt olika specialförfattningar till att under vissa fömtsättningar omfatta även utsättande av vite i fängelse. Avsik­ten är att de nuvarande möjligheterna att förvandla vite i pengar till fängelse skall ersättas med möjlighet i vissa fall att sätta ut vite direkt i fängelse. Självfallet bör fängelsevite endast komma i fråga i sådana fall där ett vite i pengar skulle sättas mycket högt. En ytterUgare förut­sättning är att det redan på förhand av särskilda skäl kan antas att ett vite i pengar inte kommer att bli verksamt.

I enUghet med det anförda har i 1 § föreskrivits att utan hinder av att enligt lag eller annan författning vite skall bestämmas i pengar, vite i fängelse i högst tre månader får föreläggas den som prövas kunna fö­reläggas vite över 2 000 kronor. I uttrycket "prövas kunna föreläggas" ligger att i det konkreta ärendet skall finnas såväl laga stöd i vederbö­rande specialförfattning såvitt angår maximigräns för vitesbelopp som materiella skäl att bestämma beloppet så högt. Som ytterligare förut­sättning för fängelsevite i stället för ekonomiskt vite gäller att det skall finnas särskilda skäl att anta att vite i pengar inte förmår vederbörande att iaktta föreläggandet. Har någon exempelvis tidigare förelagts maxi­malt ekonomiskt vite utan att det har fått honom att iaktta föreläggan­det, kan det vara skäl att därefter ålägga fängelsevite. Är det känt för myndigheten att någon genom olika ekonomiska transaktioner sökt göra sig oåtkomlig för utmätning och införsel på gmnd av skatter, böter eller vite så kan också fängelsvite vara lämpligast. Även om det i lagen talas om "föreläggande" innebär detta inte att från lagens tillämpnings­område utesluts förbud som kan förenas med vite.

Som jag nyss har anfört är syftet med den nya lagen att de nuvarande

Prop. 1976/77:104

105

möjligheterna att förvandla vite i pengar till fängelse skall ersättas med möjlighet i vissa fall att sätta ut vite direkt i fängelse. Den nya lagen bör av det skälet inte göras tillämpUg på sådant vite som enUgt nu gäl­lande bestämmelser inte får förvandlas till fängelse. En bestämmelse härom har tagits in i övergångsbestämmelserna till lagen. I samband med att bestämmelserna om förbud mot förvandling mönstras ut ur gällande lagstiftning får ställning tas till frågan om i dessa fall den nya lagen om fängelsepåföljd i vitesföreläggande bör kunna komma till an­vändning.

Den i 27 § BöVL intagna föreskriften om förvandlingsförbud för vite som utdömts för underlåtenhet att fullgöra dom eller beslut rörande saken i mål som handlagts enUgt lagen (1974: 371) om rättegången i arbetstvister upphävs emellertid i samband med att den nya bötesverk­ställighetslagen träder i kraft. Då det inte kan komma i fråga att an­vända vite i fängelse vid denna typ av föreläggande föreslår jag i sam­råd med chefen för arbetsmarknadsdepartementet att dessa viten un­dantas från lagens tillämpningsområde. En föreskrift härom har tagits in i andra meningen av 1 §.

EnUgt 2 § får fängelsevite enligt 1 § föreläggas endast av domstol. Med domstol förstås allmän domstol eller annan domstol. Annan myn­dighet får enligt 3 § i stället hos allmän domstol ansöka att denna ut­färdar fängelsevite enhgt 1 §.

Utan hinder av att enligt lag eller annan författning annan myndighet än domstol har att meddela vitesföreläggande kan således enligt 3 § sådan myndighet överlämna åt allmän domstol att pröva fråga om vites­föreläggande enligt 1 §. Myndigheten vänder sig då till den allmänna domstol vid vilken den mot vilken vitet riktas har att svara i tvistemål med en skriftlig ansökan om att fängelsevite måtte utfärdas. I ansökan skall myndigheten givetvis uppge de omständigheter på vilka framställ­ningen gmndas. Tingsrätten handlägger därefter ärendet enligt lagen om handläggning av domstolsärenden. Finner domstolen att förutsätt­ningarna för fängelsevite är uppfyllda utfärdar domstolen föreläggande med sådant vite. Som jag tidigare har anfört har domstolen därvid att pröva att det i ärendet finns såväl laga stöd i vederbörande specialför­fattning såvitt angår maximigräns för vitesbelopp som materiella skäl att förelägga vite över 2 000 kronor. Med hänsyn bl. a. härtill anser jag inte att det finns skäl att öppna möjlighet för den mot vilken vite ifrågasätts att överklaga vederbörande förvaltningsmyndighets beslut angående framställning till tingsrätten om utsättande av vite i fängelse. En före­skrift med detta innehåll har därför tagits in i andra stycket. Talan mot tingsrätts beslut att förelägga eller inte förelägga fängelsevite förs hos hovrätten genom besvär. Hovrättens avgörande kan överklagas enligt de allmänna bestämmelserna i RB.

Även om vite bestäms i fängelse kan det givetvis hända att den ålåg-

Prop. 1976/77:104

106

da förpliktelsen inte fullgörs. Fråga om utdömande av vite i fängelse prövas enligt 4 § av allmän domstol på talan av allmän åklagare. Be­stämmelserna i RB om åtal för brott som kan föranleda fängelse har motsvarande tillämpning på sådan talan. Som en följd av förslaget i denna del har samtidigt en ändring vidtagits i 18 § lagen (1946: 804) om införande av nya rättegångsbalken.

Jag vill i detta sammanhang tillägga att man numera anser att vite kan föreläggas juridisk person. Att fängelse därvid inte kan komma ifråga ligger i sakens natur, och någon bestämmelse som anger detta lär inte behövas. ÅUgger det en juridisk person att uppfylla en förpliktelse och är omständigheterna sådana att förpliktelsen i vitessammanhanget bör sanktioneras med fängelse, måste föreläggandet riktas mot en eller flera ställföreträdare för den juridiska personen.

Beträffande övergångsbestämmelserna vill jag hänvisa till vad jag har anfört därom i anslutning till redogörelsen för bestämmelserna i 1 § andra meningen.

8.3 Förslaget till lag om ändring i brottsbalken

Att de särskilda föreskrifterna om förvandlingsstraff utmönstras ur 25 kap. 4 och 7 §§, 26 kap. 1 och 8 §§ samt 34 kap. 1113 §§ BrB föranleder inte några kommentarer.

25 kap. 9 §

Ändamålet med den nya bestämmelsen är som har framgått av den allmänna delen att få tillgång till ett instrument som kan undantagsvis användas beträffande individer som har visat sig vara oefterrättliga i bötesbrottssammanhang. Enligt paragrafen har domstolen möjUghet att döma till fängelse i sådana fall. Möjligheten att döma till fängelse har begränsats till fall där synnerliga skäl föreUgger till antagande att ett bötesstraff inte skulle vara verksamt. Vid bedömningen av om sådana förutsättningar föreligger skall särskUt beaktas om gärningsmannen un­der de senaste två kalenderåren före brottet har ålagts två eller flera bötesstraff. Mot bakgmnd av vad som har framhållits i den aUmänna motiveringen angående den restriktivitet med vilken ifrågavarande straff-skärpningsbestämmelse är avsedd att tillämpas ligger det i sakens natur att viss hänsyn i detta sammanhang måste tas till de tidigare utdömda bötesstraffens storlek. Är den föregående bötesbrottsligheten av jämfö­relsevis lindrig beskaffenhet bör det sålunda vara naturligt att sätta kraven högre i fråga om antalet föregående bötesstraff än om dessa var för sig eller till övervägande delen omfattat relativt höga dagsbotsantal. Det förutsätts vidare att en betydande del av tidigare ålagda bötesstraff inte har verkställts. Med betydande del avses att den bötfällde underlåtit att betala omkring hälften eller mer av det sammanlagda bötesbeloppet

Prop. 1976/77:104

107

och att beloppet inte heller kunnat drivas in genom utmätning eller in­försel. Vidare fordras att det kan antagas att den uteblivna verkstäUig-heten beror på tredska eller grov vårdslöshet. Som jag har anfört i den allmänna delen kan det förekomma situationer där det nya brottet eller den tidigare brottsligheten är av förhållandevis oskyldig karaktär och inte tyder på någon manifesterad brottslig viljeinriktning hos gärnings­mannen. Det kan också vara fråga om sådana brott där t. ex. enligt nu gällande föreskrifter det bötesstraff som kan följa på brottet inte får förvandlas. För sådana och liknande fall kan den föreslagna straff­skärpningsregeln te sig alltför hård. Som ett ytterligare krav för att regeln skall få tillämpas har därför uppställts att ett nytt bötesstraff framstår som uppenbart otillräckligt på gmnd av risk för ny brottslighet eller av allmänpreventiva skäl.

För att den nya straffskärpningsregeln över huvud taget skall komma i fråga för tillämpning krävs enligt paragrafens tredje stycke att åklaga­re har framställt yrkande därom. Sådant yrkande skall anges i stäm­ningsansökan. Vad gäller åklagares möjlighet att få kännedom om ti­digare bötesbrottsUghet vill jag hänvisa till vad jag har anfört därom i den allmänna delen.

När domstolen tillämpar den nya bestämmelsen torde det i regel bli fråga om att döma till fängelse för den nya brottsligheten. Jag vill emellertid betona att även andra påföljder kan komma till användning. Formellt möter inte några hinder att då förutsättningar föreligger här­för i stället för fängelse döma till t. ex. skyddstillsyn. Jag vill i detta sammanhang även erinra om bestämmelserna i 33 kap. 2 § BrB som bl. a. innebär att psykiskt sjuka inte får dömas till fängelse och de be­stämmelser som har till syfte att förhindra att unga personer döms till frihetsberövande påföljd. I övrigt vill jag hänvisa till vad jag i den all­männa delen har anfört om tillämpligheten av den nya regeln.

26 kap. 2 §

I paragrafens andra stycke anges nu maximum för gemensamt straff i fängelse vid sammanträffande av brott. Fängelse på viss tid får sättas över det svåraste av de högsta straff, som kan följa på brotten, men får inte överstiga de högsta straffen sammanlagt. Vid denna beräkning skall bötesstraff anses svara mot det fängelse, som skulle följa vid böternas förvandling.

Som ersättning för den sist återgivna regeln har utredningen föreslagit en bestämmelse som generellt bestämmer relationen mellan böter och fängelse i detta hänseende till en månad.

Kriminalvårdsstyrelsen har i sitt remissyttrande ifrågasatt lämplighe­ten av att på detta sätt exakt fastställa relationen mellan böter och fängelse.

Som utredningen har anfört anges i åtskilliga straffskalor som har

Prop. 1976/77:104

108

tillkommit före BrB 300 kr. som maximibelopp för penningböter. Detta motsvarar en månads fängelse vid bötesförvandling. I nyare lagstiftning är gränsen för penningböter i regel 500 kr., vilket motsvarar 40 dagars fängelse vid förvandling. I de fall då endast böter anges i straffskalan, är straffarten dagsböter och högsta antalet sådana 120, om inte flera brott föreUgger. Detta antal motsvarar 70 dagars fängelse vid förvand­ling. Med hänsyn till att straffskaloma för böter och fängelse regelmäs­sigt inte utnyttjas maximalt har man enligt min mening tillräckligt ut­rymme för straffmätningen i nu avsedda fall, om bötesstraff anses sva­ra mot fängelse i en månad. Jag biträder därför utredningsförslaget i denna del.

35 kap. 7 §

Paragrafen innehåller nu bestämmelser om bortfall av böter på gmnd av preskription och på grund av den bötfälldes död.

I första stycket föreslås till en början den ändringen att preskriptions­tiden för ådömda böter skall förlängas från tre till fem år. Om motiven härför hänvisas till den allmänna delen. Enligt nuvarande lydelse av detta stycke bortfaller inte böterna, om ansökan om förvandling av dem har delgivits den dömde före preskriptionstidens utgång. I stycket erin­ras vidare f. n. om att särskilda bestämmelser gäller om bortfallande såväl av böter, sedan sådan ansökan delgivits, som av ålagt förvand­lingsstraff. Avskaffande av förvandlingssystemet påkallar att de med detta sammanhängande bestämmelserna i första stycket utgår.

Under remissbehandlingen har en remissinstans föreslagit att även preskriptionsbestämmelserna beträffande förverkande i 36 kap. 10 § BrB ändras. För egen del anser jag inte att det föreUgger skäl att i detta sammanhang göra någon ändring i denna paragraf

Enligt andra stycket bortfaller böterna, om den bötfällde dör. Har bötesavgörandet vunnit laga kraft och lös egendom utmätts för böterna före dödsfallet, skall dock böterna tas ut av denna egendom. Motsva­rande gäller om lös egendom satts i allmänt förvar.

Utredningen har inte föreslagit någon ändring i dessa bestämmelser. Denna ståndpunkt har kritiserats under remissbehandlingen. Flera re­missinstanser har sålunda anfört att böter alltid bör bortfalla vid döds­fall.

För egen del kan jag inte instämma i den framförda kritiken. Enligt min mening talar praktiska skäl mot en sådan lösning eftersom den skulle innebära ett onödigt merarbete för kronofogdemyndigheterna. I likhet med utredningen förordar jag därför att bestämmelsen bibehålls oförändrad.

Övergångsbestämmelserna

Lagen avses träda i kraft samtidigt med den nya bötesverkställighets­lagen.

Prop. 1976/77:104

109

Beträffande den föreslagna nya bestämmelsen i 25 kap. 9 § BrB har intagits en övergångsbestämmelse liknande 6 § lagen (1964: 163) om in­förande av brottsbalken. 25 kap. 9 § BrB skall således tUlämpas utan hinder av att de straffskärpningsgmndande bötesstraffen ålagts före lagens ikraftträdande.

Vad gäller ändringen i 35 kap. 7 § BrB bör det inte komma ifråga att genom ny lagstiftning förlänga preskriptionstid som löper enligt nu gäl­lande bestämmelser. En annan sak är att man intill dess att den nya lagstiftningen träder i kraft kan väcka förvandlingstalan för att uppnå den effekt som följer av 25 § BöVL. I klarhetens intresse har i över­gångsbestämmelserna intagits en uttrycklig föreskrift att de bötesstraff, som har ålagts före lagens ikraftträdande, preskriberas enligt äldre be­stämmelser.

8.4      Förslagen till lagar om ändring i rättegångsbalken och lagen

(1946: 804) om införande av nya rättegångsbalken

Som jag tidigare har anfört innebär den nya bestämmelsen i 25 kap. 9 § BrB att allmän domstol ges möjUghet att i vissa undantagsfall döma till fängelse trots att endast böter är stadgat för brottet. Vid avgörandet av sådant mål bör nämnd delta. EnUgt 1 kap. 3 § tredje stycket RB är tingsrätt domför med en lagfaren domare vid förhandling och syn å stället i mål om brott för vilket inte är stadgat svårare straff än böter. Det föreslås därför nu att nämnda regel ändras så att nämnd alltid del­tar vid huvudförhandling eller syn å stället i fall då åklagare framställer yrkande enligt 25 kap. 9 § BrB.

Ändringen i 18 § lagen om införande av nya rättegångsbalken är en följd av att i 4 § i den nya lagen om fängelsepåföljd i vitesföreläggande har införts en regel av den innebörden att beträffande talan om ut­dömande av vite i fängelse skall bestämmelserna i RB om åtal som kan föranleda fängelse ha motsvarande tillämpning.

8.5      Förslaget (ill lag om ändring i utsökningslagen (1877: 37 s. 1)

Den föreslagna ändringen i 52 § UL sammanhänger med att hovrätts bötesavgörande avses bli verkställbart först när avgörandet vunnit laga kraft. Det bör i detta sammanhang påpekas att på grund av bestämmel­sen i 22 § 1 mom. första punkten UP för ändringen med sig förutom ändring beträffande böter och vite i brottmål även ändring beträf­fande annan "påföljd" som innefattar betalningsskyldighet.

8.6      Förslaget till lag om ändring i konknrslagen (1921: 225)

138 §

Det undantag som i denna paragraf görs för fordringar enligt 19 § förmånsrättslagen vid viss ränteberäkning i konkurs föreslås utgå, efter­som paragrafen enligt förslaget tUl ändring i förmånsrättslagen skall upphöra att gälla.

Prop. 1976/77:104

HO

Konkurslagskommittén har i sitt remissyttrande ifrågasatt lämplighe­ten av att böter löper med ränta i konkurs. I andra lägen är bötesford­ran inte räntebärande. Kommittén kommer i sitt fortsatta arbete in på räntereglema i 138 § KL. Därvid torde frågan om slopande av räntebe­räkning på oprioriterade fordringar aktualiseras. I avvaktan på denna översyn är enligt kommitténs mening någon särregel för böter inte mo­tiverad. För egen del kan jag instämma i vad kommittén nu har anfört.

8.7 Förslaget till lag om ändring i lagen (1954: 579) om nykterhetsvård

Beträffande 22, 32 och 34 §§ föreslås att bestämmelser som har sam­band med förvandlingssystemet för böter skall utgå. Det kan nämnas att 10 § sista stycket upphävts genom SFS 1976: 514 som träder i kraft den 1 januari 1977.

8.8 Förslaget till lag om ändring i lagen (1963:193) om samarbete med Danmark, Finland, Island och Norge angående verkställighet av straff m.m.

2 §

Verkställighet av internordiska bötesdomar sker såsom framgår av nu gällande paragraf enligt svensk lag. Enligt paragrafens nuvarande lydelse får dock beslut om förvandling av böter inte meddelas.

Genom att förvandUngsstraffet föreslås bli avskaffat kan den i pa­ragrafen gjorda reservationen för förvandlingsbeslut utgå. Frågan huru­vida förviandlingsstraff som har ådömts i annat nordiskt land kan verk­ställas här i landet behandlas i 5 §.

5 §

Enligt gällande rätt kan ett i annat nordiskt land meddelat beslut om förvandlingsstraff för böter verkställas här i landet. Såsom tidigare har framgått förekommer dock sällan sådan verkställighet i praktiken.

Som jag har anfört i den allmänna delen kan det inte komma i fråga att ett förvandlingsstraff, som i annat nordiskt land har ådömts en svensk medborgare, verkställs här. Verkställighet av utländskt förvand­lingsstraff får inte heller ske här i landet beträffande utlänningar som har hemvist här i landet eller vilka i övrigt vistas här under sådana för­hållanden att verkställighet av utländskt förvandlingsstraff skulle kunna ske här

Mot bakgrund härav bör paragrafen ändras på sätt utredningen före­slagit.

Övriga nordiska länder har orienterats om detta förslag.

Prop. 1976/77:104

111

7 §

Den nuvarande bestämmelsen om vilken inverkan betalning av böter har på förvandlingsstraff föreslås utgå.

29 §

Hänvisningen till nuvarande BöVL:s bestämmelser om strafftidsbe­räkning vid verkställighet av flera förvandlingsbeslut föreslås utgå.

Övergångsbestämmelser

Lagen bör träda i kraft samtidigt med den nya bötesverkställighets­lagen.

Genom att verkställigheten här i landet av ett i annat nordiskt land ådömt bötesstraff skall ske enligt svensk lag blir den nya bötesverkstäl-Ughetslagens övergångsbestämmelser tillämpliga pä de fångar som av­tjänar förvandlingsstraff i svenskt fängelse på gmnd av ett i annat nor­diskt land ålagt förvandlingsstraff. Någon motsvarighet till punkt 2 i övergångsbestämmelserna till bötesverkställighetslagen behövs därför inte i denna lag. Eventuellt pågående verkställighet skall avbrytas vid den nya lagens ikraftträdande.

8.9      Förslaget till lag om ändring i lagen (1963:197) om allmänt

kriminalregister

De ändringar som föreslås i denna lag är föranledda av förslaget om förvandlingsstraffets avskaffande.

De föreslagna ändringarna medför att alla anteckningar angående förvandlingsstraff måste tas bort ur kriminalregistret samt att anteck­ningar om sådant straff inte får tas med i utdrag från registret. Att ta bort ifrågavarande uppgifter ur det maskinella registret kan ske med begränsade insatser. En motsvarande borttagning ur det manuella re­gistret kräver total genomgång av samtUga akter som ingår i registret. Detta är som RPS framhålUt i sitt remissyttrande praktiskt ogenomför­bart. I övergångsbestämmelserna till den nu behandlade lagändringen har därför tagits in en bestämmelse av innebörd att ifrågavarande upp­gifter får finnas kvar i det manuella registret. Att uppgifterna bevaras på detta sätt innebär självfallet inte att uppgifterna får tas med i ut­drag.

8.10    Förslaget till lag om ändrmg i uiförsellagen (1968: 621)

1 §

Skälen för ändringsförslaget att böter och vite skall jämställas med skatter i införselmålet har utvecklats i den allmänna delen.

En ytterligare synpunkt kan anföras till belysning av att redan gäl-

Prop. 1976/77:104

112

lande rätt ger utrymme för kronofogdemyndighet att gynna bötesford­ran på skattefordrans bekostnad. Företrädesordningen mellan skatt och böter vid införsel regleras av 1 och 15 §§. Förekommer införsel samti­digt för olika slags fordringar, har de enligt 15 § gmppvis företräde i den ordning vari de upptagits i 1 §. Hittills har man i praxis ansett att en utmätningsman inte är tvungen att vid samtidig indrivning av skatter och av böter följa denna företrädesordning (jfr för utmätning SOU 1964: 57 s. 170 och prop. 1970: 142 s. 142). På motsvarande sätt som han vid utmätning kan hålla tillbaka skattefordringen till förmån för böterna kan han, om det är motiverat exempelvis av preskriptionsrisk, lämna anstånd med betalning för skattefordran men ta ut böterna ge­nom införsel.

7§

Ändringen är föranledd av förslaget att hovrätts dom inte längre skall vara verkställbar före laga kraft. Härigenom sker ingen ändring i möjUgheten att meddela införsel för disciplinbot innan domen eller be­slutet har vunnit laga kraft (jfr 53 och 91 §§ militära rättegångslagen).

15 §

Av skäl som har utvecklats i specialmotiveringen till 5 § bötesverk­ställighetslagen har föreslagits att regeln i paragrafens fjärde stycke om avräkning utgår såvitt gäller konkurrerande statliga fordringar.

17 §

Enligt gällande rätt skall införsel för böter ändras eller hävas, om ut­mätning därigenom kan äga mm för annan fordran. I den nu avsedda konkurrenssituationen står böterna enligt förslaget tiUbaka endast för de utmätningsfordringar av kvalificerad beskaffenhet som avses i 67 b § 4 UL. Härmed avses i första hand ersättning för person- eUer egen­domsskada på grund av brott samt skadeståndsrättsliga underhåUsbidrag vid förlust av försörjare (jfr prop. 1968: 130 s. 106). Med denna för­bättring av böternas företrädesrätt har samordnats reglerna för skatte­införsel, så att böter får samma ställning som skatt i detta fall.

22 §

Som ett medel mot vissa Ulojala förfaranden anvisar 22 § möjUghet att ta ut sådan fordran som avses i 1 § 1 eUer 2 genom ett införselUk­nande förfarande. Enligt förslaget skall även övriga fordringar, som är införselbara enUgt lagen, kunna tas ut på detta sätt.

Prop. 1976/77:104

113

8.11    Förslaget till lag om ändring i lagen (1975:1265) om ändring i

införsellagen (1968: 621)

Den ändring som föreslås i denna lag har inte något samband med förvandlingsstraffets avskaffande. Bakgrunden till förslaget är i stället föUande.

Genom lag 1975: 1265 ändrades 24 § införsellagen. Ändringen inne­bär bl. a. att gäldenären blir fri från betalningsskyldighet för den del av fordran på underhållsbidrag som motsvaras av belopp som har inne­hållits genom införsel, även om beloppet inte kan tas ut hos arbets­givaren. Ändringen hade samband med att lönegarantin vid konkurs genom lag 1975: 1261 samtidigt vidgades till att omfatta fordran på un­derhållsbidrag som har innehållits genom införsel men inte har betalts (11 § andra stycket lagen, 1970:741, om statlig lönegaranti vid kon­kurs). Denna utvidgning gäller dock inte kommuns fordran för utgivet bidragsförskott (andra punkten i samma stycke). I övergångsbestämmel­serna till ändringen i införsellagen anges att äldre lag skall tillämpas även efter ikraftträdandet den 1 jianuari 1976 när fordran på medel som har innehållits inte omfattas av lönegarantilagen. För att inte över­gångsbestämmelsen skall föranleda missförståndet att 24 § införsellagen inte skulle vara tillämplig i fall då införsel har sökts av kommun för utgivna bidragsförskott bör övergångsbestämmelsen jämkas. I förslaget anges att äldre lag skall tillämpas efter ikraftträdandet i fråga om ford­ran som har gjorts eller har kunnat göras gällande i konkurs i vilken konkursbeslutet har meddelats före ikraftträdandet (jfr övergångsbe­stämmelsen tiU lagen, 1975: 1261, om ändring i lönegarantilagen).

8.12    Förslaget till lag om ändring i förmånsrättslagen (1970: 979)

Enligt 19 § går f. n. böter, viten och rättsverkansbelopp vid konkurs efter andra fordringar utan förmånsrätt. Eftersom böter och de övriga här nämnda fordringarna enligt förslaget inte längre skall efterställas oprioriterad gäld, bör 19 § upphävas och hänvisningen i 18 § tUl de undantag i förmånsrättshänseende som anges i 19 § utgå.

Att 19 § utgår bör inte inverka på gällande uppfattning att andra fordringar än böter, viten och rättsverkansbelopp genom avtal kan gö­ras efterställda.

I lagförslaget har intagits en övergångsbestämmelse som motsvarar punkt 8 av förmånsrättslagens övergångsbestämmelser.

8.13    Förslaget till lag om ändring i lagen (1972: 260) om internationellt

samarbete rörande verkställighet av brottmälsdom

I fråga om verkstälUghet av böter som har ådömts enligt denna lag skall enligt 25 § första stycket gälla vad som i allmänhet är föreskrivet om verkställighet av påföljd som har ådömts genom svensk domstols

8    Riksdagen 1976/77.1 saml. Nr 104

Prop. 1976/77:104

114

lagakraftägande dom, om inte annat följer av vad som sägs senare i lagen. Som ett undantag från vad som sålunda gäller anges i 36 § andra stycket att böter som har ådömts enligt lagen inte får förvandlas. Efter ett avskaffande av förvandlingsstraffet bör andra stycket i 36 § utgå.

8.14 Förslaget till lag om ändring i lagen (1973:18) om disciplinstraff för krigsmän

Den nuvarande bestämmelsen att belopp som motsvarar disciplinbot inte får förvandlas till frihetsstraff bör utgå. I övrigt bör beträffande verkställigheten liksom tidigare gälla vad som är föreskrivet beträffande bötesstraff. I förslaget görs dock inskränkning för de fall, där annat är särskilt föreskrivet. Härmed åsyftas 53 och 91 §§ militära rättegångsla­gen (1948: 472). Enligt dessa bestämmelser får i vissa fall verkstäUighet av dom eller beslut varigenom disciplinbot har ålagts ske, innan avgöran­det har vunnit laga kraft.

9   Hemställan

Jag hemställer att lagrådets yttrande inhämtas över förslagen till

1.

bötesverkstäUighetslag,

2.

lag om fängelsepåföljd i vitesföreläggande,

3.

lag om ändring i brottsbalken,

4.

lag om ändring i rättegångsbalken,

5.

lag om ändring i lagen (1946: 804) om införande av nya rättegångs­balken,

6.

lag om ändring i utsökningslagen (1877: 31 s. I),

7.

lag om ändring i konkurslagen (1921: 225),

8.

lag om ändring i lagen (1954: 579) om nykterhetsvård,

9.

lag om ändring i lagen (1963: 193) om samarbete med Danmark, Finland, Island och Norge angående verkställighet av straff m. m.

10.

lag om ändring i lagen (1963: 197) om allmänt kriminalregister,

11.

lag om ändring i införsellagen (1968: 621),

12.

lag om  ändring i lagen (1975: 1265) om ändring i införsellagen (1968: 621),

13.

lag om ändring i förmånsrättslagen (1970: 979),

14.

lag om ändring i lagen (1972: 260) om internationellt samarbete rö­rande verkställighet av brottmålsdom,

15.

lag om ändring i lagen (1973: 18) om disciplinstraff för krigsmän,

16.

lag om ändring i lagen (1974: 202) om beräkning av strafftid m. m.,

17.

lag om ändring i lagen (1974: 203) om kriminalvård i anstalt.

10  Beslut

Regeringen beslutar i enlighet med föredragandens hemställan.

Prop. 1976/77: 104

115

Bilaga 1. Utredningens lagförslag

1    Förslag till Bötesverkställighetslag

Härigenom föreskrives följande.

Allmänna bestämmelser

1 § Verkställighet av bötesstraff sker genom uppbörd i den mån rege­

ringen så bestämmer eller genom indrivning.

Vad som i denna lag föreskrives om böter äger tillämpiung även be­träffande vite och sådan med brott förenad särskild rättsverkan, som innefattar betalningsskyldighet. Vad som sägs om dom gäller även be­slut.

2 § Bötesstraff verkställes, när dom varigenom böterna ålagts vunnit

laga kraft eller när föreläggande enligt 48 kap. rättegångsbalken blivit

skriftligen godkänt. Så snart dom eller föreläggande meddelats får dock

uppbörd äga rum.

Innan dom eller föreläggande meddelats, får den misstänkte såsom förskott betala förutsett bötesbelopp i den ordning som föreskrives av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer.

3 § Om verkställighet av bötesstraff, när bötfälld vistas utomlands och

böterna icke kan drivas in här i landet, gäller särskilda bestämmelser.

Så är fallet även beträffande uppbörd av parkeringsbot.

Uppbörd

4 § Uppbörd av böter sker genom att den som ålagts eller förelagts

straffet frivilligt betalar böterna till myndighet som regeringen utser.

Underrättelse att sådan betalningsmöjlighet föreligger lämnas av den

som ålagt eller förelagt bötesstraffet.

Som uppbörd anses även att såsom förskott betalade medel tages i anspråk för verkställighet av det vid förskottsbetalningen fömtsedda straffet.

5 § Under uppbörd influtet belopp avräknas på de böter som får anta­

gas vara avsedda med betalningen.

Uppkommer överskott, får detta avräknas på andra böter för vilka den bötfäUde häftar. I annat fall återbetalas överskottet.

Indrivning

6 § Skall uppbördsförfarande ej äga rum eller har det prövats utan att leda till betalning, sker indrivning genom kronofogdemyndighetens för­sorg. Till grund ligger därvid dom, godkänt föreläggande eller saköres­längd.

Prop. 1976/77:104

116

7 § Indrivning inledes genom att den bötfällde avkrävs betalning, om

ej krav av särskilda skäl kan underlåtas.

I fråga om belopp som betalas efter krav äger bestämmelserna i 5 § motsvarande tillämpning.

8

§ Om indrivning genom införsel och utmätning gäller särskilda be­stämmelser.

9

§ Har den bötfällde fordran på överskjutande skatt enUgt uppbörds­lagen (1953: 272), får böterna avräknas på fordringen i den ordning som föreskrives i 68 § 4 mom. första stycket samma lag.

10 § Ansökan om den bötfälldes försättande i konkurs på grund av

bötesfordran får göras av kronofogdemyndigheten, om denna finner

synnerUga skäl härför föreUgga.

Bötesfordran får nedsättas och betalas genom ackord under samma villkor och i samma ordning som gäller i fråga om skatter.

Indrivningshinder

11 § Har bötesfordran bortfalUt eller föreligger eljest laga hinder mot

verkstäUighet, avkortas böterna.

Kan bötesfordran i annat faU icke indrivas, får den avskrivas under villkor som bestämmes av regeringen. Avskrivning medför ej ändring i betalningsskyldigheten.

12

§ Om indrivning av böter skuUe vara till synnerUgt men för den bötfällde eller någon som är beroende av honom för sin försörjning och det ej är från allmän synpunkt påkallat att indrivningen fortgår, äger kronofogdemyndigheten med den begränsning som följer av 13 § för­ordna att vidare verkställighet ej skall äga rum.

13

§ Innan förordnande enhgt 12 § meddelas skaU kronofogdemyn­digheten inhämta yttrande av tingsrätt. Mot tingsrätteris avstyrkande får förordnande ej meddelas.

Yttrande enligt första stycket inhämtas från den tingsrätt som dömt i det mål vari bötesstraffet eller vid flera bötesstraff det senaste av dem utdömts. Har bötesstraffet ej ålagts av aUmän domstol, inhämtas yttran­de från tingsrätten i den ort där kronofogdemyndigheten finns.

Vid tingsrätts handläggning enligt denna paragraf skall nämnd delta­ga. I sådant ärende får besvär ej anföras.

Övergångsbestämmelser

1.    Denna lag träder i kraft den

då lagen (1964: 168) om verkställighet av bötesstraff upphör att gälla.

2.

När lagen träder i kraft, skall beslut om förvandUngsstraff vara utan verkan.

3.

Förekommer i lag eller annan författning hänvisning till bestäm­melse som eratts genom bestämmelse i denna lag, tillämpas i stället den nya bestämmelsen.

Prop. 1976/77:104

117

2   Förslag till

Lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrives att 25 kap. 4 och 7 §§, 26 kap. 1, 2 och 8 §§ samt 35 kap. 7 § brottsbalken skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

25      kap.

4 § Böter må användas såsom gemensamt straff för flera brott, om böter kunna följa å vart och ett av brotten.

Gemensamt straff i böter må ej

Gemensamt straff i böter må ej

avse brott, för vilket stadgats nor-

avse brott, för vilket stadgats nor­

merade böter eller böter som icke

merade böter.

må förvandlas till fängelse.

7 §

Om indrivning av böter är sär- Om verkställighet av bötesstraff

skilt stadgat.

är särskilt stadgat.

Böter som ej gäldas skola, om ej annat är föreskrivet, förvandlas till fängelse i lägst tio och högst nittio dagar i enlighet med vad därom är särskilt stadgat.

26      kap.

1 §

Fängelse ådömes enligt vad för brotten är stadgat på viss tid, ej över tio år, eller på livstid. Fängelse på viss tid må ej understiga en må­nad.

Om fängelse såsom förvand­lingsstraff för böter är särskilt stadgat.

2 

§

Fängelse må användas såsom gemensamt straff för flera brott, om fängelse kan följa å något av brotten.

Fängelse på viss tid må sättas

Fängelse på viss tid må sättas

över  det  svåraste  av  de  högsta

över  det  svåraste   av   de   högsta

straff som kunna följa å brotten

straff som kunna följa å brotten

men må ej överskrida detta med

men må ej överskrida detta med

mer än två år eller överstiga de

mer än två år eller överstiga de

högsta straffen sammanlagda med

högsta straffen sammanlagda med

varandra, därvid bötesstraff anses

varandra, därvid bötesstraff anses

svara mot det fängelse som skulle

svara mot fängelse en månad,

följa vid böternas förvandling.

Ej må det svåraste av de lägsta straffen underskridas.

11 en tilläggspromemoria till betänkandet har utredningsmannen föreslagit att i 34 kap. 1113 §§ orden "förvandlingsstraff för böter" utgår.

Prop. 1976/77:104

118

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

8 § Verkställas samtidigt flera fäng-        VerkstäUas samtidigt flera fäng­elsestraff, skall vid tiUämpning av     elsestraff, skall vid tillämpning av 6 § hänsyn tagas till den samman-     6 § hänsyn tagas till den samman­lagda fängelsetiden. Som fängelse     lagda fängelsetiden. anses   härvid   även   förvandlings­straff för böter.

Såsom avtjänad tid räknas även tid varunder straffet skall anses verk­ställt på grund av domstols förordnande som i 33 kap. 51 §§ sägs.

35 kap.

7 § Ådömda böter bortfalla när tre        Ådömda böter bortfalla när fem år förflutit från det domen vann     år förflutit från det domen vann laga kraft, om ej dessförinnan an-     laga kraft. sökan   om   böternas   förvandling delgivits den dömde. Om bortfal­lande av böter sedan sådan ansö­kan  delgivits samt av  ålagt för­vandlingsstraff är särskilt stadgat.

Dör den dömde, bortfalla ådömda böter. Har under den dömdes Uvs-tid domen vunnit laga kraft och tUl gäldande av böterna lös egendom tagits i mät eller satts i allmänt förvar, skola dock böterna utgå av den egendomen.

Vad nu sagts om böter gäller även utdömt vite.

Denna lag träder i kraft den

Beträffande bötesstraff som ålagts enligt före lagens ikraftträdande lagakraftvunnet avgörande gäller i preskriptionsavseende äldre bestäm-melser.i

3   Förslag till

Lag om ändring i utsökningslagen (1877:31 s. 1).

Härigenom föreskrives att 52 § utsökningslagen (1877: 31 s. 1) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

52 §

Har i tvistemål någon fällts till

Har i tvistemål någon fällts till

böter  eller  vite,  må  ej   beslutet

böter eller vite,   må  ej  beslutet

verkställas förrän det vunnit laga

verkställas förrän det vunnit laga

kraft;   i  fråga om  hovrätts  icke

kraft.  Vad nu  sagts  gäller även

11 en tilläggspromemoria till betänkandet har utredningsmannen föreslagit, att i övergångsbestämmelsen orden "enligt" och "lagakraftvunnet avgörande" utgår.

Prop. 1976/77:104

119

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

lagakraftvunna beslut skall dock     beträffande   utslag  i   utsöknings-vad i 39 och 40 §§ är stadgat om     mål,   varigenom  någon  fällts  till hovrätts  dom  i  tillämpliga  delar     böter eller vite. lända   till   efterrättelse.   Vad   nu sagts gäller även beträffande ut­slag  i   utsökningsmål,   varigenom någon fällts till böter eller vite.

Huru beslut angående fördelning av köpeskilling för utmätt egendom går i verkstäUighet, därom skils i 6 kap.

Denna lag träder i kraft den

Beträffande hovrätts dom som meddelats före lagens ikraftträdande gäller äldre bestämmelser.

4   Förslag till

Lag om ändring i konkurslagen (1921:225)

Härigenom föreskrives att 138 § kunkurslagen (1921:225) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

138 §

För fordringar, som ej utgå med förmånsrätt, skall, om ränta är utfäst eller eljest lagligen äger rum, ränteberäkning meUan bor­genärerna inbördes upphöra från den dag, då beslutet om egen-domsavträde meddelades; dock skall ränta beräknas till den dag, från vilken tiden för klander mot utdelningsförslag, vari sådan ford­ran upptagits, är att räkna, där boet förslår till gäldande av mer än kapitalbeloppet av alla bevaka­de fordringar, och skall i sådant fall å fordran, för vilken ränta ej är utfäst eller eljest lagUgen äger rum, ränta beräknas efter fem för hundra om året från den dag, då nämnda beslut meddelades, till den dag, från vilken klandertid såsom nyss är sagt skall räknas.

För fordringar, som ej utgå med förmånsrätt, skall, om ränta är utfäst eUer eljest lagligen äger rum, ränteberäkning mellan bor­genärerna inbördes upphöra från den dag, då beslutet om egen-domsavträde meddelades; dock skall ränta beräknas till den dag, från vilken tiden för klander mot utdelningsförslag, vari sådan ford­ran upptagits, är att räkna, där boet förslår tUl gäldande av mer än kapitalbeloppet av alla bevaka­de fordringar utom sådana som avses i 19 § förmånsrättslagen (1970: 979). och skaU i sådant fall å fordran, för vilken ränta ej är utfäst eller eljest lagligen äger rum, ränta beräknas efter fem för hundra om året från den dag, då nämnda beslut meddelades, till den dag, från vilken klandertid såsom nyss är sagt skall räknas.

Ä fordran, som utgår med förmånsrätt, skall, om ränta är utfäst eller eljest lagligen äger rum, beräknas ränta till den dag, från vilken tiden

Prop. 1976/77:104

120

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

för klander mot utdelningsförslag, vari fordringen upptagits, är att räk­na, där borgenären ej enligt 143 § därförinnan uppburit betalning. Lö­per fordran, varom nu är fråga, ej med ränta, varde, ändock ränta efter fem för hundra om året därå beräknad frän den dag, då beslutet om egendomsavträde meddelades.

Utgår fordran, som icke löper med ränta före förfallodagen, icke fullt eller med förmånsrätt och var fordringen icke förefallen den dag, då beslutet om egendomsavträde meddelades, skall utdelning för fordringen beräknas å det belopp, som efter nyss angivna gmnd utgör fordringens värde sistnämnda dag; har för sådan fordran betalning jämUkt 143 § tidigare uppburits och var fordringen icke då förfallen, skall utdelningen beräknas efter fordringens värde å betalningsdagen.

Denna lag träder i kraft den

5   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1954:579) om nykterhetsvård

Härigenom föreskrives i fråga om lagen (1954: 579) om nykterhets vård dels att 11 § skall upphöra att gälla, dels att 10, 22, 32 och 34 §§ skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10 §

Polis- och åklagarmyndighet, som erhåller kännedom om att någon gjort sig skyldig till fylleri eller eljest använt alkoholhaltiga drycker till uppenbar skada för sig eller annan, skall ofördröjligen göra anmälan därom hos nykterhetsnämnden.

Läkare, som i sin verksamhet erhåller kännedom om att någon miss-bmkar alkoholhaltiga drycker, skall göra anmälan därom hos nykter­hetsnämnden. Sådan skyldighet föreligger dock icke, då den, varom fråga är, genom läkarens försorg blir föremål för behandling, ägnad att undanröja skadeverkningarna av missbmket, eller då uttrycklig be­gäran, att anmälan ej skall göras, framställes av någon alkoholmissbru­karen närstående person och läkaren med hänsyn till omständigheterna i det särskilda fallet finner åtgärd av nykterhetsnämnd icke böra ifråga­komma.

Om skyldighet för åklagare att göra anmälan i anledning av upp­kommen fråga om förvandling av böter för fylleri är särskilt stadgat.

22 § Ansökan om tvångsintagning Ansökan om tvångsintagning skall innehålla fullständig redogö- skall innehålla fullständig redogö­relse för den i ärendet företagna relse för den i ärendet företagna undersökningen och för de övriga undersökningen och för de övriga åtgärder som vidtagits. Har beträf-     åtgärder som vidtagits.

Prop. 1976/77:104

121

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

fande den som ansökningen avser anmälan gjorts enligt 10 § sista stycket, skall avskrift därav fogas vid ansökningen.

I övrigt böra vid ansökningen fogas prästbevis och läkarbetyg.

Formulär för sådant prästbevis och läkarbetyg, så ock för redogörelse, som i första stycket sägs, fastställas av socialstyrelsen.

Saknas prästbevis eUer läkarbetyg eller finnes den förebragta utred­ningen annorledes ofullständig, har länsrätten att ombesörja erforderhg komplettering. ViU länsrätten föranstalta om läkamndersökning, äger länsrätten kalla den som ansökningen avser att inställa sig inför anvisad läkare. I sådant fall skall vad i 13 § 2 mom. sägs äga motsvarande till-lämpning.

32 § Länsrätts slutiiga beslut skall ofördröjligen delgivas sökande samt den som beslutet avser.

Har beslutet tillkommit efter anmälan, som avses i 10 § sista stycket, skall underrättelse om be­slutet tillställas åklagaren.

Där nykterhetsnämnd ej är sökande, skall underrättelse om beslutet översändas till nykterhetsnämnden i den kommun, där den som avses med beslutet är mantalsskriven, samt om annan nykterhetsnämnd tagit befattning med ärendet, till denna nämnd.

34 

§

Länsrätten har att föranstalta om verkställighet av slutligt beslut om tvångsintagning.

a)

därest beslutet grundats där-

a) därest beslutet grundats där­på att den som beslutet avser är

på att den som beslutet avser är farUg för annans personliga säker-

farlig för annans personliga säker­het eller kroppsliga eUer själsliga

het eller kroppsliga eller själsliga hälsa eller för eget liv eller att han

hälsa eller för eget liv eller att han utan att söka ärligen försörja sig

utan att söka ärligen försörja sig fört ett kringflackande liv;

fört ett kringflackande liv; samt

b)

då eljest poUsmyndighet gjort

b) då eljest polismyndighet gjort ansökan om tvångsintagning enligt

ansökan om tvångsintagning enligt 19 §; samt

19 §.

c)

då beslutet tillkommit efter anmälan, som avses i 10 § sista stycket.

I övriga fall ankommer det på nykterhetsnämnden att föranstalta om verkställigheten.

Denna lag träder i kraft den

Prop. 1976/77:104

122

6    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1963:193) om samarbete med Danmark, Finland, Island och Norge angående verkställighet av straff m. m.

Härigenom föreskrives att 2, 5, 7 och 29 §§ lagen (1963: 193) om samarbete med Danmark, Finland, Island och Norge angående verkstäl­lighet av straff m. m. skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

Verkställighet sker enligt svensk

Verkställighet sker enligt svensk

lag; dock må beslut om förvand-     lag. Ung av böter ej meddelas.

5

§

I Danmark, Finland, Island eller

I Danmark, Finland, Island el-

Norge meddelad dom, varigenom

ler Norge meddelad dom, varige-

dömts i Danmark till faengsel el-

nom dömts i Danmark till faeng-

ler haefte, i Finland till tukthus

sel eller haefte, i Finland till tukt-

eller fängelse, i Island till fangelsi

hus eller fängelse, i Island till

eller varöhald och i Norge till

fangelsi eller varöhald och i Nor-

fengsel eller hefte, må på begäran

ge till fengsel eller hefte, må på

verkställas här i riket, om den

begäran verkställas här i riket, om

dömde när verkställighet skall ske

den avser annat än förvandlings-

är svensk medborgare eller har

straff för böter och den dömde

hemvist i Sverige. Uppehåller han

när verkstälUghet skall ske är

sig här i riket, må även eljest do-

svensk medborgare eller har hem­

men verkställas här, om det med

vist i Sverige. Uppehåller han sig

hänsyn till omständigheterna fin-

här i riket, må även eljest domen

nes lämpligast.

verkställas här, om det med hän­

syn till omständigheterna finnes

lämpligast.

7 §

Det till fängelse omvandlade straffet är verkstäUbart såsom hade straffet ådömts här i riket genom dom, som vunnit laga kraft.

Har straffet börjat verkstäUas i den stat, där domen meddelats, skall strafftiden räknas från verkställighetens början i den staten.

Förvandlingsstraff för böter må ej verkställas, om betalning för böterna erlägges. Om böterna del­vis gäldas, skall förvandlingsstraf­fet i motsvarande mån nedsättas; nedsättningen må dock ej avse del av dag.

29

§

Har framställning om verkstäl-

Har framställning om verkstäl­

lighet av straff enligt 1 eller 5 §

lighet av straff enligt 1 eller 5 §

eller om anordnande av övervak-

eller om anordnande av övervak-

Prop. 1976/77:104

123

Föreslagen lydelse

ning enligt 10 eller 17 § bifaUits eller har undanröjande beslutats enligt 14 § eller förverkande enligt 21 §; må ej här i riket väckas åtal för gärning som avses i den i den andra staten meddelade domen. Med avseende å bestämmelser i svensk lag om sammanträffande av brott och om förändring av på­följd skall så anses som hade do­men meddelats här i riket.

Nuvarande lydelse

ning enUgt 10 eUer 17 § bifallits eller har undanröjande beslutats enligt 14 § eller förverkande enligt 21 §, må ej här i riket väckas åtal för gärning som avses i den i den andra staten meddelade domen. Med avseende å bestämmelser i svensk lag om sammanträffande av brott och om förändring av på­följd skall så anses som hade do­men meddelats här i riket. Vad i 23 § lagen om verkställighet av bötesstraff är föreskrivet skall dock ej äga tillämpning.

Utan hinder av vad i första stycket sägs må väckas talan, som avses i 20 kap. 15 § brottsbalken.

Denna lag träder i kraft den

7   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1963:197) om allmänt kriminairegister

Härigenom föreskrives att 2, 3, 10 och 11 §§ lagen (1963: 197) om allmänt kriminalregister skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2

§

Registret skall innehålla uppgifter angående dem som av domstol i riket

1. dömts till fängelse, villkorlig dom, skyddstillsyn, ungdomsfängelse eUer internering;

2. överlämnats till sluten eUer öppen psykiatrisk vård eller till vård i specialsjukhus för psykiskt utvecklingsstörda eller, om för brottet är stadgat fängelse, till vård enligt lagen om nykterhets­vård.

2.

överlämnats till sluten eller öppen psykiatrisk vård eller till vård i specialsjukhus för psykiskt utvecklingsstörda eller, om för brottet är stadgat fängelse, till vård enUgt lagen om nykterhets­vård; eller

3.

erhållit anstånd med verk-ttällighet av förvandUngsstraff.

Har brott, för vilket dömts tiU skyddstillsyn, enligt domen begåtts under inflytande av sådan själslig abnormitet som avses i 33 kap. 2 § brottsbalken, eller har i dom å skyddstillsyn meddelats förordnande om behandling enligt 28 kap. 3 § samma balk, skall detta särskilt anmärkas i registret.

1 registret skaU antecknas brottet samt uppgift om verkställd person­utredning och om domen eller beslutet.

Prop. 1976/77:104

124

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 § I registret skall anteckning ske

1.

om för den som dömts tUl påföljd av beskaffenhet att skola an­tecknas i registret prövotid förlänges eller påföljden förklaras skola avse jämväl annat brott eller undanröjes eller ock påföljd förklaras skola träda i stället för annan påföljd;

2.

om villkorligt medgiven frihet förklaras förverkad;

3.

om för den som dömts tiU skyddstillsyn förordnande meddelas om behandUng enhgt 28 kap. 3 § brottsbalken;

4.

om för den som dömts till ungdomsfängelse domstol förlänger den längsta tid som ungdomsfängelse må pågå eller föreskriver, att överfö­rande till vård utom anstalt ej må ske före viss tidpunkt;

5.

om för den som dömts till internering domstol medgiver förläng­ning av tiden för vård i anstalt eller bestämmer ny minsta tid för an­staltsvården;

6.

om beslut meddelas jämlikt 6. om beslut meddelas jämlikt 34 kap.   10 §  brottsbalken; samt     34 kap. 10 § brottsbalken.

7.

om för den som erhållit an­stånd med verkställigheten av för­vandlingsstraff prövotiden förläng­es eller anståndet förklaras för­verkat.

10 §

I registerutdrag enligt 8 § skall, om ej annat följer av vad nedan stadgas, icke medtagas anteckning om

1.    villkorlig dom, skyddstillsyn,

1. villkorUg dom, skyddstillsyn

överlämnande till särskild vård

eller överlämnande till särskild

eller anstånd med verkställighet

vård, sedan tio år förflutit från

av förvandlingsstraff, sedan tio år

domen; samt

förflutit från domen eller beslutet; samt

2.    fängelse, ungdomsfängelse eller internering, sedan tio år förflutit

från frigivningen eller övergången till vård utom anstalt.

Har före utgången av tid som nu sagts beträffande samma person ånyo meddelats dom eller beslut, som enligt 2 § skall antecknas i regist­ret, skola båda anteckningarna upptagas i registerutdrag, så länge nå­gondera jämlikt första stycket skall medtagas. Förekomma flera anteck­ningar, skall vad nu sagts äga motsvarande tillämpning. Anteckning om dom eller beslut, som meddelats före den 1 januari 1945, eller om verk­ställighet av påföljd som bestämts i sådant avgörande medtages dock endast i den utsträckning regeringen bestämmer, om ej begäran om fullständigt utdrag har gjorts.

Skall med tillämpning av vad i denna paragraf stadgas i utdraget ej medtagas någon anteckning om påföljd, skola ej heller medtagas övriga anteckningar, som må förekomma i registret. I utdrag till domstol eller åklagare skall dock alltid medtagas anteckning om verkställd sinnesun­dersökning eller rättspsykiatrisk undersökning.

Bestämmelserna i denna paragraf skola jämväl äga tillämpning beträf­fande uppgift som antecknats med stöd av 6 §.

Prop. 1976/77:104

125

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

11 § I fråga om utdrag jämlikt 9 § skall vad i 10 § stadgas äga motsvarande tillämpning med följande avvikelser:

1.   Såvitt avser anteckning om

1. Såvitt avser anteckning om

fängelse i högst ett år, villkorlig

fängelse i högst ett år, villkorUg

dom, skyddstillsyn, ungdomsfäng-

dom, skyddstillsyn eller ungdoms-

else eller anstånd med verkställig-

fängelse skall i stället för den i

het av förvandlingsstraff skall i

10 § första stycket angivna tiden

stället för den i 10 § första styc-

gälla en tid av fem år.

ket angivna tiden gälla en tid av fem år.

2.

Anteckning om påföljd, viUten ådömts endast för gärning som någon begått innan han fyUt aderton år, skall ej i något fall medtagas,

3.

Föreskrifterna i 10 § andra stycket tredje punkten och tredje stycket andra punkten skola ej gälla.

Denna lag träder i kraft den

8   Förslag tiU

Lag om ändring i införsellagen (1968:621)

Härigenom föreskrives att 1, 7, 15, 17, 22 och 24 §§ införsellagen (1968: 621) skaU ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 § Införsel får äga rum för följande gmpper av fordringar, nämligen

1.

underhållsbidrag enUgt giftermålsbalken eller föräldrabalken,

2.

bidrag, som tillkommer kommun för omhändertaget barn enligt 72 § andra stycket barnavårdslagen den 29 april 1960 (nr 97) eller till hjälptagares försörjning enligt 40 § lagen den 4 januari 1956 (nr 2) om socialhjälp,

3.

skatter och allmänna avgifter 3. skatter och allmänna avgif-i fall som särskilt föreskrives,

ter i fall som särskilt föreskrives

4.

böter och viten.

samt böter och viten.

7 § Införsel för skatter och allmän-        Införsel för skatter och allmän­na  avgifter samt för böter  och    na avgifter samt för böter  och viten får äga mm så snart förut-     viten får äga rum så snart fömt­sättningar för indrivning förelig-    sättningar för indrivning förelig­ger. Beträffande böter eller viten     ger. som ålagts genom hovrätts dom får dock, innan domen vunnit lagd kraft, införsel ej ske i annat fall än då domen avser disciplinbot.

Prop. 1976/77:104

126

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

15 §

Är fråga om införsel för olika slags fordringar, har de gruppvis före­träde i den ordning vari de upptagits i 1 §.

Vid samtidig införsel för två eller flera underhållsberättigade fördelas innehållet belopp efter de löpande bidragens storlek. Bidrag som avses i 7 kap. 10 § föräldrabalken räknas härvid som löpande på sex månader. Om mera innehållits än som svarar mot de löpande bidragen, har bidrag som stått ute längre företräde vid fördelningen av det överskjutande be­loppet.

Delbetalning, som inflyter på viss underhållsberättigads fordran, av­räknas i första hand på det belopp som stått ute längst och alltjämt kan uttagas genom införsel.

Av fordringar som avses i 1 §

Av fordringar som avses i 1 §

24 har inom varje grupp vad 2 har vad som stått ute längst

som stått ute längst företräde.

företräde.

17 §

Införsel går före utmätning. In-

Införsel går före utmätning. In-

försel för fordran som avses i försel för fordran som avses i

1 § 4 skall dock ändras eller hävas, 1 § 3 skall dock ändras eller hävas,

om utmätning därigenom kan äga om utmätning därigenom kan äga

rum för annan fordran.

rum för sådan fordran för vilken

utmätning av innestående avlöning utan gäldenärens medgivande må tillämpas sammanlagt sex månader under ett kalenderår.

Har införsel för viss fordran beviljats i pension, livränta eller veder­lagsfordran som avses i 2 § 3 och bUr därefter rättigheten som sådan utmätt för arman fordran, har införselfordringen företräde till betalning ur vad som inflyter till följd av utmätningen. I fråga om fordran som avses i 1 § 1 eller 2 gäller vad som nu sagts bidragsbelopp som förfallit när utmätningen är fullbordad eller förfaller näst därefter.

Belopp som innehållits enligt denna lag får ej utmätas för annan gäl­denärens skuld.

22

§

Arbetar   gäldenären   i   annans

Arbetar   gäldenären   i   annans

förvärvsverksamhet utan lön eller

förvärvsverksamhet utan lön eller

mot uppenbart för låg ersättning

mot   uppenbart för låg ersättning

och  kan till  följd därav fordran

och kan till följd därav införsel ej

som avses i J § 1 eller 2 ej uttagas

ske, får utmätningsmannen ålägga

genom   införsel,   får   utmätnings-

arbetsgivaren att, för tid efter det

mannen ålägga arbetsgivaren att,

beslut  därom meddelats och till

för   tid   efter   det   beslut   därom

dess annat förordnas, tiU utmät-

meddelats och till dess annat för-

ningsmannen utge så mycket som

ordnas, till utmätningsmannen ut-

kunnat uttagas genom införsel om

ge så mycket som kunnat uttagas

skälig lön utgått för arbetet. Innan

genom införsel om skälig lön ut-

beslut meddelas skall såväl gälde-

gått för arbetet. Innan beslut med-

nären som arbetsgivaren få tillfälle

delas skall såväl gäldenären som

att yttra sig.

Prop. 1976/77:104

127

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

arbetsgivaren få tiUfälle att yttra sig.

Det som sålunda utges skall räknas som genom införsel innehållen lön. Underlåter arbetsgivaren att utge belopp som bestämts genom beslutet äger 20 § motsvarande tillämpning.

24

§

Har medel innehållits för förd-

Har medel innehållits för ford­

ran som avses i 1 § 2, 3 eller 4 är

ran som avses i 1 § 2 eller 3 är

gäldenären icke vidare betalnings-

gäldenären icke vidare betalnings­

skyldig för den del av fordringen

skyldig för den del av fordringen

som motsvaras av innehållet be-

som motsvaras av innehållet be­

lopp, även om det icke kan tagas

lopp, även om det icke kan tagas

ut hos arbetsgivaren.

ut hos arbetsgivaren.

Denna lag träder i kraft den

9   Förslag till

Lag om ändring i förmånsrättslagen (1970:979)

Härigenom föreskrives i fråga om förmånsrättslagen (1970: 979), dels att 19 § skall upphöra att gälla, dels att 18 § skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

18

§

Fordringar som ej är förenade        Fordringar som ej är förenade

med förmånsrätt har inbördes lika

med förmånsrätt har inbördes lika

rätt med de undantag som anges i

rätt.

19 §.

Har fordran särskild förmånsrätt i viss egendom men förslår ej egen­domen för att infria fordringen, behandlas återstoden av denna som fordran utan förmånsrätt.

Denna lag träder i kraft den

Om gäldenär försatts i konkurs på .grund av ansökan som gjorts före lagens ikraftträdande, gäller äldre bestämmelser.

10   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottsmåisdom

Härigenom föreskrives i fråga om lagen (1972: 260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom dels att i 1, 2, 3, 8, 26, 34, 37 och 41 §§ ordet "Konungen" i olika böjningsformer skall by-

Prop. 1976/77:104

128

Nuvarande lydelse

tas ut mot "regeringen' dan angivna lydelse.

Föreslagen lydelse i motsvarande form, dels att 36 § skall ha ne-

36 §

Böter som bestäints enligt den­na lag samt penningbelopp eller annan egendom som förklarats förverkad med stöd av denna lag tillfaller kronan. Har föremål för­klarats förverkat, kan Konungen på begäran av den stat som gjort framställningen om verkställighet av förverkandebeslut förordna, att föremålet skall återlämnas till den staten.

Böter som avses i första stycket får icke förvandlas.

Böter som bestämts enligt den­na lag samt penningbelopp eller annan egendom som förklarats förverkad med stöd av denna lag tillfaller kronan. Har föremål för­klarats förverkat, kan regeringen på begäran av den stat som gjort framställningen om verkställighet av förverkandebeslut förordna, att föremålet skall återlämnas tUl den staten

Denna lag träder i kraft den

11    Förslag tiU

Lag om ändring i lagen (1973:18) om disciplinstraff för krigsmän

Härigenom föreskrives i fråga om lagen (1973: 18) om disciplinstraff för krigsmän, dels att i 18 § ordet "Konungen" skall bytas ut mot "rege­ringen", dels att 5 och 16 §§ skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 §

Löneavdrag vid disciplinbot gö­res med visst belopp för dag som Konungen bestämmer. Kan löne­avdrag ej ske, skall den brottslige åläggas att för varje dag betala ett belopp i pengar, som är skäligt med hänsyn till löneavdraget för löntagare i motsvarande ställning.

Verkställighet av löneavdrag får

Kan disciplinbot som ålagts i form av löneavdrag ej verkställas, skall i stället motsvarande belopp betalas. Sådant belopp och disci­plinbot som ålagts i pengar tillfal­ler kronan. Oguldet belopp får ej förvandlas till fängelse. I övrigt gäller om verkställigheten vad som är föreskrivet om bötesstraff.

Löneavdrag vid disciplinbot gö­res med visst belopp för dag som regeringen bestämmer. Kan löne­avdrag ej ske, skall den brottslige åläggas att för varje dag betala ett belopp i pengar, som är skäligt med hänsyn till löneavdraget för löntagare i motsvarande ställning.

fördelas på flera avlöningstillfällen.

Kan disciplinbot som ålagts i form av löneavdrag ej verkställas, skall i stället motsvarande belopp betalas. Sådant belopp och disci­plinbot som ålagts i pengar tUl-faller kronan. Om verkställigheten gäller, om ej annat är särskilt före­skrivet, vad som är föreskrivet om bötesstraff

Prop. 1976/77:104

129

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

16

§

Disciplinstraff bortfaller  i  den

DiscipUnstraff  bortfaller  i  den

mån straffet ej verkställts inom tre

mån   straffet   ej   verkställts   inom

år efter det att straffbeslutet vann

fem år efter det att straffbeslutet

laga kraft.

vann laga kraft.

Denna lag träder i kraft den

12   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m. m.

Härigenom föreskrives att 1  § lagen (1974: 202) om beräkning av strafftid skall ha nedan angivna lydelse;

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 § Dom på fängelse, ungdomsfängelse eller internering eller förordnande enligt 28 kap. 3 § brottsbalken om behandling i anstalt skall befordras till verkställighet enligt denna lag. Lagen gäller även i fråga om hur tid för sådan verkställighet skall beräknas.

Vad i denna lag är föreskrivet om fängelse gäller även fängelse vilket ålagts som förvandlings-straff för böter.

Denna lag träder i kraft den

13   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt

Härigenom föreskrives att 1 § lagen (1974: 203) om kriminalvård i anstalt skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §

Denna lag avser kriminalvård i

Denna lag avser kriminalvård i

anstalt efter dom på fängelse, ung- anstalt efter dom på fängelse, ung­

domsfängelse eller internering el- domsfängelse eller intemering el­

ler förordnande enligt 28 kap. 3 § ler förordnande enligt 28 kap. 3 §

brottsbalken om behandling i an- brottsbalken om behandling i an-

stah.

stalt.

Vad som föreskrives i lagen om den som dömts till fängelse gäller

även den som ålagts fängelse som

. .

förvandlingsstraff för böter.

Denna lag träder i kraft den 9    Riksdagen 1976/77. 1 saml. Nr 104

Prop. 1976/77:104

130

Bilaga 2

KLIENTELUNDERSÖKNING 1973 års bötesfångar

Inom justitiedepartementet har gjorts en undersökning av de 90 per­soner, varav en kvinna, som togs in i kriminalvårdsanstalt under år 1973 för att undergå förvandlingsstraff för böter. Undersökningen gjordes med ledning av behandlingsjoumalerna. Av dessa saknas fyra helt eller delvis uppgifter av intresse för undersökningen.

Av de undersökta var 49 ogifta, 16 gifta, 21 frånskilda och 1 låg un­der hemskillnad. 41 av dem hade barn, varav 20 hade ett, 9 två, 4 tre och 8 fyra eller flera barn.

Av bötesfångarna kunde 54 betecknas som diversearbetare utan yr­ kesutbildning. Av dessa 54 fångar saknade 23 arbete vid tidpunkten för förvandlingsbeslutet, och resten av dem hade oftast haft oordnade ar­betsförhållanden med korta och täta byten av anställningar. Beträffan­de den återstående delen av fångarna var 19 varav 3 arbetslösa att beteckna som arbetare med någon form av yrkesutbildning, medan 13 var egna företagare. En stor del av de förvandlade böterna var ådömda för fylleri. Det framgick av behandlingsjournalerna att sex per­soner var att anse som alkoholister, fem missbrukade narkotika och att tio hade någon form av psykiskt eller fysiskt handikapp. Uppgifterna i denna del är emellertid osäkra.

Av de undersökta hade 47 inte tidigare haft någon kontakt med kri­minalvården. 28 hade däremot varit intagna i kriminalvårdsanstalt en eller flera gånger tidigare.

Av behandlingsjoumalerna framgick att 21 av de intagna återföll i mer kvalificerad brottslighet under åren 19731975 och åter blev be­rövade friheten. De undersöktas tidigare belastning framgår av följande sammanställning.

Tidigare             Ålder

(år)

18-20

21-

24 25-

29

30-34 35-

39 40-49

50-59

60-

Summa

Påföljd en gång skyddstillsyn med anstalts-

behandling Fängelse             1 Bötesförvandling Påföljd flera gånger Ostraffade           1

2

1

4

2

1 1

8 10

1

3         2

3         4 10         7

1 1

3 10

3 4

3

4 9

1

25 47

Summa               2

9

20

16       14

15

7

3

86

Prop. 1976/77:104

131

Förvandlingsstraffets längd framgår av följande sammanställning.

StraflTtidens

Ålder (år)

l

ä

ngd                       '------------------------------------------- "------- 

18-20 21-24 25-29 30-34 35-39 409 50-59 60-    Summa

1030 dagar 3160 dagar 6190 dagar

Summa

2 6

2

10

5 7 7

19

4 5 7

16

4 5 4

13

5 8

2

15

26 34 26

86

Av de förvandlade beloppen avsåg 354 böter och 17 viten. Vitena, i allmänhet rättegångsviten, hade ådömts 13 av de intagna. Antalet bötes-och vitesposter var som framgår av följande sammanställning förhål­landevis få per bötesfånge.

Antal botes- och vitesposter per person

Antal bötesfångar

Antal botes- och vitesposter per person

Antal bötesfångar

I

17

6

1

2

21

7

4

3

16

8

4

4

11

9

2

5

2

10

7

Högsta antalet poster för en bötesfånge var 22. De förvandlade be­loppen per person framgår av följande sammanställning.

Förvandlade böter Antal

och viten per

bötesfångar

person, kr

Förvandlade böter och viten per person, kr

Antal bötesfångar

1 99

3

700   899

4

100-199

7

800   899

5

200299

6

900   999

4

300399

9

I 0001 499

9

400499

8

1 5001 999

6

500599

6

2 0002 999

8

600    699

4

3 000

7

Antalet förvandlade böter fördelades på följande brottskategorier och bötesformer.

Dagsböter Penning­böter

Uppgift saknas

Summa

Förmögenhetsbrott enligt

brottsbalken

14

14

Fylleri- och förargelseväckande

beteende

114

114

övriga brottsbalksbrott

27

27

Trafikbrott

88

69

157

Övriga brott

7

23

30

Uppgift saknas

6

6

136

206

6

548

Prop. 1976/77:104

132

För varje intagen har undersökts vilken tid som förflutit från bötes­domen till förvandlingsbeslutet. Med hänsyn till att i åtskilliga fall mer än ett belopp förvandlats har undersökningen omfattat både äldsta och senaste posten. Resultatet av undersökningen framgår av följande sam­manställning, i vilken redovisning sker i båda antalskolumnerna, även om endast en post förekommer.

Äldsta böter och vite

Antal

Senaste böter och vite

Antal

månader

bötesfångar

månader

bötesfångar

0 9

1

0 4

10

1019

8

5 9

18

2029

24

1014

14

3034

14

1519

11

3539

23

2024

6

4044

2

2529

8

4519

3

3034

3

5059

1

3539

4

6069

9

40

1

Uppgft saknas

11

Uppgift saknas

11

86

86

Prop. 1976/77:104

133

Bilaga 3 Remitterade förslagen

1   Förslag till Bötesverkställighetslag

Härigenom föreskrives följande.

Allmänna bestämmelser

1 § Bötesstraff verkställes genom indrivning. Verkställigheten får ske

även genom uppbörd, om regeringen bestämmer det.

Lagens bestämmelser om böter gäller också vite och sådan särskild rättsverkan av brott som innefattar betalningsskyldighet. Vad som sägs i lagen om dom gäller även beslut.

2 § Uppbörd av böter sker så snart dom, strafföreläggande eller före­

läggande av ordningsbot har meddelats. Indrivning får däremot ej ske

förrän domen har vunnit laga kraft eller föreläggande som nämnts nu

har godkänts skriftligen.

Innan dom eller föreläggande har meddelats får den misstänkte be­tala förskott på böterna. Regeringen eller myndighet som regeringen be­stämmer meddelar närmare föreskrifter om sådan förskottsbetalning.

3 § Om indrivning av böter, när bötfälld vistas utomlands och böterna

icke kan drivas in här i landet, finns särskilda bestämmelser.

Uppbörd

4 § Uppbörd sker genom att den som ålagts eller förelagts straffet fri­

villigt betalar böterna till myndighet som regeringen bestämmer. Under­

rättelse om att sådan betalningsmöjlighet föreligger lämnas av den som

har ålagt eller förelagt bötesstraffet.

Som uppbörd anses även att medel som har betalats som förskott på oöter tages i anspråk för betalning av dessa.

5 § Belopp som har influtit under uppbörd avräknas på de böter som

får antas vara avsedda med betalningen. Uppkommer överskott får

detta avräknas pä andra böter som den bötfäUde är skyldig att betala.

Om avräkning ej sker, skall överskottet återbetalas.

Indrivning

6

§ Skall uppbörd ej ske eller har uppbördsförfarande ej lett till full betalning, skall böterna drivas in genom kronofogdemyndighetens för­sorg. Indrivningen sker på grund av dom, godkänt föreläggande eller saköreslängd.

7

§ Indrivning inledes genom att den bötfällde avkräves betalning, om ej krav av särskilda skäl kan underlåtas.

8

§ Om indrivning genom införsel och utmätning finns särskilda be­stämmelser.

Prop. 1976/77:104

134

9 § Har den bötfällde fordran på överskjutande skatt enligt uppbörds-

lagen (1953: 272) får böterna avräknas på fordringen i den ordning som

föreskrives i 68 § 4 mom. första stycket samma lag.

10 § Kronofogdemyndigheten får ansöka om att den bötfällde skall

försättas i konkurs på grund av bötesfordran. Understiger fordringen

500 kronor får ansökan göras endast om det finns synnerUga skäl för

en sådan åtgärd.

Kronofogdemyndigheten   får   antaga   ackordsförslag   under   samma villkor och i samma ordning som gäller i fråga om skatter.

Indrivningshinder

11 § Har böterna bortfallit eller föreligger annat laga hinder mot att

bötesfordran verkställes, avkortas böterna.

Kan bötesfordran i annat fall än som avses i första stycket icke dri­vas in, får fordringen skrivas av under villkor som bestämmes av rege­ringen. Avskrivning medför ej ändring i betalningsskyldigheten.

12

§ Skulle indrivning av böter vara till synnerUgt men för den böt­fällde eller någon som är beroende av honom för sin försörjning, kan kronofogdemyndigheten förordna att vidare verkställighet ej skall äga rum. Sådant förordnande får ej meddelas, om det är påkallat från all­män synpunkt att indrivningen fortgår.

13

§ Mot kronofogdemyndighets förordnande enligt 12 § får åklaga­ren i den ort där kronofogdemyndigheten finns föra talan genom be­svär hos tingsrätten i samma ort. Vid prövning av besvären äger lagen (1946: 807) om handläggning av domstolsärenden motsvarande tillämp­ning om ej annat anges i denna lag. Därvid gäUer i fråga om besvär vad i den lagen sägs om ansökan. Besvär skall dock alltid anföras skriftligen.

Talan mot tingsrätts beslut föres genom besvär i hovrätten. Mot kronofogdemyndighets beslut att icke meddela förordnande en­ligt 12 § får talan ej föras.

14 §   Vid tingsrätts avgörande enligt 13 § skall nämnd deltaga.

Övergångsbestämmelser

1.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1977 då lagen (1964: 168) om verkstälUghet av bötesstraff skall upphöra att gälla.

2.

När lagen träder i kraft, skall beslut om förvandlingsstraff vara utan verkan.

3.

Förekommer i lag eUer annan författning hänvisning till föreskrift som har ersatts genom bestämmelse i denna lag tillämpas i stället den nya bestämmelsen.

Prop. 1976/77:104

135

2   Förslag tUI

Lag om fängelsepåföljd i vitesföreläggande

Härigenom föreskrives följande.

1

§ Utan hinder av att enhgt lag eller annan författning vite skall be­stämmas i pengar får vite i fängelse i högst tre månader föreläggas den som prövas kunna föreläggas wte över tvåtusen kronor men av särskilda skäl kan antagas icke komma att iakttaga föreläggandet, om vitet be­stämmes i pengar. Vite som kan föreläggas för fullgörandet av dom eller beslut rörande saken i mål som handlagts enligt lagen (1974: 371) om rättegången i arbetstvister får dock aldrig föreläggas i fängelse.

2

§   Vite i fängelse enligt 1 § får föreläggas endast av domstol.

3

§ Utan hinder av att enligt lag eller annan författning annan myn­dighet än domstol har att meddela vitesföreläggande, kan sådan myn­dighet överlämna åt aUmän domstol att pröva fråga om föreläggande av vite i fängelse enligt 1 §. Ansökan härom göres hos den tingsrätt vid vilken den mot vilken vitet riktas har att svara i tvistemål i allmänhet. Vid prövning av ansökan tillämpas lagen (1946: 807) om handläggning av domstolsärenden.

Mot beslut enhgt första stycket första meningen får talan ej föras. Talan mot tingsrätts beslut föres genom besvär i hovrätten.

4 § Frågan om utdömande av vite i fängelse prövas av allmän dom­

stol på talan av allmän åklagare. Bestämmelserna i rättegångsbalken

om åtal för brott som kan föranleda fängelse har motsvarande tillämp­

ning på sådan talan.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1977. Lagen gäller ej i fråga om vite som enUgt särskild föreskrift ej får förvandlas till fängelse.

3   Förslag tiU

Lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrives i fråga om brottsbalken

dels att 25 kap. 4 och 7 §§, 26 kap. 1, 2 och 8 §§, 34 kap. 1113 §§ samt 35 kap. 7 § skall ha nedan angivna lydelse,

dels att i balken skall införas en ny paragraf, 25 kap. 9 §, av nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

25 kap. 4 § Böter må användas såsom gemensamt straff för flera brott, om böter kunna följa å vart och ett av brotten.

Gemensamt straff i böter må ej

Gemensamt straff i böter må ej

avse brott, för vilket stadgats nor-

avse brott, för vilket stadgats nor­

merade böter eller böter som icke

merade böter.

må förvandlas till fängelse.

Prop. 1976/77:104

136

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7 

§

Om indrivning av böter är sär­skilt stadgat.

Böter som ej gäldas skola, om ej annat är föreskrivet, förvandlas till fängelse i lägst tio och högst nittio dagar i enlighet med vad därom är särskilt stadgat.

Om verkställighet av bötesstraff är särskilt stadgat.

9 §

Har någon gjort sig skyldig till brott för vilket endast stadgas bö­ter och föreligger synnerliga skäl till antagande att ett bötesstraff ej skall vara verksamt får rätten utan hinder av stadgad straffskala döma till fängelse i högst tre må­nader.

Vid bedömande enligt första stycket skall särskilt beaktas om

1.

gärningsmannen under de se­naste två kalenderåren före brot­tet har ålagts två eller flera bötes­straff,

2.

en betydande del av dessa bötesstraff ej har verkställts,

3.

det kan antagas att den ute­blivna verkställigheten beror på tredska eller grov vårdslöshet samt

4.

ett nytt bötesstraff framstår som uppenbart otillräckligt pä grund av risk för ny brottslighet eller av hänsyn till den allmänna laglydnaden.

Första stycket får tillämpas en­dast på yrkande av åklagare. Så­dant yrkande skall angivas i stäm­ningsansökan.

26 kap.

1 §1 Fängelse ådömes enUgt vad för brottet är stadgat på viss tid, ej över tio år, eller på livstid. Fängelse på viss tid må ej understiga en månad.

Om fängelse såsom förvand­Ungsstraff för böter är särskilt stadgat.

1 Ändringen innebär att andra stycket upphävs.

Prop. 1976/77:104

137

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §

Fängelse må användas såsom gemensamt straff för flera brott, om fängelse kan följa å något av brotten.

Fängelse på viss tid må sättas över det svåraste av de högsta straff som kunna följa å brotten men må ej överskrida detta med mer än två år eller överstiga de högsta straffen sammanlagda med varandra, därvid bötesstraff anses svara mot fängelse en månad.

Fängelse på viss tid må sättas över det svåraste av de högsta straff som kunna följa å brotten men må ej överskrida detta med mer än två år eller överstiga de högsta straffen sammanlagda med varandra, därvid bötesstraff anses svara mot det fängelse som skulle följa vid böternas förvandling.

Ej må det svåraste av de lägsta straffen underskridas.

8 

§

2

Verkställas samtidigt flera fängelsestraff, skall vid tillämp­ning av 6 § hänsyn tagas till den sammanlagda fängelsetiden.

Verkställas samtidigt flera fängelsestraff, skall vid tillämp­ning av 6 § hänsyn tagas till den sammanlagda fängelsetiden. Som fängelse anses härvid även för­vandlingsstraff för böter.

Såsom avtjänad tid räknas även tid varunder straffet skall anses verk­ställt pä grund av domstols förordnande som i 33 kap. 57 §§ sägs.

34 kap. 11 §

Förekomma till verkställighet på en gång dom å fängelse på livs­tid och dom å böter, förvand­lingsstraff för böter, fängelse på viss tid, vUlkorlig dom, skyddstill­syn, ungdomsfängelse, internering eller disciplinstraff skall livstids­straffet träda i stället för den andra påföljden.

Förekomma till verkställighet på en gång dom å fängelse på livs­tid och dom å böter, fängelse på viss tid, villkorlig dom, skyddstill­syn, ungdomsfängelse, internering eller disciplinstraff skall livstids­straffet träda i stället för den and­ra påföljden.

12 §

Förekomma till verkstälUghet på en gång dom å ungdomsfängel­se och dom å böter, förvandUngs­straff för böter, fängelse i högst ett år, villkorlig dom, skyddstiUsyn eller disciplinstraff, skall, om den dömde för undergående av ung­domsfängelse skall vårdas i an­stalt, ungdomsfängelse träda i stäl­let för den andra påföljden.

Förekomma till verkställighet på en gång dom å ungdomsfängel­se och dom å böter, fängelse i högst ett år, villkorlig dom, skyddstUlsyn eller disciplinstraff, skall, om den dömde för under­gående av ungdomsfängelse skall vårdas i anstalt, ungdomsfängelse träda i stället för den andra på­följden.

i Senaste lydelse 1974: 205.

Prop. 1976/77:104

138

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Om till verkställighet på en gång förekomma dom å ungdomsfängelse och dom å fängelse på viss tid över ett år, skall åklagare, sedan domar­na vunnit laga kraft, göra anmälan därom hos domstol. Rätten äger ef­ter omständigheterna förklara, att den ena påföljden skall träda i stället för den andra, eller undanröja det ådömda ungdomsfängelset och döma till fängelse för det eller de brott som avsågos därmed. Dömer rätten till fängelse, skall 7 § tredje stycket äga tUlämpning.

13

§

Förekomma till verkställighet

Förekomma till verkställighet

på en gång dom å internering och

på en gång dom å internering och

dom å böter, förvandlingsstraff

dom å böter, fängelse på viss tid,

för böter, fängelse på viss tid, vill-

villkorlig dom, skyddstiUsyn, ung-

korlig dom, skyddstillsyn, ung-

domsfängelse eller disciplinstraff,

domsfängelse eller disciplinstraff,

skall, om den dömde för under­

skall, om den dömde för under-

gående av internering skall vårdas

gående av internering skall vårdas

i anstalt, interneringen träda i

i anstalt, interneringen träda i stal-

stället för den andra påföljden,

let för den andra påföljden.

Finnes, med hänsyn till beskaffenheten av det brott som interneringen sålunda ytterligare skall avse, ny minsta tid för anstaltsvården påkallad, må efter ansökan av åklagare domstol bestämma sådan tid.

35 kap.

7 § Ådömda böter bortfalla när tre        Ådömda   böter   bortfalla   när år förflutit från det domen vann     fem år förflutit från det domen laga   kraft,   om   ej   dessförinnan     vann laga kraft. ansökan om böternas förvandling delgivits den dömde. Om bortfal­lande av böter sedan sådan ansö­kan  delgivits  samt  av ålagt för­vandlingsstraff är särskilt stadgat.

Dör den dömde, bortfalla ådömda böter. Har under den dömdes livs­tid domen vunnit laga kraft och till gäldande av böterna lös egendom tagits i mät eller satts i allmänt förvar, skola dock böterna utgå av den egendomen.

Vad nu sagts om böter gäller även utdömt vite.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1977. Vid lagens ikraftträdande iakttages

1.

Vid tillämpning av 25 kap. 9 § brottsbalken skall hänsyn tagas tUl bötesstraff som ådömts före ikraftträdandet.

2.

Bötesstraff som har ålagts före lagens ikraftträdande preskriberas enligt äldre bestämmelser

Prop. 1976/77:104

139

4   Förslag till

Lag om ändring i rättegångsbalken

Härigenom föreskrives att 1 kap. 3 § rättegångsbalken skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 kap. 3 §»

Tingsrätt är i tvistemål domför med tre lagfarna domare. Flera än fyra lagfarna domare må ej sitta i rätten.

I brottmål skall tingsrätt bestå av en lagfaren domare och nämnd. Kan huvudförhandUng i målet beräknas kräva minst fyra veckor, må dock två lagfarna domare och nämnd sitta i rätten.

Tingsrätt är domför med en lag­faren domare

vid måls avgörande utan hu­vudförhandling,

vid annan handläggning, som ej sker vid huvudförhandling eller syn å stället,

vid sådan huvudförhandling i tvistemål, som hålles i förenklad form,

vid huvudförhandling och syn å stället i mål om brott för vilket icke är stadgat svårare straff än böter.

Tingsrätt är domför med en lag­faren domare

vid måls avgörande utan hu­vudförhandling,

vid annan handläggning, som ej sker vid huvudförhandling eller syn å stället,

vid sådan huvudförhandling i tvistemål, som hålles i förenklad form,

vid huvudförhandUng och syn å stället i mål om brott för vilket icke är stadgat svårare straff än böter, om ej åklagare har fram­ställt särskilt yrkande enligt 25 kap. 9 § brottsbalken.

Denna lag träder i kraft den 1 juU 1977.

5   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1946:804) om införande av nya rättegångsbalken

Härigenom föreskrives att 18 § lagen (1946: 804) om införande av nya rättegångsbalken skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

18 §

I fråga om talan, som föres sär­skilt angående utdömande av före­lagt vite, äge vad i nya rättegångs­balken   är   föreskrivet   angående

1 Senaste lydelse 1975:1288.

I fråga om talan, som föres sär­skilt angående utdömande av före­lagt vite, äge vad i nya rättegångs­balken   är   föreskrivet   angående

Prop. 1976/77:104

140

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

åtal för brott, vara icke kan följa åtal för brott, vara icke kan följa

svårare straff än böter motsvaran- svårare straff än böter motsvaran­

de tillämpning.

de tillämpning. / fråga om utdö­

mande av vite enligt lagen (1976:

000) om fängelsepåföljd i vites­

föreläggande gäller 4 § nämnda

lag.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1977.

6   Förslag till

Lag om ändring i utsökningslagen (1877:31 s. 1)

Härigenom föreskrives att 52 § utsökningslagen (1877:31 s. 1) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

52 §1 Har i tvistemål någon fällts till        Har i tvistemål någon fällts till böter  eller vite,  må  ej  beslutet     böter  eller  vite,  må  ej   beslutet verkställas förrän det vunnit laga     verkställas förrän det vunnit laga kraft;  i fråga  om  hovrätts  icke     kraft.  Vad  nu  sagts  gäller  även lagakraftvunna  beslut skall dock     beträffande   utslag   i   utsöknings-vad i 39 och 40 §§ är stadgat om     mål,  varigenom  någon  fällts  till hovrätts dom  i tillämpliga delar     böter eller vite. lända   till   efterrättelse.   Vad   nu sagts gäller även beträffande ut­slag  i  utsökningsmål,   varigenom någon fällts tiU böter eller vite.

Huru beslut angående fördelning av köpeskilling för utmätt egendom går i verkstäUighet, därom skils i 6 kap.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1977.

Vad som föreskrivs i denna lag inverkar ej på giltigheten av åtgärd som har vidtagits före lagens ikraftträdande.

7   Förslag till

Lag om ändring i konkurslagen (1921:225)

Härigenom föreskrives att 138 § konkurslagen (1921:225) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

138

§2

För fordringar, som ej utgå med

För fordringar, som ej utgå med

förmånsrätt, skall, om ränta är ut-

förmånsrätt, skall, om ränta är ut­

fäst eller eljest lagligen äger rum,

fäst eller eljest lagligen äger rum,

1      Senaste lydelse 1971: 495.

2      Senaste lydelse 1975: 646.

Prop. 1976/77:104

141

Föreslagen lydelse

ränteberäkning mellan borgenä­rerna inbördes upphöra från den dag, då beslutet om konkurs med­delades; dock skall ränta beräknas till den dag, från vilken tiden för klander mot utdelningsförslag, vari sådan fordran upptagits, är att räkna, där boet förslår till gäl­dande av mer än kapitalbeloppet av alla bevakade fordringar, och skall i sådant fall å fordran, för vilken ränta ej är utfäst eller eljest lagligen äger rum, ränta beräknas enligt 5 § räntelagen (1975: 635) från den dag, då nämnda beslut meddelades, till den dag, från vil­ken klandertid såsom nyss är sagt skall räknas.

Nuvarande lydelse

ränteberäkning mellan borgenä­rerna inbördes upphöra från den dag, då beslutet om konkurs med­delades; dock skall ränta beräknas tiU den dag, från vUken tiden för klander mot utdelningsförslag, vari sådan fordran upptagits, är att räkna, där boet förslår till gäl­dande av mer än kapitalbeloppet av alla bevakade fordringar utom sådana som avses i 19 § förmåns­rättslagen (1970:979), och skall i sådant fall å fordran, för vilken ränta ej är utfäst eller eljest lag­ligen äger rum, ränta beräknas en­ligt 5 § räntelagen (1975:635) från den dag, då nämnda beslut meddelades, till den dag, från vil­ken klandertid såsom nyss är sagt skall räknas.

Å fordran, som utgår med förmånsrätt, skall, om ränta är utfäst eller eljest lagligen äger mm, beräknas ränta till den dag, från vilken tiden för klander mot utdelningsförslag, vari fordringen upptagits, är att räk­na, där borgenären ej enligt 143 § därförinnan uppburit betalning. Lö­per fordran, varom nu är fråga, ej med ränta, varde ändock ränta enUgt 5 § räntelagen därå beräknad från den dag, då beslutet om konkurs meddelades.

Utgår fordran, som icke löper med ränta före förfallodagen, icke fullt eller med förmånsrätt och var fordringen icke förfallen den dag, då be­slutet om konkurs meddelades, skall utdelning för fordringen beräknas å det belopp, som efter en räntefot av fem för hundra om året utgör så­dan fordrans värde å samma dag. För fordran, som nyss sagts och som utgår fullt eller med förmånsrätt, skall, där fordringen icke var förfal­len den dag, från vilken tiden för klander mot utdelningsförslag, vari fordringen upptagits, är att räkna, utdelning beräknas å det belopp, som efter nyss angivna grund utgör fordringens värde sistnämnda dag; har för sådan fordran betalning jämlikt 143 § tidigare uppburits och var fordringen icke då förfallen, skall utdelningen beräknas efter fordring­ens värde å betalningsdagen.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1977.

Prop. 1976/77:104

142

8    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1954:579) om nykterhetsvärd

Härigenom föreskrives att 22, 32 och 34 §§ lagen (1954: 579) om nyk-terhetsvård skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

22 § Ansökan    om    tvångsintagning        Ansökan    om    tvångsintagning skall innehålla fullständig redogö-     skall innehålla fullständig redogö­relse för den i ärendet företagna    relse för den i ärendet företagna undersökningen och för de övriga     undersökningen och för de övriga åtgärder  som  vidtagits.  Har  be-     åtgärder som vidtagits. träffande   den   som   ansökningen avser anmälan gjorts enligt 10 § sista stycket, skall avskrift därav fogas vid ansökningen.

I övrigt böra vid ansökningen fogas prästbevis och läkarbetyg.

Formulär för sådant prästbevis och läkarbetyg, så ock för redogörel­se, som i första stycket sägs, fastställas av socialstyrelsen.

Saknas prästbevis eller läkarbetyg eller finnes den förebragta utred­ningen annorledes ofullständig, har länsrätten att ombesörja erforderlig komplettering. Vill länsrätten föranstalta om läkamndersökning, äger länsrätten kalla den som ansökningen avser att inställa sig inför anvisad läkare. I sådant fall skall vad i 13 § 2 mom. sägs äga motsvarande till-lämpning.

32 

§

2

Länsrätts slutiiga beslut skall ofördröjligen delgivas sökande samt den som beslutet avser.

Har beslutet tillkommit efter anmälan, som avses i 10 § sista stycket, skall underrättelse om be­slutet tillställas åklagaren.

Där nykterhetsnämnd ej är sökande, skall underrättelse om beslutet översändas till nykterhetsnänmden i den kommun, där den som avses med beslutet är mantalsskriven, samt om annan nykterhetsnämnd tagit befattning med ärendet, till denna nämnd.

34 

§

Länsrätten har att föranstalta om verkställighet av slutiigt beslut om tvångsintagning,

a) därest beslutet grundats där-

a) därest beslutet gmndats däi-

på att den som beslutet avser är

på att den som beslutet avser är

farlig för annans personliga säker-

farlig för annans personliga säker­

het eller kroppsliga eller själsliga

het eller kroppsliga eller själsliga

hälsa eller för eget liv eller att han

hälsa eller för eget liv eller att han

utan att söka ärligen försörja sig

utan att söka ärligen försörja sig

fört ett kringflackande liv;

fört ett kringflackande liv; samt

1 Lagen omtryckt 1971: 307.

- Ändringen innebär att andra stycket upphävs.

Prop. 1976/77:104

143

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

b)

då eljest polismyndighet gjort b) då eljest polismyndighet gjort ansökan om tvångsintagning enligt ansökan om tvångsintagning enligt 19 §; samt

19 §.

c)

då beslutet tillkommit efter anmälan, som avses i 10 § sista stycket.

I övriga fall ankommer det på nykterhetsnämnden att föranstalta om verkställigheten.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1977.

9   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1963:193) om samarbete med Danmark, Finland, Island och Norge angående verkställighet av straff m. m.

Härigenom föreskrives att 2, 5, 7 och 29 §§ lagen (1963: 193) om samarbete med Danmark, Finland, Island och Norge angående verkstäl­lighet av straff m. m. skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 § Verkställighet sker enligt svensk        Verkställighet sker enligt svensk lag; dock må beslut om förvand-     lag. Ung av böter ej meddelas.

5

§

I Danmark, Finland, Island eller

I Danmark, Finland, Island eller

Norge meddelad dom, varigenom

Norge meddelad dom, varigenom

dömts i Danmark till faengsel eller

dömts i Danmark till faengsel eller

haefte, i Finland till tukthus eller

haefte, i Finland till tukthus eller

fängelse, i Island tiU fangelsi eller

fängelse, i Island till fangelsi eller

varöhald och i Norge till fengsel

varöhald och i Norge till fengsel

eller hefte, må på begäran verk-

eller hefte, må på begäran verk­

ställas här i riket, om den dömde

ställas här i riket, om den avser

när verkställighet skall ske är

annat än förvandlingsstraff för bö-

svensk medborgare eller har hem-

ter och den dömde när verkstäl-

vist i Sverige. Uppehåller han sig

lighet skall ske är svensk medbor-

här i riket, må även eljest domen

gare eller har hemvist i Sverige,

verkställas här, om det med hän-

Uppehåller han sig här i riket, må

syn till omständigheterna finnes

även eljest domen verkställas här,

lämpligast.

om det med hänsyn tiU omstän­

digheterna finnes lämpligast.

7 §1

Det till fängelse omvandlade straffet är verkställbart såsom hade straffet ådömts här i riket genom dom, som vunnit laga kraft.

Har straffet börjat verkställas i den stat, där domen meddelats, skall strafftiden räknas från verkställighetens början i den staten.

3 Senaste lydelse 1964: 548. Ändringen innebär att tredje stycket upphävs.

Prop. 1976/77:104

144

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Förvandlingsstraff för böter må ej verkställas, om betalning för böterna erlägges. Om böterna del­vis gäldas, skall förvandlings­straffet i motsvarande mån nedsät­tas; nedsättningen må dock ej avse del av dag.

29

§2

Har framstäUning om verkstäl-

Har framstäUning om verkstäl­

lighet av straff enligt 1 eller 5 §

lighet av straff enligt 1 eller 5 §

eller om anordnande av övervak-

eller om anordnande av övervak­

ning enligt 10 eUer 17 § bifallits

ning enligt 10 eller 17 § bifallits

eller har   undanröjande beslutats

eller har   undanröjande beslutats

enligt 14 § eller förverkande enligt

enligt 14 § eller förverkande enligt

21 §, må ej här i riket väckas åtal

21 §, må ej här i riket väckas åtal

för gärning   som avses i den i den

för gärning   som avses i den i den

andra  staten   meddelade  domen,

andra   staten  meddelade  domen.

Med  avseende å bestämmelser i

Med  avseende å bestämmelser i

svensk lag om sammanträffande av

svensk lag om sammanträffande av

brott och  om  förändring av på-

brott och om förändring av på­

följd   skall   så   anses   som   hade

följd   skall   så   anses   som   hade

domen meddelats här i riket. Vad

domen meddelats här i riket.

i 23 § lagen om verkställighet av

bötesstraff    är    föreskrivet    skall

dock ej äga tillämpning.

Utan hinder av vad i första stycket sägs må väckas talan, som avses i 20 kap. 15 § brottsbalken.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1977.

10   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1963:197) om allmänt kriminalregister

Härigenom föreskrives att 2, 3, 10 och 11 §§ lagen (1963: 197) om all­mänt kriminalregister skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 §3 Registret skall innehålla uppgifter angående dem som av domstol i riket

1.

dömts till fängelse, villkorlig dom, skyddstillsyn, ungdomsfängelse eller intemering;

2.

överlämnats tUl sluten eller 2. överlämnats till sluten eller öppen psykiatrisk vård eller till öppen psykiatrisk vård eller till vård i specialsjukhus för psykiskt    vård i specialsjukhus för psykiskt

2

Senaste lydelse 1964: 548.

3

Senaste lydelse 1967: 946.

Prop. 1976/77:104

145

Föreslagen lydelse

utvecklingsstörda eller, om för brottet är stadgat fängelse, till vård enligt lagen om nykterhets-vård.

Nuvarande lydelse

utvecklingsstörda eller, om föi brottet är stadgat fängelse, till vård enligt lagen om nykterhets­vård; eller

3. erhållit  anstånd  med   verk­ställighet av förvandlingsstraff.

Har brott, för vilket dömts till skyddstillsyn, enligt domen begåtts under inflytande av sådan själslig abnormitet som avses i 33 kap. 2 § brottsbalken, eller har i dom å skyddstillsyn meddelats förordnande om behandling enligt 28 kap. 3 § samma balk, skall detta särskilt anmärkas i registret.

I registret skall antecknas brottet samt uppgift om verkställd person­utredning och om domen eller beslutet.

3 §2 I registret skall anteckning ske

5.

om för den som dömts till in­ternering domstol medgiver för­längning av tiden för vård i an­stalt eller bestämmer ny minsta tid för anstaltsvården; samt

6.

om beslut meddelas jämlikt 34 kap. 10 eller 18 § brottsbalken.

1.

om för den som dömts till påföljd av beskaffenhet att skola an­tecknas i registret prövotid förlänges eller påföljden förklaras skola avse jämväl annat brott eller undanröjes eller ock påföljd förklaras skola träda i stället för annan påföljd;

2.

om villkorligt medgiven frihet förklaras förverkad;

3.

om för den som dömts till skyddstUlsyn förordnande meddelas om behandUng enUgt 28 kap. 3 § brottsbalken;

4.

om för den som dömts till ungdomsfängelse domstol förlänger den längsta tid som ungdomsfängelse må pågå eller föreskriver, att överfö­rande till vård utom anstalt ej må ske före viss tidpunkt;

5.

om för den som dömts till internering domstol medgiver för­längning av tiden för vård i an­stalt eller bestämmer ny minsta tid för anstaltsvården;

6.

om beslut meddelas jämlikt 34 kap. 10 eUer 18 § brottsbalken; samt

7.

om för den som erhållit an­stånd med verkställigheten av för­vandlingsstraff prövotiden förläng­es eller anståndet förklaras förver­kat.

10 §3

1   registemtdrag enligt 8 § skall, om ej annat följer av vad nedan

stadgas, icke medtagas anteckning om

1. villkorlig    dom,    skyddstill-

1. villkoriig dom,  skyddstillsyn

syn,   överlämnande   till   särskild

eller   överlämnande   till   särskild

vård eller anstånd med verkställig-

vård,  sedan tio år förflutit från

het av förvandUngsstraff, sedan tio

domen; samt

år förflutit från domen eller beslu­

tet; samt

2     Senaste lydelse 1975: 296.

3     Senaste lydelse 1975: 411.

10    Riksdagen 1976/77.1 saml. Nr 104

Prop. 1976/77:104

146

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2. fängelse, ungdomsfängelse eller internering, sedan tio år förflutit från frigivningen eller övergången till vård utom anstalt.

Har före utgången av tid som nu sagts beträffande samma person ånyo meddelats dom eller beslut, som enligt 2 § skall antecknas i regist­ret, skola båda anteckningarna upptagas i registerutdrag, så länge nå­gondera jämlikt första stycket skall medtagas. Förekomma flera anteck­ningar, skall vad nu sagts äga motsvarande tillämpning. Anteckning om dom eller beslut, som meddelats före den 1 januari 1945, eller om verk­ställighet av påföljd som bestämts i sådant avgörande medtages dock en­dast i den utsträckning regeringen bestämmer, om ej begäran om full­ständigt utdrag har gjorts.

Skall med tillämpning av vad i denna paragraf stadgas i utdraget ej medtagas någon anteckning om påföljd, skola ej heller medtagas övriga anteckningar, som må förekomma i registret. I utdrag till domstol eller åklagare skall dock aUtid medtagas anteckning om verkställd sinnesun­dersökning eller rättspsykiatrisk undersökning.

Bestämmelserna i denna paragraf skola jämväl äga tillämpning beträf­fande uppgift som antecknats med stöd av 6 §.

Begränsning som fömt angetts i denna paragraf skall ej iakttagas, om för särskilt fall fullständiga uppgifter begäras av justitiekanslern, justi­tieombudsman eller datainspektionen.

11 §4 I fråga om utdrag jämlikt 9 § skall vad i 10 § stadgas äga motsvaran­de tillämpning med följande avvikelser:

1.   Såvitt avser anteckning om

1. Såvitt avser anteckning om

fängelse i högst ett år, villkorlig

fängelse i högst ett år, villkorlig

dom, skyddstillsyn, ungdomsfäng-

dom, skyddstillsyn eller ungdoms-

else eller anstånd med verkställig-

fängelse skall i stället för den i

het av förvandlingsstraff skall i

10 § första stycket angivna tiden

stället för den i 10 § första styc-

gälla en tid av fem år.

ket angivna tiden gälla en tid av fem år.

2.

Anteckning om påföljd, vilken ådömts endast för gärning som någon begått innan han fyllt aderton år, skall ej i något fall medtagas.

3.

Föreskrifterna i 10 § andra stycket tredje punkten och tredje stycket andra punkten skola ej gälla.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1977. Utan hinder av bestämmel­serna i denna lag får anteckning som rör anstånd med förvandlingsstraff finnas kvar i det av rikspolisstyrelsen förda manuella registret även efter ikraftträdandet. Sådan anteckning får dock ej medtagas i registerutdrag som lämnas efter ikraftträdandet.

4 Senaste lydelse 1970: 421 (jfr 1973: 57).

Prop. 1976/77:104

147

11   Förslag till

Lag om ändring i införsellagen (1968:621)

Härigenom föreskrives att 1, 7, 15, 17 och 22 §§ införsellagen (1968: 621) skaU ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 § Införsel får äga rum för följande gmpper av fordringar, nämligen

1.

underhållsbidrag enligt giftermålsbalken eller föräldrabalken,

2.

bidrag, som tillkommer kommun för omhändertaget bam enligt 72 § andra stycket bamavårdslagen den 29 april 1960 (nr 97) eller till hjälptagares försörjning enligt 40 § lagen den 4 januari 1956 (nr 2) om socialhjälp,

3.

skatter och allmänna avgifter 3. skatter och aUmänna avgifter i fall som särskilt föreskrives,

i fall som särskUt föreskrives samt

böter och viten.

4. böter och viten.

7 § Införsel för skatter och allmän-        Införsel för skatter och allmän­na  avgifter  samt för böter och    na avgifter samt för  böter och viten får äga rum så snart fömt-    viten får äga rum så snart förut­sättningar för  indrivning förelig-     sättningar för indrivning  förelig­ger. Beträffande böter eller viten     ger. som ålagts genom hovrätts dom får dock, innan domen vunnit laga kraft, införsel ej ske i annat fall än då domen avser disciplinbot.

15 §1

Är fråga om införsel för olika slags fordringar, har de gruppvis före­träde i den ordning vari de upptagits i 1 §.

Vid samtidig införsel för två eller flera underhållsberättigade fördelas innehållet belopp efter de löpande bidragens storlek. Om mera innehål­lits än som svarar mot de löpande bidragen, har bidrag som stått ute längre företräde vid fördelningen av det överskjutande beloppet.

Delbetalning, som inflyter på viss underhållsberättigads fordran, av­räknas i första hand på det belopp som stått ute längst och alltjämt kan uttagas genom införsel.

Av fordringar som avses i 1 § Av fordringar som avses i 1 §

24 har inom varje grupp vad som 2 har vad som stått ute längst

stått ute längst företräde.

företräde.

17

§

Införsel går före utmätning. In-

Införsel går före utmätning. In­

försel för fordran som avses i

försel för fordran som avses i

1 § 4 skall dock ändras eller

1 § 3 skall dock ändras eller hä-

hävas, om utmätning därigenom

vas, om utmätning därigenom kan

kan äga mm för annan fordran.

äga mm för sådan fordran för vil-

1 Senaste lydelse 1976: 624.

Prop. 1976/77:104

148

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

ken utmätning av innestående av­löning enligt 67 b § 4 utsöknings­lagen (1877: 31 s. 1) må utan gäl­denärens medgivande tillämpas sammanlagt sex månader under ett kalenderår.

Har införsel för viss fordran beviljats i pension, Uvränta eller veder­lagsfordran som avses i 2 § 3 och bUr därefter rättigheten som sådan utmätt för annan fordran, har införselfordringen företräde till betalning ur vad som inflyter till följd av utmätningen. I fråga om fordran som avses i 1 § 1 eller 2 gäller vad som nu sagts bidragsbelopp som förfallit när utmätningen är fullbordad eller förfaller näst därefter.

Belopp som innehåUits enligt denna lag får ej utmätas för annan gäl­denärens skuld.

22 

§

Arbetar   gäldenären   i   annans

Arbetar   gäldenären   i   annans

förvärvsverksamhet utan lön eller

förvärvsverksamhet utan lön eller

mot uppenbart för låg ersättning

mot uppenbart för låg ersättning

och kan till följd därav fordran

och kan till följd därav införsel ej

som avses i 1 § 1 eller 2 ej uttagas

ske, får utmätningsmannen ålägga

genom   införsel,   får   utmätnings-

arbetsgivaren att, för tid efter det

mannen ålägga arbetsgivaren att,

beslut  därom  meddelats  och till

för   tid   efter   det   beslut   därom

dess annat förordnas, till utmät-

meddelats och tUl dess annat för-

ningsmannen utge så mycket som

ordnas,    tiU    utmätningsmannen

kunnat uttagas genom införsel om

utge så mycket som kunnat utta-

skälig lön utgått för arbetet. Innan

gas genom införsel om skälig lön

beslut meddelas skall såväl gälde-

utgått   för   arbetet.   Innan   beslut

nären som arbetsgivaren få tillfälle

meddelas   skall   såväl   gäldenären

att yttra sig.

som arbetsgivaren  få  tillfälle  att

yttra sig.

Det som sålunda utges skall räknas som genom införsel innehållen lön. Underlåter arbetsgivaren att utge belopp som bestämts genom beslutet äger 20 § motsvarande tillämpning.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1977.

Prop. 1976/77:104

149

12   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1975:1265) om ändring i införsellagen (1968:621)

Härigenom föreskrivs att övergångsbestämmelserna till lagen (1975: 1265) om ändring i införsellagen (1968: 621) skall ha nedan an­givna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Denna lag träder i kraft den 1

Denna lag träder i kraft den 1

januari 1976. Äldre lag skall dock

januari 1976. Äldre lag skaU dock

tillämpas när fordran på medel

tillämpas i fråga om fordran som

som innehållits ej omfattas av la-

har gjorts eller har kunnat göras

gen (1970: 741) om statlig löne-

gällande i konkurs i vilken kon-

garanti vid konkurs.

kursbeslutet   har   meddelats  före

ikraftträdandet.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1977.

13   Förslag till

Lag om ändring i förmånsrättslagen (1970:979)

Härigenom föreskrives i fråga om förmånsrättslagen (1970: 979)

dels att 19 § skall upphöra att gälla,

dels att 18 § skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

18 § Fordringar som ej är förenade        Fordringar som ej är förenade med förmånsrätt har inbördes lika     med förmånsrätt har inbördes lika rätt med de undantag som anges i     rätt. 19 §.

Har fordran särskild förmånsrätt i viss egendom men förslår ej egen­domen för att infria fordringen, behandlas återstoden av denna som fordran utan förmånsrätt.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1977.

Om gäldenär försatts i konkurs på grund av ansökan som gjorts före lagens ikraftträdande, gäller äldre bestämmelser.

1 Lagen omtryckt 1975:1248.

Prop. 1976/77:104

150

14   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom

Härigenom föreskrives i fråga om lagen (1972: 260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom

dels att i 1, 2, 3, 8, 26, 34, 37 och 41 §§ ordet "Konungen" i olika böjningsformer skaU bytas ut mot "regeringen" i motsvarande form,

dels att 36 § skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

36

§1

Böter som bestämts enligt den-

Böter som bestämts enligt den­

na lag samt penningbelopp eUer

na lag samt penningbelopp eller

annan egendom som förklarats

annan egendom som förklarats

förverkad med stod av denna lag

förverkad med stöd av denna lag

tiUfaUer kronan. Har föremål för-

tillfaller kronan. Har föremål för­

klarats förverkat, kan Konungen

klarats förverkat, kan regeringen

på begäran av den stat som gjort

på begäran av den stat som gjort

framställningen om verkställighet

framställningen om verkstälUghet

av förverkandebeslut förordna, att

av förverkandebeslut förordna, att

föremålet skall återlämnas till den

föremålet skall återlämnas till den

staten.

staten.

Böter som avses i första stycket får icke förvandlas.

Denna lag träder i kraft den I juU 1977.

15   Förslag tiU

Lag om ändring i lagen (1973:18) om disciplinstraff för krigsmän

Härigenom föreskrives att 5 § lagen (1973: 18) om disciplinstraff för krigsmän skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5 P

Löneavdrag vid disciplinbot göres med visst belopp för dag som rege­ringen bestämmer. Kan löneavdrag ej ske, skall den brottsUge åläggas att för varje dag betala ett belopp i pengar, som är skäligt med hänsyn till löneavdraget för löntagare i motsvarande stälhiing.

Verkställighet av löneavdrag får fördelas på flera avlöningstUlfällen.

Kan disciplinbot som ålagts i

Kan disciplinbot som ålagts i

form av löneavdrag ej verkställas,

form av löneavdrag ej verkställas,

skall i stället motsvarande belopp

skall i stället motsvarande belopp

betalas. Sådant belopp och disci-

betalas. Sådant belopp och disci­

plinbot som ålagts i pengar tillfal-

plinbot som ålagts i pengar tillfal­

ler kronan. Oguldet belopp får ej

ler   kronan.   Om   verkställigheten

1      Ändringen innebär att andra stycket upphävs.

2      Senaste lydelse 1976: 517.

Prop. 1976/77:104

151

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

förvandlas till fängelse.  I övrigt

gäller,   om   ej  annat  är  särskilt

gäller om verkställigheten vad som

föreskrivet, vad som är föreskrivet

är föreskrivet om bötesstraff.

om bötesstraff.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1977.

16   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m. in.

Härigenom föreskrives att 1  § lagen (1974: 202) om beräkning av strafftid skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §1 Dom på fängelse, ungdomsfängelse eller internering eller förordnande enligt 28 kap. 3 § brottsbalken om behandling i anstalt skall befordras till verkställighet enligt denna lag. Lagen gäller även i fråga om hur tid för sådan verkställighet skall beräknas.

Vad i denna lag är föreskrivet om fängelse gäller även fängelse vilket ålagts som förvandlings­straff för böter.

Denna lag träder i kraft den 1 juU 1977.

17   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt

Härigenom föreskrives att 1 § lagen (1974: 203) om kriminalvård i anstalt skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

1 §3

Denna lag avser kriminalvård i

Denna lag avser kriminalvård i

anstalt efter dom på fängelse, ung- anstalt efter dom på fängelse, ung­

domsfängelse eUer internering el- domsfängelse eller intemering el­

ler förordnande enligt 28 kap. 3 § ler förordnande enligt 28 kap. 3 §

brottsbalken om behandling i an- brottsbalken om behandling i an-

staU.

stalt.

Vad som föreskrives i lagen om den som dömts till fängelse gäller även den som ålagts fängelse som förvandUngsstraff för böter.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1977.

1     Ändringen innebär att andra stycket upphävs.

2     Ändringen innebär att andra stycket upphävs.

Prop. 1976/77:104

152

Utdrag

LAGRÅDET

PROTOKOLL

vid sammanträde 1977-02-04

Närvarande: F. d. justitierådet Edling, regeringsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] samt justitieråden Ulveson och Erik[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt utdrag av protokoll vid regeringssammanträde den 2 decem­ber 1976 har regeringen på hemställan av statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat inhämta lagrådets yttrande över förslag till

1.

bötesverkställighetslag,

2.

lag om fängelsepåföljd i vitesföreläggande,

3.

lag om ändring i brottsbalken,

4.

lag om ändring i rättegångsbalken,

5.

lag om ändring i lagen (1946: 804) om införande av nya rätte­gångsbalken,

6.

lag om ändring i utsökningslagen (1877: 31 s. 1),

7.

lag om ändring i konkurslagen (1921: 225),

8.

lag om ändring i lagen (1954: 579) om nykterhetsvård,

9.

lag om ändring i lagen (1963: 193) om samarbete med Danmark, Finland, Island och Norge angående verkställighet av straff m. m.,

10.

lag om ändring i lagen (1963: 197) om allmänt kriminalregister,

11.

lag om ändring i införseUagen (1968: 621),

12.

lag om ändring i lagen (1975: 1265) om ändring i införsellagen (1968: 621),

13.

lag om ändring i förmånsrättslagen (1970: 979),

14.

lag om ändring i lagen (1972: 260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsäom,

15.

lag om ändring i lagen (1973: 18) om disciplinstraff för krigs­män,

16.

lag om ändring i lagen (1974: 202) om beräkning av strafftid m. m.,

17.   lag om ändring i lagen (1974: 203) om kriminalvård i anstaU.

Förslagen, som finns bilagda detta protokoll, har inför lagrådet före­

dragits av hovrättsassessorn Jan Vilgeus,

Förslagen föranleder följande yttrande av lagrådet:

Lagrådet delar uppfattningen att starka skäl talar för att förvand­lingsstraffet för böter och viten avskaffas. Det kan emeUertid inte bort­ses från, att en sådan reform är förbunden med nackdelar. Till en del torde dessa vara ofrånkomliga. Men till någon del torde de kunna upp-

Prop. 1976/77:104

153

vägas, förutom av en effektiviserad bötesindrivning, av vissa kriminal­politiska åtgärder. Förslag till sådana åtgärder framläggs också i remis­sen. EnUgt lagrådets mening är det i princip riktigt, att frågan härom kommer under bedömande i samband med frågan om förvandlings­straffets avskaffande och icke lämnas åt sidan för att eventuellt först senare upptagas till behandling.

Det framlagda förslaget söker nå syftet att i görlig mån begränsa nackdelarna av förvandlingsstraffets avskaffande efter två linjer. I första hand föreslås, såsom redan antytts, en effektivisering av bötes­verkstäUigheten, innebärande bl. a. att möjligheterna att uttaga böter och viten vidgas genom att deras ställning i förhållande till andra ford­ringar förbättras. Men vidare innefattar förslaget bestämmelser, som söker på straffrättslig väg kompensera bortfallet av förvandlingssyste­met. I fråga om böter föreslås, att den som genom att tredskas med betalning av böter har visat sig oemottaglig för bötesstraff skall kunna dömas till fängelse om han begår nytt brott, ehuru brottet i och för sig är sådant att endast böter ingår i straffskalan. Vad angår vite motsvaras denna bestämmelse av en särskild lagregel, enligt vilken det är möjUgt att i vissa fall när vite i pengar kan antagas ej vara verksamt i stället förelägga vite i fängelse.

Det ligger i sakens natur, att den press till betalning som förvand­lingssystemet innebär aldrig kan fullt ut ersättas av att indrivningen av böter och viten effektiviseras på annat sätt. De åtgärder som föreslås i detta syfte är ej heller helt invändningsfria från den synpunkten att den kriminalpolitiska vinsten av indrivningens effektivisering delvis går ut över vanliga fordringsägares möjlighet att erhålla betalning av den bötfällde. När det gäller böter måste väsentiig betydelse tillmätas för­slaget att i vissa fall i stället för böter skall kunna ådömas fängelse. Förslaget riktar sig direkt emot den s. k. bötesimmuna gruppen, och torde, ehuru kringgärdat med åtskilliga villkor, kunna få en återhål­lande effekt. Regeln ger också uttryck för samhällets vilja att ej ge upp inför förfaranden i syfte att på ett illojalt sätt komma undan verk­ställighet av bötesstraff. Mot regeln kan visserligen på sätt och vis rik­tas samma anmärkning som mot förvandlingsstraffet eller att för ett brott, som i och för sig ej är svårare än att det kan sonas med böter, på grund av betalningsförsummelse fängelse kan komma i fråga. Detta torde emellertid få godtagas. Däremot möter mot straffskärpningsregelns utformning andra principiella betänkligheter, som enligt lagrådets me­ning bör föranleda vissa ändringar.

Även förslaget om fängelsevite innebär en viss motvikt mot den för­svagning som ett borttagande av förvandlingssystemet medför. Försla­get i denna del, i den generella utformning det erhållit i remissen, inger emellertid vissa betänkligheter som enligt lagrådets mening gör det tveksamt, om förslaget utan ytterligare utredning bör läggas till grund

Prop. 1976/77:104

154

för lagstiftning; lagrådet återkommer härtill i det följande. Lagrådet anser emellertid, att frågan om en effektivisering av vitesinstitutet på straffrättslig väg icke är av den betydelse att den på ett avgörande sätt påverkar frågan om förvandlingssystemet nu bör slopas.

Trots att sålunda enligt vad lagrådet nu utvecklat ett avskaffande av förvandlingssystemet ofrånkomligt måste medföra vissa i och för sig icke önskade effekter, anser lagrådet, att de skäl som talar för att systemet avskaffas bör tillerkännas avgörande vikt. Lagrådet tillstyrker alltså reformen och viU med tidigare gjorda förbehåll också i stort sett ansluta sig tiU den lagstiftning i övrigt som framlägges i remissen.

Beträffande de särskilda lagförslagen får lagrådet anföra följande.

Förslaget till bötesverkställighetslag

Förslaget innebär, att kronofogdemyndigheternas befogenheter på bötesverkställighetens område vidgas i flera hänseenden och att den rättsliga kontrollen över hur dessa befogenheter utövas samtidigt blir mindre. I huvudsak är de föreslagna lösningarna en naturlig följd av att förvandlingsstraffet avskaffas. Enligt lagrådets mening gäller detta emellertid inte fullt ut.

Det framhålls ofta, att kronofogdemyndigheterna har en säregen dubbelställning. A ena sidan är de judiciella organ med noggrant lag-reglerade uppgifter. Å andra sidan är de fiskala organ med en allmän uppgift att företräda staten som borgenär. Denna dubbelställning har kritiserats i flera sammanhang. När det gäller kronofogdemyndigheter­nas uppgifter och befogenheter som verkstäUare av bötesstraff, finns det enligt lagrådets uppfattning i varje fall skäl för tvekan inför så­dana förslag till praktiska lösningar som grundas enbart på uppfatt­ningen att kronofogden företräder staten i dess egenskap av den böt­fälldes borgenär. Det får inte förbises, att viktiga kriminalpolitiska och sociala intressen gör sig gällande på bötesverkställighetens område och att särskilda hänsyn måste tas till de bötfälldas intresse av rättssäkerhet. Lagrådet återkommer tiU dessa synpunkter i anslutning tiU 7 samt 12 14 §§ i lagförslaget.

Viktiga förändringar i fråga om kronofogdemyndigheternas uppgifter och ställning kan väntas med anledning av det reformarbete som nu bedrivs på gmndval av lagberedningens förslag tUl utsökningsbalk (SOU 1973: 22). Dessa förändringar torde komma att få betydelse också i fråga om bötesindrivning och därtiU anknytande särskilda regler. Det är sannolikt, att den nu föreslagna bötesverkställighetslagen kommer att behöva ses över redan i samband med införandet av en ny utsök­ningsbalk.

Prop. 1976/77:104

155

4 och 5 

§§

Enligt 4 § andra stycket skall som uppbörd anses, att medel som har betalats som förskott på böter tages i anspråk för betalnmg av dessa. När i enlighet härmed förskottsbelopp tages i anspråk för betalning av de böter för vilka de är avsedda, innefattas häri, att beloppet avräknas på samma böter. I vad avser uppbörd genom ianspråktagande av för­skottsmedel saknas alltså utrymme för tillämpning av regeln i 5 § första punkten att belopp som har influtit under uppbörd avräknas på de böter som får antas vara avsedda med betalningen. Tillämpningsområdet för regeln är begränsat tiU uppbörd enligt 4 § första stycket, och regeln bör därför placeras så att den syftar endast på sådan uppbörd.

Enligt lagrådets mening är det onödigt tyngande att i själva lagtexten uppta en regel om att underrättelse skall lämnas om möjligheten till frivillig betalning. En sådan regel har sin plats i tUlämpningsbestäm-melserna tiU lagen.

Beaktas dessa lagrådets erinringar, kan 4 och 5 §§, med vissa smärre redaktionella jämkningar, utformas sålunda:

"4 § Uppbörd sker genom att den bötfällde frivilligt erlägger betal­ning tiU myndighet som regeringen bestämmer. Influtet belopp avräknas på de böter som får antagas vara avsedda med betalningen.

Som uppbörd anses även att medel, som har betalats som förskott på böter, tages i anspråk för betalning av dessa.

5 § Uppkommer överskott vid uppbörd, får det avräknas på andra böter som den bötfällde är skyldig att betala. I den mån avräkning ej sker, skall överskott återbetalas."

7§

I gällande lag om verkställighet av bötesstraff meddelas tämligen ut­förliga regler om kronofogdemyndighets befogenhet att bevilja den böt­fällde anstånd med betalningen eller medge avbetalning samt om den bötfälldes möjligheter att få beslut om anstånd och avbetalning över­prövade. Det remitterade förslaget innehåller ej några bestämmelser i dessa hänseenden. Som skäl åberopas att det av kronofogdens borge­närsfunktion följer, att han är berättigad att medge anstånd och avbe­talning och att särskilda bestämmelser i ämnet därför kan avvaras. Denna motivering fiimer lagrådet, såsom förut har antytts, inte bärande. Ordningen med anstånd och avbetalning är enligt lagrådets mening ett så viktigt led i bötesindrivningen att den även efter förvandlings-straffets avskaffande bör framgå av själva lagen. Såsom påpekas i remissen bör besluten i anstånds- och avbetalningsärenden inte kunna överklagas särskUt. I klarhetens intresse bör detta fortfarande anges i lagen, liksom också den bötfälldes möjlighet att begära prövning av sådant beslut i samband med klagan över utmätning eUer införsel.

Lagrådet föreslår alltså, att som ett andra stycke i 7 § upptas föl-

Prop. 1976/77: 104

156

jande: "Kronofogdemyndigheten får bevilja anstånd med betalningen eller medgiva avbetalning. Mot beslut angående anstånd eller avbetal­ning får talan ej föras. Den bötfällde får dock begära prövning av be­slutet i samband med klagan över utmätning eller införsel."

8 och 9 §§

Enligt 68 § 4 mom. uppbördslagen gäller, att om skattskyldig är be­rättigad återbekomma viss erlagd skatt eller viss ränta på sådan skatt, denna hans fordran kan tagas i anspråk för betalning av restförd skatt för vilken han häftar (s. k. kvittning). Innebörden av 9 § i förslaget torde vara, att i fråga om sådan möjlighet till kvittning en den skatt­skyldiges bötesskuld skall vara likställd med honom åvilande restförd skatt. Enligt lagrådets mening skulle denna förslagets innebörd komma till bättre uttryck genom att paragrafen, delvis med ordalag hämtade från 68 § 4 mom. uppbördslagen, gavs följande lydelse:

"Är den bötfällde enligt 68 § 1 eller 2 mom. eller 69 § 1 mom. upp­bördslagen (1953: 272) berättigad återfå skatt eller erhålla ränta, får denna hans fordran tagas i anspråk för betalning av böterna i enlighet med vad som föreskrives i 68 § 4 mom. första stycket samma lag om sådan fordrans ianspråktagande för restförd skatt."

Det kan emellertid enligt lagrådets mening ifrågasättas, om icke en sådan lagregel skulle ha sin rätta plats i uppbördslagen och icke såsom föreslagits i bötesverkställighetslagen; sistnämnda lag finge då hänvisa till uppbördslagen på samma sätt som den i fråga om indrivning genom utmätning och införsel hänvisar till lagstiftningen därom. I fall regeln får sin plats i bötesverkställighetslagen, bör i vart fall i tydlighetens in­tresse en hänvisning till denna regel intagas i 68 § uppbördslagen.

I den mån förutsättning föreligger för kvittning enligt förslaget (9 §), skall tydligen indrivning genom utmätning eller införsel ej ske. Indrivning genom utmätning eller införsel (8 §) är sålunda subsidiär i förhållande till ej endast den indrivning som kan komma till stånd ge­nom krav (7 §) utan även till indrivning genom kvittning (9 §). Detta bör komma till uttryck i lagens disposition genom att regeln i 9 § får sin plats före den i 8 §. Sistnämnda lagrum under beteckningen 9 § kan då lämpligen ges följande lydelse:

"I den mån betalning ej kan erhåUas med tiUämpning av 7 eller 8 §, sker indrivning genom utmätning eller införsel enligt vad som är före­skrivet därom."

10 §

När det gäller skatter är länsstyrelsen den myndighet som äger an­taga förslag om ackord (62 § uppbördslagen). Då det ej säUan torde förekomma, att konkursgäldenär som häftar för oguldna skatter också

Prop. 1976/77:104

157

resterar för böter, synes det mest ändamålsenligt att låta länsstyrelsen vara behörig att antaga ackordsförslag även beträffande dessa.

Enligt bestämmelse i uppbördslagen får talan icke föras mot läns­styrelses beslut rörande framställning om försättande i konkurs eller ackordsförslag. Remissen torde utgå från att även när det gäller böter beslut i sådana frågor ej skall få överklagas. En uttrycklig bestämmelse om sådant fullföljdsförbud torde böra upptagas i paragrafen.

Iakttages lagrådets erim-ingar, kan 10 §, med några redaktionella jämkningar, avfattas sålunda:

"För att driva in bötesfordran får kronofogdemyndigheten ansöka att den bötfällde skair försättas i konkurs. Understiger fordringen fem­hundra kronor, får ansökan dock göras endast om synnerUga skäl före­ligger.

Ackordsförslag som rör böter får antagas av länsstyrelsen under sam­ma villkor som enligt 62 § uppbördslagen (1953: 272) gäller i fråga om ackordsförslag rörande skatt.

Mot kronofogdemyndighets beslut i fråga om konkursansökan eller länsstyrelses beslut angående ackordsförslag får talan ej föras."

11 §

I lagen bör upptagas en bestämmelse att frågor om avkortning och avskrivning såsom torde vara avsett i remissen prövas av länssty­relsen. Det torde få ankomma på regeringen att meddela närmare före­skrifter ej endast om avskrivning utan även om avkortning.

Paragrafen kan enligt lagrådets mening ges följande lydelse:

"Har böterna bortfallit eller föreligger eljest laga hinder mot verk­ställighet, avkortas böterna.

Möter annat hinder mot indrivning av böterna, får de avskrivas. Av­skrivning medför ej ändring i betalningsskyldigheten.

Fråga om avkortning och avskrivning prövas av länsstyrelsen enligt de närmare föreskrifter som regeringen meddelar."

1214 §§

De i 12 § upptagna reglerna om eftergift av bötesverkställighet har stor praktisk och principiell betydelse. Här kommer klart tUl uttryck, att verkstälUgheten måste ske under hänsynstagande till sociala och krimi­nalpolitiska intressen. Befogenheten att besluta eftergift är inte ett ut­flöde av kronofogdemyndighetens uppgift att utöva statsverkets parts­befogenheter. Det är i stället fråga om en uppgift av rent judiciell ka­raktär. Förebilderna i gällande rätt utgörs av regler om domstolspröv­ning. Närmast är det bestämmelserna i 5 § BöVL om eftergift av ej för­vandlingsbara böter och reglerna i 17 § samma lag om eftergift av förvandlingsstraff. Man kan emeUertid också helt aUmänt peka på att domstolarna vid åläggande av förvandUngsstraff fömtsätts ta hänsyn

Prop. 1976/77:104

158

tUl den bötfälldes ekonomiska och sociala situation, så att villkorligt anstånd med verkstäUigheten medges med påföljd att betalningsskyldig­heten för böterna upphör.

Goda skäl kan anföras för att befogenheten att lämna eftergift även i fortsättningen borde ankomma på domstol. Det kan emellertid inte bestridas, att en sådan ordning skulle bli tungrodd och arbetskrävande. Lagrådet vill därför inte avstyrka den i remissen föreslagna lösningen att befogenheten skall tillkomma kronofogdemyndigheten.

Enligt förslaget skall åklagare men ej den bötfällde ha möj­lighet att hos tingsrätt anföra besvär över kronofogdemyndighetens be­slut i hithörande frågor. Ordningen med tingsrätt som besvärsinstans är ovanlig. Det kan anmärkas, att klagan över kronofogdemyndighets beslut enligt lagberedningens förslag till utsökningsbalk skall föras ge­nom besvär hos hovrätt. Lagrådet anser dock, att instansordningen kro­nofogdemyndighet-tingsrätt kan godtagas som lösning, åtminstone i da­gens läge.

Annorlunda förhåller det sig med förslaget att talan över huvud taget ej skall få föras mot kronofogdemyndighets beslut att inte ge efter­gift. Denna ordning har i förvandUngsstraffutredningens betänkande mo­tiverats med att någon skyldighet att ge eftergift inte kan anses före­ligga för kronofogdemyndighet i dess egenskap av statens företrädare. I remissen har någon särskild motivering inte anförts.

Enligt lagrådets mening möter betänkligheter från rättssäkerhetssyn­punkt att skära av den bötfällde från möjligheten att klaga över beslut som går honom emot och aUdeles särskilt när man som i detta faU ger åklagaren möjlighet att klaga över beslut som är tUl den bötfälldes fördel. För att en så säregen ordning skall kunna godtagas måste utom­ordentligt starka sakskäl föreligga. Några sådana kan lagrådet för sin del inte finna, även om lagrådet väl inser att en klagorätt för den böt­fällde i detta fall kan leda till vissa egendomliga konsekvenser med hänsyn till att han ibland samtidigt kan klaga till annan instans över utmätning eller införsel. Lagrådet förordar, att kronofogdemyndighets beslut angående eftergift skall kunna överklagas till tingsrätt enligt i princip vanliga besvärsregler.

Den åklagare som skall vara behörig att föra talan mot kronofogde­myndighetens beslut är enligt förslaget åklagaren i den ort där krono­fogdemyndigheten finns varmed torde avses myndighetens kansliort och besvären skaU enligt förslaget anföras hos tingsrätten i samma ort. Att på detta sätt sammanföra eftergiftsärendena till åklagaren och rätten i kronofogdemyndighetens kansUort synes mindre lämpligt. Enligt lagrådets mening bör reglerna i stället, efter förebild av gäUande be­stämmelser i 5 och 13 §§ BöVL, utformas så att det avgörande blir var den bötfällde finns.

Bestämmelser om klagan över kronofogdemyndighets beslut med-

Prop. 1976/77:104

159

delas för närvarande dels i 10 kap. utsökningslagen dels i kronofogde-instruktionen, som därvid kompletteras av regler i förvaltningslagen. Uppenbarligen blir inget av dessa regelkomplex tillämpligt i det nu aktuella fallet, då besvär skall anföras hos tingsrätt. Och i lagen om handläggning av domstolsärenden som enligt förslaget skall gälla vid prövning av besvären finns inte några regler om sådana besvär. EnUgt lagrådets mening bör därför i den föreslagna 13 § skrivas in särskilda regler åtminstone om besvärstiden och om besvärshandlingen. I övrigt torde tingsrätten kunna hämta erforderlig ledning i allmänna processrättsliga principer.

Den i 13 § andra stycket föreslagna regeln att talan mot tingsrätts beslut föres genom besvär hos hovrätten kan enligt lagrådets uppfatt­ning utgå som onödig (jfr 11 § lagen om handläggning av domstols­ärenden). Lagrådet anser vidare, att den i 14 § upptagna regeln om att nämnd skall deltaga vid tingsrättens avgörande med fördel kan arbetas in i 13 §.

Under hänvisning till det anförda vill lagrådet förorda att 13 § ut­formas på följande sätt:

"Mot kronofogdemyndighets beslut angående förordnande enligt 12 § får den bötfällde och åklagaren i den ort där den bötfällde finns föra talan genom besvär hos tingsrätten i samma ort. Besvärshandling skall ha kommit in till rätten inom tre veckor från den dag då klagan­den fick del av beslutet. I ärendet äger lagen (1946: 807) om handlägg­ning av domstolsärenden motsvarande tiUämpning. Därvid skall i fråga om besvärshandlmgen gälla vad som i den lagen sägs om ansökan och skall vid annan handläggning än som sägs i 3 eller 4 § samma lag rätten bestå av en lagfaren domare och nämnd."

Förslaget till lag om fängelsepåföljd i vitesföreläggande

Förslaget följer i huvudsak en av förvandlingsstraffutredningen fram­lagd skiss till lagreglering för det fall att man till följd av förvandlings-systemets bortfall skulle anse det behövligt att på annat sätt stärka vitesinstitutets effektivitet. Enligt förslaget vidgar man genom en ge­nerell lag de i olika specialförfattningar meddelade befogenheterna att förena förelägganden och förbud med vite i pengar till att under särskilda förutsättningar även avse vite i fängelse. Förslaget innebär, att vite i fängelse, högst tre månader, får sättas ut i det fall att man kan förelägga högre vite än 2 000 kronor och det finns särskilda skäl att antaga att den som avses med föreläggandet inte kommer att rätta sig efter ett vite i pengar. Från lagens tillämpning undantas sådant vite som enUgt nu gällande bestämmelser inte får förvandlas till fängelse.

Förvandlingsstraffutredningen ansåg för sin del, att förvandlings­systemet kunde slopas utan att man på straffrättslig väg kompenserade bortfallet av systemets fördelar. Utredningen ansåg det vidare falla

Prop. 1976/77:104

160

utanför sitt uppdrag att inventera de många olika områden, där vite i pengar kan användas, för att klargöra i vilka fall vitesinstitutet skulle behöva stärkas. Av remissprotokollet att döma har någon sådan inven­tering inte heller gjorts under den fortsatta behandlingen av lagstift­ningsärendet. Flera remissinstanser har visserligen förespråkat en lag­stiftning redan nu enligt utredningens skiss, men några mera ingående överväganden har inte redovisats i detta sammanhang.

Det underlag som sålunda finns för förslaget om fängelsevite är knapphändigt. Redan vid en genomgång av ett antal av de många före­skrifterna om vite och andra tvångsmedel visar det sig, att betydande svårigheter är förenade med en generell lag av förevarande slag. Svå­righeterna är delvis betingade av att regleringen av tvångsmedlen inte synes ha skett efter någon genomtänkt systematik. Ett stort antal för­fattningar innehåller föreskrifter om vite jämte andra tvångsmedel, men mycket vanligt är att författningen upptar vite som enda tvångs­medel. Man kunde förmoda, att det i senare fallet skulle vara fråga om förelägganden av lägre angelägenhetsgrad, men ibland står endast vite till buds trots att det gäller att framtvinga viktiga skyddsåtgärder (se exempelvis 20 § strålskyddslagen och 23 § brandlagen). Inte heller synes någon enhetlig princip ha följts, när i specialförfattningen har föreskrivits att vite inte får förvandlas. I vissa fall är föreskriften up­penbarligen betingad av speciella humanitära hänsyn (exempelvis 15 § lagen om ympning mot smittkoppor, 39 § skollagen och 27 § bötes­verkställighetslagen). På senare tid har emellertid sådant förbud upp­tagits i lagar, där det knappast kan ha föranletts av humanitära skäl (bostadssaneringslagen samt lagen om påföljder och ingripanden vid olovligt byggande). Möjligen har man ansett, att dessa lagar innehåller regler om andra tvångsmedel, som bör vara tillräckliga för att fram­tvinga rättelse. Men det är förhållandet även med andra lagar utan att det har lett till undantag från förvandlingssystemet.

I de författningar som möjliggör val mellan olika tvångsmedel förut­sätts i aUmänhet, att vite används i första hand. Först om vitesföreläg­gande inte efterkommes, ombesörjs t. ex. åtgärden av myndighet på den försumliges bekostnad (hälsovårdsstadgan, djurskyddslagen, miljö­skyddslagen, naturvårdslagen m. fl.). EnUgt 21 kap. 3 § föräldrabalken får länsrätten vid förordnande av verkstälUghet av beslut om vårdnad, umgängesrätt eller överlämnande av barn förelägga vite eller, om det anses nödvändigt, besluta att barnet skall hämtas genom poUsmyndig-hets försorg. I motiven till paragrafen har betonats, att hämtning av barnet skall tillgripas i sista hand.

Av remissprotokollet framgår inte klart, vilken plats fängelsevitet bör få i mönstret av olika tvångsmedel. Ser man uteslutande tiU regleringen i specialförfattningarna, kan man få intrycket att viteshot i allmänhet har företräde framför andra tvångsmedel. Att låta detta gälla även

Prop. 1976/77:104

161

fängelsevite skulle emellertid strida mot principen, att man inte får an­vända strängare medel än förhållandena kräver och att därvid ingrepp i personlig frihet och integritet till sin typ är av allvarligare art än in­grepp i ekonomiska intressen. Det förefaller vidare uppenbart, att vid tillämpning av 21 kap. föräldrabalken hämtning av barn bör tillgripas före fängelsevite mot den som vägrar att utlämna barnet. Vad som nu har anförts leder till slutsatsen, att fängelsevite inte bör få föreläggas, om annat tvångsmedel kan användas. I vissa fall såsom beträffande 21 kap. föräldrabalken kan det ifrågasättas, om inte i specialförfattningen bör införas en bestämmelse om att fängelsevite inte får användas.

Mot bakgrunden av det anförda har lagrådet kommit till den upp­fattningen, att en översyn av vitesinstitutet och tvångsmedelsregleringen i olika författningar under alla förhåUanden nu bör komma till stånd. Behovet av en sådan översyn har tidigare påtalats i skilda sammanhang (se Walberg i FörvaltningsrättsUg Tidskrift 1970 s. 175, prop. 1973: 22 s. 31 och NJA I 1974 s. 243). Vid översynen bör det finnas möjligheter att anvisa vägar till förstärkning av vitesinstitutets effektivitet utöver dem som upptagits i remissen. Vidare blir det möjligt att selektivt före­slå kompletteringar av tvångsmedlen på områden, där det bedöms nöd­vändigt.

I och för sig är det tänkbart att nu genomföra en lagstiftning om fängelsevite och sedan göra de ändringar i denna som den förordade översynen skulle ge anledning till. Som en första förutsättning för an­vändning av fängelsevite bör i så fall uppställas, att den som avses där­med enligt lag eller annan författning har varit förelagd vite till ett be­lopp av minst 2 000 kronor utan att föreläggandet har iakttagits. Det bör alltså inte som enligt det remitterade förslaget räcka med att vite över 2 000 kronor prövas kunna föreläggas. Så är ju i princip fallet, så snart ett lägre vite bedöms vara otUlräckligt och författningen lämnar utrymme för vite av denna storlek. Vidare bör uppställas det i remissen angivna kravet att det av särskilda skäl skall kunna antagas att förhöjt vite i pengar inte blir verksamt. Därutöver är det emellertid enligt lag­rådets mening nödvändigt att, som tidigare har anförts, göra fängelse­vite subsidiärt till de övriga tvångsmedel eUer andra åtgärder som lagr ligen står till buds. Samtidigt bör som förutsättning också anges, att . ändamålet med föreläggandet skall vara av synnerlig vikt.

En lag om fängelsevite med de ytterligare begränsningar som lagrådet sålunda funnit tillrådliga kan bedömas få ett så snävt användningsom­råde, att det redan på grund härav måste ifrågasättas om lagstiftningen bör genomföras. Härtill kommer att möjligheten att använda fängelse­vite måste framstå som tämligen slumpmässig, beroende på om special­författningen innehåller föreskrifter om andra tvångsmedel än vite eUer ej.

Sammanfattningsvis finner lagrådet det aUtså i hög grad tveksamt,

11    Riksdagen 1976/77.1 saml. Nr 104

Prop. 1976/77:104

162

om en lagstiftning angående fängelsevite bör genomföras, innan en så­dan översyn av vitesinstitutet som lagrådet förordar har verkställts. An­ses en lagstiftning i ämnet böra komma tUl stånd redan nu, vill lagrådet som förut har understrukits tillråda väsentliga jämkningar i det remit­terade förslaget. Beträffande den närmare utformningen av en sådan lag

 som lämpligen torde kunna rubriceras lag om fängelsevite anser

sig lagrådet böra tiUägga följande.

1 §

I denna paragraf bör anges de grundläggande förutsättningarna för att fängelsevite skall få föreläggas någon utan hinder av att den sär­skilda författningen endast innehåller bestämmelser om vite i pengar. Vilka dessa förutsättningar bör vara har lagrådet behandlat i det före­gående. Av paragrafens lydelse bör emellertid också framgå, att det i den särskilda författningen kan vara föreskrivet att fängelsevite inte får användas. Den av lagrådet förordade översynen av vitesinstitutet bör leda till att sådana undantag uppställs i fall då det befinnes motiverat. Och övergångsvis bör såsom anges i remissen de nu förekomman­de bestämmelserna om att vite ej får förvandlas till fängelse ha den verkan att fängelsevite inte får användas.

I det remitterade förslaget har medtagits en speciell undantagsbe­stämmelse beträffande viten för fullgörande av dom eller beslut enligt 1974 års lag om rättegången i arbetstvister. Undantaget bör emellertid enligt lagrådets mening i stället skrivas in i den lagen.

3 

§

Finner annan myndighet än domstol att i ett visst på myndigheten ankommande ärende föreligger skäl att tillgripa fängelsevite, skall myn­digheten enligt denna paragraf kunna besluta att hos allmän domstol

 tingsrätt ansöka om föreläggande av sådant vite. Det blir sedan

tingsrättens sak att pröva, om de i 1 § uppställda fömtsättningarna är

för handen och att besluta i frågan. Mot denna ordning synes inget

i och för sig vara att erinra, liksom ej heller mot den i paragrafens andra

stycke upptagna regeln att myndighetens beslut att göra ansökan till

domstolen inte får överklagas. Den i samma stycke inskrivna regeln att

talan mot tingsrättens beslut föres genom besvär hos hovrätten torde

däremot kunna utgå som onödig.

4 §

Här görs rättegångsbalkens bestämmelser om åtal för brott som kan föranleda fängelse tillämpliga i mål om utdömande av fängelsevite. Det förtjänar i detta sammanhang framhållas, att åtskilliga bestämmelser om fängelse måste anses direkt eller analogivis tillämpliga vid föreläggande och utdömande av fängelsevite, även utan stöd av någon särskild före­skrift. Bland sådana bestämmelser kan nämnas 26 kap. 1, 4 och 5 §§

Prop. 1976/77:104

163

brottsbalken. Fängelsevite får alltså inte understiga en månad och bör inte utan synnerliga skäl utdömas, när det är fråga om någon som är under aderton år. Naturligtvis bör fängelsevite ej heller tillämpas be­träffande den som är sinnessjuk eller sinnesslö (jfr BrB 33: 2). Vidare bör uppmärksammas reglerna om bortfallande av påföljd (BrB 35: 1 och 8; jfr NJA I 1974 s. 243).

Slutligen förtjänar framhållas, att allmänna rättsgrundsatser angående viten i regel torde bli tillämpliga också beträffande fängelseviten.

Förslaget till lag om ändring i brottsbalken 25 kap. 9 §

Såsom inledningsvis har antytts möter de i denna paragraf föreslagna reglerna om straffskärpning vissa betänkligheter från principiell syn­punkt. De är vidare förenade med avsevärda lagtekniska problem och till slut också med inte obetydliga praktiska tillämpningsproblem.

De principiella betänkligheterna gäller främst, om förslaget uppfyller legalitetsprincipens krav att reglerna skall vara utformade så att den som det vill skall ha möjlighet att med ledning av lagstiftningen förutse de straffrättsliga konsekvenserna av sina gärningar. Enligt lagrådets me­ning är den föreslagna lagtexten inte tillfredsställande i detta hänseende. Lagrådet förordar därför en viss omläggning av reglerna. Straffskärp­ningen bör konsekvent utformas som en verkan av att den som begår brott har visat tredska eller grov vårdslöshet vid verkställighet av flera bötesstraff, som ålagts honom inom viss begränsad tid före brottet. Det bör krävas, att även tredskan och vårdslösheten skall ligga inom denna tid, alltså före brottet. Därmed blir den konsekvens av brottet som lig­ger i risken att ådömas fängelse förutsebar på ett rimligt sätt. Det synes vidare motiverat att i enlighet med förslaget som ytterligare förut­sättning för straffskärpning uppställa, att ett nytt bötesstraff framstår som uppenbart otillräckligt från individual- eller allmänpreventiv syn­punkt. I den delen bör bedömningen kunna grundas även på omständig­heter som har tillkommit efter brottet. Vidare bör lagtexten utformas så, att straffskärpning kan tillämpas endast under vissa i lagen bestämt angivna förutsättningar. Det remitterade lagförslaget brister i detta hän­seende, eftersom de grundläggande förutsättningarna där endast anges som omständigheter som skall särskilt beaktas vid bedömningen.

Den tid inom vilken bötesstraffen de som betalningsförsummelserna avser skall vara ålagda har i remissen angivits till de senaste två ka­lenderåren före brottet. Att räkna efter kalenderår har väl ansetts med­föra praktiska fördelar men leder till betydande ojämnheter, beroende på om det nya brottet begås i början eller slutet av ett kalenderår. En­ligt lagrådets mening saknas anledning att frångå den i brottsbalken i övrigt tillämpade beräkningen efter år (se särskilt 35 kap.). Lagrådet för­ordar därför, att den nu ifrågavarande tiden bestäms till tre år före det

Prop. 1976/77:104

164

nya brottet. Inom denna tid skall aUtså bötesstraffen vara ålagda och enligt lagrådets förslag även tredskan eller vårdslösheten föreligga. För att ett bötesstraff skall anses ålagt genom domstols dom måste i detta fall uppenbarUgen krävas att domen har vunnit laga kraft.

Enligt remissen uppställs inte några krav i fråga om de ålagda bötes­straffens art eller storlek. Det kan alltså vara fråga om vanliga penning­böter, normerade böter, dagsböter och i och för sig även om böter, som enligt nu gällande bestämmelser inte får förvandlas. Detta stämmer väl överens med principen att det är den vid verkstälUgheten av böterna visade tredskan eUer vårdslösheten som utgör själva gmnden för straff­skärpningen. Här kan emellertid aimiärkas, att med böter i detta sam­manhang jämstäUs sådana viten som avses i 8 § andra punkten i före­varande kapitel. Hänvisningen i 8 § andra punkten gäller alltså även den nu föreslagna straffskärpningsbestämmelsen. Denna bör därför upp­tagas, inte som 9 § utan som 7 a §. Den nuvarande 8 § kan då stå kvar oförändrad.

Såsom påpekas i remissen ligger det i sakens natur att man vid den praktiska tillämpningen av straffskärpningsbestämmelsen måste ta viss hänsyn tUl de tidigare bötesstraffens storlek. Även bötesstraffens antal måste tydligen spela stor roll. I det remitterade förslaget uppställs som skilda formella krav (1) att gärningsmannen har ålagts två eller flera bötesstraff samt (2) att en betydande del av dessa ej har verkställts. Av­sikten torde emellertid i varje fall inte vara att man i antalet bötes­straff här skall kunna räkna in sådana som har blivit verkställda genom full betalning eller på armat sätt. EnUgt lagrådets mening är det lämp­ligt att endast sådant bötesstraff som till betydande del ej har verkställts får tas med i beräkningen.

För att rätten skall kunna tiUämpa straffskärpningsbestämmelsen för­utsätts i det remitterade förslaget att åklagaren i stämningsansökan har framställt yrkande därom. Ett så utformat krav stämmer mindre väl överens med allmänna straffprocessuella principer. Vad som är viktigt är, att den tiUtalade i samband med stämningen får kännedom om att åkla­garen åberopar omständigheter som utgör straffskärpningsgrund (jfr 45 kap. 4 § första st. 3 RB samt 16 § första st. samma kap.). Den före­slagna lagtexten bör jämkas i enlighet därmed.

Under hänvisning till vad som nu har anförts vill lagrådet föreslå, att den nya straffskärpningsbestämmelsen med ytterUgare några jämkningar av närmast redaktioneU natur utformas på följande sätt:

"7 a § Begår någon brott för vUket icke är stadgat svårare straff än böter och ha inom tre år före brottet två eller flera bötesstraff ålagts honom men till betydande del ej verkstäUts, må han för brottet dömas till fängelse i högst tre månader om

1. den uteblivna verkstäUigheten kan antagas ha berott på tredska eller grov vårdslöshet från hans sida samt

Prop. 1976/77:104

165

2. ett nytt bötesstraff framstår som uppenbart otillräckligt för att av­hålla honom från vidare brottslighet eller av hänsyn till allmän lag­lydnad.

Förhöjning som i första stycket sägs må tillämpas endast om åklaga­ren i stämningsansökan till rätten eller i stämning som utfärdats av honom angivit, att grund för förhöjning föreligger."

Lagrådet vill understryka, att denna straffskärpningsbestämmelse kan väntas komma till användning bara i ett begränsat antal fall av undan­tagskaraktär. Beträffande den praktiska tillämpningen kan anmärkas, att den som åtalas för brott under angivande att gmnd för straffskärp­ning föreligger har möjUghet att undgå fängelsestraff genom att betala en någorlunda väsentlig del av de tidigare bötesstraffen och på så sätt göra sannolikt att ett nytt bötesstraff är tillräckligt.

Övergångsbestämmelserna

Enligt 2 kap. 10 § regeringsformen får svårare brottspåföljd eller svårare särskild rättsverkan av brott inte åläggas för en gärning än den som var föreskriven, när gärningen förövades. Det kan därför uppen­barligen inte komma i fråga att tUlämpa den nu föreslagna straffskärp­ningsbestämmelsen som ju gör det möjligt att döma tiU fängelse för brott som hittills endast har kunnat föranleda böter beträffande andra brott än sådana som begås efter den nya lagens ikraftträdande. Enligt det under punkt 1 föreslagna övergångsstadgandet skall emeller­tid vid tillämpning av straffskärpningsbestämmelsen hänsyn tagas till bötesstraff, som ådömts före ikraftträdandet. Något hinder mot ett så­dant stadgande synes inte föreligga; stadgandet torde ej vara nödvändigt utan innebär närmast ett klargörande av vad som ändå skuUe gälla. Straffskärpningen är nämligen inte att betrakta såsom riktad mot det brott som låg bakom det tidigare bötesstraffet utan som en skärpning av straffet för det nya brottet, föranledd av att gärningsmannen har visat tredska eller grov vårdslöshet vid verkställigheten av bötesstraffen. Den brottsliges rättssäkerhet kan inte sägas bli trädd för nära därige­nom att han vid begåendet av det tidigare brottet inte kunde känna till den senare tillkomna straffskärpningsregeln. Däremot måste krävas, att hans tredska eller vårdslöshet åtminstone till någon del faller m under den nya lagens giltighetstid. Någon särskild regel härom torde emeller­tid inte erfordras.

Hänvisningen under punkt 1 bör, med den av lagrådet förordade paragrafindelningen i 25 kap., avse 7 a § i stäUet för 9 §.

Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken Med hänsyn till vad lagrådet tidigare har anfört bör det föreslagna

tillägget till 1 kap. 3 § utformas så: "- när ej fråga är om tUl-

lämpning av 25 kap. 7 a § brottsbalken".

Prop. 1976/77:104

166

Förslaget till lag om ändring i lagen (1946: 804) om införande av nya rättegångsbalken

Den föreslagna ändringen är föranledd av förslaget till lag om fängel­sepåföljd i vitesföreläggande. Som framgår av vad lagrådet anfört i an­slutning till det förslaget är det i hög grad tveksamt om fängelsevite bör införas, innan en översyn skett av regleringen i olika lagar och andra författningar av vite och övriga tvångsmedel. Om förslaget till lag om fängelsepåföljd i vitesföreläggande inte fullföljs, behövs ingen ändring i lagen om införande av nya rättegångsbalken.

Förslaget till lag om ändring i konkurslagen (1921: 225)

Den föreslagna ändringen i 138 § konkurslagen har samband med ändringen i förmånsrättslagen, varigenom 19 § upphävs och därmed böter, viten och förverkansbelopp inte längre ställs efter oprioriterad gäld. Beträffande den sistnämnda ändringen har medtagits en över­gångsbestämmelse, enligt vilken äldre bestämmelser dock skall gälla i de fall gäldenären försatts i konkurs på gmnd av ansökan som gjorts före ikraftträdandet.

Med hänsyn till sambandet mellan de föreslagna ändringarna bör en motsvarande övergångsbestämmelse lämpligen medtagas också beträf­fande 138 § konkurslagen.

Förslaget till lag om ändring i lagen (1963:193) om samarbete med Danmark, Finland, Island och Norge angående verkställighet av straff m. m. 29 §

20 kap. 15 § brottsbalken har upphävts genom lagen (1975: 667) om ändring i brottsbalken. Andra stycket i förevarande paragraf bör därför utgå.

Förslaget till lag om ändring i lagen (1975:1265) om ändring i införsel­lagen (1968: 621)

Syftet med ändringsförslaget är enligt remissprotokollet endast att förtydliga övergångsbestämmelsen. Detta syfte torde bli bättre tillgodo­sett, om bestämmelsen utformas på följande sätt: "Denna lag träder i kraft den 1 januari 1976. Har arbetsgivaren försatts i konkurs genom beslut före nämnda dag och har det för fordringen innehållna beloppet gjorts eller kunnat göras gällande i konkursen, skall dock äldre lag till-lämpas i fråga om fordringen."

Övriga lagförslag Dessa lämnas av lagrådet utan erinran.

Prop. 1976/77:104

167

Utdrag

JUSTITIEDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1977-03-10

Närvarande: statsministern FäUdin, ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om avskaffande av förvandlingsstraffet för böter m. m.

Föredraganden anmäler lagrådets yttrande över förslag till

1.

bötesverkstälUghetslag,

2.

lag om fängelsepåföljd i vitesföreläggande,

3.

lag om ändring i brottsbalken,

4.

lag om ändring i rättegångsbalken,

5.

lag om ändring i lagen (1946: 804) om införande av nya rättegångs­balken,

6.

lag om ändring i utsökningslagen (1877: 31 s. 1),

7.

lag om ändring i konkurslagen (1921: 225),

8.

lag om ändring i lagen (1954: 579) om nykterhetsvård,

9.

lag om ändring i lagen (1963:193) om samarbete med Daimiark, Finland, Island och Norge angående verkställighet av straff m. m.,

10.

lag om ändring i lagen (1963: 197) om allmänt kriminalregister,

11.

lag om ändring i införseUagen (1968: 621),

12.

lag om ändring i lagen (1975: 1265) om ändring i införseUagen (1968: 621),

13.

lag om ändring i förmånsrättslagen (1970: 979),

14.

lag om ändring i lagen (1972: 260) om internatioiieUt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom,

15.

lag om ändring i lagen (1973:18) om discipUnstraff för krigsmän,

16.

lag om ändring i lagen (1974: 202) om beräkning av strafftid m. m.,

17.  lag om ändring i lagen (1974: 203) om kriminalvård i anstalt.

Föredraganden redogör för lagrådets yttrande och anför.

Lagrådet har tillstyrkt att förvandlingsstraffet för böter och viten avskaffas. Vidare har lagrådet med vissa förbehåU i stort sett anslutit sig tiU den lagstiftning i övrigt som framlagts i det remitterade förslaget.

1 Beslut om lagrådsremiss fattat vid regeringssammanträde den 2 december 1976.

Prop. 1976/77:104

168

Beträffande de oUka punkterna i lagrådets yttrande vill jag anföra föl­jande.

Förslaget till bötesverliställighetslag

Vad lagrådet har föreslagit beträffande 4, 5 och 7 §§ bör godtas.

Bestämmelsen om kvittning, som upptagits i 9 § i det remitterade förslaget har enUgt min mening sin plats i den nya bötesverkstäUighets-lagen. I tydlighetens intresse bör dock som lagrådet förordat, en hänvis­ning tiU regeln tas in i 68 § 5 mom. uppbördslagen (1953: 272). Som lagrådet påpekat bör kvhtningsparagrafen sättas efter 7 § i det remitte­rade förslaget. Innebörden av kvittningsparagrafen, som således bör be­tecknas 8 §, kan emellertid som lagrådet framhåller göras klarare. Det kan emellertid enklast ske genom att den kvittningsgilla fordringen an­ges vara "fordran enligt 68 § 1 eller 2 mom. eller 69 § 1 mom. upp­bördslagen (1953: 272) på överskjutande skatt eller ränta på sådan skatt". Jag förordar att lagtexten utformas i enlighet härmed. Lagrådets förslag till lydelse av 9 §, motsvarande 8 § i det remitterade förslaget, bör godtas liksom lagrådets förslag beträffande 10 och 11 §§.

Enligt 12 § i det remitterade förslaget kan kronofogdemyndigheten när sociala skäl föreUgger efterge vidare verkstälUghet. Fömtsättningen för ett förordnande därom är att indrivning skuUe vara tiU syimerUgt men för den bötfällde eUer någon som är beroende av honom för sin försörj­ning. Av 13 § framgår bl. a. att åklagaren i den ort där kronofodgemyn-digheten finns får föra talan mot sådant förordnande genom besvär hos tingsrätten i samma ort. EnUgt tredje stycket i samma paragraf får den bötfällde däremot inte föra talan mot kronofogdemyndighetens beslut att inte ge eftergift.

Lagrådet har i denna del framhållit att det möter betänkUgheter från rättssäkerhetssynpunkt att avskära den bötfäUde från möjlighet att klaga över beslut som går honom emot. Särskilt anses detta gälla när åklagaren fått rätt att föra talan mot beslut som är tiU den bötfälldes fördel. I yttrandet förordas därför bl. a. den ändringen av 13 § att den bötfällde också får rätt att klaga över beslut enUgt 12 §.

Som framgår av remissprotokoUet har förslaget om én särskUd talerätt för åklagaren sin bakgmnd i den valda beslutsordningen. Det har sålunda förutsatts att kronofogdemyndigheterna inte allmänt kan ha kännedom om förhållanden som i ett enskUt faU kan tala mot ett beslut om eftergift av vidare verkstäUighet. Åklagarens uppgift torde emeUertid främst vara att inskrida när det från kriminalpoUtisk synpunkt skuUe vara stötande om verkstälUgheten upphörde. För den bötfäUdes del påminner situa­tionen vid vägrat bifaU tiU begäran om eftergift enUgt 12 § i hög grad om vad som gäller när kronofogdemyndigheten vägrat bevilja anstånd med betalning eUer medge avbetalning. Jag har för sistnämnda faU på förslag från lagrådet nyss förordat ätt i 7 § andra stycket skall uttryckligen

Prop. 1976/77:104

169

anges, att talan ej får föras mot beslut angående anstånd eller avbetal­ning. Däremot får den bötfäUde enUgt sista punkten i samma stycke begära prövning av beslutet i samband med klagan över utmätning eller införsel. TiU vad nu sagts koimner vidare, som lagrådet själv framhållit, att en klagorätt för den bötfällde i fråga om beslut enligt 12 § kan leda till vissa egendomhga konsekvenser. Han får nämligen möjUghet att ibland samtidigt klaga tUl annan instans över utmätning eller införsel. Med hänsyn till vad sålunda anförts finner jag övervägande skäl tala för att i denna del inte frångå det remitterade förslaget i vidare mån än som fordras för en anpassning till 7 § andra stycket. Vad lagrådet i övrigt anfört beträffande 13 § bör beaktas.

Efter remissbeslutet har med anledning av den förra regeringens pro­position 1975/76: 148 med förslag till enklare former för beivrande av mindre lagöverträdelser gjorts en ändring i lagen (1946: 864) om åter­gäldande av kostnad för blodundersökriing i brottmål vilken återverkar på tolkningen av begreppet "särskild rättsverkan" i 1 § andra stycket i förslaget till bötesverkställighetslag. Genom den av riksdagen beslu­tade ändringen i 1946 års lag (se JuU 1976/77: 11 s. 16, 21 och 35) kommer misstänkt att kunna åläggas ersättningsskyldighet för kostnad för blodundersökning i samband med att fråga om ansvar för brottet tas upp genom strafföreläggande. Beträffande sådan ersättningsskyldig­het skall bestämmelserna i 48 kap. rättegångsbalken om särskild rätts­verkan gälla i tillämpliga delar. Också vid tillämpningen av andra styc­ket bötesverkställighetslagen bör blodundersökningskostnad som ålagts genom strafföreläggande jämställas med särskild rättsverkan. Någon uttrycklig lagbestämmelse härom synes icke behövlig. I sammanhanget förtjänar att nämnas att blodundersökningskostnad som utdöms av dom­stol verkställs i annan ordning.

Förslaget till lag om fängelsepåföljd i vitesföreläggande

Den föreslagna nya lagen avser att mera genereUt vidga de befogen­heter att sätta ut vite i pengar som f. n. finns enUgt olika specialförfatt­ningar tUl att under vissa förutsättningar omfatta även utsättande av vite i fängelse. Lagrådet har uttalat att det finner det tveksamt, om en sådan lagstiftning bör genomföras, innan en aUmän översyn av vitesinstitutet och tvångsmedelsregleringen i olika författningar har verkstäUts. För det faU att lagstiftningen ändå genomförs har lagrådet tiUrått väsentliga jämkningar i det remitterade förslaget.

Som jag har anfört i remissprotokollet torde man kunna räkna med att förvandligshotet har en inte oviktig funktion när det gäller vites­institutets effektivitet. En tiUfredsstäUande påtryckningseffekt kan visser­ligen ibland uppnås genom att myndighet föreskriver att om viss förpUk-telse inte fuUgörs, erforderUga åtgärder kommer att vidtas genom myn-

Prop. 1976/77:104

170

dighetens försorg på den förpUktades bekostnad. I vissa faU står emel­lertid inte annat tvångsmedel tiU buds eller kan av olika skäl inte korruna till användning. Vissa områden där vitesförläggande kommer till använd­ning är å andra sidan sådana att det ofta ligger i sakens natur att de som berörs av vitesföreläggande har utmätningsbar egendom. Oftast är detta fallet när föreläggandet riktas mot någon i hans egenskap av fastighets­ägare eUer rörelseidkare. Man har emeUertid också att räkna med fall utan verkstälUghetsmöjUghet. Det är närmast sådana situationer som den nya lagen avser att träffa. För att ytterligare inskränka lagens tiUämp-Ughetsområde har föreskrivits att vite i fängelse endast får föreläggas den som prövas kimna föreläggas vite över 2 000 kronor. Som jag nyss har anfört har lagrådet tillrått väsentUga jämkningar i det remitterade förslaget. Dessa jämkningar går ut på att lagens tillämpningsområde ytterUgare inskränks. Det föreslås sålunda det viUkoret att den som avses med föreläggandet av fängelsevite tidigare skall ha varit förelagd vite tiU ett belopp av minst 2 000 kronor utan att föreläggandet har iakttagits. Därutöver görs fängelsevitet subsidiärt tiU övriga tvångsmedel eUer andra åtgärder som lagligen står tiU buds. Samtidigt bör enligt lagrådets mening som fömtsättning också anges, att ändamålet med föreläggandet skaU vara av syrmerlig vikt.

En lag av det innehåll som lagrådet sålunda har förordat torde med hänsyn till sitt snäva användningsområde komma att i det närmaste sakna praktisk betydelse. HärtiU kommer som lagrådet också har påpekat att möjligheten att använda fängelsevite vid den av lagrådet förordade lösningen måste framstå som tämligen slumpmässig, beroende på om specialförfattningen innehåUer föreskrifter om andra tvångsmedel än vite eller ej. Jag delar dessutom lagrådets uppfattning att frågan om en effektivisering av vitesinstitutet inte är av den betydelsen att den på Kt avgörande sätt påverkar frågan om förvandUngssystemet nu bör slopas. Vad jag nu har anfört leder mig till den slutsatsen att frågan om en lag­stiftning om fängelsevite f. n. inte bör genomföras. Jag vill emellertid understryka att utveckUngen på vitesområdet bör följas med uppmärk­samhet efter förvandlingsstraffets avskaffande. Skulle det visa sig nöd­vändigt, är jag beredd att ånyo ta upp frågan om en komplettering av tvångsmedlen.

Förslaget till lag om ändring i brottsbalken

Jag tillstyrker lagrådets förslag till ändrad lydelse av 25 kap. 9 §. Vad gäller kapitlets disposition så förordar jag dock att den nya paragrafen ersätter nuvarande 8 § och att denna bestämmelse skall betecknas 9 §. Hänvisningen under punkt 1 i övergångsbestämmelserna tiU paragrafen bör med anledning härav avse 8 § i stället för 9 §. Vad lagrådet har anfört i övrigt rörande övergångsbestämmelserna föranleder ingen kommentar från min sida.

Prop. 1976/77:104

171

Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken

Vad lagrådet har föreslagit i denna del kan godtas med den ändringen att 7 a § byts ut mot 8 §.

Vad lagrådet i övrigt har anfört i sitt yttrande ger mig inte anledning till erinran.

Utöver de av lagrådet föreslagna ändringarna och tilläggen bör vissa redaktioneUa jämkningar företas i lagförslagen.

Med hänsyn tUl att visst rådrum behövs för reformens genomförande föreslår jag att ikraftträdandet av den nya lagstiftningen bestäms tiU den 1 oktober 1977.

Hemställan

Jag hemstäUer att regeringen föreslår riksdagen att antaga förslagen till

1.

bötesverkstälUghetslag,

2.

lag om ändring av brottsbalken,

3.

lag om ändring i rättegångsbalken,

4.

lag om ändring i utsökningslagen (1877: 31 s. 1),

5.

lag om ändring i konkurslagen (1921: 225),

6.

lag om ändring i lagen (1954: 579) om nykterhetsvård,

7.

lag om ändring i lagen (1963:193) om samarbete med Danmark, Finland, Island och Norge angående verkställighet av straff m. m.,

8.

lag om ändring i lagen (1963:197) om allmänt kriminalregister,

9.

lag om ändring i införseUagen (1968: 621),

10.

lag om ändring i lagen (1975:1265) om ändring i införseUagen (1968: 621),

11.

lag om ändring i förmånsrättslagen (1970: 979),

12.

lag om ändring i lagen (1972: 260) om internationellt samarbete rörande verkstäUighet av brottmålsdom,

13.

lag om ändring i lagen (1973: 18) om disciplinstraff för krigsmän,

14.

lag om ändring i lagen (1974: 202) om beräkning av strafftid m. m.,

15.

lag om ändring i lagen (1974: 203) om kriminalvård 1 anstalt,

16.

lag om ändring i uppbördslagen (1953: 272).

Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att antaga de förslag som före­ draganden har lagt fram.

Prop. 1976/77:104

172

Innehåll

Proposition     .................................................... 

1

Propositionens huvudsakliga innehåll   ..................... 

1

Lagförslag  ........................................................ 

..... 

2

Utdrag av protokoll vid regeringssammanträde 1976-12-02  

20

1

Inledning     .................................................... 

20

2

Gällande ordning m. m........................................ 

... 

21

2.1                                                                  Bötesstraffet och bötesverkstälUgheten         

21

2.1.1

Bestämmelser om bötesstraff.................... 

21

2.1.2

Bötesformernas användningsområden   ...... 

23

2.1.3

BötesverkstälUghetens gång.................... 

... 

24

2.2                                                                  Vite och särskild rättsverkan     

26

2.2.1

Vite     ................................................ 

26

2.2.2

Särskild rättsverkan ............................... 

27

2.3

Bestämmelser om nordisk verkstäUighet............ 

... 

27

2.4

Nordisk rätt    ............................................. 

29

3 Utredningens undersökningar m. m........................ 

31

3.1   Vissa statistiska uppgifter beträffande avgöranden om böter

och viten.................................................... 

32

3.2

Uppbörds- och indrivningsresultat ................... 

32

3.3

Utfallet av kronofogdemyndighets oUka åtgärder. 

33

3.4

Förvandlingsmålen och förvandUngsstraffen....... 

34

3.5

Kostnader för förvandUngssystemet   .............. 

35

3.6

Den  ekonomiska  betydelsen av  förvandUngshotets  betal­ningsfrämjande effekter    

35

3.7

Klientelundersökning...................................... 

... 

36

4

Utredningens förslag    ...................................... 

38

5

Remissyttrandena   ........................................... 

... 

43

5.1

Förvandlingsstraffet...................................... 

... 

43

5.2

Ny bötesverkstälUghetslagstiftning   ................ 

... 

50

6 Föredraganden   ............................................... 

... 

63

6.1

Förvandlingsstraffet    .................................. 

... 

63

6.2

Ny bötesverkställighetslagstiftning   ................ 

... 

76

6.2.1

Allmänna synpunkter............................... 

... 

76

6.2.2

Utformningen av de nya reglerna............... 

... 

78

7

Upprättade lagförslag   ...................................... 

... 

87

8

Specialmotivering.............................................. 

88

8.1

Förslaget till bötesverkstälUghetslag................ 

... 

88

8.2

Förslaget till lag om fängelsepåföljd i vitesföreläggande ....

104

8.3

Förslaget tiU lag om ändring i brottsbalken.........        

106

8.4

Förslagen tiU lagar om ändring i rättegångsbalken och

lagen (1946: 804) om införande av nya rättegångsbalken    

109

8.5  Förslaget till lag om ändring i utsökningslagen

(1877: 37 s. 1) ........................................... 

109

8.6

Förslaget tiU lag om ändring i konkurslagen (1921: 225)      

109

8.7

Förslaget tiU lag om ändring i lagen (1954: 579) om nykterhetsvård               

110

8.8

Förslaget tiU lag om ändring i lagen (1963:193) om samarbete med Danmark, Finland, Island och Norge angående verkstälUghet av straff m. m............. 

110

Prop. 1976/77:104

173

8.9 Förslaget till lag om ändring i lagen (1963: 197) om

allmänt kriminalregister.................................. 

.. 

111

8.10

Förslaget till lag om ändring i införseUagen (1908: 21) 

111

8.11

Förslaget till lag om ändring i lagen (1975: 1265) om

ändring i införseUagen (1968: 621) ................. 

.. 

113

8.12  Förslaget till lag om ändring i förmånsrättslagen

(1970:979)    ............................................. 

.. 

113

8.13

Förslaget tiU lag om ändring i lagen (1972: 260) om internationellt samarbete rörande verkstäUighet av brottmålsdom   ........................................... 

.. 

113

8.14

Förslaget till lag om ändring i lagen (1973: 18) om discipUnstraff för krigsmän          

114

9 Hemställan   .................................................. 

114

10 Beslut    ....................................................... 

114

Bilaga 1    Utredningens lagförslag   ....................... 

115

Bilaga 2    KUentelundersökning  ............................ 

130

Bilaga 3    De remitterade lagförslagen  .................. 

.. 

133

Utdrag av lagrådets protokoU 1977-02-04............... 

.. 

152

Utdrag av protokoll vid regeringssammanträde 1977-03-10  

167

NORSTEDTS TRYCKERI    STOCKHOLM  1977 740657