Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1976/77:124 Regeringens proposition

1976/77:124

om godkännande av den europeiska konventionen den 27 januari 1977 om bekämpande av terrorism, m. m.;

beslutad den 24 mars 1977.

Regeringen föreslår riksdagen att antaga de förslag som har upptagits i bifogade utdrag av regeringsprotokoll denna dag.

På regeringens vägnar

THORBJÖRN[REDACTED_EFTERNAMN]

SVEN[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att Sverige tillträder 1977 års europarådskon­vention om bekämpande av terrorism. Genom konventionen åtar sig de avialsslutande staterna att antingen tillmötesgå begäran från annan kon­ventionsstat om utlämning av någon som har begått terrordåd av när­mare angivet slag eller själv vidta åtgärder för lagföring av honom. En fullständig anslutning till konventionen medför vidare att konventions­stat inte får vägra utlämning för sådant brott under hänvisning till att det är alt betrakta som politiskt. På denna punkt föreslås emellertid att man från svensk sida gör ett särskilt förbehåll som innebär att Sverige behåller nuvarande möjligheter att vägra utlämning för politiska brott.

Konventionen innebär dessutom att de avtalsslutande staterna skall lämna varandra rättsligt biträde när det gäller straffrättsliga förfaranden mot personer som har gjort sig skyldiga till terrordåd. För att göra det möjligt för Sverige att ansluta sig tiU dessa bestämmelser föreslås änd­ringar i lagen (1946: 816) om bevisupptagning åt utländsk domstol och lagen (1975: 295) om användning av vissa tvångsmedel på begäran av främmande stat.

1    Riksdagen 1976/77. 1 saml Nr 124

Prop. 1976/77:124

1    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1946: 816) om bevisupptagning åt utländsk domstol

Härigenom föreskrives i fråga om lagen (1946: 816) om bevisupptag­ning åt utländsk domstol

dels att i 1012 §§ ordet "Konungen" i oUka böjningsformer skall bytas ut mot "regeringen" i motsvarande form,

dels att 1 § skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Har i visst mål eller ärende ut­ländsk domstol gjort framställning hos domstol här i riket om vidta­gande av någon till rättegången hörande åtg'ärd, såsom upplagande av ed, anställande av förhör med part eller upptagande av bevis ge­nom vittne, sakkunnig eller syn el­ler av skriftligt bevis, och varder framställningen genom utrikesde­partementet överlämnad till den svenska domstolen, skall den äska­de åtgärden vidtagas efter vad i denna lag sägs. Vad sålunda stad­gats äge dock ej tiUämpning, där fråga är om ansvar för gärning som har karaktär av politiskt brott eller som icke är i svensk lag be­lagd med straff. Ej heller må i mål om ansvar för brottslig g'ärning part höras på ed eller under san­ningsförsäkran.

Har i visst mål eller ärende ut­ländsk domstol gjort framställning hos domstol här i riket om vidta­gande av någon till rättegången hörande åtgärd, såsom upptagande av ed, anställande av förhör med part eller upptagande av bevis ge­nom vittne, sakkunnig eller syn el­ler av skrifttigt bevis, och varder framställningen genom utrikesde­partementet överlämnad till den svenska domstolen, skall den äska­de åtgärden vidtagas efter vad i denna lag sägs. Vad sålunda stad­gats äge dock ej tillämpning, där fråga är om ansvar för gärning som icke är i svensk lag belagd med straff. Ej heller må i mål om ansvar för brottslig gärning part höras på ed eller under sannings-förs'äkran.

Avser framställning enligt första stycket fråga om ansvar för gär­ning, som har karaktär av politiskt brott, äger denna lag tillämpning endast om framställningen har gjorts av domstol i stat som har tillträtt den europeiska konventio­nen den 27 januari 1977 om be­kämpande av terrorism och gär­ningen utgör brott som avses i denna konvention.

Lika med utländsk domstol anses i denna lag annan utländsk judi-ciell myndighet.

Denna lag träder i kraft, såvitt avser 1012 §§, två veckor efter den dag, då lagen enligt uppgift på den utkommit från trycket i Svensk för­fattningssamling, och i övrigt den dag regeringen bestämmer.

Prop. 1916fll: 124

2    Förslag till

Lag om ändring i lagen''(1975: 295) om användning av vissa tvångs­medel på begäran av främmande stat

Härigenom föreskrives att 3 § lagen (1975: 295) om användning av vissa tvångsmedel på begäran av främmande stat skaU ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 

§

Med anledning av framställning från annan stat än Danmark, Fin­land, Island eller Norge får åt­gärd enligt 1 § ej vidtagas, om hinder mot utlämning för brottet skulle ha förelegat enligt 4 § förs­ta stycket första punkten, 5 %, 6 § eller 10 § lagen (1957: 668) om utlämning för brott.

När fråga är om framstäUning från Danmark, Finland, Island el­ler Norge får åtgärden ej vidtagas, om hinder mot utlämning för brot­tet skulle ha förelegat enligt 3 § första stycket, 4 § eller 5 § lagen (1959: 254) om utlämning för brott till Danmark, Finland, Island och Norge.

Med anledning av framställning från annan stat än Danmark, Fin­land, Island eller Norge får åt­gärd enligt 1 § ej vidtagas, om hinder mot utlämning för brottet skulle ha förelegat enligt 4 § förs­ta stycket första punkten, 5 § el­ler 10 § lagen (1957: 668) om ut­lämning för brott.

När fråga är om framställning från Danmark, Finland, Island el­ler Norge får åtgärden ej vidtagas, om hinder mot utlämning för brot­tet skulle ha förelegat enligt 3 § första stycket eller 5 § lagen (1959: 254) om uttämning för brott till Danmark, Finland, Island och Norge.

Skulle hinder mot utlämning för brottet ha förelegat enligt 6 § la­gen om utlämning för brott eller 4 § lagen om utlämning för brott till Danmark, Finland, Island och Norge, får åtgärden vidtagas en­dast om framställningen har gjorts av stat som har tillträtt den eu­ropeiska konventionen den 27 ja­nuari 1977 om bekämpande av terrorism och gärningen utgör brott som avses i denna konven­tion.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

Prop. 1976/77:124

Utdrag

JUSTITIEDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1977-03-10

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Asling,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Lagrådsremiss med anledning av förslag till godkännande av den euro­peiska konventionen den 27 ianuari 1977 om bekämpande av terrorism

1    Inledning

Sedan länge har man inom olika internationella organisationer lagt ner stora ansträngningar på att söka skapa former för ett mellanstaUigt samarbete i syfte att bekämpa sådana våldsdåd med internationell bak­grund som brukar hänföras under begreppet internationell terrorism. Frågan har under senare år behandlats bl. a. inom Förenta nationerna och Europarådet samt vid möten för de europeiska justitieministrarna. Även inom de Europeiska gemenskapernas ministerråd och inom Nor­diska rådet har frågan uppmärksammats.

Europarådets arbete har bl. a. resulterat i en rekommendation an­gående internationell terrorism som antogs av den rådgivande försam­lingen år 1973 och en resolution i samma ämne antagen av rådets mi­nisterkommitté år 1974. I enlighet med ett initiativ vid 1975 års euro­peiska justitieministermöte beslöt härefter ministerkommittén samma år att tillkalla en särskild kommitté för att utreda frågor med anknyt­ning tUl vissa nya former av planlagda våldsdåd. Denna kommitté ut­arbetade ett förslag till europeisk konvention om bekämpande av terro­rism som hänsköts till Europarådets kommitté för brottslighetsfrågor (ECCP) och behandlades vid dess plenarmöte i maj 1976. Sedan för­slaget härefter i november samma år godkänts av ministerkommittén, öppnades konventionen för undertecknande den 27 januari 1977.

Konventionen i det följande benämnd den europeiska terrorism­konventionen undertecknades omedelbart av Sverige liksom av Eu­roparådets övriga medlemsstater utom Irland och Malta. Den träder i kraft tre månader efter den dag då det tredje ratifikations- eller anslut­ningsinstrumentet har deponerats hos Europarådets generalsekreterare.

Prop. 1976/77:124

5

Konventionen i engelsk och fransk originalversion samt i översätt­ning till svenska bör fogas till regeringsprotokollet i detta ärende som bilaga 1.

2    Andra konventioner på området m. m.

Arbetet på att få till stånd internationellträttsligt bindande åtaganden i syfte att bekämpa terrorism har tidigare lett ttll resultat främst när det gäller skyddet för den civUa luftfarten. På detta område finns f. n. tre konventioner, Tokiokonventionen den 14 september 1963 om brott och vissa andra handlingar begångna ombord på luftfartyg. Haagkon­ventionen den 16 december 1970 för bekämpande av olaga besittnings­tagande av luftfartyg och Montrealkonventionen den 23 september 1971 för bekämpande av brott mot den civila luftfartens säkerhet.

Tokiokonventionen reglerar väsentligen frågor om befälhavares, be­sättningsmedlems och passagerares skyldigheter och befogenheter med anledning av brott ombord på luftfartyg eller annars för upprätthållande av ordning och säkerhet ombord. Konventionsstaterna åtar sig bl. a. att vidta åtgärder för att återföra kontrollen över ett kapat luftfartyg till dess befälhavare, att tillåta passagerare och besättning att fortsätta resan och att återställa fartyget och dess last till dess rättmätiga inne­havare. Den som misstänks för kapningsbrott skall, om det påkallas av omständigheterna, tas i förvar eller på annat sätt hindras från att avvika. Konventionen har ratificerats av Sverige (prop. 1966: 159, ILU 1966: 47, rskr 1966: 364). I samband med att Sverige tUlträdde konventionen gjordes vissa ändringar i luftfartslagen (1957: 297) och luftfartskungörelsen (1961: 558).

Tokiokonventionen innehåller inga bestämmelser om åtal, bestraff­ning eller utlämning med anledning av de brott som konventionen om­fattar. Sådana regler finns däremot i de båda andra konventionerna. Haagkonventionen avser rättsstridiga handlingar som någon begår om­bord på luftfartyg under flygning och som innebär att gärningsmannen med våld eller hot tar luftfartyget i sin besittning eller eljest utövar kontroll över det. Montrealkonventionen omfattar gärningar som är ägnade att äventyra säkerheten för luftfartyg under flygning. Det gäller såväl sabotage och andra handlingar som kan skada själva luftfartyget som skadegörande eller störande ingrepp mot anläggningar för flyg-navigering. Båda konventionerna förpliktar staterna att belägga gär­ningar som avses i konventionerna med stränga straff och göra straff­bestämmelserna tUlämpliga på misstänkta personer oavsett var brottet har begåtts. Konventionerna innebär vidare förpliktelse att vidta åtgär­der för åtal eller utlämning när en person misstänkt för sådant brott anträffas på statens område. Konventionerna innehåller också regler om skyldighet för konventionsstat att göra brottsundersökningar, ta

Prop. 1976/77:124

6

gärningsmän i förvar, lämna vissa underrättelser m. m.

Sverige har ratificerat såväl Haagkonventionen (prop. 1971: 92, JuU 1971:9, rskr 1971:164) som Montrealkonventionen (prop. 1973:92, JuU 1973: 21, rskr 1973: 222). I samband med att Sverige tUlträdde Haagkonventionen infördes i brottsbalken (BrB) en särskild straffbe­stämmelse mot kapning av luftfartyg (13 kap. 5 a § första stycket). För detta brott döms den som ombord på luftfartyg medelst olaga tvång bemäktigar sig fartyget eller ingriper i dess manövrering. Vid Sveriges tillträde till Montrealkonventionen infördes en straffbestämmelse mot luftfartssabotage (13 kap. 5 a § andra stycket). För ansvar förutsätts att någon på annat sätt än genom kapning vidtar åtgärd som är ägnad att framkalla fara för luftfartygs säkerhet under flygning eller gör luft­fartyg i trafik oanvändbart för flygning genom att förstöra eller skada det. Straffskalan är för såväl kapning av luftfartyg som luftfartssabotage fängelse i högst fyra år eller, om brottet är grovt, fängelse i lägst två och högst tio år eller på livstid. Vid bedömande huruvida brottet är grovt skall särskUt beaktas om därigenom har framkallats fara för flera människoliv eller om gärningen eljest varit av särskilt farlig art. Även försök, förberedelse och sfämpling till kapning av luftfartyg eller luft­fartssabotage har straffbelagts (13 kap. 12 §).

I samband med Sveriges tillträde till dessa båda konventioner har vidare gjorts ändringar i bestämmelserna i 2 kap. BrB om tillämplig­heten av svensk lag i syfte att ge svensk domstol domsrätt i mål om ansvar för kapning av luftfartyg eller luftfartssabotage oavsett var brottet har begåtts.

Sverige har även tillträtt den av Förenta nationerna den 14 decem­ber 1973 antagna konventionen om förebyggande och bestraffning av brott mot diplomater och andra internationellt skyddade personer (prop. 1975: 71, JuU 1975: 18, rskr 1975: 138). Denna konvention, den s. k. diplomatskyddskonventionen, har helt nyligen trätt i kraft.

Diplomatskyddskonventionen innebär i huvudsak att avtalsslutande stat åtar sig att belägga vissa särskilt angivna uppsåtligt förövade gär­ningar, som är riktade mot en bestämd gmpp av internationeUt verk­samma personer, med lämpliga straff under beaktande av brottens all­varliga art, att tillse att domsrätt över sådana brott finns i angiven ut­sträckning och att vidta åtgärder antingen för åtal mot eller utlämning av den som har begått något av dessa brott och befinner sig inom sta­tens område. De brott som här avses är mord, människorov eller annat angrepp på en internationellt skyddad person eller mot dennes frihet samt våldsamt angrepp mot en sådan persons tjänsteställe, privata bo­stad eller transportmedel, om angreppet är ägnat att äventyra dennes person eller frihet, liksom också hot eller försök att företa sådant an­grepp eller medhjälp härtill. Den skyddade personkretsen består av 

förutom statsöverhuvud, regeringschefer och utrikesministrar diplo-

Prop. 1976/77:124

7

matiska och konsulära tjänstemän samt internationella mellanstatliga organisationers högsta tjänstemän. Diplomatskyddskonventionen inne­håller även vissa andra regler, bl. a. om skyldighet för konventionsstat att göra brottsundersökningar, ta gärningsmän i förvar, lämna vissa un­derrättelser m. m. Regleringen överensstämmer på dessa punkter i hu­vudsak med motsvarande bestämmelser i Haag- och Montrealkonven­tionerna. Sveriges ratifikation av diplomatskyddskonventionen föran­ledde inte några lagändringar.

3    Den europeiska terrorismkonventionen

Den europeiska terrorismkonventionen har på flera punkter utfor­mats med bl. a. Haag-, Montreal- och diplomatskyddskonventionerna som förebild. I ett särskilt hänseende, som jag återkommer tUl, skiljer den sig dock från dessa tre konventioner till sin principiella upplägg­ning.

Den centrala bestämmelsen i konventionen är art. 1. Denna artikel utgår från det förhåUandet att det i de flesta europeiska staters uUäm-ningsrätt liksom i de mellan staterna gällande avtalen på området ingår ett förbud mot utlämning för s. k. politiska brott.

Enligt art. 1 skall vissa särskilt angivna gärningar aldrig betraktas som politiska brott, som brott förknippade med politiska brott eller som brott inspirerade av politiska motiv när fråga uppkommer om utlämning mellan fördragsslutande stater på grund av sådan gärning. Bland dessa gärningar nämns först brott som avses i Haag- eller Montrealkonven­tionen (art. 1 ab). Vidare omfattar art. 1 följande brott, nämligen c) grova brott som utgör angrepp mot diplomats eller annan internationellt skyddad persons liv, kroppsliga integritet eller frihet, d) brott som inne­bär människorov, tagande av gisslan eller grovt olaga inspärrande, e) brott som innebär användning av bomber, granater, raketer, automatiska skjutvapen eller brev- eller paketbomber, om användningen innebär fara för personer, samt, slutligen, f) försök att begå något av de i ar­tikeln nämnda brotten eller medverkan till sådant brott eller till försök till sådant brott.

Det skall redan här nämnas att art. 13 öppnar möjlighet för fördrags­slutande stat att göra förbehåll mot art. 1. I punkt 1 av art. 13 före­skrivs nämligen att varje stat vid undertecknandet eller vid deponeringen av sitt ratifikations- eller anslutningsinstrument kan förklara att den förbehåller sig rätten att vägra utlämning i fråga om något i art. 1 omnämnt brott som den betraktar som politiskt brott, som brott för­knippat med politiskt brott eller som brott inspirerat av politiska motiv. Som förutsättning för ett sådant förbehåll gäller dock att staten åtar sig att vid bedömningen av brottets art vederbörligen beakta de faktorer som gör brottet särskilt grovt. Som exempel på sådana faktorer anges

Prop. 1976/77:124

8

särskilt a) att brottet har medfört en kollektiv fara för personers liv, kroppsliga integritet eller frihet, b) att det drabbat personer som stod främmande inför motiven tUl brottet, eller c) att grymma eller svek­fulla medel använts för dess genomförande.

1 punkterna 2 och 3 av art. 13 föreskrivs att stat som har gjort förbe­håll enligt punkt 1 av samma artikel kan återta förbehållet helt eller delvis. Återtagandet skall ske genom en till Europarådets generalsekre­terare ställd förklaring som blir gällande från dagen för mottagandet. Stat som har gjort sådant förbehåll får inle göra anspråk på att annan stat skall tillämpa art. 1. Däremot kan stat som gjort förbehåll beträf­fande vissa delar av art. 1 eller som gjort förbehåll mot artikeln vilka gäller under vissa villkor göra anspråk på tillämpning av art. 1 i den ut­sträckning staten själv har godkänt artikeln.

Art. 2 ger fördragsslutande stat rätt men inte skyldighet att i ärenden om utlämning mellan konventionsstater undanta vissa ytterligare gärningar från bestämmelserna om politiska brott. Det gäller här grov våldshandling som inte faller in under art. 1 men som är riktad mot någons liv, kroppsliga integritet eller frihet, grovt brott mot annan egen­dom än sådan som avses i art. 1, om brottet medfört kollektiv fara för personer, liksom också försök att begå något av de nu nämnda brotten eller medverkan lill sådant brott eller till försök till sådant brott.

I art 3 och 4 behandlas den europeiska terrorismkonventionens in­verkan på de överenskommelser om utlämning som redan gäller mellan de fördragsslutande staterna. I detta hänseende föreskrivs i art. 3 att samtliga sådana fördrag och arrangemang skall anses ändrade såvitt angår förhållandet mellan de fördragsslutande staterna, i den mån de är oförenliga med terrorismkonventionen. Enligt vad som uttryckligen an­ges gäller det nu anförda även i fråga om den europeiska utlämningskon­ventionen tiU vilken Sverige har anslutit sig (SÖ 1959: 65; jfr avsnitt 4.3). För att tillgodose syftet med terrorismkonventionen skall vidare enligt art. 4 brott som avses i art. 1 eller 2 alltid anses upptaget på förteckning över ullämningsbara brott i avtal eller fördrag om utlämning som gäller mellan de fördragsslutande staterna.

I art. 5 finns föreskrifter om undantag från utlämningsskyldighet som har utformats med motsvarande bestämmelser i den europeiska utläm­ningskonventionen som förebild. Enligt artikeln skall ingen bestämmelse i terrorismkonventionen tolkas så att utlämningsskyldighet uppkommer, om den anmodade staten har grundad anledning anta antingen att fram­ställningen om utlämning har gjorts i avsikt att åtala eller straffa en person på grund av dennes ras, religion, medborgarskap eller politiska uppfattning eller också att hans belägenhet skuUe kunna försvåras av någon av dessa anledningar.

Art. 6, som är en viktig bestämmelse i konventionen, behandlar juris-diktionen över sådana brott som avses i art. 1. Bestämmelsen har mot-

Prop. 1976/77:124

9

svårighet i art. 4.2 Haagkonventionen, art. 5.2 Montrealkonventionen och art. 3.2 diplomatskyddskonventionen.

Enligt art. 6 är fördragsslutande stat skyldig att vidta de åtgärder som fordras för att den skall kunna utöva jurisdiktion beträffande brott som avses i art. 1, när den misstänkte finns inom dess område och inte ut­lämnas efter det att staten har mottagit framställning om udämning från annan konventionsstat. Detta gäller dock bara om den stat som begär utlämning grundar sin jurisdiktionsrätt på en bestämmelse som har motsvarighet i den anmodade statens lag (punkt 1). Terrorismkon­ventionen utesluter emellertid inte att straffrättslig jurisdiktion i andra fall utövas enhgt narionell lag (punkt 2).

Art. 7 innehåller åtalsregler som är i huvudsak analoga med motsva­rande bestämmelser i Haag-, Montreal- och diplomatskyddskonventio­nerna. Om man i en konventionsstat påträffar en person misstänkt för brott enligt art. 1 och staten inte utlämnar honom efter framställning enligt art. 6, är staten skyldig att utan något som helst undantag och utan OtiUbörligt dröjsmål överlämna ärendet till behörig myndighet för beslut i åtalsfrågan. Sådant beslut skall fattas enligt samma regler som gäller i fråga om grovt brott enligt statens egen lag.

Som inledningsvis nämndes föreligger det en viss principiell skillnad i uppbyggnaden mellan å ena sidan den europeiska terrorismkonven­tionen och å andra sidan Haag-, Montreal- och diplomatskyddskonven­tionerna. Sistnämnda tre konventioner tillerkänner uttryckligen för­dragsslutande stat en valrätt mellan utlämning och lagföring i den egna staten för fall då en person misstänkt för konventionsbrott anträffas på statens område. Den europeiska terrorismkonventionen föreskriver vis­serligen inte i och för sig någon utlämningsskyldighet, men den förbju­der de fördragsslutande staterna att betrakta vissa särskUt angivna brott som politiska och att vägra utlämning av det skälet. Konventionen får därmed till effekt att utlämningsplikten enligt redan existerande avtal utvidgas i vissa fall. Om konventionsstat för sådana fall vill bibehålla en valrätt mellan utlämning och lagföring i den egna staten, förutsätter konventionen att staten gör förbehåll enligt art. 13.

Art. 8 innehåller bestämmelser om rättshjälp i brottmål. Enligt punkt 1 skall de avtalsslutande staterna lämna varandra största möjliga rättsliga biträde i samband med polisutredning och andra straffrättsliga för­faranden som har inletts med anledning av brott som avses i art. 1 eller 2. I samtliga fall skall den anmodade statens lag om sådan rätts­hjälp vara tillämplig. Begärd rättshjälp får dock inte vägras enbart på grund av att den avser politiskt brott, brott förknippat med ett politiskt brott eller brott inspirerat av politiska motiv. Enligt punkt 2 föreligget emellertid inte skyldighet att lämna rättshjälp, om den anmodade staten har grundad anledning anta att framstäUningen därom har gjorts i avsikt att åtala eller straffa en person på grund av hans ras, religion,

ti   Riksdagen 1976/77. 1 saml. Nr 124

Prop. 1976/77:124

10

medborgarskap eller politiska uppfattning eller också att hans belägen­het skulle kunna försvåras av någon av dessa anledningar. Dessa undan­tag från förpliktelsen att lämna rättshjälp motsvarar således de undan­tag från udämningsskyldighet som anges i art. 5.

Punkt 3 av art. 8 reglerar terrorismkonventionens inverkan på gällande överenskommelser om rättshjälp i brottmål. Punkten innebär att samtliga avtal och arrangemang om sådan rättshjälp som har träffats av stat som ansluter sig till terrorismkonventionen skall anses ändrade i förhållande till annan stal som har anslutit sig till konventionen, i den mån avtalet eller arrangemanget strider mot konventionen. Detta gäller även den europeiska rättshjälpskonventionen, som har tillträtts av Sverige (SÖ 1968: 15; jfr avsnitt 4.4).

Art. 916 innehåller slutbestämmelser. ECCP skall hållas underrät­tad om lillämpningen av konventionen och skall göra vad som behövs för att underlätta en reglering i godo av svårigheter som kan uppstå vid tillämpningen (art. 9). Tvist angående tolkningen eller tUlämpningen av konventionen som inte kan lösas i denna ordning skall hänskjutas till skiljedom (art. 10). Konventionen är öppen för Europarådets med­lemsstater och den skall ratificeras, godtagas eller godkännas. Instru­ment rörande ratifikation eller annan anslutning skall deponeras hos Europarådels generalsekreterare. Konventionen träder i kraft tre må­nader efter den dag då det tredje instrumentet rörande ratifikation eller anslutning har deponerats. I förhållande till stat som därefter tillträder konventionen träder den i kraft tre månader efter den dag då dess rati­fikations- eller anslutningsinstrument har deponerats (art. 11). Kon­ventionsstat kan genom förklaring begränsa konventionens tillämpning till vissa områden resp. utsträcka tillämpningen till nytt område. Sådan förklaring får återtas (art. 12). Uppsägning sker hos Europarådets gene­ralsekreterare och träder i kraft omedelbart, om annat inte anges (art. 14). Konventionen upphör att gälla i förhållande till stat som upphör att vara medlem i Europarådet (art. 15). Generalsekreteraren skaU håUa rådets medlemsstater underrättade om undertecknande, ratifikation, för­behåll, förklaringar och andra meddelanden enligt konventionen (art. 16).

För innehållet i art. 13, som ger konventionsslaterna rätt att under vissa förutsättningar göra förbehåll mot art. 1, har redogjorts förut. Det förtjänar att påpekas att art. 13 inte innehåller något förbud för konventionsstat att göra ytterligare förbehåll. Ett uttryckligt sådant för­bud fanns intaget i det ursprungliga förslaget till konvention men fick utgå vid konventionens antagande på begäran av Frankrike.

Prop. 1976/77:124

11

4    Gällande svenska bestämmelser m. m.

4.1 Straffbestämmelser

De brott som avses i den europeiska terrorismkonventionen är för svensk del straffbelagda genom olika bestämmelser i BrB.

Art. 1. ab gäller brott som avses i Haag- och Montrealkonventio­nerna. Som framgår av vad som förut har anförts (avsnitt 2) är de här åsyftade gärningarna straffbelagda i 13 kap. 5 a § BrB som kapning av luftfartyg resp. luftfartssabotage.

När det gäller brott som avses i art. le grova brott som utgör an­grepp mot diplomats eller annan internationellt skyddad persons liv, kroppsliga integritet eller frihet blir i första hand bestämmelserna i 3 och 4 kap. aktuella. I 3 kap. som gäUer brott mot liv och hälsa straff­beläggs bl. a. mord, dråp, misshandel och grov misshandel. Den som berövar annan livet kan dömas enUgt 3 kap. 1 § för mord tUl fängelse i tio år eller på livstid. Är brottet med hänsyn tiU bakomliggande om­ständigheter eller eljest mindre grovt, kan i stället dömas för dråp, som enligt 3 kap. 2 § kan medföra fängelse i lägst sex och högst tio år. Be­stämmelserna om straff för misshandel resp. grov misshandel finns i 3 kap. 5 och 6 §§. Som misshandel anses enligt brottsbeskrivningen i

3 kap. 5 § att tillfoga någon kroppsskada, sjukdom eller smärta eller

försätta någon i vanmakt eller annat sådant tillstånd. Straffet är fängelse

i högst två år eller, om misshandeln är ringa, böter. För grov misshan­

del är straffet enligt 3 kap. 6 § fängelse i lägst ett och högst tio år.

Vid bedömningen av om brottet är grovt skall särskilt beaktas om miss­

handeln var livsfarlig eller om gärningsmannen tiUfogat den angripne

svår kroppsskada eller allvarlig sjukdom eller annars visat synnerlig

hänsynslöshet eller råhet.

Bestämmelserna i 4 kap. BrB avser brott mot frihet och frid. Männi­skorov varmed förstås bl. a. gärning som innebär att någon bemäkti­gar sig och spärrar in annan med uppsåt att skada honom till liv eller hälsa eller att utöva utpressning är i 4 kap. 1 § första stycket belagt med fängelse på viss tid, lägst fyra och högst tio år, eller på livstid. Är brottet mindre grovt, förskyller det enligt 4 kap. 1 § andra stycket fängelse i högst sex år. Den som på annat sätt än genom människorov bortför, spärrar in eller annars berövar någon friheten kan dömas enligt

4 kap. 2 § för olaga frihetsberövande till fängelse i lägst ett och högst

tio år. Är sådant brott mindre grovt, är straffet böter eller fängelse i

högst två år. Enligt 4 kap. 4 § kan straff ådömas för olaga tvång, om

någon genom misshandel eller eljest med våld eller genom hot om

brottslig gärning tvingar annan att göra, tåla eller underlåta något.

Straffet är böter eller fängelse i högst två år eller, om brottet är grovt,

fängelse i lägst sex månader och högst sex år.

Prop. 1976/77:124

21

Med hänsyn till att art. 1 c avser diplomater och andra internatio­nellt skyddade personer bör vidare nämnas att det i 19 kap. 11 § BrB finns en bestämmelse om straffskärpning för förgripelse mot främman­de makts statsöverhuvud eller representant här i riket genom gärning som avses i 3 och 4 kap. För bestämmelsens tillämpning fordras att den främmande makten har kränkts genom gärningen. Under samma förut­sättning inträder förhöjt straff då någon gör intrång i lokal som innehas av främmande makts representation eller om skada görs på sådan lokal eller på egendom som finns där. Enligt ett motivuttalande (prop. 1948: 80 s. 136) bör under uttrycket främmande makts representant anses ingå inte bara främmande statsöverhuvud och diplomatiska represen­tanter utan även andra härvarande utlänningar med officiell ställning.

Art. l.d avser brott som innefattar människorov, tagande av gisslan eller grovt olaga inspärrande. Sådana brott faller regelmässigt under nå­gon av de nyss berörda bestämmelserna i 4 kap. 1 och 2 §§ BrB om människorov och olaga frihetsberövande. Beroende på omständigheter­na kan även andra straffbestämmelser bli aktuella såsom bestämmelsen i 9 kap. 4 § om utpressning. Detta brott, som består i att medelst olaga tvång förmå någon till handling eller underlåtenhet, som innebär vin­ning för gärningsmannen och skada för den tvungne eller någon som denne företräder, förskyller fängelse i högst två år eller, om brottet är ringa, böter. Är brottet grovt, döms till fängelse, lägst sex månader och högst sex år.

Art. 1. e riktar sig mot brott som innefattar användning av bomber, granater, raketer, automatiska skjutvapen eller brev- eller paketbomber, om användningen innebär fara för personer. För sådana brott kan en rad olika straffbestämmelser bli aktuella, bl. a. de förut nämnda brotten i 3 kap. BrB mot liv och hälsa. Andra brott som kan bli hänförliga un­der art. 1 e är olaga hot och rån. För olaga hot (4 kap. 5 §), som i straffskalan har böter eller fängelse i högst två år, straffas den som lyfter vapen mot annan eller eljest hotar med brottslig gärning på sätt som är ägnat att hos den hotade framkalla allvarlig fruklan för egen eUer annans säkerhet till person eUer egendom. För rån döms enligt 8 kap. 5 § den som stjäl medelst våld å person eller medelst hot som innebär eller för den hotade framstår som trängande fara, till fängelse, lägst ett och högst sex år. Detsamma gäUer den som sedan han har begått stöld och anträffats på bar gärning sätter sig till motvärn mot den som vill återtaga det tUlgripna och därvid använder sig av våld eller hot som nyss nämnts. Som rån betraktas även gärning som innebär att någon med sådant våld eller hot tvingar annan till handling eller underlåtenhet som innebär vinning för gärningsmannen och skada för den tvungne. Är förfarandet med hänsyn till våldet, hotet eller omständigheterna i övrigt av mindre allvarlig art, döms dock inte för rån utan för annat brott som förfarandet innefattar.

Prop. 1976/77:124

13

I detta sammanhang bör också nämnas bestämmelsen i 13 kap. 3 § BrB om allmänfarlig ödeläggelse. För detta brott döms den som åstad­kommer bl. a. explosion eller annan sådan ofärd och därigenom fram-kaUar fara för annans liv eller för omfattande förstörelse av annans egendom. Straffet är fängelse i lägst två och högst åtta år eller, om brottet är grovt, fängelse i lägst sex och högst tio år eller på livstid.

Punkten 1 av art. 2. avser grov våldshandling som, utan att omfattas av art. 1, riktar sig mot en persons liv, kroppsliga integritet eller frihet. Dessa brott faller under samma straffbestämmelser som brotten enligt art. 1 c, dock utan att omfattas av den särskilda straffskärpningsregeln i 19 kap. 11 §. Punkt 2 samma artikel gäller grovt brott mot annan egendom än sådan som avses i art. 1, om brottet medför kollektiv fara för personer. Här kan, förutom de förut berörda brotten, ansvar komma i fråga även för vissa andra brott. Om någon anlägger brand, som inne­bär fara för annans liv eller hälsa eller för omfattande förstörelse av annans egendom, skall sålunda gärningsmannen dömas för mord­brand enligt 13 kap. 1 § till fängelse, lägst två och högst åtta år. Är brottet att anse såsom grovt, blir straffet fängelse på viss tid, lägst sex och högst tio år, eller på livstid. För grov skadegörelse kan enligt 12 kap. 3 § den dömas som förstör eller skadar egendom, fast eller lös, till men för annans rätt till egendomen. Straffet är fängelse i högst fyra år. Vid bedömande huruvida brottet är grovt skall särskUt beaktas bl. a. om av gärningen kommit synnerlig fara för någons liv eller hälsa eller skadan är synnerligen kännbar.

Enligt art. 1 f och punkten 3 av art. 2 omfattar artiklarna även försök att begå något av de särskilt uppräknade brotten eller medverkan till sådant brott, liksom också medverkan tUl försök till sådant brott.

Enligt svensk rätt är samtliga de i det föregående angivna gärningarna straffbelagda även på försöksstadiet. Straffet kan sättas lägre än vad som gäller för fullbordat brott, dock inte under fängelse, om lägsta straff för det fullbordade brottet är fängelse i två år eller mera (23 kap. 1 § BrB).

Samma staff som ådöms gärningsman drabbar också den som gör sig skyldig tUl medhjälp tUl en i BrB kriminaliserad gärning (23 kap. 4 §). Dock får den som har förmåtts att medverka till brott genom tvång, svek eller missbruk av hans ungdom, oförstånd eller beroende ställning eller också har medverkat endast i mindre mån enligt 23 kap. 5 § ådö­mas ett straff som underskrider straffminimum för brottet. I ringa fall kan han befrias helt från ansvar. Medverkan till försök är straffbar i samma mån som det fullbordade brottet är straffbelagt på försöksstadiet.

Prop. 1976/77:124

14

4.2 Svensk domstols straffrättsliga kompetens

Reglerna om svensk strafflags tillämplighet i rummet finns intagna i 2 kap. BrB. I överensstämmelse med territorialitetsprincipen omfattar svensk domstols kompetens enligt 2 kap. 1 § till en början aUa i Sverige begångna brott liksom, enligt 2 kap. 3 § första punkten, alla brott som har begåtts utomlands ombord på svenska fartyg eller luftfartyg.

I fråga om brott mot svensk lag som har begåtts utomlands är vidare svensk domstol enligt 2 kap. 2 § första punkten alltid behörig, om brottet har förövats av svensk medborgare. Medborgarskap skall ha förelegat vid tidpunkten för gärningen. Utlänning med hemvist i Sverige kan enligt 2 kap. 2 § första punkten alllid straffas i Sverige för brott utom riket mot svensk lag liksom, enligt 2 kap. 2 § andra punkten, den utlänning utan hemvist i Sverige som efter brottet blivit svensk medborgare eller tagit hemvist i Sverige eller som är medborgare i annat nordiskt land och finns i Sverige. Detsamma gäller enligt 2 kap. 2 § tredje punkten annan utlänning som finns i Sverige, om det utomlands förövade brottet enligt svensk lag kan föranleda fängelse i mer än sex månader. I de här berörda fallen gäller regeln om dubbel straffbarhet i 2 kap. 2 § andra stycket. Sålunda föreligger inte domsrätt för svensk domstol, om gär­ningen är straffri enligt lagen på gärningsorten, och inte heUer om gär­ningen har begåtts inom område, t. ex. öppna havet, som inte tillhör någon stat och enligt svensk lag svårare straff än böter inte kan följa på gärningen. I de fall domsrätt föreligger enligt 2 kap. 2 § första och andra stycket får inte ådömas påföljd som är att anse som strängare än det svåraste straff som är föreskrivet för brottet enligt lagen på gär­ningsorten. En regel härom finns i 2 kap. 2 § tredje stycket.

Bestämmelserna i 2 kap. 3 § BrB utsträcker den svenska domsrätten ytterligare i vissa specialfall av utomlands begångna brott. Sålunda är svensk domstol behörig att döma bl. a. om brottet har förövats mot Sve­rige eller svensk allmän inrättning, exempelvis svensk beskickning eller svenskt konsulat (tredje punkten). Detsamma gäller om brottet hat begåtts inom område som inte tillhör någon stat och har förövats mot svensk medborgare eller mot utlänning med hemvist i Sverige (fjärde punkten). Svensk domstol har likaså aUtid domsrätt om brottet är kap­ning av luftfartyg eller luftfartssabotage eller försök till sådant brott samt i fråga om brott för vilket enligt svensk lag det lindrigaste straffet är fängelse i fyra år eller däröver (femte och sjätte punkterna).

Enligt 2 kap. 5 § får åtal för brott, som har förövats utom Sverige, i regel inte väckas utan förordnande av regeringen eller den som rege­ringen har bemyndigat därtill. Utan särskilt åtalsförordnande får åtal dock anställas bl. a. om brottet har förövats i annat nordiskt land eUer på fartyg eller luftfartyg i reguljär trafik mellan orter belägna i Sverige eller i annat nordiskt land eller av svensk, dansk, finsk, isländsk eller

Prop. 1976/77:124

15

norsk medborgare mot svenskt intresse.

Bestämmelser om inskränkning i svensk domsrätt under vissa förut­sättningar finns i 2 kap. 5 a §. Paragrafen tar sikte på situationer då fråga om ansvar för viss gärning har prövats genom lagakraftägande dom som har meddelats i främmande stat där gärningen har förövats eller i främ­mande stat som har tillträtt den europeiska konventionen den 28 maj 1970 om brottmålsdoms internationella rättsverkningar (SÖ 1973: 55). Lagföring i Sverige får inte ske, om den tilltalade genom en sådan dom för samma gäming har frikänts från ansvar eller förklarats skyldig till brottet utan att påföljd har ådömts eller ådömd påföljd har verkställts i sin helhet eller verkställigheten pågår eller ådömd påföljd har bort­fallit enligt lagen i den främmande staten. Enligt lagen (1976: 20) om ändring i BrB, som träder i kraft den dag regeringen bestämmer, skall motsvarande gälla, om domen har meddelats i stat som har tillträtt den europeiska konventionen den 15 maj 1972 om överförande av lagföring i brottmål (SÖ 1976: 21).

Från de nu berörda reglerna om utländsk brottmålsdoms rättskraft har i 2 kap. 5 a § andra stycket gjorts undantag bl. a. för fall då brottet har förövats i Sverige eller utomlands mot Sverige eller svensk allmän inrättning, då brottet är kapning av luftfartyg eller luftfartssabotage eller försök till något av dessa brott samt då det lindrigaste straffet enligt svensk lag är fängelse i fyra år eller däröver, förutsatt dock att lagföringen i den främmande staten inte har skett på begäran av svensk myndighet.

I fall när fråga om ansvar för brott har prövats genom dom i främ­mande stat men domen inte enligt de nu berörda reglerna har rättskraft i Sverige får åtal väckas endast efter förordnande av regeringen eller den som regeringen har bemyndigat (2 kap. 5 a § tredje stycket).

Genom brev (1972: 818) till riksåklagaren (RA) har Kungl. Maj:t be­myndigat RA att meddela åtalsförordnande bl. a. för brott som har förövats utomlands av svensk medborgare eUer utlänning med hemvist i Sverige eller för gärning som har begåtts av svensk medborgare eller utlänning med hemvist i Sverige i fall då frågan om ansvar för samma gärning har prövats genom dom meddelad i främmande stat.

4.3 Utlämning för brott

Bestämmelser om utlämning för brott från Sverige till utomnordiskt land finns i lagen (1957: 668) om utlämning för brott (aUmänna utläm-ningslagen). Utlämning tUl nordiskt land regleras av lagen (1959: 254) om utlämning till Danmark, Finland, Island och Norge (nordiska ut-lämningslagen). Båda dessa lagar bygger på principen att fråga om ut­lämning skall prövas fritt på grundval av samtiiga föreliggande omstän­digheter i varje enskilt fall. För beviljande av utiämning krävs inte att

Prop. 1976/77:124

16

det föreligger ett utlämningsavtal mellan Sverige och den stat som begär utlämning. Beslut om utlämning fattas av regeringen eller i vissa ärenden enligt nordiska utlämningslagen av åklagare. För att utläm­ning skall få medges måste vissa i ullämningslagarna uppställda vUlkor vara uppfyllda.

Enligt allmänna utlämningslagen får svensk medborgare inte utiämnas (2 §). Däremot utgör det förhållandet att brottet har begåtts i Sverige inte något formellt hinder mot utlämning, låt vara att det ligger i sakens natur att särskUda skäl måste föreligga för att utiämning skall kunna medges i ett sådant fall (prop. 1975: 35 s. 111). För utiämning förutsätts att den gärning för vilken utiämning begärs motsvarar brott som enligt svensk lag kan föranleda fängelse i mer än ett år. Har personen dömts för gärningen i den anmodade staten, får han utlämnas bara om påfölj­den utgör minst frihetsstraff i fyra månader eller annat omhänderta­gande i anstalt på motsvarande tid. Utlämning får dock beviljas även för mindre allvarligt brott, om utlämning samtidigt begärs för flera brott och åtminstone ett av dem uppfyller de angivna kraven på svårhets-grad (4 §).

Regler som begränsar möjligheten att utlämna för militära och poli­tiska brott har tagits in i 5 och 6 §§. Enligt 6 § första stycket får ut­lämning inte ske för politiskt brott. Innefattar gärningen också brott av icke politisk beskaffenhet, får enligt andra stycket samma paragraf utiämning dock beviljas för det brottet under förutsättning att gärning­en i det särskilda fallet har övervägande karaktär av ett icke politiskt brott. Utlämning får emeUertid inte vare sig i denna eller i annan si­tuation beviljas, om åtgärden kan medföra risk för att den utlämnade på grund av bl. a. sin härstamning eller religiösa eller politiska uppfatt­ning blir utsatt för förföljelse av svår beskaffenhet (7 §). Inte heller får utlämning ske, om åtgärden i särskilt fall på grund av den avsedda personens ungdom, hälsotillstånd eller personliga förhållanden i övrigt, med beaktande även av gärningens beskaffenhet och den främmande statens intresse, skulle vara uppenbart oförenlig med humanitetens krav (8§).

I syfte att ytterligare tillgodose intresset av rättsskydd för den som be­gärs utlämnad har i 9 § uppställts vissa krav på bevisning i skuldfrå­gan. I princip fordras dom eller häktningsbeslut från myndighet i den stat som ansöker om utiämning. I 10 § föreskrivs förbud mot utlämning när dom eller beslut om åtalsunderlåtelse beträffande det uppgivna brottet redan har meddelats här i landet samt när straff för brottet skulle vara förfallet enligt svensk lag. Även dom i annan främmande stat än den som har gjort utlämningsframstäUning utgör i vissa särskilt angivna fall utlämningshinder. Enligt 11 § utgör slutligen också inledd förundersökning, väckt åtal eller meddelad dom här i landet för annat brott än det som utlämningsbegäran avser i vissa fall hinder mot ut­lämning.

Prop. 1976/77:124

17

När utiämning beviljas skaU vissa villkor ställas upp (12 § första stycket). Villkoren, som är avsedda tUl skydd för den utlämnade, är följande. Den utlämnade får inte, utan särskilt medgivande av den svenska regeringen, åtalas eUer straffas i den främmande staten för annat brott som har begåtts före utlämningen eller vidareutlämnas till annan stat, innan 45 dagar har förflutit efter rättegång och avslutad verkställighet av påföljd för det brott för vilket utlämning har ägt rum (p. 1). Rättegång inför extraordinär domstol får inte äga rum (p. 2). Från detta villkor kan regeringen dock medge undantag i vissa fall. Den som utlämnas skall inte få straffas med döden (p. 3). Att den ut­lämnade inte får straffas för miUtärt eUer politiskt brott skall i före­kommande fall anges särskilt (andra stycket). Utöver dessa obligatoris­ka villkor kan regeringen ställa upp de ytterligare villkor som anses nödvändiga (tredje stycket).

Regleringen i den nordiska utlämningslagen innebär på flera punkter en uppmjukning i förhållande tUl motsvarande bestämmelser i den all­männa utlämningslagen beroende på den rättslikhet som råder mellan de nordiska ländema. För utlämning fordras att gärningen är straffbar enligt lagen i den stat som begär utlämning. För andra brott än poli­tiska brott krävs däremot inte straffbarhet enligt svensk lag. Här upp­rätthålls alltså inte principen om den dubbla straffbarheten. Till skillnad från vad som gäller enligt den allmänna utlänmingslagen kan också svensk medborgare utlämnas, dock endast under vissa förutsättningar som anges i 2 §. I fråga om politiskt brott gäller emellertid enligt 4 § förbud mot utlämning av svensk medborgare. I 3 § uppställs som hu­vudregel att utlämning inte får ske, om i den anmodande staten endast böter kan ådömas för gärningen eUer om en redan ådömd påföljd inte utgör frihetsstraff eller annat omhändertagande på anstalt. Härifrån ges dock möjlighet till undantag, om utiämning samtidigt äger rum för annat brott som uppfyller förutsättningarna för att utlämning skall få ske.

Enligt 5 § nordiska utlämningslagen får utlämning inte äga rum, om i Sverige har meddelats dom eller beslut om åtalsunderlåtelse angående det uppgivna brottet. Vidare utgör enligt 6 § inledd förundersökning eller åtal för annat brott av viss svårighetsgrad hinder mot utlämning, liksom förestående verkställighet av fängelse eller annat omhänderta­gande på anstalt. För rättegång kan dock enligt andra stycket i samma paragraf utlämning medges på det viUkoret att den utlämnade senare överlämnas till svensk myndighet.

I 7 § anges de obligatoriska villkor som skall gälla vid utlämning till annan nordisk stat. Den utlämnade får inte åtalas eller straffas för an­nat brott som har begåtts före utlämningen, om dom eller beslut om åtalsunderlåtelse för brottet har meddelats i Sverige. För att den ut­lämnade i annat fall skall få straffas för brott som har begåtts före ut-

t2   Riksdagen 1976/77.1 saml Nr 124

Prop. 1976/77:124

18

lämningen men inte omfattas av utlämningsbeslutet krävs i regel sär­skilt medgivande av den svenska regeringen, om den utlämnade är svensk medborgare eller om brottet är politiskt. Särskilda begränsningar i fråga om vidareutlämning skall även ställas upp. Slutligen kan även i förhållande tiU nordisk stat de ytterligare villkor stäUas upp som an­ses nödvändiga i det särskUda fallet.

Som framgår av det förut anförda har Sverige inte skyldighet att be­vilja utlämning, även om samtliga de villkor som anges i den tillämp­liga utlämningslagen är uppfyllda. Genom utlämningsavtal med annan siat kan Sverige visserligen ha åtagit sig en del förpliktelser. Sådant av­tal måste dock alltid som förutsättning för utlämning från Sverige in­nehåUa bestämmelser som innebär att åtminstone de minimiviUkor för utlämning som har uppställts i utiämningslagarna skal! vara uppfyllda. F. n. har Sverige bilaterala utiämningsavtal endast med Australien, Belgien, Canada, Förenta staterna och Storbritannien.

Som förut har nämnts har Sverige vidare tillträtt den europeiska utlämningskonventionen den 13 december 1957 (SÖ 1959: 65). Denna konvention har i övrigt ratificerats av Cypern, Danmark, Finland, Grek­land, Irland, Israel, Italien, Liechtenstein, Luxemburg, Nederländerna, Norge, Schweiz, Turkiet, Förbundsrepubliken Tyskland och Österrike.

1 fråga om politiska brott innehåller den europeiska utlämningskon­ventionen följande bestämmelser (art. 3). Utlämning skall inte medges, om det brott för vilket utlämning begärs av den anmodade staten be­traktas som ett politiskt brott eller som ett brott förknippat med ett po­litiskt brott. Detsamma gäller, om den anmodade staten har grundad anledning anta antingen alt utlämningsframslällningen har gjorts i av­sikt att åtala eller straffa en person på grund av dennes ras, religion, medborgarskap eller politiska uppfattning eller också att hans belägen­het skulle kunna försvåras av sådant skäl. Vidare föreskrivs att attentat mot statsöverhuvud eller statsöverhuvuds familj aldrig skall betraktas iom politiskt brott i konventionens mening. Mot sistnämnda bestämmelse den s. k. belgiska attentatsklausulen som har gammal hävd inom den kontinentala utlämningsrätten gjorde Sverige förbehåll vid konven­tionens ratifieering (prop. 1958: 139 s. 10).

4.4 Annan rättshjälp i brottmål åt främmande stat

Vid sidan av vad som följer av bestämmelserna om utiämning för brott kan svensk myndighet lämna rättshjälp i brottmål åt främmande stat i vissa andra former. De viktigaste formema för sådan rättshjälp är bevisupptagning vid domstol, användning av s. k. reella tvångsmedel (beslag och husrannsakan), delgivning av rättegångshandlingar och ut­jämnande av polis- och kriminalregisterutdrag.

Bevisupptagning vid domstol åt främmande stat regleras av lagen.

Prop. 1976/77:124

19

(1946: 816) om bevisupptagning åt utländsk domstol och kungörelsen (1947: 848) med särskilda bestämmelser om bevisupptagning åt dom­stolarna i vissa främmande stater.

Enligt 1 § lagen om bevisupptagning åt utländsk domstol skall bevis­upptagning ske efter framställning av den utiändska domstolen. Bevis­upptagning kan avse åtgärd som hör till rättegången i den främmande staten, såsom upptagande av ed, anstäUande av förhör med part eUer upptagande av bevis genom vittne, sakkunnig eller syn eller av skrift­ligt bevis. Framställningen skall överlämnas till den svenska domstolen av utrikesdepartementet. Bevisupptagning enligt lagen får dock inte ske när det är fråga om ansvar för gärning som har karaktär av po­litiskt brott eller som inte är belagd med straff i svensk lag. I mål om ansvar för brottslig gärning får part inte höras under ed eller sannings­försäkran.

Lagen innehåller i övrigt huvudsakligen följande bestämmelser. Bevis­upptagning äger rum vid allmän underrätt. I allmänhet ankommer be­visupptagningen på den underrätt där den vistas som skall höras eller innehar handling eller föremål som det är fråga om (2 §). Kan begärd åtgärd inte vidtas, skall den utländska domstolen underrättas härom. Finner domstolen att åtgärden ankommer på annan domstol, skall fram­ställningen översändas till denna (3 §). Rätten utsätter dag för ärendets handläggning och underrättar i vissa fall den utländska domstolen om tidpunkten (4 §). Ärendet skall vid domstolen handläggas som bevis­upptagning utom huvudförhandling enligt rättegångsbalken (RB). Do­mare vid den utländska domstolen har rätt att närvara vid bevisupptag­ning eller annan åtgärd enligt lagen (5 §). Avser framställning att part skall höras under ed, skall bestämmelserna om förhör med part under sanningsförsäkran i rättegång vid svensk domstol äga motsvarande tUl-lämpning (6 §). Är den som skall höras eller i övrigt fullgöra något en­ligt lagen i det land, varifrån framställningen kommer, berättigad att utöver vad som gäller enligt RB vägra att efterkomma vad som begärs av honom, gäller detta även vid bevisupptagningen inför den svenska domstolen (7 §). Om den utländska domstolen begär att vid edsavläg-gelse skall användas andra ordalag än enligt svensk lag eller att i övrigt annat förfarande än enligt svensk lag skall iakttas, får rätten pröva om det kan ske. Det krävs dock att den som skall fullgöra eden samtycker. Om den utländska domstolen i övrigt begärt att visst förfarande skall tUlämpas vid bevisupptagningen, skall begäran efterkommas, om det inte strider mot svensk lag (8 §). Delgivningskostnad och instäUelsekost-nad för annan än part skall betalas av statsverket (9 §). Protokoll över bevisupptagningen samt kostnadsräkning skaU tillställas den utländska domstolen. Regeringen har tillagts befogenhet att efter avtal med främ­mande stat förordna att kostnaden inte skall utkrävas av den utländska domstolen (10 §). Lagen är tillämplig även i sådana fall när framställ-

Prop. 1976/77:124

20

ning inte sker genom utrikesdepartementet utan direkt skriftväxling en­ligt gällande överenskommelse äger rum mellan domstolarna. Vidare kan regeringen efter avtal med främmande stat förordna att bestämmel­serna skall gälla när framställning inte sker genom utrikesdepartementet utan översänds från konsul för den staten (11 §). Meddelanden till ut­ländsk domstol enligt lagen skall översändas tUl utrikesdepartementet för vidare åtgärd eller i förekommande fall till konsul för den andra staten, om inte direkt skriftväxling meUan domstolarna äger rum (12 §).

I den kungörelse som ansluter till lagen finns närmare bestämmelser om lagens tiUämplighet när framstäUning sker genom konsul i vissa stater och när direkt skriftväxling äger rum samt särskilda bestämmelser om regleringen av kostnadsfrågorna. Av kungörelsen framgår av fram­stäUning från utomnordisk stat om bevisupptagning som rör ansvar för brottslig gärning eller efterforskning av brott alltid överlämnas till den svenska domstolen genom utrikesdepartementet.

Föreskrifter om beslag och husrannsakan som rättshjälp i brottmål åt främmande stat finns i lagen (1975: 295) om användning av vissa tvångs­medel på begäran av främmande stat. Om någon i främmande stat är misstänkt, åtalad eller dömd för där straffbelagd gärning, får enligt 1 § föremål eller skriftlig handling som fiims här i landet efter framstäU­ning tas i beslag och överlämnas till den främmande staten. En förut­sättning för att förordnande om beslag skall få meddelas är att egen­domen skäligen kan antas ha betydelse för utredning om gärningen eller vara någon frånhänd genom denna. För eftersökande av egendom som är underkastad beslag får husrannsakan företas. I huvudsak har RB:s bestämmelser om beslag och husrannsakan motsvarande tillämpning.

Genom hänvisningar till utiämningslagarna ställs i 3 § upp vissa ytter­ligare villkor för att framställning om tvångsmedel från främmande stat skall få bifallas. Såvitt gäller utomnordisk stat föreskrivs sålunda att åt­gärd enligt lagen inte får vidtas, om hinder mot utlämning för brottet skulle ha förelegat enligt 4 § första stycket första meningen, 5 §, 6 § eller 10 § allmänna utlämningslagen. Hänvisningen till 6 § allmäima utlämningslagen innebär att framställningen inte får bifallas, om brottet är politiskt, såvida inte gämingen dessutom innefattar brott av icke poli­tisk beskaffenhet och i det särskilda fallet prövas övervägande ha ka­raktär av icke politiskt brott. När det är fråga om framstäUning om tvångsmedel från nordisk stat, får framställningen inte bifallas, om hin­der mot utiämning skulle ha förelegat enligt 3 § första stycket, 4 § eller 5 § nordiska utlämningslagen. På gmnd av hänvisningen till 4 § nor­diska utlämningslagen får sålunda en framställning om tvångsmedel från nordisk stat avseende poHliskt brott bifallas endast om gärningen eller gärning av motsvarande beskaffenhet är belagd med straff enligt svensk lag och gärningsmannen inte är svensk medborgare.

Lagen om användning av vissa tvångsmedel på begäran av främman-

Prop. 1976/77:124

21

de stat bygger i övrigt liksom utiämningslagarna på principen att en diskretionär prövning av den främmande statens framställning skall gö­ras i det särskilda fallet. Förfarandereglerna har utformats i nära an­slutning till motsvarande bestämmelser i utiämningslagarna. Framställ­ning från utomnordisk stat skall göras på diplomatisk väg och skall, om den inte omedelbart avslås av regeringen, lämnas till RA. Denne skall låta företa de åtgärder som påkallas av framställningen varvid i huvud­sak RB:s regler har motsvarande tillämpning. Verkställt beslag skall an­mälas hos domstol. Finner domstolen att beslaget inte är lagligen grun­dat, får regeringen inte bifalla framstäUningen (59 §§). Framställning från nordisk stat kan göras antingen hos RA eller direkt till stats- eller distriktsåklagare. Om åklagaren inte avslår framställningen utan verk­ställer beslaget, skall detta anmälas hos domstol som i detta fall gör den slutliga prövningen av frågan om egendomen skaU överlämnas till den främmande staten (1012 §§). Såväl vid framstäUning från utomnor­disk stat som vid framställning från nordisk stat får i beslut om över­lämnande av egendomen till den främmande staten föreskrivas de för-behåU som är påkallade av hänsyn till enskilds rätt eller från allmän synpunkt (4 §).

Framställning från utomnordisk stat om delgivning här i riket görs i allmänhet hos utrikesdepartementet, som antingen själv kan ombesörja delgivningen eller överlämna framställningen till länsstyrelse för verk­ställighet. Bestämmelser om delgivningsförfarandet meddelas i kungö­relsen (1909: 24 s. 1) angående delgivning av handling på begäran av utländsk myndighet. I vissa fall får länsstyrelsen verkställa delgivning på framställning av konsul för den främmande staten.

Utlämnande av registerutdrag till myndighet regleras av föreskrifter i lagen (1963: 197) om allmänt kriminalregister och lagen (1965: 94) om polisregister m. m. Bl. a. gäller enligt 4 § sistnämnda lag att rikspolis­styrelsen får på framställning av polis- eller åklagarmyndighet i något av de nordiska länderna eller stat ansluten till internationella kriminal­polisorganisationen eller av denna organisation förordna om utlämnan­de av polisregisteruppgift, när det fordras för utredning i brottmål eller utlänningsärende. Efter regeringens bemyndigande får rikspolisstyrelsen lämna uppgift för sådant ändamål även till polis- eller åklagarmyndig­het i annan stat. I övrigt får, enligt föreskrifter av regeringen, från polis­register meddelas uppgift till myndighet i främmande stat om dess med­borgare eller den som har hemvist där eller den som uppenbarligen är att anse som internationell förbrytare. På framställning av utländsk myndighet får polisregisteruppgift lämnas ut också i annat fall, om regeringen ger tillstånd till det.

Som har nämnts i det föregående har Sverige tillträtt den i Strasbourg den 20 april 1959 undertecknade europeiska konventionen om inbördes rättshjälp i brottmål (europeiska rättshjälpskonventionen, prop. 1961:

Prop. 1976/77:124

22

48). Konventionen trädde för Sveriges del i kraft den 1 maj 1968. Till konventionen är i övrigt följande främmande stater och områden an­slutna: Danmark, Belgien, Frankrike jämte besittningar, Grekland, Is­rael, Italien, Liechtenstein, Luxemburg, Nederländerna, Norge, Schweiz, Turkiet, Förbundsrepubliken Tyskland och Österrike.

I konventionen åtar sig de fördragsslutande staterna att i enlighet med konventionen i största möjUga utsträckning lämna varandra rätts­hjälp i brottmål som handläggs av judiciell myndighet i annan konven­tionsstat. De former av rättshjälp som regleras angår bevisupptagning, husrannsakan och beslag för bevisändamål, delgivning och utlämnande av straffregislerutdrag.

Av art. 2 framgår att framställning enligt konventionen kan avslås, om gärningen är av politisk eller fiskal natur samt om den begärda åt­gärden anses kränka landets suveränitet, medföra fara för dess säkerhet eller strida mot dess allmänna rättsprinciper (ordre public) eller andra för den anmodade staten väsentliga intressen. Sverige har gjort de för­behållen beträffande art. 2 att framställning om rättshjälp kan avslås a) om den gärning som framställningen avser inte är belagd med straff i svensk lag, b) om förundersökning rörande gärningen har inletts i Sve­rige eller i tredje stat, c) om den i den ansökande staten misstänkte i Sverige eller tredje stat har åtalats för gärningen eller dom rörande denna har meddelats, d) om i Sverige eller i tredje stat beslut har fattats att nedlägga förundersökning eller åtal för gärningen eller att inte in­leda förundersökning eller väcka åtal för gärningen och e) om straff för brottet är förfallet enligt svensk lag. Sverige har vidare gjort förbe­håll bl. a. mot konventionens bestämmelser om överföring och transite-ring av vittnen m. fl. Ett av Sverige ursprungligen gjort förbehåU mot bestämmelserna om husrannsakan och beslag, har numera ålertagils ef­ter tillkomsten av den nyssnämnda lagen om användning av vissa tvångs­medel på begäran av främmande stat.

I förhållande till de nordiska länderna lämnar Sverige i åtskilliga hänseenden en mera långtgående rättshjälp än vad som följer av den europeiska rättshjälpskonventionen. För att begränsa framställningen till det i detta sammanhang mest väsentliga skall här endast nämnas att frågan om nordisk vittnespUkt numera har lösts genom enhetlig lag­stiftning i de nordiska länderna samt att Danmark, Finland, Island, Norge och Sverige den 26 april 1974 har undertecknat en överenskom­melse om inbördes rättshjälp genom delgivning och bevisupptagning. De svenska bestämmelserna om den nordiska vittnesplikten finns i la­gen (1974: 752) om nordisk vittnesplikt. Med anledning av 1974 års rättshjälpsöverenskommelse har utfärdats cirkuläret (1975: 301) till stats­myndigheterna angående inbördes rättshjälp mellan Sverige, Danmark, Finland, Island och Norge genom delgivning och bevisupptagning.

Prop. 1976/77:124

23

4.5 Vissa bestämmelser i utlänningslagstiftningen

4.5.1 Asylrätten

Utlänning har inte någon ovillkorlig rätt att inresa och vistas i Sve­rige. Det tillkommer uteslutande svenska myndigheter att bestämma de viUkor under vilka Sverige ger territoriell asyl åt en politisk flykting eller annan asylsökande utlänning. I begreppet asylrätt ligger även en rätt för en stat att vägra utiämna en person som har tagit sin tillflykt till dess territorium. 1 enlighet härmed ges i 2 § första stycket utlän­ningslagen (1954: 193) en principdeklaration av det innehållet att po­litisk flykting inte utan synnerliga skäl skall vägras fristad i riket, då han är i behov därav. Som politisk flykting anses enligt 2 § andra stycket utlänning som i sitt hemland löper risk att bli utsatt för politisk för­följelse, varmed förstås bl. a. att någon på grund av sin politiska upp­fattning eller annars på grund av politiska förhållanden utsätts för för­följelse, som riktar sig mot hans liv eller frihet eller eljest är av svår beskaffenhet, eller också att på grund av ett politiskt brott allvarligt straff åläggs honom.

Genom ändringar i utlänningslagen år 1975 har i 2 § införts ett sär­skilt skydd för vissa andra grupper än politiska flyktingar (prop. 1975/76: 18, InU 1975/76: 24, rskr 1975/76: 121). I ett nytt tredje stycke föreskrivs sålunda att utiänning som, utan att vara politisk flykting, på grund av de politiska förhållandena i sitt hemland inte vill återvända dit och som kan åberopa tungt vägande omständigheter till stöd härför inte utan särskilda skäl skall förvägras att vistas i Sverige. Detsamma gäller krigsvägrare, dvs. den som har övergett krigsskådeplats eller har flytt från sitt hemland för att undgå förestående krigstjänstgöring.

Principdeklarationen i 2 § utiänningslagen har samband med bestäm­melserna i 53 och 54 §§ samma lag om s. k. politiskt verkställighetshin­der. Enligt 53 § får utlänning vid verkställighet av avvisning, förpass­ning, utvisning eller förvisning inte befordras tUl land, där han löper risk att bli utsatt för politisk förföljelse, och inte heller till land, där han inte åtnjuter trygghet mot att bli sänd till land där han löper sådan risk. Utan hinder av bestämmelserna i 53 § får utlänning emellertid enligt 54 § första stycket befordras till sådant land, om han genom synner­ligen grov brottslighet ådagalagt att hans kvarblivande här i landet skulle innebära allvarlig fara för allmän ordning och säkerhet och den förföljelse som hotar honom inte innebär fara för hans liv och inte heller i övrigt är av särskilt svår beskaffenhet. En ytterligare för­utsättning är att utlänningen inte kan befordras till annat land; Enligt 54 § andra stycket får vidare utlänning befordras till sådant land som avses i 53 §, om han här eller utomlands bedrivit verksamhet, som har inneburit fara för rikets säkerhet, och det finns anledning anta att hän skulle fortsätta sådan verksamhet här. Även i sådant fall gäller den

Prop. 1976/77:124

24

förutsättningen att utiänningen inte kan befordras till annat land. I fråga om krigsvägrare finns motsvarande verkställighetsbestämmelser i 54 a §. Vad härefter angår diplomatisk asyl, dvs. fristad som beviljas på be­skickning inom annan stats område, är den förhärskande folkrättsliga uppfattningen i Sverige att diplomatiska representationer inte tillerkänns någon generell rätt att ge asyl. Detta utesluter dock inte att rent humani­tära hänsyn kan leda tUl att också svensk beskickning kan ställas inför frågan att bevilja asyl. Angående principema härvidlag hänvisas till den redogörelse i ämnet som lämnas i prop. 1975: 71 s. 24.

4.5.2 De särskilda terroristbestämmelserna

I utlänningslagen och i lagen (1975: 1360) om tvångsåtgärder i spa­ningssyfte i vissa fall finns särskilda bestämmelser som ger möjlighet att under vissa specieUa förutsättningar ingripa med skilda åtgärder i syfte att minska riskerna för att vårt land blir skådeplatsen för interna­tionella terroristdåd.

Enligt 20 § första stycket utlänningslagen skaU utlänning som ankom­mer tiU riket avvisas om det finns grundad anledning anta, att han till­hör eller verkar för organisation eller gmpp som avses i andra stycket och det tUlika med hänsyn till vad som är känt om hans föregående verksamhet eller eljest föreligger fara att han här i riket medverkar till handling som anges i andra stycket. Bestämmelsen avser enligt andra stycket organisation eUer grupp som, med hänsyn till vad som är känt om dess verksamhet, kan befaras utanför sitt hemland använda våld, hot eller tvång för politiska syften och därvid begå sådan gärning här i riket. Förteckning över utlänningar, som sålunda skall avvisas, upp­rättas enligt tredje stycket av rikspolisstyrelsen. Regeringen bestämmer vilka organisationer eller grupper som därvid kommer i fråga. Före­ligger beträffande utlänning, som uppehåller sig i riket, sådana omstän­digheter som nyss har nämnts får han enligt 29 § första stycket punkt 5 utvisas ur landet.

Av vad som har anförts i det föregående framgår emellertid att ett av-visnings- eller utvisningsbeslut inte kan verkställas om politiskt eller där­med jämförligt verkställighetshinder föreligger. Om utiänningen i sådant fall får stanna kvar i landet t. v., kan han bli föremål för kontroU och övervakning enligt 51 § femte stycket utlänningslagen och enligt lagen om tvångsåtgärder i spaningssyfte i vissa fall. Under vissa förutsättningar kan sådana spanings- och tvångsåtgärder som husrannsakan, kroppsvi-sitation, kroppsbesiktning, brevkontroU och telefonavlyssning användas mot honom. Förutsättningarna för att dessa åtgärder skall kunna vidtas avviker från vad som enligt rättegångsbalken gäller om användningen av sådana tvångsmedel vid misstanke om brott, eftersom rättegångsbal­kens regler i motsats till reglema i den särskilda spaningslagen inte ger möjligheter till ingripanden uteslutande i förebyggande syfte.

Prop. 1976/77:124

25

Ett flertal garantier mot en alltför vidsträckt tiUämpning av den sär­skilda spaningslagen har byggts in såväl i de bestämmelser som gäUer förfarandet och beslutsprocessen som i särskilda regler som har till syfte att ge underlag för en fortiöpande kontroll av hur lagen hanteras. Lagen har tidsbegränsad giltighet, ursprungligen för tiden t. o. m. 1976 års utgång. Giltighetstiden har emellertid genom beslut av riksdagen föriängts till utgången av år 1977 (prop. 1976/77: 33, JuU 1976/77: 13, rskr 1976/77: 91, SFS 1976: 1069).

5    Föredraganden

5.1 Sveriges tillträde till konventionen

I takt med ett ökande antal terroristdåd med internationell bakgrund har det såväl i vårt land som internationellt blivit allt mera uppenbart att det behövs ett intensifierat mellanstaUigt samarbete i syfte att före­bygga och bekämpa våldet. Vi har under 1960-talet och 1970-talet kun­nat notera ett ständigt ökande antal terroristdåd runt om i världen, våldshandUngar som ofta urskillningslöst har drabbat oskyldiga män­niskor. Även i Sverige har internationella terroristdåd ägt rum. Jag skall inte här närmare gå in på enskilda händelser av detta slag. Beträf­fande den senaste utvecklingen får jag i stäUet hänvisa till den redo­görelse som nyligen har lämnats riksdagen i prop. 1976/77: 33 (s. 68).

Även om det torde råda en bred enighet om att det krävs åtgärder på det internationella planet för att komma till rätta med den inter-nationeUa terrorismen, står det samtidigt klart att det ändå finns be­tydande problem när det gäller att få till stånd på en gång lämpliga och effektiva former för ett mellanstaUigt samarbete på detta område. Det är inte ovanligt att terroristdåden har sin grund i djupgående politiska och sociala motsättningar. Det har därför visat sig svårt att få en mera allmän uppslutning kring åtgärder som riktar sig mot våldet som sådant, så länge bakomliggande politiska och sociala problem kvarstår olösta. Bl. a. av dessa skäl måste arbetet att internationellt bekämpa terrorismen ses som en mera långsiktig uppgift. Inte minst mot bakgrund härav är varje steg mot ett vidgat samarbete på detta område betydelsefuUt.

De senare årens utveckling har också lett till att allt flera länder har börjat verka för ett ökat internationellt samarbete för att förebygga våldsdåd av typen flygkapning, tagande av gisslan, brevbombsattentat etc. Arbetet på att söka få till stånd internationella överenskommelser i detta syfte har sedan flera år tUlbaka bedrivits inom internationella civila luftfartsorganisationen (ICAO) och Förenta nationerna. På det regionala planet har hithörande frågor behandlats bl. a. inom Europa­rådet och vid europeiska justitieministermöten. Även inom de Euro­peiska gemenskapernas ministerråd och inom Nordiska rådet har man

Prop. 1976/77:124

26

arbetat med dessa frågor.

Vissa resultat av arbetet har också kunnat noteras. Jag vill här erinra om 1970 års Haagkonvention om olaga besittningstagande av luft­fartyg och 1971 års Montrealkonvention för bekämpande av brott mot den civila luftfartens säkerhet. Dessa konventioner syftar båda lik­som den tidigare Tokiokonventionen från år 1963 till att förstärka skyddet för den civila flygtrafiken. Det får också räknas som ett be­tydande framsteg att den inom Förenta nationerna år 1973 utarbetade diplomatskyddskonventionen numera har trätt i kraft.

Det finns i detta sammanhang vidare anledning att erinra om de resolutioner angående internationell terrorism som Förenta nationer­nas generalförsamling har antagit den 18 december 1972 (resolution 3034 

XXVII) 

och den 15 december 1976 (resolution A/31/429). I reso­lutionerna uttalar generalförsamlingen sin djupa oro över internatio­nella terrorhandlingar som inträffar allt oftare och som kräver eller sätter i fara oskyldiga människors liv eller sätter grundläggande fri­heter på spel. Man erkänner vikten av internationellt samarbete i fråga om åtgärder för att effektivt förhindra sådana handlingar. Samtidigt understryker generalförsamlingen betydelsen av att staterna inriktar sin omedelbara uppmärksamhet på de bakomliggande orsakerna till sådana gärningar i syfte att nå fram till rättvisa och fredliga lösningar. Genom den förstnämnda resolutionen skapades en ad hoc-kommitté med uppgift att sysselsätta sig med olika sidor av lerrorismproblemet. Kommittén avgav sin rapport (A/9028) tUl generalförsamlingens sam­manträde hösten 1973. När rapporten togs upp till debatt i general­församlingen hösten 1976 riktade församlingen samtidigt som den senare av de nyssnämnda resolutionerna antogs en uppmaning till ad hoc-kommittén att fortsätta sitt arbete. I enlighet därmed har den kallals till nytt möte i mars 1977. Det förtjänar härutöver framhållas att generalförsamlingen i en den 15 december 1976 antagen resolution (A/31/430) har beslutat tillsätta ytteriigare en ad hoc-kommitté med uppgift att utarbeta en konvention mot tagande av gisslan. Denna kom­mitté har kallats till sammanträde i augusti 1977.

Det arbete som har bedrivits inom Europarådet har lidigare gett resultat i form av en rekommendation år 1973 angående internationell terrorism och en resolution år 1974 i samma ämne. Rådets minister­kommitté har därefter i november 1976 antagit en europeisk konven­tion om bekämpande av terrorism som öppnades för undertecknande den 27 januari 1977. Konventionen undertecknades samma dag av sjutton medlemsstater, däribland Sverige.

Sverige tillmäter det internationella samarbetet på detta område stor betydelse och har genomgående sett det som en viktig uppgift att aktivt verka för konstruktiva lösningar som kan godtas av så många länder som möjligt. I konsekvens härmed har vi medverkat vid tillkomsten av

Prop. 1976/77:124

27

de tidigare konventionerna på området och tillhört de stater som först har ratificerat dessa. Under det arbete som har föregått antagandet av den europeiska terrorismkonventionen har målsättningen från svensk sida varit densamma.

Som ingalunda är ovanligt när det gäller internationella konventio­ner på det rättsliga området är den slutliga utformningen av den euro­peiska terrorismkonventionen till en del ett resultat av kompromis­ser som har skett i syfte att skapa förutsättningar för en anslutning från så många stater som möjligt. I vissa hänseenden har det sålunda under förberedelsearbetet förelegat olika uppfattningar om hur kon­ventionen och i andra hand dess text lämpligen borde utformas. Som jag strax skall återkomma till torde en anslutning från svensk sida till konventionen också förutsätta att Sverige på en väsentlig punkt utnyttjar en möjlighet att göra förbehåll mot konventionens lösningar. Det kan emellertid konstateras att konventionen, sedan detta förbehåll gjorts för vår del, enligt sina huvuddrag och till sin allmänna syftning stämmer väl överens med det svenska rättssystemet. Med hänsyn härtill och till det stora värde som ligger i varje utbyggnad av ett internationellt sam­arbete som kan bidra till att motverka terroristiska våldsdåd förordar jag att Sverige nu ratificerar konventionen. Jag vill anmärka att den inom kort torde komma att tillträdas även av Danmark och Norge.

Konventionen riktar sig i främsta rummet mot vissa särskilt grova typer av våldsdåd som räknas upp i art. 1. Det gäller här kapning av luftfartyg och luftfartssabotage men också grova brott mot diplomats eller annan internationellt skyddad persons liv, kroppsliga integritet eller frihet samt varje brott som innefattar människorov, tagande av gisslan eller grovt olaga inspärrande. Art. 1 omfattar även brott som innebär användning av bomber, automatiska skjutvapen o. d., om användningen medför fara för personer, liksom också försök att begå något av de i artikeln nämnda brotten eller medverkan till sådant brott eller försök.

En anslutning till art. 1 innebär att den fördragsslutande staten för­binder sig att aldrig betrakta de nu angivna brotten som politiska i fall då gärningsmannen befinner sig på statens område och annan kcnven-tionsstat begär att han skall utlämnas. Den anmodade staten får alltså i sådant fall inte avslå en framställning om utlämning enbart med hän­visning till att brottet har politisk karaktär.

Konventionen öppnar möjlighet för fördragsslutande stat att göra förbehåll mot den nu berörda bestämmelsen. Enligt art. 13 får nämligen konventionsstat förbehålla sig rätten att vägra utlämning i fråga om något i art. 1 omnämnt brott som den anser ha politisk karaktär. Vid bedömningen av brottets art är staten dock skyldig att beakta omständig­heter som gör att gärningen bör bedömas som särskilt grovt brott. Som exempel på sådana omständigheter anges särskilt att brottet har medfört en kollektiv fara för personers liv, kroppsliga integritet eller frihet, att

Prop. 1976/77:124

28

det har drabbat personer som stod främmande inför motiven till brottet eller att grymma eller svekfulla medel har använts för dess genom­förande.

Frågan om Sverige bör godta art. 1 reservalionslöst eller utnyttja den möjlighet som art. 13 erbjuder att göra förbehåll mot bestämmelsen måste givetvis i första hand bedömas mot bakgrunden av gällande svens­ka bestämmelser och tiUämpad praxis beträffande utlämning för poli­tiskt brott. Såvitt gäller utlämning tUl utomnordisk stat regleras denna fråga av 6 § lagen (1957: 668) om utlämning för brott (allmänna ut­lämningslagen). Enligt paragrafens första stycke får utiämning inte ske för politiskt brott. Om gärningen innefattar även brott av icke politisk beskaffenhet, får dock utlämning beviljas för det brottet, såvida gär­ningen i det särskilda fallet har övervägande karaktär av ett icke poli­tiskt brott.

Som framgår både av lagtexten och dess förarbeten är paragrafens räckvidd inte begränsad tUl sådana politiska brott som riktar sig direkt och uteslutande mot staten, t. ex. högförräderi eller spioneri (s. k. abso­lut-politiska brott). Paragrafen avser också sådana gärningar som, från­sett det politiska momentet, är straffbara även som allmänna brott, t. ex. mord eller människorov (s. k. relativt-politiska brott). Det är i fråga om brott av den sistnämnda kategorin som en prövning skall göras huruvida brottet har övervägande karaktär av politiskt brott. Om detta anses vara förhållandet, får utlämning inte äga rum, medan i motsatt fall utlämning kan beviljas trots brottets poUtiska karaktär.

Frågan i vilken utsträckning utlämning skall kunna medges för rela­tivt-politiska brott har sedan gammalt tillhört de mest omstridda spörs­målen inom utlämningsrätten. Den nuvarande svenska bestämmelsen i ämnet har i huvudsak samma innehåll som motsvarande regel i den ti­digare gällande lagen (1913: 68) angående utlämning av förbrytare. Regleringen bygger på tanken att det i fråga om de politiska brotten är av särskild vikt att ha en kategorisk lagregel att falla tillbaka på med hänsyn till de ömtåUga situationer som kan tänkas uppkomma. Man har emellertid inte ansett det möjUgt att i lagen ge en närmare de­finition av begreppet politiskt brott utan överlåtit åt tiUämpningen att med ledning av doktrin och praxis och med beaktande av omständig­heterna i det särskUda fallet avgöra om ett brott skall anses vara av övervägande politisk karaktär eller inte (jfr prop. 1913: 50 s. 3155 och 1957: 156 s. 5556).

Den aktuella regleringen i aUmänna utlämningslagen har också sam­band med de principer som i vårt land av tradition upprätthålls i fråga om asylrätten. Enligt den principdeklaration härom som ges i 2 § ut­lämningslagen (1954: 193) skall politisk flykting inte utan synnerliga skäl vägras fristad i landet, när han är i behov härav. Med politisk flykting förstås bl. a. den som i sitt hemland löper risk att åläggas all-

Prop. 1976/77:124

29

varligt straff för politiskt brott. Tanken på en ändring av gäUande ord­ning i detta avseende har nyligen avvisats (jfr prop. 1975/76: 18 s. 106, InU 1975/76: 24 s. 2728, rskr 1975/76: 121).

För egen del anser jag att de skäl som kan åberopas till förmån för den nuvarande regleringen i 6 § allmänna utlämningslagen är så tungt vägande och sedan länge har en så fast förankring i vår politik på detta område att inte ens en sådan begränsad ändring av lagmmmet som skulle bli aktuell vid ett förbehållslöst tillträde från svensk sida till den europeiska terrorismkonventionen framstår som godtagbar. Jag förordar därför att Sverige vid konventionens ratifieering med stöd av art. 13 förbehåller sig rätten att vägra utlämning för brott som avses i art. 1, om brottet är politiskt. Enligt vad jag har inhämtat avser man även från dansk och norsk sida att göra motsvarande förbehåll. Ett så­dant förbehåll torde inte få någon större betydelse för konventionens praktiska effektivitet. Som jag skall återkomma tUI i det följande inne­bär nämligen konventionen att stat som inte efter framställning medger utlämning i de här aktuella fallen i princip blir skyldig att i stället själv vidta åtgärder för lagföring av gämingsmannen.

Jag vill i detta sammanhang också understryka att de begränsningar i fråga om utlämning för politiska brott som ställs upp i 6 § allmänna utlämningslagen inte i normalfallen torde hindra utlämning för sådana brott som omfattas av den europeiska terrorismkonventionen. De brott som det här gäller har visserligen ofta politiska motiv. Att en gärning har politiskt motiv anses emellertid inte vara tillräckligt för att den i ett utlämningsärende skall bedömas ha övervägande karaktär av politiskt brott. Särskilt anses detta gälla när det är fråga om de allmänt sett grövsta brotten. Över huvud taget fömtsätter prövningen av frågan om ett brott skall anses ha övervägande politisk karaktär en samlad bedöm­ning av de olika omständigheter som föreligger i det enskilda fallet (jfr NJA 1972: 358). Huruvida utiämningshinder föreligger enligt den nu berörda bestämmelsen prövas alltid av högsta domstolen.

Vid förbehåll enligt art. 13 ikläder sig Sverige en förpliktelse att, när det i utlämningsärende uppkommer fråga om brott som avses i art. 1 skall anses politiskt, beakta gärningens karaktär av särskilt grovt brott. Av vad jag nyss har anfört framgår att detta betraktelsesätt är väl för­enligt med svensk rättsuppfattning. Någon särskild lagstiftning fordras sålunda inte på grund härav.

Vad angår konventionens artiklar i övrigt bör följande framhållas.

Art. 2 Öppnar möjlighet för konventionsstat att undanta vissa andra gärningar än dem som avses i art. 1 från bestämmelserna om utiäm­ningshinder vid politiskt brott. Med hänsyn tUl vad jag nyss har förordat i fråga om förbehåU mot art. 1 i konventionen, bör art. 2 inte föranleda någon åtgärd från svensk sida.

Enligt art. 3 skall samtliga utlämningsavtal mellan fördragsslutande

'" - -''ken ,    '''' trotslT''' ''e I>

°

''

«

 6rot !f'' 

«

>s

'-6).

iler i,

brott s,, '' orr,        J

'"'' i al,

""'"P- 113- ,y ' av

''"n     '""'''land   "'"''"''isl

ä

gen.

'en J. -f lan, ,J''''''isIagen u

 skall           3fion u:       PPr

ä

ftu-      

rtdet   "' Politisk 

«

 " """-on sr,'"''" i

'8a

' '-'k sn t. P°lit

rade ocn ...

bara under förutsättiin.o

domsrätt på en bestämmelse som nc

tens lag.

Art. 6 förutsätter för sin tillämpning att de gärningar som ii- straffbara enligt konventionsstaternas interna lagstiftning. Detta nämns dock inte uttryckligen i artikeln. Man torde nämligen ha utgått från att brott av denna allvarliga art regelmässigt omfattas av gällande strafflag­stiftning i europarådsstaterna. För svensk del är detta också undantags­löst förhållandet. De i vissa hänseenden vidsträckta gärningsbeskrivning­arna i art. 1 leder tiU att en rad olika svenska straffbestämmelser kan bli tillämpliga beroende på omständigheterna i det särskilda fallet. En anslutning tiU konventionen medför sålunda inte för svensk del något behov av en utvidgad kriminalisering.

Vad härefter angår frågan om domsrätten över brott som avses i art.

Prop. 1976/77:124

31

1 kan konstateras att bestämmelserna i 2 kap. 2 och 3 §§ BrB om svensk strafflags tillämplighet på brott begångna utomlands ger en så vid­sträckt behörighet åt svensk domstol, att det knappast kan inträffa att de här aktuella brotten faller utanför svensk jurisdiktion när gärnings­mannen beflnner sig i Sverige. Inte heller i denna del påkallar alltså ett tillträde till konventionen några lagändringar.

1 art. 7 föreskrivs skyldighet för stat inom vars område man påträf­far någon som misstänks för brott enUgt art. 1 att överlämna ärendet till behörig myndighet för beslut i åtalsfrågan. Skyldigheten inträder en­ligt artikeln bara om staten vägrar att efter framställning utiämna honom till annan konventionsstat, men detta utesluter självfallet inte att hän-skjutande till åtalsmyndighet sker även när någon utlämningsframstäU­ning inle har ingått. Förpliktelsen i artikeln torde för Sveriges del kom­ma att bli uppfylld genom bestämmelserna i rättegångsbalken om skyl­dighet för polismyndighet eller åklagare att inleda förundersökning vid misstanke om brott som hör under allmänt åtal samt för åklagare alt väcka åtal för sådant brott, om omständigheterna föranleder till det en­ligt den svenska lagstiftningen. Har brottet begåtts utom riket, till­kommer det frånsett vissa undanlagsfall regeringen eller riksåkla­garen att meddela åtalsförordnande (2 kap. 5 § andra stycket BrB och brevet (1972: 818) till riksåklagaren om väckande av åtal i vissa fall). Sådant förordnande kan dock i allmänhet meddelas först sedan förun­dersökningen har slutförts.

Enligt art. 8 förpliktar sig konventionsstaterna att lämna varandra största möjliga rättshjälp i brottmål i samband med straffrättsligt för­farande som har inletts med anledning av brott som avses i art. 1 eller 2. Därvid skall den anmodade statens lagstiftning om sådan rättshjälp vara tUlämplig. Art. 8 lägger sålunda inte på konventionsstaterna någon förpliktelse att genomföra ny eller utvidgad lagstiftning om rättshjälp åt främmande stat i brottmål. Däremot förbjuder artikeln uttryckligen staterna att i här aktuella fall vägra begärd rättshjälp enbart av den an­ledningen att den avser politiskt brott, brott förknippat med ett politiskt brott eller brott inspirerat av politiska motiv.

För svensk del regleras frågan om rättshjälp i brottmål åt främmande stat av en rad olika författningar. Två av de författningar som kan bli aktuella i sammanhanget är lagen (1946: 816) om bevisupptagning åt utländsk domstol (ändrad 1974:755, jfr 1975:297) och lagen (1975: 295) om användning av vissa tvångsmedel på begäran av främmande stat. Båda dessa lagar innehåller förbud mot att lämna rättshjälp när det är fråga om brott av politisk karaktär. En anslutning från svensk sida till den europeiska terrorismkonventionen aktualiserar därför frå­gan om författningsändringar i detta hänseende. Till denna fråga åter­kommer jag i följande avsnitt.

Jag vill i detta sammanhang också nämna att art. 8 gör undantag

_._.v.ut 1 uet föregående får art. 3

... v,i iiiie någon konsekvens för svensk del.

Art. 4 innebär alt i den mån utlämningsavtal mellan fördragsslu­tande stater innehåller särskild förteckning över ullämningsbara brott, sådana gärningar som avses i art. 1 och 2 alltid skall anses upptagna på förteckningen.

Av de utlämningsavtal som f. n. gäUer i förhållandet mellan Sverige och annan europeisk stat innehåUer endast avtalen med Belgien (SFS 1870: 37) och Storbritannien (SÖ 1965: 19) särskUd förteckning över ul­lämningsbara brott. Dessa förteckningar är visserligen omfattande men tar ändå inte upp samtliga brott som avses i art. 1 och 2. Förpliktelsen att alltid betrakta dessa brott som ullämningsbara påkaUar emellertid ingen särskild lagstiftningsåtgärd för svensk del.

Art. 5 innehåller regler om undantag från utlämningsskyldighet på grund av risk för politisk och religiös förföljelse m. m. Reglerna är häm­tade från art. 3 punkt 2 i den europeiska utlämningskonventionen som för svensk del tidigare har anselts ha täckning i 7 § allmänna utläm­ ningslagen (prop. 1958: 139 s. 10).

Enligt art. 6 punkt 1 är konventionsstat skyldig att vidta de åtgärder som fordras för att den skaU kunna utöva jurisdiktion beträffande brott :om avses i art. 1 för fall då den misstänkte befinner sig inom dess om-åde och utlämning till annan konventionsstat vägras. DeUa gäller dock ara under förutsättning att den stat som begär utlämning grundar sin omsrätt på en bestämmelse som har motsvarighet i den anmodade sta­ns lag.

Art. 6 förutsätter för sin tUlämpning att de gärningar som här avses är affbara enligt konventionsstaternas interna lagstiftning. Detta nämns ek inte uttryckligen i artikeln. Man torde nämligen ha utgått från att >tt av denna allvarliga art regelmässigt omfattas av gällande strafflag-tning i europarådsstaterna. För svensk del är detta också undantags­förhållandet. De i vissa hänseenden vidsträckta gärningsbeskrivning-1 i art. 1 leder till att en rad olika svenska straffbestämmelser kan tillämpliga beroende på omständigheterna i det särskilda fallet. En utning till konventionen medför sålunda inte för svensk del något )v av en utvidgad kriminalisering. id härefter angår frågan om domsrätten över brott som avses i art.

utländsk iudieieUmyndigbet.

ukalydande med ttd-

De nu redovisade resknft ma ar

 ,,,dräcknmg at ut

gare gällande regler i  !', ,,, tillämplig endast i fråga otn

Prop. 1976/77:124

33

hållandet, undantag gjordes för brott av politisk karaktär. I denna del anfördes i förarbetena (prop. 1930: 5 s. 4) att bedömningen av vad som skulle förstås med politiskt brott borde ske med ledning av doktrin och praxis samt på grundval av förhållandena i varje särskUt fall. I sammanhanget anmärktes att som politiskt brott borde behandlas även gärning som, utan att vara helt och hållet av politisk natur, dock över­vägande har sådan karaktär.

Som jag förut har konstaterat innebär art. 8 av den europeiska ter­rorismkonventionen att de avtalsslutande staterna skall lämna varand­ra största möjliga rättshjälp i samband med ett straffrättsligt förfaran­de som har inletts med anledning av brott som avses i art. 1 eller 2 av konventionen. Det föreskrivs uttryckligen att begärd rättshjälp där­vid inte får vägras enbart på grund av att rättshjälpen bedöms avse brott av politisk natur. Den nuvarande lydelsen av 1 § lagen om bevis­upptagning åt utländsk domstol kan emellertid leda tUl att svensk dom­stol anser sig förhindrad att lämna rättshjälp i form av bevisupptag­ning, om ett konventionsbrott bedöms ha övervägande politisk karak­tär. För svensk del aktualiseras sålunda frågan om ett förbehåll bör göras mot art. 8 i konventionen eller om möjligheterna att föranstalta om bevisupptagning på begäran av utiändsk domstol i stället bör ut­vidgas genom lagstiftning.

För min del anser jag att det inte kan möta några avgörande be­tänkligheter mot att i fråga om brott av den utomordentligt allvarliga natur som konventionen avser öppna möjlighet för svensk domstol att bifalla en konventionsstats framställning om bevisupptagning även för fall då det ifrågavarande brottet bedöms ha politisk karaktär. Att Sve­rige i enlighet med vad jag har förordat i det föregående alltjämt skall kunna vägra utiämning för sådana brott kan enligt min mening inte anföras som argument mot denna lösning. De skäl av huvudsakligen asylrättslig natur som kan åberopas mot att Sverige åtar sig utläm­ningsskyldighet för politiska brott får ju inte samma aktualitet i detta sammanhang. Jag vUl också erinra om att en av konventionen föran­ledd ändring i lagen om bevisupptagning åt utländsk domstol inte kom­mer att medföra någon helt ovUlkorlig skyldighet att från svensk sida bifalla en framställning om bevisupptagning så snart det är fråga om brott som avses i konventionen. En sådan framställning kan exempel­vis med stöd av art. 8 punkt 2 avslås, om det skulle finnas grundad anledning anta att den har gjorts i avsikt att åtala eller straffa en per­son på grund av hans ras, religion, medborgarskap eller politiska upp­fattning, eller också att hans belägenhet skulle kunna försvåras av så­dant skäl. Sådant förhållande kan vid framställning från utomnordisk stat beaktas i samband med den prövning av framställningen som äger rum innan den överlämnas till svensk domstol. Någon erinran härom behöver alltså inte tas in i lagen.

I enlighet med det anförda förordar jag att 1 § lagen om bevisupp-

Prop. 1976/77:124

34

tagning åt utländsk domstol ändras i syfte att möjliggöra en reserva­tionslös anslutning från svensk sida till art. 8. Därvid bör det ovillkorliga förbud mot bevisupptagning beträffande politiskt brott som nu finns i första stycket av paragrafen utgå. I stället bör i ett nytt andra stycke an­ges att när det är fråga om mål om ansvar för gärning, som har karaktär av politiskt brott, så äger lagen tillämpning endast om framställningen har gjorts av domstol i stat som har tillträtt den europeiska terrorism­konventionen och gärningen utgör brott som avses i denna konvention.

5.2.2 Lagen (1975: 295) om användning av vissa tvångsmedel på be­gäran av främmande stat

Enligt 1 § lagen om användning av vissa tvångsmedel på begäran av främmande stat får föremål eller skriftiig handling efter framställ­ning tas i beslag och överlämnas till främmande stat i fall då någon i staten är misstänkt, tilltalad eller dömd för där straffbelagd gär­ning. Som allmän förutsättning för sådant tvångsmedel gäller enligt 2 § att egendomen skäligen skall kunna antas ha betydelse för ut­redning om gärningen eller vara någon frånhänd genom denna. För eftersökande av egendom som är underkastad beslag får under vissa förutsättningar även husrannsakan äga rum.

I 3 § ställs upp vissa ytterligare villkor för åtgärd enligt 1 §. Med anledning av framställning från utorrmordisk stat får sålunda åtgärden inte vidtas, om hinder mot utlämning för brottet skulle ha förelegat enligt 4 § första stycket första meningen, 5 §, 6 § eller 10 § aUmänna utlämningslagen. När det är fråga om framställning från nordisk stat får åtgärden inte vidtas i fall då hinder mot utlämning för brottet skulle ha förelegat enligt 3 § första stycket, 4 § eller 5 § nordiska utlämnings­lagen.

Hänvisningen till 6 § aUmänna utlämningslagen innebär att en fram­ställning från utomnordisk stat om rättshjälp i form av beslag eller husrannsakan inte får bifallas, om den ifrågavarande gärningen utgör eller har övervägande karaktär av poUliskt brott. På motsvarande sätt innebär hänvisningen till 4 § nordiska utlämningslagen att hinder mot bifall till framställning från nordisk stat i vissa fall föreligger, om brot­tet är politiskt.

Som jag förut har konstaterat innehåller art. 8 av den europeiska terrorismkonventionen ett förbud mot att vägra bifall till en framställ­ning om rättshjälp avseende konventionsbrott enbart med hänvisning till att brottet bedöms ha polUisk natur. I överensstämmelse med vad jag nyss har förordat i fråga om lagen om bevisupptagning åt utiändsk domstol bör även lagen om användning av vissa tvångsmedel på be­gäran av främmande stat ändras i syfte att göra det möjligt för Sve­rige att godta art. 8 utan förbehåll. Detta kan lämpligen ske genom att hänvisningarna till 6 § aUmänna utlämningslagen och 4 § nordiska ut­lämningslagen  bryts ut  från  första resp.  andra stycket  av  3 §   sist-

Prop. 1976/77:124

35

nämnda lag. I stället bör i ett nytt tredje stycke till paragrafen före­skrivas att, i fall då hinder mot utiämning för gärningen skulle ha förelegat enligt 6 § allmänna utlämningslagen eUer 4 § nordiska ut­lämningslagen, tvångsåtgärd får vidtas endast om framstäUningen har gjorts av stat som har tUlträtt den europeiska terrorismkonventionen och gärningen utgör brott som avses i denna konvention. Ett sådant tillägg utesluter självfallet inte att framställning i nu avsedda fall kan avslås på annan grund än att brottet är politiskt. Jag viU här erinra om att lagen om användning av vissa tvångsmedel på begäran av främ­mande stat i likhet med utiämningslagarna bygger på principen att en diskretionär prövning av den främmande statens framställning skall göras i den mån inte skyldighet att bifalla framställningen före­ligger enligt avtal eller konvention.

5.2.3 Ikraftträdande

Det kan ännu inte med säkerhet förutses vid vilken tid den euro­peiska terrorismkonventionen kommer att träda i kraft. Jag föreslår därför att riksdagen överlåter åt regeringen att bestämma tidpunkten för ikraftträdandet av de båda lagändringar som jag har förordat i det föregående.

Några övergångsbestämmelser torde inte behövas. Lagarna blir utan särskild föreskrift i sin ändrade lydelse tUlämpliga på framställning som tas upp till prövning efter ikraftträdandet även om den skulle ha kom­mit in dessförinnan.

6   Upprättade lagförslag

I enlighet med vad jag nu har anfört har inom justitiedepartementet upprättats förslag till

1.

lag om ändring i lagen (1946: 816) om bevisupptagning åt utiändsk domstol,

2.

lag om ändring i lagen (1975: 295) om användning av vissa tvångs­medel på begäran av främmande stat.

Förslagen bör bifogas till regeringsprotokollet i detta ärende som bilaga 2'.

7   Hemställan

Jag hemstäUer att lagrådets yttrande inhämtas över lagförslagen.

8   Beslut

Regeringen beslutar i enlighet med föredragandens hemställan.

1 Bilagan har uteslutits här. Förslagen är likalydande med dem som är fogade till propositionen.

Prop. 1976/77:124

36

Bilaga 1

European Convention on the siippression of terrorism

Convention européenne pour la repression du terrorisme

Europeisk konvention om bekämpande av terrorism

The member States of the Council of Europé, sig-natory hereto,

Considering that the aim of the Council of Europé is to achieve a greater unity between its Members;

Aware of the growing concern caused by the in-crease in acts of terrorism;

Wishing to take effective measures to ensure that the perpetrators of such acts do not escape prosecution and punishment;

Convinced that extradi-tion is a particularly effec­tive measure for achieving this result,

Havc agrecd as follows:

Les Etats membres du Conseil de TEurope, signa-taires de la présente Con­vention,

Considérant que le but du Conseil de TEurope est de réaliser une union plus étroi-te entré ses membres;

Conscients de Tinquié-tude croissante causée par la multiplication des actes de terrorisme;

Souhaitant que des me-sures efficaces soient prises pour que les auteurs de tels actes n'échappent pas ä la poursuite et au chåtiment;

Convaincus que Textradi-tion est un moyen particu-liérement efficace de parve-nir a ce resultat,

Sont convenus de ce qui suit:

Signatärstaterna,       med­lemmar av Europarådet,

vilka beaktar att Europa­rådets ändamål är att upp­nå en fastare enhet mellan dess medlemmar;

vilka är medvetna om den växande oro som för­orsakas av det ökande an­talet terrordåd;

vilka önskar vidtaga ef­fektiva ålgärder i syfte att förövarna av dessa dåd icke skall undgå lagföring och straff;

vilka är övertygade om att utlämning utgör en sär­skilt effektiv åtgärd för att uppnå detta resultat,

har övcien.skommit om följande:

Artide 1

For the purposes of ex-tradition between Contrac-ting States, none of the fol­lowing offences shall be re-garded as a political offence or as an offence connected with a political offence or as an offence inspired by political motives:

a. an offence within the scope of the Convention for the Suppression of Un-lawful Seizure of Aircraft, signed at The Hague on 16 December 1970;

Artide 1
[REDACTED_EFTERNAMN] les besoins de l'ex-tradition entré Etats Con-Iractants, aucune des infrac-tions mentionnées ci-aprés ne sera considérée comme une infraction politique, comme une infraction con-nexe å une infraction poli­tique ou comme une infrac­tion inspirée par des mobiles politiques;

a. les infractions compri-ses dans le champ d'applica-tion de la Convention pour la repression de la capture illicite d'aéronefs, signée å La Haye le 16 décembre 1970;

Artikel 1

I vad angår utiämning mellan avtalsslutande stater skall intet av nedan nämn­da brott betraktas som po­litiskt brott, som brott för­knippat med ett politiskt brott eller som brott inspi­rerat av politiska motiv:

a. brott som avses i kon­ventionen för bekämpande av olaga besittningstagande av luftfartyg, dagtecknad i[REDACTED_EFTERNAMN] den 16 december 1970;

Prop. 1976/77:124

37

b. an offence within the

scope of the Convention

for the Suppression of Un-

lawful Acts against the Sa-

fety of Civil Aviation, sign­

ed at Montreal on 23 Sep­

tember 1971;

c.  a serious offence in-

volving an attack against

the life, physical integrity

or liberty of internationally

protected persons, indud­

ing diplomatic agents;

d.  an offence involving

kidnapping, the taking of a

hostage or serious unlawful

delention;

e.  an offence involving

the use of a bomb, grenade,

rocket, automatic firearm

or letter or parcel bomb if

this use endangers persons;

/. an attempt to commil any of the foregoing offen­ces or participalion as an accomplice of a person who commits or attempts to commit such an offence.

b. les infractions compri-

ses dans le champ d'applica-

tion de la Convention pour

la repression d'actes Ulicites

dirigés contre la sécurité de

Taviation civile, signée ä

Montreal le 23 septembre

1971;

c. les infractions graves

constituées par une attaque

contre la vie, Tintégrité cor-

porelle ou la liberté des per-

sonnes ayant droit å une

protection internationale, y

compris les agents diploma-

tiques;

d. les infractions compor-

tant Tenlévement, la prise

d'otage ou la séquestration

arbitraire;

e. les infractions compor-

tant Tutilisation de bombes,

grenades, fusées, armes ä fen

automatiques, ou de lettres

ou colis piégés dans la me-

sure ou cette utilisation pré­

sente un danger pour des

personnes;

/. la tentative de com-mettre une des infractions précitées ou la participalion en tant que co-auteur ou complice d'une personne qui commet ou tente de com-mettre une telle infraction.

b. brott som avses i kon­ventionen för bekämpande av biott mot den civila luft­fartens säkerhet, dagteck­nad i Montreal den 23 sep­tember 1971;

c. grova brott som inne­bär angrepp mot diplomats eller annan internationeUt skyddad persons liv, kroppsliga integritet eller frihet;

d.   brott som innebär

människorov, tagande av

gisslan eller grovt olaga in­

spärrande;

e. brott som innebär an­

vändning av bomber, gra­

nater, raketer, automatiska

skjutvapen eller brev- eller

paketbomber, om använd­

ningen innebär fara för per­

soner;

f.  försök att begå något

av de ovan nämnda brotten

eller medverkan tUl sådant

brott eller medverkan till

försök till sådant brott.

Artide 2

1. For the purposes of extradition between Con-tracting States, a Contract-ing State may decide not to regard as a political offen-' ce or as an offence con­nected with a political of­fence or as an offence in­spired by political motives a serious offence involving an act of violence, other than one covered by Artide 1, against the Ufe, physical integrity or liberty of a per­son.

Artide 2

1.[REDACTED_EFTERNAMN] les besoins de Textradition entré Etats Contractants, un Etat Con-tractant peut ne pas considé-rer comme infraction politi­que, comme infraction con-nexe å une teWe infraction ou comme infraction inspi­rée par des mobiles politi­ques tout acte grave de vio­lence qui n'est pas vise å 1'article !«

 et qui est dirigé contre la vie, Tintégrité cor-porelle ou la liberté des per­sonnes.

Artikel 2

1. I vad angår utlämning mellan avtalsslutande stater, kan avtalsslutande stat be­sluta att icke som politiskt brott, som brott förknippat med ett politiskt brott eller som brott inspirerat av po­litiska motiv betrakta an­nan grov våldshandling än sådan som avses i artikel 1, vilken är riktad mot en per­sons liv, kroppsliga integri­tet eUer frihet.

Considering that the aim of the Council of Europé is to achieve a greater unity between its Members;

Aware of the growing concern caused by the in-crease in acts of terrorism;

Wishing to take effective measures to ensure that the perpetrators of such acts do not escape prosecution and punishment;

Convinced that extradi­tion is a particularly effec­tive measure for achieving this result,

Havc agrecd as follows:

Considérant que le but du Conseil de TEurope est de réaliser une union plus étroi-te entré ses membres;

Conscients de Tinquié-tude croissante causée par la multiplication des actes de terrorisme;

Souhaitant que des me-sures efficaces soient prises pour que les auteurs de tels actes n'échappent pas ä la poursuite et au chåtiment;

Convaincus que Textradi-tion est un moyen particu-liérement efficace de parve­ni r å ce resultat,

Sont convenus de ce qui suit:

vilka beaktar att Europa­rådets ändamål är alt upp­nå en fastare enhet mellan dess medlemmar;

vilka är medvetna om den växande oro som för­orsakas av det ökande an­talet terrordåd;

vilka önskar vidtaga ef­fektiva åtgärder i syfte att förövarna av dessa dåd icke skall undgå lagföring och straff;

vilka är övertygade om alt uträmniTig utgör en sär­skilt effektiv åtgärd för att uppnå detta resultat,

har öveienskommit om följande:

Artide 1

For the purposes of ex-tradUion between Contrac-ting States, none of the fol­lowing offences shall be re-garded as a political offence or as an offence connected with a political offence or as an offence inspired by political motives:

a. an offence within the scope of the Convention for the Suppression of Un­lawful Seizure of Aircraft, signed at The Hague on 16 December 1970;

Artide 1
[REDACTED_EFTERNAMN] les besoins de Tex-tradition entré Etats Con­tractants, aucune des infrac­tions mentionnées ci-aprés ne sera considérée comme une infraction politique, comme une infraction con-nexe å une infraction poli­tique ou comme une infrac­tion inspirée par des mobiles politiques;

a. les infractions compri-ses dans le champ d'applica-tion de la Convention pour la repression de la capture illicite d'aéronefs, signée å La Haye le 16 décembre 1970;

Artikel 1

I vad angår utiämning mellan avialsslutande stater skall intet av nedan nämn­da brott betraktas som po­litiskt brott, som brott för­knippat med ett politiskt brott eller som brott inspi­rerat av politiska motiv:

a. brott som avses i kon­ventionen för bekämpande av olaga besittningstagande av luftfartyg, dagtecknad i[REDACTED_EFTERNAMN] den 16 december 1970;

Artide 5

Nothing in this Conven­tion shall be interpreted as imposing an obligation to extradite if the requested State has substantial grounds for believing that the request for extradition for   an   offence   mentioned

Artide 5

Aucune disposition de la présente Convention ne dolt étre interprétée comme im-pliquant une obligation d'ex-trader si TEtat requis a des raisons sérieuses de croire que la demande d'extradi-tion motivée par une infrac-

Artikel 5

Ingen bestämmelse i den­na konvention skall tolkas så att udämningsskyldighet uppkommer, om den anmo­dade staten har grundad anledning antaga, antingen att en framställning om ut­lämning för ett i artikel 1

Prop. 1976/77:124

39

in Artide 1 or 2 has been made for the purpose of prosecuting or punishing a person on account of his race, religion, nationaUty or political opinion, or that that person's position may be prejudiced for any of these reasons.

tion visée a Tartide 1" ou 2 a été présentée aux fins de poursuivre ou de punir une personne pour des considé-rations de race, de religion, de nationalité ou d'opinions politiques ou que la situation de cette personne risque d'étre aggravée pour Tune ou Tautre de ces raisons.

eller 2 avsett brott har gjorts i avsikt att åtala el­ler straffa en person på grund av dennes ras, reli­gion, medborgarskap eller politiska uppfattning eller också att dennes belägenhet skulle kunna försvåras av någon av dessa anledning­ar.

Artide 6

1.     Each Contracting

State shall take such mea­

sures as may be necessary

to establish its jurisdiction

över an offence mentioned

in Artide 1 in the case

where the suspected offen-

der is present in its terri­

tory and it does not ex­

tradite him after receiving

a request for extradition

from a Contracting State

whose jurisdiction is based

on a rule of jurisdiction ex-

isting equally in the law of

the requested State.

2. This Convention does

not exclude any criminal

jurisdiction exercised in ac-

cordance with national law.

Artide 6

1.

Tout Etat Contractant prend les mesures nécessai-res pour établir sa compé-tence aux fins de connaitre d'une infraction visée å Tar-ticle 1

2.

La présente Convention n'exclut aucune compétence pénale exercée conformé-ment aux lois nationales.

Artikel 6

1.    Avtalsslutande stat

skall vidtaga de åtgärder

som fordras för att den

skall kunna utöva jurisdik­

tion beträffande brott som

avses i artikel 1, när den

misstänkte finnes inom dess

område och ej utiämnas ef­

ter det att staten har mot­

tagit framställning om ut­

lämning från avtalsslutan­

de stat, vars jurisdiktion

grundar sig på en bestäm­

melse om jurisdiktion som

återfinnes även i den an­

modade statens lag.

2. Denna konvention ute­

sluter ej att straffrättslig ju­

risdiktion utövas enligt in­

hemsk lag.

Artide 7

A Contracting State in whose territory a person suspected to have commit-ted an offence mentioned in Artide 1 is found and which has received a re­quest for extradition under the conditions mentioned in Artide 6, paragraph 1, shall, if it does not extra­dite that person, submit the case, without exception whatsoever and without un-due delay, to its competent authorities for the purpose of prosecution. Those authorities shall take their

Artide 7

Un Etat Contractant sur le territoire duquel Tauteur soup§onné d'une infraction visée å rartide 1'='' est dé-couvert et qui a re?u une demande d'extradition dans les conditions mentionnées au paragraphe 1" de rar­tide 6, soumet, s'U n'extrade pas Pauteur soupgonné de rinfraction, Faffaire sans aucune exception et sans retard injustifié, å ses auto-rités compétentes pour rexercice de 1'action pénale. Ces autorités prennent leur décision   dans   les   mémes

Artikel 7

Avtalsslutande stat inom vars område en person misstänkt för brott enligt artikel 1 påträffas och som har mottagit framställning om utlämning under för­hållanden som anges i ar­tikel 6 första punkten, skall, om den icke utlämnar per­sonen, utan något som helst undantag och utan otUlbör-ligt dröjsmål överlämna ärendet till behörig myndig­het för beslut i åtalsfrågan. Myndigheten skall fatta sitt beslut enligt samma reglei som gäller i fråga om grovt

Prop. 1976/77:124

40

décision in the same man­ner as in the case of any offence of a serious nature under the law of that State.

Artide 8

1.    Contracting Siaies

shall afford one another the

v.idest measure of mutual

assistance in criminal mat­

ters in connection with pro-

ceedings brought in lespect

of the offences mentioned

in Artide 1 or 2. The law

of the requested State con­

ceming mutual assistance

III criminal matters shall ap­

ply in all cases. Never-

theless this assistance may

not be refused on the sole

ground that it concerns a

political offence or an of­

fence connected with a pol­

itical offence or an offence

inspired by political moti­

ves.

2.

Nothing in this Con­vention shall be interpreted as imposing an obligation to afford mutual assistance if the requested State has substantial grounds for be­lieving that the request for mutual assistance in respect of an offence mentioned in Artide 1 or 2 has been made for the purpose of prosecuting ur punishing a person on account of his race, religion, nationaUty or political opinion or that that person's position may be prejudiced for any of these reasons.

3.

The provisions of all treaties and arrangements conceming mutual assistan­ce in criminal matters ap­plicable between Contract­ing States, induding the European Convention on Mutual Assistance in Crim-

conditions que pour toute infraction de caractére grave conformément aux lois de cet Etat.

Artide 8

1.

Les Etats Contractants s'accordent Tentraide judi-ciaire la plus large possible en matiére pénale dans toute procédure relative aux in­fractions visées å 1'article 1" ou 2. Dans tous les cas, la loi applicable en ce qui concerne Tassistance mutuel-le en matiére pénale est celle de TEtat requis. Toutefois, Tentraide judiciaire ne pourra pas étre refusée pour le seul motif qu'eUe concerne une infraction po­litique ou une infraction connexe å une telle infrac­tion ou une infraction in­spirée par des mobiles politi­ques.

2.

Aucune disposition de la présente Convention ne doit étre interprétée comme impliquant une obligation d'accorder Tentraide judi­ciaire si TElat requis a des raisons sérieuses de croire que la demande d'entraide motivée par une infraction visée å 1'article !

 ou 2 a été présentée aux fins de poursuivre ou de punir une personne pour des considé-rations de race, de religion, de nationalité ou d'opinions politiques ou que la situation de cette personne risque d'étre aggravée pour Tune ou Tautre de ces raisons.

3.

Les dispositions de tous traités et accords d'entraide judiciaire en matiére pénale applicables entré les Etats Contractants, y compris la Convention

européenne d'entraide judiciaire en ma­tiére pénale, sont en ce qui

brott enligt lagen i den sta­ten.

Artikel 8

1. De avtalsslutande sta­tema skall lämna varandra största möjliga inbördes rättshjälp i brottmål i sam­band med ett straffrättsligt förfarande som inletts med anledning av brott som av­ses i artikel 1 eller 2. I samtiiga fall skall den an­modade statens lag om så­dan rättshjälp i brottmål vara tillämplig. Rättshjälp kan dock ej vägras enbart på grund av att den avser politiskt brott, brott för­knippat .med ett politiskt brott eller brott inspirerat av politiska motiv.

2.  Ingen bestämmelse i

denna konvention skall tol­

kas så att skyldighet upp­

kommer att lämna rätts­

hjälp åt annan stat, om den

anmodade staten har giun-

dad anledning antaga, an­

tingen att framställningen

om rättshjälp med anled­

ning av brott som avses i

artikel 1 eller 2 har gjorts

i avsikt att åtala eller straf­

fa en person på grund av

dennes ras, religion, med­

borgarskap eller politiska

uppfattning, eller också att

dennes belägenhet skuUc

kunna försvåras av någon

av dessa anledningar.

3.    Bestämmelserna i

samtliga mellan de avtals­

slutande statema tillämpli­

ga avtal och arrangemang

om inbördes rättshjälp i

brottmål, häri inbegripet

den europeiska konventio­

nen om inbördes rättshjälp

Prop. 1976/77:124

41

inal Matters, are modified as between Contracting States to the extent that they are incompatible with this Convention.

Artide 9

1.

The European Commit-tee on Crime Problems of the Council of Europé shall be kept informed regarding the application of this Con­vention.

2.

It shall do whatever is needful to facilitate a friend-ly settlement of any diffi-culty which may arise out of its execution.

Artide 10

1. Any dispute between Contracting States concem­ing the interpretation or application of this Conven­tion, which has not been settled in the framework of Artide 9, paragraph 2, shall, at the request of any Party to the dispute, be referred to arbitration. Each Party shall nominate an arbitrator and the two arbitrators shall nominate a referee. If any Party has not nominated its arbitrator within the three months following the re­quest for arbitration, he shall be nominated at the request of the other Party by the President of the Eu­ropean Court of Human Rights. If the latter should be a national of one of the Parties to the dispute, this duty shall be carried out by the Vice-President of the Court or, if the Vice-Presi­dent is a national of one of the Parties to the dispute, by the most senior judge of the Court not being a national of one of the Parties to the

concerne les relations entré Etats Contractants modifiées dans la mesure oii eUes sont incompatibles avec la pré­sente Convention.

Artide 9

1.  Le Comité européen

pour les problémes crimi-

nels du ConseU de TEurope

suit Texécution de la pré­

sente Convention.

2. Il facilite autant que de

besoin le réglement amia-

ble de toute difficulté ä

laquelle Texécution de la

Convention  donnerait  lieu.

Artide 10

1. Tout différend entré Etats Contractants concer-nant rinterprétation ou Tap-plication de la présente Con­vention qui n'a pas été ré-glé dans le cadre du para­graphe 2 de 1'article 9, sera, å la requéte de Tune des Parties au différend, sou-mis a Tarbitrage. Chacune des Parties désignera un ar-bitre et les deux arbitres dé-signeront un troisiéme ar-bilre. Si dans un délai de trois mois å compter de la requéte d'arbitrage, Tune des Parlies n'a pas procédé å la désignation d'un arbi-tre sera désigné å la demande de Tautre Partie, par le Pre­sident de la Cour européenne des Droits de THomme. Si le President de la Cour européenne des Droits de THomme est le ressortis-sant de Tune des Parties au différend, la désignation de Parbitre incombera au Vice-President de la Cour ou, si le Vice-Président est le res-sortissant de Pune des Par­ties au différend, au mem-

i brottmål, är i vad avser förhållandet mellan avtals­slutande stater ändrade i den mån de är oförenliga med denna konvention.

Artikel 9

1. Europarådets kommit­

té för brottslighetsfrågor

skall hållas underrättad om

tillämpningen av denna kon­

vention.

2.  Den skall göra vad

som behövs för att under­

lätta en reglering i godo av

varje svårighet som kan

uppstå i samband med kon­

ventionens tUlämpning.

Artikel 10

1. Varje tvist mellan av­talsslutande stater angående tolkningen eller tiUämp­ningen av denna konvention, som icke kan biläggas inom ramen för artikel 9 andra punkten, skall på begäran av en av partema i tvisten hän­skjutas tUl skiljedom. Var och en av parterna skall ut­se en skiljeman, och de båda skiljemännen skall utse en tredje skiljeman. Om någon av parterna inom en tid av tre månader efter det fram­ställning om skiljedom har gjorts icke har utsett sin skiljeman, skall denne på begäran av den andra par­ten utses av presidenten i den europeiska domstolen för de mänskliga rättigheter­na. Skulle denne vara med­borgare i en av de stater som är parter i tvisten, skall skiljemannen utses av dom­stolens vicepresident eller, om vicepresidenten är med­borgare i en av de stater som är parter i tvisten, av domstolens tUl utnämnings­dag äldste ledamot som icke

Prop. 1976/77:124

42

dispute. The same procédure shall be observed if the arbi­trators cannot agree on the choice of referee.

2. The arbitration tribunal shall lay down its own pro­cédure. Its decisions shall be taken by majority vote. Its award shall be final.

Artide 11

1.

This Convention shall be open to signature by the member States of the Coun­cil of Europé. It shall be subject to ratificätion, ac­ceptance or approval. In­struments of ratificätion, acceptance or approval shall be deposited with the Secre-tary General of the Council of Europé.

2.

The Convention shall enter into force three months after the date of the deposit of the third instru­ment of ratificätion, accep­tance or approval.

3.

In respect of a signa-tory State ratifying, accept-ing or approving subsequent-ly, the Convention shaU come into force three months after the date of the deposit of its instrument of ratificätion, acceptance or approval.

Artide 12

1. Any State may, at the time of signature or when depositing its instrument of ratificätion, acceptance or approval, specify the terri­tory or territories to which this Convention shall apply.

bre le plus anden de la Cour qui n'est pas le ressortissant de Tune des Parties au dif­férend. La méme procédure s'appliquera au cas ou les deux arbitres ne pourraient pas se mettre d'accord sur le choix du troisiéme arbitre. 2. Le tribunal arbitral ar-rétera sa procédure. Ses de­cisions seront prises ä la majorité. Sa sentence sera définitive.

Artide 11

1.  La présente Conven­

tion est ouverte å la signa­

ture des Etats membres du

ConseU de 1'Europe. Elle

sera ratifiée, acceptée ou ap-

prouvée. Les instruments de

ratificätion, d'acceptation ou

d'approbation seront dépo-

sés prés le Secrétaire Gene­

ral du Conseil de 1'Europe.

2.

La Convention entrera en vigueur trois mois apres la date du dépöt du troi­siéme instrument de ratifi­cätion, d'acceptation ou d'approbation.

3.

Elle entrera en vigueur ä 1'égard de tout Etat signa-taire qui la ratifiera, l'ac-ceptera ou 1'approuvera ul-térieurement, trois mois apres la date du depöt de son instrument de ratificä­tion, d'acceptation ou d'ap-probation.

Artide 12

1. Tout Etat peut, au mo­ment de la signature ou au moment du dépöt de son instrument de ratificätion, d'acceptation ou d'appro-bation, designer le ou les territoires auxquels s'appli-quera la présente Conven­tion.

är medborgare i någon av de stater som är parter i tvisten. Samma förfarande skall till-lämpas i det fall då skilje­männen icke kan enas i va­let av den tredje skiljeman­nen.

2. Skiljedomstolen skall själv fastställa reglerna för skiljeförfarandet. Dess be­slut skall fattas med enkel majoritet. Dess skiljedom skall vara slutlig.

Artikd 11

1.

Denna konvention står öppen för undertecknande av Europarådets medlems­stater. Den skall ratificeras, godtagas eller godkännas. Instrument rörande ratifika­tion, godtagande eller god­kännande skall deponeras hos Europarådets general­sekreterare.

2.

Konventionen träder i kraft tre månader efter den dag då det tredje instmmen-tet rörande ratifikation, god­tagande eller godkännande har deponerats.

3.

I förhållande till signa-tärstat som därefter ratifi­cerar, godtager eller god­känner konventionen träder den i kraft tre månader efter den dag då dess instrument rörande ratifikation, godta­gande eller godkännande har deponerats.

Artikel 12

1. Stat kan vid underteck­nandet eller vid deponering­en av sitt instmment röran­de ratifikation, godtagande eller godkännande närmare ange det område eller de områden belräffande vilka konventionen skall tilläm­pas.

Prop. 1976/77:124

43

2.

Any State may, when depositing its instmment of ratificätion, acceptance or approval or at any låter date, by dedaration addressed to the Secretary General of the Council of Europé, extend this Convention to any other territory or territories spe­dfied in the dedaration and for whose international rela­tions it is responsible or on whose behalf it is authorised to give undertakings.

3.

Any dedaration made in pursuance of the pre­ceding paragraph may, in respect of any territory men­tioned in such dedaration, be withdrawn by means of a notification addressed to the Secretary General of the Council of Europé. Such withdrawal shall take effect immediately or at such låter date as may be spedfied in the notification.

Artide 13

1. Any State may, at the time of signature or when depositing its instmment of ratificätion, acceptance or approval, declare that it re-serves the right to refuse extradition in respect of any offence mentioned in Artide 1 which it considers to be a political offence, an offence connected with a po­litical offence or an offence in.spired by political motives, provided that it undertakes to take into due considera-tion, when evaluating the character of the offence, any particularly serious aspects of the offence, induding:

2.

Tout Etat peut, au mo­ment du dépot de son ins­trument de ratificätion, d'ac-ceptation ou d'approbation ou ä tout autre moment par la suite, élendre Tapplication de la présente Convention, par dedaration adressée au Secrétaire General du Con­seil de TEurope, å tout autre territoire désigné dans la dedaration et dont il assure les relations internationales ou pour lequel il est habUité å stipuler.

3.

Toute dedaration faite en vertu du paragraphe pré-cédent pourra étre retirée, en ce qui concerne tout ter­ritoire désigné dans cette de­daration, par notification adressée au Secrétaire Ge­neral du ConseU de 1'Eu­rope. Le retrait prendra effet immédiatement ou å une date ultérieure précisée dans la notification.

Artide 13

1. Tout Etat peut, au mo­ment de la signature ou au moment du dépöt de son instrument de ratificätion, d'acceptation ou d'approba-tion, dédarer qu'U se réserve le droit de refuser Textra-dition en ce qui concerne toute infraction énumérée dans rartide l'"' qu'U con-sidére comme une infraction politique, comme une infrac­tion connexe å une infrac­tion politique ou comme une infraction inspirée par (des mobiles politiques, a condition qu'il s'engage a prendre dument en consi-dération, lors de Tévalua-tion du caractére de rin­fraction, son caractére de particuliére gravité, y com­pris :

2.  Stat kan vid depone­

ringen av sitt instmment rö­

rande ratifikation, godtagan­

de eller godkännande eller

vid vUken som helst senare

tidpunkt genom förklaring

ställd till Europarådets ge­

neralsekreterare utsträcka

konventionens tiUämpning

till annat område som anges

i förklaringen och för vars

internationella förbindelser

staten svarar eller för vUket

den är behörig åtaga sig för­

pliktelser.

3. Förklaring som har av­

givits enligt föregående

punkt kan beträffande varje

i förklaringen angivet områ­

de återtagas genom ett med­

delande ställt till Europarå­

dets generalsekreterare. Så­

dant återtagande träder i

kraft omedelbart eller vid

den senare tidpunkt som kan

ha angivits i meddelandet.

Artikd 13

1. Stat kan vid underteck­nandet eller vid deponering­en av sitt instrument röran­de ratifikation, godtagande eller godkännande förklara att den förbehåller sig rät­len att vägra utlämning i frå­ga om något i artikel 1 om­nämnt brott som den betrak­tar som politiskt brott, som brott förknippat med ett po­litiskt brott eller som brott inspirerat av politiska mo­tiv, under fömtsättning att staten åtager sig att vid be­dömningen av brottets art vederbörligen beakta de fak­torer som gör brottet sär­skilt grovt, häribiand det förhållandet

Prop. 1976/77:124

44

a. that it created a collec­

tive danger to the life, phy­

sical integrity or liberty of

persons; or

b. that it affected persons

foreign to the motives be-

hind it; or

c.  that cruel or vicious

means have been used in the

commission of the offence.

2. Any State may wholly or partly withdraw a reser­vation it has made in ac-cordance with the foregoing paragraph by means of a dedaration addressed to the Secretary General of the Council of Europé which shall become effective as from the date of its receipt.

3 A State which has made a reservation in accordance with paragraph 1 of this artide may not claim the application of Artide 1 by any other State; it may, how-ever, if its reservation is partial or conditional, claim the application of that ar­tide in so far as it has itself accepted it.

Artide 14

Any Contracting State may denounce this Conven­tion by means of a writlen notification addressed to the Secretary General of the Council of Europé. Any such denunciation shall take effect immediately or at such låter date as may be spedfied in the notification.

Artide 15

This Convention ceases to have effect in respect of any Contracting State which withdraws from or ceases to be a Member of the Council of Europé.

a. qu'elle a créé un dan­

ger collectif pour la vie, Tin-

tégrité corporeUe ou la li­

berté des personnes; ou bien

b.  qu'elle a atteint des

personnes étrangéres aux

mobiles qui Pont inspirée ;

ou bien

c. que des moyens cruels

ou perfides ont été utilisés

pour sa realisation.

2.

Tout Etat peut retirer en tout ou en partie une ré­serve formulée par lui en vertu du paragraphe précé-dent, au moyen d'une deda­ration adressée au Secrétaire General du Conseil de TEu-rope et qui prendra effet a la date de sa reception.

3.

Un Etat qui a formule une réserve en vertu du paragraphe 1*' de cet artide ne peut prétendre å Tappli-cation de Tarticle 1

Artide 14

Tout Etat Contractant pourra dénoncer la présente Convention en adressant une notification écrite au Secré­taire General du Conseil de TEurope. Une telle dénon-ciation prendra effet immé­diatement ou a une date ultérieure précisée dans la notification.

Artide 15

La Convention cesse de produire ses effets a Tégard de tout Etat Contractant qui se retire du Conseil de TEu-rope ou qui cesse d'y appar-tenir.

a. att brottet har medfört

en kollektiv fara för perso­

ners liv, kroppsliga integri­

tet eller frihet; eller

b. att brottet har drabbat

personer som står främman­

de inför motiven till brottet;

eller

c. att grymma eller svek­

fulla medel har använts för

dess genomförande.

2.

Stat som gjort förbe­håll enligt föregående punkt kan återtaga förbehållet helt eller delvis. Återtagandet skall ske genom en till Euro­parådets generalsekreterare ställd förklaring, som blir gällande från dagen för mot­tagandet.

3.

Stat som har gjort för­behåll enligt denna artikels första punkt får ej göra an­språk på tiUämpning av ar­tikel 1 av någon annan stat; däremot kan den, om förbe­hållet gäUer delvis eller på vissa villkor, göra anspråk på tillämpning av denna ar­tikel i den utsträckning sta­ten själv har godkänt den­samma.

Artikel 14

Avtalsslutande stat kan säga upp denna konvention genom skriftligt meddelan­de ställt till Europarådets generalsekreterare. Sådan uppsägning skall träda i kraft omedelbart eller vid den i meddelandet närmare angivna senare tidpunkten.

Artikel 15

Konventionen upphör att gälla i förhållande till avtals­slutande stat som utträder ur eller upphör att vara med­lem i Europarådet.

Prop. 1976/77:124

45

Artide 16

The Secretary General of the CouncU of Europé shall notify the member States of the Council of:

a. any signature;

b. any deposit of an in­

strument of ratificätion, ac­

ceptance or approval;

c. any date of entry into

force of this Convention in

accordance with Artide 11

thereof;

d. any dedaration or noti­

fication received in pursu­

ance of the provisions of

Artide 12;

e. any reservation made

in pursuance of the provi­

sions of Artide 13, para­

graph 1;

/. the withdrawal of any reservation effected in pur­suance of the provisions of Artide 13, paragraph 2;

g. any notification re­ceived in pursuance of Ar­tide 14 and the date on which denunciation takes effect;

h. any cessation of the effeets of the Convention pursuant to Artide 15.

In witness whereof, the undersigned, being duly authorised thereto, have sig­ned this Convention.

Done at Strasbourg, this 27th day of January 1977 in English and in French, both texts being equally authori-tative, in a single copy which shall remain deposited in the archives of the Council of Europé. The Secretary Gen­eral of the Council of Eu­ropé shall transmit certifled copies to each of the signa-tory States.

Artide 16

Le Secrétaire General du Conseil de TEurope notifiera aux Etats membres du Con­seil :

a. toute signature;

b. le dépöt de tout instm­

ment de ratificätion, d'ac-

ceptation ou d'approbation;

c. toute date d'entrée en

vigueur de la présente Con­

vention conformément å son

artide 11;

d. toute dedaration ou

notification re5ue en appli­

cation des dispositions de

rartide 12;

e. toute réserve formulée

en application du paragra­

phe 1

/. le retrait de toute ré­serve effectué en applica­tion du paragraphe 2 de rartide 13;

g. toute notification regue en application de rartide 14 et la date å laquelle la dé-nonciation prendra effet;

h. toute cessation des ef­fets de la Convention en application de Tarlide 15.

En foi de quoi, les sous-signés, dument autorisés ä cet effect, ont signé la pré­sente Convention.

Fait å Strasbourg, le 27 janvier 1977 en frangais et en anglais, les deux texles faisant également foi, en un seul exemplaire qui sera dé-posé dans les archives du ConseU de 1'Europe. Le Se­crétaire General du Conseil de TEurope en communi-quera copie certifiée con-forme å chacune des Etats signataires.

Artikel 16

Europarådets generalsek­reterare skall underrätta rå­dets medlemsstater om

a. undertecknande;

b. deponering av instru­

ment rörande ratifikation,

godtagande eller godkän­

nande;

c.  dagen för denna kon­

ventions ikraftträdande en­

ligt artikel 11;

d. förklaring eller medde­

lande enligt artikel 12;

e. förbehåll enligt artikel 13 första punkten;

f.  återtagande av förbe­

håll enligt artikel 13 andra

punkten;

g. meddelande enligt ar­

tikel 14 samt dag då upp­

sägningen träder i kraft;

h. upphörande av konven­tionens gUtighet enligt arti­kd 15.

Till bekräftelse härav har undertecknade, därtill veder­börligen bemyndigade, un­derskrivit denna konvention.

Som skedde i Strasbourg den 27 januari 1977, på eng­elska och franska, vilka bå­da texter äger lika vitsord, i ett enda exemplar, vilket skall förvaras i Europarådets arkiv. Europarådets general­sekreterare skall översända bestyrkt avskrift därav till varje signatärstat.

Prop. 1976/77:124

46

Utdrag

LAGRÅDET

PROTOKOLL

vid sammanträde 1977-03-21

Närvarande: f. d. justitierådet Brunnberg, justitierådet Hesser, regerings­rådet Reuterswärd, justitierådet Hessler.

Enligt lagrådet tUlhandakommet utdrag av protokoll vid regerings­sammanträde den 10 mars 1977 har regeringen på hemställan av stats­rådet[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat inhämta lagrådets yttrande över förslag till

1.

lag om ändring i lagen (1946: 816) om bevisupptagning åt utländsk domstol,

2.

lag om ändring i lagen (1975: 295) om användning av vissa tvångs­medel på begäran av främmande stat.

Förslagen, som finns bilagda detta protokoll, har inför lagrådet före­dragits av hovrättsassessorn Johan Munck.

Förslagen föranleder följande yttrande av lagrådet:

Lagstiftningsärendet är föranlett av att Sverige skall, med visst för­behåll, ratificera den europeiska konventionen den 27 januari 1977 om bekämpande av terrorism.

Lagrådet, som i enlighet med lagrådsremissen begränsat sin gransk­ning till de båda upprättade lagförslagen, lämnar dessa utan erinran.

Prop. 1976/77:124

47

Utdrag

JUSTITIEDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1977-03-24

Närvarande: statsministem[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Asling,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om godkännande av den europeiska konventionen den 27 januari 1977 om bekämpande av terrorism, m. m.

Föredraganden erinrar att han vid regeringssammanträdet den 10 mars 1977 förordat att Sverige tillträder den europeiska konventionen den 27 januari 1977 om bekämpande av terrorism med det förbehållet att man från svensk sida skall kunna vägra utlämning för brott som avses i konventionens art. 1, om brottet är politiskt. Han anmäler därefter lag­rådets yttrande över förslag tiU

1.

lag om ändring i lagen (1946: 816) om bevisupptagning åt utländsk domstol,

2.

lag om ändring i lagen (1975: 295) om användning av vissa tvångs­medel på begäran av främmande stat.

Föredraganden upplyser att lagrådet har lämnat lagförslagen utan er­inran och hemställer att regeringen föreslår riksdagen

dels att godkänna den europeiska konventionen den 27 januari 1977 om bekämpande av terrorism med det förbehåll som han har angett,

dels att antaga de av lagrådet granskade lagförslagen.

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslu­tar att genom proposition föreslå riksdagen att antaga de förslag som föredraganden har lagt fram.

1 Beslut om lagrådsremiss fattat vid regeringssammanträdet den 10 mars 1977.

NORSTEDTS TRYCKERI   STOCKHOLM 1977 77017S