Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1980/81:122

Regeringens proposition 1980/81:122

om åtgärder för vård och bevarande av kulturhistoriskt värdefull bebyggelse;

beslutad den 19 februari 1981.

Regeringen föreslår riksdagen atl antaga de förslag som har upptagits i bifogade utdrag av regeringsprotokoll.

På regeringens vägnar THORBJÖRN[REDACTED_EFTERNAMN]

JAN-ERIK[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

Ökade statliga insatser föreslås för vård och bevarande av kulturhisto­riskt värdefull bebyggelse. Förslagen bygger i huvudsak på byggnads­vårdsulredningens belänkande (SOU 1979: 17) Kulturhistorisk bebyggelse värd alt vårda. 1 propositionen betonas atl ansvaret för vården av den kulturhistoriska bebyggelsen, liksom hittills, lill största delen måste ligga på ägaren. För bebyggelse vars bevarande är etl nationellt inlresse, är dock en medverkan från statens sida naturlig.

Staten ger f. n. stöd framför allt till bevarandet av kulturhistoriskt värde­fulla permanentbostäder. Genom förslagen i propositionen kommer sta­tens stöd alt kunna omfatta också annan slags bebyggelse av kulturhisto­riskt värde såsom kyrkor, magasin, industribyggnader, torp och ladugår­dar och dessutom miljöinslag som gatubeläggningar, parker och broar.

För att göra en mer konsekvent tillämpning av byggnadsminneslagen möjlig föreslås att medel ställs till förfogande för dels ökad bidragsgivning, dels ersättning i de undantagsfall en byggnadsminnesförklaring försvårar ägarens användning. Också till vården av bebyggelse som har ett mer regionalt kulturhistoriskt värde föresläs att bidrag skall kunna ulgå.

Statsbidraget föreslås i propositionen bli inriktat på sådana kostnader som föranleds av atl de kulturhistoriska värdena tas lill vara och som inte kan förräntas, s. k. kulturhistoriska överkostnader.

Vidare uttalas att särskilda insatser behöver göras för atl restaurera medeltidskyrkorna på Gotland och för atl vårda ringmuren och ruinerna i Visby. 

1    Riksdagen 1980/81. I saml. Nr 122

Prop. 1980/81:122

2

De sammanlagda kostnaderna för förslagen i propositionen uppgår för budgetåret 1981/82 till 13,4 milj. kr. Huvuddelen finansieras genom omför­delningar inom kultursektorn. Genom fortsatta omfördelningar inom kul­tursektorn beräknas ytterligare 5 milj. kr. kunna tillföras stödet under budgetåret 1982/83.

Prop. 1980/81:122

3

Utdrag

UTBILDNINGSDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1981-02-19

Närvarande: statsministern Fälidin, ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Krön­mark,[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Boo,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Petri och[REDACTED_EFTERNAMN].

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om åtgärder för vård och bevarande av kulturhistoriskt värde­full bebyggelse

1    Inledning

Med stöd av regeringens bemyndigande den 18 mars 1976 tillkallades sju sakkunniga' för alt utreda formerna för stödåtgärder för vård och beva­rande av kulturhistoriskt värdefull bebyggelse. De sakkunniga, som antog namnet byggnadsvärdsutredningen (U 1976:02), lade i april 1979 fram betänkandet (SOU 1979: 17) Kulturhistorisk bebyggelse - värd att vårda. En sammanfattning av betänkandet och de i betänkandet framlagda författ­ningsförslagen bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 1 och 2.

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetis av Svea hovrätt. kammarrätten i Göteborg, fideikomissnämnden, fortifikalion.sjörvaltnmg-en, kammarkollegiet, statskontoret, byggnadsstyrelsen, riksrevisionsver­ket (RRV), riksskatteverket, statens kulturråd, riksantikvarieämbeiei och statens historiska museer (RAÄ), arkitekturmuseet, statens naturvårds­verk, arbetsmarknadsstyrelsen (AMS), bostadsstyrelsen - som överläm­nat yllranden från länsarbetsnämnderna i Stockholm, Linköping, Kalmar, Malmö och Härnösand - statens råd för byggnadsforskrung, slalens insti­tut för byggnadsforskning, statens industriverk, domänverket, länsstyrel­sen i Stockholms län - som överiämnal yttranden frän Stockholms läns landsting, länsbostadsnämnden och länsarbetsnämnden i Slockholm saml Botkyrka, Ekerö, Haninge, Huddinge, Järfälla, Lidingö, Nacka, Sigtuna, Solna,   Sundbyberg,   Södertälje,  Täby,   Upplands-Bro,   Vaxholms  och

' Landshövdingen Ragnar Edenman, ordförande, saml riksdagsledamöterna Inge­gärd[REDACTED_EFTERNAMN], Åke Green, Ivan[REDACTED_EFTERNAMN]. Karl-Erik[REDACTED_EFTERNAMN], Hans Wachlmei­sler och f.d. riksdagsledamoten Gunvor[REDACTED_EFTERNAMN].

Prop. 1980/81:122

4

Värmdö kommuner: Stockholms kommun har avgivit sitt yttrande direkt till utbildningsdepartementet - Uppsala län - som överiämnal yttranden frän stiftelsen Upplandsmuseel saml Uppsala, Enköpings och Östham­mars kommuner - Södermanlands län - som överiämnal yttranden från Nyköpings, Eskilstuna, Katrineholms, Flens och Vingåkers kommuner -Östergötlands län - som överlämnat yttranden från länsbostadsnämnden, Östergötlands och Linköpings stads museum saml Linköpings och Norr­köpings kommuner Jönköpings län som överlämnat yttranden från Jönköpings läns museum samt Eksjö, Gnosjö och Jönköpings kommuner

-

Kronobergs län, Kalmar län - som överlämnat yttranden från Kalmar läns museum saml Kalmar och Vimmerby kommuner - Gotlands län -som överiämnal yttranden från länsarbetsnämnden, Gotlands fornsal och Gotlands kommun - Blekinge län - som överiämnal yttranden från Karls­krona, Ronneby, Karishamns och Sölvesborgs kommuner - Kristianstads län. Malmöhus län - som överlämnat yttranden från länsarbetsnämnden, Malmö läns landsting samt Eslövs, Lunds och Vellinge kommuner -Hallands län - som överlämnat yttranden från Hallands museum saml Falkenberg, Kungsbacka och Halmstads kommuner - Göteborgs och Bohus län - som överiämnal yllranden från Bohusläns museum saml Göteborgs, Lysekils, Mölndals, Orusts och Tanums kommuner - Älvs­borgs län, Skaraborgs län, Värmlands län - som överlämnat yttranden från Värmlands museum saml Arvika. Filipstads och Karistads kommuner

-

Örebro län - som överlämnat yttranden från lantbruksnämnden, länsar­betsnämnden, länsbostadsnämnden, landstingets förvaltningsutskott. Stif­telsen Örebro läns museum samt Askersunds. Karlskoga, Lindesbergs och Nora kommuner - Västmanlands län, Kopparbergs län, Gävleborgs län

-

som överlämnat yttrande frän Gävle kommun - Västernorrlands län -som överlämnat yllranden frän Sollefteå, Sundsvalls och Örnsköldsviks kommuner - Jämtlands län - som överiämnal yttranden från Jämtlands läns museum samt Bräcke, Härjedalens, Krokoms, Strömsunds och Öster­sunds kommuner - Västerbottens län - som överlämnat yttranden från Umeå, Skellefteå, Lycksele och Vilhelmina kommuner - Uppsala domka­pitel och stiftsnämnd - gemensamt - Skara domkapitel - som överläm­nat yttranden från Bitlerna, Lidköpings och Mariestads församlingar -Lunds domkapitel - som inhämtat yttranden frän Dalby, Österslövs och Ronneby församlingar - domkapitlet i Göteborg - som överlämnat ytt­randen från kyrkonämnden i Göteborg, kyrkorådet i Uddevalla och Bäve kyrkliga samfällighet, pasloratskyrkorädet i Gällslads pastorat och kyrkor­ådet i Morups församling - domkapitlet i Visby - som överiämnal yttran­den frän Fole, Halls, Hejdeby, Hemse. Klinte, Källunge, Lojsta, Lye, Mästerby, Näs, Sjonhems, Stenkyrka, Sundre, Tofta och Visby försam­lingar samt från Visby församlings byggnadskommitté, arkitekten Jerk Alton och förbundsavdelningen för Visby stift av Svenska kyrkans försam­lings- och pastoralsförbund - Lunds stiftsnämnd, stiftsnämnden i Luleå,

Prop. 1980/81:122

5

stiftsnämnden i Visby, 1976 års fastighetstaxeringskommitté (¥\ 1976:05), utredningen (Bo 1978:07) om ny byggnadslagstiftning. Svenska kommun­förbundet. Landstingsförbundet, Vitterhet.-, historie- och antikvitetsaka­demien. Akademien för de fria konsterna. Nordiska museet. Riksförbun­det för hembygdsvård, Svenska föreningen för byggnadsvård. Svenska museiföreningen. Föreningen Sveriges länsantikvarier. Föreningen Sveri­ges landsantikvarier. Folkparkernas centralorganisation (FPC), Svenska samernas riksförbund. Fullmäktige i riksbanken. Styrelsen för Konungari­ket Sveriges sladshypotekskassa. Svenska arkitekters riksförbund (SAR), Visby stiftsråd. Centralorganisationen SACO/SR (SACO/SR), Landsor­ganisationen i Sverige (LO). Sveriges museimannaförbund, Hyresgäster­nas riksförbund, Sveriges fastighetsägareförbund, Sveriges industriför­bund, Jernkontoret, Lantbrukarnas riksförbund, Sveriges Jordägareför­bund och Näringslivets byggnadsdelegation.

Härutöver har skrivelser kommit in från humanistiska sektionsnämn­derna vid Göteborgs universitet, Centrum för byggnadskultur i västra Sverige. Föreningen för byggnadskultur i Umeå, Svenska föreningen för byggnadsvård och Hälsinglands krets av Gästrike-Hälsinge Hembygdsför­bund.

En sammanställning av remissyttrandena bör fogas till protokollet i delta ärende som bilaga 3.

1 prop. 1980/81: 100 (bil. 12 s. 161) har jag anmält alt jag avsäg all utarbeta en särskild proposition om åtgärder för vård och bevarande av kulturhistoriskt värdefull bebyggelse, byggd på de förslag som har presen­terats av byggnadsvårdsutredningen i betänkandel Kulturhistorisk bebyg­gelse - värd att värda. 1 avvaktan på denna proposition har regeringen föreslagit riksdagen alt till RAÄ för budgetåret 1981/82 beräkna dels ell förslagsanslag benämnt Förvaltningskostnader av 33 782000 kr., dels ett reservationsanslag benämnt Vård och underhåll av fornlämningar och kulturhistoriskt värdefulla byggnader av 5457000 kr. Jag anhåller nu att få ta upp dessa frågor.

2    Föredragandens överväganden

2.1 Allmänna överväganden

2.1.1 Bakgrund

Den kulturhistoriska byggnadsvården har sedan länge varil elt statligt intresse. Av tradition har det intresset främst gällt vården av enstaka särskilt värdefulla objekt, dvs. det man brukar kalla monumenlvård. Försl under de senaste årtiondena har man allmänt börjat uppmärksamma de värden som finns bevarade i sammanhållna kulturmiljöer. Denna förskjut­ning kan ses som en direkt följd av de framför allt under 1960-talet mycket stora förändringar som skett i den fysiska miljön i våra tätorter. Också de

Prop. 1980/81:122

6

förändringar som orsakals av den fortfarande pågående rationaliseringen av jordbruket har spelat sin roll.

Del nya synsättet har kommit till uttryck bl.a. genom de riktlinjer som riksdagen dragit upp för den statliga kulturpolitiken (prop. 1974:28, KrU 1974: 15, rskr 1974:248). Enligt det s.k. bevarandemälet skall kulturpolifi­ken verka för atl äldre liders kultur las till vara och görs levande. Kultur­minnesvärden skall inriktas på att bevara också samlade miljöer vid sidan av den traditionella monumenlvärden.

Genom den fysiska riksplaneringen har kulturminnesvården kommit in som en faktor i samhällsplaneringen. Länsstyrelsernas nya uppgift som regional myndighet för kulturmiimesvården har här passat väl in. Under riksplanearbetel fick kulturminnesvärdens företrädare tillfälle att anmäla sina anspråk på särskild hänsyn till vissa delar av landels fysiska miljö. Ell tusental kulturhistoriska miljöer redovisades under planeringsskedet som riksintressen. Redovisningen, som presenterades i en promemoria från dåvarande civildepartementet hösten 1972 (Förarbeten för fysisk rikspla­nering, underlagsmaterial nr 23), var dock översiktlig och omfattade inte tätorterna.

1 fiera län har nu påbörjats en mer detaljerad och systematisk planering. RAÄ och statens planverk har i december 1978 lämnat vägledning till kommuner och länsstyrelser när det gäller program för kulturminnesvår­den. Enligt denna vägledning kan kommunerna bl.a. välja ut objekt och avgränsa miljöer av särskilt värde och föreslå insatser för den närmaste lidsperioden. Därigenom fär kommunerna etl underlag för alt rangordna insatserna för byggnadsvård efter angelägenhetsgrad och tillgång på re­surser.

Byggnadsvärden har för övrigl också internationellt sett kommit i blick­punkten under de senaste åren. Jag vill erinra om Europarådets kampanj med beteckningen Byggnadsvårdsåret 1975. Den markerade kulmen på elt mer än tioårigt arbele med bevarandefrågor i rådets sekretariat. Kampan­jen ledde till en rekommendation från rådet som antogs pä etl ministermöte i april 1976. Medlemsländerna uppmanades bl.a. att hjälpa ägarna med atl restaurera och rusta upp byggnadsminnen genom bidrag, förmänliga län eller skattelättnader. Bevarandefrågorna ägnas fortlöpande stort intresse från Europarådets sida. Vid en kongress i Bryssel under våren 1980 antogs en resolution som aktualiserade rekommendationen från byggnadsvärds-året.

1 Sverige har vi sedan några år elt finansiellt stöd för bevarandet av kulturhistoriskt värdefull bostadsbebyggelse. Stödet utgår i form av sär­skilda lån vid ombyggnad av hus inrättade för permanent boende och är elt komplement till del statliga bostadslånet.

Till vården av andra slag av kulturhistoriskt värdefull bebyggelse än permanentbostäder har staten genom RAÄ sedan länge kunnat ge stöd genom bidrag frän det s.k. vårdanslaget (1980/81:1X B 50 Vård och under-

Prop. 1980/81:122

7

håll av fornlämningar och kulturhistoriskt värdefulla byggnader). Ämbetet har under de senaste åren kunnat avsätta omkring 1,6 milj. kr. per är av anslaget för bidrag till kommunalt och enskilt ägda objekt.

Behovel av elt slöd till byggnadsvården utanför bostadssektorn har lill en del kunnat mötas genom beredskapsarbeten. Nedgången i sysselsätt­ningen i byggnadsbranschen i början av 1970-lalet ledde till ett förhällande-vis stort tillskott av arbeten på byggnadsvårdens område. Därefter har en kraftig nedgång sketl, bl.a. beroende på förändringar i arbetslöshetens storlek och sammansättning och en ökning av beredskapsarbetena inom tjänste- och vårdsektorerna. Det var ocksä i första hand oron inför bortfal­let av beredskapsarbeten som gjorde all diskussionen om principerna för statens insatser för byggnadsvården på allvar togs upp. I fiera motioner till 1974 års riksdag betecknades situationen för byggnadsvärden som mycket svär, på ett håll till och med som krisartad (mot. 1974: 1708). Riksdagen fann frågan myckel väsenllig och anhöll om en översyn av formerna för medelstilldelningen till vård och bevarande av kulturhistoriskt värdefull bebyggelse (KrU 1974: 15, rskr 1974:248). Med kyrkorna i de små och skattesvaga församlingarna i åtanke begärde 1975 ärs kyrkomöte en mot­svarande översyn.

1 anledning härav tillsattes byggnadsvårdsutredningen i mars 1976. Som jag lidigare har nämnt lade ulredningen fram sitt belänkande i april 1979.

Byggnadsvårdsutredningens belänkande har fäll elt positivt gensvar från så gott som alla remissinsianser.

Som jag strax kommer atl utveckla närmare förordar jag att förslag som ulredningen har lagl fram inom utbildningsdepartementels område genom­förs med de begränsningar som är nödvändiga med hänsyn till den slatsfi­nansiella och samhällsekonomiska situationen. Ulredningens förslag berör dessutom frågor inom bostads- och budgeldepartementens områden. 1 dessa delar har jag samrått med resp. departements chef. Jag kommer längre fram att redovisa resultatet av detta samråd.

2.1.2 Kulturhistoriskt värde

Innan jag går in på de principer efter vilka jag menar att staten skall ta en del av ansvaret för vården och bevarandet av den kulturhistoriskt värde­fulla bebyggelsen i landet, vill jag uppehålla mig någol vid begreppet "'kulturhistoriskt värde".

Byggnadsvårdsutredningen konstaterar inledningsvis alt nägon klar och entydig definition av detta begrepp inte kan formuleras. Utredningen re­dovisar i stället utförligt vilka "egenskaper" hos bebyggelsen som särskilt bör uppmärksammas.

Sä gott som alla remissinstanser som har behandlat frågan uttalar till­fredsställelse med den metod och de värderingsgrunder som utredningen har presenterat.

Ocksä jag anser att utredningen på ett lämpligt sätt har tagil fram sådana

Prop. 1980/81:122

8

kännetecken, som var för sig eller sammantagna ger en byggnad eller en byggnadsmiljö kulturhistoriskt värde. Trots att begreppets innebörd i varje situation givelvis lill en del beror pä vars och ens personliga uppfattning, förefaller det ändå nu som om enighet har nåtts om vilka objektiva faktorer som skall tillmätas betydelse. Således bör den grundläggande principen vara atl objektet har något alt berätta om sin tid, dvs. att det genom sitt dokumentvärde förmedlar kunskaper om äldre tiders förhållanden. En byggnads relativa sällsynthet kan också vara ett kännetecken. Della torde t.ex. gälla för den väl bevarade bebyggelsen från 1700-talet och tidigare. För bebyggelsetyper som är vanligare, gäller del att välja ut de objekt som är särskill representativa. Ursprunglighet kan vara en annan grund för ell kulturhistoriskt värde, medan i andra fall värdet just kan skapas av de förändringar och ombyggnader som gjorts. Inte minst viktig är den bedöm­ning som alltmer blivit gällande, nämligen att vid sidan av objektets egel värde se samspelet med den omgivande bebyggelsen.

I likhel med flera remissinsianser menar jag att ulredningens precise­ringar, som jag nyss försökt sammanfatta, bör kunna läggas till grund för de kulturhistoriska bedömningarna framöver. Det utesluter givetvis inle atl del kan finnas andra mer speciella faktorer efter vilka det kulturhisto­riska värdet kan bedömas. Som exempel kan jag peka på begreppet sym­bolvärde som arkitekturmuseet lyft fram. Museet menar att en kvarlig-gande enstaka byggnad kan få ett högre kulturhistoriskt värde som en markering just därför alt bebyggelsen i omgivningen förändrats eller rivits. Däremot står del nu enligt min mening klart all ett yllerligare sökande efter den enkla och allmängiltiga definition, som efterlysts från några håll inte kommer att bära frukt. Nägot alternativ till den värderingsmetod som utredningen har redovisat torde alltså inle behöva diskuteras.

2.1.3 Statens ansvar

Ansvarel för vården av den kulturhistoriskt värdefulla bebyggelsen mås­te av nalurliga skäl i huvudsak ligga på ägarna själva. Kommunerna har genom sitt planmonopol det grundläggande ansvaret för bebyggelsemiljöns utformning. Från dessa utgångspunkter har ulredningen försökt ange i vilken omfattning staten bör la en del av ansvarel för byggnadsvården. Utredningen konstaterar alt stålens ansvar f. n. finns direkl uttryckt bara i byggnadsminneslagen, där etl sedan länge uttalat statligt intresse för de kulturhistoriskt mest värdefulla objekten återspeglas. Ulredningen menar dock att staten i samband med den fysiska riksplaneringen har uttalat ett starkt önskemål alt också få miljöer av riksintresse utvalda och skyddade. Därav följer enligl utredningen också etl statligt ansvar för bevarandet av kulturhistoriskt värdefulla miljöer som går ulöver vad som omfattas av byggnadsminneslagen.

För att staten bättre skall uppfylla det kulturpoliliska bevarandemålet krävs dock enligt ulredningen all statens ansvar ytterligare vidgas. Utred-

Prop. 1980/81:122

9

ningen menar alt staten bör medverka till att också de karakteristiska inslagen i landets olika delar kan bibehållas, också i de fall bevarandet är att betrakta som en mera regional angelägenhet. Statens insatser för de regionalt intressanta kulturvärdena bör enligl utredningen ha lill syfte att stimulera och uppmuntra kommuner och enskilda i deras bevarandesträ­vanden och avlasta vissa kommuner från särskilt betungande bevaran­deuppgifter.

En övervägande majoritet av remissinstanserna har ställt sig positiv lill ulredningens resonemang. Del ligger dock i sakens natur att allmänt hållna programförklaringar av det här slaget är svåra atl överföra lill en praktisk tillämpning. Det gäller t.ex. när man i ell konkret fall skall försöka bedöma graden av en byggnads kulturhistoriska värde. Flera remissinsianser, bl.a. några länsstyrelser, har hävdat alt svårigheterna i praktiken är sådana alt man inte bör göra någon uppdelning av bebyggelsen i kategorier av riks-resp. regionalintresse. Som stödberättigad och skyddsvärd bör enligt den­na mening i slällel anges bara en kategori, kulturhistoriskt värdefull bebyg­gelse. Tillgången på resurser menar man kommer att garantera att endast objekt av största belydelse blir föremål för åtgärder.

Jag är som jag nyss har sagt medveten om all del finns komplikationer på det praktiska planet. Den svårighet jag nu har berört är dock enligl min mening inte så besvärande att det finns skäl all överge det angivna sällel atl se bebyggelsen ur etl nationellt resp. regionall perspektiv. Jag vill påminna om alt stödet lill den kulturhistoriskt värdefulla bostadsbebyggel­sen utgår efter liknande värderingsgrunder. Vidare kan jag peka på den fysiska riksplaneringen som just bygger pä alt värden av riksintresse skall avgränsas och särbehandlas. Det allernaliv som har skisserats av några remissinstanser skulle såvitt jag förstår leda till att statens ansvar över huvud laget inle skulle kunna motiveras.

Jag vill avslutningsvis framhålla att även om del kan finnas utrymme för olika meningar om de praktiska följderna av de anförda principerna om slalens ansvar, finns här ändå mofiv för anspråk på större statliga insatser än lidigare. Med hänsyn till de ekonomiska konsekvenserna ter sig dock etl strikt och omedelbart åberopande av principerna inle möjligt. Det krävs med hänsyn härtill stor omsorg vid rangordning av insatserna. 1 vissa fall kan vårdåtgärderna skjutas upp några år ulan alt ohjälpliga skador uppslår, medan uppskov i andra fall kan innebära total förstörelse.

2.1.4 Stödbehovet

Del är lätt att inse alt det inte går atl göra någon tillförlitlig beräkning av det totala behovet av stöd till den kulturhistoriskt värdefulla bebyggelse av allmänl intresse som finns i landel. Varje bevarandeprojekt kan ju sägas vara unikt. Bl.a. beror den ekonomiska kalkylen pä byggnadens fortsatta användning och på vilken omsorg som skall läggas ned för alt la byggna-

Prop. 1980/81:122

10

dens kulturhistoriska värden lill vara. Tidsfaktorn har naturligtvis också viss betydelse. Det lotala stödbehovet kan alltså bara uppskattas.

Som utredningen har konstaterat finns det f. n. ingen rikstäckande in­ventering av all bebyggelse. 1 samband med den fysiska riksplaneringen har visserligen etl förhållandevis storl inventeringsarbele ulförts av kom­munerna, men del är bara en liten del av landets byggnadsbestånd som har tolalinvenlerals. Del framgår av den rapport som bostadsdepartementet presenterade i juni 1979 om överväganden för det fortsatta arbelel med den fysiska riksplaneringen (SOU 1979: 55 s. 128).

Ulredningen har försökt fä underlag för sin bedömning genom att för landsbygdens bebyggelse låta utföra tvä specialsludier i Jämtlands och Älvborgs län, där bebyggelsen visal sig vara bäst inventerad. Bebyggelsen i de båda länen har tillsammans bedömts kunna vara godtagbart represen­tativ för landet som helhel. Enligt studierna är mellan 5 och 6% av de bebyggda fastigheterna kullurhisloriskl värdefulla. Anlalel byggnader i glesbygd med kullurhisloriskl värde i hela landet har utredningen enligt samma andelslal uppskattat till omkring 60000, varav 30% har bedömts vara i behov av olika grader av vård. För tätorternas del har utredningen använt sig bl. a. av material från fastighetstaxeringen år 1975 och begränsat bedömningen alt gälla ytor i lokalbyggnader uppförda före år 1900.

Ulredningen har utgått från all ett behov av stöd föreligger när ell bevarande av kulturhistoriska hänsyn medför kostnader som inle kan förräntas av fastighetens avkastning.

Inkl. etl stöd till vård av kyrkor i skaltesvaga församlingar om 7 milj. kr. per år, har ulredningen uppskattat det årliga stödbehovet lill 120 milj. kr.

Ulredningens bedömning av stödbehovet har lämnats utan erinran av de flesta remissinstanser. Från några håll uttalas dock att utredningen under­skattat behovel. Flera länsstyrelser, bl.a. de i Östergötlands och Malmö­hus län, menar att andelen fastigheter med kulturhistoriskt värde är större än vad utredningen har räknat med. Den starkaste kritiken kommer från kyrkans företrädare. Bl. a. från domkapitlens sida hävdas atl del beräkna­de beloppet för stöd till kyrkobyggnader är klart otillräckligt.

Som jag förut har framhållit är jag fulll medveten om del vanskliga i atl försöka beräkna det behov av slöd som kan föreligga för den bebyggelse som det kan vara av allmänt intresse atl bevara. Utredningen har också lagl fram sin beräkning med flera reservationer. Ulredningens bedömning visar dock atl del finns behov av ökade insatser på området.

2.2 Frågan om skydd för den kulturhistoriskt värdefulla bebyggelsen

Utredningen har i ell särskilt avsnitt behandlat de möjligheter som nu finns alt skydda den kulturhistoriskt värdefulla bebyggelsen. Utgångs­punkten har varit atl den bebyggelse som kommer alt få statligt stöd också skall vara garanterad ett bevarande för framtiden. Med en genomgäng av

Prop. 1980/81:122

11

de alternativ som bjuds, framhåller utredningen, atl de skyddsföreskrifter som utfärdas i samband med en byggnadsminnesförklaring, är den enda tillfredsställande garantin f. n. Utredningen föreslår därför att det pä äga­rens begäran skall bli möjligt att utfärda motsvarande skyddsföreskrifter också för andra byggnader av allmänl kulturhistoriskt inlresse än bygg­nadsminnen. Tekniskt har utredningen löst delta genom att föreslå ett tillägg till byggnadsminneslagen.

Även jag anser atl i regel bara byggnader vars bevarande är tillfredsstäl­lande säkrat bör komma i fräga för etl statligt stöd. Ulredningens förslag om en kompletlerande skyddsform i byggnadsminneslagen tillstyrks av en majoritet av remissinstanserna.

De invändningar som har rests mot förslagel från ett tiotal remissinstan­ser är av olika slag.

1 några yttranden, bl. a. från fiera länsstyrelser, uttalas att byggnadsmin­neslagen kan tillämpas enligt ulredningens tankegångar redan i sin nuva­rande lydelse. Man hävdar alt lagen har fått en vidare tillämpning än tidigare i vissa län, bl. a. som en följd av den breddade syn på kultur­minnesvården som utvecklats under de senaste åren. Ulredningens förslag om tillägg lill byggnadsminneslagen skulle enligt detla synsätt vara obe­hövligt, eftersom lagen med den tolkning som förordas, ändå rymmer de byggnadskategorier som utredningens förslag tar sikte pä.

Dessa yllranden speglar en önskan om att utvidga byggnadsminnesla-gens gränser. Flera remissinstanser har också anfört önskemål i den rikt­ningen och bl.a. pekat pä det förslag till reform som lades fram av 1965 ärs musei- och utslällningssakkunniga (MUS 65) i belänkandet (SOU 1972:45) Kulturminnesvård. Etl ylterligare åberopat skäl för en översyn är del förslag, (SOU 1979:65 och 66), Ny plan- och bygglag som har presenterats av utredningen om en ny plan- och byggnadslagstiftning (PBL-utredning-en). Förslaget innebär bl. a. att kommunerna i en detaljplan eller genom etl s. k. markförordnande skall kunna föreskriva atl en byggnad som är av större värde från historisk, kulturhistorisk, miljömässig eller konstnärlig synpunkt eller som ingår i etl bebyggelseomräde av sädan karaktär, inte får förvanskas vare sig genom arbeten som rör byggnaden eller marken. Restriktionerna skall enligl förslaget kunna få samma effekter som en byggnadsminnesförklaring. PBL-ulredningen har ulgålt från att byggnads­minneslagen skall fortsätla atl gälla, men ullalar atl en allmän översyn av lagen är motiverad för alt man skall få en lämplig anpassning lill en kommande byggnadslagstiftning.

Jag har erfarit atl det inom RAÄ pågår en av PBL-arbetet aktualiserad översyn av behovet av ändringar i byggnadsminneslagen, bl.a. rörande frågan om skydd för kulturmiljöer som reservat enligl modell hämtad från naturvårdslagen.

Även om jag anser alt del finns skäl som talar för ell införande av den komplettering lill lagen som byggnadsvårdsulredningen har föreslagil,

Prop. 1980/81:122

12

framstår behovet av en kompletlerande skyddsform inte som akut. Jag bedömer alt den allra största delen av det statliga stödet under en följd av år kommer atl ulgå till byggnadsminnen och till församlingskyrkor, som också de redan har elt skydd. Ett statligt ställningstagande i frågan bör därför kunna anstå lill dess RAÄ redovisat resultatet av sin översyn.

Flera remissinstanser har för övrigt gjort gällande att det skydd som eftersträvas i ulredningens förslag redan nu kan tillgodoses genom den gällande planlagsliftningen. RAÄ och statens institut för byggnadsforsk­ning har pekat på de möjligheter kommunerna har att övervaka den kultur­historiskt värdefulla bebyggelsen genom bl.a. 38§ byggnadsstadgan (BS). I dess andra stycke sägs att en byggnad som är av slörre värde frän historisk, kulturhistorisk eller konstnärlig synpunkl inle får förvanskas vare sig genom arbeten på själva byggnaden eller genom bebyggelse i grannskapet. Det har hävdats all skyddet enligl 38 § BS kan förslärkas genom att kommunen på förhand genom t.ex. antagna riktlinjer i en kommunöversikt ger anvisningar om hur man avser atl tillämpa denna bestämmelse inom vissa områden. Den uppfattningen har fått slöd genom uttalanden i samband med en nyligen antagen ändring av 38 § BS (prop. 1979/80:149, CU 1979/80: 30, rskr 1979/80: 374). Genom elt tillägg lill första stycket har stadgals att det beträffande en byggnad inom etl bebyggel­seområde som utgör en värdefull miljö skall tas särskild hänsyn till områ­dets egenart. I propositionen (s. 8) bekräftas alt miljöer och områden som inom ramen för den fysiska riksplaneringen utpekats antingen i fastställd plan eller genom kommunala beslut om antagande av kommunöversikter, områdesplaner eller bevarandeplaner, i första hand skall kommma i fräga för elt vidgat skydd enligt 38 § BS. Del påpekas i propositionen atl sädana kommunala beslul inle har någon direkl rättsverkan gentemot den enskilde men att de blir av stor betydelse vid prövningen i varje enskilt byggnads­ärende.

Förutsättningarna för att med stöd av byggnadslagstiftningen skydda den befintliga miljön har länge diskuterats. Genom ändringen av 38 § BS har möjligheterna lill skydd avsevärt förbättrats. Även sedan detta steg har lagits kvarstår dock vissa problem som byggnadsvårdsutredningen påtalat. Det är då närmasl svårigheterna atl hindra rivning och alt utfärda föreskrif­ter om en antikvariskt inriktad vård som jag tänker på. Dessa frågor kommer emellertid atl behandlas i samband med beredningen av PBL-ulredningens förslag till Ny plan- och bygglag, vilkel ulgör ytterligare etl skäl mot atl nu lägga fram nägot förslag lill förbättringar.

2.3 Stödformer

2.3.1 Frågan om ett utvidgat lånestöd

Som jag inledningsvis berörde finns det möjlighet alt få förmänliga län lill bevarandet av kulturhistoriskt värdefull bostadsbebyggelse. Dessa lån ulgör ett komplement till det vanliga statliga bostadslånet.

Prop. 1980/81:122

13

Statligt bostadslån kan lämnas till ny- och ombyggnad av bostäder och bostadskomplement. Till bostadskomplement räknas lokaler, som betjänar ett bostadsområde. Om bostadslån utgår beviljas boltenlän ur den priori­terade sektorn pä lånemarknaden.

I normalfallet lämnas bostadslån med en viss procentandel av ett låneun­deriag som lånemyndigheten fastställer. Detla får vid ombyggnad inle överstiga den schablonmässigt beräknade byggnadskostnaden för en mot­svarande nybyggnad.

Avser ombyggnaden elt kulturhistoriskt värdefullt bostadshus får lån beviljas till ombyggnadskostnader som överstiger den schablonmässigt beräknade byggnadskoslnaden (för en motsvarande nybyggnad) om den högre kostnaden kan hänföras lill kulturhistoriska bevarandekoslnader. Det sälunda förhöjda låneunderiagel får dock inle vara högre än att kostna­derna kan förräntas inom en bruksvärdeshyra. För bostadshus som kan förklaras för byggnadsminnen och där en förräntning inte kan uppnås kan Ulläggslån beviljas. Delta är ränte- och amorteringsfriii i tio år. Därefter skall lånet enligl huvudregeln återbetalas. Del ställiga lånestödet begrän­sas dock till kostnader inom det dubbla låneunderlagel för en motsvarande nybyggnad.

Ulredningen har inte haft i uppdrag att se över dessa låneformer. Utred­ningen har dock funnit atl elt låneslöd lill lokaler med kulturhistoriskt värde som inle omfattas av bostadslånesyslemet kan utformas på etl liknande sätt. Utredningen föreslår därför att det införs ett tilläggslån också vid ombyggnad av lokaler av byggnadsminnesklass som bevaras för atl återanvändas. Vid ombyggnad av lokaler av mera allmänt kulturhisto­riskt värde föresläs alt staten garanterar att finansieringen fär ske inom den prioriterade länesektorn.

De flesta remissinsianser som behandlat frågan har ställt sig positiva till utredningens förslag om att införa ett låneslöd för lokaler. Fullmäktige för Sveriges riksbank anser dock att systemet, för prioritering av lån pä kreditmarknaden, framöver som hittills, av principiella skäl bör innefatta enbart bostadsbyggandet och därtill knutna lokaler. Efter samråd med chefen för bostadsdepartementet har ocksä jag funnit att starka skäl talar emol att i rådande ekonomiska läge införa elt lånestöd med den utformning som utredningen har föreslagit. Del nuvarande statliga lånestödet till lo­kaler i kulturhistoriskt intressanta byggnader förutsäller att lokalen be­döms fylla ell normalt behov av boendeservice i huvudsak för dem som bor i området. En utvidgning av tillämpningsområdet lill att omfalla även sådana lokaler som inle ulgör bostadskomplement ökar anspråken på lånemedel betydligt mer än vad som är betingat av de antikvariska beva­randekostnaderna. Sannolikt skulle det också behövas regler som i viss" avseenden skiljer sig från dem som används vid långivningen lill bostads­komplement.

Jag kan väl inse det angelägna i ett stöd som skulle kunna underlätta för

Prop. 1980/81:122

14

en ägare alt välja ombyggnad och återanvändning av en kulturhistoriskt värdefull lokalbyggnad före rivning och nybyggnad. Som utredningen har pekat på kan del i dag också finnas en risk att man, om man alls väljer att bevara huset, söker lösningar vid projekteringen av en ombyggnad av en lokal med sikte på atl komma i åtnjutande av det förmånliga bostadslånet. Denna strävan kan ofta komma i direkt strid med de kulturhistoriska intressena. Även om någon särskild stödform alltså inle bör inrättas, kommer dock lokalbyggnaderna att kunna få stöd inom del bidragssystem som jag strax kommer in på.

Beträffande utredningens förslag om utvidgad tillämpning av lånefonden för kommunala markförvärv kan jag bara hänvisa till riksdagens beslut atl av besparingsskäl avveckla denna läneform (prop. 1980/81:20 bil. 12 s. 4, CU 1980/81:11, rskr 1980/81:121).

2.3.2 Tillämpningen av byggnadsminneslagen

Genom lagen (1960:690) om byggnadsminnen kan staten oberoende av ägarens inställning ge skydd för kommunalt och enskilt ägda kulturhisto­riskt synnerligen märkliga byggnader. Hittills har drygl 500 byggnadsmin­nen registrerats. Del finns inget underiag som gör del möjligt atl säkert bedöma det verkliga antalet byggnadsminnesvärda fastigheter i landel. Som en uppskattning brukar siffror mellan 3000 och 4000 nämnas. Bland de skyddade byggnaderna dominerar handels- och borgargårdar från 1700-talet vid sidan av slott och herrgårdar. Många vikliga kategorier saknas eller är fåtaligt representerade, såsom t. ex. industrins och folkrörelsernas byggnader eller hyreshus från 1800-och 1900-talen.

Ulredningen menar alt den huvudsakliga orsaken till denna begränsade tillämpning har varit avsaknaden av pengar. Man konstaterar att del som en följd av della inte i någol fall har skett en byggnadsminnesförklaring mot en fastighetsägares vilja, när del funnits risk för atl ersällning för inträng skulle behöva utbetalas. Enligt utredningens mening har det dock framför allt varit de små möjligheter staten har haft alt erbjuda fastighels-ägama ett stöd till fortlöpande värd som har haft betydelse. Ulredningen framhåller atl en konsekvent tillämpning av byggnadsminneslagen är en förutsättning för byggnadsvården. För det ändamålet föreslår utredningen dels atl en särskild anslagspost för inlrångsersällningar inrättas, dels alt möjlighelerna att ge bidrag förbättras.

Utredningens ståndpunkt och förslag har fäll starkt slöd från remissin­stanserna.

Det har alltså inte varit möjligt ge ens de mest värdefulla byggnaderna i värt land elt systematiskt skydd och slöd. De förhoppningar om motsatsen som uttrycktes när byggnadsminneslagen infördes år 1960 har inte kunnat infrias. Här återspeglas en sedan länge allmänl grundad restriktiv hållning lill byggnadsvården. Del staten nu framför allt kan göra är att, med de begränsade resurser som slår lill förtogande, bidra lill lösningar av de

Prop. 1980/81:122

15

ekonomiska problem som ofta är förknippade med en byggnadsminnes­förklaring.

Jag anser i likhet med ulredningen att del är väsentligt atl föra upp en särskild post för ersättningar för de intrång en byggnadsminnesförklaring kan innebära. Även om jag liksom utredningen förutsätter att ersättnings-fallen kommer att bli sällsynta, är det olyckligt om del också i fortsättning-. en blir så, atl ersättningarna måste tas från de medel som i praktiken helt är avsedda för mer konstruktivt inriktad byggnadsvård.

Den ojämförligt tyngsta bördan för byggnadsvården har burits och bärs av de enskilda fastighetsägarna. Bl. a. fördyrade vård- och underhållskost­nader har gjort del allt svårare för innehavare av kulturhistoriskt värdefulla byggnader atl hålla dessa i gott skick. De fiesta ägare till sädana byggnader efterlyser därför främst möjligheler all få hjälp lill all klara de merkost­nader som ofta följer av de skyddsföreskrifter som de förväntas axla. Det är genom atl inom ramen för befintliga ekonomiska resurser i göriigaste män möta dessa behov som staten enligl min mening kan verka för en mera konsekvent tillämpning av byggnadsminneslagen. Della bör lämpligen ske i form av bidrag. 1 del följande går jag närmare in pä olika frågor rörande bidragsgivningen.

2.3.3 Bidragsgivningen

1 likhet med utredningen anser jag all staten genom bidragsgivning bör stödja bevarandet också av annan kulturhistoriskt värdefull bebyggelse än byggnadsminnen. Jag delar utredningens mening atl man genom ell ekono­miskt stöd kan väcka och bibehålla en positiv inställning lill bevarandet hos fasUghelsägarna.

Begreppet kulturhistoriska överkostnader

1 utredningens direktiv pekades på den tanke som har förls fram i debatten om etl statligt stöd till byggnadsvården, nämligen atl stödet skulle avse de merkostnader som betingas av hänsynen lill det kulturhistoriska värdet. Utredningen har tagit upp denna tanke och har byggt förslaget om ett bidragssystem på begreppet "kulturhistoriska överkostnader".

Utredningen konslalerar att överkostnadsbegreppel är diffust och all det kan ges olika innebörd, från utebliven exploateringsvinst till klart påvis­bara koslnader för exempelvis konserveringsåtgärder. Enligl utredningen försvåras definitionen av all de antikvariska önskemålen i själva verkel ofta minskar kostnaderna i slällel för alt öka dem. Att behålla och restaure­ra en rikt utsmyckad putsfasad från 1800-lalets slut anförs som ell exempel på en billigare ålgärd än s. k. hyvling. Ulredningen vill dock ge begreppet en preciserad innebörd och räknar upp etl antal faktorer och ätgärder som kan medföra överkostnader.

Remissinstanserna är överens om att utredningen pä ett hanterbart sätt har förmått bestämma innebörden av begreppet kulturhistoriska överkosl-nader. Även jag kan ansluta mig lill ulredningens beskrivningar.

Prop. 1980/81:122

16

Reglering av bidragsgivningen

Som jag tidigare nämnt har RAÄ sedan länge disponerat elt anslag som delvis har kunnat användas för atl ge bidrag lill byggnadsvård. Ulredning­en menar atl denna bidragsgivning, som har fungerat enligt vissa oskrivna principer, bör tjäna som förebild för den formella reglering som man nu anser vara nödvändig. Remissinstanserna har tillstyrkt denna ordning.

Även jag anser alt den praxis som har utbildats hos RAÄ bör utgöra stomme för den fortsatta bidragsgivningen. Som jag tidigare har nämnt skall en förutsättning för bidrag vara all bebyggelsen skyddas mot rivning eller annan förstörelse. Som en naturlig huvudprincip bör gälla atl bidrags­givningen främst inriktas på byggnadsminnen och andra riksintressen. Sannolikt kommer som jag har framhållit dessa kategorier, församlingskyr­korna inbegripna, under flera år framöver alt helt ta resurserna i anspråk. För dessa objekt bör det i undantagsfall vara möjligt all ge bidrag som läcker hela den kulturhistoriska överkostnaden, med avdrag för det ökade bruksvärde som ägaren får genom åtgärden. Del bör då gälla objekt som saknar varje praktiskt värde för ägaren själv, dvs. ägaren skall inte vid en försäljning kunna tillgodogöra sig värdet av del statliga bidraget. En ytterli­gare förutsätlning för slödel bör annars vara etl krav på viss egen insats från ägarens sida. Denna egeninsats ger den nödvändiga kontrollen av projektets koslnader. Som regel bör bidrag därför inle utges med mer än högst 90% av överkoslnaderna.

1 den mån resurserna medger bör bidrag också kunna ges lill vad som i lånesammanhang brukar benämnas övrig kulturhistoriskt värdefull bebyg­gelse, dvs. de byggnadskategorier där statens insats mera är tänkt all stimulera ägaren till egna insatser. Bidragen bör då inte överstiga 50% av överkoslnaderna. I enstaka fall när en stiftelse eller förening av ideell karaktär bildats endasi för atl bevara etl särskilt objekt bör även på denna nivå bidrag kunna komma i fräga upp lill hela överkostnaden.

Som jag tidigare har nämnt bör del vara möjligt all ge bidrag också lill lokaler som byggs om för all åleranvändas. Jag avser då arbelen som syftar lill att bevara ur antikvarisk synpunkl särskill skyddsvärda delar. Likaså kan bidrag komma i fräga för ett bostadshus när motsvarande arbelen har den karaktären att något bostadslån inte kan utgå. För dessa kalegorier där det således finns en avkastning bör särskild försiktighet iakttas vid bidrags­givningen. I likhet med vad som gäller inom bostadssektorn är det av slor vikl atl subventioner inte ges till fastighetsägare som kan finansiera ätgär­derna genom en anspassning av hyrorna. Vad som framstår som en kultur­historisk överkostnad vid etl tillfälle kan på lilel längre sikl få full läckning genom hyran. Della kan särskill anlas gälla för lokaler där hyressällningen i princip är hell fri. Fastigheter med kullurhisloriska värden är för övrigl inle sällan så attraktiva all det redan från början är möjligt all fä full kostnadstäckning vid en restaurering.

Det är sannolikt alt anspråken på bidrag liksom hittills konstant kommer

Prop. 1980/81:122

17

atl överstiga de tillgängliga medlen. Jag vill betona vikten av att bidragen också i fortsättningen fördelas sä atl siörsta möjliga positiva effekter uppnås för byggnadsvårdens del totalt sett. En fördelning som innebär alt många smärre bidrag ges ut, framför att ell fåtal slora arbelen gynnas, måste enligl min mening vara del bästa sättet atl nå detta syfte. Faktorer som fastighetsägarens ekonomiska förutsätlningar och vilja att utföra and­ra samtidiga arbeten anser jag dessutom bör vara av betydelse vid bidrags­givningen.

Den mera formaliserade bidragsgivning som jag här har angett grunderna för, kräver ett särskilt ansökningsförfarande. Det ankommer på RAÄ all på lämpligl sätt informera fastighetsägarna om bidragssystemet.

Den stödform jag här har beskrivit riktar sig mot enskilda fastigheter. Det följer som en självklarhet av det syslem för registrering av fasligheter som vi har i det här landel. Därav följer dock inte som några remissinsian­ser velal göra gällande, alt själva slödel skulle utgå enbart med den enskilda fastigheten i synfältet. Givetvis skall del förhållandet, att en byggnads värde till slor del är beroende av omgivningen, spela en belydan-de roll vid urvalel av de individuella fasligheter som skall bli föremål för bidrag. På del sättet blir bidragsgivningen ett stöd till bevarandet av samlade miljöer.

Beredskapsarbeten på byggnadsvårdens område

De första åren under 1970-talel innebar elt kraftigt uppsving för bygg­nadsvården. För att motverka den dä höga arbetslösheten bland byggnads­arbetarna användes arbeten inom byggnadsvårdsseklorn för att skapa sys­selsättning. Förändringar i arbetslöshetens sammansättning har sedan dess gjort det nödvändigt atl i ökad grad inrikta beredskapsarbetena på andra områden, främst tjänste- och vårdyrken. Del har medfört atl byggnadsvår­dens andel av beredskapsarbetena har krympt till en betydligt lägre nivå.

Utredningen konstaterar att de byggnadsvärdande beredskapsarbetena har gett ett gott resultat. Man menar att del emellertid inle kan vara rimligt atl byggnadsvården generellt görs beroende av sysselsättningsläget, bl.a. därför atl behovet av insatser då inle kan tillgodoses på rent kulturhisto­riska grunder och risk finns för att en snedfördelning uppstår. Utredningen slår dock fasl alt det också i fortsättningen kommer atl vara behövligt och angeläget atl beredskapsarbeten kommer lill sländ inom byggnadsvårds­seklorn.

Inte heller jag anser atl det är lämpligl att helt förlila sig på beredskaps­arbeten som grund för del slalliga engagemanget på byggnadsvårdens omräde. Statens ambitioner bör i stället komma till uttryck den vanliga anslagsvägen. Det är dock önskvärt all beredskapsarbeten också i fortsäll-ning kan användas för att tidigarelägga planerade byggnadsvårdsprojekt när det är motiverat med hänsyn till sysselsättningsläget. Ett i en särskild förordning fast reglerat system för det ordinarie anslagels användning 2   Riksdagen 1980/81. I saml. Nr 122

Prop. 1980/81:122

18

kommer som utredningen har påpekat att bli en underlättande faktor i del avseendet.

2.3.4 Skattefrågor

I enlighet med direktiven har utredningen övervägt om skaltelindringar kan fungera som en form för slöd äl byggnadsvärden. Utredningen har i första hand granskat reglerna för inkomslskatien, eftersom lättnader i denna kan förväntas stimulera fastighetsägarna till faktiska vårdinsatser. Utredningen säger sig inte ha kunnat konstatera atl skattereglerna allmänt motverkar byggnadsvårdande syften. Som ett exempel pä motsatsen näm­ner man situationen i Danmark, där en fastighetsägare inte med avdrags­rätl kan reparera skador eller förslitningar som uppstått under tidigare ägares innehav. Vissa ändringar i skallelagarna anser utredningen ändå motiverade, som närmare framgår av sammanfattningen (bil. 1). Ulred­ningen har samtidigt pekat på de nackdelar som skattemässiga särregler för den kulturhistoriskt värdefulla bebyggelsen kommer alt medföra. Ett re­dan nu komplicerat skattesystem skulle bli ännu mer invecklat. Vidare skulle effekterna i väsenllig grad bli beroende av den enskilde fastighets­ägarens inkomster och skaller i övrigt. Vid en samlad bedömning har utredningen dock funnit atl fördelarna med de föreslagna ändringarna har vägt över.

Utredningens skalteförslag har mött stark kritik från många remissin­stanser. Avslyrkanden har kommit bl.a. frän kammarrätten i Göteborg, riksskatteverket och fiera länsstyrelser med hänvisning främst till de kom­plikationer som skulle tillföras det redan i dag svårtillgängliga skattesyste­met.

Efter överläggningar med chefen för budgetdepartementet har ocksä jag funnit att övervägande skäl talar mol ett genomförande av utredningens skalteförslag. Jag har därvid särskilt fäst mig vid de svårigheter vid tillämp­ningen som förslagen skulle medföra. Del rimmar illa med den nu särskilt starka strävan all begränsa krånglet i samhället. Effekterna av skattelind­ringar blir vidare svåröverskådliga.

Med hänsyn lill vad jag nu har anfört är jag alltså inle beredd atl förorda de föreslagna skattelättnaderna som stöd till byggnadsvården.

En annan sak är att byggnadsminnen och vissa därmed jämställda bygg­nader intar en särställning som motiverar andra hänsynstaganden. Jag vill här nämna att fr.o.m. 1981 ärs allmänna fastighetstaxering gäller mer enhetliga regler för värdering av byggnadsminnen m. m. Så finns t. ex. i 7 kap. 13 § fastighetstaxeringsiagen en specialregel för bestämmandet av markvärdet för dessa fastigheter. Till bilden hör också att drift- och under­hållskostnaderna för kulturhistoriskt värdefulla byggnader kan vara osed­vanligt höga. Här har riksskatteverket utarbetat föreskrifter och anvisning­ar om bl.a. värderingen av vissa särskilt underhållskrävande byggnader.

Prop. 1980/81:122

19

2.3.5 Restaureringsarbeten på Gotland

Byggnadsvårdsutredningens uppdrag var inriktat på alt finna generella stödformer för alla slag av kulturhistoriskt värdefull bebyggelse inkl. för­samlingskyrkorna. Gotland med sina små församlingar och 92 medeltida kyrkor ulgör dock elt särskilt problem i sammanhanget. Regeringen upp­drog därför ål utredningen att mot bakgrund av en undersökning som hade utförts av riksdagens revisorer överväga särskilda åtgärder för vården av Gotlandskyrkorna.

Ulredningen har föreslagit atl en s. k. byggnadshytta inrättas på Got­land. Byggnadshyltan bör enligl utredningen ha som främsta uppgift alt ta hand om de mest krävande restaureringsproblemen, i första hand de mest utsatta kyrkorna.

Jag delar, liksom en bred remissopinion, utredningens uppfattning alt problemel med Gollandskyrkornas vård och restaurering kräver särskilda insatser. Jag vill erinra om att regeringen genom beslul i september 1978 medgett att Gotlandskyrkorna - i avvaktan på de beslut som kan komma alt föranledas av byggnadsvårdsutredningens förslag - under budgetåren 1978/79 och 1979/80 har fått restaureras som statliga beredskapsarbeten, dvs. med 100% statsbidrag, iden män det krävs för att motverka arbetslös­het för lokalt bunden arbetskraft. Genom beslul i juni 1980 har detta medgivande föriängls för vissa kyrkorestaureringsprojekl att gälla även under budgetåret 1980/81. En fortsall salsning på restaureringen av Gol­landskyrkorna innebär således all staten fullföljer den ambition som har markerats genom regeringens beslut åren 1978 och 1980. Jag kan dock inte biträda utredningens förslag om att med statligt arbetsgivaransvar inrätla en byggnadshylta pä Golland.

Enligl min mening bör del löpande underhållet av kyrkorna även fort­sättningsvis skötas av församlingarna. För mer omfattande byggnadsåt­gärder i syfte att säkra kyrkornas fortbestånd kan dock särskilda medel behövas ställas till förfogande. Även vården av ringmuren och ruinerna i Visby, en uppgift som staten sedan länge delvis har utfört genom bered­skapsarbeten, torde förutsätta särskilda insatser.

Utredningen har föreslagit vissa principer för fördelning av kostnaderna för kyrkorestaureringar mellan församlingarna och staten. Jag delar den uppfattning som RAÄ har fört fram att man vid fördelningen av kostna­derna i första hand bör la hänsyn till församlingens ekonomiska resurser och kostnaderna för de aktuella åtgärderna. Behovet av mer lydliga regler för kostnadsfördelningen bör prövas sedan man har fått erfarenheler efter några år av hur restaureringsverksamheten har utvecklats.

RAÄ har goda insikter i Gotlandsproblemen genom långvarig praktisk erfarenhet. Med hänsyn härtill finner jag det lämpligt all restaureringsre­surserna ställs till RAÄ:s förfogande. Jag förutsätter atl fördelningen av resurer sker i samråd med bl. a. församlingarna, kommunen och länel. Del bör ankomma på RAÄ att finna lämpliga former för en långsiktig planering

Prop. 1980/81:122

20

av insatserna och för samverkan vid genomförande av reslaureringsarbe­iena. På sikt kan andra organisationsformer bli akluella, vilkel bör övervä­gas sedan arbetena har varil i gäng några år. I del sammanhängd är det givetvis inget som hindrar att man prövar all stödja uppbyggandet av en byggnadshylta i lokal regi.

Som jag närmare kommer att redovisa i samband med anslagsberäkning­arna för budgetåret 1981/82 harjag vid beräkningen av den totala medels­fördelningen pä byggnadsvårdsomrädel beaktat behovet av de särskilda vårdinsatser pä Golland som jag här har berört. Omfattningen av dessa särskilda insatser bör bestämmas av RAÄ.

Jag räknar vidare med atl det särskilda stöd till Gotlandskyrkorna m. m. som jag här har föreslagit skall kunna kompletteras genom atl vissa projekt kan ulföras som beredskapsarbeten med av arbetsförmedlingen anvisade arbetslösa, när del är påkallat av sysselsältningsskäl.

2.3.6 Byggnadshylta i Bergslagen m. m.

Enligt utredningen bör man överväga atl inrätta en byggnadshylta även i Bergslagen. Denna hytta skulle kunna inriktas på utbildningsverksamhet i högre grad än vad som har föreslagits gälla för Gotlandshyllan. Med hänsyn till det uppdrag som regeringen har givit statens industriverk all göra en översyn av hantverkets situation anser utredningen all frågan om inrättande av en byggnadshylla i Bergslagen bör vara en uppgift för indu­striverket atl utveckla vidare i samarbete med bl.a. de kullurminnesvår­dande myndigheterna.

Industriverket har i sitt yttrande anfört atl verket kommer att ytterligare behandla frågan om inrättande av en byggnadshylta inom ramen för del uppdrag som verket har fått. Jag finner del därför naturligt att, såsom utredningen har föreslagit, frägan om en eventuell byggnadshytta i Bergs­lagen bereds av indusiriverkel i samråd med bl. a. myndigheler och inslitu­iioner på kulturminnesvärdsområdet. 1 en särskild skrivelse den 1 oktober 1980 har länsstyrelsen i Västmanlands län redovisat en av länsslyrelsen företagen utredning om förutsättningarna för all inrätta en byggnadshytta i Bergslagsområdel med inriktning på ulbildning av hantverkare i äldre byggnadsteknik. Länsstyrelsen hemställer all en byggnadshylta förläggs till Karmansbo som en försöksverksamhet under 4-5 är. Enligl länsstyrel­sens förslag bör skolöverstyrelsen bli huvudman för ulbildningen.

Genom beslut den 3 december 1980 har regeringen överlämnat länssty­relsens skrivelse till statens industriverk för alt tas under övervägande inom ramen för verkets hantverksulredning.

När det gäller frågan om ulbildning på byggnadsvårdsområdet vill jag erinra om att skolöverstyrelsen fastställer lim- och kursplaner för special­kurser inom gymnasieskolan. Skolöverstyrelsen har därigenom möjlighel alt beakta utbildningsbehovet. Jag vill ocksä erinra om atl inom lågfrek­venta yrkesområden erbjuds möjlighet till lärlingsutbildning inom gymna­sieskolans ram.

Prop. 1980/81:122

21

2.4 Handläggning av bidragsfrågor m. m.

Utredningen har föreslagil att ansökan om bidrag bör prövas av RAÄ, som också bör förfoga över hela det belopp för direkt statlig bidragsgivning som föreslås utgå. Prövningen bör enligl utredningen regleras i en särskild bidragsförordning. Jag har tidigare redovisat min uppfattning om grunder­na för en sådan förordning (avsnill 2.3.3).

Enligt utredningen bör en decentralisering av bidragsprövningen lill länsslyrelserna kunna komma i fråga i ell senare skede. Redan nu bör dock enligt ulredningen RAÄ verka för att samtliga regioner i landet garanteras viss del av det årliga anslaget.

Etl antal remissinstanser, bl.a. fiera länsstyrelser, har uttalat att bi­dragsmedlen och handläggningen bör ligga på länsslyrelsen. Därvid har bl.a. anförts att det är angeläget att bidragsgivningen kan samordnas med kulturminnesvården i övrigl på länsnivå så all tillämpningen av lagstift­ningen, upprättande av vårdplaner och kulturminnesvårdsprogram samt samordning med fysisk planering och planering för t.ex. fritid och turism kan beaktas vid bidragsgivningen. Från denna utgångspunkt förordar vissa remissinstanser en decentralisering av bidragsgivningen. Man menar dock att RAÄ bör disponera viss del av medlen för slörre projekt.

Det ankommer på regeringen att beslula om handläggnings- och besluts­ordning i sådana ärenden som det är fråga om här. För riksdagens känne­dom vill jag dock redan i detla sammanhang nämna att jag när bidragsför­ordningen skall utfärdas kommer alt ansluta mig lill den modell för bidrags­givning som ulredningen har föreslagit. Skälen härtill är följande. Som utredningen har påpekat är det angeläget atl en fasl praxis utvecklas för handläggningen av bidragsärendena. En sädan praxis bör lämpligen ut­vecklas pä central nivå. RAÄ:s kompelens och erfarenhet är därvid en given förutsättning för en enhetlig och rättvis fördelning av bidragen inom landet.

I likhel med vad som gäller i fråga om de bidrag som handläggs av statens kulturråd bör talan mol RAÄ:s beslul enligl bidragsförordningen inle kunna föras.

För att man skall kunna uppnå en samordning med den regionall förank­rade kulturminnesvården finner jag del angeläget all RAÄ samråder med' länsstyrelsen. Som länsslyrelsen i Gävleborgs län har föreslagil kan en lämplig form för samråd vara alt ansökan ställd lill RAÄ inlämnas lill länsstyrelsen som med eget yttrande vidarebefordrar ansökan.

Elt genomförande av de stödåtgärder som jag har föreslagit kommer som nämnts också atl beröra länsstyrelser och länsmuseer. Jag tänker främst pä uppgifter i anslutning lill rådgivning, överläggningar om skyddsformer, granskningar av iståndsättningsförslag samt dokumentation, kontroll och avsyning. Samrådsförfarande i samband med bidragsgivning och en ökad tillämpning av byggnadsminneslagen är andra frågor som berör dessa institutioner.

Prop. 1980/81:122

ij

Jag vill erinra om atl statsbidraget till de regionala museerna förutsätter att museerna skall biträda RAÄ, länsstyrelserna och kommunerna inom sitt verksamhetsområde med kullurminnesvårdande uppgifter. Del bör ankomma på RAÄ all komma överens med länsmuseerna om de närmare formerna för deras medverkan i detla avseende. Länsstyrelserna har sedan budgetåret 1977/78 erhållit särskilda medel för utarbetande av kultur­minnesvårdsprogram. För innevarande budgetär har länsstyrelserna tillde­lats totalt 1,4 milj. kr. för delta ändamål.

3   Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anförl hemställer jag alt regeringen föreslår riksdagen

alt godkänna de grunder för slatsbidrag lill värd och bevarande av kulturhistoriskt värdefull bebyggelse som jag har förordat. 1 fråga om anslagsberäkningar för budgetåret 1981/82 återkommer jag i det följande.

4   Anslagsberäkningar för budgetåret 1981/82

I prop. 1980/81: 100 (bil. 12 s. 161) upptogs anslagen B 51. Riksantikva­rieämbetet: Förvaltningskostnader och B 52. Riksantikvarieämbetet: Vård och underhåll av fornlämningar och kulturhistoriskt värdefulla byggnader med oförändrat belopp i avvaktan på förevarande särskilda proposition. Slutliga förslag till medelsanvisningar kan nu föreläggas riksdagen.

B 51. Riksantikvarieämbetet: Förvaltningskostnader

1979/80 Utgift

35 438841

1980/81 Anslag

33 782000

1981/82 Förslag

38827000

Myndigheten riksantikvarieämbetet och statens historiska museer om­fattar riksanlikvarieämbetet (RAÄ), historiska museet, kungl. myntkabi­nettet, medelhavsmuseet, en teknisk institution och Vitterhetsakademiens bibliotek. Myndighetens förvaltningskostnader upptas under två anslag på statsbudgeten. Från delta anslag bestrids förvaltningskostnaderna för RAÄ och Vitterhetsakademiens bibliotek.

RAÄ svarar för myndighetens kulturminnesvårdande uppgifter. Det åligger ämbetet särskilt alt verka för en övergripande planering av kultur­minnesvården, bevaka kulturminnesvårdens intressen vid bebyggelse- och annan samhällsplanering, leda arbetet med att planmässigt inventera och

Prop. 1980/81:122

23

1980/81

Beräknad ändring 1981/82

Riksantikva-

Före-

rieämbetet och      draganden

statens

historiska

museer

Personal

Riksantikvarieämbeiei

Handläggande personal

66

-1-16,5

of.

Övrig personal

51,5

-t- 6,5

+  1

Villerhelsakademicns

bibliotek

Handläggande personal

3

-1-  1

of.

Övrig personal

6

4-    1

of.

126,5

-1-25

-1- 1

Anslag

Lönekostnader

16077000

-1-

4 629000

+ 2

1275000

Riksanlikvarieämbetet

(15 117000)

(-

4 315 000)

(-2

1172 000)

Vitterhetsadademiens

bibliotek

(960000)

(-f-

314000)

(-1-

103000)

Sjukvård

29000

+

3 000

-t-

3 000

Riksantikvarieämbetet

(27 000)

[ +

3 000)

(-

3 000)

Vitterhetsakademiens

bibliotek

(2000)

(of)

(of.)

Reseersättningar

413000

-\-

114000

-1-

21000

Riksantikvarieämbetet

(410000)

(-1-

113000)

( +

21000)

därav utrikes resor

(27000)

(of.)

(of.)

Vitterhetsakademiens

bibliotek

(3000)

(-1-

1000)

(of.)

Lokalkostnader

9742000

-1-

2 568 000

4-2

: 573 000

Expenser

1002000

-t-

906000

-1-

43 000

därav engängsutgifter

(380000)

(of.)

(-

3800001

Riksantikvarieämbetet

(952000)

( +

902000)

(+

41000)

därav engängsutgifter

(370000)

(of)

(-

370000)

Vitterhetsakademiens

bibliotek

(.SO 000)

(-(-

4000)

(-1-

2 000)

därav engängsutgifter

(10000)

(of.)

(-

10000)

Information och utbildning

(riksantikvarieämbetet)

631000

-1-

1274000

-t-

35 000

därav engångsulgifter

(200000)

(-

2000001

(-

200 000)

Fornminnesinventering

(riksantikvarieämbetet)

4 540000

+

882000

4-

364 000

Konserverings- och foto-

verksamhet (riksantikvarie-

ämbetet)

1 176000

-1-

508000

-1-

146000

Bokinköp och bokvård

(Vitterhetsakademiens

bibliotek)

259000

-H

124000

4-

21000

Bidrag till organisationer

och föreningar

263 000

+

25 000

of

Besparingar

-

_ 1

-

786000

34132 000

-I-l

1033000

-1-4695 000

Anslag enligt

statsbudgeten

33 782000

+11 383 000

-1-5

i 045 000

' RAÄ:s förslag till besparingar ingär i de redovisade beloppen under resp. anslags­post.

Prop. 1980/81:122

24

dokumentera kulturminnen och kulturmiljöer saml handlägga frågor om vård och bevarande av kulturminnen och kulturmiljöer. Ämbetet skall också utarbeta råd och anvisningar, främja utbildning och information rörande kulturminnesvärden samt följa den regionala kulturminnesvärden och biträda länsstyrelserna i ärenden som rör denna. Ämbetet är indelat i fyra byråer, nämligen kulturminnesbyrän, dokumenlationsbyrän, byrån för vård och förvaltning samt administrativa byrån.

Vitterhetsakademiens bibliotek skall svara för biblioteksservice åt myn­digheten samt på lämpligt sätt hålla sina samlingar tillgängliga för forskning och studier inom myndighetens verksamhetsområde.

Riksantikvarieämbetet och statens historiska museer \. Pris- och löneomräkning m. m. 4898000 kr.

2.

Besparingarna enligt huvudalternativet innebär för ämbetets del en ambilionssänkning belräffande den ekonomi- och personaladministraliva servicen lill myndighetens samlade verksamhel. För fornminnesinvente­ringen innebär besparingen ambitionssänkningar belräffande dalabearbet­ning och informationsservice. Vidare innebär huvudalternativet försäm­rade resemöjligheler. (-497000 kr.)

3.

RAÄ behöver en förslärkning med 19.5 nya ijänsler, varav sex tjänster till kulturminnesbyrån, fyra tjänster lill dokumenlationsbyrän. sju tjänster lill vårdbyrån och två och en halv tjänster till administrativa byrån. Tjänsterna behövs till stor del för all kunna genomföra den reform av byggnadsvärden som byggnadsvårdsulredningen har föreslagil. Vidare be­gärs alt medel för tvä och en halv tjänster avseende projektet "Del Medel­tida Sverige" förs över till ämbetet från humanistisk-samhällsvetenskap­liga forskningsrådets anslag. Medel begärs också för en personlig tjänst. Därutöver begärs som engångsanslag medel för central arbetsledning vid RAÄ:s Gotlandsundersökningar, (-f 3940000 kr.)

4.

De begärda personalökningarna innebär även ökal behov av medel lill reseersättningar (-)- 115000 kr.).

5.

De under anslagsposten till expenser begärda ökningarna avser bl.a. ersättning av försliten inredning och utrustning, ökade fasla kostnader för ny växel, mikrofilmning av ritningar och kartor saml foloulrustning (-1-618000 kr., varav för engångsanvisningar 37000Ö kr.).

6.

Under anslagsposten lill information och ulbildning föreslås ökade resurser för bl.a. publiceringsverksamhet, extern- och internutbildning samt för information till bl.a. länsstyrelser, kommuner och allmänhet (-1- 1086000 kr.).

7.

Höjningen av medlen till fornminnesinventering avser bl.a. projekt­verksamhet och upprättande av etl stadshisloriskt register (-I-593000 kr.).

8.

Under anslagsposten för konserverings- och fotoverksamhel begärs bl.a. medel för forsknings- och utvecklingsarbete inom stenkonservering, måleri på trä, metall- samt textilkonservering (4- 427000 kr.).

Prop. 1980/81:122

25

9. Vitterhetsakademiens bibliotek begär två nya tjänster samt ökade resurser för bokinköp och bokvärd samt fortsatt inredning av bibliotekslokalerna (-t-222000 kr., varav för engångsanvisningar 10000 kr.).

Byggnadsvårdsutredningen

Utredningen föreslår atl byggnadssektionen inom ämbetets kultur­minnesbyrå förstärks med tvä eller tre handläggare för att kunna klara av det ökade antalet låne- och bidragsärenden. För projektering av ökat antal beredskapsarbeten bör vårdbyrån förslärkas, främst med tekniker. Ut­vecklingssektionen vid vårdbyrån måste tillföras personal och projektme­del.

Föredraganden

För nästa budgetår bör medel för riksantikvarieämbetets (RAÄ) verk­samhel beräknas med utgångspunkt i ämbetets huvudförslag, dvs. med en besparing på 2% av innevarande års anslag uppräknat med löne- och prisomräkning. Besparingen uppgår till sammanlagt 786000 kr. Del bör ankomma på ämbetet atl i anslutning lill all myndigheten redovisar sina förslag till regleringsbrevsbestämmelser för budgetåret 1981/82 föreslå hur besparingen skall fördelas på förevarande anslag och anslaget Riksantikva­rieämbetet: Vård och underhåll av fornlämningar och kulturhistoriskt vär­defulla byggnader.

Jag har beräknat medel för en personlig tjänst för en ijänslemän, som i samband med myndighels omlokalisering har garanlerals fortsatt anställ­ning i Stockholm (s. k. NOM-garant).

RAÄ och Vitterhetsakademien har under etl antal år disponerat en­gångsanvisningar lill ett sammanlagt belopp av 580000 kr. för bl.a. foloreslaurering, mikrofilmning av ritningar och kartor, inredning och utrustning saml för information och externutbildning. Jag räknar med att detla belopp i forlsältningen skall tillföras anslaget för att bl. a. bestrida de löpande kostnaderna för ifrågavarande ändamål.

Jag har i det föregående redovisat mina överväganden i anledning av byggnadsvårdsutredningens förslag om åtgärder för vård och bevarande av kulturhistoriskt värdefull bebyggelse. Jag beräknar behovet av medelsför­stärkning under förevarande anslag till totalt 300000 kr. för nästkommande budgetår. Della belopp bör göra det möjligt för RAÄ all anlita konsulter och expertis inom byggnadsvårdsomrädel.

Med hänvisning i övrigt till sammanställningen föreslår jag att anslaget för nästa budgetår förs upp med 38 827000 kr.

Jag hemställer alt regeringen föreslår riksdagen

alt till Riksantikvarieämbetet: Förvaltningskostnader för budget­året 1981/82 under nionde huvudtiteln anvisa etl förslagsanslag av 38827000 kr.

Prop. 1980/81:122

26

B 52. Riksantikvarieämbetet: Vård och underhåll av fornlämningaroch kul­turhistoriskt värdefulla byggnader

1979/80 Utgift

5 126178

Reservation

1997822

1980/81 Anslag

'5456000

1981/82 Förslag

18207000

' Av anslaget disponerar riksantikvarieämbete! 5 107000 kr. till följd av att den i statsbudgeten för budgetåret 1980/81 upptagna besparingen har fördelats mellan förvaltningsanslaget och förevarande anslag.

Ur anslaget utgår bidrag till vård, undersökning och islåndsältning av kulturhistoriskt värdefulla fasla fornlämningar och byggnader, inbegripet kyrkor, med undantag av statliga byggnadsverk som avses i 18 § kungörel­sen (1920:744) med föreskrifter rörande det offentliga byggnadsväsendel (18§ ändrad senast 1967:331). Frän anslaget utgår även ersättning till domänverkets fond för upplåten mark på Björkö.

Ersättning enligt 5 och 7§§ lagen (1960:690) om byggnadsminnen (om­tryckt 1976:440) får bestridas frän anslaget.

Stöd lill kulturminnesvärden utgår ocksä av särskilda lolterimedel efter ansökningar från kommuner, hembygdsföreningar, m.fl. Under budget­året 1979/80 fördelades sammanlagt 665000 kr. som bidrag till restaure­ringsarbelen, inköp av fastigheter m.m.

Riksantikvarieämbetet och statens historiska museer

Prisomräkning m.m. 511000 kr. Besparingar enligl huvudalternativet innebär minskade resurser för utrednings- och utvecklingsarbete (-375000 kr.).

Riksantikvarieämbetet (RAÄ) föreslår att den uppdelning av anslaget i program som redovisats i tidigare anslagsframställningar nu permanentas genom en uppdelning av anslaget på fem nya reservationsanslag.

1.

För Bidrag till vård av kulturhistoriskt värdefull be­byggelse begärs 40 milj. kr. Medlen är avsedda för statsbidrag till värd av kulturhistoriskt värdefull bebyggelse i enlighet med byggnadsvårdsut­redningens förslag, för bidrag lill underhäll av församlingskyrkor och för bidrag till konservering av kyrkliga inredningar och invenlarier.

2.

För Ersällning enligt byggnadsminneslagen begärs 5 milj. kr. En byggnadsminnesförklaring ger under vissa omständigheter ägaren rätt lill inlrångsersätlning. Då ämbetet hittills saknat medel för alt ge denna ersällning har byggnadsvårdsutredningen föreslagil att särskilda medel för ersällning m. m. ställs lill ämbetets förfogande.

3.

För Bidrag till undersökning av fasl fornlämning be­gärs 2 milj. kr. Bidrag från detta anslag skall utgå enligt de regler som finns i 9§ fornminneslagen. Inom det begärda anslagsbeloppet beräknas också medel för att under en femårsperiod häva den eftersläpning med rapporter som uppställ vid undersökningsverksamheten.

Prop. 1980/81:122

27

4.    För RAÄ:s förvaltning av fastigheter och värd av

fornlämningar inkl. byggnadshylta på Golland begärs

7419000 kr. Ämbetets fastighetsförvaltning måste bedrivas på etl sädant

sätt att den kan vara normbildande för övrig kulturminnesvård. 1 det

begärda beloppet är inberäknat medel för de akuta värdätgärderna. Medel

begärs också för uppförande av en servicebyggnad vid Eketorps borg. För

vården av fornlämningar krävs också ekonomiska insatser från ämbetets

sida pä grund av minskade beredskapsmedel samt i samband med skador

pä fornlämningar och för vårdarbeten och ålgärder i syfte all göra fornläm-

ningarna lällare fillgängliga.

Byggnadsvårdsulredningen föreslår atl en byggnadshylla med ämbetet som huvudman inrättas på Golland för vården och bevarandet av de gotländska kyrkorna och ruinerna. Ämbetet biträder förslagel och har i ovannämnda belopp inberäknal en årlig driftkostnad för byggnadshyltan på 2,5 milj. kr.

5.    Ämbetet begär Medel för utrednings- och utvecklingsar­

bete med sammanlagt 1,4 milj. kr. Projektmedel behövs bl.a. för utred­

ningar och bevarandeplanering, byggnadsinventeringar, byggnadstekniska

utredningsprojekt samt för rationaliserings- och utvecklingsprojekt avse­

ende metoder för arkeologiska undersökningar. För utvecklingsarbete

inom fornminnesvården begärs bl.a. medel till uppföljning och melodstu-

dier av fornvårdsarbelen. För slutförande av arbetet med råd och anvis­

ningar till lagen om fornminnen begärs särskilda medel.

Byggnadsvårdsutredningen

Utredningen beräknar alt behovet av direkta bidragsmedel uppgår lill 40 milj. kr. Dessutom föreslår ulredningen all särskilda medel för ersättningar ställs lill förfogande och att ämbetet anvisas projektmedel för utvecklings­arbete. Koslnader för inrättande av en statlig byggnadshylta pä Gotland har av utredningen beräknats lill 1,5 milj. kr. för första verksamhetsåret och till 1,4 milj. kr. för andra året, samtliga kostnader i 1977 års prisnivå.

Föredraganden

Som jag har berört i budgetpropositionen 1981 (1980/81: 100 bil. 12 s.7) bör medelsökningarna för budgetåret 1981/82 för en reform för byggnads­vården beräknas till totalt 13,4 milj. kr. För budgetåret 1982/83 räknar jag med all ytterligare 5 milj. kr. skall kunna avsättas för ändamålet genom omprioriteringar inom kultursektorn.

Av den föreslagna ökningen för nästa budgetår har 300000 kr. beräknas under riksantikvarieämbetets (RAÄ) förvaltningsanslag. Medelsökningar­na i övrigt, 13,1 milj. kr., bör tillföras förevarande anslag.

Med hänvisning lill vad jag tidigare (avsnitt 2.3.3) har förordat bör RAÄ förfoga över medel för bidrag till vård av kulturhistoriskt värdefull bebyg­gelse. För detla ändamål harjag beräknat ell belopp av 12,2 milj. kr. Häri

Prop. 1980/81:122

28

ingår även de medel som bör göra del möjligt för ämbetet alt göra särskilda insatser för alt restaurera kyrkorna m.m. på Golland. Bidragsgivningen bör regleras på det sätt som jag tidigare (avsnill 2.3.3) har förordat.

Jag har beräknat 900000 kr. för ersättningar i samband med byggnads-minnesförklaringar. Det bör därigenom bli möjligt att tillämpa byggnads­minneslagen i större utsträckning än f. n.

De medel som redan finns på anslaget jämte de förstärkningar som jag här har föreslagit bör under budgetåret 1981/82 fördelas på programmen bidrag lill värd av kulturhistoriskt värdefull bebyggelse, ersällning enligt byggnadsminneslagen, bidrag lill undersökning av fast fornlämning, fas­fighetsförvaltning och värd av fornlämningar saml utrednings- och utveck­lingsarbete. Varje program (anslagspost) bör betraktas som särskill reser­vationsanslag. Det ankommer på regeringen atl besluta om fördelningen av medel på de olika programmen.

Jag vill erinra om vad jag har anfört under föregående anslag angående förslag till fördelning av myndighetens besparing.

Jag hemställer atl regeringen föreslår riksdagen

att till Riksantikvarieämbetet: Vård tjch underhåll av Jörnlämningar och kulturhistoriskt värdefulla byggnader för budgetåret 1981/82 under nionde huvudtiteln anvisa ell reservationsanslag av 18207000 kr.

5    Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att antaga de förslag som föredra­ganden har lagl fram.

Prop. 1980/81:122

29

Bilaga I

Sammanfattning av betänkandet (SOU 1979:17) Kultur­historisk bebyggelse värd att vårda

Byggnadsvårdsutredningen har sammanfattningsvis anfört följande:

1    Bakgrund

Som ell allmänt mål för den statliga kulturpolitiken gäller bl.a. all den skall garantera att äldre tiders kultur tas lill vara och görs levande. Beva­randet skall omfalta hela samhällets historia och inte bara den s.k. högre-ståndskulturen. Också arvet från del gamla bondesamhället, den framväx­ande industrialismen och de tidiga folkrörelserna måste föras vidare.

Slalens ekonomiska insatser för att förverkliga detta brett formulerade bevarandemål har på bebyggelsevårdens område hittills inriktats på den kulturhistoriskt värdefulla bostadsbebyggelsen. Stödet för denna kategori inrättades år 1974 och utgår vid ombyggnad som ell komplement lill del vanliga bostadslånet. För kulturhistoriskt värdefull bostadsbebyggelse i allmänhet kan, med hänsyn lill de extra kostnader som en iständsällning av sådan bebyggelse vållar, ell större bostadslån ges än normall. Länets storiek bestäms efter vad bruksvärdeshyran kan förränta. För ombyggnad av bostadshus av byggnadsminneskaraktär kan dessutom utgå elt tilläggs­lån, avsett att täcka de speciella kostnader som uppkommer vid restaure­ring av de kulturhistoriskt mest värdefulla byggnaderna. Tilläggslånet är amorterings- och ränlefritt under tio år, varefter det normalt skall börja betalas tillbaka.

För sådan värd av kulturhistoriskt värdefull bebyggelse som inte innebär en slörre ombyggnad av permanentbostad, finns f. n. ingen statlig stödform ordnad. Riksantikvarieämbetet (RAÄ) disponerar visserligen sedan myc­kel länge etl reservationsanslag, del s.k. värdanslagel, som får användas för bidrag lill vård, undersökning och islåndsältning av bl.a. enskilt och kommunall ägda byggnader av kulturhistoriskt värde. RAÄ har dock kun­nat avsälla endast obetydliga belopp för delta ändamål eller omkring 1,5 milj.kr. för vart och elt av de senaste åren. Bidragen har huvudsakligen fördelats lill arbelen på byggnadsminnen samt församlingskyrkor med myckel stort kullurhisloriskl värde.

Det senaste årtiondet och särskilt då den första hälften - har för byggnadsvårdens del ändå varit en relativt gynnsam period. 1 början av 1970-talel ökade nämligen intresset krafligl för alt finna arbeten inc.n byggnadsvårdens område som kunde motverka den uppkomna slora ar­betslösheten bland byggnadsarbetarna. Tack vare en generös tillämpning av bidragsreglerna steg antalet beredskapsarbeten inom byggnadsvårdens

Prop. 1980/81:122

30

område brant uppåt. Under budgetåren 1971/72-1973/74 låg kostnaderna för de kommunala och enskilda arbetena på en genomsnitilig nivå om ca 37 milj. kr. per år med statliga bidrag om drygt 21 milj. kr. Sedan bidragspro­centen fr.o.m. budgetåret 1973/74 börjat bestämmas mera återhållsamt har arbetena minskal i omfattning.

Vid sidan av de statliga insatserna görs stora vårdinsatser av kommuner­na. De har som elt led i den fysiska riksplaneringen upprättat bevarande-program och bevarandeplaner. Framför allt de slörre kommunerna vinn­lägger sig också om atl försöka förverkliga bevarandeplanerna. En viss tveksamhet kan dock spåras i kommunernas fortsatta agerande pä beva­randesidan. De flesta kommuner har en pressad ekonomi som inle gör ett engagemang i kostnadskrävande bevarandeuppgifter möjligt.

2    Statens ansvar

Uppgiften att vårda de kulturhistoriskt värdefulla byggnaderna och mil­jöerna i landel ligger givelvis i första hand pä ägarna själva. Genom att formulera del s.k. bevarandemålet har emellertid staten uttryckt en vilja all la en del av ansvarel för byggnadsvården. I dag återspeglas stålens ansvar för bebyggelsen bara i lagen (1960:690) om byggnadsminnen, vars tillämpning förutsäller ekonomiskt slöd från del allmänna. 1 samband med den fysiska riksplaneringen har staten dock markerat ett vidare intresse, genom alt inom sektorn kulturminnesvärd uttala elt starkt önskemål om säkerställande av miljöer av riksintresse. Staten har därmed enligt vår mening tagil på sig etl vidgat ekonomiskt ansvar för bevarande av kultur­historiskt värdefull bebyggelse utöver vad som följer av byggnadsminnes­lagen. Detla stämmer väl överens med det inledningsvis redovisade beva­randemålet.

Om del antagna bevarandemålet helt skall kunna uppnäs måste emeller­tid statens ansvar sträcka sig längre än så. Även om det är kommunerna som vid sidan av ägarna har del grundläggande ansvaret för kulturminnes­vården bör slaten ekonomiskt stödja kommunerna i deras arbele med bevarandet av bebyggelsen med mera regionalt kulturhistoriskt värde. Staten kan därmed medverka till elt bibehållande av de karakteristiska bebyggelseinslagen i landets olika delar. Statens insatser bör på denna nivå ha till syfte alt stimulera och uppmuntra i första hand kommunerna men också enskilda i deras bevarandesträvanden.

3   Stödbehovet

För atl kunna bestämma vilka statliga ekonomiska insatser som kommer all följa av del uttryckta ansvarslagandel, är del nödvändigt att känna del

Prop. 1980/81:122

31

totala behovet av slöd. För det ändamålet måsle det byggnadsbestånd som bör bevaras väljas ut. Del blir då nödvändigt att försöka definiera begrep­pet kulturhistoriskt värde. Någon klar och entydig bestämning av detta begrepp är knappast möjlig. Vissa kännetecken kan dock anföras. En grundläggande princip bör t.ex. vara att byggnaden har något all berätta om sin tid, dvs. förmedlar kunskaper om äldre liders näringsliv, samhälls-miljö, byggnads- och bostadsskick, arbetsförhållanden, sociala villkor och estetiska ideal.

Ett behov av stöd har bedömts föreligga när ett bevarande medför kostnader som framkallas av hänsynen lill det kulturhistoriska värdet och dessa kostnader inle kan förräntas av fastighetens - faktiska eller tänkta -avkastning, s.k. kulturhistoriska överkostnader. Del kan t.ex. vara kostna­der för arbelen som kräver medverkan av konservator eller annan specia­list.

Del samlade behovet av stöd för annan kulturhistoriskt värdefull bebyg­gelse än permanentbostäder har uppskattats till 120 milj. kr. per är. Ett behov som skall mötas genom gemensamma insatser från stal, kommun och enskild.

4   Förslag

4.1 Skyddsföreskrifter

Som föremål för statliga stödåtgärder föreslår vi bebyggelse av sådanl kulturhistoriskt värde att den ur allmän synpunkt bör bevaras för framti­den. Ett villkor för en statlig stödinsats bör i konsekvens härmed vara att ell fortsatt bevarande också är garanterat. Den enda tillfredsställande garantin i den vägen kan i dag ordnas genom en byggnadsminnesförklaring. Därvid kan föreskrivas de två viktigaste skyddsmomenlen, nämligen all byggnaden inle får rivas och att den skall vårdas pä ell kullurhisloriskl rikligt säll. En byggnadsminnesförklaring är knuten till själva objektet och är giltig också mot framtida ägare, den har s.k. sakrättsligl skydd. Villkor som föreskrivs i avtal med objektets ägare har sin siörsta brist i delta hänseende. Sådana villkor kan inle göras gällande mol en ny ägare. De förlorar också sin verkan om länel eller bidraget betalas tillbaka.

Genom elt tillägg till byggnadsminneslagen vill vi ge möjlighel för ägare till andra kulturhistoriskt värdefulla byggnader än byggnadsmin­nen atl själva begära att skyddsföreskrifter meddelas, för att de därmed skall uppfylla villkoret för ett statligt stöd. De frivilliga skyddsföreskrifterna skall som föremål ha den s. k. övriga kulturhistoriska bebyggelsen, dvs. bebyggelse vars bevarande är av allmänt intresse utan atl för den skull vara byggnadsminnesvärd.

Genom alt medverka till att skyddsföreskrifter knyts till fastigheten lar ägaren på sig och sina efterträdare ett framlida vårdansvar som blir en påtaglig motprestation lill den statliga stödinsatsen.

Prop. 1980/81:122

32

4.2 Ramen för bostadslån med förhöjt låneunderiag och/eller tilläggslån

Den ram som fastställts för dessa båda låneforrner (25 milj.kr. för år 1978) har de senaste åren i det närmaste helt tagils i anspråk. Bl.a. den fortsatta upprustningen av Gamla Stan i Slockholm och den planerade av Haga i Göleborg kommer all medföra ökade anspråk på lån. Vi vill erinra om att det här rör sig om en förhållandevis lätthanterlig stödform med byggnader av mycket högt kulturhistoriskt värde som föremål. Sedd i jämförelse med den vanliga bostadslänegivningen är långivningen till kul­turhistoriskt värdefulla bostadshus försvinnande liten. Några prioritering­ar inom låneramen som skulle kunna fä lill följd all vissa bostadshus av byggnadsminneskaraktär slås ul förefaller knappast länkbara. Vi föreslår därför låneramen alltid anpassas så att den rymmer de ef­ter hand dokumenterade behoven för denna byggnadska-legori.

4.3       Lån till ombyggnad av lokaler av kulturhistoriskt värde

Vissa lokaler kan redan i dag få län genom länesystemet för bostäder om de utgör bostadskomplement. Vi har dock funnit ett behov av elt generellt lånestöd lill lokaler av kulturhistoriskt värde som skall byggas om och återanvändas. För lokaler av byggnadsminneskaraktär före­slår vi etl ränte- och amorleringsfritt lån på samma villkor som det nu existerande tilläggslånet för byggnadsminnen med bostäder. Del föreslagna tilläggslånet bör alltså vara ränte- och amorleringsfritt i tio år och ulgå för sådana antikvariska överkostnader som inte kan förräntas av den marknadshyra som kan förutsättas ulgå för lokaler med avsett ändamål. Gränserna för statens engagemang bör utformas pä samma sätt som för lånet lill bostäder.

För atl uppfylla vår grundläggande målsättning all i görligaste mån fä en enhetlig behandling av alla bebyggelsekategorier i riket av kulturhistoriskt värde, har vi funnit det nödvändigt all finna en stödform ocksä för sådana lokaler som ulan all vara av byggnadsminneskaraktär ändå har ell bety­dande kulturhistoriskt värde sett ur regional eller lokal synpunkt. Vi föreslår här att del statliga stödet utformas som en garan­ti för alt finansieringen får ske inom den prioriterade låneseklorn. Det på delta sätt utgående lånet får inle bli högre än vad som kan förräntas inom ramen för den beräknade marknadshyran.

4.4 Utvidgad tillämpning av lånefonden för kommunala markförvärv

Fonden inrättades under år 1968 och hade ursprungligen som ändamål atl underlätta för kommunerna atl förvärva mark för i första hand bostads­byggande och då främsl mark ulan samlad äldre bebyggelse. Numera kan

Prop. 1980/81:122

33

lån utgå också till förvärv av fasl egendom som behöver rustas upp. Det finns således redan möjlighel för kommuner att få statliga lån till förvärv av äldre bebyggelse, i första hand bostadsbebyggelse. Del förefaller som om lånevillkoren hittills inte bedömts så förmånliga all de uppväger de påfrest­ningar för den kommunala ekonomin, som förvärv för bevarande av kul­turhistoriskt värdefull bebyggelse medför.

Det är angelägel att stimulera kommunerna till nya inilialiv på bevaran­deområdet. Ett sätt alt uppnå denna effekt har vi bedömt vara lättnader i villkoren för lån i form av ränte- och amorteringsfrihet under fem år för förvärv i bevarandesyfte. Finns särskilda svårigheier förknippade med elt kommunalt förvärv bör förlängning av tidsfristen kunna ske med tvä år.

4.5 Ökad tillämpning av byggnadsminneslagen

Byggnadsminneslagen har tillämpats i ringa utsträckning hittills. Vi menar atl lagen nu m å s t e b ö rj a a n v ä n d a s på det säll som en gång var avsett. Del måste säledes bli möjligt alt ersätta väsentliga inskränk­ningar i pågående användning av byggnad eller markområde, även om de rena ersättningsfallen torde bli sällsynta. Vi föreslår att särskilda medel för ersättning nu ställs lill förfogande.

Viktigare är dock atl staten visar sig beredd att direkt stödja vården av i första hand byggnadsminnen, men också av annan bebyggelse av allmänt kulturhistoriskt inlresse. Detla kan bäst ske genom bidragsgivning i en helt annan utsträckning än tidigare. En reglering av riksanti­kvarieämbetets vårdanslag blir därmed nödvändig. De föreslagna reglerna innebär inte annal än atl bidragsärendena skall bedömas på i princip samma säll som informellt gjorts tidigare, med kulturhisto­riska överkoslnader som bidragsunderlag. Vi vill ge detta begrepp dess mest påtagliga belydelse. Sådana faktorer och ålgärder som kan medföra överkostnader enligt vår mening är följande.

1.

Medverkan av konservator eller annan specialist. Det kan t.ex. gälla konservering av en väggmålning eller en äldre tapet.

2.

Bibehållande av befintligt material vid exempelvis restaurering av en rikt utformad panelarkitektur.

3.

Krav på samma typ av fasad eller spån, på särskild ytbehandling, t.ex. träljära eller kalkfärg, eller på samma leknik och detaljutformning, t, ex. understruket tegel på öppen läkt.

4.

Bibehållande av byggnadsdelar som saknar faktisk funktion, t.ex. torn och skorstenar.

5.

Bevarande av byggnader och anläggningar, som helt eller delvis saknar funktion och ofta värde för ägaren, de s. k. överloppshusen.

7. Medverkan av antikvarisk expertis till förprojektering, kontroll och dokumentation saml i vissa fall mer omfattande byggnadshistoriska under­sökningar.

3    Riksdagen 1980/81. I .saml. Nr 122

Prop. 1980/81:122

34

Bidrag skall kunna utgå för underhåll och islåndsältning, men också för undersökning, projeklering och kontroll. För byggnadsminnen och annan kulturhistoriskt märklig bebyggelse föreslår vi att bidrag skall kunna utgä till hela den kulturhistoriska överkostnaden, för övrig kulturhistorisk be­byggelse till högst 50% härav.

4.6 Bidrag till beredskapsarbeten inom byggnadsvårdens område

Det är angeläget all också i fortsätlnigen beredskapsmedel kommer all användas för atl tidigarelägga byggnadsvårdsprojekt. Genom den bidrags­förordning vi föreslår kommer byggnadsvårdande beredskapsarbeten att få samma tilldelning av statliga medel som om de utförts i vanlig ordning. Detta betyder att det blir RAÄ som, genom alt tillämpa den föreslagna förordningen, i remiss kommer atl bestämma efter vilka grunder bidrag skall utgå.

4.7 Stöd genom ändrade beskattningsregler

Det torde inte bli möjligt att genom direkta insatser lillgodose hela stödbehovet. Genom ändrade beskattningsregler menar vi att en komplet­terande stödform kan skapas för den del av det kulturhistoriska byggnads­beståndet som inte kan få stöd pä annat sätt. De svenska skattereglerna är dock redan i dag gynnsamma seU ur direkl byggnadsvårdande synpunkler. Vi har därför bara funnit utrymme för smärre ändringsförslag.

Genom en särskild anvisning för fastighetstaxeringen bör från riksskat­teverket framhållas atl sådana faktorer som t.ex. höga underhållskost­nader skall beaktas vid värderingen av byggnadsminnen.

Som en allmän stimulans för en ökad tillämpning av byggnadsminnesla­gen menar vi atl en befrielse från beskattning av garantibe­loppet för byggnader skyddade enligl byggnadsminnesla­gen kan tjäna.

Vad gäller inkomstbeskattningen har vi konstaterat att s. k. schablöntax­erade fastigheter inte kan medges avdrag för kostnader för reparation och underhåll. Kulturhistoriskt värdefulla byggnader har dock i allmänhet här en tyngre kostnadsbörda än normalhuset. Vi föreslår därför att en sär­skild scablonmetod skall kunna lillämpas för småhus med skydd enligt byggnadsminneslagen. Intäkten skall också i fortsättningen vara schablonberäknad - med viss höjning - medan avdrag skall medges för faktiska reparations- och underhållskostnader.

Sådana avdrag medges redan för byggnader på jordbruksfastighet. Bygg­nad som av någon anledning inte längre används i driften riskerar dock alt bli särtaxerad som annan schablontaxerad fastighet med därmed mistad avdragsrätl. Bildar byggnader på jordbruksfastighet en enhetlig kulturhis­toriskt värdefull miljö föreslår vi atl de oavsett driftsförhållandena skall kunna taxeras som jordbruksfastighet.

Prop. 1980/81:122

35

Vi har också pekat pä möjlighelen till ett ändrat synsätt beträffande rätten till avdrag för kostnader för stomarbelen pä de byggnader som skall stå kvar för överskådlig framlid.

4.8       Organisations- och anslagsfrågor

Vi har uppskattat behov av stöd lill 120 milj. kr. per år, med stödbehovet för bostadsbebyggelsen undantaget. Därav skulle för statens del 10 milj. kr. kunna tillgodoses genom en särskild ram för tilläggslån för lokaler. Lånefonden bör hanleras av bostadsslyrelsen.

För direkt statlig bidragsgivning har 40 milj. kr. beräknats behöva avsät­tas. Anslaget, som skall styras av den föreslagna bidragsförordningen, föreslås bli hanterat av RAÄ tills vidare.

Statens bidrag lill beredskapsarbeten inom byggnadsvårdens område är bl.a. beroende pä sysselsättningsläget inom byggnadsbranschen. Del är dock inte osannolikt all bidragsdelen pä nytt kommer att uppgå lill 20 milj. kr. per år.

Till dessa direkta bidrag kommer det mera svårberäknade slöd som de föreslagna ändringarna i skattereglerna kan ge.

4.9       Byggnadshytta på Gotland

Vårt arbete har i enlighet med direktiven inriktats på all finna generella stödformer för alla slag av kulturhistoriskt värdefull bebyggelse. Också kyrkobyggnader har vi bedömt skall inordnas i det allmänna stödsystemet. Bl.a. genom en undersökning som aorts av riksdagens revisorer har emelllertid framkommit atl de små gotländska församlingarna med svag skallekraft inte längre förmår alt själva ta hand om de i flera fall illa utsatta kyrkorna. De 92 medeltidskyrkorna på Gotland utgör tillsammans med Visby stad och den äldre profanbebyggelsen på ön elt unikt kulturarv både i svenskt och europeiskt perspektiv. Vi föreslår atl en statlig bygg­nadshylta inrättas på Gotland. Begreppet byggnadshylta går tillba­ka till medeltiden och var en levande realitet ännu under 1800-lalel. Bygg­nadshyttorna var lag av arbetsledare och hantverkare, som i nära samver­kan utförde alla förekommande byggnadsarbeten. Liknande funktioner bör den föreslagna gotländska byggnadshyllan fä. Dess främsta uppgift måste vara att ta hand om de mera krävande restaureringsproblemen, i första hand de mest eftersatta kyrkorna. Den föreslagna organisationen kan i flera avseenden betraktas som en fortsättning och utveckling av den verk­samhet som arbetsmarknadsstyrelsen tidigare bedrivit på Gotland. Den samlade kostnaden för första verksamhetsåret beräknas till ca 1,5 milj. kr. (1977 års pris- och löneläge).

Prop. 1980/81:122

36

Bilaga 2

Byggnadsvårdsutredningens författningsförsiag

Förslag till

Lag om ändring i lagen (1960:690) om byggnadsminnen

Härigenom förordnas i fråga om lagen (1960:690) om byggnadsminnen, dels all rubriken till lagen skall ändras till lag (1960:690) om byggnads­minnen m. m.

dels atl 2. 3, 4, 5, 6. 

II. 

13, 15, 16. 18 och 19 S skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2

§

1 samband med atl byggnad förklaras för byggnadsminne skall genom skyddsföreskrifter angivas i vilka delar byggnaden icke mä ändras saml i vilka hänseenden och på vad sätt byggnadens ägare har all sörja för värden av byggnaden. Då så erfordras, må föreskrifterna jämväl innehålla, alt byggnaden kringliggande omräde skall hållas i sådanl skick, all byggna­dens utseende och karaktär icke förvanskas.

Skyddsföreskrifter skola i görligaste mån utformas i samförstånd med byggnadens ägare lill kringliggande område. Genom skyddsföreskrifter må ägaren ej åläggas mera omfattande skyldigheter än som för bibehållande av byggnadsminnels kulturhistoriska värde är oundgängligen nödvändigt. Hänsyn skall tagas till byggnadens användning och ägarens skäliga önske­mål.

Motsvarande föreskrifter skall på ägarens framställan meddelas även Jör annan byggnad som har sådant kulturhistoriskt värde atl dess be­varande är av allmänl intresse.

3§ Om ändring av byggnadsminne i strid mot meddelade skyddsföre­skrifter finnes nödvändig för alt byggnaden skall vara lill nylta eller sådan ändring eljest kan anses på­kallad av särskilda skäl, må länssly­relsen meddela tillstånd därtill.

3§ Om ändring av skyddad byggnad i strid mot meddelade skyddsfö­reskrifter finnes nödvändig för atl byggnaden skall vara lill nytta eller sädan ändring eljest kan anses på­kallad av särskilda skäl, må länssly­relsen meddela tillstånd därtill.

4§ Försummar ägare av byggnads­minne den vård, som enligt medde­lade skyddsföreskrifter åligger ho­nom, äger länsslyrelsen förelägga honom alt inom viss skälig tid vid­taga erforderliga ålgärder. Sädana

4§ Försummar ägare av skyddad byggnad den vård, som enligt med­delade skyddsföreskrifter åligger honom, äger länsstyrelsen föreläg­ga honom alt inom viss skälig lid vidtaga  erforderliga ätgärder.   Så-

Prop. 1980/81:122

Nuvarande lydelse

åtgärder som med hänsyn lill bygg­nadens användning och omständig­heter i övrigt äro oskäligt betungan­de må dock ej åläggas honom. Full­göres icke föreläggandet, må läns­styrelsen låta utföra åtgärderna på ägarens bekostnad.

5§

Medföra skyddsföreskrifter alt pågående användning av byggnad eller område avsevärt försvåras, äro fastighetsägaren och innehava­re av särskild rätl till fastigheten berättigade till ersättning av staten för den skada de därigenom lida.

Ersättning, varom i första stycket sägs, mä om så finnes lämp­ligt bestämmas atl utgå med visst årligt belopp med rätl för sakägaren eller staten alt erhålla omprövning vid ändrade förhållanden.

6§ Ansökan alt byggnad skall för­klaras för byggnadsminne skall in­nehålla uppgift om den faslighet vara byggnaden är belägen och om faslighetens ägare ävensom be­skrivning av byggnaden. 1 ansök­ningen bör även angivas vilka om­ständigheter som åberopas för all byggnaden bör förklaras för bygg­nadsminne.

llli Är fastighetsägaren enligt 5§ till­kommande ersättning bestämd alt utgä på en gång och har fastigheten genom den åtgärd som föranlett rät­ten till ersättning undergått sådan minskning i värde atl den kan anta­gas ej utgöra full säkerhel för bor­genär, som då rätten lill ersättning uppkom hade panträtt i fastigheten, skall ersättningen nedsättas hos länsstyrelsen.

37

Föreslagen lydelse

dana ätgärder som med hänsyn till byggnadens användning och om­ständigheterna i övrigt äro oskäligt betungande må dock ej åläggas ho­nom. Fullgöres icke föreläggandet, må länsstyrelsen låta ulföra åtgär­derna på ägarens bekostnad.

5§

Medföra skyddsföreskrifter för byggnadsminne atl pågående an­vändning av byggnad eller område avsevärt försvåras, äro fastighets­ägaren och innehavare av särskild rätl lill fastigheten berättigade lill ersällning av staten för den skada de därigenom lida.

Ersättning, varom i första stycket sägs, må om så finnes lämp­ligt bestämmas atl ulgå med visst årligt belopp med rätl för sakägaren eller staten alt erhålla omprövning vid ändrade förhållanden.

6§ Ansökan att byggnad skall för­klaras för byggnadsminne eller att skyddsföreskrijter skall meddelas enligt 2§ tredje stycket skall inne­håll uppgift om den fastighet vara byggnaden är belägen och om fas­tighetens ägare ävensom beskriv­ning av byggnaden. 1 ansökningm bör även angivas vilka omständig­heter som äberopas för att byggna­den bör förklaras för byggnads­minne eller för alt skyddsföre­skrifter skall meddelas.

11§ Är fastighetsägaren enligt 5 S till­kommande ersättning bestämd all utgå på en gång och har fastigheten genom den åtgärd som föranlett rät­ten lill ersättning undergått sådan minskning i värde all den kan anta­gas ej utgöra full säkerhet för bor­genär, som då rätten lill ersättning uppkom hade panträtt i fastigheten, skall ersättningen nedsättas hos länsstyrelsen.

Prop. 1980/81:122

Nuvarande lydelse

Om borgenär som avses i första stycket lider förlust till följd av att nedsättning ej sketl, har han rätt till ersättning av slaten för förlusten mot avskrivning å fordringshand­lingen. Detsamma gäller om bor­genär lider förlust därigenom att er­sättning blivit för lågt beräknad och ersättningen till följd av överens­kommelse mellan staten och den er­sättningsberättigade eller av annan anledning ej blivit prövad av dom­stol. Talan om ersättning enligl det­la stycke skall väckas vid fastig­hetsdomstolen.

38

Föreslagen lydelse

Om borgenär som avses i första stycket lider förlust lill följd av att nedsättning ej skelt, har han rätt till ersättning av staten för förlusten mol avskrivning å fordringshand­lingen. Delsamma gäller om bor­genär lider förlust därigenom att er­sällning blivit för lågt beräknad och ersättningen lill följd av överens­kommelse mellan staten och den er­sättningsberättigade eller av annan anledning ej blivit prövad av dom­stol. Rätt tiU ersättning föreligger även om borgenär lidit förlust ge­nom skyddsföreskrifter enligt 2.? tredje stycket.

Talan om ersättning enligt detta stycke skall väckas vid fastighets­domstolen.

13§ Länsstyrelsen skall för anteck­ning i faslighelsboken ofördröjligen underrätta inskrivningsmyndighe­ten, då fråga väckts om byggnads förklarande för byggnadsminne, så ock då genom lagakraftägande be­slut byggnad förklarats för bygg­nadsminne, ansökan därom avsla­gits eller beslut därom hävts.

15§ Kommer byggnads bibehållande såsom byggnadsminne all framstå som ändamålslösl eller medföra oskälig kostnad, skall länsstyrelsen förordna, all den icke vidare skall vara byggnadsminne.

I6§ Regeringen må häva beslul om byggnads   förklarande   för   bygg­nadsminne eller jämka därav föran­ledda skyddsföreskrifter:

13§

Länsstyrelsen skall för anteck­ning i fastighetsboken ofördröjligen underrätta inskrivningsmyndighe­ten, då fråga väckts om byggnads förklarande för byggnadsminne, så ock då genom lagakraftägande be­slut byggnad förklarats för bygg­nadsminne, ansökan därom avsla­gits eller beslul därom hävts. Läns­styrelsen skall även underrätta inskrivningsmyndigheten om att skydd.föreskrifter meddelats enligt 2 § tredje stycket eller beslut därom hävts.

15 § Kommer byggnads bibehållande såsom byggnadsminne eller Jbrtsat­la skydd enligt 2 § tredje stycket all framstå som ändamålslösl eller medföra oskälig kostnad, skall läns­styrelsen förordna, all den icke vi­dare skall vara skyddad.

16S Regeringen må häva beslut om byggnads   förklarande   för   bygg­nadsminne eller jämka eller upphä­va skyddsföreskrifter:

Prop. 1980/81:122

Nuvarande lydelse

om genomförandet av stadsplan eller byggnadsplan hindras;

om ändamål, för vilkel beviljats expropriation av byggnaden eller kringliggande område hindras; eller

om eljest företag av större allmän eller enskild nylta hindras eller av­sevärt försvåras.

18§

Har byggnadsminne ändrats i strid mot föreskrift, som meddelats med stöd av denna lag, och kan ändringen återställas, äger länssty­relsen vid vite ålägga ägaren alt vid­taga åtgärder härför.

Överexekutor äger meddela handräckning för alt avbryta på­gående förstörelse av byggnads­minne eller återställa detla eller om eljest så erfordras lill efterlevnad av denna lag. Ansökan om handräck­ning må göras av länsstyrelsen eller allmän åklagare. Begär utmätnings­man att kostnad för förrättningen skall förskjutas, må det ske av all­männa medel. 1 övrigt gälla ena­handa bestämmelser, som äro stad­gade för del i 191 § utsökningslagen avsedda fallet.

19§ Tillträde lill byggnad, som förkla­rats såsom byggnadsminne eller beträffande vilken fråga väckts om sådan förklaring, må ej vägras myndighel, på vilken tillämpningen av denna lag ankommer. Sådan myndighet äger ock företaga de un­dersökningar beträffande byggna­den, som finnas erforderliga för la­gens tillämpning.

39

Föreslagen lydelse

om genomförandet av stadplan eller byggnadsplan hindras;

om ändamål, för vilket beviljats expropriation av byggnaden eller kringliggande omräde hindras, eller

om eljest förelag av större allmän eller enskild nytta hindras eller av­sevärt försvåras.

18§

Har skyddad byggnad ändrats i strid mot föreskrift, som meddelats med slöd av denna lag, och kan ändringen återställas, äger länssty­relsen vid vite ålägga ägaren all vid­taga åtgärder härför.

Överexekutor äger meddela handräckning för all avbryta på­gående förstörelse av skyddad byggnad eller återställa denna eller om eljest så erfordras till efterlev­naden av denna lag. Ansökan om handräckning må göras av länssty­relsen eller allmän åklagare. Begär utmätningsman alt kostnad för för­rältningen skall förskjutas, må det ske av allmänna medel. 1 övrigt gäl­la enahanda bestämmelser, som äro stadgade för det i 191 § utsöknings­lagen avsedda fallet.

19§ Tillträde till skyddad byggnad, el­ler beträffande vilken fråga väckts om byggnadsminnesförklaring. mä ej vägras myndighel, pä vilken til­lämpningen av denna lag ankom­mer. Sädan myndighet äger ock fö­relaga de undersökningar beträffan­de byggnaden, som finnas erforder­liga för lagens tillämpning

Prop. 1980/81:122 Förslag till

40

Förordning om ändring i förordningen (1960:961) om byggnadsmin­nen

Härigenom förordnas i fråga om förordningen (1960:961) om byggnads­minnen m. m.

dels alt rubriken lill förordningen skall ändras lill förordning (1960:961) om byggnadsminnen m. m.,

dels all 1,2 och 7 § skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

1§

Innan länsslyrelsen i ärende en­ligt lagen (1960:690) om byggnads­minnen fattar beslut som kan föran­leda ersättningsskyldighet eller an­nat beslut av vikt, skall länsstyrel­sen samråda med riksantikvarieäm­betet och statens historiska mu­seer.

1 ärende om byggnads förklaran­de för byggnadsminne skall länssly­relsen, såvida ej är fråga om ansö­kan som är uppenbart ogrundad, in­hämta yttrande av byggnadsnämn­den.

Länsstyrelsen bör vid tillämp­ningen av lagen om byggnadsmin­nen samräda med statens planverk i frågor av allmän belydelse för plan­läggning av bebyggelse och för byggnadsväsendet samt med Nor­diska museet i spörsmål av vikt för kännedom om landets äldre bygg­nadskultur. Samråd bör i förekom­mande fall även ske med andra myndigheter och sammanslutning­ar, vilkas verksamhel angår kultur­minnesvård.

2§ Vid ansökan om tillstånd att änd­ra byggnadsminne i strid mot med­delade skyddsföreskrifter skola fo­gas ritning och arbetsbeskrivning, utvisande arten och omfattningen av det arbele ansökningen avser.

Föreslagen lydelse

1§

Innan länsslyrelsen i ärende en­ligt lagen (1960:690) om byggnads­minnen m.m. fattar beslut som kan föranleda ersäitningsskyldighel el­ler annal beslul av vikl, skall läns­styrelsen samråda med riksantikva­rieämbetet och statens historiska museer.

1 ärende om byggnads förklaran­de för byggnadsminne eller om meddelande av skyddsföreskrifter enligt 2 § tredje slyckel lagen om byggnadsminnen m.m. skall läns­styrelsen, såvida ej är fråga om an­sökan som är uppenbart ogrundad, inhämta yttrande av byggnads­nämnden.

Länsstyrelsen bör vid tillämp­ningen av lagen om byggnadsmin­nen m. m. samråda med statens planverk i frägor av allmän belydel­se för planläggning av bebyggelse och för byggnadsväsendet saml med Nordiska museet i spörsmål av vikl för kännedom om landels äldre byggnadskultur. Samråd bör i före­kommande fall även ske med andra myndigheter och sammanslutning­ar, vilkas verksamhet angår kultur­minnesvård.

2§ Vid ansökan om tillstånd alt änd­ra skyddad byggnad i strid mol meddelade skyddsföreskrifter skola fogas ritning och arbetsbeskriv­ning, utvisande arten och omfatt­ningen av det arbete ansökningen avser.

Prop. 1980/81:122

Nuvarande lydelse

Länsslyrelsen bör noggrant följa arbelen, som avse ändring av bygg­nadsminne.

7§ Underrättelse enligt 18 § förvalt­ningslagen (1971:290) om beslul varigenom länsstyrelsen avgjort ärende om byggnadsminne skall lämnas inom en vecka från den dag då beslutet meddelades. Bestäm­melserna i 18 § förvaltningslagen skola tillämpas även i fräga om be­slut under ärendets handläggning.

Avskrift eller kopia av beslut som avses i första stycket skall inom en vecka från den dag dä be­slutet meddelades tillställas riksan­tikvarieämbetet och statens histo­riska museer saml byggnadsnämn­den.

Föreslagen lydelse

Länsstyrelsen bör noggrant följa arbeten, som avse ändring av skyd­dad byggnad.

7§

Underrättelse enligt 18 § förvalt­ningslagen (1971:290) om beslul varigenom länsslyrelsen avgjort ärende om byggnadsminne eder om meddelande av skyddsföreskrifter enligt 2§ tredje slyckel lagen (1960:690) om byggnadsminne m.m. skall lämnas inom en vecka från den dag då beslutet medde­lades. Bestämmelserna i 18 § för­valtningslagen skola tillämpas även il fråga om beslul under ärendets handläggning.

Avskrift . eller kopia av beslul som avses i förslå slyckel skall inom en vecka från den dag då be-slulel meddelades lillställas riksan­tikvarieämbetet och statens histo­riska museer saml byggnadsnämn­den.

Förslag till

Förordning om ändring i kungörelsen (1968:227) om markförvärvs­lån till kommun

Härigenom förordnas att 7§ kungörelsen (1968:227) om markförvärvs­lån till kommun skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7

§

Markförvärvslån skall amorteras med lika stora belopp varje år. Amor­teringstiden är sju år räknat från halvårsskiftet närmasl efter den dag då lånet betalades ul. Amorteringsfrihel kan medges för de två första åren av sjuärsperioden.

Om lånet utgår för förvärv som sker för att bevara kulturhistoriskt värdefull bebyggelse kan ränte- och amorteringsfrihet medges under fem år.  Föreligger särskilda skäl

Prop. 1980/81:122

42

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

kan tid.sfristen förlängas med två år. Efter tidsfristens utgång skall lånet löpa med ränta och amor­teras enligt de vanliga lånevill­koren.

Förslag till

Förordning om statsbidrag till vård av kulturhistoriskt värdefull bebyggelse

1

§   Till vård av kullurhisloriskl värdefull bebyggelse vars bevarande är av allmänl inlresse kan statsbidrag beviljas enligl denna förordning.

2

§    Bidrag utgår för

1.

undersökning, projeklering och konlroll som fordras för att del kul­turhistoriska värdet skall kunna tillvaratagas

2.

underhåll eller islåndsältning som krävs för det kulturhistoriska vär­det inte skall gå förlorat, dock inte för sådana arbelen som ger ell påtagligt ökal bruksvärde.

3

§    Förutsättning för bidrag är att bebyggelsens framtida bevarande till­fredsställande säkrats.

4

§   För byggnadsminne och annan kulturhistoriskt märklig bebyggelse får bidrag lämnas till hela den godkända kostnaden.

För övrig kulturhistoriskt värdefull bebyggelse utgår bidrag med högst 50% av godkänd kostnad, om inle särskilda skäl föranleder annal.

5

§    Ansökan om bidrag prövas av riksantikvarieämbetet och statens historiska museer.

6

§   Bidrag betalas ul av riksanlikvarieämbetet och statens historiska museer i efterskott efter hand som arbelel fortskrider.

7

§   Sedan arbetet som avses med bidraget har utförts skall del avsynas av person som riksantikvarieämbetet och statens historiska museer utser.

Har ålgärd vidtagits som minskal del kulturhistoriska värdet skall bidra­get krävas åler.

8

§   Talan mol riksanlikvarieämbetet och statens historiska museers be­slut förs hos regeringen genom besvär.

9

§    Riksanlikvarieämbetet och statens historiska museer utfärdar närma­re regler om tillämpningen av denna förordning.

Prop. 1980/81:122

43

Förslag till

Lag om ändring i kommunalskattelagen (1928:370)

Härigenom förordnas i fråga om kommunalskattelagen (1928: 370) dels att 25§ 3 mom. 1 st. och anvisningarna lill 7§ 1 p. skall ha nedan

angivna lydelse, dels alt lill 47 § respektive anvisningarna till 19 § skall läggas ett nytt

stycke med nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

25 §3 mom. 1 st. 1 fråga om fastighet, för vilken intäkten skall beräknas enligl 24 § 2 eller 3 mom., må avdrag icke göras för andra omkostnader än för ränta å lånat, i fastigheten nedlagt kapital samt tomträttsavgäld eller liknande avgäld.

Anvisningar till 7§ 1. Om ä ägorna till en jordbruks­egendom anlägges en fabrik eller uppföres en till uthyrning avsedd byggnad, skola de områden, som för sådant ändamål tagas i anspråk, fillika med anläggningarna anses så­som annan fastighet, medan egen­domen i övrigt hänföres till jord­bruksfastighet. Användes sådan byggnad delvis lill uthyrning eller dyl. och delvis för ändamål, som bör föranleda byggnadens hänfö­rande till jordbruksfastighet, får den huvudsakliga användningen vara avgörande. Likaledes skall, om visst område av en jordbruks­egendom ulnylljas för annat ända­mål än jordbruk eller skogsbruk, detla område anses säsom annan faslighet. En torvmosse, som tillgo-dogöres i elt lorvindustrielll före-

Föreslagen lydelse

25 § 3 mom. 1 st. I fråga om fastighet, för vilken intäkten skall beräknas enligt 24 § 2 eller 3 mom., må avdrag icke göras för andra omkostnader än för ränta å lånat, i fasligheten nedlagt kapial samt tomträttsavgäld eller liknande avgäld. Är byggnad på fastighet, för vilken intäkten skall beräknas enligt 24 § 2 mom., skyddad enligt lagen (1960:690) om byggnadsmin­nen m.m. får. under en minsta tid av fem år, avdrag göras också för omkostnader för reparation och un­derhåll av byggnaden. Till intäkten skall därvid årligen läggas ytterli­gare en procent av taxeringsvär­det.

Anvisningar till 7§

1. Om å ägorna till en jordbruks­egendom anlägges en fabrik eller uppföres en lill uthyrning avsedd byggnad, skola de områden, som för sådant ändamål lagas i anspråk, tillika med anläggningarna anses så­som annan fastighet, medan egen­domen i övrigl hänföres lill jord­bruksfastighet. Användes sådan byggnad delvis till uthyrning eller dyl. och delvis för ändamål, som bör föranleda byggnadens hänfö­rande lill jordbruksfastighet, fär den huvudsakliga användningen vara avgörande. Likaledes skall, om visst område av en jordbruks­egendom utnyttjas för annal ända­mål än jordbruk eller skogsbruk, delta omräde anses säsom annan fastighet. En torvmosse, som tillgo-dogöres i ell lorvindustrielll före-

Prop. 1980/81:122

Nuvarande lydelse

tag, skall således taxeras säsom an­nan fastighet, likaledes ett på arren­de upplåtet sten- eller kalkbrott osv.

44

Föreslagen lydelse

tag, skall således taxeras säsom an­nan fastighet, likaledes elt på arren­de upplåtet sten- eller kalkbrott osv. Byggnader på del av Jord­bruksegendom som skall taxeras såsom annan fastighet, men som ingår i en kulturhistorisk värdefull miljö vars bevarande är av allmänt Intresse, skall på ägarens begäran hänföras till Jordbruksfastigheter.

47 § (nytt st.)

Garantibelopp beräknas ej heller

jör fastighet  eller den del därav

som    är    skyddad    enligt    lagen

(1960:690) om byggnadslagen m.m.

Anvisningar till 19 S (nytt st.) Statsbidrag, som utgår till vård av kulturhistoriskt värdefull bebyg­gelse, är inte skattepliktig inkomst, men avdrag får å andra sidan inte göras Jör kostnad till vilken bidrag utgått.

Prop. 1980/81:122

45

Bdaga3

Sammanställning av remissyttranden över byggnads­vårdsutredningens betänkande (SOU 1979:17) Kultur­historisk bebyggelse värd att vårda

1    Allmänna synpunkter

Flertalet remissinstanser uttrycker sin tillfredsställelse över all frågan' om värden av landets kulturhistoriskt värdefulla bebyggelse blivit föremål för ulredning. Många betonar att utredningen pä elt förtjänstfullt sätt analyserat byggnadsminnesvårdens situation och de flesta stöder i allt väsentligl byggnadsvårdsutredningens förslag. Remissinstanserna uttryc­ker på olika sätt den stora betydelse de tillmäter ulredningen. Så påpekar exempelvis de flesta länsstyrelser särskill hur vikligl de anser del vara alt byggnadsvårdsutredningen i enighet kunnat konstruera en modell för stats­bidrag till vård och underhåll av kulturhistoriskt värdefull bebyggelse. Länsstyrelsen i Hallands län framhåller atl utredningen övertygande har visat att byggnadsvården f.n. hämmas starkt av bristande ekonomiska resurser och atl Sverige vid en internationell jämförelse är dåligl ulvecklal på detla område. Om förslagen genomförs och en bidragsförordning fast­ställas har man enligl länsstyrelserna i Södermanlands, Kopparbergs m.fl. län löst etl av kulturminnesvårdens svåraste problem. En kraftfull statlig insats, som för enskilda och kommuner gör det ekonomiskl försvarbart eller åtminstone möjligt att bevara den kulturhistoriskt värdefulla bebyg­gelsen, är enligt länsstyrelsema nödvändig. Riksantikvarieämbetet (RAÄ) framhåller att utredningen lagl fram etl förslag av alka största betydelse för svensk kulturminnes- och miljövård. Svenska kommunförbundet anser alt ulredningen utgör en för den svenska kulturminnesvården betydelsefull händelse. Riksförbundet för hembygdsvård finner förslagen synnerligen belydelsefulla.

Föreningen Sveriges landsantikvarier hälsar utredningen med siörsta glädje och ser i den etl länge efterlängtat stöd för de bevarandeslrävanden de dagligen är engagerade i. Föreningen Sveriges stadsarkitekter menar alt förslagen om nya stödformer samt del slalliga stödets omfallning kan få en avgörande betydelse för den svenska byggnadsvården. Sveriges musei­mannaförbund framhåller all förslagen har allra siörsta belydelse för svensk kulturminnesvård. Förverkligas dessa skulle det sedan länge och från mänga håll starkt uttalade kravet på väsentlig förbättring av byggnads­minnesvårdens villkor uppfyllas. Föreningen för byggnadskultur I Umeå understryker atl det angelägna ändamål som kulturminnesvården är måste få ett starkt slöd. Den påtalar hur missmodet sprider sig när äldre byggna­der av ekonomiska skäl rivs i oförminskad takt trots allt intresse och engagemang för att bevara dem.

Prop. 1980/81:122

46

Kulturminnesvårdens tillvaratagande och värd av äldre bebyggelse möts i dag enligl statens kulturråd av elt starkt positivt gensvar frän stora medborgargrupper. Intresset har sin grund i en förändrad historiesyn; värdet av den kunskap som skapats av gångna generationer tillmäts en allt slörre betydelse. Det ökade historieintressel har inriktat sig på glömda minnen från de samhällsklasser som haft minst makt och inflytande. Priset för energi och byggnadsråvara innebär atl äldre bebyggelse måste bevaras i en helt annan omfattning än vad som bedömts möjligt och rikligt under de närmast föregäende decennierna. Mol den här bakgrunden anser kulturrå­det det vara en samhällsangelägenhet av största vikl alt skapa goda ekono­miska förutsättningar för bevarandet av äldre bebyggelse.

Från några remissinstanser kommer kritiska kommentarer särskill när det gäller ulredningens avgränsningar. Statens naturvårdsverk anser atl utredningen hade vunnit på om också vården av statlig bebyggelse behand­lats så att storleken pä del totala vårdbehovet och därtill erforderiiga medel klarlagts. Statens institut för byggnad.sforsknlng anser utredningens pro­blemanalys och metodiska insats alltför enkla. Svenska samernas riksför­bund framhåller alt utredningen inte behandlat samernas kullurhisloriska bebyggelse. Förbundet anser del vara av stor vikt att en invenlering av byggnads- och byggnadsmiljöproblem inom del samiska området kommer lill stånd. Landsorganisationen i Sverige (LO) ställer sig positiv till försla­gen men anser atl en bred lösning pä vårdområdet hade krävt ell annal angreppssätt. LO anser alt frågorna borde ha studerats mer ur fördelnings-politisk synvinkel och utifrån den naturiiga utgångspunkten alt de kultur­historiska värdena är en för hela folket gemensam egendom. Sveriges fastighetsägareförbund anser att de ätgärder som föreslagils är ofillräck­liga för atl genomföra de bevarandeinsalser som erfordras.

Flera remissinstanser menar att man särskilt måsle beakta sambandet mellan ulredningens förslag och förslaget till ny plan- och bygglag (SOU 1979: 65, 66). Statens institut för byggnadsforskning och Föreningen Sveri­ges stadsarkitekter anser alt utredningen inle lillräckligl beaktat direktiven om samordning med fysisk riksplanering och pågående bygglagsarbete. Den nya bygglagens verkan på del stödsystem som ulredningen har före­slagil har ej berörts anser nämnda remissinsianser.

Några remissinsianser, bl.a. Sveriges arkitekters riksförbund (SAR), påtalar atl utredningen betonar vikten av all bevara hela miljöer av kullur­hisloriskl värde men alt den föreslagna lagstiftningen och bevarandestödet är inriktat på enstaka byggnader.

Några remissinstanser anser alt betänkandel innehåller många förtjänst­fulla förslag men anser atl vissa frågor bör utredas ytterligare. Svenska föreningen för byggnadsvård anser all utredningens förslag kan ses som ell vikligl steg mol en god byggnadsvård men anser alt man mäste se över byggnadsminneslagen i syfte alt åstadkomma en samordning av den lag­stiftning som styr byggnadsvården i dess helhet. Föreningen föreslår alt

Prop. 1980/81:122

47

museiväsendets uppgift som expertorgan för den kulturhistoriska bebyg­gelsen utreds vidare. Sveriges Jordägareförbund framhåller all förslagen endast påverkar en mindre del av byggnadsvårdsbehovel. De anser del angeläget att ytterligare åtgärder vidtas för att stimulera lill enskilda inilia­liv för byggnadsvården.

2   Begreppet kulturhistoriskt värde

Utredningen har inle ansett det möjligt att göra någon klar och entydig bestämning av begreppet "kulturhistorisk värdefull bebyggelse". Ulred­ningen anger i stället några egenskaper som bör uppmärksammas när man skall la ställning fill vilka byggnader elller bebyggelsemiljöer som bör ligga inom det statliga ansvarsområdet. För atl bedöma stödbehovet har ulred­ningen utgått från en definition av begreppet kulturhistoriskt värde som i princip innebär atl en byggnad är värd all bevara om den har något alt berätta om sin lid. Det belyder atl den måste kunna säga någol om äldre liders samhällsmiljö, byggnads- och bostadsskick, arbets­förhållanden, sociala villkor, näringsliv och estetiska ideal. Etl systema­tiskt och enhetligt invenleringsunderlag är en nödvändig förutsätt­ning för alt kunna göra ell så objektivt urval som möjligt. Uppfattningen om vad som är kulturhistoriskt värdefullt har skiftat under lidemas lopp. Del är inle möjligt, anser utredningen atl sälta någon fidsgräns. Utredning­en föreslår i stället atl som regel skall gälla att byggnaden bör ha en sådan ålder alt ell kulturhistoriskt perspektiv kan anläggas. Varje ob­jekt måste fömtom från rikssynpunkl också bedömas ur regional eller lokal synpunkt. Bedömningsgmndema i övrigl har indelats efter begrep­pen sällsynthet representativilel, urspmnglighel - förändring saml ob­jekt - miljö.

Flera remissinstanser däribland statens institut för byggnadsforskning, arkitekturmuseet, byggnadsstyrelsen. Föreningen Sveriges länsantikva­rier, SAR, Vitterhetsakademien samt länsstyrelserna i Stockholms, Upp­sala, Södermanlands, Göteborgs och Bohus, Älvsborgs, Gävleborgs, Väs­ternorrlands, Jämtlands och Västerbottens län anser all utredningen gjort en värdefull analys av begreppet kulturhistoriskt värde och instämmer i definitionerna. Några av länsstyrelserna menar att utredningen lyckats åstadkomma en beskrivning som ligger nära praxis. Särskilt viktigt anser Föreningen Sveriges länsantikvarier och SAR det vara alt bebyggelsen från vårt egel sekel inle glöms bort. Folkparkernas centralorganisation (FPC) understryker den gmndläggande principen all byggnaden har något atl berätta om sin lid. FPC betonar alt denna inte endast bör gälla byggna­der ulan även hela miljöer. Enligl Nordiska museet har ulredningen klar­gjort all ytterligare generalisering av begreppet kulturhistoriskt värde ej är fmklbart. Kyrkorådet i Gällstad efterlyser däremot en klar definition av

Prop. 1980/81:122

48

vad som är del kulturhistoriska värdet hos etl objekt och Göteborgs domkapitel ser del som önskvärt alt en invenlering kunde göras av samtli­ga kyrkan tillhöriga byggnader i vårt land. I samband därmed kunde fastställas vilka byggnader och invenlarier som under alla omständigheter måste bevaras. Byggnadsstyrelsen anser all begreppet kulturhistoriskt värde beskrivits uttömmande men menar alt man i texten inte tagit hänsyn till konstnärliga kvaliteter. I andra sammanhang har både konstnärliga och arkitektoniska kvaliteter ansetts lika angelägna att vårda som kulturhisto­riska. Detta bör enligl byggnadsstyrelsen beaktas då gränsema mellan kulturminnesvårdslagsliflningen och byggnadslagstiftningen dras upp. Ar­kitekturmuseet vill filiföra begreppet symbolvärde. Museet anser all den betydelse man tillmäter "hela miljöer" vid bedömning av del kultur­historiska värdet ibland överbelonas. 1 åtskilliga fall i den kommunala bevarandeplaneringen har enstaka kvarliggande byggnader värderats lågt därför alt omgivningen förändrats eller rivits. 1 många fall kan del omvän­da gälla enligt arkitekturmuseet. Del kulturhistoriska värdet höjs genom att en byggnad står kvar. Den ulgör en markering av bebyggelsens historia etl kullurhisloriskl symbolvärde. Länsstyrelsen i Stockholms län vill lägga lill en social faktor, nämligen objektels fillgänglighet och värde i förhållande lill andra inlressen och dess belydelse för samhällsplaneringen i ell övergripande sammanhang. Denna faktor har fillmätls stor betydelse vid de bebyggelseinvenleringar som gjorts sedan år 1966.

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län anser all definitionen kommer atl ge upphov till tolkningsproblem. Som exempel nämns den föreslagna lydelsen av 2§ byggnadsminneslagen "annan byggnad som har sådant kulturhistoriskt värde alt dess bevarande är av allmänt intresse". För all tillämpningen av lagen skall bli likformig anser länsslyrelsen alt del är av vikt atl riksantikvarieämbeiei utfärdar anvisningar eller rekommendatio­ner för tolkningen av dessa begrepp. Länsstyrelsen i Jämtlands län anser del särskill vikligl att bebyggelsen från liden före 1800-lalel poängterats. Del finns så litet bevarat från den tiden att alla hus med urspmnglig karaktär bör anses som kulturhistoriskt värdefulla.

3   Statens ansvar

Våra kullurminnen måsle bevaras och det måsle finnas garantier för alt äldre tiders kultur las lill vara och görs levande. Bevarandet skall omfatta hela samhällets historia - arvet från del gamla bondesamhället, den fram­växande industrialismen etc. och inle bara den s. k. högreständskulturen. Del målet har staten ställt upp för kulturpolitiken och därmed har den enligl utredningen ocksä tagit på sig ansvar för byggnadsvården. I första hand är det ägarna och kommunerna som har ansvar för kulturminnesvår­den men staten måste bidra med ekonomiskl slöd, uppmuntran och stimu-

Prop. 1980/81:122

49

lans. Hittills har statens ansvar när det gäller bebyggelsevård inriktat sig på bostadsbebyggelse och inle omfattat kulturhistoriskt värdefulla lokaler etc.

Ulredningen anser all staten måsle ta ell slörre ekonomiskl ansvar för våra kullurhisloriska byggnader ulöver vad som följer av byggnadsminnes­lagen i dess nuvarande lydelse. Detla för atl garantera att äldre liders kultur bevaras och för att oersättliga kulturvärden inle skall gå lill spillo. Nästan alla remissinstanser delar denna uppfattning. Fideikomissnämn­den betonar atl del här är fråga om ålgärder av en sädan angelägenhelsgrad att del är hög lid att samhället lar ekonomiskl ansvar i en helt annan omfattning än hittills. Länsstyrelserna i Hallands. Kalmar, Malmöhus och Kristianstads län m.fl. anser atl brislerna inom byggnadsvärden rimmar illa med de nya mål som staten formulerat i samband med den fysiska riksplaneringen. Slatsmaklerna har i del sammanhanget påpekat hur vikligl del är all kulturminnesvärden inriktas på alt bevara samlade mil­jöer, i första hand de av s. k. riksintresse. Ell väsentligt ökal statligt ansvar är enligt remissinslanserna en förutsätlning för all dessa mål skall kunna uppfyllas.

Statens planverk, statens institut för byggnadsforskning, Landslingsför­bundet, Föreningen Sveriges landsantikvarier, LO, länsslyrelserna i Älvs­borgs, Jämtlands och Södermanlands län anser alt den av ulredningen föreslagna ansvarsfördelningen mellan stal och kommun för kullurhislo­riskl värdefull bebyggelse av riksintresse resp. av regionalt inlresse är oklar. Föreningen Sveriges landsantikvarier anser all del inle finns några möjligheler att dela upp bebyggelsen i riks- och regionalintressen, som utredningen föreslår. Den anser i stället all man bör arbeta med en gli­dande prioritering, från de mest värdefulla till de gradvis allt mindre värdefulla byggnaderna. Länsstyrelserna i Väslernorrlands, Jämtlands och Södermanlands län anser alt utredningen inte redovisar några motiv för uppdelningen i riks- och regionalintressen och anser den olycklig. Om det blir möjligt att ge statsbidrag för värd av äldre bebyggelse så kommer det inom överskådlig framtid inle all vara möjligt alt ge bidrag till annal än de mest värdefulla byggnaderna. Del vore enligl länsstyrelsernas mening en slor fördel om man i såväl stödformer som lagstiftning kunde uppta endast en kategori - kulturhistoriskt värdefull bebyggelse. Tillgängen på medel och handläggarinsalser kommer ändå alt garantera atl endasi objekt av största betydelse blir föremål för ålgärder. LO anser alt en samlad bedömning av kulturlandskapets historiska innehåll bör ske och den bör göras regionalt och motsätter sig därför uppdelningen av den kulturhisto­riskt intressanta bebyggelsen i två grupper. LO anser atl uppdelningen är omotiverad och atl den medför en onödig och dyrbar byråkrati.

4    Riksdagen 1980/81. I saml. Nr 122

Prop. 1980/81:122

50

4   Stödbehovets storlek

För alt kunna bedöma hur stort del statliga stödet behöver vara för vården av den kulturhistoriskt värdefulla bebyggelsen är det nödvändigt med en rikstäckande inventering. Dä någon sådan ännu inte finns har utredningen givit riksantikvarieämbetet i uppdrag alt tillsammans med resp. länsmu­seum inventera bebyggelsen i Älvsborgs och Jämtlands län. Dessa län har ulredningen bedömt ha det bästa inventeringsunderlagel. De representerar olika bebyggelsestrukturer och de har ansetts kunna ge en någorlunda tillförlitlig bild av läget i landel. Utredningen har bedömt alt behov av stöd till bevarande finns när hänsyn till det kullurhisloriska värdet medför koslnader som inte kan förräntas av fastighetens - faktiska eller tänkta -avkastning, s.k. kulturhistoriska överkostnader. Det kan t.ex. vara kost­nader för arbeten som kräver medverkan av konservator eller krav på bibehållande av samma typ av fasad eller takmalerial som det befintliga.

Det samlade behovet av slöd för annan kulturhistorisk bebyggelse än permanenlbostäder har utredningen uppskattat lill 120 milj. kr. per år. Beräkningarna har fördelats pä bebyggelse i glesbygd (60000 byggnader) resp. tätort (1,75 milj. m") sarnl pä Svenska kyrkans byggnader (900 församlingar).

Flera remissinsianser, däribland länsslyrelserna i Stockholms, Uppsala, Kalmar och Älvsborgs län. Vitterhetsakademien, Föreningen Sveriges länsantikvarier, SAR och Föreningen Sveriges stadsarkitekter anser det värdefullt all ell försök till beräkning av stödbehovet har gjorts. Dessa remissinstanser anser, med nägra invändningar, atl beräkningarna är rea­listiska och i stort sell kan accepteras och ligga till grund för beräkning av del statliga stödet. Upplandsmuseel anser dock inte alt Uppsala län kan jämföras med vare sig Älvsborgs eller Jämtlands län. Museet framhåller att Uppsala län rymmer ell ovanligi siori antal kulturhistoriskt värdefulla byggnadsobjekt, bl.a. den omfattande bruksbebyggelsen, som kräver snara underhållsinsalser och den äldre stadsbebyggelsen i främst Uppsala, Östhammar och Öregrund. Länsstyrelsen anser vidare att man framdeles kan få etl säkrare bedömningsunderiag genom atl göra flera inventeringar som direkt syftar till analys av värdbehov och kosinadsbedömningar. Länsstyrelsen i Stockholms län anser utredningens framräknade 60000 kulturhistoriskt intressanta byggnader i glesbygd för hela riket i underkant. Annars skulle Stockholms läns andel utgöra mer än en tredjedel av hela beståndet. Länsstyrelsen tillstyrker ändå utredningens beräkningar som en rimlig målsättning för etl långsiktigt bevarande. Sveriges stadsarkitekters förening och Svenska kommunförbundel påtalar de höga kostnaderna för upprustning av äldre stadskärnor. Enligt en ulredning som Stockholms kommun har gjort kommer enbart grundförstärkningskosinaderna vid en upprustning av Gamla Stan alt uppgå lill 100 milj. kr. Mänga remissinstan­ser såsom RAÄ, statens institut för byggnadsforskning, statens planverk.

Prop. 1980/81:122

51

länsstyrelserna i Östergötlands, Kristianstads, Malmöhus, Göteborgs och Bohus. Skaraborgs. Örebro och Jämtlunds län, domkapitlen i Uppsala,[REDACTED_EFTERNAMN], Göleborg och Visby, Nordiska museet. Svenska samernas riksför­bund, LO och Svenska kyrkans församlings- och pasloralsjörhund anser att det framräknade behovel är för lågt.

LO anser alt kartläggningen är väl genomförd men all den inte återspeg­lar de verkliga vårdbehoven. Dessa är betydligt mer omfattande om indu­strialismen och arbetets historia skall sältas i förgrunden. Efter all i huvud­sak ha ägnat sig ål all dokumentera del gamla ståndssamhället måste man nu snarast lägga fram och genomföra en plan för hur industrialismens historia skall bevaras. Härvid blir man tvungen att prioritera samlade miljöer, exempelvis indusirilandskap och inle enstaka byggnader som ut­redningen enligt LO gör. Arkitekturmuseet instämmer i behovet av starka insatser för induslriminnesvården. Även länsstyrelsen i Örebro län menar att man särskilt bör beakta de akuta stödbehov som finns när del gäller industriminnen. Detta därför att den strukturförändring som näringslivet genomgått under senare är varil negaliv för bevarandefrågorna.

Den folkliga Iräarkitekturen på landsbygden och i tätorterna ulgör enligt Nordiska museet en viktig del av vår byggnadskultur såväl nationellt som inlemationelll. Museet anser dock alt denna del fält en alltför undanskymd framställning i utredningen. Museet menar alt de olika regionernas tradi­tionellt betonade bebyggelse i timmer och korsvirke saml industrialismens folkliga bebyggelsemiljöer ulgör den historiska bakgrunden för den största delen av landels befolkning. I bevarandesammanhang har den gamla trä­husbebyggelsen oftast förls lill gruppen "miljöhus" som man i regel inte har byggnadsminnesförklaral trots atl de är kulturhistoriskt och samhälls-hisloriskt "synnerligen märkliga". Föreningen Sveriges landsantikvarier anser ocksä alt vårdbehovet är för lågt uppskattat särskilt med hänsyn lill den märkliga limmerbebyggelsen i glesbygd.

Länsstyrelsen i Jämtlands län anser inle heller att det framgår av ulred­ningen att huvuddelen av den skyddsvärda bebyggelsen i Sverige är tim­merhus och annan Iräbebyggelse och att merparten av denna finns på jordbruksfastigheter och i de mindre städerna. Länsstyrelsen menaratt det lotala vårdbehovet i glesbygd vida överstiger utredningens beräkningar. Man menar vidare att avvägningen gentemot andra konstaterade behov bör korrigeras och all glesbygden bör tillföras en större andel av de föreslagna vårdinsatserna. Hänsyn måsle las lill alt i glesbygden finns huvuddelen av den svenska limmerbebyggelsen, värt svenska bidrag lill den internalionella byggnadskulturen och sannolikt den mest förstörelse-hotade delen av vår äldre bebyggelse.

Arkitekturmuseet konstaterar alt utredningen inte kunnal finna någon tillförlitlig grund för beräkning av stödbehovet i tätort. Detta beror enligt museet pä del helt otillräckliga statistik- och inventeringsunderlaget när det gäller bebyggelse.

Prop. 1980/81:122

52

Statens inslilui för byggnadsforskning och slalens naturvårdsverk me­nar alt ulredningen i sin beräkning av stödbehovet borde tagit mer hänsyn till den fysiska riksplaneringen. Byggforskningsinstitutel menar atl ulred­ningen kan ha underskattat kostnaderna för att komma upp till de bevaran­demål man slälll upp när det gäller överloppshus. Naturvärdsverket före­slår att kullurhisloriskl värdefull bebyggelse inom de primära rekreations­områdena samt inom de områden som i den fysiska riksplaneringen utpe­kats som riksinlressanla för friluftslivet och/eller för den vetenskapligt-kullurella naturvärden, bör prioriteras. Länsslyrelsen i Örebro län vill utifrån de erfarenheler den har vunnit genom riksplaneringsarbelet upp­skatta den kulturhistoriskt värdefulla bebyggelsen lill närmare 15-20 %. Denna siffra är realistisk inte bara för bergslagsdelen ulan även för hela länet.

Svenska samernas riksjörbund påpekar att ulredningen inte alls tagit upp samisk kulturhistorisk bebyggelse. Sveriges äldsta bevarade kyrkstad med kåtor och härbren i Arvidsjaur härstammar från 1700-talet. Förbundet anser del vara av slor vikt alt en utredning av byggnads- och byggnadsmil­jöproblem inom det samiska området kommer lill sländ.

När del gäller de ca 900 församlingar som utredningen bedömer vara i behov av stöd sä uppskattar Svenska kyrkans församlings- och pastmais-förbund det årliga medelsbehovet till 20000-30000 kr. per församling och år. Med hänsyn till de osäkra beräkningarna anser förbundet alt det finns skäl all göra en invenlering för alt fastställa det faktiska behovel. Även Vitterhetsakademien anser all uppskattningen av de årliga kostnaderna till 15000 kr. är väl optimistiska.

RAÄ påpekar särskill när del gäller kyrkornas stödbehov att beståndet av äldre bemålade Iräinvenlarier på kort tid har skadats myckel allvarligt på grund av uttorkning. Enligl en nyligen genomförd provinvenlering framgår all 78 % av träinvenlarierna med ursprunglig ytbehandling har sådana skador all de måsle konserveras. Länsstyrelserna i Kristianstads. Malmöhus och Örebro län anser att det är av särskild vikl atl de problem som hänger samman med vården av kyrkobyggnader särskill betonas. Kyrkorna har en unik ställning i vårt bebyggelsearv och förvaltar etl enastående föremålsbestånd. Göteborgs domkapitel anser atl utredningens uttalande om alt inte särbehandla svenska kyrkans byggnader framför andra trossamfunds är svåriorståeligt. Domkapitlet menar atl det kultur­historiska värdet som just dessa byggnader representerar är unikt och menar ocksä atl stödbehovet är för lågt beräknat. Skara domkapitel som också anser atl stödbehovet är för lågt beräknat menar atl ocksä prästgår­darna ofta är myckel gamla och att deras kullurhisloriska värde borde utredas. De allra flesta församlingarna och samfälligheter delar domkapit­lens åsikt atl stödbehovet för landels kyrkor är för lågt beräknal.

Sveriges jordägareförbund slulligen anser att kostnaderna förbyggnads-

Prop. 1980/81:122

53

vården behöver utredas ytterligare. Förbundel anser att del finns anled­ning att tro alt kostnaderna är avsevärt högre än de utredningen har beräknat.

5    Utredningens förslag 5.1 Stödsystemets uppbyggnad

Statens ekonomiska stöd lill byggnadsvården i landel har hittills tagil sig egentligt ullryck bara i form av de förmänliga lånen till den kulturhistoriskt intressanta bostadsbebyggelsen. Det har varit naturligt att se lån som den naturliga stödformen för bostadsbebyggelse. Användningen är självklar och avkastningen kan med slor säkerhel förutsägas. Samma enkla förutsäitningar kan inte sägas gälla för övrig bebyggelse. Ulredningen föreslår all förmånliga lån med modell efter bostadslånen ges till de lokaler av byggnadsminneskaraktär. som genom ombyggnad bevaras i syfte alt användas på elt säll som direkl eller indirekt ger avkastning. Remissutfallet redovisas i avsnill 5.3. Vidare föreslär ulred­ningen atl den bebyggelse som inle kan komma i fråga för låneslöd skall kunna bli föremål för mer direkta stödåtgärder. Utredningen ser bidrag till s.k. kulturhistoriska överkoslnader som den bästa stödformen.

Utredningen föreslår dessulom några former av stöd skallevägen. Re­missutfallet i denna del redovisas i avsnitt 5.7.

Utredningen har också funnit skäl all stimulera kommunerna till större insatser på bevarandeområdel. Lån på förmånliga villkor ur länefonden för kommunala markförvärv för förvärv i bevarandesyfte skulle kunna fungera som en sådan stimulans. Remissutfallet redovisas i avsnitt 5.3.

Allt lalar enligt ulredningen för alt byggnadsvården också i framliden måste ses i ell arbetsmarknadspoliliskl sammanhang. Som en följd av ulredningens förslag atl en förordning om bidrag lill värd av kulturhistoriskt värdefull bebyggelse knyts lill RAÄ:s bi­dragsanslag kan bidragens storlek etc. göras oberoende av om arbelen utförs den ordinarie vägen eller tidigareläggs som beredskapsarbeten.

Elt villkor för statliga stödinsatser bör enligt utredningen vara att ett fortsatt bevarande är garanterat. Della skulle kunna ske genom en kom­plettering av byggnadsminneslagen så all ägare lill andra kulturhistoriskt värdefulla byggnader än byggnadsminnen ges möjlighet all begära all skyddsföreskrifter meddelas.

Många remissinstanser bl. a. Jldeikomissnämnden, forlifikaiionsjörvult-ningen, kammarkollegiet, statens kulturråd, RAÄ, arkitekturmuseet, sta­tens naturvårdsverk, bostadsstyrelsen. Föreningen Sveriges länsanlikva-rier. LO, Sveriges museimannaförbund och Jernkontoret stöder ulredning-

Prop. 1980/81:122

54

ens förslag till stödsystem genom lån och bidrag och anser liksom utred­ningen alt etl villkor för statligt slöd bör vara att garantier skapas för att bebyggelsen bevaras.

Statens kulturråd som tillstyrker alt slödsyslemet byggs upp med en kombination av olika subventioner anser all dessa främsl bör vara lån och bidrag. Rådet anser också att del är av stort inlresse alt kommunerna stimuleras till ökade insatser genom fördelaktiga län ur fonden för kommu­nala markförvärv. Fideikomissnämnden finner stödformerna värdefulla och i allt väsentligt väl avvägda. Nämnden anser dock inte att de föreslag­na åtgärderna erbjuder ett lillräckligl skydd. Nämnden syftar närmasl på behovel av alt i uppkommande krissituationer kunna säkra beståndet av de för vårt kulturarv särskilt betydelsefulla bebyggelsemiljöerna. Man refere­rar lill att problemel uppmärksammals utomlands och ger som exempel National Trust i England.

Jernkontoret välkomnar särskilt de ökade stödinsatserna för annan kul­turhistoriskt värdefull bebyggelse av allmänl inlresse än bostadsbebyg­gelse. De stödsystem i form av län, bidrag samt beredskapsmedel som utredningen föreslår anser Jernkontoret vara en stark och välkommen förstärkning av byggnadsminnesvärdens nuvarande resurser. De flesta länsstyrelserna tillstyrker i allt väsentligt också utredningens förslag. Länsstyrelsen i Jämtlands län anser att förslaget atl låta bidraget knytas lill de kulturhistoriska överkoslnaderna torde vara den enda möjligheten att skapa etl i praktiken fungerande bidragssystem. Länsslyrelsen påpekar dock all man med överkostnader avser även kostnader som inte kan förräntas emedan en byggnad helt eller delvis kan sakna funktion. Många av länsslyrelserna ifrågasätter starkt uppdelningen i bebyggelse av riksin­tresse och övrig kulturhistorisk värdefull bebyggelse.

RAÄ är positivt till många delar i ulredningens förslag, men ställer sig iveksaml lill att etl ökal statligt stöd skulle motivera en utvidgning av byggnadsminneslagen. Ämbetet anser i stället alt det skall ses som yllerli­gare etl skäl lill att snarast möjligt förslärka kommunernas otillräckliga slyrmedel för alt säkra den kulturhistoriskt värdefulla bebyggelsen för framliden.

Statens råd jör byggnad.fjorskning är posilivt till utredningens förslag och anser all de finansiella stödformerna är väl valda. Rådet anser dock inle att frågan är långsiktigt löst. Rådet ställer sig tveksamt till förslagel att byggnadsminneslagen skall vidgas och tror atl plan- och bygglagulredning-en kommer atl ge ylterligare belysning åt frågan om lämpliga styrmedel.

Statens planverk anser atl det behövs ett starkt slöd för bevarande av den kullurhisloriskl intressanta bebyggelsen, inte minst av den anledning­en att förfallet av det intressanta äldre byggnadsbeståndet har fått tillta under myckel lång tid.

Domänverket instämmer i utredningens förslag i fräga om stödsystem men anser liksom planverket atl ramarna för lån och bidrag är för snävt tilltagna.

Prop. 1980/81:122

55

5.2 Utökat skydd för kulturhistoriskt värdefull bebyggelse

Utredningen föreslår alt bebyggelse av sådanl kulturhistoriskt värde att den ur allmän synpunkt bör bevaras för framtiden skall få statligt slöd. Elt villkor för en statlig stödinsats bör enligl utredningen vara atl den bebyg­gelse som får statligt slöd också skall vara garanterad ett bevarande. Den enda tillfredsställande garantin f. n. är de skyddsföreskrifter som utfärdas i samband med en byggnadsminnesförklaring. Genom en sädan kan före­skrivas att en byggnad inte får rivas och att den skall vårdas pä ett kulturhistoriskt rikligt sätt. En byggnadsminnesförklaring är giltig också mot framtida ägare eftersom den är knuten lill själva objektet. Utredningen föreslår all ett tillägg görs lill byggnadsminneslagen. Detla skulle utformas så atl ägare till andra kulturhistoriskt värdefulla byggnader än byggnads­minnen ges möjlighel att själva begära att skyddsföreskrifter meddelas. På della sätt skulle villkoret för statligt stöd uppfyllas och ägaren tar på sig och sina efterträdare ett framtida vårdansvar som blir en motprestation till den statliga stödinsatsen.

Utredningen anser således alt det finns behov av atl skydda den kultur­historiskt värdefulla bebyggelse som f.n. inle omfattas av byggnadsmin­neslagen. Utredningen menar atl del inte är uteslutet att del kommer att visa sig alt en ny plan- och bygglagsliflning inte är ell lämpligl instrument för atl tillgodose de enskilda bebyggelseinslagens intressen. Detta bl.a. med tanke på den tröghet som med nödvändighet präglar allt planarbele. Ett statligt stödsystem måste ocksä enligt utredningen motsvaras av skyddsmöjligheler som inte är beroende av kommunal bevarandevilja.

Samtliga remissinstanser ansluter sig till vad utredningen anger som villkor för statligt stöd nämligen att ett fortsall bevarande är garanterat. Det råder dock delade meningar orn ulredningens förslag om tillägg till byggnadsminneslagen. Många remissinstanser bl.a. Svea Iwvräii. kam­markollegiet, arkitekturmuseet, slalens planverk,.flera länsstyrelser bl. a. i Stockholms, Uppsala, Östergötlands, Kronobergs, Malmöhus och Skara­borgs län. Svenska kommunförbundet. Vitterhetsakademien, Konstakade­mien och FPC lillslyrker dock utredningsförslaget.

Arkitekturmuseet anser att skyddsföreskrifter för sådan kulturhistoriskt värdefull bebyggelse som fär statligt stöd skall förankras i en utvidgad byggnadsminneslag och inle endasi i kommunala planbeslul.

Svenska kommunförbundel anser att förslaget till ändring i lagen om byggnadsminnen kan komma till stånd, men att ytteriigare översyn kan erfordras i samband med det fortsatia arbetet med den nya plan- och bygglagen.

Vitterhetsakademien tillstyrker livligt lagändringen. Akademien anser att om delta förslag fastställs skulle kommunerna få en viss möjlighel atl skydda större kullurhisloriskl värdefulla miljöer. Länsslyrelsen i Stock­holms län lillslyrker förslaget men anser att skyddsföreskrifter enligt bygg-

Prop. 1980/81:122

56

nadsminneslagen endast bör vara etl komplement lill andra vägar atl nå samma garantier. Länsslyrelsen i Östergötlands län biträder ulredningens förslag men vill erinra om att en utökning av byggnadsminneslagen innebär nya arbetsuppgifter för länsstyrelsen. Länsstyrelsen i Malmöhus län anser liksom ulredningen atl nuvarande skyddsmöjligheter är otillräckliga. Läns­styrelsen framhåller särskill den osäkerhet som råder inom kommunernas byggnadsnämnder beträffande tillämpningen av 38 § 2 st. byggnadsstadgan (1959:612)*. Erfarenheter visar tydligt alt paragrafen inte ger det avsedda skyddet. Därför är del enligl länsslyrelsen vikligl atl i den kommande byggnadslagstiftningen förslärka skyddet för sådan kulturhistoriskt värde­full bebyggelse som inte omfattas av byggnadsminneslagen. Man önskar ocksä en fastare knytning av bevarandefrägorna lill kommunernas fysiska planering. Länsstyrelsen anser atl en förstärkning av byggnadsminnesla­gen är önskvärd oavsett hur den kommande plan- och byggnadslagstift­ningen kommer atl vara formulerad. Länsslyrelsen i Älvsborgs län anser all normalfallet bör vara alt en byggnad som fär bidrag samtidigt förklaras som byggnadsminne. FPC anser alt förslaget alt bygga ut möjligheterna all komma i älnjulande av statligt stöd genom all fastighetsägaren själv begär skyddsföreskrifter kan vara ell steg i rätl riktning. Del får dock inte innebära alt samhällel frånhänder sig initiativ och ansvar för att bebyggelse av allmänt inlresse bevaras. Del fär enligt FPC inle överlåtas till privata fastighetsägares godtycke alt avgöra huruvida en bebyggelse skall bevaras eller inte. Ett storl ansvar ligger på kommunerna alt bevaka den kulturhis­toriskt värdefulla bebyggelsen. Länsstyrelsen i Skaraborgs län finner det särskill värdefullt alt samma skyddsföreskrifter som uppställs för bygg­nadsminnen föreslås gälla även för andra byggnader som har ett sädani kulturhistoriskt värde att deras bevarande är av allmänt inlresse. RAÄ bör enligt länsslyrelsen få i uppdrag atl utarbeta råd och anvisningar så alt bedömningarna ute i landel blir mer enhetliga. Del är också viktigt alt ämbetet klargör skillnaderna mellan byggnadsminnen och andra objekt av sådanl kullurhisloriskl värde alt de kan få skyddsföreskrifter. Länsstyrel­sen anser även alt man måste uppmärksamma frågan om skydd åt gatu­rummet, t.ex. fasader, gatubeläggning, trottoarer och gatubelysning.

De invändningar som görs mot förslagel är av olika slag. Flera remissin­stanser anser alt del tillägg till byggnadsminneslagen som ulredningen föreslär är överflödigt. Detta anför bl. a. länsslyrelserna i Södermanlands. Jämtlands och Västmanlands län. Även RAÄ. RRV. slalens inslilui för byggnadsforskning. Nordiska museet m.fl. anser all del skydd som efter­strävas för den kulturhistoriskt värdefulla bebyggelsen kan tillgodoses genom den gällande byggnadsminneslagen och planlagstiftningen.

* "Byggnad av större värde av historisk, kullurhislorisk eller konstnärlig synpunkl mä icke förvanskas vare sig genom arbeten å själva byggnaden eller bebyggelse i grannskapet."

Prop. 1980/81:122

57

RAÄ och RRV pekar på kommunernas möjlighet att övervaka den kul­turhistoriskt värdefulla bebyggelsen enligt 38 § byggnadsstadgan (1959:612). RAÄ och RRV menar att det kan diskuteras om inle detta skydd, i kombination med kommunens detaljplanering eller kommunfull­mäktiges riktlinjer för bevarandeplanering, är godtagbart. Båda remissin­stanserna framför också farhågor för att del föreslagna tillägget till bygg­nadsminneslagen kan tas som uttryck för en vilja all vidga statens tillsyns­ansvar. RAÄ beskriver i sitt yttrande hur etl garanlisyslem skulle kunna utformas ulan ändring av vare sig byggnadsminneslagen eller byggnadslag­stiftningen. Byggnadsminnesförklaringar bör enligl ämbetet konsekvent genomföras i samband med bidragsprövningen då bebyggelsens kulturhis­toriska värde motiverar det. 1 övriga fall bör huvudregeln vara atl fastställd detaljplan för bevarande skall utgöra villkor för statligt bidrag. Om den aktuella bebyggelsen inle ligger inom detaljplanerat område bör kommun­fullmäktiges riktlinjer för bevarande i den översiktliga planeringen i kombi­nafion med tillsyn enligl 38 § byggnadsstadgan kunna anses som etl godtag­bart bidragsskydd. Den väsentliga fördelen med ulredningens förslag jäm­fört med ämbetets gäller de byggnader som inte omfattas av detaljplaner. En fömtsättning för att ge kommunerna etl huvudansvar för all garantera bevarande av stödberättigad bebyggelse är enligt ämbetet därför att bygg­nadslagstiftningens instrument förbättras. Statens institut för byggnads­forskning avslyrker förslaget om ändring av byggnadsminneslagen. Man anser all det i praktiken skulle skapa två klasser av skyddade byggnader med olika skyddsgrad, någol som man i Sverige alllid velat undvika. Länsstyrelsen i Södermanlands län anser atl byggnadsminneslagen redan i nuvarande utformning täcker de behov utredningen för fram. Den praxis som utarbetats i länet efter år 1976 överensstämmer med den vida tolkning av lagen som utredningen eftersträvar. Länsstyrelsen i Väslernorrlands län anser att man genom en omformning av lagens första paragraf och en utvidgning av fillämpningen kan uppnå samma syften. Länsstyrelsen i Västmanlands län delar ulredningens uppfattning om att det finns behov av skyddsföreskrifter för sådan kulturhistorisk bebyggelse som inle omfat­tas av byggnadsminneslagen. Länsslyrelsen menar dock att detta skydd helst bör skapas genom kommunal planering och inte genom ökat slalligl tillsynsansvar. Länsstyrelsen i Kopparbergs län anser tillägget till bygg­nadsminneslagen onödigt. De byggnader som kräver skydd bör kunna få det genom byggnadsminnesförklaring. Med hänsyn till alt länsslyrelsen ändå måsle göra prövningen av byggnadens kulturhistoriska värde bör del föreslagna tillägget enligl länsstyrelsen utgå. Länsstyrelsen förordar att man ändrar byggnadsminneslagens 1 §. Bl. a. bör ordet "synnerligen" utgå och nämnd paragraf inledas med orden "Byggnad eller byggnadsmiljö ...". Länsstyrelsen i Jönköpings län anser att man får en indelning av byggnadsminnena i två klasser, alltefter graden av deras kulturhistoriska värde. Del kan bli problem när del skall omprövas var gränser mellan

Prop. 1980/81:122

58

första och andra klass gär. Länsslyrelsen anser ocksä alt del kan disku­teras om inte formuleringen "allmänl inlresse" i den föreslagna ändringen ger en onödigt stor skyddskrels. Nordiska museet menar att kulturminnes­vården inle är betjänt av alt laborera med ett vidare begrepp "kulturhisto­riskt värde" än som i praktiken nu sker vid byggnadsminnesförklaringar. Att vissa byggnadstyper - bl. a. timmer- och annan Iräbebyggelse och den folkliga bebyggelsen - inte kommer med bland byggnadsminnen anser museet beror mer på RAÄ:s och länsstyrelsernas svaga resurser alt driva frågorna. Museet understryker viklen av atl byggnader som får ekono­miskl slöd från slaten måsle vara garanterade fortbestånd men delta kan enligt museet ske genom nuvarande lag.

Flera remissinstanser tar upp sambandet med plan- och bygglagstiflning-en. Några har redan berörts. Statens råd för byggnad.\forskning ställer sig tveksam lill förslaget atl byggnadsminneslagen skall vidgas och anser alt plan- och bygglagutredningen kommer att ge ytterligare belysning åt frågan om lämpliga styrmedel. Rådet anser all en ökad användning av byggnads­minneslagen kan bidra lill alt en skarp gräns uppslår mellan vad som är värt alt bevara och vad som inle är värt atl bevara och som är mindre väl definierad än den tidigare avgränsningen mol den synnerligen värdefulla bebyggelsen.5vr/!iA:« museiföreningen anser all det eftersträvade skyddet hellre borde tillgodoses i samband med den pågående bearbetningen av byggnadslagstiftningen. Föreningen Sveriges länsantikvarier anser all det bör övervägas om inte de skyddsinslrumenl som föreslås i förslagel till ny plan- och byggnadslag ocksä bör anses utgöra garanti för bevarande och motivera statligt slöd. Länsslyrelsen i Göteborgs och Bohus län lar ocksä upp sambandet med den nya bygglagen i sill yttrande. Länsstyrelsen menar atl del är väsentligl att det kommer alt finnas möjligheter alt knyta bidrag också till den bebyggelse som kan komma all skyddas enligt byggla­gen. Man anser alt della är av slor betydelse eftersom bevarandet av hela miljöer därigenom skulle underlättas. Länsstyrelsen anser alt byggnads­minneslagen även i sin nya utformning är inriktad på enskilda objekt. Länsstyrelsen anser dock att ulredningens förslag kan genomföras snarast ulan all avvakla en ny bygglag och menar atl de olika skyddsinstrumenten kan kompleltera varandra.

RAÄ, statens planverk, arkitekturmuseet saml länsstyrelserna i Sitick-holms och Malmöhus län menar alt del är vikligl alt skyddskravet kan omfatta hela kulturhistoriskt intressanta miljöer och anser inte att ett sådant skydd ingär i ulredningens förslag. Dessa miljöer mäste därför säkerställas genom kommunala åtgärder med stöd av byggnadslagstiftning­en.

SAR slutligen anser att inte bara ägarna utan också brukarna av mil­jöerna bör ha elt inflytande. Hur detla skall tillgodoses bör enligl SAR beaktas i arbetet med ny plan- och bygglagsliflning.

Prop. 1980/81:122

59

5.3 Ltvidgat lånestöd

5.3.1 Ramen för bostadslån med förhöjt låneunderlag och/eller tilläggslån Ulredningens förslag att ramen för beslut om tilläggslän alltid anpassas så all den rymmer de efter hand dokumenterade behoven har i regel inte föranlett några erinringar från remissinstanserna. Till dem som tillstyrker förslaget hör bl.a. RAÄ, Svenska museiföreningen, Sveriges Fastighets­ägareförbund och ett stort antal länsstyrelser. Länsstyrelsen i Stockholms län betonar alt låneramarna är klart otillräckliga. Anspråken är särskilt uttalade i Stockholms kommun där enbart kommunens bolag AB Stadshol­men har dokumenterat behov av tilläggslän lill 80 milj. kr. inom den närmaste fyraårsperioden. Även i kranskommunerna är anspråken stora och kommer med all sannolikhet alt växa betydligt. Länsstyrelsen i Göte­borgs och Bohus län anför liknande synpunkter och hänvisar till de erfa­renheler som erhållits beträffande stadsdelen Haga i Göleborg.

Svenskel museiföreningen menar att det bör vara möjligt att ulan dröjs­mål ändra denna ram med ledning av erfarenhetsmässigt påvisade behov. RAÄ framhåller atl del ökade antalet framställningar om länemedel annars kommer att tvinga kulturminnesvärden lill en svår prioritering mellan sinsemellan likvärdiga objekt. En anpassning lill behoven skulle också ge granskningsmyndighelerna pä länsplanet bällre möjligheter atl lämna fas­tighetsägarna preliminära besked om utsikterna att få särskill låneslöd.

Bostadsslyrelsen anför alt man tar hänsyn till det akluella behovet av medel i sin anslagsframställning till regeringen. Slyrelsen pekar också på att när det gäller långivningen fastställer riksdagen åriigen dels en gemen­sam ram för beslut om förhöjt låneunderiag för kulturhistoriskt värdefull bebyggelse och tilläggslän, dels en kostnadsram för de antikvariska myn­digheternas fillstyrkan av ombyggnader som bör komma i fråga för denna långivning. Bostadsstyrelsen föreslår all låneramen avskaffas då den mås­le vara sekundär i förhållande lill koslnadsramen.

5.3.2 Statligt lånestöd också lill ombyggnad av byggnader med lokaler av kulturhistoriskt värde

Utredningens förslag atl införa ell slallig tilläggslån till lokaler av bygg­nadsminneskaraktär tillstyrks av ell stort anlal remissinstanser däribland nästan samtliga länsstyrelser. Endasi Sveriges Jordägarejörbund framför kritiska synpunkter och menar atl det bästa vore om statliga bidrag och län inte behövdes.

Bostadsstyrelsen finner alt del är en uppenbar brist all staten inte har tagit slörre ekonomiskt ansvar för bevarande av annan kullurhislorisk bebyggelse än bostäder. Begränsningen av kullurstödet till bostadsbebyg­gelsen har letl till att bostäder med sedvanliga standardkrav har projekte­rats in i varje kullurhisloriskl värdefull byggnad där det över huvud taget

Prop. 1980/81:122

60

är möjligt. Della har medverkat till lösningar som inle är bra vare sig för bostadens utformning eller för bevarande av byggnadens historiska vär­den. Stockholms kommun har framfört liknande synpunkter och anser all reformen är sä angelägen atl den bör gälla ombyggnader som påbörjas redan år 1980.

Statens kulturråd ger hög priorilel åt utredningens förslag bl.a. mol bakgrunden av den vikliga uppgiften att bevara äldre industrimiljö. Svens­ka museiföreningen menar alt denna nya stödform har avgörande betydel­se inle minst inför uppgiften att bevara representativa byggnader frän industrisamhällets uppbyggnadsperiod med anknytning säväl till näringsli­vet som till folkrörelserna och föreningslivet i övrigt.

FPC anser atl reformen är viklig för atl ge möjlighel all ulöver bostäder bevara säväl arbetsplatser som nöjes- och fritidslokaler.

Beträffande stödels utformning pekar länsslyrelsen I Siockholins län på att de svårigheier som torde komma atl uppstå i samband med hyressäll­ning, beräkningsmetoder för lånen och kreditgivning bör karlläggas och förtydligas utöver vad som framgår av förslaget. Sveriges Fastighets­ägareförbund understryker viklen av atl behandlingen av dessa läneären­den effektiviseras och att handläggningstiderna förkortas. För att lösa problemel med de länga handläggningstiderna bör ett förfarande som möj­liggör nägon form av förhandsbesked övervägas.

Några remissinsianser har tagil upp behovet av statligt slöd på andra områden. Stockholms kommun menar all en viktig förutsättning för ell bevarande många gånger kan utgöras av alt underhållet av byggnader sköts pä ett tillfredsställande sätt. Elt statligt stöd för underhållsåtgärder skulle kunna rädda betydande kulturhistoriska värden och ofta göra upprustning­en billigare. Bostadsslyrelsen pekar på alt utredningen inte särskilt be­handlat frågan om lån till sådana samlingslokaler som avses i kungörelsen om statligt slöd lill allmänna samlingslokaler. Jernkontoret hade gärna sett alt utredningen även diskuterat frågan om framtida förvaltningsformer för kulturhistorisk bebyggelse.

Flertalet av de remissinsianser som har yllral sig är ocksä posifiva till förslagel om statligt stöd i form av prioriterade bollenlän lill lokaler som utan att vara av byggnadsminneskaraktär ändå har ell kulturhistoriskt värde sell ur regional och lokal synpunkl. /?/lÄ.lillslyrker förslagel men fömlsäller all intyg om byggnadens eller anläggningens kulturhistoriska värde kommer alt lämnas av regionalt kullurminnesvårdsorgan. Lands­ting.sförbundet lillslyrker också men är samtidigt tveksam till den åtskill­nad i lånevillkoren som ulredningen gjort mellan bebyggelse av byggnads­minneskaraktär och byggnader av betydande regionalt intresse. Enligt förbundet bör även den regionalt intressanta bebyggelsen komma i åtnju­tande av del statliga länet.'

Förslaget avstyrks av fullmäktige i riksbanken som anser all priorile-ringssystemet, framöver och som hittills, bör vara etl priorileringssystem

Prop. 1980/81:122

61

enbart för bostadsbyggandet och därtill anknutna lokaler. Om denna gräns genombryts och priorileringssyslemet öppnas för nya ändamål, kommer allt fler krav på vidgning av systemet att resas. Elt tillmötesgående skulle leda lill all syslemel blev alltför komplicerat för atl kunna fungera och skulle försvära den allmänna kreditpolitiken. Fullmäktige menar atl finan­sieringen av dessa lokaler lämpligen skulle kunna ordnas på etl sätt liknan­de det som utredningen förordar för lokaler av byggnadsminneskaraktär, där det nuvarande statliga lilläggslånel tas till förebild. Det gäller främst all på lämpligl sätt avgränsa subventionsinslagel i delta län. Några skäl för en principiellt olikartad finansiering av de båda slagen av lokaler synes inle föreligga. Även Stadshypotekskassan framför vissa betänkligheter och erinrar om alt för stadshypoleksinstitulionen gällande bestämmelser lägger hinder i vägen för bottenlångivning avseende sådana ändamål om inte del ställiga slödel utgår i form av bostadslän eller län för anordnande av allmän samlingslokal.

5.3.3 Utvidgat utnyttjande av lånefonden för kommunala markförvärv

I princip samtliga remissinstanser som har uttalat sig är positiva till utredningens förslag att stimulera kommunerna till ökade förvärv i beva­randesyfte genom lättnader i villkoren för markförvärvslånen. Flera re­missinstanser bl. a. RAA och länsstyrelserna i Södermanlands och Väster­norrlands län framhåller att förbättrade möjligheter för kommunerna be­hövs bl. a. för alt genomföra bevarandeplaner och förhindra hotande riv­ning. Föreningen Sveriges länsantikvarier menar att särskilt i fråga om tillämpningen av bestämmelserna om rivningsförbud enligl 35 a § bygg­nadslagen kan förslagel förväntas få slor belydelse då kommunerna härige­nom kan tillförsäkras ekonomiska medel all i större utsträckning än nu föra förhandlingar om rivningshotade fasligheter till etl positivt resultat. Enligt föreningens mening bör vidare övervägas om inle långivningen ur fonden bör förbindas med krav alt de fastigheter som förvärvas också erhåller skydd genom byggnadsminnesförklaring eUer genom kommunala skydds-instmmenl. Synpunkler om all garantier samtidigt måsle skapas för alt bevarandesyftet fullföljs framförs också av bl.a. RAÄ, länsstyrelserna i Uppsala och Kronobergs län samt Föreningen Sveriges landsantikvarier. Enligt flera remissinsianser, däribland länsstyrelsen i Hallands län, är del Iveksamt om de föreslagna lättnaderna är tillräckliga för all syftet skall kunna uppnäs. Länsstyrelsen i Jämtlands län framhåller atl för vissa kommuner, främsl glesbygdskommuner, kommer förslaget sannolikt ändå inte att medföra något mer påtagligt ökal kommunall engagemang i beva­randefrågor.

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län ifrågasätter om inle ränte- och amorleringsfriheten bör vara tio är i slällel för fem år. Svenska kommun­förbundet har inte någol all erinra mol förslaget om fem ränte- och amor­teringsfria år men påminner om att förbundel lidigare lill bostadsdeparte-

Prop. 1980/81:122

62

menlel hemställt om att amorteringstiden för markförvärvslån utsträcks från sju fill 15 år. Bostadsstyrelsen föreslår atl samma regler införs i kommunala förvärv av kullurhisloriskl värdefull bebyggelse som gäller förvärv för turism och rekreationsändamål.

5.3.4 Administration av lånen

Ulredningens förslag att de föreslagna låneformerna för kulturhistoriskt värdefulla lokaler bör hanteras av bostadsslyrelsen och länsbostadsnämn­derna stöds av samtliga remissinstanser som har uttalat sig i denna fråga. Bostadsstyrelsen framhåller atl i det fall styrelsen kommer all handlägga tillläggslånen bör i enlighet med ulredningens förslag bostadsslyrelsen förstärkas med en handläggare.

Ett stort antal remissinstanser däribland fiera länsstyrelser understryker alt den nuvarande handläggningsordningen är onödigt tungrodd och menar liksom ulredningen all handläggningsliderna kan förkortas och beslutande­rätten flytlas lill länsbostadsnämnderna. Statens kulturråd vill för sin del främst stödja sig på den statliga kulturpolitikens mäl, all planering, beslut och ansvarslagande bör decentraliseras. Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län anser alt åtskillig tid kan sparas i handläggningen om besluten delegeras, samtidigt som sökanden pä ett tidigt stadium kan få besked. Länsstyrelsen i Örebro län har erfarit alt flera sökanden av tidsskäl, som haft samband med anbudsförfarandet, avstått frän all fullfölja ansökningar om lån på grund av den nuvarande långa handläggningen genom olika instanser.

Enligt länsstyrelsen i Stockholms län bör det dock utrönas hur länsbo­stadsnämndernas resurser kan möta den ökande ärendemängden. Bostads­styrelsen redovisar att de länsbostadsnämnder som blivit anmodade alt yttra sig över ulredningen samtliga har ansett atl handläggningen bör ske på nämnderna. Styrelsen framhåller emellertid alt länsbostadsnämnderna redan i dag är hårt ansträngda och att personalförstärkningar är en förut­sältning om ulredningens förslag om tilläggslån för lokaler genomförs.

5.4 Ökad tillämpning av byggnadsminneslagen

Byggnadsminneslagen har enligt utredningen hittills tillämpats i ringa utsträckning. Utredningen anser alt en nödvändig förutsältning för svensk byggnadsvård över huvud taget är atl lagen kan börja tillämpas på del sätt del en gång varit avsett. Utredningen föreslär därför att särskilda medel för ersättning avsälts och atl riksantikvarieämbetets värdanslag höjs och reg­leras.

5.4.1 Medel för ersättning

Utredningen hävdar att en ökad tillämpning av byggnadsminneslagen slår och faller med de ekonomiska satsningar som kan göras. Lagen

Prop. 1980/81:122

63

innehåller etl tvångsmoment som innebär all del är möjligt atl mol ägarens vilja genomföra en byggnadsminnesförklaring.

Del motsvaras av en rätt till ersättning för väsentliga inskränkningar i pågående användning av en byggnad eller markområde. Ulredningen be­dömer atl rena ersättningsfall kommer alt bli relalivi sällsynta. Utredning­en föreslår all särskilda medel för ersättning slälls lill förtogande.

RAÄ, arkilektiirmuseet, länsstyrelserna i Stockholms, Uppsala, Krono­bergs, Hallands, Kalmar, Örebro och Jämtlands län. Landstingsförbun­det, Vitterhetsakademien, Nordiska museet. Svenska museiföreningen. Föreningen Sveriges landsantikvarier och Lantbrukarnas riksjörbund stö­der utredningens uppfattning atl byggnadsminneslagen mäste börja lilläm­pas och anser atl del siörsta hindret hittills varil brist pä medel. Nägra av dessa remissinsianser anser atl en fungerande tillämpning kan ske endast genom att man fullt ut genomför en decentralisering till länsstyrelserna. Det finns enligl länsstyrelsen i Jämtlands län och Föreningen Sveriges landsantikvarier ingen anledning atl länsslyrelsen skall vara mindre själv­ständig i förhållande till RAÄ inom byggnadsvärden än inom fornminnes­vården.

Vitterhetsakademien menar liksom ulredningen atl om lagen skall bli lill verklig nytta för byggnadsminnesvärden sä krävs del särskilda medel till såväl ersättning som bidrag. Akademin anser alt bidragsgivningen bör ske genom RAÄ men ifrågasätter om inle medlen lill ersättning bör handläggas av regeringen. Nordiska museet understryker del angelägna i atl medel för inlrångsersätlning tillskapas och anser del olyckligt att särskilda medel inte ansågs nödvändiga då lagen infördes är 1960. Bristen pä pengar har varit den främsta orsaken till den ringa tillämpningen av lagen, men museet anser också att den tidigare mycket långsamma handläggningen av bygg-nadsminnesärenden medförde att inte ens ärenden där ägaren själv var positiv blev genomförda. För att byggnadsminneslagen skall kunna tilläm­pas mer effektivt krävs enligt Svenska museiföreningen bl. a. fler kvalifice­rade handläggare för byggnadsminnesärenden saml bällre ekonomiska resurser för säväl arbetsinsatser som ersättningar. RAÄ anser del nödvän­digt att ett särskilt anslag förs upp i statsbudgeten för ersättningar i sam­band med byggnadsminnesförklaringar. Ämbetet anser det ocksä viktigt alt ersättnings- och bidragsfrägor hålls isär så att medel för ersättning inte behöver tas frän ämbetets bidragsanslag. Ämbetet föreslär atl en årlig ram på 5 milj. kr. ställs till regeringens disposition. Arkitekiunniiseet bedömer atl det byggnadsbestånd som hittills skyddats genom byggnadsminnesför­klaring understiger tiondelen av det antal som rimligen borde vara bygg­nadsminnen. Museet delar helt ulredningens mening att särskilda medel mäste anvisas för ersättningar. Delta är i fiertalet fall en förutsättning för all byggnadsminnesförklaring skall kunna göras. Länsstyrelsen i Krono­bergs län tillstyrker utredningens förslag men vill framhålla att även i andra sammanhang där kulturhistoriska aspekter kan medföra ersättnings-

Prop. 1980/81:122

64

anspråk saknas ekonomiska resurser. Som exempel nämner länsslyrelsen tillämpningen av byggnadslagens 86 §. Länssstyrelsen i Kalmar län anser alt del f.n. endasi i undantagsfall är möjligt atl ingripa mol en planerad rivning av en kulturhistoriskt märklig byggnad. Länsslyrelsen pekar på att man under den senaste tiden i tvä fall tvingats ge upp berättigade bygg­nadsminnesförklaringar där fastighetsägaren kunnat påvisa ersältningsrätt. Det har gällt 1600-talsstadsdelen Kvarnholmen i Kalmar som enligt läns­styrelsen bör jämföras med Gamla Stan i Slockholm. Åven länsstyrelsen i Uppsala län biträder utredningens förslag och framhåller atl i Uppsala län har, under de tjugo år som byggnadsminneslagen gällt, endast nio byggna­der eller byggnadsmiljöer förklarats som byggnadsminnen.

Svea hovrätt och länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län ställer sig Iveksamma fill om ulredningens redogörelse för ersättningsreglerna stäm­mer överens med innebörden i gällande rätt. Länsslyrelsen vänder sig bl.a. mot tolkningen av begreppet "pågående användning av byggnad och område" i 5 § byggnadsminneslagen och anser alt detla måsle ha samma innebörd som motsvarande begrepp i byggnads-, naturvärds- och väglag-stiftningen. Man anser det av ytterlig vikt för rättstillämpningen att utred­ningens tolkningar noggrant granskas.

Länsstyrelsen i Östergötlands län anser inle att den ringa tillämpningen av byggnadsminneslagen i första hand beror på brist pä pengar för in­trångsersättning, utan pä bristen på handläggare. Länsstyrelsen menar att en utökad bidragsgivning till skyddade byggnader enligt ulredningens för­slag och personell förstärkning hos länsstyrelsen skulle innebära en snabbt ökad tillämpning av byggnadsminneslagen. Föreningen Sveriges stadsarki­tekter är positiv lill utredningens förslag om utökad tillämpning av bygg­nadsminneslagen. Föreningen ifrågasätter dock om den antikvariska ex­pertis som har funnits inom stat. länsstyrelser och kommuner kommer atl klara dessa utökade uppgifter. Föreningen menar att arbetssättet kan bli för tidsödande och resurskrävande för all i.ex. huvuddragen skall kunna säkras i etl större sammanhängande bevarandeomräde. Svenska kyrkans församlings- och pasloralsförbund vill inte instämma i utredningens kon­staterande att byggnadsminneslagen inle har nägra andra brister än pengar.

5.5 Reglering av riksantikvarieämbetets vårdanslag

Staten måste enligl ulredningen vara beredd all direkl stödja vården av i första hand byggnadsminnen men ocksä av annan bebyggelse av allmänl kulturhistoriskt intresse. Detla kan enligl ulredningen bäst ske genom bidragsgivning i en helt annan utsträckning än tidigare. RAÄ har sedan en lång lid tillämpat ell bidragssystem efter vissa fasla principer. Erfarenhe­terna har varit enbart goda. Den slora svårigheten har varit den bristande lillgången på medel. Utredningen föreslär att RAÄ:s värdanslag höjs och regleras i en speciell bidragsförordning. Del innebär inte annat än atl

Prop. 1980/81:122

65

bidragsärendena skall bedömas på i princip samma säll som informellt sketl lidigare, med kulturhistoriska överkoslnader som bidragsunderlag. Ulredningen ger exempel på faktorer och åtgärder som kan medföra över­koslnader.

Bostadsstyrelsen, många länsstyrelser bl.a. i Göteborgs och Bohus, Älvsborgs, Örebro, Gävleborgs och Jämtlands län. Föreningen Sveriges länsantikvarier och Lantbrukarnas riksförbund tillstyrker ulredningens förslag att bidragsgivningen skall ökas och regleras genom en särskild förordning. Några remissinstanser påpekar också särskilt alt de anser del lämpligl alt RAÄ åtminstone under en övergångsperiod disponerar bi­dragsmedlen och administrerar förordningen. Föreningen Sveriges länsan­tikvarier, länsstyrelserna i Gävleborgs och Östergötlands län anser dock alt bidragsförordningen bör kompletteras med en föreskrift om all ansökan om bidrag skall prövas efter samråd med länsstyrelsen. Man anser också att bidragsberälfigat arbete bör kontrolleras och avsynas genom länsstyrel­sen. Länsstyrelsen i Älvsborgs län anser del mycket viktigt atl bidragsgiv­ningen regleras. Del skulle ge bidragssystemet stadga och möjliggöra infö­randel av fasla ansökningstillfällen. Det skulle vidare enligl länsslyrelsen ge en tydlig bild av stödbehovet i hela landel.

Nordiska museet, länsstyrelserna i Skaraborgs och Kopparbergs län saml LO stöder också utredningens förslag om en ökning och reglering av vårdanslaget men anser all handläggningen skall ske på länsstyrelsen. LO pekar pä den decentralisering som skedde budgetåret 1976/77 av beslutan­derätten när del gäller kulturminnesvårdens speciallagstiftning och alt länsslyrelserna dä ocksä fick särskilda tjänster för handläggningen av kulturminnesvårdsfrågor (länsantikvarien).

Kulturhistoriska överkoslnader

Enligl ulredningen har begrepp som "kulturhistoriska överkostnader" ofta förekommit i diskussioner kring bevarande och finansiering av kultur­historiskt värdefull bebyggelse. Begreppet är diffust och kan från fall lill fall ges olika innebörd. Utredningen vill ge begreppet dess "mest påtagliga betydelse" och anger alt följande faktorer och ålgärder är specifika för en ombyggnad eller restaurering och kan medföra överkostnader,

1. Medverkan av konservator eller annan specialist. Det kan t. ex. gälla konservering av en väggmålning eller en äldre tapet.

2.

Behållande av befintligt material vid exempelvis restaurering av en rikt utformad panelarkileklur.

3.

Krav på samma lyp av fasad eller spån, på särskild ytbehandling, t.ex. träljära eller kalkfärg, eller pä samma teknik och detaljutformning, t. ex. understruket tegel på öppen läkt.

4.

Bibehållande av byggnadsdelar som saknar faktisk funktion, t.ex. torn och skorstenar.

5.

Bevarande av byggnader och anläggningar, som helt eller delvis 

5    Riksdagen 1980/81. I saml. Nr 122

Prop. 1980/81:122

66

saknar funktion och ofta värde för ägaren, de s. k. överloppshusen.

6. Medverkan av antikvarisk expertis lill förprojektering, kontroll och dokumentation samt i vissa fall mer omfattande byggnadshistoriska under­sökningar.

Bidrag skall kunna utgä för underhåll och iständsällning, men också för undersökning, projeklering och konlroll. För byggnadsminnen och annan kulturhistoriskt märklig bebyggelse föreslär ulredningen att bidrag skall kunna utgå till hela den kulturhistoriska överkostnaden saml för övrig kulturhistorisk bebyggelse lill högst 50 % härav.

Byggnadsstyrelsen, statens kulturråd, RAÄ, arkitekturmuseet, slalens planverk, länsstyrelserna i Göteborgs och Bohus, Älvsbivgs, Gävleborgs och Västernorrlands län, SAR, Sveriges jastighetsägarejörbund, Jernkon­toret och Lantbrukarnas riksförbund kommenterar och delar utredningens uppfattning om alt stöd skall kunna ulgå till s. k. kulturhistoriska överkosl­nader vari s. k. överloppshus inräknas. De menar också liksom ulredning­en att del grundläggande för allt bevarande måste vara atl hus och lokaler som får bidrag används.

Nordiska museet. Föreningen Sveriges landsantikvarier, länsstyrelser­na i Jämtlands och Kopparbergs län delar inle ulredningens åsikt atl stal och kommun aklivi skall verka för en generell återanvändning av de s. k. överloppshusen. Nordiska museet anser atl det i vissa fall här gäller byggnader som just på grund av sitt kulturhistoriska värde inte tål elt modernt utnyttjande. Della är enligl museet bland annat fallet med mänga limmerbyggnader. En bidragsgivning lill härbren, loftbodar och lador med högt dokumenlationsvärde bör enligl museet inle ses som någon proviso­risk lösning. Föreningen Sveriges landsantikvarier ser utredningens för­slag, om att bidragsgivning till s.k. överloppshus skall betraktas som en provisorisk lösning i avvaktan pä all de får en användning, som märkligt. Föreningen delar ulredningens uppfattning om all den stora mängden byggnader endast kan överleva om den får en funktion som t. ex. frilids-bosläder. När del gäller den lilla grupp som är mest värdefull och som därför är mest aktuell för bidrag skulle emellertid en användning av bygg­naderna ofta radera ut det kulturhistoriska värdet. Som exempel nämner föreningen övergivna mangårdsbyggnader med bevarad inredning, torp, härbren, bastur, sjöbodar m.fl. byggnader. Länsstyrelsen i Jämtlands län anser att bevarandet av de s. k. överloppshusen har en avgörande betydel­se för den framtida bidragsgivningen. Dessa byggnader kommer atl bli helt beroende av värderingen av kulturarvet och det ekonomiska utrymmet för atl vårda detla. Detsamma gäller för gatubeläggningar, parker och sten­valvsbroar. Det finns vidare enligt länsstyrelsen tillfällen då del ligger i kulturminnesvårdens inlresse att byggnader förblir outnyttjade faslän ägaren skulle kunna ta dessa i bruk. Det kan gälla t. ex. boningshus med äldre fast inredning, logar, kvarnar m.fl. där de kulturhistoriska värdena

Prop. 1980/81:122

67

skulle spolieras om de användes. Även dessa byggnader mäste betraktas som överioppshus om de skall kunna bevaras. Bidragsgivningen lill de mest värdefulla överloppshusen bör därtör inte ses som elt provisorium.

5.6 Bidrag till beredskapsarbeten inom byggnadsvårdens område

Ulredningen menar alt del är troligt alt del ocksä i fortsättningen kom­mer alt finnas elt slorl behov av beredskapsarbeten även inom byggnads­värdens omräde. Det kan dock enligt utredningen inle vara rimligt, att byggnadsvården i så hög grad är beroende av svängningar i sysselsättning­en. Stödbehovet måsle därför tillgodoses på annal sätt än tidigare och utgå från behovet av faktiska insatser i landet som helhet. Genom bidragsför­ordningen kommer byggnadsvårdande beredskapsarbeten atl kunna fä samma tilldelning av slalliga medel som om de ulförts i vanlig ordning. Det blir RAÄ, som genom atl tillämpa den föreslagna förordningen, i remiss kommer alt förorda vilka bidrag som skall ulgå lill byggnadsvårdande beredskapsarbeten.

RAÄ, AMS, bostadsstyrelsen, RRV, LO och.flerlalel länsstyrelser delar ulredningens uppfattning om betydelsen av beredskapsarbeten inom kul­turminnesvårdens område. De anser ocksä alt byggnadsvårdande bered­skapsarbeten bör få samma tilldelning av statliga medel som om de ulförts i vanlig ordning.

Länsstyrelsen i Stockholms län framhåller alt byggnadsvärden i länel inle i någon slörre ulslräckning kan tillgodogöra sig de särskilda medel ulredningen föreslär till beredskapsarbeten. Della därför all beredskapsin­satserna styrs av länets arbetsmarknad och inom Stockholms län är arbets­lösheten bland byggnadsarbetare särskill låg. Länsstyrelsen vill ändå till­styrka förslaget men betonar all de slalliga bidrag som på detla sätt inle kommer länet till del i stället bör ersättas i annan form.

Nägra remissinstanser såsom RAÄ, AMS, länsslyrelserna i Göteborgs och Bohus och Södermanlands län. Svenska kommunförbundel och För­eningen Sveriges länsantikvarier framhåller problem som har all göra med projeklering och långsikfig planering av beredskapsarbeten. Kommunför­bundel anser del angeläget att staten ger generösa projekleringsbidrag så att kommunerna ges möjlighet atl planera projekt som kan sällas igång när det är lämpligl frän sysselsättningssynpunkt. SAR anser inle all de pro­blem med tidsbrist m. m. som ofta uppstår i samband med projektering av beredskapsarbeten har lösts av utredningen. Förbundel anser all en möj­lighel vore alt i förordningen om slatsbidrag skriva in godkänd projeklering och antikvarisk kontroll som bidragsvillkor. Beredskapsarbetena måsle enligt SAR få en sådan utformning och sädana resurser att en projeklering kan genomföras på godtagbara villkor och alt man i länen kan hålla en hög beredskap genom i förväg förberedda projekt. Föreningen Sveriges läns­antikvarier biträder utredningens uppfattning men vill framhålla behovel

Prop. 1980/81:122

68

av medel för upprättande av särskilda långsiktiga beredskapsprogram. RAÄ och länsstyrelsen i Södermanlands län anser del angelägel all AMS-medel kan utgå pä så sätt som föreslagits i bidragsförordningen. Man vill dock framhålla att en långsiktig planering av byggnadsvärden är nödvändig för att arbeten skall kunna tidigareläggas. Som etl led i denna planering bör länsstyrelserna få särskilda medel för aktiva insatser i syfte att förbereda beredskapsarbeten inom sektorn. Även AMS menar alt del är angeläget att del finns en reserv färdigprojekterade snabbt igångsättningsbara arbeten över hela landet, lillräckligl stor för alt utjämna sysselsättningen inom byggnads- och anläggningsverksamheten. AMS anser alt RAÄ borde få tillgäng till medel för att stimulera tidigareläggning av detaljprojektering.

Arbeten med byggnadsvård kräver ofta tillgång till specialarbetare och antikvarisk expertis. Länsslyrelsen i Blekinge län framför i sitt yttrande all det vid beredskapsarbete inom byggnadsvårdens omräde inte gär att anvi­sa sådan arbetssökande expertis till arbete utanför hemlänet. Länsstyrel­sen föreslår därför en översyn av det aktuella regelsystemet sä all det kan bli möjligt för dem som inte kan få lämpligl arbete i hemlänet att få beredskapsarbete på annan ort på hemlänets bekostnad.

Svenska museiföreningen delar ulredningens uppfattning om bered­skapsarbetenas stora betydelse för byggnadsvården. Föreningen vill inle bestrida atl beredskapsmedel även i fortsättningen kan vara betydelsefullt men förordar att andelen beredskapsmedel i relation till bidrags- och lånemedel ej blir så stor ail den får annal än marginell slyreffekt. Förening­en menar att byggnadsvården i allt väsenlligt bör ha en annan inriktning än den som bestäms av arbetsmarknadspolitiska hänsyn.

Sveriges fastighetsägareförbund och Näringslivets byggnadsdelegaiion ställer sig mer tvekande till utredningens förslag. Dessa remissinstanser anser atl statens stöd lill byggnadsvärdande åtgärder i första hand mäste kanaliseras till den reguljära byggnadsverksamheten. Man anser inte att byggnadsvården får göras beroende av sysselsättningsläget pä det sätt som utredningen föreslår.

5.7 Stöd genom ändrade beskattningsregler

Utredningen har föreslagil vissa ändringar i skattereglerna för alt skapa ett kompletterande slöd för det kulturhistoriskt intressanta byggnadsbe-slåndel.

Förslagen har fäll ell delat mottagande under remissbehandlingen. Elt myckel storl antal remissinstanser har inte närmare behandlat skallesidan. De som ställt sig positiva har inte sällan främst bedömt enskildheter i förslaget. En mer genomgripande kritisk inställning finns främst i yttrande­na frän RSV, RRV, en del länsstyrelser. Lantbrukarnas riksjörbund, LO och Hyresgästernas rik.sförbund.

Kritiken har främsl tagit sikte på alt del är svårt alt överblicka vilka

Prop. 1980/81:122

69

ekonomiska effekter som följer av förslagen och om slödel verkligen hamnar rätt, att förslagen krånglar till skattesystemet samt att förslagen i vissa hänseenden måste överarbetas.

5.7.1 Garantibeskattningen

Enligl 47 § kommunalskattelagen (KL) skall ägare av skattepliktig fas­lighet vid taxering lill kommunal inkomstskatt alltid ta upp elt belopp motsvarande f. n. 1,5 % av taxeringsvärdet. Detta är det s. k. garantibelop­pet.

Utredningen föreslår att byggnader som skyddas enligt byggnadsmin­neslagen skall undantas från garantibeskatlning. Friheten frän garaniiskat-ten har inte konstruerats enligl huvudregeln, dvs. att fastigheten som sädan skall undantas frän skatteplikt. 1 stället bör den åsyftade effekten uppnås genom etl tillägg till 47 § KL. Med denna lösning uppnår man enligt utredningen alt fasligheten ej undantas från inkomstbeskattning. Fastig­hetsägaren kan därmed göra avdrag för kostnader hänförliga lill fastighe­ten.

RSV och skattechefen i Stockholms län motsätter sig all förslagel ge­nomförs. Enligt RSV är den metod utredningen vall för skattefrihet främ­mande för skattelagstiftningen och bör inte accepteras. Skattechefen anser förslagel olämpligt dä det här i allmänhet är fråga om fasligheler som brukas för bostadsändamål eller i näringsverksamhet och som fortlöpande skall användas på delta säll.

Länsstyrelsen i Skaraborgs län pekar på alt del enda undanlaget från huvudregeln i 47 § KL är all ideell förening inle skall betala garanliskatt om den är Inkallad från skattskyldighet för inkomst av den förvärvskälla som fastigheten ingär i. Atl komplicera skattereglerna med ylleriigare undantag är inle önskvärt. Enligl länsstyrelsen får garanliskalten anses vara lill för all täcka kommunens servicekostnader för fastigheten och kan därför inte anses beröra fastighetsägarens underhållskostnader.

Tveksamma till förslagel är länsstyrelserna I Östergötlands, Malmöhus och Värmlands län. Länsslyrelsen i (Dstergötlands län anser att motiven för undanlag från skatteplikt inle är övertygande. Länsstyrelsen förutspår också en del praktiska problem med förslagel, t.ex. vid uppdelning av taxeringsvärde då byggnadsminne ingår i samma taxeringsenhet som andra byggnader. Enligt länsstyrelsen i Malmöhus län saknas skäl alt undanta "skyddade byggnader" från skatteplikt för garanlibelopp. Den yllerligare skatt som påförs på grund av garanlibeskallningen belastar inle byggnads­minnen mera än andra byggnader. Länsslyrelsen pekar dessutom på atl den föreslagna skatlelindringen inle förutsätter att fastighetsägaren vidta­git någon byggnadsvårdande åtgärd. Länsstyrelsen i Värmlands län fram­håller all förslagel leder till alt bara de fastighetsägare som redovisar underskott på fasligheten eller som redovisar en nettointäkt som är mindre än 1,5 % av taxeringsvärde fär lägre skall. Däremot får de fastighetsägare 

6    Riksdagen 1980/81. 1 saml. Nr 122

Prop. 1980/81:122

70

som har högre nettointäkt av fastigheten ingen nytta av förslaget eftersom de då förlorar del s. k. procentavdraget.

Lantbrukarnas riksförbund, som menar alt alla de föreslagna ändringar­na i skattereglerna kan medföra lillämpningssvårigheter och leda lill icke avsedda beskallningseffekler, anser atl elt ingrepp i garanlibeskallningen kan vålla problem genom alt inte alla byggnadsminnen kan antas ha åsalts taxeringsvärde.

5.7.2 Vidgad avdragsrätl för reparations- och underhållskostnader ifråga om byggnader som åtnjuter skydd enligt byggnadsminneslagen 5.7.2.1 Icke schablontaxerade fasligheter

Enligl ulredningen kan kulturhistoriskt värdefulla byggnader sägas få en förhållandevis generös behandling i avdragshänseende. Ulredningen vill dock få till stånd en ändrad tillämpning i vissa fall. Enligt utredningen lillämpas nämligen avdragsreglerna sä att avdrag i allmänhet inle medges för utbyte av delar som ingär i en byggnads bärande konstruktion. Kostna­derna för sådana ingrepp betraktas då i stället som ombyggnadskoslnader. Fastighetsägaren får i dessa fall kompensation genom årliga värdeminsk­ningsavdrag. Vad gäller gmndförbätlringar pä t. ex. äldre hus i Gamla Stan i Stockholm och på liknande ställen vill utredningen införa den ordningen alt ägare av bl.a. byggnadsminne skall få dra av också kostnader för sädana gmndförbätlringar som reparationskostnader. Ingel bör dock hind­ra all fastighetsägare avstår från all yrka omedelbart avdrag och i stället lägger kostnaderna till avskrivningsunderlaget för byggnaden.

RSV och länsstyrelsen i Värmlands län anser atl ulredningens syn­punkter inte är förenliga med vissa principer inom beskattningen. RSV menar att omedelbart avdrag för kostnader för grundförbättringar är främ­mande för inkomsttaxeringens vidkommande. Länsstyrelsen anser alt val­rätten för fastighetsägaren, att antingen göra omedelbart avdrag eller atl lägga kostnaderna till avskrivningsunderlaget, strider mot både skatlemäs­siga och bokföringsmässiga principer.

Länsstyrelserna i Kalmar och Skaraborgs län lillslyrker förslagel om utvidgad avdragsrätl men anser all del måsle övervägas om inte rätten till årliga värdeminskningsavdrag skall slopas så alt risken för dubbelavdrag elimineras. Länsstyrelsen i Skaraborgs län kan i vart fall inte godta all fasfighetsägaren skall ha frihet all välja hur kostnaderna skall behandlas skattemässigt. En sädan valfrihet skulle enligt länsslyrelsen vålla problem vid realisationsvinstbeskattningen. Ocksä länsstyrelsen i Malmöhus län lar upp frågan om vilka begränsningar i rätlen till värdeminskningsavdrag som föranleds av utredningens förslag. På det material ulredningen presen­terat anser sig dock länsstyrelsen inte kunna tillstyrka alt särskilda regler om koslnader för arbelen på kulturhistoriska byggnaders varaktiga delar las in i skattelagstiftningen.

Prop. 1980/81:122

71

Länsslyrelsen i Kronobergs län vill framhålla atl utredningen inte har beaktat konsekvenserna för beskattning av andra fasligheler än sådana som har kulturhistoriskt värde.

5.7.2.2. Schablontaxerade fastigheter

För dessa fastigheter medges f. n. inte någol direkl avdrag för reparalions-och underhållskostnader. När del gäller kulturhistoriskt intressanta bygg­nader vill utredningen införa en omedelbar avdragsrätt i ell par avseenden. . Utredningen tar först upp s.k. överioppsbyggnader på jordbruksfas­tighet, dvs. byggnader som inle fyller nägon funktion i jordbruksdriften. Utredningen anser det vara negativt ur byggnadsvårdande synpunkl att en byggnad som är belägen på en jordbruksfasfighel kan taxeras som annan fastighet vid fastighetstaxeringen och därmed som regel bli schablonbe­skattad vid inkomsttaxeringen. För det fall byggnaderna pä en jordbruks-faslighet genom sitt inbördes samband bildar en enhetlig kulturhistoriskt värdefull miljö av allmänl intresse, ser ulredningen del som naturligt alt de också behandlas som en enhet i taxeringshänseende. Ulredningen föreslär en lagändring av innebörd alt en fastighetsägare under vissa förutsättning­ar skall kunna få samtliga byggnader som bildar en sådan miljö hänförda till jordbruksfastighet.

Ulredningen föreslår dessutom att ägare till en schablontaxerad faslig-hel, där det finns byggnadsminne, skall kunna begära all få fasligheten laxerad enligl särskild schablonmelod. Intäkten skall höjas med I % av taxeringsvärdet och avdrag medges för reparations- och underhållskost­nader. Intäktshöjningen skall motsvara den reducering för generella repa­rations- och underhållskostnader som enligt utredningen kan sägas ligga i intäklsprocenlen för vanliga byggnader. Den fastighetsägare som valt atl utnyttja denna form av schablonbeskattning måste enligt förslaget fortsätta med den i fem år.

RSV anser all förslaget inle bör genomföras. Beträffande överlopps­byggnader på jordbruksfastigheter uttalar RSV atl en fastighets beskatt­ningsnatur skall bestämmas pä objektiva grunder och hänvisar till de överväganden i detta hänseende som gjorts av 1976 års fastighetstaxerings-kommitté i det numera genomförda förslagel till fastighelslaxeringslag. Samma uppfattning som RSV rörande överloppsbyggnaderna har skatte­chefen i Stockholms län. Vad gäller förslaget om schablonbeskatlade fas­ligheler i övrigt strider della enligt skattechefen mot allmänt vedertagna principer. Den ökade underhållsskyldigheten får i slällel beaktas vid åsät­tande av taxeringsvärde.

Några remissinsianser anser alt förslaget är svårt all förena med önske­målen att förenkla skattereglerna och del praktiska taxeringsarbetel. I stället uppstår nya besvärliga avvägningsfrågor för skattemyndigheterna. Denna uppfattning företräds av länsstyrelserna i Östergötlands. Krono­bergs och Kcdmar län. Vad gäller den särskilda schablonmelod som utred-

Prop. 1980/81:122

72

ningen presenterai anser länsslyrelserna atl orättvisor kan uppkomma vid beskattningen. Länsslyrelsen i Östergötlands län menar alt del finns en stor risk för atl ägare till kulturhistoriskt värdefulla byggnader kan bli oberättigat gynnade skaltemässigl i förhållande lill andra faslighelsägare. Länsslyrelsen i Kronobergs län är av den uppfallningen all stödel i full utsträckning bara kommer sädana fastigheter lill del som lämnar en god avkastning. Däremot missgynnas fastigheter som visar underskön. Enligt länsstyrelsen i Kalmar län uppslår ojämna effekter genom att den faktiska skattelättnaden blir beroende av fastighetsägarens marginalskatt. Sist­nämnda länsstyrelse anser dock alt avdragsrällen är en smidig och obyrä­kratisk bidragsform som gör det möjligt atl i slörre utsträckning stödja enskilda bevarandeinsalser än vad som annars skulle vara möjligt. Delta uppväger enligt länsslyrelsen de svårigheter som uppkommer om förslagel genomförs.

Länsstyrelsen i Värmlands län ifrågasätter om inle den föreslagna sär­skilda schablonregeln lill viss del kan komma all motverka sitt egel syfte. Regeln kommer enligl länsslyrelsen atl leda lill all de ifrågavarande bygg­naderna inte kommer atl underhållas kontinueriigt. Underhållet kommer i stället atl ske då det blir ekonomiskl förmånligt för fastighetsägaren att utnyttja den särskilda schablonregeln.

Länsstyrelsen I Malmöhus län motsätter sig inte i princip ell syslem med kompensation för överkoslnader vid skatteavdrag. En förutsättning anges dock vara all del inte är möjligt alt koncentrera samhällsstödet lill bidrags­givning eller förmänliga lån. Länsstyrelsen kan dock inle tillstyrka lagstift­ning pä grundval av den metod som utredningen föreslagit. Länsstyrelsen förordar alt frägan uireds yllerligare.

Länsstyrelsen i Örebro län, som avslyrker förslaget, pekar pä atl ulred­ningen inte berört de frågeställningar som uppkommer om en fastighet byter ägare under en sådan femårsperiod då den särskilda schablonberäk­ningen skall lillämpas.

Länsstyrelserna i Skaraborgs och Väslernorrlands lön anser att grund­tanken i förslagel enklast tillgodoses genom att byggnadsminnen i stället hell undantas från beskalining enligt schublonmetoden. Inkomstberäk­ningen skulle då ske enligl den s. k. konventionella metoden där avdrags­rätl föreligger i full utsträckning. 1 likhet med nägra andra remissinsianser nämner länsslyrelsen i Västernorrlands län all utredningens förslag bara skulle ylterligare komplicera skattelagstiftningen och ställa krav pä fiera ta.xeringsblanketter.

5.8 Byggnadshytlor

5.8.1 Byggnadshyllor st)in vårdinodell

Begreppet byggnadshylta har medeltida anor och nära anknytning till uppkomsten av den byggnadstradition som de gotländska kyrkorna repre-

Prop. 1980/81:122

73

senlerar. I princip följde allt byggnadsarbete den medeltida hyttans möns-ler i Europa ända till 1800-lalels mitt. i Sverige även något längre. Bygg-nadshytlorna var lag av arbetsledare och hantverkare som i nära samver­kan utförde alla förekommande byggnadsarbeten. Utredningen föreslåratt byggnadshytlor med liknande funktioner inrättas i första hand på Gotland. Ulredningen har haft som målsättning alt la fram förslag lill stödformer av allmän giltighet. För Gotlands kyrkor har man dock funnit förhållandena sä extraordinära alt ell särskill förslag för denna byggnadsgrupp varit nöd­vändigt. Förslaget om all inrätla en byggnadshylla pä Gotland har väckt tankarom liknande hyttor i andra delar av landet. Utredningen finner t.ex. starka skäl för all inrälta en byggnadshylta i Bergslagen men anser inte förhållandena där vara sä akuta som på Golland. Därtill återstår en del frägor atl närmare klarlägga. Utredningen vill dock betona att frågan om t. ex. ulbildning av hantverkare är angelägen all lösa inom en snar framtid.

Mänga remissinsianser delar utredningens uppfattning om alt utbildning­en i äldre byggnadsteknik och andra specialistutbildningar liksom bristen på byggnadsmaterial snarast måste få en lösning. Mänga ser liksom utred­ningen de akuta problemen pä Gotland som sä stora att de tillstyrker förslagel lill byggnadshylla där. De anser också att erfarenheten därifrån skall utvärderas innan fier hyllor inrättas. Elt tiotal remissinsianser ser en byggnadshylta även i Bergslagen som myckel angelägen eller föreslår andra områden som angelägna t.ex. Skåne saml Örebro, Skaraborgs och Stockholms län.

Länsslyrelsen i Stockholms län anser det motiverat all en hylla inrättas i länet. Man ser därigenom en möjlighet att samordna yrkesutbildningen i en sådan byggnadshylta med en renoveringscenlral efter modell från Kultur­arvet i Falun. Länsslyrelsen tänker sig all man till en sådan institution också skall knyta en "byggnadsdelsbank" dit olika äldre inredningsdetal­jer - även virke och annal malerial - frän rivningshus kunde föras för kommande återanvändning. Åven länsslyrelsen i Väslernorrlands län före­slär regionala depåer för atl råda bot på det stora slöseri med gammalt byggnadsmaterial som nu sker. Länsslyrelsen i Uppsala län menar atl förslagel om byggnadshyttor pä Gotland och i Bergslagen sannolikt kom­mer atl väcka sakligt välmotiverade anspråk på inrättande av byggnadshyt­tor pä flera häll i landet. Enligl länsstyrelsens uppfattning bör dock verk­samheten vid hyllorna pä Golland och i Bergslagen prioriteras och verk­samheten där utvärderas innan utbyggnad i landet i övrigt sker. Åven länsslyrelserna i Ösiergöllands och Gävleborgs lön. Svenska föreningen för byggnadsvärd. Sveriges fastighetsägareförbund. Föreningen Sveriges länsaniikvaricr tillstyrker förslaget om byggnadshyllor i Bergslagen och på Golland. De anser alt ertarenheterna från verksamheten kan fä myckel slor betydelse för landels byggnadsvård och ge underlag för atl man i framliden skall kunna inrätta byggnadshytlor även i andra delar av landet. Länsstyrelsen i Västmanlands län anser del synnerligen angelägel och

Prop. 1980/81:122

74

brådskande atl fä till sländ en ulbildning enligl den modell som skisserats för de bägge byggnadshyttorna.

Bostadsstyrelsen stöder utredningens förslag om byggnadshytlor med hänsyn lill behovet av atl upprätthålla yrkeskunnandet för denna typ av reparations- och underhållsverksamhet. Slalens råd för byggnad.forsk-ning tillstyrker ulredningens förslag men menar alt den forskning om och utveckling av nya material och metoder som kan ske vid hyttan bör ha nära konlakl med modern malerial- och teknikutveckling. Statens insiitut för byggnadsforskning anser alt byggnadshyttorna har positivt värde frän Ivå synpunkler dels skulle ett värdefullt och av förfall hotat byggnadsbestånd, som har få vårdmöjligheler alt lila till. kunna fä betryggande omvårdnad, dels skulle en försvinnande hantverkskunskap vidmakthållas tills en för­bättrad ulbildning hinner komma lill stånd.

Vitlerhetsakadeinien anser atl båda förslagen om byggnadshytlor är väl underbyggda. Akademin framhåller atl om dessa visar sig framgångsrika är del motiverat alt inrätla liknande hyttor på andra håll i landet, i första hund i Stockholmstrakten där reslaureringsverksamheten är livlig och brislen pä skickliga erfarna hantverkare växer. Akademin nämner ocksä Skåne efter­som byggnadsteknik och byggnadsmaterial där präglas av andra förutsätt­ningar än i landel i övrigl. Vitterhetsakademien menar slutligen all en icke oviktig social effekt uppnäs genom alt äldre byggnadsarbetare som inle längre passar för hårt ackordsarbete kunde få en uppskattad användning för sina kunskaper och erfarenheler utan känsla av att genom tillfälliga beredskapsarbeten ligga samhället till last.

Folkparkernas cenlralorganisalion menar atl de kunskaper som ännu finns bör las lill vara och föras vidare innan del är för sent. SAR anser atl byggnadshyllorna skulle kunna vara en viktig del i en specialistutbildning som bygger pä samverkan mellan arkitekter, antikvarisk expertis och hantverkare av olika slag. Förbundet stöder tanken atl hyttorna bör byggas ut regionall bl.a. för alt föra lokala byggnadstraditioner vidare.

Några remissinstanser anser att rekryterings- och utbildningsfrågorna måste ges en annan lösning. Några föreslär ylterligare ulredningar. Nordis­ka museet anser alt utbildningsproblemet för hantverkare och andra tekni­ker mäste utredas ytterligare. Enligt museet borde yrkesutbildning och vidareutbildning ske på flera platser i landet eventuellt länsvis. Svenska föreningen jör byggnadsvård föreslär ocksä atl hantverks- och materialsi­dan uireds vidare och kopplas till nuvarande förslag så atl säväl ekonomis­ka och lekniska förutsättningar finns för byggnadsvård i framliden. Svens­ka museijöreningen menar all lydliga brislsituationer redan nu kan påvisas exempelvis i Sydsverige (korsvirkeskonslruktioner. halmtak), i städernas tätbebyggelse av äldre dalum (murare, kakelugnsmakare. smeder) och i Nordsverige (timmermän). Föreningen pekar också på de speciella pro­blem som kan uppstå I.ex. i fråga om bevarande av samernas byggnader. Sveriges museimannaförbund är posilivt lill förslagel att inrätta byggnads-

Prop. 1980/81:122

75

hyttor men menar alt detta inte är tillräckligt för att lösa hela problemel. Ulbildning i äldre byggnadsteknik måste enligt förbundet även finnas med inom ramen för den vanliga yrkesutbildningen om man pä elt antikvariskt tillfredsställande sätt skall kunna klara upprustningen av den kulturhisto­riska bebyggelsen. LO anser att hantverksulbildningen mäste kopplas till nuvarande utbildningsformer och byggarbetsmarknadens funktionssätt. LO anser att förslaget om hantverksulbildning behöver vidareutvecklas i samarbete med berörda fackliga organisationer. Jernktmioret ser det som utomordentligt angelägel alt hantverksutbildningen närmare utreds. Del gäller också den specialistutbildning som krävs av arbetsledare och anti­kvarier för framtida vård av industribyggnader. Arkiiekiunnuseei betonar viklen av alt byggnadsvården inte görs till nägon exklusiv verksamhet och isoleras från byggnadsverksamhet utbildning och forskning i allmänhet. Tvärtom, menar man, måste synen pä byggnadsvård vara en integrerad del i byggnadskunnandel med räckvidd långl ulöver den s.k. kulturhistoriskt värdefulla bebyggelsen. Museet tillstyrker byggnadshyltan pä Gotland men anser inle all den bör ses som någon generell lösning. Museet ifråga­sätter slutligen benämningen byggnadshylta som man anser just understry­ker del exklusiva i verksamheten. Länsstyrelsen i Södennanlunds län känner tveksamhet inför inrättandet av byggnadshytlor. Man anser alt risken finns att en stor del av vårdanslaget förs över till de regioner där sädana inrättas. Länsstyrelsen föreslär i stället att man överväger möjlig­helerna atl skapa lämplig utbildning och fortbildning för ingenjörer, arki­tekter, byggarbetsledare och hantverkare i landel. Länsslyrelsen i Jämt­lands län anser all den för kulturminnesvärden väsentliga frågan om ut­bildningen av hantverkare och tekniker i hela landet inte kan lösas genom de föreslagna byggnadshytlorna. Länsstyrelsen anser att en byggnadshylta på Gotland måsle ses som en tillfällig lösning. I slällel för byggnadshyttor anser man alt möjligheterna alt skapa lämplig utbildning och fortbildning bör studeras varvid pågående byggnadsarbeten kan tjäna som praktik­platser. Länsstyrelsen föreslår ocksä byggnadsvårdsulbildning som på­byggnad lill de lekniska gymnasierna. Länsstyrelsen i Göteborgs och Bt>-hus län framhåller atl del är nödvändigt alt överväga hur gymnasieskolan och högskolan i sin ordinarie verksannhet kan bidra till byggnadsvärdsut­bildning. Länsstyrelsen påpekar att det är viktigt att Statens industriverk i sin ulredning om hanlverkels situation belyser denna aspekt i samarbete med berörda myndigheler. Länsslyrelsen i Älvsborgs län anser att man för atl lösa byggnadsvårdens problem pä sikl mäste genomföra utbildning av hantverkare och tekniker i hela landet. Länsslyrelsen anser alt frågan bör las upp till övervägande i samband med att konservatorsutbildningen omorganiseras. Länsslyrelsen i Kopparbergs län anser att frågan om var en byggnadshytta skall förläggas bör utredas vidare. Med hänsyn till de mänga industriminnena i Bergslagen så kan den föreslagna lokaliseringen dit synas lämplig. Länsstyrelsen menar dock all om man ser lill byggnads-

Prop. 1980/81:122

76

beståndet i slorl i landel. när det gäller jordbruksbebyggelse och äldre stadsbebyggelse så kan en lokalisering till Kopparbergs län inte vara ute­sluten. Man ser Rommehedslägret som en lämplig förläggningsplals för byggnadshyltan. Konsiakadcmien menar alt en god ulbildning aren förut­sätlning för all rådgivning om restaurering skall fungera. Man framhåller ocksä atl konsthögskolan under en följd av år begärt medel för alt vidga sin ulbildning och alt man nu inom sina hårt begränsade anslagsramar förbere­der en kvalificerad utbildning i restaureringskonst. Den riktar sig lill pro­jektorer och antikvariska kontrollanter. Konstakademien seren utveckling av denna verksamhet som nära förbunden med utredningens syften när det gäller utbildningsfrågorna.

5.8.2  Vården av Gollandskyrktnna

Enligl ulredningen bör även kyrkobyggnader inordnas i det allmänna stödsystemet. Med hänsyn till att de små gotländska församlingarna inte ekonomiskl orkar med att ta hand om sina medeltidskyrkor föreslås att en statlig byggnadshylta inrättas pä Gotland. Dess fiämsta uppgift skulle vara all ta hand om de mer krävande restaureringarna. Den föreslagna organisa­tionen kan betraktas som en fortsättning och utveckling av den verksamhel AMS tidigare bedrivit pä Golland. Den samlade kostnaden för första verksamhetsåret beräknar utredningen lill ca 1,5 milj. kr. i 1977 års pris­och löneläge.

Kammarkollegiet, AMS, byggnadsstyrelsen, bostadsslyrelsen. statens råd för byggnadsforskning, slalens institut .för byggnad.\l'orskning. läns­slvrelserna bl.a. i Siockholins. Uppsala. Ösiergöllands. Jönköpings. Kro­nobergs, Gotlands och Älvsborgs län. domkapitlen i Skara. Göleborg och Visby, Vitterhetsakademien, Nordiska museet, FPC, SAR, och LO m.fl. anser i likhel med ulredningen all exlra stödälgärder för värd och under­häll av Gotlandskyrkorna i hög grad är motiverade.

Länsslyrelsen i Jönköpings län anser det vara av sloit allmänl iiUrcsse alt inrätla en byggnadshylta pä Gotland med hänsyn lill det oskattbara kulturvärde som kyrkorna där ulgör. Länsstyrelsen i Kronobergs län anser alt förslagel till byggnadshylta på Gotland iir väl motiverat. Den är en viklig insats för atl rädda del gotländska kulturarvet. Länsstyrelsen be­dömer dock inle kostnadskalkylen som lealislisk. Man anser inte heller de nödvändiga forskningsinsatserna i sammanhanget t.ex. i fräga om sten-konservering tillräckligt belysta. Länsslyrelsen i Gt)ilands län betonar slarkl betydelsen av en byggnadshytta pä Gotland och tillstyrker tillsam­mans med alla regionala lemissinstanser förslaget. Länsslyrelsen fram­håller särskill hur viktigt det är ait restaiueringen av Gotlandskyrkorna kan fortsätta genom byggnadshyttan då möjligheterna att utföra arbeten som beredskapsarbeten med lOO-pioccntiga statsbidrag försvinner. Dom­kapitlet i Göleborg ser inrättandet av byggnadshytlor som en värdefull möjlighel all lill rimlig kostnad garantera en hantverksmässig vård anpas-

Prop. 1980/81:122

77

sad efter de särskilda behov som varje byggnad har. Domkapitlet i Visby finner det nödvändigt alt en byggnadshylla snarast inrättas på Gotland huvudsakligen i överensslämmelse med utredningens förslag.

Nordiska museet finner frägan om en byggnadshylta pä Gotland väl utredd. Museet anser atl de myckel speciella vårdproblem som de got­ländska kyrkorna ulgör därmed fått en lösning som samtidigt ger erfaren­heler som kan komma andra delar av landet till godo.

LO tillstyrker förslagel bl. a. med hänsyn till Gotlands särpräglade bygg­nadskultur och att det närmast innebär permanentande av en redan upp­byggd organisation.

5.8.3 Byggnadshylla i Bergslagen

Utredningen anser atl del finns starka skäl för atl ocksä inrätla en byggnadshylta i Bergslagen. Uppläggningen skulle vara likartad den got­ländska men med slörre inriktning pä hantverksutbildning. För all närmare utreda huvudmannaskap och program för ulbildningen har länsstyrelsen i Västmanlands län beviljats särskilda medel. Man undersöker där förulsält­ningarna för alt starta och till Karmansbo i Skinnskallebergs kommun förlägga en byggnadshylla. Statens industriverk utreder f.n. hantverkets silualion och framtidsutsikter och kommer atl bevaka förslagel om hant­verksulbildning i byggnadshyltan i Bergslagen. Flera remissinsianser av­slår med anledning av dessa ulredningar frän atl yttra sig i fräga om byggnadshyltan i Bergslagen. Elt tiotal remissinsianser slödjer, som lidi­gare nämnls bägge hyllorna. Nägra slulligen har vall all endasi yttra sig i fräga om Bergslagshyllan. Forlijikalionsförvaltningen som inle uttalar sig om Gotlandshyllan biträder förslagel lill byggnadshytta i Bergslagen och menar atl man i samband med inrättandet av hyttan bör beakta situationen vid Rommehedslägret vid Borlänge. Byggnadsstyrelsen anser det önskvärt atl byggnadshyllan snarast kommer till stånd. Jernkontoret menar atl förslagel lill byggnadshylta kräver mer ingäende överväganden än de som framgår av ulredningen. Jernkontoret ser Karmansbo bruk som etl angelä­get bevarandeobjekt men menar atl den frågan inle får vara avhängig av om där inrättas en byggnadshylla eller ej. Länsstyrelsen i Västmanlands län anser del angelägel alt påpeka all byggnadsbeslånder inom Bergslagen är allmängiltigt för slora delar av vårt land. Länsslyrelsen menar atl de erfarenheler som skulle vinnas vid en byggnadshylta i Bergslagen är direkl överförbara lill liknande objekl på andra häll. Länsstyrelsen anser ocksä att en satsning pä hantverksutbildning tillsammans med de ätgärder i övrigl som ulredningen föreslär för all bevara och rusla upp kullurhisloriskl värdefull bebyggelse ulgör goda förutsäitningar för elt framgångsrikt resul­lal på sikl.

Prop. 1980/81:122

78

5.8.4 Huvudmannaskap för byggnadshytlorna m. m.

Några remissinstanser är kritiska mot ulredningens förslag om RAÄ som huvudman för byggnadshytlorna. Utredningen nämner också som tänk­bara i sammanhanget byggnadsstyrelsen, domkapitlet i Visby och Got­lands kommun. RAÄ finner själv det lämpligl alt staten genom ämbetet i varje fall i etl inledningsskede blir huvudman. Ämbetet anser att verksam­heten bör bedrivas i samråd med en leferensgrupp med hl. a. representan­ter för församlingarna och länet/kommunen och i nära samarbete med Gotlands fornsal som tillsammans med RAÅ:s Gollandsundersökningar förulsätts svara för antikvarisk expertis och kontroll. Länsstyrelsen i Gol­lands län anser att frågan om huvudmannaskapet för byggnadshyltan bör diskuteras vidare. Länsslyrelsen menar atl del vore prakfiskt och psykolo­giskt saml i linje med de allmänna decentraliscringssträvandena atl förläg­ga huvudmannaskapet till någon myndighet eller institution på Golland. Man anser dock inle alt någon av dem som utredningen nämner har erfarenhet av den typ av arbete som hyttan skulle komma att behöva. Länsstyrelsen anser att Gotlands fornsal har det och- föreslär att man knyter huvudmannaskapet till fornsalen. Dimikapiilel i Visby anser att byggnadshytlans organisation och administration skall spegla förhållan­dena på Golland. I den klassiska bygghytlan spelade kompetensregler och turordningsregler en underordnad roll menar domkapitlet. De beslut som behövs, las efter beredning i kyrkans egna organ. På Gotland fär man räkna med all företrädare för mer än hundra objekt konkurrerar om hyl­lans resurser. Domkapitlet anser att RAÄ som huvudman enligl ulredning­ens förslag och som beslutande i kyrkobyggnadsärenden får en dubbcl-slällning. Från församlingarna mäste del därför enligt domkapitlet vara ett oavvisligt krav alt byggnadshyttans verkställande organ - dess "styrelse" får en stark lokal förankring. Domkapitlet menar atl den samrådskom-millé som fördelar de statliga medlen för kyrkorestaureringarna pä Got­land kan tjäna som förebild. När det gäller verksamhetsformen föreslår domkapitlet atl en stiftelse övervägs redan i samband med hyttans inrät­tande. Ulredningen föreslär alt ansvaret för driften bör läggas på RA.A:s vårdbyrå och att byggnadshyttans verksamhet skall drivas i myndighets­form. Domkapitlet menar att det inte framgår hur kompetensfördelningen skall ske mellan värdbyrån och hyttan. Domkapitlet ställer sig tveksam lill om myndighelsformen gär alt förena med den lokalt förankrade styrelse som de föreslår. Domkapitlet pekar pä atl stiftelsebildning förekommit i flera olika sammanhang inom kulturområdet på senare år och föreslår således all alternativet stiftelse övervägs. LO förutsätter i sill yttrande atl huvudmannaskapet blir regionalt. Slatskonlorel anser att frågorna om huvudmannaskap och verksamhetsform liksom formerna för finansiering och anställning av berörd personal ävensom villkoren för överlåtelse av befintliga lokaler och redan tillgänglig ulrustning behöver klarläggas innan regering och riksdag fattar beslut om byggnadshytlans framtida verksam­het och omfattning.

Prop. 1980/81:122

79

5.9 Organisations- och anslagsfrågor

Ulredningen har uppskattat stödbehovet lill 120 milj. kr. per år. bostads­bebyggelsen undantaget.

10 milj. kr. skulle enligt utredningen kunna tillgodoses genom en särskild ram för tilläggslån för lokaler. Bostadsslyrelsen föresläs som ansvarig för länefonden.

40 milj. kr. beräknar utredningen för direkt statlig bidragsgivning. Ansla­get, som skall styras av den föreslagna bidragsförordningen, föreslås bli hanterat av RAÄ 1. v.

Slalens bidrag lill beredskapsarbeten inom byggnadsvärden är bl.a. beroende pä sysselsättningsläget inom byggnadsbranschen.

Till dessa direkta bidrag kommer det mera svårberäknade slöd som de föreslagna ändringarna i skallereglerna kun ge.

RAÄ menar alt den nivä på del statliga slödel lill lån och bidrag, som utredningen föreslär. är rimlig och realistiskt grundad. Ämbetet påpekar att de i sin anslagsframställning för budgetåret 1980/81 framhållit all det i dag finns elt upplagrat värdbehov av en sädan omfattning all statlig bi­dragsgivning för 40 milj. kr. är väl motiverad. För del långsiktiga bygg-nadsvårdsarbelel krävs dock. menar ämbelel, omfattande planeringsin­salser av del slag som initierats i kommunal bevarandeplanering och fysisk riksplanering, ulredningen om stadsförnyelseproblemaliken och arbetet med regionala och kommunala kulturminnesvårdsprogram.

När det gäller decentralisering av planerings- och bidragsfrågorna ser ämbetet det som en nödvändig förutsättning att länsstyrelserna ges möjlig­hel att anställa mer personal för arbetet med kulturminnesvård. Man anser del också angeläget all den slalliga bidragsgivningen lill länsmuseerna byggs ut i takt med del ökade behovel av insatser inom byggnadsminnes­vården.

Ämbetet lillslyrker ulredningens förslag om förstärkning av personalen pä ämbetets fackbyråer för handläggningen av del ökade antalet låne- och bidragsärenden saml för arbetet med forskning och metodutveckling pä byggnadsvårdsomrädel.

Statskontoret menar all vissa förändringar och kompletteringar av RAÄ:s organisation och resurser blir ofrånkomliga om ulredningens för­slag skulle komma atl förverkligas inom den närmaste framliden.

När del gäller organisationen av den slalliga bidragsgivningen så har remissinstanserna delade meningar. Slalens kulturråd, länsstyrelserna i Stockholms, Uppsala, Göteborgs och Bohus, Skaraborgs, Örebro, Väster­norrlands och Västerbottens län anser liksom utredningen att bidragsgiv­ningen skall ske cenlrall via RAÄ, åtminstone lill dess en fastare praxis hunnit utvecklas. Flera av dessa remissinstanser betonar alt målsättningen måsle vara atl bidragsgivningen på sikl förs över lill regionerna. Kulturrå­det menar att ärendena bör delegeras så snart som möjligt. 1 sin motivering

Prop. 1980/81:122

80

till detta slödjer rådet sig pä etl av den statliga kulturpolitikens mäl. att planering, beslut och ansvarstaganden bör decentraliseras. Länsstyrelsen i Uppsala län menar att ulredningen föga berört handläggningsliden för byggnadsminnesärenden. Man menar alt handläggningen redan nu kräver omfattande förhandlingar, informationsmöten, remisser etc. 1 ett läge där rivning eller förändring av en skyddsvärd byggnad har aktualiserats ger byggnadsminneslagens bestämmelser om interimistiskt förbud mol rivning eller ändring som kan minska byggnadskulturhisloriska värden, etl myckel knappt tillmätt utrymme för nödvändiga förhandlingar. Enligl länsstyrel­sens mening bör 7§ byggnadsminneslagen ändras till överensstämmelse med 35 a § byggnadslagen, så all ell förbud kan utsträckas till all omfalta en tid av tre år med möjlighet till förlängning i yllerligare två år. Länssty­relsen i Västerbottens län inslämmer i all statsbidraget t. v. bör handhas av RAÄ, men anser alt samråd med länsslyrelsen skall skrivas in som etl obligatorium. Enligt länsstyrelsen talar även myckel för alt en del av statsbidraget redan från början borde få disponeras av länsslyrelserna för ulredning och uppföljning av byggnadsvårdsprojekl.

Länsslyrelserna i Södermanlands, Kalmar, Gollands. Älvsborgs och Jämtlands län. Svenska kommunförbundel och Föreningen Sveriges stadsarkitekter ställer sig tveksamma lill förslaget att bidragsgivningen skall ske via RAÄ. De menar att det i dag är länsstyrelserna som beslutar om byggnadsminnesförklaringar och har den regionala kunskapen om den kulturhistoriskt värdefulla bebyggelsen. Länsstyrelsen i Södermanlands län föreslär en ändring i 7 S förslaget lill bidragsförordning. Man menar atl det klart bör framgå, att då länsstyrelsen är beslutande myndighet i byggnadsminnesärenden skall länsstyrelsen delta i beslul om konlroll och avsyning av statsunderstödda vårdarbeten pä byggnadsminnesförklarade byggnader. Länsslyrelsen i Kalmar län anser atl de kommande bidragen bör handläggas på länsnivå åtminstone i de län där kulturminnesvårdspro­gram föreligger. Länsslyrelsen i Gollands län anser att bidragsgivningen bör decentraliseras och i huvudsak handläggas av länsstyrelserna. För större och särskilt angelägna projekt bör RAÄ disponera en viss del cen­tralt. RAÄ:s roll bör enligl länsslyrelsen vara all ge råd och anvisningar, alt följa utvecklingen i de olika länen saml all fördela bidragsmedlen mellan dem. Länsstyrelsen i Jämtlands län framhåller all handläggningen av bidragsärendena kräver en snabb och smidig rutin. Länsstyrelsen anser det dessulom synneriigen angelägel alt bidragsgivningen kan samordnas med kulturminnesvården i övrigl sä alt tillämpningen av lagstiftningen, upprättande av värdplaner och kullurminnesvårdsprogram saml samord­ning med fysisk riksplanering m. m. kan beaktas vid bidragsgivningen. För alt uppnå dessa krav lalar allt för all bidragsgivningen måsle hanleras regionall menar länsslyrelsen. För delta lalar också, enligl länsstyrelsen, det faktum att del är ute i länen som kunskaperna om byggnadernas kulturhistoriska värde finns. Man menar all dessa faktorer bör tillmätas

Prop. 1980/81:122

81

större tyngd än strävan alt nå cenlral likformighet som genom de geografis­ka skillnaderna i byggnadsbeståndet ändå aldrig kan bli genomförd, RAÅ:s roll bör enligt länsstyrelsen vara all ge råd och anvisningar och följa utvecklingen inom länen. Föreningen Sveriges stadsarkitekter anser all bidragsgivningen bör decentraliseras sä atl kommunerna får avsevärt slör­re möjligheler alt la egna initiativ i bevarandefrågor. Föreningen anser det därvid särskill angeläget att man värnar om lokall värdefulla miljöer för vilka särskilda riktlinjer kan behöva utarbetas på så sätt som föreslås i belänkandet (SOU 1979:65, 66) Ny plan- och bygglag.

Flera remissinstanser framhåller atl ett genomförande av byggnads­vårdsulredningens förslag kommer att innebära en väsentlig utökning av länsanlikvariens och länsmuseernas arbetsuppgifter. Man menar alt situa­tionen är pressad redan med nuvarande arbetsuppgifter och atl personella förstärkningar måsle göras om byggnudsvärdsreformen skall kunna ge­nomföras. Länsslyrelsen i Uppsala lan framhåller alt länsantikvariens arbetsvolym redan är sädan atl ylleriigare en handläggurtjänst vid varje länsstyrelse är nödvändig för all den löpande ärendehanteringen skull fungera. Länsstyrelsen i Kronobergs län menar alt utredningens förslag inle bara kommer alt medföra krav pä sakkunnig medverkan från länssty­relse och länsmuseum utan ocksä från AMS och byggnadsnämnder. Läns­slyrelsen anser det därför naturligt atl åtminstone till en början något av de slalliga organen tillförs en handläggartjänsl. Länsslyrelsen i Jönköpings län anser del alt bästa vore om bidragsgivningen kimde ske direkl frän länsstyrelserna men all länsanlikvarierna med nuvarande arbetsbelastning inte skulle klara delta utan personalförslärkning. Föreningen Sveriges länsantikvarier framhåller atl länsstyrelsernas personella och ekonomiska resurser för kulturminnesvård från början varit otillräckliga och menar att del nu, nägra år efter kulturminnesvårdens omorganisation, slär hell klart att de mest arbelsbelaslade länen omedelbart måste lilldelas medel för ytterligare en antikvarietjänst vardera om syftet med byggnadsvårdsrefor­men skall kunna genomföras.

Prop. 1980/81:122

82

Innehåll

Sid.

Proposition    .................................................................... 

..... 

I

Propositionens huvudsakliga innehåll   ............................ 

1

Utdrag ur regeringsprolokollel den 19 februari 1981 ....... 

3

1

Inledning    .................................................................... 

..... 

3

2

Föredragandens överväganden    ................................. 

5

2.1 Allmänna överväganden    ....................................... 

..... 

5

2.1.1

Bakgrund    ...................................................... 

..... 

5

2.1.2

Kulturhistoriskt värde   .................................... 

..... 

7

2.1.3

Statens ansvar   .............................................. 

8

2.1.4

Stödbehovet    ................................................. 

..... 

9

2.2

Frågan om skydd för den kulturhistoriskt värdefulla bebyggel­sen    

10

2.3

Stödformer................................................................ 

... 

12

Frågan om utvidgal låneslöd   .................................. 

... 

12

2.3.2

Tillämpningen av byggnadsminneslagen

14

2.3.3

Bidragsgivningen.............................................. 

... 

15

2.3.4

Skaltefrågor   ................................................... 

... 

18

2.3.5

Restaureringsarbelen på Golland    .................. 

... 

19

2.3.6

Byggnadshyllan i Bergslagen m.m..................... 

... 

20

2.4 Handläggning av bidragsfrägor m. m........................ 

21

3

Hemsiällan  .................................................................... 

22

4

Anslagsberäkningar för budgeiårel 1981/82   ................ 

.. 

22

5

Beslul   ........................................................................... 

28

Bilagor............................................................................... 

.. 

29

1.

SammanfaUning av betänkandet (SOU  1979:17) Kulturhistorisk bebyggelse - värd att vårda               

29

2.

Byggnadsvårdsulredningens förfatlning.sförslag  ......... 

.. 

36

3.

Sammanställning av remissyttranden över byggnadsvårdsulred­ningens belänkande (SOU   1979: 17) Kulturhistorisk bebyggelse

- värd att värda    ......................................................... 

45

Norstedts Tryckeri, Stocktioim 1981