Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Kungl. Maj:ts proposition nr 16 år 1972

Prop. 1972:16

Nr 16

Kungl. Maj:ts proposition om godkännande av konvention meUan Sverige och Norge om renbetning m. m.; given Stockholms slott den 11 februari 1972.

Kungl. Maj: t vill härmed, under åberopande av bilagda utdrag av statsrådsprotokollet över jordbraksärenden, föreslå riksdagen att bifalla de förslag om vars avlåtande till riksdagen föredragande departements­chefen hemstäUt.

GUSTAF ADOLF

INGEMUND[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att riksdagen godkänner en den 9 februari 1972 undertecknad konvention mellan Sverige och Norge om renbetning samt ett samma dag undertecknat protokoll om uppförande och under­håll av spärrstängsel för renar. I konventionen regleras de svenska samernas rätt till renbete i Norge och de norska samernas rätt till ren­bete i Sverige.

Konventionen skall träda i kraft den 1 maj 1972 och ha en giltighets­tid av 30 år.

Med anledning av att konventionen medför omställnings- och rationa­liseringssvårigheter av oUka slag för vissa samebyar föreslås att på ett särskilt reservationsanslag till åtgärder i samband med ändrade renbetes­förhållanden anvisas 2 milj. kr. samt att stängsel m. m. uppförs för ca 10 milj. kr. vilket kan ske i form av beredskapsarbeten.

I propositionen framläggs vidare förslag tUl den lagstifttung som krävs för att konventionen skall bli gäUande i Sverige.

1    Riksdagen 1972.1 saml. Nr 16

Prop. 1972:16

2

Förslag till

Lag

med anledning av konventionen den 9 februari 1972 mellan

Sverige och Norge om renbetning.

Härigenom förordnas som följer.

1

§ Kapitlen 

II

VI 

i konventionen den 9 februari 1972 mellan Sverige och Norge om renbetning skaU, med undantag av 64 och 66 §§, gälla som svensk lag. Konventionen har den lydelse som härvid fogad bilaga 1' utvisar.

2

§ Lantbruksstyrelsen indelar de för svensk renbetning i Norge upp­låtna områdena så att områdena i Troms fylke fördelas mellan de same­byar som anges i 5 § A konventionen samt områdena i Nordlands och Nord-Tröndelags fylken fördelas mellan de samebyar som anges i 5 § B konventionen.

3

§ Belesavgift som sameby enligt 52 eller 57 § konventionen betalat på grund av olovlig renbetning får byn kräva åter av den som varit våUande till den olovliga betningen.

4

§ Med uttrycket oaktsamhet i 61 § konventionen avses oaktsamhet som ej är ringa.

5

§ Uppkommer genom denna lag skada eller olägenhet för renskötsel på svenskt område med hänsyn till tidigare rätt till renskötsel, utgår er­sättning av statsmedel.

Talan om ersättning enligt första stycket väckes före utgången av april 1982 vid den fastighetsdomstol inom vars område skadan i huvudsak in­träffat.

Denna lag träder i kraft den 1 maj 1972 och gäller så länge kon­ventionen är i kraft.

I fråga om vissa betesavgifter gäller de tillfäUiga avvikelser från 52 och 57 §§ konventionen som anges i artiklarna 1, 2, 4 och 14 i det i sam­band med konventionens ingående upprättade protokoUet om uppföran­de och underhåll av spärrstängsel för renar. Protokollet har den ly­delse härvid fogad bilaga 2- utvisar.

' BUagan är utesluten här. Se s. 67 i propositionen. Bilagan är utesluten här. Se s. 108 i propositionen.

Prop. 1972:16

Utdrag  av  protokollet  över  jordbruksärenden,   hållet  inför Hans Ma}:t Konungen i statsrådet på Stockholms slott den 11 februari 1972.

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN], ANDERS­SON,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], LUND­KVIST,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Chefen för jordbruksdepartementet, statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], anmäler efter gemensam beredning med statsrådets övriga ledamöter fråga om godkännande av konvention mellan Sverige och Norge om renbetning m. m. och anför.

Inledning

De svenska och norska samemas rätt att låta renar beta i det andra landet regleras f. n. i konventionen den 5 febmari 1919 meUan Sverige och Norge angående flyttiapparnas rätt tUl renbetning. Konventionen, som trädde i kraft den 1 januari 1923, reviderades år 1949. Konventio­nen gällde i första omgången t. o. m. den 31 december 1952 och skulle därefter förlängas för tio år i sänder om uppsägning inte skedde minst tre år före utgången av varje giltighetsperiod. När den första perioden närmade sig sitt slut aktualiserades frågan om en revision av konventio­nen. Mellan länderna avtalades att sista dagen för uppsägning skuUe flyttas till den 30 juni 1961. Förhandlingar om en revision inleddes år 1959. De pågick i olika omgångar utan att enighet nåddes. Konven­tionens giltighetstid förlängdes successivt tUl den 1 juli 1963.

Är 1963 tillsattes en blandad svensk-norsk kommission med uppdrag att undersöka och ta ståndpunkt till hela det faktiska problemkom­plexet, som det ömsesidiga renbetet utgör. Kommissionen, som antog namnet svensk-norska renbeteskommissionen år 1964, hade som ord­förande ambassadören Nils Svenningsen, Danmark. Från vardera svensk och norsk sida deltog fyra ledamöter. Kommissionen slutförde sitt ar­bete i början av år 1967, då ett betänkande överlämnades till de båda regeringarna.

För Sveriges del beslutade Kungl. Maj:t den 8 december 1967 att för­handlingar om en ny konvention skulle tas upp med Norge. TiU ombud vid förhandlingama utsågs utrikesrådet Love Kellberg, ordförande, hov­rättslagmannen Lennart[REDACTED_EFTERNAMN] och byråchefen Hans-Åke Wängberg.

För Norges del beslöts den 3 maj 1968 att uppta förhandlingar. TUI ombud utsågs expeditionschefen Jens Evensen, fylkesmannen Bue Fjer-

Prop. 1972:16

4

meros, h0yesterettsadvokaten Andreas Arntzen och byråchefen Ulf Un­derland.

I båda delegationernas uppdrag föreskrevs att renbeteskommissionens betänkande skulle vara vägledande för förhandlingarna.

Under den tid kommissionens arbete och de följande förhandlingarna pågått har 1919/1949 års konvention förlängts i olika omgångar, senast intill den 1 maj 1972.

Förhandlingsdelegationerna avslutade sina överläggningar i juni 1971. Enighet hade då nåtts om förslag till konvention mellan Sverige och Norge om renbetning, förslag till protokoll om uppförande och underhåll av spärrstängsel för renar samt förslag till skriftväxling i samband med konventionens undertecknande. Förslagen har överlämnats till de båda regeringarna tillsammans med en gemensam rapport. Rapporten och för­slagen torde få fogas vid statsrådsprotokollet i detta ärende som bilaga.

Den svenska förhandlingsdelegationen har under augusti och septem­ber 1971 informerat berörda samebyar om förslagens mnehåll.

Efter remiss har i Sverige yttranden över förslagen avgetts av vatten­överdomstolen, hovrätten för Övre Norrland, rikspolisstyrelsen, svenska beskickningen i Oslo, televerket, statens järnvägar, statens trafiksäker­hetsverk, kammarkollegiet, statskontoret, kammarrätten, generaltullsty­relsen, statistiska centralbyrån, riksskatteverket, lantbruksstyrelsen efter hörande av rennämnden, vederbörande lantbruksnämnder och samtliga samebyar, skogsstyrelsen, veterinärstyrelsen, fiskeristyrelsen, statens jordbruksnämnd, statens naturvårdsverk, arbetsmarknadsstyrelsen, sta­tens invandrarverk, statens vattenfallsverk, domänverket, länsstyrelserna i Kopparbergs, Värmlands, Västernorrlands, Jänitlands, Västerbottens och Norrbottens län. Svenska samernas riksförbund, Same-Ätnam, Lant­brukarnas Riksförbund, Svenska jägareförbundet och Sveriges fritidsfis­kares riksförbund.

I oktober 1971 tUlkallades en särskild utredningsman, hovrättslagman­nen Lennart[REDACTED_EFTERNAMN], med uppgift att undersöka om i vad avser norsk renskötsel i Sverige en övergång från nu gällande konventionsbe-stämmelser till de bestämmelser konventionsförslaget innefattar skulle medföra skada eller olägenhet vid utövandet av svensk renskötsel. Om skada eller olägenhet befaras uppkomma skulle utredningsmannen även behandla frågan om lämpliga skadeförebyggande åtgärder, m. m. utöver de stängsel som upptagits i det nyssnämnda förslaget till protokoll. Sam­tidigt uppdrogs åt lantbraksstyrelsen att undersöka om en övergång från gäUande konventionsbestämmelser till bestämmelserna i konventionsför­slaget i övrigt avseende svensk renskötsel i Norge skulle medföra att hjälpmedel i renskötseln (gärden, byggnader etc.) skulle bli av inget eller nedsatt gagn och/eller medföra behov av omstäUningsåtgärder utöver stängsel som föreslagits i det vid konventionsförslaget fogade protokollet. Om hjälpmedel blir av inget eUer nedsatt gagn eller omställningsåtgär-

Prop. 1972:16

5

der bedömas erforderliga, skulle styrelsen även behandla frågan om lämpliga skadeförebyggande åtgärder, m. m.

Utredningsmannen och lantbruksstyrelsen har den 27 resp. den 21 de­cember 1971 avlämnat var sitt betänkande.

Efter remiss har yttranden över betänkandena avgetts av statskontoret, kammarkollegiet, riksrevisionsverket, lantbruksstyrelsen, arbetsmarknads­styrelsen, lantbruksnämnderna i Jämtlands, Västerbottens och Norrbottens län samt Svenska samemas riksförbund.

Den 25 augusti och den 14 oktober 1970 har på mitt inhiativ överlägg­ningar i konventionsfrågan ägt rum mellan mig och företrädare för de samebyar som berörs av konventionsförslaget. Ännu en sådan överlägg­ning har hållits den 18 januari 1972.

Kungl. Maj:t har den 21 januari 1972 beslutat att konventionen och protokollet skall undertecknas samt att skriftväxlingen skall verkställas. Konventionen och protokollet har undertecknats av de båda regeringar­na den 9 februari 1972.

Nuvarande ordning

Första gången renbetningen över den svensk-norska gränsen blev fö­remål för mellanstatiig reglering var i mitten av 1700-talet. Detta skedde i samband med att en gränstraktat slöts mellan Danmark-Norge och Sverige den 21 september och 2 oktober 1751.

Syftet med traktaten var att fastställa och utmärka riksgränsen mellan Sverige och Norge i hela dess utsträckning. Som en följd härav uppstod behov av att reglera renflyttningarna mellan det norska sommarbeteslan­det och det svenska vinterbeteslandet. Vid förhandlingarna enades man därför om att till gränstraktaten foga ett särskilt avtal härom, som ut­formades som ett tillägg till traktaten. Avtalet kallas vanligtvis lapp-kodicillen den 21 september/den 2 oktober 1751. Kodicillen är en överenskommelse på 30 paragrafer och innehåller vissa regler om vill­koren för renflyttningarna och om sättet för deras genomförande. Den omfattar vissa engångsbestämmelser men också regler av mera varaktig betydelse för att undvika oenighet och missförstånd när det gäller samernas flyttningar mellan de båda länderna.

I kodicillen konstateras att eftersom samerna behöver båda ländernas mark skall det efter gammal sed vara tillåtet för dem att höst och vår flytta med sina renhjordar över gränsen in i det andra landet och där betjäna sig av land och strand till underhåll för djur och sig själva.

LappkodicUlen gällde oförändrad i drygt 130 år. Ar 1883 genomfördes en gemensam norsk-svensk lagstiftning, som bl. a. begränsade svenska samers rätt till renbete i Norge till tiden maj september och norska samers rätt till renbete i Sverige till årets övriga månader. Lagstiftningen

Prop. 1972:16

6

trädde i stället för kodicillen men när den upphörde att gälla, skulle man falla tillbaka på kodicUlen.

Som ett led i avtalen om upplösningen av unionen mellan Sverige och Norge år 1905 enades de två länderna om en konvention om renbetes­trafiken över riksgränsen. Karlstadskonventionen av år 1905. I kon­ventionens artikel I föreskrevs att rätten till renbete i enlighet med lapp-kodicUlen består och att kodicUlen inte kan sägas upp ensidigt av någon av parterna. Ännu en konvention på området tillkom år 1913. Den nu­varande renbeteskonventionen tillkom år 1919 och trädde i kraft den 1 januari 1923. Dess första giltighetsperiod fastställdes till 30 år och utlöpte den 31 december 1952. Om den inte sades upp senast tre år före sistnämnda dag, skulle den gäUa i ytterligare tio år och så fram­gent tio år åt gången om den inte sades upp tre år före den förlängda konventionstidens slut. Om konventionen inte förlängdes, skulle kodi­cillen träda i tillämpning. I konventionens mer än 200 paragrafer ges detaljerade regler om ordningen för betestrafiken över gränsen.

Efter andra världskrigets slut upptogs förhandlingar mellan Sverige och Norge om renbetestrafiken över riksgränsen. Vid dessa förhandlingar syf­tade man endast till en revision av 1919 års konventions materielrättsliga regler. Resultatet blev en konvention den 14 december 1949.

1919/1949 års renbeteskonvention innehåller regler om svenska samers rätt till renbetning i Norge och om norska samers rätt till renbetning i Sverige.

De svenska samernas renbetesrätt i Norge är knuten till särskilda ren­betesdistrikt i Troms och Nordlands fylken. I Troms fylke finns sålunda 14 vårdistrikt, som i regel får nyttjas under tiden den 1 maj den 14 juni, och elva sommardistrikt, som i regel får nyttjas under tiden den 15 juni den 30 september. Beträffande Nordlands fylke görs ingen upp­delning i vår- och sommardistrikt. I fylket är för svensk renskötsel tolv distrikt upplåtna. Ett av dessa får användas under tiden den 1 maj den 30 september, ett annat under tiden den 1 juli den 31 augusti och de övriga under tiden den 1 juli den 15 septertiber.

Utöver renbetesdistrikten har i Nordlands fylke upplåtits vissa s. k. gränsbetesområden, i vUka svenska renar från vissa samebyar får uppe­hålla sig i regel under tiden den 1 juli den 15 september. Ett om­råde i Nord-Tröndelags fylke får på samma sätt användas av Frostvikens norra sameby.

Betesrätten i distrikten i Troms fylke tillkommer samer från Könkämä, Lainiovuoma, Saarivuoma och Talma samebyar. I fråga om Nordlands fylke är distrikt och gränsbetesområden fördelade mellan samebyar i Norrbottens och Västerbottens län.

I betesdistrikten i Troms och Nordlands fylken har de svenska samerna ensamrätt till bete under den betestid som gäller för varje distrikt. I kon­ventionen har för varje distrikt fastställts ett högsta renantal. Sammanlagt

Prop. 1972:16

7

får konima m i Troms fylke 36 500 renar och i Nordlands fylke 24 250 renar. För gränsbetesområdena däremot är någon begränsning i djuran­talet inte föreskriven. Vid flyttiiing till Troms fylke skall bestämda flytt­ningsvägar användas. Beträffande flyttningen tUl Nordlands fylke gäller att, i den mån man brukat använda vissa flyttningsvägar, dessa alltjämt skall begagnas.

De samer som vill begagna sig av rätten att flytta in i Norge skall före januari månads utgång göra anmälan om inflyttningen tiU tjänstemän vid lantbmksnämndernas rennäringsavdelning. Anmälan skall innehålla upp­gifter bl. a. om de personer, som skall flytta in, antalet renar och vilket distrikt som skall utnyttjas. Uppgifterna vidarebefordras sedan till veder­börande norska myndighet.

Konventionen innehåller detaljerade föreskrifter om tillsyn och bevak­ning vid flyttningar och vid uppehåll i Norge. I huvudsak innebär de följande. Den same som anmält renar för bete i Norge måste följa med renarna vid inflyttningen och stanna i distriktet så länge renarna finns där. Under flyttningen till och från Norge och under uppehållet där skall renarna bevakas så att de inte vållar skada eller kommer utanför distriktet. De svenska samerna har rätt att ta virke till bränsle, kåtor, bodar o. d. samt jaga och fiska till husbehov lika med norska samer. Rätten att uppföra anläggningar på norskt område är begränsad till kåtor, förvaringsbodar och gärden för mjölkning, märkning och skilj-ning.

Avsnittet om norsk renbetning i Sverige är betydligt mindre än avsnittet om svensk renbetnmg i Norge, eftersom det inte finns någon motsvarig­het tiU de omfångsrika beskrivningama av varje särskilt betesdistrikt i Norge och flyttningsvägarna dit. De norska renägarna tiUförsäkras alltså inte några bestämda betesdistrikt och inte heller någon ensamrätt till bete. De renägare som anmäler sig för inflyttning till Sverige anvisas i stället för varje gång områden där de får föra renarna på bete i konkur­rens med svenska renägare.

Reglerna innebär i huvudsak att samer från Troms fylke får låta sina renar beta i de områden i Sverige där Könkämä, Lainiovuoma, Saari­vuoma och Talma samebyar har betesrätt. Här gäller dock den begräns­ningen att antalet norska renar inte får överstiga 2 000. Från Nordlands fylke får renar utan begränsning till visst antal föras på bete i Norrbottens län, utom nyssnämnda områden längs i norr, och i Väster­bottens län. Vidare har samer från Nord-Tröndelags fylke betesrätt i en del av Blåsjö renbetesfjäU i Jämtiands län, den s. k. Blåsjökilen. Inte heller här har föreskrivits något högsta renantal.

Betestiden är den 1 oktober den 30 april i fråga om Norrbottens och Västerbottens län och den 1 maj den 30 november i fråga om Blå-sjökUen. Också för de norska renägarna gäller skyldighet att göra anmä­lan före inflyttningen och att följa med renarna. Renägama har rätt att

Prop. 1972:16

8

jaga och fiska till husbehov under vistelsen i Sverige enligt samma be­stämmelser som gäller för svenska samer.

De gemensamma bestämmelserna i konventionen reglerar bl. a. frågor om vilka samer som har rätt till renbetning i det andra landet, vilka renar som får medföras, bofastas hundar och förfarandet när renar uppehåller sig olovligen i det andra landet. Av intresse är att nämna att rättigheten att låta svenska renar beta i Norge i princip tillkommer bara nomadise­rande same. Beträffande förfarandet vid olovligt uppehåll är reglerna mycket detaljerade. Först definieras med avseende på tid och plats vad som menas med olovligt uppehåll. Därefter följer föreskrifter om skyldighet för vederbörande tjänsteman i det land där renarna finns att underrätta myndigheterna i det andra landet. Renägaren är skyldig att ofördröjligen låta hämta och driva ut sina olovligen betande djur. Om så ej sker kan djuren omhändertas och eventuellt skjutas. För olovligt uppe­håll skall betalas en betesavgift, som i regel uppgår till 20 öre per ren för första dagen och 10 öre per ren för varje följande dag. Ersättning kan också krävas för utgifter som vållats av det olovliga uppehållet.

Konventionen innehåller också vissa straffbestämmelser, bl. a. för fall av olovlig betning. Nationell lagstiftning, med de ändringar och tUlägg som följer av konventionen, är tUlämplig på främmande samer under deras vistelse i landet. I anslutning till 1919 års konvention utfärdades lag (1919: 445) innefattande bestämmelser i anledning av konventionen den 5 februari 1919 mellan Sverige och Norge angående flyttiapparnas rätt till renbetning. Härigenom har vissa bestämmelser i konventionen, huvudsakligen sådana som rör norsk renbetning i Sverige, transformerats till svensk lag.

FörhandUngsdelegationerna

Delegationernas förslag

Allmänt. Förhandlingsdelegationerna framhåller i sin gemensamma rapport att renskötseln sedan 1919 års konvention förbereddes och ingicks genomgått en stark omvandling. Konventionsförslaget innebär en mo­demisering av de bestämmelser som gäller för renbetningen över riks­gränsen. I fråga om förhållandet tUl den i vartdera landet gällande all­männa lagstiftningen utgår förslaget från att konventionen så långt den i varje avseende sträcker sig när den transformeras till intem rätt uttömmande reglerar frågor som avser renbetningen i det andra landet. Utöver konventionen blir nationell rennäringslagstiftning tillämplig på sådana frågor bara i den mån detta framgår klart av konventionstexten eller följer av sakens natur. Annan nationell lagstiftning däremot får an­ses i tillämpliga delar gälla utöver konventionen beträffande samer och renar från det andra landet om annat inte framgår av konventionens be­stämmelser eller följer av syftet med dessa. I den mån kostnader för

Prop. 1972:16

9

omställnings- och rationaliseringsåtgärder blir en följd av att konven­tionsförslaget genomförs har delegationerna utgått från att varje land svarar för dessa kostnader såvitt avser landets egna samer.

Konventionen. Delegationerna ger därefter en översikt över konven­tionens innehåll. Konventionsförslaget är uppdelat i sju kapitel. Det in­leds med ett första kapitel om svensk renbetning i Norge och ett andra kapitel om norsk renbetning i Sverige. Kapitel III innehåller gemen­samma bestämmelser, som gäller både den svenska renbetningen i Nor­ge och den norska renbetningen i Sverige. Där finns bestämmelser om vilka renägare som får använda områdena i det andra landet samt om förmän, slakt, jakt och fiske, skogsfångst, spärrstängsel och smittsamma djursjukdomar m. m. I kapitel 

IV 

behandlas frågor om överträdelse av konventionen. Det innehåller regler om bl. a. betesavgift vid olovlig bet­ning samt om ersättning för skada och om straff. Kapitel V upptar två nyheter, nämUgen bestämmelser om dispens i vissa situationer och om ett fast utskott som skall följa renskötselns utveckling och konventionens till-lämpning. I kapitel 

VI 

finns övergångsbestämmelser rörande ett betesom­råde i Norge och ett betesområde i Sverige, vilka får användas under en övergångsperiod. I kapitel VII upptas slutbestämmelser om bl. a. konven­tionens giltighetstid, som föreslås till 30 år, en svensk-norsk kommission för utredning av det fortsatta betesbehovet efter giltighetstidens utgång, förpliktelse att förhandla m. m.

Till konventionen hör kartbilagor på vilka betesområdenas gränser och flyttningsledema anges.

I fråga om betesområdena och deras utnyttjande framhåller delegatio­nerna att gränsema för de betesområden som får användas i vartdera landet anges i detalj i konventionstexten. Vad gäller de svenska betes­områdena i Norge innebär detta att systematiken från 1919 års kon­vention följts. I fråga om de norska områdena i Sverige innebär det en nyhet.

Den svensk-norska renbeteskommissionens förslag har varit vägle­dande vid delegationernas förhandlingar. De avvikelser som skett från förslaget har varit betingade av väsentligen två faktorer. Den ena är att delegationema funnit att betesområdena i Norge på några stäUen behövt viss komplettering i förhållande till kommissionsförslaget för att under­lätta renskötselns bedrivande. Den andra faktorn är att den av kommis­sionen föreslagna gränsen på några håll skulle komma att gå i olämplig terräng och därför getts en ur praktisk ren skötsel synpunkt lämpligare sträckning. När det gäller norska renbetesområden i Sverige avgav kom­missionen inte några förslag till gränsbestämda områden. Delegatio­nerna har genom sina arbetsgrupper utfört de omfattande undersök­ningar, som varit behövUga, och därefter kommit fram till en för de båda delegationerna godtagbar lösning av denna fråga.

Innebörden av att områden i det andra landet får användas för ren-

Prop. 1972:16

10

betning är enligt delegationernas förslag i första hand att land och vat­ten får utnyttjas för underhåll av renarna. Den nyttighet som därvid främst tillgodogörs är renbete, både grönbete och lavbete. Förutom ren­betet får renägaren tillgodogöra sig vissa andra rättigheter som närmare regleras i konventionsförslagets tredje kapitel.

Delegationemas förslag beträffande betesområdena i Norge innebär att i Troms fylke får för svensk renbetning användas följande sex betes­områden: Tamok-Rosta, Devdisfjellet, Havgavuobmi, Anjavassdalen, Sarevuobmi och Salvasskardet. För dessa områden beskrivs gränserna i sin helhet. För Anjavassdalen finns dessutom en särskUd bestäm­melse under kapitlet om slutbestämmelser (72 § tredje stycket). För An­javassdalen fastställs ett högsta renantal av 6 000 (1 § A och 6 §). Vidare finns en särskild bestämmelse om att området Rieppe i Troms fylke un­der en övergångstid av fem år från konventionens ikraftträdande skall få användas för svensk renbetning fr. o. m. den 1 maj t. o. m. den 15 juni (67 §).

I Nordlands och Nord-Tröndelags fylken får för svensk renbetning användas vissa områden, som ligger mellan riksgränsen och i konventio­nen närmare angivna gränslinjer. I övrigt utgör här riksgränsen västlig gräns för den svenska renbetningen (1 § B).

De samebyar från vilka renar får föras på bete i Norge är desamma som traditionellt haft denna rätt. I Troms fylke får renar föras på bete i Norge från följande fyra samebyar: Könkämä, Lainiovuoma, Saari­vuoma och Talma. Betesområdena i Nordlands och Nord-Trönde­lags fylken får användas av följande samebyar: Rautasvuoma, Kaalas-vuoma, Norrkaitum, Mellanbyn, Sörkaitum, Sirkas, Tuorpon, Luokta-Mavas, Semisjaur-Njarg, Svaipa, Gran, Ran, Umbyn, Vapsten, Vilhel­mina norra, Vilhelmina södra och Frostvikens norra (5 §).

För betesområdena i Troms fylke med undantag för nyssnämnda Rieppe-område gäller att svensk renbetning är tillåten fr. o. m. den 1 maj t. o. m. den 14 september. I Nordlands och Nord-Tröndelags fyl­ken, dvs. betesområdena söder om Torneträsk, är betestiden fr. o. m. den 1 juU t. o. m. den 31 augusti (2 §).

För fyra särskilt grunda områden gäller en speciell bestämmelse som innebär att svenska renar får uppehålla sig där även under annan tid än som nyss angivits när renskötsel bedrivs i angränsande svenska gränsom­råden. Skälet för denna bestämmelse är svårigheterna att hålla svenska renar borta från norskt område när samebyarnas renskötsel försiggår intiU riksgränsen. Områdena är belägna, ett i Ballangens och Tysfjords, ett i Råna och två i Hattf jelldals kommun (3 §).

Samtliga betesområden för norsk renbetning i Sverige beskrivs i kon­ventionsförslaget i sin helhet. De är i Norrbottens län Maunu, Njuora-jaure, Patsajäkel, Älvsbyn och Storsund. Av dessa skall Njuorajaure och Patsajäkel resp. Älvsbyn och Storsund användas tillsammans. I Väster-

Prop. 1972:16

11

bottens län heter områdena Granö, Ramsele och Meselefors (7 §). Samt­liga betesområden är avsedda för vinterbete och får användas fr. o. m. den 1 oktober t. o. m. den 30 april. För området Patsajäkel gäller dock att det inte får tas i bruk före den 1 december. Detta innebär att de norska renarna dessförinnan vistas i Norge eller i området Njuorajaure och därifrån förs tUl Patsajäkel. Om ett stängsel uppförs mellan Saari­vuoma och Talma samebyar, som hindrar sammanblandningar av renar från dessa båda byar, får dock området Patsajäkel användas redan fr. o. m. den 15 november. Vidare gäller att viss mindre del av området Älvsbyn får tas i bruk för norsk renbetning först fr. o. m. den 1 januari för att möjliggöra höstflyttning med svenska renar genom denna del av området Älvsbyn (8 §). Så länge som betestillgången i Meselefors inte är tillräcklig skall i stället området Hälla i Västerbottens och Väster­norrlands län användas för norsk renbetning (68 §).

För ett område i Västerbottens län gäller en särskild bestämmelse som innebär att norska renar får uppehålla sig där när renskötsel bedrivs i angränsande norska gränsområden (9 §).

I Jämtlands län finns två betesområden, Leipikvattnet och Blåsjöki­len. Dessa är avsedda att användas tUlsammans under sommarhalvåret fr. o. m. den 1 aprU t. o. m. den 14 november.

Beträffande de för norsk renbetning upplåtna betesområdena i Sve­rige gäller att svensk renbelning är tillålen där någon del av året. Un­dantag gäller i fråga om Njuorajaure som får användas för svensk ren­betning under den del av året då norsk renbetning Icke är tillåten där och i fråga om nyssnämnda flyttning av svenska renar genom Älvsbyn (10§).

Om norskt vinterbetesområde i Sverige utnyttjas i mindre omfattning än som avsetts eller inte utnyttjas alls, bör det fasta utskott som skall in­rättas enligt 66 § pä begäran ta ställning till om området helt eller delvis kan få utnyttjas av svenska renar vissa tider av året. Bakgranden härtill är att svenska renar i princip är utestängda från dessa områden hela året, vilket inte är fallet med norska renar i fråga om de svenska betes­områdena i Norge.

Följande högsta renantal fastställs: i Maunu 1 100, i Njuorajaure och Patsajäkel tillsammans 1 500, i Älvsbyn och Storsund tiUsammans 2 500, i Ramsele 1 000, i Granö 1 000 och i Meselefors 1 500. För Jämt­lands län anges inte något högsta renantal (11 §).

Flyttning till och från betesområdena kan ske på traditionellt sätt el­ler med motorfordon. Vid traditionell flyttning skall vissa i konventio­nen närmare angivna flyttningsleder följas. Flyttningen skall vidare ske inom den betestid som gäller för området i fråga (12 §, 15 § första styc­ket och 18 §). Utmed flyttningslederna skall finnas rastplatser med möj­lighet tiU behövlig vila och bete. Antal, läge och utsträckning fastställs av den lantbraksnämnd inom vars område flyttningsleden går. Kan

Prop. 1972:16

12

flyttning inte genomföras enligt planen kan lantbruksnämnden meddela erforderliga föreskrifter för svenska och norska renägare. När omstän­digheterna gör det nödvändigt kan lantbruksnämnden föreskriva tillfäl­lig avvikelse från flyttningsled (13 §).

I Sverige pågår en utbyggnad av flyttningsleder med särskilda anlägg­ningar för utfodring m. m. I den mån sådan anläggning ägs av staten ut­går delegationerna från att den får användas av norska renägare på samma villkor som gäller för svenska renägare och samebyar. För det fall att anläggning övergått i t. ex. samebys ägo eller uppförts av sameby eller svenska renägare slås i konventionen fast en rätt för de norska ren­ägarna att utnyttja sådan anläggning mot skälig ersättning till ägaren. Kan överenskommelse ej träffas om ersättningens storlek skall denna kunna fastställas av lantbruksnämnden (17 §).

En utgångspunkt för delegationerna har varit att renskötseln över riksgränsen är en samisk näring och att den därför i princip bör vara förbehållen samer från de byar eller distrikt som av hävd drivit rensköt­sel över gränsen.

I fråga om renskötselns bedrivande föreskrevs i 1919 års renbeteskon­vention en skyldighet för renägare att följa sina renar in i det andra lan­det. 1 förslaget till ny konvention finns ingen motsvarande bestämmelse. I stället föreskrivs att under uppehåll och flyttning i det andra landet så­dan tillsyn skall utövas över renarna som god renskötsel kräver.

Delegationerna förutsätter för att skyldigheten beträffande tillsyn och bevakning skall kunna uppfyUas att renvaktare finns tillgängliga när renarna betar i det andra landet. I en bestämmelse om uppehåll i det andra landet (21 §) slås därför fast att renägare, som låter sina renar beta i det andra landet och som har renskötsel som huvudyrke, får överskrida riksgränsen och uppehålla sig i det andra landet under till­låten betestid och dämtöver när det eljest är nödvändigt för renskötseln. Samma rätt tillkommer även renägarens husfolk, dvs. i första hand hans familjemedlemmar, och renvaktare som behövs för arbetet med re­narna.

En nyhet i konventionen är att renägare, husfolk eller renvaktare som uppehåller sig i det andra landet skall efter fyllda 15 år medföra en sär­skUd legitimationshandling. Denna skall på begäran visas upp för det andra landets myndigheter.

Underrättelse om hur betesområdena i det andra landet kommer att utnyttjas skall årligen senast två månader före betestidens början sändas tiU vederbörande myndighet i det andra landet. Underrättelsen skall bl. a. innehålla uppgift om renantal och betesområde samt om namn m. m. på de personer som avser att överskrida riksgränsen och uppe­hålla sig i det andra landet.

Samling och skiljning är en normal företeelse i renskötseln och regle­ras utförligt i konventionen. Bestämmelserna inleds med en regel om

Prop. 1972:16

13

skyldighet att underrätta förmännen i de samebyar resp. distrikt i det andra landet, som har angränsande betesområden, innan samling sker för kalvmärkning eller för slakt eller skiljning (26 §). I fråga om sam­manblandning av renar är huvudregeln att samling och skiljning skall verkställas snarast möjligt. Det kan emellertid uppskjutas om förmännen är eniga om det eller om det bestäms av vederbörande myndighet med hänsyn till omständigheterna. En sådan omständighet kan vara att de hjordar som de sammanblandade renarna tUlhör befinner sig på stort avstånd eller att behövlig personal saknas (27 §). När norska renar flyttar tillbaka från Sverige resp. när svenska renar slutligt lämnar sitt betesområde i Norge eller angränsande svenska områden skall samling och skiljning normalt företas (29 resp. 30 §). Vederbörande myndighet kan befria från denna skyldighet och bör göra så när det finns anledning anta att sammanblandning inte har skett. På gränsavsnitt där svensk och norsk renskötsel inte berör varandra finns möjlighet att tills vidare befria från samling och skiljning.

I fråga om särskilda rättigheter framhåller delegationema att den som bedriver renskötsel i det andra landet med stöd av konventionen enligt förslaget också får utöva vissa särskilda rättigheter i det landet som sammanhänger med renskötseln. Han får således slakta renar, jaga och fiska, ta virke, uppföra anläggningar samt medföra utmstning, hundar, vapen och ammunition, radiosändare och mottagare samt motorfordon. Han åtnjuter också viss tull- och avgiftsfrihet. Gemensamt för alla de uppräknade rättighetema är att de kan behövas för att renskötseln i det andra landet skall kunna drivas rationellt. Slakt får enligt huvudregeln ske under tillåtet uppehåll i det andra landet med iakttagande av de be­stämmelser som gäller där. Det fömtsätts att i normala fall köttet etc. transporteras till hemlandet för försäljning. Jakt och fiske får bedrivas under tillåten betestid och inom betesområdet enligt samma bestämmel­ser som gäller för landets egna samer, dock endast till husbehov (39 §). Renägare får enligt 40 § ta virke inom det betesområde och längs den flyttningsled som han utnyttjar för användning i renskötseln. För skogs­fångsten gäller samma bestämmelser som för landets egna samer. Virket skall vara avsett för användning i renskötseln, i första hand för uppfö­rande av anläggningar som avses i 41 §. I 42 § fastslås att spärrstängsel får uppföras längs riksgränsen och betesområdenas gränser för att un­derlätta renskötseln. Av andra stycket framgår att staterna skall träffa närmare överenskommelse om detaljer rörande planerat stängsel, såsom sträckning, placering, utförande och kostnader.

Tillbörlig hänsyn skall tas tUl naturvården vid planläggning, placering och underhåll av anläggningar för renskötseln, bl. a. stängsel (43 §).

Renskötaren och hans husfolk skall kunna passera riksgränsen där det med hänsyn till renskötseln är lämpligt. Därvid får medföras nödvändig utrustning, redskap och livsmedel samt material som behövs för att upp-

Prop. 1972:16

14

föra och underhåUa anläggningar (45 §). För användning, i renskötseln och vid jakt enligt konventionen får vidare vapen och ammunition med­föras. För införande av vapen gäller f. n. särskilda regler och avsikten är att närmare bestämmelser härom skall'fastställas efter överenskommelse mellan de båda ländernas behöriga myndigheter (46 §). Radiosändare och mottagare får medföras till det andra landet och användas i ren­skötseln (47 §). Motorfordon som är registrerat i renägarens .hemland kan enligt förslaget medföras från det ena landet tUl det andra för an­vändning i renskötseln. För terränggående motorfordon såsom snöskoter eller bandvagn gäller den begränsningen att samma bestämmelser till-lämpas som för landets egna renskötande samer (48 §). Utrustning, redskap och andra varor som nu nämnts får medföras tull- och avgifts­fritt över riksgränsen (49 §).

En särskild bestämmelse har införts om att hundar för bevakning av . renarna får medföras på samma sätt som renarna (44 §).

Beträffande frågan om överträdelser av konventionen m. rn. nämner delegationerna att sanktionsapparaten utgör en viktig del av konven­tionsförslaget. Trots den goda ordning inom renskötseln som eftersträ­vas med kravet på bevaknmg etc. och genom naturliga gränser för. betes­områdena kompletterade med omfattande stängselbyggen, kan renar komma in på område där de inte har rätt att vistas enligt konventionen. Den väsentliga reaktionen mot sådan överträdelse är enligt förslaget av civUrättslig art. Vid olovlig betning ges sålunda möjlighet att ta ut betesavgift. Denna avgift är både en gottgörelse för den skada som kan ha drabbat betet och en ekonomisk sanktion i avhållande syfte. Betesav­gift utgår med ett fast belopp per ren utan hänsyn till uppehållets var­aktighet i vartdera landets myntslag i Sverige en krona och i Norge 1 krona 40 öre, samt ett tillägg för varje dag renarna uppehållit sig i det andra landet av i Sverige 40 öre och i Norge 55 öre per ren. Renägaren har fjorton dagar på sig efter det att myndigheten i hans hemland mottagit det officiella meddelandet om den olovliga betningen att ta sina renar från olovligt område innan en förhöjning av avgiften per dag inträder. Fr. o. m. femtonde dagen efter det myndigheten mot­tagit meddelandet, vilket kan ske senare än den dag då den olovliga bet­ningen började, höjs avgiften till i Sverige 75 öre och i Norge 1 krona 5 öre per ren och dag (52 § första stycket).

Enligt konventionsförslaget har den myndighet som fattar beslut om betesavgift en diskrelionär prövningsrätt. Full avgift, nedsatt avgift eller ingen avgift alls kan komma i fråga allt efter omständigheterna. I kon­ventionen nämns som förmildrande omständighet att det olovliga up­pehållet inte kan läggas renägaren eller den för bevakningen ansvarige till last detta kan bero på svåra väderleks- eller snöförhållanden, rov-, djursanfall, naturkatastrof, fara för människor och djur, icke funge­rande stängsel e. d. Omständigheterna kan även eljest vara sådana att

Prop. 1972:16

15

det är oskäligt att ålägga avgift helt eller delvis. Vart femte år skall av­giftsbeloppen räknas om med tillämpning av vartdera landets konsu­mentprisindex.

Betesavgift kan tas ut även när renar i det egna landet olovligen up­pehåller sig på område som är förbehållet det andra landets renar (57 §). Som olovligt bete enligt 52 § är också att bedöma väsentiig avvikelse från flyttningsled.

Straffbestämmelser finns i konventionen för vissa överträdelser för vilka det ansetts erforderligt med en reaktion men någon annan form än straff inte är lämplig. Endast bötesstraff kan ådömas, och frågan skall vara om uppsåt eller oaktsamhet (61 §). Enligt delegationernas mening förstås med oaktsamhet i detta sammanhang oaktsamhet som ej är obe­tydlig. Den svenska termen härför är "oaktsamhet som ej är ringa".

Allmänt åtal för förseelse enligt 61 § konventionen får väckas endast efter anmälan av lantbmksnämnden eller reindriftsinspektören. Anmä­lan kan göras i båda ländema (62 §). Den som lagförts 

varmed i detta sammanhang även avses att åtalseftergift meddelats får inte lagforas för samma gärning i det andra landet (63 §).

I konventionen regleras vidare frågan om ersättning för kostnader för renar från det andra landet (35 §) och om ersättning för skada (58 60 §§). I den mån särskUda bestämmelser om ersättning inte finns i konventionen skall skada som våUas i det andra landet vid utövande , av renskötsel ersättas enligt detta lands skadeståndsregler. För skada på bete utgår inte särskUd ersättning eftersom betesavgiften lill en del utgör ett schabloniserat skadestånd (58 §).

Delegationen föreslår Vissa dispensbestämmelser. Dispens (65 §) från bestämmelserna om betesområden, betestider, renantal och flyttningsle­der föreslås kunna ges av lantbruksnämnden resp. fylkesmannen var och en inom sitt område när väderleks- eller betesförhållanden eller andra omständigheter gör det nödvändigt.

I 66 § behandlas frågan öm ett fast utskott som föreslås skola tillsättas av regeringarna med uppgift att följa den samiska renskötselns utveck­ling och föreslå åtgärder som kan bidra till en effektiv och ändamålsen­lig tUlämpning av konventionen. Det fasta utskottet bör fortlöpande skaffa sig en bild av rennäringens läge i de båda länderna och vara be­rett att på grundval härav föreslå erforderUga åtgärder av både engångs­natur och permanent art som gör att konventionens tiUämpning håller jämna steg med utvecklingen av renskötseln. Genom sin sammansätt­ning, från vartdera landet en rennäringssakkunnig, en renskötande same och därutöver en medlem jämte suppleanter, bör utskottet ha goda möj­ligheter att skaffa sig överblick över dessa frågor.

Delegationema nämner att en väsentlig fråga under förhandlingarna har varit samemas framtida renbetning över den svensk-norska gränsen efter utgången av gUtighetstiden för den nya konventionen. Delegatio-

Prop. 1972:16

16

nerna har för det första enats om att föreslå att den nya konventionen skall ha en lång giltighetstid, nämligen 30 år (76 §). Dämtöver föreslår delegationerna att senast fem år före utgången av konventionens giltig­hetstid skall, om en av avtalsparterna påkallar det, en blandad svensk-norsk kommission tillsättas för att utreda frågan om det ena landets renskötande samer har behov av fortsatt renbetning i det andra landet i de betesområden som omfattas av konventionen eller delar av dessa (69 §). En förutsättning för att avtalspart skall begära att kommissionen tillsätts är givetvis att ett fortsatt betesbehov bedöms föreligga. Så snart kommissionens betänkande avgivits skall de båda ländernas rege­ringar inleda förhandlingar rörande den fortsatta rätten till renbetning i det andra landet efter utlöpandet av konventionens giltighetstid (72 §). Förhandlingarna skall föras på grundval av betänkandet. Förhandling­ama skall inte omfatta det i 1 § A 4 konventionen angivna området An­javassdalen, om inte de båda regeringarna enas om att särskUda skäl talar för detta. Delegationerna tillägger att området Anjavassdalen inte ingick i de områden som enligt 1964 års svensk-norska renbeteskommis­sions förslag skulle användas för svensk renbetning i Norge. Förhand­lingarna mellan regeringarna bör slutföras innan konventionen löper ut.

Skriftväxlingen om framtida renbetning. Delegationerna meddelar att enighet har uppnåtts om att föreslå regeringarna att. i samband med konventionens undertecknande utväxla skrivelser innehållande att de båda ländernas regeringar i fråga om samernas framtida renbetning i det andra landet kommer att låta följande synpunkter vara vägledande. Samerna utgör en folkgrupp, som under utövandet av sin näring sedan urminnes tid har fört sina renar fram och tillbaka mellan de båda län­dema. Regeringarna har för avsikt att, var och en för sig, så länge det finns samer i endera landet som för att bevara sin livsform och näring är beroende av renbete i det andra landet upprätthålla betesrätten över landgränsen. Om vitala intressen nödvändiggör att betesmark, som bru­kas av norska samer i Sverige resp. av svenska samer i Norge, tas i an­språk, skall den svenska resp. norska regeringen inom ramen för den vid varje tillfälle gällande interna lagstiftningen på bästa möjliga sätt tillrät­talägga förhåUandena för samernas betesrätt så att de kan bevara sin livsform och näring.

Mot bakgrand av bl. a. den föreslagna skriftväxlingen har delegatio­nema enats om att föreslå att konventionen den 26 oktober 1905 an­gående flyttiapparnas rätt till renbete m. m. upphör att gälla när kon­ventionen träder i kraft (74 §). Däremot föreslår delegationema inte nå­gon uppsägning av 1751 års lappkodicill. Den bör kvarstå som ett ut­tryck för samma grundsyn som den föreslagna skriftväxlingen.

Protokollet om byggande och underhåll av spärrstängsel. Enligt 42 § konventionen skall närmare bestämmelser om byggande och underhåll av spärrstängsel fastställas genom särskild överenskommelse. Delega-

Prop. 1972:16

17

tioneraa har utarbetat förslag till protokoll om byggande och underhåll av spärrstängsel för renar. Protokollet omfattar i artikel 1, 2 och 3 stängsel som föreslås uppförda inom bestämda tidsfrister. I artikel 4 anges ett stängsel som skall byggas i den mån området Maunu tas i bruk för norsk vinterbetning i Sverige.

Artikel 5 avser ett stängsel inom området Havgavuobmi i Troms fylke. Detta stängsel skall utgöra fortsättning på ett stängsel som är un­der uppförande i Sverige och som åtskiljer samebyarna Lainiovuoma och Saarivuoma. För att så långt det är möjligt tillmötesgå norska na-turvårdsintresen föreslås i artikel 5 två alternativa sträckningar.

Artikel 8 innehåller bestämmelser om vilka stängsel som skall upp­föras, bekostas och underhållas av Sverige resp. av Norge. Av bilaga framgår de olika stängselsträckningarnas längd, beräknade kostnader för byggandet och kostnademas fördelning.

Protokollet innehåller vidare bestämmelser om hur stängselsträck­ningarna i detalj skall faststäUas, om utsträckning av tidsfristerna på grund av oförutsedda omständigheter, godkännande av färdiga stängsel, tull- och skattefrihet, arbetsmarknadsförhållanden m. m.

Protokollet skaU träda i kraft samtidigt med konventionen och ha samma giltighetstid. Protokollet skall ratificeras (artikel 15).

Föratom de stängselsträckningar som anges i protokollet har delega­tionerna diskuterat ytterligare ett antal stängsel. Delegationerna utgår från att det fasta utskottet kommer att uppmärksamma behovet av dessa.

Remissyttrandena

Klara ställningstaganden till förmån för att en ny konvention mellan Sverige och Norge om renbetning bör komma till stånd i huvudsaklig överensstämmelse med det föreliggande förslaget föreligger från vatten­överdomstolen, kammarkollegiet, skogsstyrelsen, lantbruksstyrelsen, lantbruksnämnden i Norrbottens län och länsstyrelsen i Västerbottens län. Lantbruksstyrelsen konstaterar med tillfredsställelse att det visat sig möjligt att ersätta den hittUls gällande konventionens drygt 200 paragra­fer med endast drygt 70 i det föreliggande förslaget och finner samtidigt dessa senare vara ofrånkomliga för att ge den stadga som är nödvändig för en näring som även i framtiden kommer att konfronteras med mot­stående intressen i två länder.

Svenska samernas riksförbund åberopar som eget yttrande ett av sa­mebyarna Könkämä, Lainiovuoma, Saarivuoma, Talma, Rautasvuoma, Kaalasvuoma, Norrkaitum, Mellanbyn, Jåkkåkaska, Tuorpon, Luokta-Mavas, Semisjaur-Njarg, Svaipa, östra Kikkejaure, Västra Kikkejaure, Mausjaure, Maskaure, Ståkke, Gran, Ran, Umbyn, Vapsten,' Vilhelmina norra, Vilhelmina södra och Frostvikens norra avgivet yttrande. Enligt detta motsätter sig byama varje landavträdelse utan värdering och er-

2   Riksdagen 1972.1 saml. Nr 16

Prop. 1972:16

18

sättning för land och vatten, anläggningar m. m., som blir onyttiga genom inskränkningama av betesområdena, försvårad drift och omställ­ning m. m. Ersättning i angivna hänseende bör enligt byarna utges av Sverige. Byarna åberopar betydelsen av Altevatndomen i norska Höyes-terett den 20 april 1968 och anför att om Sverige går med på en ordning som kan innebära nedskjutning av svensk ren trots privaträttslig svensk rätt tUl området i Norge, Sverige måste betala ersättning för detta. Även den norska ensamrätten hela året i samebyarnas områden i Sverige måste ge upphov tUl ersättningsanspråk för land och vatten, an­för samebyarna. Vattenöverdomstolen konstaterar att konventionsför­slaget rätt avsevärt begränsar de norska områden som svenska samer i fortsättningen skaU äga nyttja. Någon analys av den rättsliga karaktären av samernas rätt till renbete i det andra landet har inte framlagts i detta sammanhang. Följaktligen har inte heller frågan om samernas eventuella rätt tUl ersättning för mistade områden tagits upp till bedöm­ning. En förutsättning för att utan sådan rättslig analys anta konven­tionen måste därför vara att varken konventionen eller i anledning därav antagen svensk eller norsk följdlagstiftning kan i sig anses beröva samer­na någon rätt, som de eventuellt kan visas ha på annan grund än de vid olika tider gällande konventionerna mellan länderna. Lantbruksnämn­den i Västerbottens län förutsätter att skador som kan åsamkas ren­näringen genom övergången till en ny konvention regleras i särskild ordning.

Berörda samebyar påtalar svårighetema att hålla renarna inom de be­gränsade betesområdena. Vidare blir stängsel nödvändiga på åtskilliga sträckor utöver de föreslagna samt tidigareläggning av en del av de före­slagna stängslen. Flera samebyar anser sig behöva större områden än som förutsätts enligt förslaget.

Vad gäller betestidens längd i Norge anser flera samebyar att den före­slagna betestiden är otillräcklig, särskilt på hösten.

Upplåtandet av gränsbestämda norska vinterbetesområden i Sverige med ensamrätt möter kritik från samebyama, som påtalar omställnings­svårigheter av olika slag. Umbyns och Råns samebyar motsätter sig liksom lantbruksnämnden i Västerbottens län att det inom Umbyns vinterbetesland belägna området Granö upplåtes för norsk renbetning. Lantbruksnämnden förutsätter att annat område i anslutning tUl Vap-stens vinterbetesmarker kan upplåtas i stället.

Statens vattenfallsverk påpekar med åberopande av yttrande från Ängermanälvens vattenregleringsföretag att planer föreligger att anlägga ett kraftverk vid Stenkullaforsen i Ängermanälven. Detta skuUe med tillhörande dämningsområde komma att ligga inom området Meselefors och medföra dämnings- och regleringsskador.

Beträffande omställningen till den nya konventionen erinrar vatten­överdomstolen om att det såväl enligt 1919 års konvention som tidigare

Prop. 1972:16

19

förelegat en skyldighet att motta norska renar på svenskt område. Denna skyldighet blir enligt konventionsförslaget konkretiserad till vissa klart avgränsade områden men innebär inte för den svenska renskötseln i dess helhet någon ny belastning. I vad mån de närmast berörda same­byama kan anses berättigade till ersättning för det intrång som här­igenom orsakas dem bör uppmärksammas i samband med svensk följd­lagstiftning i anledning av konventionen. Även kammarkollegiet påpe­kar att de olägenheter som följer av upplåtandet av norska vinterbetes­områden drabbar samebyama ojämnt och finner angeläget att berörda byar kompenseras för intrånget.

Statens naturvårdsverk anför betänkligheter mot norsk vinterbetning inom gränsbestämda vinterbetesområden och anser risk föreligga att de­lar av dessa genom exempelvis exceptionella väderleksförhållanden kan komma att utsättas för ett alltför högt utnyttjande i förhållande tUl områdenas produktionsförmåga. Verket finner risken för överbetning vara särskilt stor i Njuorajaure, som avses bli upplåtet för såväl svensk som norsk renbetning. Området sammanfaller till en del med Vadve-tjåkka nationalpark varför det måste anses särskilt väsentligt att skador på växttäcket förhindras där. Verket påpekar vidare att området Patsajäkel till stor del utgörs av urskog varför det ur bl. a. skogsve­tenskaplig och ornitologisk synpunkt är mycket värdefullt. Området ingår delvis i ett av länsstyrelsen planerat naturreservat.

Skogsstyrelsen uppskattar att av den för norsk renbetning i Sverige aktuella arealen en fjärdedel är belägen i skogslandet och att omkring hälften därav kan hänföras tUl mark av högsta intresse för skogsbmket. Styrelsen förutsätter att områdena är så avpassade i förhåUande till be­tesbehovet att konventionsförslaget inte innebär större betestryck eller större friktioner i övrigt än vad som hittUls varit fallet.

Lämpligheten av att ålägga lantbraksnämndema övervakande, regle­rande och i vissa fall dömande uppgifter ifrågasätts av lantbruksstyrel­sen samt lantbruksnämnderna i Jämtlands och Västerbottens län. Dessa uppgifter ligger inte i Unje med de rådgivande och stödjande uppgifter som ålagts nämndema i anslutning tUl den nya rennäringslagstiftning­en. Bl. a. med hänsyn till de svårigheter som är förenade med att låta lokala myndigheter vid sidan av lantbruksnämnderna handlägga ren­näringsärenden motsätter sig lantbruksstyrelsen dock inte den föreslag­na ordningen. Länsstyrelsen i Västerbottens Ww anför att det kan befa­ras att den föreslagna ordningen för lantbruksnämndens del medför en återgång till den sorts polisiära tillsyn som.man med den nya rennä­ringslagen hoppats komma bort ifrån. Enligt länsstyrelsen är å andra si­dan klart att den sakkunskap lantbruksnämndens tjänstemän represen­terar inte kan undvaras i den kontroll- och tillsynsverksamhet konven­tionens tillämpning måste medföra.

Förslaget om betesavgift föranleder få invändningar  från  remiss-

Prop. 1972:16

20

instanserna. Lantbruksnämnden i Norrbottens län påpekar att redan nuvarande avgifter kännbart drabbar de nordligaste samebyama. En­ligt nämnden innebär nuvarande renskötselformer med stora enheter att större flockar kan avvika till otillåtna områden eller bli kvar i distrikten under inte tillåten betestid utan att dålig ordning i renskötseln föreligger. En bestämmelse om straffavgift överensstämmer knappast med den samarbetsanda som bör råda över gränserna. Saarivuoma sameby anser att föreslagna avgifter kan drabba byn så hårt att dess ekonomi äventyras. Samma farhågor delas av Hotagens sameby, som emellertid anser sig kunna godta bestämmelserna om de tUlämpas generöst. Råns sameby vänder sig emot att betesavgift kan utgå när svenska renar kommer in på för norsk renskötsel upplåtna områden i Sverige.

Ersättningsutredningarna

Utredningen om verkningarna för svensk renskötsel av norska betesom­råden i Sverige

Utredningsmannen konstaterar att en övergång från den ordning som gäller enUgt nuvarande konvention till det föreslagna systemet med gränsbestämda vinterbetesområden med ensamrätt för norska samer in­te innebär att berörda svenska samebyar får vidkännas sådan betesför­lust att kompensation för denna bör utgå av statsmedel.

Utredningsmannen anför att det måste beaktas att den rätt till ren­betning i Sverige som norska samer enligt konventionsförslaget får inte är någon nyhet. De norska och svenska samema har i århundraden haft en ömsesidig betesrätt över riksgränsen. Den betesrätt som norska samer har i Sverige enligt gällande konvention har utnyttjats mycket ojämnt. Anmälningar tiU inflyttning i Sverige från både Troms och Nordlands fylken har visserligen gjorts regelbundet för renantal som växlat meUan sammanlagt 9 500 och 3 400. Från vissa av de distrikt som anmälning­arna avser har dock på flera årtionden inte skett någon inflyttning alls och från andra distrikt har det renantal som förts in understigit det som anmälts. Det förhållandet att den norska betesrätten sedan länge utnyttjats i så förhållandevis begränsad omfattning kan dock inte anses innebära att man på norsk sida avstått från några rättigheter som konventionen tUlerkänner norska samer. Orsaken till det minskade norska betesutnyttjandet är att renskötseln i Troms och Nordlands fyl­ken länge varit av så begränsad omfattning att något större behov av vinterbete i Sverige inte förelegat. Utredningsmannen nämner, att ren­skötseln i fylkena kommer att byggas upp på nytt. Förklaringen till detta är att man i Finnmark har ett betydande överskott av renar i förhållande till betesresurserna och även ett avsevärt större antal ren­skötande samer än vad som är rimligt i förhåUande till näringsunder-

Prop. 1972:16

21

laget. Det har länge varit ett starkt önskemål från norsk sida att bereda plats i Troms och Nordlands fylken för samer från Finnmarks fylke. Eftersom vinterbetesresursema i Troms och Nordland är starkt be­gränsade föratsätter en uppbyggnad av renskötseln i dessa fylken att vinterbetesmarker ställts till förfogande i Sverige. Det kan därför enligt utredningsmannens mening med fullt fog hävdas att den norska betes­rätten i Sverige skulle konima att utnyttjas i betydligt större omfattning än f. n. även om en ny konvention inte hade aktualiserats. I det läget innebär konventionsförslaget närmast en fördel från svensk synpunkt genom att det begränsar det antal norska renar som får föras på bete i Norrbottens län, utom nordsamebyarnas område, och i Västerbottens län.

Utredningsmannen anför att Sverige redan enUgt gällande ordning har en vidsträckt skyldighet att ta emot norska renar och anvisa betes­områden för dem. Vad som inträffar om konventionsförslaget genom­förs är att denna skyldighet blir konkretiserad till vissa klart avgränsade områden men inte innebär någon ny belastning för den svenska ren­näringen i dess helhet. Det finns inte anledning att anta att något av de föreslagna områdena är större än vad som oundgängligen behövs för att föda det för vederbörande område föreslagna renantalet. För be­dömandet av frågan huravida betestillgångar går förlorade genom den norska renbetningen måste det därför enligt utredningsmannens mening vara utan betydelse om visst antal norska renar betar inom sådana om­råden eller, som hittills, anvisas betesmarker varje år i konkurrens med svenska samer.

Utredningsmannen framhåller att om och i vad mån de samebyar som enligt konventionsförslaget ensamma skulle få bära den belastning som nu åvilar samtliga samebyar bör kompenseras för betesförlust kan med hänsyn till vad som anförts ses som en intern fördelningsfråga samebyama emellan. Detta gäller också beträffande de fyra nordsame­byarna, trots att det högsta tillåtna antalet norska renar där ökar från 2 000 till 2 600. En ökning av denna storleksordning kan inte spe­la någon väsentlig roll från betessynpunkt, eftersom det finns en re­servkapacitet av vinterbete inom dessa byars områden, som kan nyttig­göras genom vissa stängselbyggen mellan byarna inbördes samt mellan dessa och Vittangi sameby. Med det nu anlagda betraktelsesättet saknas enligt utredningsmannens mening grund för att med statsmedel kom­pensera samebyarna för betesförlust.

Utredningsmannen anför vidare att problemet kan angripas också från en annan utgångspunkt. De områden i Sverige som föreslagits för norsk renbetning har efter långvariga överväganden och undersökningar valts ut med tanke på vad som framstår som lämpligt vid en avvägning mellajQ svenska och norska renskötselintressen. Flera av områdena har tidigare utnyttjats av norska samer eller stämmer överens med vad

Prop. 1972:16

22

svenska myndigheter f. n. årligen anvisar dessa samer. Även om det se­dermera har framkommit önskemål om att omlokalisera något område kan det med hänsyn tiU vad nu anförts med visst fog göras gällande att, om den norska renbetningen i Sverige skulle öka inom ramen för nuvarande ordning, den skulle konima att belasta i stort sett samma samebyar inom vUka de gränsbestämda norska betesområdena nu före­slås skola ligga. Ser man saken på detta sätt innebär den föreslagna ny­ordningen inte att det sker en omfördelning samebyarna emellan utan att en belastning som i huvudsak vissa byar haft att räkna med konkre­tiseras till bestämda områden inom samma byar. Även om man bedö­mer frågan om betesförlust från denna utgångspunkt blur slutsatsen en­ligt utredningsmannens mening densamma som tidigare nämnts. Det resonemang som utredningsmannen hittUls fört har avseende på Norr­bottens och Västerbottens län. I fråga om den föreslagna norska renbet­ningen i Jämtlands län gör sig speciella synpunkter gällande. Här före­slås nämligen ett helt nytt betesområde, Leipikvattnet, som inte har någon motsvarighet enligt gällande ordning. Leipikvattnet utnyttjas f. n. regelbundet under sommaren aV Frostvikens norra sameby. Genom att de norska samerna får ensamrätt till området minskar samebyns tillgång tUl sommarbete. Utredningsmannen framhåller att den bestämmande faktom för samebyns renantal är tillgången på vinterbete. Eftersom det finns en betydande överkapacitet barmarksbete i förhåUande till vinter-betestUIgångarna medför bortfallet av Leipikområdet inte att byns ren­antal måste reduceras eller att byns bruttointäkter av renskötseln mins­kar.

Slutsatsen av det anförda blir enligt utredningsmannens mening att en övergång från den ordning som gäller enligt nuvarande konvention tiU det föreslagna systemet med gränsbestämda vinterbetesområden med ensamrätt för norska samer inte innebär att berörda svenska same­byar får vidkännas sådan betesförlust att kompensation härför bör utgå av statsmedel.

Vad gäller frågan om intrång i renskötseln tUl följd av den norska betesrätten i Sverige anför utredningsmannen att de svenska samebyar­na redan enUgt nuvarande ordning har att räkna med norsk renbetning inom sina vinterbetesmarker och en viss arbetsinsats för att undvika olägenheter av denna. Man måste emellertid räkna med att den arbets­insats av svenska samer som föranleds av de norska renarnas uppehåll i Sverige kan komma att öka något om konventionsförslaget genomförs. Genom att de norska samerna får bestämda betesområden där svenska renar inte får beta skärps behovet av bevakning av de svenska renama. I de fall en genomflyttning av sådant område inte kan ske utan risk för sammanblandning eller risk för att de svenska renarna tär på betes­tillgången inom området torde av konventionsförslaget följa att renar­na  inte  får  flyttas  genom  området.  Detta  kan   på  sina  håll   inne- 

Prop. 1972:16

23

bära att flyttvägar måste läggas om, vilket kan medföra vissa omställ­ningssvårigheter och/eller förlängda flyttningar.

Utredningsmannen anför vidare att det merarbete som de svenska samema kan komma att få som en följd av norsk renskötsel i Sverige enligt konventionsförslaget blir tämligen begränsat. Det säger sig självt att det inte är möjligt att ange arbetsökningen i ett bestämt relationstal utan att det endast kan bli fråga om en skönsmässig skattning.

En viktig utgångspunkt för utredningen har varit att intrång bör så långt det är möjligt och rimligt motverkas genom åtgärder, t. ex. stäng­sel, nya flyttningsvägar, arbetshagar o. d. De föreslagna åtgärderna an­ges för varje berörd sameby. Ätgärderna är valda med tanke på att un­derlätta flyttningar och bevakning för de svenska samerna så att risken för att svenska renar skall komma in på norska betesområden skall min­ska.

Utöver skadeförebyggande åtgärder föreslår utredningsmannen vissa belopp som ersättning för ökat arbete i fråga om flyttningar och bevak­ning. Dessa belopp bygger på en skönsmässig uppskattning av det årliga merarbete som kvarstår trots att vissa åtgärder utförts. I de fall flytt­ningsvägar måste förlängas beräknas merarbetet för flyttningen på grundval av den ytterligare tid som kan antas åtgå och det antal vak- . tare som bedöms normalt för den hjord som flyttas. Vid uppskatt­ningen av tidsåtgången räknas med att flyttningen normalt sker med en hastighet av 2030 km per dygn och att med hänsyn till att det är fråga om tämligen begränsade sträckor 

 några längre uppehåll in­te behöver göras. I de fall den förlängda flyttningen är förenad med särskUda svårigheter på grund av att större vägar och/eller tätare be­byggelse måste passeras beaktas detta.

Utredningsmannen framhåller att man inte kan komma fram till nå­got exakt mått på arbetskraftens värde utan är hänvisad till en grov uppskattning. I utredningen beräknas ett belopp av 100 kr. per dygn genomgående för samtliga berörda samebyar, vilket anses ligga helt på den säkra sidan sett från ersättningstagarnas synpunkt. De årsbelopp som beräknats med tillämpning av nyss angivna faktorer har för kon­ventionens giltighetstid på 30 år omräknats tiU engångsbelopp efter en räntefot av 4 o/o. Också häri ligger enligt utredningsmannens mening en marginal till ersättningstagarnas förmån, eftersom det är tveksamt om diskontering numera bör ske efter så låg räntefot.

Med utgångspunkt från ifrågavarande värderingar har utrednings­mannen för varje sameby redovisat de skadeförebyggande åtgärder som föreslås och beräknade kostnader för dessa samt de ersättningsbelopp som däratöver förordas. Sammanlagt uppgår de skadeförebyggande åt­gärderna till 575 000 kr. samt ersättningsbeloppen i övrigt till 555 000 kr. Utredningsmannen föreslår alltså aU totalt 1 130 000 kr. skaU utgå

Prop. 1972:16

24

av statsmedel. Beloppens fördelning på de berörda samebyarna framgår av följande sammanställning.

Åtgärder

Belopp

25 000 25 000

125 000

Sameby

Talma

RenvakCarstuga Skiljningsgärde

50 000

150 000

25 000

Luokta-Mavas Spärrstängsel inom höstbetesområdet Stängsel vid västra delen av Älvsbyn-området

Rasthagar med stugor Rastplats vid allmän väg

Östra Kikke­jaure

Renvaktarstuga

25 000

UmbjTi

Rasthagar

75 000

Vilhelmina norra

Tekniska åtgärder inom höstbetes­området

75 000

Summa kr.

575 000

575 000

Kontantersättning

Könkämä

Försvårat skiljningsarbete m. Förlängd flyttning

m.

50 000 25 000

Talma

Merarbete för bevaknmg

50 000

Luokta-Mavas

Merarbete för bevakning Förlängd flyttning

35 000 50 000

Semisjaur-Njarg

Merarbete för bevakning

50 000

Ståkke

Merarbete för bevakning

10 000

Östra Kikke­jaure

Merarbete för bevakning Förlängd flyttning

35 000 25 000

Umbyn

Merarbete för bevakning Förlängd flyttning

125 000 50 000

VUhelmina norra

Merarbete för bevakning

25 000

VUhelmina södra

Merarbete för bevakning

25 000

Summa kr.

555 000

555 000

Totalt kr.

1 130 000

Utredningen om vissa omställningsfrågor m. m. för svensk renskötsel i Norge

Utredningsuppdraget har inom lantbruksstyrelsen utförts av den s. k. rennäringsgruppen. Styrelsen har därefter överlämnat gruppens förslag som sitt eget. Rennäringsgruppen är sammansatt av representanter för styrelsen, de regionala rennäringsmyndighetema och de renskötande samerna. Mot gruppens förslag har ledamoten Cramér lämnat en blank reservation. Ledamoten Idivuoma har anmält att enligt hans mening hade gruppen vid sina ställningstaganden bort utgå från dagens ren­skötsel och inte från gällande konventionsbestämmelser.

Utredningen har inledningsvis kartlagt de skUlnader som föreligger

Prop. 1972:16

25

mellan nuvarande och föreslagen konvention tUl den del dessa skiUna­der bör observeras vid fullgörandet av utredningsuppdraget.

Med utgångspungt från de värderingar, som renbetesmarksutredning-en (1966: 12) och den svensk-norska renbeteskommissionen av 1964 har gjort beträffande behovet av svenskt sommarbete i Norge, konstaterar utredningen att de i konventionsförslaget för svensk renskötsel anvisade arealerna är tiUräckliga för samtliga berörda byar med hänsyn till att vinterbetesmarkernas kapacitet begränsar renantalet. Inom byarna norr om Tometräsk har emellertid vinterbeteskapaciteten de senaste åren inte kunnat utnyttjas i full utsträckning. Detta har medfört en förskjut­ning av betningen västerut. När det därför föreslås att betesmarkerna i Norge skall minskas är det enligt utredningens mening viktigt att åt­gärder vidtas för att trygga åtkomsten av byarnas beten i Sverige. Anord­ningama utgörs av ett slakteri med väg inom Könkämä sameby, väg mellan Laxforsen och Laimoviken inom Talma sameby, stängsel mellan nordsamebyarna och Vittangi sameby samt mellan Lainivuoma och Saarivuoma samebyar och mellan Saarivuoma och Talma samebyar.

Utredningen diskuterar därefter i vad mån den nya konventionen kan medföra merarbete i renskötseln utöver vad som kan krävas enligt bestämmelserna i gällande konvention. Utredningen kommer till slut­satsen att även om man under de första åren av den nya konventionen har att vänta sig ett betydande merarbete för att hålla gränser och tider så utjämnas detta genom den minskade insats, som behöver göras under återstoden av konventionstiden sedan i konventionen och av utredning­en föreslagna tekniska anläggningar uppförts.

Utredningen behandlar varje enskild sameby och föreslår till inlö­sen vissa anläggningar. Utredningen föreslår i vissa fall ändringar av konventionens förslag i fråga om stängsel eller nya stängsel i skadeföre­byggande syfte. För tre byar bedöms den kommande situationen sådan att ersättning för merarbete bör utgå. Frågan om behov av stängsel mel­lan Vilhelmina norra och Frostvikens södra sameby bör enligt gruppen hänskjutas till vederbörande lantbraksnämnder.

För sex samebyar bör enligt utredningens mening inlösen av anlägg­ningar ske med sammanlagt 97 000 kr. För uppförande av stängsel och gärden för fyra byar beräknas 195 000 kr. Dessutom bör till tre byar utgå ersättning för merarbete med 600 000 kr. Totalt föreslås alltså 892 000 kr. utgå. Beloppens fördelning på de berörda samebyama fram­går av följande sammanställning.

Utredningen föreslår även tidigareläggning av vissa stängselbyggen, som inte är konventionsbundna, motsvarande 475 000 kr.

Lösen av anläggningar

Sameby

Belopp

Könkämä

41500

Saarivuoma

25 000

Kaalasvuoma

5 000

Prop. 1972:16

26

Luokta-Mavas

1 500

Semisjaur-Njarg

2 000

Gran

22 000

Summa kr.   97 000        97 000

Uppförande av nya anläggningar

Luokta-Mavas    Kalvmärknings- och skUjningsgärde

med ledarmar

100 000

Spärrstängsel mellan Ikis- och Mavas-

jaure (6 km)

90 000

D:o meUan Eidevatn och Laamivatn (1 km)    15 000

Semisjaur-Njarg Stängsel i Smuolevagge (16 km), vilket er­

sätter stängsel mellan Gujaure och

Dypenäga rapporten: A.6.c) (12 km) 

Beräknad merkostnad

50 000

Umbyn

Stängsel frän Rr 215 till Rösvandet (7 km)

i stället för enl. artikel 2.B.4. upptaget stängsel (15 km) Beräknad inbesparing      120 000

Vilhelmina

Förlängning av stängsel enl. rapporten

norra

punkt 2.B.3. längs Biranseren (4 km)

60 000

Summa kr.    195 000    195 000

Ersättning för merarbete

nuvärde, kr.

Saarivuoma

engångsbelopp

210 000

Kaalasvuoma      13 000 kr./år i efterskott

225 000

Semisjaur-Njarg 9 500 kr./år i efterskott

165 000

Summa kr.   600 000    600 000

Totalt kr.

892 000

Tidigareläggning av stängselbyggen

km

kronor   färdigt år

Rapport A.2.C) Cunojavvre-Roccokkajokk B.2.a) Rr 215-KaIven

5

25

100 000    1975 375 000    1975   .

Summa kr.

475 000

Remissyttrandena

Flertalet remissmyndigheter tillstyrker utredningarnas förslag.

Vad utredningsmannen i den först redovisade utredningen anför om ersättning för betesförlust finner statskontoret vara välmotiverat. Stats­kontoret anser att någon betesförlust, som bör ersättas äv staten, inte uppkommer genom konventionen. Även lantbruksstyrelsen är av samma uppfattning.

Vad gäller de av utredningarna föreslagna ersättningarna och åtgär­dema anser statskontoret frågan om ersättning för merarbete vid ren­skötseln vara diskutabel. Särskilt om man, som utredningama föreslagit, så långt möjUgt bekostar stängsel och andra arbetsbesparande åtgärder, förefaller ersättning för merarbete inte motiverad. Statskontoret finner dock att möjlighet ändå kanske bör håUas öppen att i enstaka fall ta upp fråga om ersättning.

Prop. 1972:16

27

Kammarkollegiet föreslår att staten svarar för alla kostnader för av konventionen föranledda omställningsåtgärder och ersättningar. Kolle­giet och riksrevisionsverket anser att föreslagna omställningsåtgärder lämpligen kan utföras som beredskapsarbeten. Arbetsmarknadsstyrel­sen anför att styrelsen är beredd att efter hänsynstagande till såväl det lokala som det aUmänna sysselsättningsläget diskutera att driftsanlägg­ningarna utförs som beredskapsarbeten.

Lantbruksnämnderna i Jämtlands, Västerbottens och Norrbottens län biträder utredningarnas förslag med vissa smärre avvikelser. Lant­bruksnämnden i Norrbottens län anser att ersättningsbeloppen är för lågt håUna.

Svenska samernas riksförbund anför att genom den norska Höyeste-retts dom år 1968 i Altevatn-målet har de svenska samerna erkänts ha ensamrätt till renbete och fiske i deras gamla områden i Norge, som de genom seklerna nyttjat varje år. Om Sverige i en renbeteskonvention med Norge avstår från att kräva folkrättslig täckning för områden till vilka de svenska samebyarna har privaträttslig rätt, uppstår s. k. "pri­vaträttsliga överskottsområden". Det är mot den bakgranden naturligt att de svenska samerna kräver ersättnuig av Sverige för sådana områ­den. Beträffande det norska vinterbetet i Sverige anför förbundet att, detta bete utövats i tämligen ringa omfattning. De svenska samerna har på gmnd av sedvana rätt till vinterbete på vissa landsträckor. Sedvane­rätten tillkommer byn och 1971 års rennäringslag bygger på att samisk rätt får utövas endast inom egen by. Liksom beträffande områdena i Norge måste Sverige givetvis ersätta de svenska samema värdet av land och vatten, tUl vilka de. har rätt på grund av urminnes hävd, om man efter ett antal successiva eftergifter vill genomföra det tilltänkta stela vinterbetessystemet för norska renar i Sverige. De svenska samebyarna som har rätt tUI land och vatten, en rätt som inte bestrids av någon, har givetvis inte någon skyldighet att tåla inskränkning av annan i byns rätt. Skall renbetesrätt för norska samer förvärvas för genomförande av konventionen, får svenska staten förvärva rätten i fråga genom överens­kommelse med samebyarna. Svenska staten kan inte annat än må­hända expropriationsvägen kräva att de svenska samema skall uppge en sedvanerätt av civilrättslig karaktär som är allmänt erkänd och som när som helst kan fastställas av domstol. Vid sådant förhållande äger svenska staten ej heller kräva sådant avstående av privaträttslig rätt från de svenska samebyarnas sida såsom någon sorts vUlkor för att sven­ska staten skall ingå en renbeteskonvention. Förbundet menar vidare att början till en positiv samepolitisk handlingslinje lämpligen kan gö­ras genom att utge full ersättning för mistade områden i Sverige och i Norge i samband med en ny renbeteskonvention till de svenska same­byarna. För byama är det ju helt Ukgiltigt om de förlorar dessa områ­den genom en vattenuppdämning som medför full ersättning el-

Prop. 1972:16

28

ler genom bestämmelser i en renbeteskonvention med flankerande svensk lagstiftning. Som slutomdöme anför förbundet att utrednings­mannen, som vmdersökt verkningarna för svensk renskötsel av norska betesområden i Sverige, inte gjort någon juridisk utredning av vad 1971 års rennäringslag ävensom renbeteslagama stadgar och i belysning av förarbetena innebär beträffande svensk samebys civUrättsliga rätt tUl vinterbeten. Förbundet konstaterar slutligen att de svenska samerna har behov av en renbeteskonvention främst av det skälet att de hyser rädsla för trakasseringsåtgärder från norsk sida, om konventionslöst tillstånd skuUe uppkomma.

Departementschefen

Samema har sedan äldsta tider bedrivit renskötsel i de nordligaste delarna av Sverige och Norge. Sedan år 1751 har de svenska renägar­nas uppehåll med renar viss tid av året i Norge och de norska renägar­nas uppehåll med renar i Sverige folkrättsligt reglerats, till en början genom den s. k. lappkodicUlen den 21 september/2 oktober 1751. Nu gällande renbeteskonventionen av år 1919, som ändrats år 1949, sades upp från norsk sida den 15 juni 1961. Därefter har konventionen för­längts i flera omgångar, senaste gången tUl den 1 maj 1972. Sverige och Norge tillsatte år 1963 en gemensam kommission för att utreda vissa spörsmål som sammanhänger med den samiska renskötseln. Kom­missionen avgav år 1967 ett betänkande.

Kungl. Maj:t beslöt år 1967 att ta upp förhandlingar med Norge om ny renbeteskonvention. Samtidigt utsågs en förhandlingsdelegation tiU vilken knöts en grupp experter med representanter för bl. a. samema. Delegationen har tillsammans med motsvarande norska förhandlingsde­legation år 1971 överlämnat förslag till konvention mellan Sverige och Norge om renbetnuig, m. m. Konventionsförslaget har därefter remiss­behandlats. Konventionen har undertecknats i Oslo den 9 februari 1972.

Konventionen, som jag tidigare utförligt redovisat, innehåUer sju ka­pitel. I första kapitlet tas upp svensk renbetning i Norge och i det and­ra kapitlet norsk renbetning i Sverige. Kaphel III innehåller gemen­samma bestämmelser. Kapitel 

IV 

behandlar överträdelser av konven­tionen. I kapitel V, 

VI 

och VII upptas slutUgen särskUda bestämmel­ser, övergångsbestämmelser resp. slutbestämmelser.

Vid konventionen finns fogade dels en gemensam rapport om för­handlingama meUan Sverige och Norge, dels ett protokoll om uppfö­rande och underhåll av spärrstängsel för renar, dels en skriftväxling mellan de båda regeringarna om den framtida betesrätten över land­gränsen. Rapporten innehåUer bl. a. förklarande kommentarer till be­stämmelser i konventionen.

Prop. 1972:16

29

Den nya renbeteskonventionen har som framgår av vad jag tidigare anfört föregåtts av ett långvarigt och noggrant utrednings- och för­handlingsarbete. Det resultat som uppnåtts finner jag vara tillfredsstäl­lande för den svenska rennäringen. Renskötseln har sedan 1919 års kon­vention förbereddes och ingicks genomgått en stark omvandling. Bety­dande förändringar har därför kunnat göras i den nya konventionen utan att därför villkoren för den svenska renskötseln försämras.

En utpräglat positiv grandsyn på dessa frågor har även kommit tUl uttryck i den föreslagna skriftväxlingen mellan de svenska och norska regeringama. Den svenska regeringen förklarar därvid att den har för avsikt att, så länge det finns samer i Norge som för att bevara sin livs­form och näring är beroende av renbete i Sverige, upprätthålla betes­rätten över landgränsen. Den norska regeringen ger å sin sida till känna att den delar denna grandsyn och att den kommer att vägledas av sam­ma synpunkter då det gäller svenska samernas framtida rätt till ren­bete i Norge.

Jag övergår härefter till vissa frågor rörande det svenska renbetet i Norge. Detta är enligt 1972 års konvention tillåtet på mindre områden än enligt nu gällande konvention. Även betestiderna har begränsats i förhållande till denna. Jag vUl dock framhålla att de enligt den nya konventionen upplåtna betestillgångarna i Norge är fullt tillräckliga för svensk renskötsel av samma storleksordning som enligt 1919/1949 års konvention. Enligt den nya konventionen är de svenska betestill­gångarna i Norge geografiskt förlagda på sådant sätt att någon flytt­ning av svenska samer och renar från en sameby till en annan inte be­höver komma i fråga.

Norsk renbetning i Sverige skall enligt 1972 års konvention förläggas till gränsbestämda områden. Enligt nuvarande bestämmelser anger ve­derbörande landshövding för varje år var den norska vinterbetningen skall utövas. Man har under förhandlingsarbetet sökt förlägga det nors­ka vinterbetet tUl områden där det åstadkommer minst olägenhet för den svenska renskötseln. Samtidigt har man sökt tillgodose norska öns­kemål om att flyttningarna inte skall bli alltför långa. Det finns med hänsyn härtill all anledning räkna med att, om nu gällande konven­tion fått fortsatt gUtighet, man kommit att i huvudsak anvisa just de i  1972 års konvention angivna områdena för norsk vinterbetning.

Vidare föreskrivs i 1972 års konvention att de norska vinterbetesom­rådena i Sverige bortsett från vissa begränsade undantag inte får användas för svensk renbetning imder någon tid av året. De svenska barmarksbetena i Norge får däremot under vintertid användas för norsk renbetning. Denna olikhet motiveras av att det är angeläget att lav-förekomstema på norska vinterbetesområdena i Sverige inte trampas ned under barmarkstiden, eftersom laven har en mycket lång repro­duktionstid.

Prop. 1972:16

30

Beträffande de fyra nordligaste svenska samebyarna innebär 1972 års konvention en ökning av antalet vinterbetande norska renar från 2 000 till 2 600. Dessa byar har emellertid en sådan reservkapacitet av vinter­bete att ökningen saknar praktisk betydelse. Inom Norrbottens län i öv­rigt och Västerbottens län begränsas enligt den nya konventionen antalet norska renar tUl 6 000.

Enligt den nu gällande konventionen får ett obegränsat antal norska renar föras på bete i dessa trakter. Denna norska betesrätt har hittills utnyttjats i relativt Uten omfattning. Jag vill dock understryka att man på norskt håll räknar med en utbyggnad av denna del av den norska renskötseln. Verkan av denna utbyggnad skulle ha drabbat den svenska renskötseln hårt om nu gäUande konvention fått förlängd giltighetstid.

Av remissbehandlingen framgår att framför allt Umbyns sameby an­ser att norsk vinterbetning enligt den nya konventionen medför starkt intrång i byns renskötsel. Frågan har med hänsyn härtill tagits upp till ny behandling av de båda ländernas förhandlingsdelegationer den 5 januari 1972. Samtidigt togs också upp ett av VUhelmina norra sameby framfört förslag om att byta ut det för norsk renbetning upplåtna om­rådet Meselefors, som samebyn anser sig själv behöva, mot visst annat område. Från norsk sida framhölls att Norge var berett att sedan erfarenheter vunnits om hur den nya konventionen verkade i praktiken seriöst pröva alla svenska ändringsförslag.

Jag vill i detta sammanhang ta upp några ytterligare frågor, som de­legationema behandlat vid sitt sammanträde den 5 januari 1972 till följd av vad som anförts vid remissbehandlingen av konventionsförsla­get.

Med anledning av de planer som framkommit på en utbyggnad för vattenkraftsändamål av Stenkullaforsarna i Ängermanälven inom om­rådet Meselefors (7 §) har delegationema kommit överens om att det givetvis är angeläget att det antal renar som avses erhålla bete inom om­rådet, 1 500, bereds tillgång till tillräckligt vinterbete även om utbygg-nadsåtgärdema medför att området Meselefors inte skulle kunna i full utsträckning nyttjas på det sätt som avsetts och att de första åren efter konventionens ikraftträdande i varje fall området Hälla skall nyttjas i stället för området Meselefors (68 §). Vidare fömtsätts att ett från så­väl svensk som norsk synpunkt godtagbart ersättningsområde kan anvi­sas om det, när det blir aktuellt att nyttja området Meselefors, visar sig att åtgärderna väsentligt inskränkt områdets användbarhet. Enligt de­legationerna bör det även i övrigt vid väsentliga ingrepp i betesområde­na eftersträvas att nå ändamålsenliga lösningar.

Lavmarkema inom Meseleforsområdet är f. n. så hårt betade att om­rådet under viss tid bör fredas från betning. Jag vill erinra om att enligt konventionen skall Hällaområdet under denna tid utnyttjas som norskt vinterbetesområde i stäUet för Meseleforsområdet.

Prop. 1972:16

31

I anslutning tiU de erinringar Umeälvens vattenregleringsföretag m. fl. gjort beträffande vissa flyttleder på is förklarade sig den norska för­handlingsdelegationen införstådd med att ansvaret för att is verkligen kan användas som flyttled uteslutande åvUar den som flyttar (12 §).

Med anledning av vad Luokta-Mavas sameby anfört om att Arvas-gruppen behöver använda allmänna vägen Storfors-Älvsbyn för genom­flyttning genom området Älvsbyn och ha en rastplats för övernattning inom området har den norska förhandlingsdelegationen medgivit att, om allmänna vägen StorforsÄlvsbyn söder om Piteälven används som flyttningsled för snabb genomflyttning av svenska renar i samlad hjord, inhägnad rastplats för dessa får anläggas i omedelbar anslutning till vägen. Förhandlingsdelegationerna har i anslutning härtill gemensamt uttalat att en sådan genomflyttning inte står i strid med bestämmelser­na i 10 § konventionen att betesområdena inte får användas för svensk renbetning.

Förhandlingsdelegationerna har vidare överenskommit att den enligt konventionen gällande rätten till jakt och fiske för husbehov endast skall innebära en rätt att jaga och fiska till eget uppehälle under vistel­sen i det andra landet (39 §) samt att rätten att från det ena landet till det andra medföra livsmedel skall innefatta en rätt att jämväl med­föra kraftfoder för renama (45 §).

Jag ansluter mig tUl vad förhandlingsdelegationerna sålunda uttalat om tillämpningen av den nya konventionen.

I sitt remissyttrande har vattenöverdomstolen bl. a. anfört att en för­utsättning för att utan särskild rättslig analys anta den föreslagna kon­ventionen måste vara att varken konventionen eller med anledning där­av antagen svensk och norsk följdlagstiftning kan i sig anses beröva sa­merna någon rätt, som de eventuellt kan visas ha på annan grund än de vid olika tider gällande konventionerna mellan länderna. I vad av­ser förhåUanden i Norge torde härom endast få anföras att mellanstat­liga Överenskommelser av ifrågavarande karaktär enligt gängse praxis inte påverkar privaträttsliga rättigheter som den ena statens medborgare kan ha i den andra staten. Beträffande svenska förhållanden utgår jag i detta sammanhang från att de renskötande samernas rättsliga ställning regleras föratom genom nu gällande konvention och därtUl anslu­tande lagstiftning genom rennäringslagen.

Den nya konventionen träder i kraft den 1 maj 1972 och gäller t. o. m. den 30 april 2002. Före den 1 maj 1997 skall, om en av av­talsparterna påkallar det, en blandad svensk-norsk kommission tillsättas för att utreda frågan om det ena landets renskötande samer efter ut­gången av konventionens giltighetstid har behov äv fortsatt renbetning i det andra landet i de betesområden som omfattas av konventionen eller i delar av dessa. Kommissionen skall avge sitt betänkande senast tre år efter det att den tUIsatts. Så snart kommissionens betänkande avgivits

Prop. 1972:16

32

skall de båda ländernas regeringar inleda förhandlingar rörande den fortsatta rätten till renbetning i det andra landet efter utlöpande av konventionens giltighetstid. Förhandlingarna skall föras på grundval av betänkandet. Förhandlingarna skall ej omfatta området Anjavassdalen, om ej de båda ländernas regeringar enas om att särskUda skäl talar härför.

De båda förhandlingsdelegationerna har funnit att konventionen den 26 oktober 1905 angående flyttiapparnas rätt tUl renbete m. m. bör upp­höra att gälla när den nya konventionen träder i kraft.

Enligt mitt bedömande synes ett från svensk synpunkt bättre förhand­lingsresultat än det som uppnåtts uteslutet. Frågan huravida återgång tUl kodicillen bör ske har jag i likhet med remissinstanserna be­svarar med ett klart nej. Ett dokument som tiUkommit redan år 1751 måste komma att medföra tillämpnings- och tolkningssvårigheter. Att samerna önskar en ny konvention har med full tydlighet framgått bl. a. vid det sammanträde jag haft med företrädare för samebyarna m. fl. den 18 januari 1972.

Under åberopande av vad jag sålunda anfört förordar jag att ifråga­varande konvention jämte det anslutande stängselprotokollet godkänns. I fråga om skriftväxlingen har överenskommits att denna skall ske i samband med utväxlingen av ratifikationsinstrumenten.

Beträffande frågan om ersättning av statsmedel för skador och olä­genheter med anledning av konventionens genomförande vill jag anföra följande.

När det gäller de norska vinterbetesområdena i Sverige undantas dessa från svensk renbetning. I den utredning som verkställts rörande konsekvenserna för svensk renskötsel av en övergång från den ordning som gäller enligt nuvarande konvention till det föreslagna systemet med gränsbestämda vinterbetesområden med ensamrätt för norska samer har utredningsmannen, som inte haft att gå in på frågan om de svenska samerna äger en oberoende av lagstiftningen gällande rätt till land och vatten, behandlat frågoma om betesförlust och intrång i svensk ren­skötsel.

Beträffande frågan om betesförlust har utredningsmannen i huvudsak anfört följande. Det måste beaktas att den rätt till renbetning i Sverige som norska samer enligt konventionsförslaget skall få ingalunda är någon nyhet. Den norska betesrätten finns redan. Den har utnyttjats mycket ojämnt. Detta förhållande kan emellertid inte anses innebära att man på norsk sida avstått från några rättigheter som nuvarande konvention tillerkänner norska samer. Med hänsyn till förhållandena i Finnmark och de norska planerna på att bereda Finnmarkssamer nya utkomstmöjligheter i andra fylken kan med fullt fog hävdas att den norska betesrätten i Sverige skuUe komma att utnyttjas i betydligt stör-

Prop. 1972:16

33

re omfattning än f. n. även om en ny konventlon inte hade aktualiserats. Utredningsmannen framhåUer att konventionsförslaget i det läget när­mast innebär en fördel från svensk synpimkt genom att det begränsar det antal norska renar som får föras på bete i Norrbottens län bort­sett från nordsamebyamas område och i Västerbottens län. Vad som inträffar om konventionsförslaget genomförs är att den skyldighet som Sverige redan nu har att ta emot norska renar och anvisa betes­områden för dem blir konkretiserad till vissa klart avgränsade områden men innebär inte någon ny belastning för den svenska rennäringen i dess helhet. TUl detta kan fogas att det inte fitms anledning anta att något av de föreslagna områdena är större än som oundgängligen be­hövs för att föda det för området föreslagna renantalet. För bedöman­det av frågan om betestillgångar går förlorade genom den norska ren­betningen måste det därför vara utan betydelse om visst antal norska re­nar betar inom sådana områden eller, som hittills, anvisas betesmarker varje år i konkurrens med svenska samer. Med det nu anlagda betrak­telsesättet saknas gmnd för att med statsmedel kompensera samebyama för betesförlust.

Utredningsmannen framhåller vidare att problemet kan angripas ock­så från en annan utgångspunkt. De områden i Sverige som föreslagits för norsk renbetning har efter långvariga överväganden och undersökningar valts ut med tanke på vad som framstår som lämpligt vid en avvägning mellan svenska och norska renskötseHntressen. Flera av områdena har tidigare utnyttjats av norska samer eller överensstämmer med vad svenska myndigheter f. n. årligen anvisar dessa samer. Även om det se­dermera har framkommit önskemål om att omlokalisera något område kan det med hänsyn till vad nu anförts med visst fog göras gällande att, om den norska renbetningen i Sverige ökar inom ramen för nuva­rande ordning, den skulle komma att belasta i stort sett samma same­byar inom vilka de gränsbestämda norska betesområdena nu föreslås skola ligga. Ser man saken på detta sätt, innebär den föreslagna nyord­ningen uite att det sker en omfördelning samebyarna emellan utan att en belastning som i huvudsak vissa byar haft att räkna med konkreti­seras till bestämda områden inom samma byar. Även om man bedömer frågan om betesförlust från denna utgångspunkt blir slutsatsen densam­ma som tidigare nämnts. Övergången till konventionsförslaget medför alltså enUgt utredningsmannens mening inte någon merbelastning för de samebyar inom vilkas område den norska betesrätten skall utövas, efter­som de enligt nuvarande konvention haft att räkna med en tUl antalet inte begränsad norsk renbetning.

Utredningsmannen erinrar vidare om att i fråga om Jämtlands län föreslås ett helt nytt norskt betesområde, Leipikvattnet, som inte har nå­gon motsvarighet enligt gällande ordning. Genom att de norska samerna får ensamrätt till området minskar tillgången till sommarbete för Frost-

3    Riksdagen 1972.1 saml. Nr 16

Prop. 1972:16

34

vikens norra sameby. Eftersom det finns en betydande överkapacitet bar­marksbete jämfört med vinterbetestUlgångarna, medför bortfallet av Lei­pikområdet inte att samebyns renantal måste reduceras eller att byns bruttointäkter av renskötseln minskar. Om stängsel uppförs i enlighet med utredningsmannens förslag, kan byn utnyttja sina sommarbetesmar­ker så mycket rationellare än nu att olägenheterna genom förlusten i Leipikområdet elimineras.

Slutsatsen av det anförda blir enligt utredningsmannens mening att en övergång från den ordning som gäller enligt nuvarande konvention till det föreslagna systemet med gränsbestämda vinterbetesområden med ensamrätt för norska samer inte innebär att berörda svenska sa­mebyar får vidkännas sådan betesförlust att kompensation härför bör utgå av statsmedel.

Svenska samernas riksförbund har för Könkämä m. fl. samebyars räk­ning yrkat ersättning för de mark- och vattenområden i Sverige som skall utnyttjas till norskt bete under åberopande av vad som tillämpas i vattenmål. Ersättningsanspråket har vid uppvaktning av förbundet i jordbruksdepartementet förklarats uppgå till 20 milj. kr. I remissjt-randet över ersättningsutredningarna framhåller förbundet bl. a. att Sve­rige, liksom beträffande områdena i Norge, måste ersätta de svenska samerna värdet av land och vatten till vilka de har rätt på grund av urminnes hävd, om man efter ett antal successiva eftergifter vill genom­föra det tilltänkta stela vinterbetessystemet för norska renar i Sverige. De svenska samebyarna som har civilrättslig rätt till land och vatten har givetvis ej någon skyldighet att tåla inskränkning av annan i byar­nas rätt. Skall renbetesrätt för norska samer förvärvas för genomföran­de av konventionen, får svenska staten förvärva rätten i fråga genom överenskommelse med samebyama. Svenska staten kan ej annat än måhända expropriationsvägen kräva att de svenska samerna skall uppge en sedvanerätt av civilrättslig karaktär som är allmänt erkänd och som när som helst kan fastställas av domstol. Vid sådant förhållan­de äger svenska staten inte heller kräva sådant avstående av privaträtts­lig rätt från de svenska samebyarnas sida såsom någon sorts villkor för att svenska staten skall ingå en renbeteskonvention. För byama är det ju helt likgiltigt, framhåller förbundet, om de förlorar dessa områden genom en vattenuppdämning som medför full ersättning eller genom bestämmelser i en renbeteskonvention med flankerande svensk lagstiftning.

Som jag redan nämnt har frågan om vUken rätt till land och vatten som samerna kan ha på grund av hävd eller äldre rättigheter legat utan­för utredningsmannens uppdrag. Frågan är f. n. föremål för domstols­prövning. Med hänsyn härtUl tar jag här inte upp detta spörsmål. Med utgångspunkt från rennäringslagen och lagen den 20 juni 1919 med be­stämmelser i anledning av 1919 års konvention kommer jag beträffande

Prop. 1972:16

35

frågan om betesförlust i Sverige till samma slutsats som utrednings­mannen, nämligen att en övergång från den ordning som gäller enligt nuvarande konvention till systemet med gränsbestämda vinterbetesom­råden med ensamrätt för norska samer inte kommer att medföra att berörda svenska samebyar får vidkännas sådan betesförlust att kompen­sation härför bör utgå av statsmedel. Vid detta ställningstagande kan jag i allt väsentligt ansluta mig till de skäl som utredningsmannen anfört i frågan. Utredningen ger enligt min mening klart vid handen att konven­tionen inte försämrar möjUghetema för någon sameby att hålla samma antal renar på bete som byn hittUls enligt gällande bestämmelser kunnat ha. I detta sammanhang vUl jag även erinra om att förhandlingsdelega­tionerna föreslagit att, om norskt vinterbetesområde i Sverige utnyttjas i mindre omfattning än som avses i den nya konventionen eller inte ut­nyttjas alls, det fasta utskott som skall finnas enligt konventionen på begäran bör ta ställning till frågan om området helt eller delvis skall ut­nyttjas för svenska renar.

Utredningsmannen har när det gäller frågan om intrång i svensk ren­skötsel genom upplåtelsen av gränsbestämda vinterbetesområden för norska samer kommit till att berörda samebyar bör få viss kompensa­tion i form av åtgärder och ersättningar med kontanta medel för mer­arbete till följd av ökad bevakning, förlängda flyttningar o. d. Några remissinstanser däribland statskontoret sätter i fråga om det över huvud finns någon grund för att tillerkänna samebyarna ersättning av svenska statsmedel i samband med övergång tUl den nya konventio­nen. För egen del vill jag dock förorda att de samebyar som enligt ut­redningsmannen åsamkas merarbete genom den nu föreslagna norska vinterbetningen erhåller kompensation i form av åtgärder eller i de fall då intrånget inte kan elimineras genom åtgärder i kontanta medel.

I fråga om den svenska renbetningen i Norge har Könkämä m. fl. samebyar i sitt remissyttrande förklarat att byarna motsätter sig varje landavträdelse utan värdering och ersättning av Sverige för land och vatten. Härvid har bl. a. den s. k. Altevatndomen åberopats. Som jag anfört i anslutning till vattenöverdomstolens remissyttrande torde even­tuella rättigheter av privaträttslig natur för de svenska samerna i Norge inte påverkas av en ny konvention. Det finns under dessa omständig­heter inga skäl som talar för att ersättning av svenska statsmedel bör utgå i anledning av yrkandet såvitt det grundar sig på sådana rättigheter. Som jag förut framhållit är de enligt den nya konventionen medgivna svenska betestillgångarna i Norge fullt tillräckliga för svensk renskötsel av samma storleksordning som deri renskötsel som är möjlig enligt nu gällande kon­vention. Den utredning som lantbruksstyrelsen utfört utmynnar i förslag till viss kompensation i form av åtgärder och ersättning för merarbete ge­nom ändring av betesområden m. m. i Norge samt inlösen av hjälpmedel i renskötseln som på grand av ändrade betesförhållanden i Norge blir till

Prop. 1972:16

36

ingen eller nedsatt nytta för svensk renskötsel. Jag ansluter mig till lant­bmksstyrelsens förslag om att sådant merarbete bör kompenseras och att vissa anläggningar bör inlösas av staten. Likaså bör staten bekosta upp­förande och underhåll av de stängsel, som Sverige åtagit sig att bygga i anslutning till konventionen.

Jag övergår härefter till beräkningen av de intrångsersättningar m. m. som sålunda bör utgå av statsmedel samt övriga kostnader med anled­ning av konventionen.

Utredningsmannen, som undersökt de skador och olägenheter som förorsakas av norsk renskötsel i Sverige tiU följd av konventionen, för­ordar kompensationsåtgärder för 575 000 kr. och ersättning med kon­tanta medel för merarbete med 555 000 kr. eUer tiUsammans 1 130 000 kr. Lantbruksstyrelsen har i sin utredning föreslagit kompensationsåt­gärder med (335 000 + 475 000=) 810 000 kr., medelsersättnmg för merarbete med 600 000 kr. samt inlösen av anläggningar med 77 000 kr. Båda utredningarna anser sig ha beräknat kompensationen på ett från samemas synpunkt förmånligt sätt. För min del vUl jag förorda att med anledning av de båda utredningarna 1 350 000 kr. anvisas tUl ersätt­ningar för merarbete och inlösen av anläggningar enligt de grunder som föreslagits av utredningama. Vid det sammanträde jag hade med sa­merna i Stockholm den 18 januari 1972 framkom att vissa anläggningar som borde inlösas inte anmälts för lantbruksstyrelsen. Vid sammanträ­det framkom vidare bl. a. att det under en övergångstid förelåg behov av viss extra bevakning mellan svenska samebyar. För dessa ändamål beräknar jag 200 000 kr.

Jag beräknar vidare högst 100 000 kr. för det merarbete som kan uppkomma inom Saarivuoma sameby, om ett av lantbruksstyrelsen före­slaget stängsel i trakten av Storvattnet inte kan utföras.

Vad utredningama föreslår i fråga om kompensationsåtgärder för ett sammanlagt belopp av (575 000 + 810 000 =) 1 385 000 kr. kan jag biträda. De åtgärder, varom här är fråga, såsom stängsel, rasthagar, skUjningsgärden och renvaktarstugor m. m., har av arbetsmarknadssty­relsen bedömts som i och för sig lämpliga beredskapsarbeten. Med hänsyn härtiU är någon särskUd medelsanvisning för dessa ändamål f. n. inte nödvändig. Lantbruksstyrelsens förslag om slaktanläggning med väg inom Könkämä sameby, väg mellan Laxforsen och Laimovi­ken inom Talma sameby och stängsel mellan nordsamebyarna och Vit­tangi sameby samt mellan Lainiovuoma och Saarivuoma samebyar och mellan Saarivuoma och Talma samebyar har enligt vad jag inhämtat redan tagits upp i styrelsens program för uppbyggande av renskötseln inom landet. Även frågan om ett stängsel mellan VUhelmina södra sa­meby och Frostvikens norra sameby kan lösas i särskUd ordning.

Enligt det tiU konventionen anslutande stängselprotokoUet skall spärr-

Prop. 1972:16

37

stängsel komma tUl stånd. Dessa stängsel skall i allmänhet vara upp­förda vid olika tidpunkter som infaUer under åren 19751979. Arbets­marknadsstyrelsen har förklarat sig beredd att utföra dessa stängselar­beten som beredskapsarbeten efter vederbörligt hänsynstagande till så­väl det lokala som det allmänna sysselsättningsläget. Kostnadema beräk­nas tUl 6,1 milj. kr. Skulle det sedermera medföra svårigheter att utföra arbetena som beredskapsarbeten måste de utföras i annan ordning. I så­dant fall bör frågan ånyo anmälas för riksdagen. I bilaga 2 till den, gemensamma konventionsrapporten har upptagits ytterligare stängsel, av vUka en del är internt svenska och övriga sådana om vUka man skall förhandla vidare. Kostnadema för dessa stängsel uppgår till drygt 2,5 milj. kr.

Kostnaderna för underhåU av de i stängselprotokollet upptagna stängslen bör åvila den svenska staten. Arbetsmarknadsstyrelsen har ställt i utsikt att underhållsarbetet till viss del skall kunna utföras som beredskapsarbete. För täckande av återstående del av dessa underhålls­kostnader beräknar jag 350 000 kr. Det sammanlagda behovet av bud­getmedel, som bör anvisas på ett särskilt reservationsanslag till åtgär­der i samband med ändrade renbetesförhåUanden, beräknar jag således tUl (1 350 000 + 200 000 -1- 100 000 + 350 000 =) 2 mUj. kr.

Även om ett omfattande arbete nedlagts av utredningsmannen och lantbraksstyrelsen kan man dock inte utesluta möjligheten att den nya konventionen kan medföra intrång som inte beaktats. Så t. ex. är det ej helt osannoUkt att olägenheter kan visa sig först sedan konventionen va­rit i tiUämpning någon tid. Om ett dyUkt fall inträffar bör enUgt min mening ersättning enligt de grunder för vilka jag tidigare redogjort kunna utgå. Den som anser sig berättigad till ersättning bör hänvända sig tUl vederbörande lantbraksnämnd. Om skäl därtill föreUgger torde frågor om kompensationsåtgärder eller medelsersättning då få anmälas för riksdagen.

För att konventionen skall bli gällande här i landet krävs särskUd lagstiftning. Överenskommelsens bestämmelser är utformade på sådant sätt att de helt eller i vissa avseenden kan göras direkt tillämpliga som svensk lag. Vissa föreskrifter har visserligen sådant innehåll att de en­Ugt gängse praxis sktUle ha meddelats i administrativ ordning. Detta gäller t. ex. 22 §, 23 § andra stycket och 55 §. Med hänsyn tUl samban­det med konventionstexten i övrigt bör dock enligt min mening även sådana bestämmelser omfattas av transformering tUl svensk lag. Där­emot bör undantag göras beträffande I kapitlet, som avser svensk ren­betning i Norge, bestämmelserna i 64 och 66 §§ samt slutbestämmel­serna i VII kapitlet. Jag föreslår sålunda att kapitlen 

II

VI

i konven­tionen med undantag av 64 och 66 §§ i sistnämnda kapitel införlivas

Prop. 1972:16

38

med intern svensk rätt genom en särskild lag i vilken förklaras att de skall gälla som svensk lag. Beträffande sådana frågor som regleras i konventionen avses lagen skola gälla utan hinder av vad som föreskrivs i annan lag eUer författning. Med hänsyn tUl lagens karaktär av special­lag torde särskild föreskrift härom inte vara nödvändig.

Lagen blir i första hand tillämplig på förhållanden här i landet, dvs. framför allt norsk renskötsel i Sverige och därmed sammanhäng­ande förhåUanden. I vissa fall kan lagen också tillämpas på frågor som berör svensk renskötsel i Norge, t. ex. svenska samers överskridande av riksgränsen på väg tiU och från betesområdena i Norge samt lantbruks­nämnds utanordnande av förskott för betesavgifter som svenska samer blivit skyldiga att utge i Norge. I princip blir emellertid självfallet de svenska samemas renbetning i Norge underkastad norsk lag. Frågan vil­ket lands lag som skall tillämpas i det konkreta fallet får bedömas enligt aUmänna regler. Det torde i allmänhet ej erbjuda några svårigheter att avgöra vilken lag som skall tUlämpas.

Beträffande 7, 10, 12, 39, 45 och 68 §§ i konventionen hänvisas tiU den redovisning som i det föregående lämnats för vissa i anslutning till konventionen träffade överenskommelser.

Den svenska lagen bör kompletteras med bestämmelser om fördel­ningen av de svenska renbetesområdena i Norge mellan berörda same­byar. Lagen bör vidare innehålla en bestämmelse om möjlighet för sa­meby att återkräva betesavgifter enligt 52 eller 57 § konventionen av den som vållat den olovliga betning för vilken avgifter fastställts. Enligt den gemensamma rapporten skall med uttrycket oaktsamhet i 61 § kon­ventionen förstås vad som med svensk terminologi betecknas oaktsam­het som ej är ringa. Detta bör anges i lagen.

Genom de ersättningar och åtgärder som jag tidigare förordat blir samema enligt min mening väl kompenserade för skador och olägenhe­ter som med anledning av den nya konventionens genomförande kan uppkomma för svensk renskötsel. Som förut framgått finner jag det helt klart att tillkomsten av de gränsbestämda norska vinterbetesområdena i Sverige inte för någon samebys del medför att byn inte kan hålla samma antal renar som byn kunnat ha med den ordning som gäller en­ligt 1919/1949 års konvention. Skulle det i något fall visa sig att lagen medför merarbete i form av ökad bevakning, förlängd flyttningsväg, försvårad skiljning o. d. som inte kan kompenseras genom nu föreslagna ersättningar och åtgärder, bör man som jag fömt framhåUit i första hand undersöka möjUghetema att ersätta eller avhjälpa olägenhetema på administrativ väg. Såvitt gäller renskötsel på svenskt område bör emellertid av principiella skäl även öppnas möjlighet för sameby eller renägare, som anser sig kunna påvisa grund för ytterligare skadeersätt­ning i anledning av den föreslagna lagen med hänsyn till tidigare före­liggande rätt tUI renskötsel, att inom tio år väcka talan härom vid dom-

Prop. 1972:16

39

stol. En föratsättning för att ersättning skall kunna utgå skall självfallet vara att skadan eller olägenheten i fråga inte förut ersatts av statsmedel eller avhjälpts genom åtgärder som vidtagits genom statens försorg.

Lagen bör även innehålla vissa övergångsbestämmelser. Dessa avser bl. a. vissa undantag i fråga om betesavgUter, vilka undantag närmare anges i protokollet om uppförande och underhåll av gränsstängsel för renar.

I enlighet med det anförda har inom jordbruksdepartementet upp­rättats förslag till lag med anledning av konventionen den 9 februari 1972 mellan Sverige och Norge om renbetning.

HemstäUan

Under åberopande av det anförda hemställer jag att Kungl. Maj:t föreslår riksdagen att

1)

godkänna den i Oslo den 9 februari 1972 undertecknade konven­tionen mellan Sverige och Norge om renbetnmg samt det samma dag undertecknade protokollet om uppförande och underhåll av spärrstäng­sel för renar,

2)

antaga lag med anledning av konventionen den 9 februari 1972 mellan Sverige och Norge om renbetning,

3)

till Åtgärder i samband med ändrade renbetesförhållanden på tUläggsstat till riksstaten för budgetåret 1971/72 under nionde huvud­titeln anvisa ett reservationsanslag av 2 000 000 kr.

Med bifall till vad föredragande sålunda med instämmande av statsrådets övriga ledamöter hemställt förordnar Hans Maj:t Konungen att till riksdagen skall avlåtas proposition av den lydelse bilaga till detta protokoll utvisar.

Ur protokollet: Britta Gyllensten

Prop. 1972:16

40

Bilaga

Förslag

till ny konvention mellan Sverige och Norge om renbetning m. m.

Avgivet av särskilda förhandlingsdelegationer

Stockholm den 24 juni 1971

Till KONUNGEN

Den 8 december 1967 beslutade Kungl. Maj:t att förhandlingar skulle upptas med Norge om ny renbeteskonvention. Den förhandlingsdelega­tion som samtidigt utsågs får härmed överlämna:

1.

Gemensam rapport om förhandUngarna mellan Sverige och Norge om ny renbeteskonvention avgiven av de svenska och norska förhand­lingsdelegationerna.

2.

Förslag tiU konvention mellan Sverige och Norge om renbetning jämte kartbUagor.

3.

Förslag tUl protokoll om byggande och underhåll av spärrstäng­sel för renar.

4.

Förslag till skriftväxling i samband med konventionens underteck­nande.

Konventionen, protokollet och skriftväxlingen som namnes under 24 har paraferats av den svenska respektive den norska förhandlings­ordföranden den 9 juni 1971.

Förhandlingsdelegationen kommer så snart tillfälle erbjuder sig att besöka de av föreliggande förslag i första hand berörda samebyama för att lämna information om förslagens innebörd.

Lennart[REDACTED_EFTERNAMN]

L. Kellberg

Hans-Åke Wängberg

Ordförande

IPär Kettis

Prop. 1972:16

41

Gemensam rapport om förhandlingama meUan Sverige och Norge om ny renbeteskonvention

De svenska och norska delegationer, som har haft i uppdrag att för­handla om ny renbeteskonvention mellan Sverige och Norge, får här­med tiU regeringarna överlämna gemensam rapport med förslag tUl konvention jämte kartbUagor, förslag till protokoll om byggande och underhåll av spärrstängsel för renar samt förslag tUl skriftväxling i samband med konventionens undertecknande.

1. Förhandlingsdelegationernas mandat och sammansättning

För Sveriges del beslutade Kungl. Maj:t den 8 december 1967 att förhandlingar skulle upptas med Norge om en ny renbeteskonvention. TUl ombud vid förhandlingama utsågs utrikesrådet Love Kellberg, ut­rikesdepartementet, ordförande, vattenrättsdomare Lennart[REDACTED_EFTERNAMN], justitiedepartementet, och byråchef Hans-Ake Wängberg, statens hy­resråd. Med stöd av Kungl. Maj:ts bemyndigande tUlkallade chefen för utrikesdepartementet den 16 januari 1968 som expert expeditionschefen Karl-Olof Wahlfisk, jordbmksdepartementet, och som sekreterare de-partementssekreterama Pär Kettis och Henrik LUjegren, utrikesdepar­tementet. Den sistnämnde lämnade sitt uppdrag under 1970 i samband med förflyttning utomlands. Som sakkunniga har tillkallats ombudsman Tomas Cramér, Svenska Samernas Riksförbund, kanslirådet Sven Här­den, jordbmksdepartementet, renägare Per Idivuoma, Lainiovuoma sa­meby, renägare Sigvard[REDACTED_EFTERNAMN], Grans sameby, studierektor Nikolaus Kuhmunen, Gällivare, lantbraksdirektör Sixten Landahl, Gävle, avdel­ningsdirektör Lars[REDACTED_EFTERNAMN], rikets allmänna kartverk, f. d. förste konsu­lenten HUding Ritzén, Umeå, departementssekreterare Ulla-Britta Silén, jordbruksdepartementet, statsagronom Eliel[REDACTED_EFTERNAMN], Uppsala, Överin­spektör Ake Wikman, lantbraksstyrelsen, och renägare Anders Ahrén, ordförande i Svenska Samernas Riksförbund. Häratöver har vid behov sakkunniga tUlkallats för kortvariga uppdrag.

Prop. 1972:16

42

För Norges del beslutades genom Kronprinsregentens resolution den 3 maj 1968 att förhandlingar skulle upptas med Sverige om ingående av en ny renbeteskonvention. Samtidigt utsågs följande ombud för dessa förhandlingar: expeditionschef Jens Evensen, utenriksdepartementet, ordförande, fylkesman Bue Fjermeros, Kristiansand, h0yesterettsadvokat Andreas Arntzen, Oslo, och byråchef Ulf Underland, utenriksdeparte­mentet. Expeditionschef, dr. juris Henry Naerstad, landbruksdeparte-mentet, utsågs tUl huvudrådgivare åt delegationen och förstesekreterare 0yvind Riseng, utenriksdepartementet, utsågs till delegationens sekre­terare. Förstesekreterare Riseng lämnade sitt uppdrag på egen begäran hösten 1968. Från denna tidpunkt har byråchef Underland fungerat som delegationens sekreterare.

Med stöd av fullmakt enligt ovannämnda resolution har utenriksde­partementet till rådgivare åt delegationen utsett statskonsulent Loyd ViUmo, Tromsö, lappfogden i Nordland Anders Bendigtsen, Rognan, lappfogden i Troms Hans O. Prestbakmo, Tromsö, lappfogden i Finn­mark Ole K. Sara, Kautokeino, och ordföranden i Norske Reindriftsa-mers landsforbund, veterinär Paul Fjellheim, Oslo.

I båda delegationernas mandat ingick att den svensk-norska ren­beteskommissionens betänkande av 1967 skulle vara vägledande för för­handlingarna.

2. Organisationen av arbetet m. m.

De principiella frågor som aktualiserats under förhandlingarna har behandlats av de båda delegationema. Arbetet med ett förberedande förslag till konventionstext och tekniska spörsmål i samband härmed har utförts av arbetsutskott, som på svensk sida letts av byråchef Hans-Ake Wängberg och på norsk sida av fylkesman Bue Fjermeros.

Vidare har delegationerna tillsatt särskilda arbetsgrupper för att ut­reda frågor rörande norska vinterbeten i Sverige som icke behandlades av den svensk-norska renbeteskommissionen och en särskUd arbetsgrapp som har genomgått stängselfrågor.

De båda delegationerna och arbetsutskotten har hållit en rad möten och även företagit resor i berörda betesområden. Resor har bl. a. före­tagits för att undersöka betestillgångarna på norska vinterbetesområden i Sverige och för att fastställa lämpliga renbetesgränser och stängsel­sträckningar.

Delegationerna har även hållit möten med berörda svenska och norska samer för att inhämta deras synpunkter på de förslag som fram­lagts av den svenska-norska renbeteskommissionen samt på särskilda frågor som aktualiserats under förhandlingama. Gemensamma möten med samerna har hållits i Lycksele i Västerbottens län och i Mo i Råna i Nordland fylke i aprU 1969 och på Rundhaug i Troms fylke i augusti

Prop. 1972:16

43

1969. I samband med dessa möten har resor företagits i samebyarna Grans och Råns betesområden i Nordlands fylke och i betesområdena Altevatn, Devdisfjellet och Falsnesfjellet i Troms.

3. Konventionsförslagets uppläggning

A. Allmänt. Samerna har sedan äldsta tider bedrivit renskötsel bl. a. i de nordliga delarna av Sverige och Norge. Sedan 1751 har de svenska renägarnas uppehåll med renar viss tid av året i Norge respektive de norska renägarnas uppehåll med renar i Sverige folkrättsligt reglerats genom den s. k. lappkodicUlen den 21 september/den 2 oktober 1751. Nu gällande renbeteskonvention av år 1919 har efter vissa ändringar 1949 sagts upp från norsk sida den 15 juni 1961. Därefter har konven­tionen förlängts i flera omgångar, senaste gången tUl den 1 maj 1972. Ett avtal ingicks mellan Sverige och Norge den 28 juni 1963 om att tillsätta en svensk-norsk kommission för att utreda vissa spörsmål som sammanhänger med den samiska renskötseln med undantag för rättsliga frågor. Enligt avtalet skulle kommissionens betänkande vara vägledande för de konventionsförhandlingar, som de båda regeringarna förklarat sig avse inleda så snart kommissionens utredningsresultat förelåg. Kommis­sionens betänkande avgavs den 24 februari 1967.

I enlighet med mandatavtalet har de båda delegationerna haft kom­missionens betänkande som utgångspunkt vid förhandlingarna. Svenska och norska samer har framfört i vissa fall långtgående Önskemål om avvikelser från kommissionsförslaget. Delegationema har eftersträvat att tillgodose de framförda önskemålen i den mån så varit möjligt. De­legationerna har därvid haft för ögonen att bevara den avvägning mel­lan olika konkurrerande intressen som kommissionens förslag är ut­tryck för.

De rättsliga frågor, som har samband med renskötseln över riksgrän­sen, är av omfattande och komplicerad natur och berör dessutom den intema rätten i de båda länderna. Som ovan angivits har det inte in­gått i den svensk-norska kommissionens uppdrag att utreda rättsliga problem i detta sammanhang. De rättsliga frågor till vUka delegationer­na tagit ställning finns redovisade i det följande och framgår av kon­ventionsförslaget och tillhörande protokoll m. m.

I fråga om förhållandet till den i vartdera landet gällande allmänna lagstiftningen utgår förslaget från att konventionen så långt den i varje avseende sträcker sig när den transformerats till intern rätt ut­tömmande reglerar frågor som avser renbetningen i det andra landet. Utöver konventionen blir nationeU rennäringslagstiftning tUlämplig på sådana frågor bara i den män detta framgår klart av konventionstexten eller följer av sakens natur. Annan nationell lagstiftning däremot får anses i tUlämpliga delar gälla utöver konventionen beträffande samer

Prop. 1972:16

44

och renar från det andra landet om annat icke framgår av konventionens bestämmelser eller följer av syftet med dessa bestämmelser. Som exem­pel kan nämnas att aUmänna straff- och skadeståndsregler i princip är tillämpliga i fråga om gämingar som inte har samband med rensköt­seln. Delegationerna har utgått från att de gästande samerna under uppehållet i det andra landet icke skall vid tUlämpningen av den all­männa lagstiftningen behandlas på annat sätt än landets egna samer.

I den mån kostnader för omställnings- och rationaliseringsåtgärder blir en följd av att konventionsförslaget genomförs har delegationerna utgått från att varje land svarar för dessa kostnader såvitt avser landets egna samer. Ett undantag härifrån utgör de kostnader för byggande och underhåll av vissa stängsel som regleras i det föreslagna protokollet.

Renskötseln har sedan 1919 års konvention förbereddes och ingicks genomgått en stark omvandling. Konventionsförslaget innebär en mo­dernisering av de bestämmelser som gäller för renbetningen över riks­gränsen. Vid utarbetandet av förslaget till konvention har delegationerna beaktat den nya rennäringslagen i Sverige och den motsvarande lag­stiftning som förberedes i Norge.

B. Översikt över konventionens innehåll. Konventionsförslaget är uppdelat i sju kapitel.

Konventionen inleds med ett första kapitel om svensk renbetning i Norge och ett andra kapitel om norsk renbetning i Sverige. I vartdera kapitlet anges gränserna för de betesområden som får användas i det andra landet samt under vUka tider områdena får användas och i vilken utsträckning de är avstängda från användning för landets egen rensköt­sel. Vidare finns bestämmelser om vilka svenska samebyar som kan an­vända betesområdena i Norge och om högsta tillåtna renantal i vissa områden i det andra landet. Kapitlet om norsk renbetning i Sverige inne­håller även regler om flyttningsleder och rastplatser m. m. för flyttningen mellan Norge och de vinterbetesområden som icke ligger i anslutning tUl riksgränsen.

Kapitel tre innehåller gemensamma bestämmelser, som gäUer både den svenska renbetningen i Norge och den norska renbetningen i Sve­rige. Där finns bestämmelser om vUka renägare som får använda områ­dena i det andra landet samt om förmän, slakt, jakt och fiske, skogs­fångst, spärrstängsel och smittsamma djursjukdomar m. m. I dessa delar fanns också bestämmelser i 1919 års renbeteskonvention. Konventions-förslaget innehåUer dessutom bl. a. en ingående reglering av frågor som hänger samman med samling och skUjning av renar samt bestämmelser om bevarande av betestUlgångarna för framtiden, beaktande av natur­vården, rätt tUl uppehåll i det andra landet, legitimationshandling för renskötare, förfarandet med omärkt ren, renmärken, hundar, vapen, radiosändare, motorfordon, medförande äv utrustning och tull- och av-

Prop. 1972:16

45

giftsfrihet. Dessa bestämmelser är nya i förhållande tUl 1919 års ren­beteskonvention.

I kapitel fyra behandlas frågor om överträdelse av konventionen. Det innehåUer regler om bl. a. betesavgift vid olovlig betning, om ersättning för skada och om straff. Kapitel fem upptar två nyheter, nämligen be­stämmelser om dispens i vissa situationer och om ett fast utskott som skall följa renskötselns utveckUng och konventionens tiUämpning.

I kapitel sex finns övergångsbestämmelser rörande ett betesområde i Norge och ett betesområde i Sverige, vilka får användas under en över­gångsperiod.

I kapitel sju upptas slutbestämmelser om bl. a. konventionens gUtig­hetstid, som föreslås tUl 30 år, en svensk-norsk kommission för utredning av det fortsatta betesbehovet efter giltighetstidens utgång, förpliktelse att förhandla m. m.

Till konventionen hör kartbilagor på vilka betesområdenas gränser och flyttningslederna angivits.

I förslaget tUl protokoU om byggande och underhåll av spärrstängsel för renar har angivits de sträckor på vilka det enligt delegationernas uppfattning är behövligt att uppföra stängsel för att underlätta konven­tionens tUlämpning.

Den föreslagna skriftväxlingen berör frågan om de svenska respektive norska samernas framtida rätt tUl renbete i det andra landet.

C. Geografisk utsträckning. Enligt konventionsförslaget får svensk renbetning i Norge äga ram i vissa områden i Troms, Nordlands och Nord-Tröndelags fylken och norsk renbetning i Sverige i vissa områden i Norrbottens, Västerbottens, Västernorrlands och Jämtlands län. Trots dessa geografiska begränsningar har delegationerna funnit det lämpligt att konventionen i tUlämpliga delar utsträcks att gälla för hela den svensk-norska riksgränsen. Detta får betydelse bl. a. för bestämmelserna i kapitel III, V och VII om förmän, samling och skUjning, överträdelser av konventionen, dispens, fast utskott m. m.

4. Betesområdena och deras utnyttjande

Gränserna för de betesområden som får användas i vartdera landet har i detalj angivits i konventionstexten. Vad gäUer de svenska betesom­rådena i Norge innebär detta att systematiken från 1919 års konvention följts. I fråga om de norska områdena i Sverige innebär detta emellertid en nyhet. Under förhandlingarna har det varit ett starkt norskt önskemål att i Sverige få gränsbestämda vinterbetesområden med ensamrätt. Från svensk sida har man varit tveksam till tanken på gränsbestämda områden främst på grund av att skiftande väderleksförhållanden under vintern kan hindra utnyttjandet av ett område och att vinterbetesområdenas effek­tiva utnyttjande allmänt sett försvåras om områdenas gränser bUr fixe-

Prop. 1972:16

46

rade. De norska erfarenheterna av vinterbete i Sverige har emellertid fört till att man på norsk sida ansett att fördelarna överväger nackde­larna med fasta områden. Mot bakgrund härav har den svenska dele­gationen ansett sig böra gå de norska önskemålen till mötes.

Som redan nämnts har den svensk-norska renbeteskommissionens för­slag varit vägledande vid förhandlingarna. De avvikelser som skett från förslaget har varit betingade av väsentligen två faktorer. Den ena är att delegationerna funnit att betesområdena i Norge på några ställen be­hövt viss komplettering i förhållande tUl konventionsförslaget för ati underlätta renskötselns bedrivande. Å andra sidan har man från svensk sida avstått från vissa områden. Den andra faktorn är att den av kom­missionen föreslagna gränsen på några håll skulle komma att gå i olämp­lig terräng och därför givits en ur praktisk renskötselsynpunkt lämpligare sträckning. Därvid har även behovet av stängselbyggen beaktats. Hu­vuddelen av de avvikelser som gjorts från kommissionens förslag är av den senare arten. När det gäller norska betesområden i Sverige avgav kommissionen icke några förslag till gränsbestämda områden. Delegatio­nema har genom sina arbetsgrupper utfört de omfattande undersök­ningar, som varit behövliga, och därefter kommit fram till en för de båda delegationerna godtagbar lösning av denna fråga.

Gränsbeskrivningarna i konventionen har anknutits till orter, sjöar, vattendrag, höjder och vägar, vilka angivits med sina nu gällande offi­cieUa namn. Dessa beskrivningar kompletteras av kartbilagor där grän­serna lagts in. Vid bristande överensstämmelse mellan beskrivningarna i konventionstexten och på kartan har de förra vitsord (73 §). Av lätt­förståeliga skäl har gränsbeskrivningen icke kunnat föregås av detalj-rekognosering annat än i begränsad omfattning. Beskrivningarna i kon­ventionstexten är därför utformade med tanke på att man vid en senare detaljrekognosering för stängselbygge skall ha frihet att göra mindre justeringar för att finna den lämpligaste sträckningen. Den exakta stäng­selsträckningen skall därefter fastställas genom särskild överenskommel­se. Sedan stängsel uppförts skall det anses utgöra renbetesgräns vid tiU-lämpningen av konventionen (42 §).

Innebörden av att områden i det andra landet får användas för ren­betning är i första hand att land och vatten får utnyttjas för underhåU av renarna. Den nyttighet som därvid främst tUlgodogöres är renbete både grönbete och lavbete. Fömtom renbetet får renägaren tUlgodogöra sig vissa andra rättigheter som närmare regleras i konventionsförslagets kapitel III.

Rätten att nyttja betesområdena har begränsats i vissa i konventionen angivna avseenden. Sålunda har högsta renantal fastställts för vissa be­tesområden. För samtliga områden gäller därutöver att de ej får utnytt­jas på sådant sätt att betets framtida bestånd äventyras (19 §). Häri lig­ger att betesområdena icke skall överbetas eller förstöras t. ex. genom nedtrampning.

Prop. 1972:16

47

A. Betesområdena i Norge. Större sammanhängande svenska betes­områden i Norge kommer enligt konventionsförslaget att finnas i Troms fylke för de s. k. nordsamebyarna. I Nordlands och Nord-Tröndelags fylken är de flesta områdena av mindre omfattning. I vissa fall är de mycket små och kan då betraktas som avvikelser från riksgränsen i fall där denna ej utgör en naturlig gräns för betesområde.

I Troms fylke får för svensk renbetning användas följande sex namn­givna betesområden: Tamok-Rosta, Devdisfjellet, Havgavuobmi, Anja­vassdalen, Sarevuobmi och Salvasskardet. För dessa områden har grän­serna beskrivits i sin helhet. För Anjavassdalen finns dessutom en sär­skild bestämmelse under kapitlet om slutbestämmelser (72 § tredje stycket). För Anjavassdalen har vidare fastställts ett högsta renantal av 6 000 (1 § A och 6 §).

I kapitel 

VI 

finns en särskild bestämmelse om att området Rieppe i Troms fylke under en övergångstid av fem år från konventionens ikraftträdande skall få användas för svensk renbetning från och med den 1 maj till och med den 15 juni (67 §).

I Nordlands och Nord-Tröndelags fylken får för svensk renbetning användas vissa områden, som ligger mellan riksgränsen och i konven­tionen närmare angivna gränslinjer. I övrigt utgör här riksgränsen västiig gräns för den svenska renbetningen (1 § B).

De samebyar från vilka renar får föras på bete i Norge är desamma som traditioneUt haft denna rätt. I Troms fylke får renar föras på bete i Norge endast från följande fyra samebyar: Könkämä, Lainiovuoma, Saarivuoma och Talma. Betesområdena i Nordlands och Nord-Trönde­lags fylken får användas av följande samebyar: Rautasvuoma, Kaalas­vuoma, Norrkaitum, Mellanbyn, Sörkaitum, Sirkas, Tuorpon, Luokta Mavas, SemisjaurNjarg, Svaipa, Gran, Ran, Umbyn, Vapsten, Vilhel­mina norra, Vilhelmina södra och Frostvikens norra (5 §).

Konventionsförslaget innehåUer inte någon regel om fördelning av betesområdena i Norge mellan svenska samebyar. Delegationerna har förutsatt att sådan fördelning regleras genom interna svenska bestäm­melser. Om gränserna mellan svenska samebyar ändras kan alltså därav föranledda justeringar inom betesområdena i Norge företas samtidigt.

För betesområdena i Troms fylke med undantag för nyssnämnda Rieppe-område gäller att svensk renbetning är tillåten från och med den 1 maj tUl och med den 14 september. I Nordlands och Nord-Tröndelags fylken, dvs. betesområdena söder om Torneträsk, är betes­ tiden från och med den 1 juli till och med den 31 augusti (2 §). Svensk-norska renbeteskommissionens förslag upptog flera skilda betes-tider. Delegationerna har emellertid funnit det fördelaktigt att använda endast två olika betestider. Under den del av året då svensk renbetning enligt vad nyss sagts är tUlåten inom ett visst område får detta icke an­vändas för norsk renbetning. Under andra tider av året kan däremot områdena brukas för norsk renbetning (4 §).

Prop. 1972:16

48

För fyra särskilt grunda områden gäller en speciell bestämmelse som innebär att svenska renar får uppehålla sig där även under annan tid än som nyss angivits när renskötsel bedrivs i angränsande svenska gränsområden. Skälet för denna bestämmelse är svårigheterna att hålla borta svenska renar från norskt område när samebyarnas renskötsel försiggår intill riksgränsen. Områdena är belägna, ett i Ballangens och Tysfjords, ett i Råna och två i Hattfjelldals kommun (3 §).

Under delegationemas förhandlingar har betydelsen av H0yesteretts dom den 20 april 1968 i Altevatnmålet diskuterats.

Den norska delegationen har med bestämdhet hävdat att denna dom inte tar stäUning till frågan om svenska samer har subjektiva rättigheter i Norge vilket man gjort gällande på svensk sida och att domen eller dess tolkning inte ingår bland de frågor som omfattas av förhand­lingarna om en ny renbeteskonvention mellan Norge och Sverige.

Utöver denna redovisning av de olika ståndpunkterna har förhand­lingsdelegationerna ej ansett det för att kunna fullgöra sina mandat att framlägga ett konventionsförslag vara meningsfyllt att vidare in­draga H0yesteretts dom den 20 april 1968 i förhandlingarna.

B. Betesområdena i Sverige. SamtUga betesområden för norsk ren­betning i Sverige har i konventionsförslaget beskrivits i sin helhet och namngivits. De är i Norrbottens län Maunu, Njuorajaure, Patsajäkel, Älvsbyn och Storsund. Av dessa skall Njuorajaure och Patsajäkel res­pektive Älvsbyn och Storsund användas tillsammans. I Västerbottens län heter områdena Granö, Ramsele och Meselefors (7 §). Samtiiga nu nämnda betesområden är avsedda för vinterbete och får användas från och med den 1 oktober till och med den 30 april. För området Patsajäkel gäller dock att det ej får tas i bruk före den 1 december. Detta innebär att de norska renarna dessförinnan vistas i Norge eller i området Njuora­jaure och därifrån förs till Patsajäkel. Om ett stängsel uppförs mellan Saarivuoma och Talma samebyar, som hindrar sammanblandning av re­nar från dessa båda byar, får dock området Patsajäkel användas redan från och med den 15 november. Vidare gäUer att viss mindre del av området Älvsbyn får tas i brak för norsk renbetning först från och med den 1 januari för att möjliggöra höstflyttning med svenska renar genom denna del av området Älvsbyn (8 §). Så länge som betestUIgången i Meselefors ej är tillräcklig skall i stället området Hälla i Västerbottens och Västernorrlands län användas för norsk renbetning (68 §).

För ett område i Västerbottens län gäller en särskUd bestämmelse som innebär att norska renar får uppehålla sig där när renskötsel be­drivs i angränsande norska gränsområden (9 §).

I Jämtlands län finns två betesområden, Leipikvattnet och BlåsjökUen. Dessa är avsedda att användas tUlsammans under sommarhalvåret från och med den 1 april till och med den 14 november.

Beträffande de för norsk renbetning upplåtna betesområdena i Sverige

Prop. 1972:16

49

gäller att svensk renbetning ej är tillåten där någon del av året. Undan­tag gäller i fråga om Njuorajaure som får användas för svensk renbet­ning under den del av året då norsk renbetning icke är tillåten där och i fråga om nyssnämnda flyttning av svenska renar genom Älvsbyn (10 §). För att underlätta denna flyttning föreslår delegationerna att en särskild nattfålla uppföres i anslutning till flyttningsleden.

Om norskt vinterbetesområde i Sverige utnyttjas i mindre omfattning än som avsetts eller inte utnyttjas alls, bör det fasta utskott som skall inrättas enligt 66 § på begäran ta ställning tUl om området helt eller delvis kan få utnyttjas av svenska renar vissa tider av året. Bakgrunden härtill är att som nämnts svenska renar är utestängda från dessa områ­den hela året, vilket icke är fallet med norska renar i fråga om de svenska betesområdena i Norge. Vid sin bedömning bör det fasta utskot­tet ta hänsyn bl. a. till att området kan ha fått nedsatt beteskapacitet, exempelvis genom skogsskötselåtgärder, och därför bör sparas från bet­ning under viss tid.

Följande högsta renantal har fastställts: i Maunu 1 100, i Njuora­jaure och Patsajäkel tillsammans 1 500, i Älvsbyn och Storsund tillsam­mans 2 500, i Ramsele 1 000, i Granö 1 000 och i Meselefors 1 500. För Jämtlands län har icke angivits något högsta renantal (11 §).

Flyttning till och från betesområdena kan ske på traditionellt sätt eller med motorfordon. Vid tradUionell flyttning skaU vissa i konventionen närmare angivna flyttningsleder följas. Flyttningen skall vidare ske inom den betestid som gäller för området i fråga (12 §, 15 § första stycket och 18§).

Utmed flyttningsledema skall finnas rastplatser med möjlighet till behövlig vila och bete. Antal, läge och utsträckning fastställs av den lantbruksnämnd inom vars område flyltningsleden går. Nämnden skall före fastställandet samråda med berörd norsk reindriftsinspektör (14 §). I konventionen har angivits vissa områden eller trakter där längre uppe­håll får göras. Annars är huvudregeln att flyttning skall genomföras så snabbt som förhållandena medger (15 §),

Om de norska renarna flyttas i överensstämmelse med konventionens regler skall svenska renar hållas borta från flyttningsleden så att flytt­ningen kan genomföras utan hinder och utan fara för sammanblandning (16 §). Lantbruksnämnden utfärdar de allmänna föreskrifter som behövs för att denna bestämmelse skall uppfyllas. Nämnden kan vidare i varje särskilt fall utfärda de konkreta ålägganden som kan visa sig erforder­liga. Sådana föreskrifter eUer ålägganden kan t. ex. omfatta den ordning i vUken olika svenska renhjordar skall flytta för att sammanblandning skall undvikas.

För att lantbmksnämnden skall kunna fullgöra denna uppgift är det nödvändigt att nämnden i förväg underrättas om när och hur de norska renägarna avser att genomföra sin flyttning. Det föreskrives därför att

4    Riksdagen 1972. 1 saml. Nr 16

Prop. 1972:16

50

renägarna eller deras förman skall sända plan för flyttningen senast tre veckor i förväg. Även avvikelser från planen skall snarast anmälas till lantbruksnämnden (15 §). Kan flyttning inte genomföras enligt planen och sändes ej ny plan inom treveckorsfristen, kan lantbruksnämnden utfärda erforderliga föreskrifter för svenska och norska renägare.

När omständigheterna gör det nödvändigt kan lantbruksnämnden fö­reskriva tillfällig avvikelse från flyttningsled (13 §). Också dispensre­geln i 65 § innehåUer emellertid bl. a. en befogenhet för lantbruks­nämnden att föreskriva tillfällig ändring av flyttningsleder. Skillnaden mellan de båda reglerna är att bestämmelsen i 13 § ger lantbruksnämn­den möjlighet att föreskriva att de norska renägarna i ett konkret fall skaU ta en annan väg utan att dessa själva önskar göra sådan avvikelse. De omständigheter delegationerna åsyftat kan vara att det föreligger hinder på den föreskrivna flyttningsleden i form av snö, naturkatastrof, byggnadsarbeten eller liknande. Det är en förutsättning att regeln an­vänds restriktivt. Dispensregeln i 65 § däremot tar sikte på att i veder­börande renägares intresse medge av denne önskad avvikelse från flytt­ningsled.

I Sverige pågår en utbyggnad av flyttningsleder med särskilda anlägg­ningar för utfordring m. m. I den mån sådan anläggning ägs av staten har delegationerna utgått från att den får användas av norska renägare på samma villkor som gäller för svenska renägare och samebyar. För det fall att anläggning övergått i t. ex. samebys ägo eller uppförts av sameby eller svenska renägare har det ansetts behövligt att i konventio­nen fastslå en rätt för de norska renägarna att utnyttja sådan anläggning mot skälig ersättning till ägaren. Kan överenskommelse ej träffas om ersättningens storlek skall denna kunna fastställas av lantbruksnämnden (17 §).

Företas flyttningen med motorfordon blir flera av de bestämmelser som gäller för traditionell flyttning icke tillämpliga. Vissa bestämmelsex skaU emellertid gälla i tillämpliga delar, t. ex. bestämmelser om rast­platser, plan för flyttningen och användning av anläggningar.

5. Renägare som får använda betesområdena i det andra landet

En utgångspunkt för delegationerna har varit att renskötseln över riks­gränsen är en samisk näring och att den därför i princip bör vara förbe­hållen samer från de byar eller distrikt som av hävd drivit renskötsel över gränsen. För att bringa konventionen i närmare överensstäiiimels(j med de nationella rennäringslagarna har dessutom möjlighet öppnats att låta vissa andra renägare, som kan betraktas som undantagsfaU, få. använda områdena i det andra landet. I konventionsförslaget fastslåii

Prop. 1972:16

51

i enlighet härmed att betesområdena i det andra landet får användas för renar tillhörande den som är av samisk härkomst eller är eller har varit gift med eller är adoptivbarn till sådan renägare, om dessutom den allmänna förutsättningen är uppfylld att vederbörande enligt hemlan­dets lag har rätt till renskötsel. Adoptivbarn jämställs med eget bam. Vad som föreskrivs om adoptivbarn tar därför även sikte på adoptiv­barns barn. Bestämmelsen kompletteras med en regel om att dödsbo efter renägare som nyss nämnts skall ha rätt till renbete i det andra landet (20 §).

Enligt konventionsförslaget är renägaren bärare av rätten till ren­betning i det andra landet. I Sverige skall renskötseln handhas av same­by för renägarens räkning. Samma ordning skall då givetvis gälla när svenska renar betar i Norge. Enligt nu gällande lagstiftning i Norge bedrivs renskötseln av de enskilda renägarna. Konventionsförslaget utgår från nuvarande organisationsform, som kan komma att ändras i den nya lagstiftning som förberedes i Norge. Renbetesdistriktet i Norge har ej samma funktioner som samebyn i Sverige. Så t. ex. är distrikt ej juri­disk person som samebyn. Denna skillnad får betydelse främst när det gäller bestämmelsema i kapitel 

IV

om betesavgift och ersättning. I de flesta fall har det varit möjligt att jämställa sameby och renbetesdistrikt. För att ej i onödan tynga texten har den tekniken använts att sameby/ renbetesdistrikt skrivits samman med snedstreck emellan.

I 1919 års renbeteskonvention föreskrevs en skyldighet för renägare att följa sina renar in i det andra landet. I förslaget till ny konvention finns ingen motsvarande bestämmelse. I stället föreskrivs att under uppehåll och flyttning i det andra landet sådan tUlsyn skall utövas över renarna som god renskötsel kräver. Detta innebär bl. a. att renarna skall hållas under sådan bevakning att de såvitt möjligt hindras från att göra skada, att komma utanför det betesområde eller den flyttningsled, som utnyttjas av vederbörande renägare, eller att sammanblandas med främmande renar (25 §). Uttrycket främmande renar överensstämmer med motsvarande uttryck i den nationella rennäringslagstiftningen.

För att kunna uppfylla skyldigheten beträffande tillsyn och bevakning föratsätts att renvaktare finns tillgängUga när renama betar i det andra landet. I en bestämmelse om uppehåll i det andra landet (21 §) har därför fastslagits att renägare som låter sina renar beta i det andra lan­det enligt konventionens regler och som har renskötsel som huvudyrke får överskrida riksgränsen och uppehålla sig i det andra landet under tUlåten betestid och däratöver när det eljest är nödvändigt för rensköt­seln.

Samma rätt tillkommer även renägarens husfolk, dvs. i första hand hans famUjemedlemmar, och renvaktare, som behövs för arbetet med renarna.

Prop. 1972:16

52

När rätten tUl uppehåll i det andra landet begränsas till renägare som har renskötseln som huvudyrke, renägarens husfolk och renvaktare, inne­bär detta att det är en vidare grapp som får sända renar på bete i det andra landet än den kategori renägare som har rätt att komma in i det andra landet utan hinder av de bestämmelser som i allmänhet gäller i fråga om utländska medborgares inresa. Denna begränsning har betydel­se bl. a. för rätten till jakt och fiske.

Enligt för närvarande gällande utlänningslagstiftning, som tillkommit i nordiskt samarbete, gäller i allmänhet en omfattande rätt att komma in i och vistas i det andra landet. Den självständiga betydelsen av konven­tionsbestämmelsen blir då ett åtagande från vardera statens sida att även om begränsningar i framtiden införs för utlänningars inresa skall de be­rörda renägarna behåUas vid sin rätt att följa renarna in i det andra landet och uppehålla sig där.

Sameby kan enligt konventionsförslaget åläggas att sända manskap för att delta i samling eUer skiljning eller i det andra landet hämta renar, som betat olovligen, dvs. utan stöd av konventionen. Eftersom det här­vidlag är fråga om en skyldighet enligt konventionen har delegationerna ansett det obehövligt att för dessa fall meddela särskUda bestämmelser om vistelse i det andra landet.

En nyhet i konventionen är att renägare, husfolk eller renvaktare som uppehåller sig i det andra landet med stöd av ovan angivna bestämmel­ser i konventionen skaU, efter fyllda 15 år, vara försedd med och med­föra en särskild legitimationshandling. Denna skall på begäran visas upp för det andra landets myndigheter. Därmed avses bl. a. polis, tulltjänste­man eller sådan tjänsteman inom renskötsehi eller inom jaktvårds- eller fiskeadministration, som enligt intem lag tillagts övervakande uppgifter. Av legitimationshandlingen bör framgå att innehavaren har rätt tUl uppe­håll i det andra landet enligt konventionen och vilken sameby eller vilket renbetesdistrikt han tiUhör (23 §).

Underrättelse om hur betesområdena i det andra landet kommer att utnyttjas skall årUgen senast två månader före betestidens början sändas till vederbörande myndighet i det andra landet. När det gäller svenska renar skall lantbruksnämnden underrätta reindriftsinspektören i Norge. I fråga om norska renar skall reindriftsinspektören underrätta lant­bruksnämnden. Underrättelsen skaU omfatta namn m. m. på de personer som avser att överskrida riksgränsen och uppehålla sig i det andra lan­det. Detta innebär att samtliga som ett bestämt år uppehåller sig i det andra landet under tillåten betestid för att delta i renskötseln alltså bl. a. också har rätt tiU jakt och fiske både skall ha legitimations­handling och återfinnas på den underrättelse som skall tillställas myndig­heterna. Med hänsyn härtill har det ej ansetts behövligt föreskriva att en förteckning över utställda legitimationshandlingar skall tillställas det andra landets myndigheter (22 §).

Prop. 1972:16

53

6. Samling och skiljning

Samling och skiljning är en normal företeelse i renskötseln och regle­ras utföriigt i konventionen. Emellertid är det inte möjligt att i en kon­ventionstext reglera alla detaljer. Föratsättningen för en smidig ordning beträffande samling och skUjning är att alla berörda parter samarbetar lojalt och att bestämmelsema tillämpas med omdöme och förstånd. Be­stämmelserna inleds med en regel om skyldighet att underrätta förmän­nen i de samebyar respektive distrikt i det andra landet, som har an­gränsande betesområden, innan samling sker för kalvmärkning eller för slakt eller skUjning (26 §). När det gäller kalvmärkning eller slakt kan underrättelsen ange tidpunkt för samlingen och i övrigt de tidsperioder under vilka kalvmärkningen och slakten beräknas ske.

I fråga om sammanblandning av renar är huvudregeln att samUng och skiljning skall verkställas snarast möjligt.

Det kan emellertid uppskjutas om förmännen är eniga härom eller om det bestäms av vederbörande myndighet med hänsyn till omständighe­terna. En sådan omständighet kan vara att den eller de hjordar som de sammanblandade renarna tillhör befinner sig på stort avstånd eller att behövlig personal saknas (27 §).

För att kunna undersöka om sammanblandning skett får förman om sannolika skäl härför föreligger syna den främmande renhjorden (28 §).

Förman har ansvaret för att föreskriven skiljning blir verkställd, men behöver ej personUgen deltaga i skiljningen.

När norska renar flyttar tillbaka från Sverige respektive när svenska renar slutiigt lämnar sitt betesområde i Norge eller angränsande svenska områden skall samling och skiljning normalt företas (29 respektive 30§).

Vederbörande myndighet kan befria från denna skyldighet och bör göra så när det finns anledning anta att sammanblandning ej har skett. På gränsavsnitt där svensk och norsk renskötsel ej berör varandra finns möjlighet att t. v. befria från samling och skiljning.

7. Särskilda rättigheter

Den som driver renskötsel i det andra landet med stöd av konventio­nen får enligt förslaget också utöva vissa särskilda rättigheter i det landet vilka sammanhänger med renskötseln. Han får sålunda slakta renar, jaga och fiska, ta virke, uppföra anläggningar, medföra utrustning, hun­dar, vapen och ammunition, radiosändare och mottagare samt motor­fordon. Han åtnjuter också viss tull- och avgiftsfrihet. Gemensamt för alla de uppräknade rättigheterna är att de kan behövas för att rensköt­seln i det andra landet skall kunna drivas rationellt. En förutsättning är att rättigheterna skall utnyttjas i renskötseln.

I flera av här avsedda paragrafer hänvisas till de bestämmelser som

Prop. 1972:16

54

gäUer för landets egna renskötande samer. På grund av vad ovan anförts om intern rennäringslagstiftnings tUlämplighet har särskilt måst utmär­kas när nationella bestämmelser som rör rennäringen skall gäUa. Hän­visningen till dessa bestämmelser har givits formen av en regel om na­tionell behandling: den gästande samen har rätt tUl samma behandling som landets egna samer (39, 40 och 41 §§ samt 48 § andra stycket).

I fråga om slakt hänvisas i 38 § till att det andra landets bestämmel­ser skall gälla. Regeln i konventionsförslaget har den innebörden att staterna åtar sig att upprätthålla sådana bestämmelser som gör det möj­ligt för renägare att slakta i det andra landet. Bestämmelserna får alltså ej utformas på sådant sätt att rätten blir Ulusorisk. Motsvarande gällei beträffande radiosändare (47 §).

Slakt får enligt huvudregeln ske under tillåtet uppehåll i det andra landet med iakttagande av de bestämmelser som gäller där. Det har förutsatts att i normala fall köttet etc. transporteras till hemlandet föl försäljning. Om så ej sker skall köttet och andra produkter som härrör från slakten behandlas som om det gällde införsel till och försäljning i det land där slakten skedde. Uppstår behov av att slakta renar som olovligen finns i det andra landet kan detta ske efter tillstånd av den lantbruksnämnd respektive reindriftsinspektör inom vars område renarna finns (38 §).

Jakt och fiske får bedrivas under tUlåten betestid och inom betesom­rådet enligt samma bestämmelser som gäller för landets egna samer, dock endast tUl husbehov (39 §). Den personkrets som har denna rätt är densamma som avses i 21 §. De interna bestämmelser som åsyftas är bl. a. jakt- och fiskelagar. I Norge föreligger skyldighet att utge bl. a. fisketrygdavgift. I den mån och tUl det belopp som sådan avgift erlägges av norska samer, kommer samma skyldighet att åvUa de svenska ren­ägarna.

Renägare får enligt 40 § ta virke inom det betesområde och längs den flyttningsled som han utnyttjar för användning i renskötseln. För skogs­fångsten gäller samma bestämmelser som för landets egna samer. Virket skall vara avsett för användning i renskötseln, i första hand för uppfö­rande av anläggningar som avses i 41 §. När i denna paragraf nämns bostad som behövs för renskötseln avses ej endast renvaktarstuga el. dyl. utan även i förekommande fall famUjebostad, t. ex. för norska ren­ägare som flyttar med sin familj till Sverige för vintersäsongen.

I 42 § fastslås att spärrstängsel får uppföras längs riksgränsen och be­tesområdenas gränser för att underlätta renskötseln. Av andra stycket framgår att staterna skall träffa närmare överenskommelse om detaljer rörande planerat stängsel, såsom om sträckning, placering, utförande och kostnader. Sådan överenskommelse måste föregås av bl. a. detalj­rekognosering. Det har redan framhållits att stängselsträckningen kan komma att avvika från riksgränsen eller betesområdets gräns på gmnd

Prop. 1972:16

55

av terrängförhållandena och att stängslet i så fall skall anses utgöra renbetesgräns vid tUlämpningen av konventionen.

TUlbörlig hänsyn skall tas till naturvården vid planläggning, placering, uppförande och underhåll av anläggningar för renskötseln, bl. a. stängsel (43 §).

Den som uppfört anläggning för renskötseln svarar också för upp­röjning efter arbetets slut och för att överblivet material m. m. avlägsnas. Detta innebär inget hinder mot att mindre depåer med material för repa­ration och underhåll läggs upp på lämpliga platser.

Renskötaren och hans husfolk skall kunna passera riksgränsen där det med hänsyn till renskötseln är lämpligt. Därvid får medföras nödvändig utrustning, redskap och livsmedel samt material som behövs för att uppföra och underhålla anläggningar (45 §). Rätten att medföra utrust­ning m. m. gäller oberoende av i vilken riktning riksgränsen passeras och oberoende av var inköpet skett. Begränsningen ligger i att utrust­ningen etc. skall vara avsedd för de personer som enligt konventionen har rätt till uppehåll i det andra landet och för användning i renskötseln.

För användning i renskötseln och vid jakt enligt konventionen får vidare vapen och ammunition medföras. För införande av vapen gäller för närvarande särskilda regler och avsikten är att närmare bestämmelser härom skall faststäUas efter överenskommelse mellan de båda ländernas behöriga myndigheter (46 §). Dessa bestämmelser bör utformas så att de möjliggör för renskötarna att på ett smidigt sätt medföra vapen som behövs i renskötseln och för jakten samtidigt som vardera statens intres­sen tUlvaratas.

Motsvarande synpunkter gäller i fråga om medförande och använd­ning av radiosändare och mottagare. Dessa har blivit ett värdefullt hjälp­medel i renskötseln. Det andra landets bestämmelser på detta område måste iakttas och närmare bestämmelser kan fastställas genom särskild överenskommelse mellan behöriga myndigheter (47 §).

Motorfordon som är registrerat i renägarens hemland kan enligt för­slaget medföras från det ena landet till det andra för användning i ren­skötseln. Härmed avses både befordran av personer, renar och tillhörig­heter. Givetvis måste gällande bestämmelser i övrigt rörande motorfor­don iakttas, t. ex. vägtrafiklagstiftning och föreskrifter om försäljning av fordonet i det andra landet om sådan skulle bli aktuell. För terräng­gående motorfordon såsom snöskoter eller bandvagn gäller den begräns­ningen att samma bestämmelser tUlämpas som för landets egna renskö­tande samer. Detta kan få betydelse vid förbud att framföra bl. a. snö­skoter inom vissa fjälltrakter, som vederbörande stat önskar skydda mot t. ex. bullerstörning. Därutöver gäller att terränggående motorfordon un­der annan tid än tUlåten betestid får användas i det andra landet först sedan meddelande tUlställts den lantbruksnämnd eller reindriftsinspektör, inom vars område motorfordonet skall användas (48 § tredje stycket).

Prop. 1972:16

56

Utrustning, redskap och andra varor som nu nämnts får medföras ttdl- och avgiftsfritt över riksgränsen (49 §).

En särskUd bestämmelse har införts om att hundar för bevakning av renarna får medföras på samma sätt som renarna (44 §).

8. Överträdelser av konventionen m. m.

Sanktionsapparaten utgör en viktig del av konventionsförslaget. Trots den goda ordning inom renskötseln som eftersträvas med kravet på be­vakning etc. och genom naturliga gränser för betesområdena komplette­rade med omfattande stängselbyggen, kan renar komma in på område där de ej har rätt att vistas enligt konventionen. Den väsentliga reaktio­nen mot sådan överträdelse är av civilrättslig art. Vid olovlig betning ges sålunda möjlighet att uttaga betesavgift. Denna avgift är en kombi­nation av schabloniserad gottgörelse för den skada som kan ha drabbat betet och schabloniserad ekonomisk sanktion i avhållande syfte.

När renar betar olovligt i det andra landet skall underrättelse om för­hållandet snarast sändas till vederbörande myndighet inom vars område renarna finns. Vissa personer har ålagts skyldighet att lämna sådan underrättelse, nämligen renarnas ägare, den som i ägarens ställe svarar för bevakning och tillsyn samt den som har rätt att vid tidpunkten i fråga driva renskötsel där de främmande renarna finns (51 §).

Den myndighet som mottagit underrättelsen skaU snarast i sin tur underrätta förmannen i den sameby eller i det renbetesdistrikt där re­narna finns, vidare vederbörande myndighet i det andra landet, dvs. reindriftsinspektör eller lantbruksnämnd samt om möjligt förmannen i det distrikt eller den sameby där renarna kan antas höra hemma. Den myndighet som mottagit meddelande förutsattes omedelbart vidarebe­fordra detta till renägare eller sameby till vilken renarna hör.

Betesavgift utgår med ett fast belopp per ren utan hänsyn tUl uppe­hållets varaktighet i Sverige med skr 1: 00 och i Norge med nkr 1: 40 med ett tillägg för varje dag renarna uppehållit sig i det andra landet av i Sverige skr 0: 40 och i Norge nkr 0: 55 per ren. Renägaren har fjorton dagar på sig efter det att myndigheten i hans hemland mottagit det officiella meddelandet om den olovliga betningen enligt vad nyss sagts att ta ut sina renar från olovligt område innan en förhöjning av avgiften per dag inträder. Från och med femtonde dagen efter det myn­digheten mottagit meddelandet, vilket kan ske senare än den dag då den olovliga betningen började, höjs avgiften till i Sverige skr 0: 75 och i Norge nkr 1: 05 per ren och dag (52 §).

I artikel 14 i protokollet om spärrstängsel anges vissa tidsbegränsade undantag från 52 §, vilka skall gälla intill dess överenskomna stängsel uppförts.

Enligt konventionsförslaget kan betesavgift utgå. Härmed menas att

Prop. 1972:16

57

den myndighet som fattar beslutet har en diskrelionär prövningsrätt: full avgift, nedsatt avgift eller ingen avgift alls kan komma i fråga allt efter omständigheterna. I konventionen nämns som förmUdrande omständig­het att det olovliga uppehållet ej kan läggas renägaren eller den för be­vakningen ansvarige till last detta kan bero på svåra väderleks- eller snöförhållanden, rovdjursanfaU, naturkatastrof, fara för människor och djur, icke fungerande stängsel el. dyl. Omständigheterna kan även eljest vara sådana att det är oskäligt att ålägga avgift helt eUer delvis.

Vart femte år skall avgiftsbeloppen räknas om, med tillämpning av vartdera landets konsumentprisindex. Det förutsätts alt detta görs av central myndighet i vartdera landet och att det andra landet snarast un­derrättas om de nya avgifter som skall tillämpas. Om ändringar i index eller valutakurser medför mera betydande skillnad mellan betesavgifter­nas värde i de båda länderna bör det fasta utskottet föreslå regeringarna att justera betesavgifternas storlek.

Beslut om betesavgift fattas av den lantbruksnämnd respektive rein­driftsinspektör inom vars område den olovUga betningen ägt rum. TUI grund för beslutet måste ligga tillförlitUga upplysningar om de renar som uppges ha betat olovligen. Ofta föreligger givetvis svårigheter att fast­ställa om det är främmande renar samt varifrån dessa kommer, tid­punkten när de kom in på olovligt område och antalet renar samt de omständigheter som i övrigt förelåg och som kan föranleda att avgift nedsätts eller att avgift inte tas ut. Att fastställa de förhållanden som är av betydelse för beslutet underlättas i väsentlig grad genom att skUjning skall företas innan renar som betat olovUgt får föras tillbaka tiU hem­landet. Med hänsyn till rättssäkerheten bör den som skall åläggas att betala avgift beredas tillfälle att yttra sig i samband med den utredning, som företas rörande den olovliga betningen. Rättssäkerheten tUlgodoses även genom att besvär kan anföras över beslut om belesavgift hos lant­bruksstyrelsen respektive fylkesmannen inom fem veckor räknat från det förmannen mottog beslutet (53 §).

En preskriptionsregel finns som innebär att frågan om betesavgift för­faller om icke beslutet härom sänts till lantbmksnämnden/reindriftsin-spektören i det andra landet senast tre månader efter det att det olovliga uppehållet upphört (54 §).

Betesavgift kan las ut även när renar i det egna landet olovligen uppe­håUer sig på område som är förbehållet det andra landets renar (57 §).

Som olovligt bete enligt 52 § är också att bedöma väsentlig avvikelse från flyttningsled.

Straffbestämmelser finns i konventionen för vissa överträdelser för vilka det ansetts erforderligt med en reaktion men någon annan form än straff inte är lämplig. Endast bötesstraff kan ådömas, och fråga skall vara om uppsåt eller oaktsamhet (61 §). Enligt delegationernas mening förstås med oaktsamhet i detta saminanhang oaktsamhet som ej är obe­tydlig. Den svenska termen härför är "oaktsamhet som ej är ringa".

Prop. 1972:16

58

Allmänt åtal för förseelse enligt 61 § konventionen får väckas endast efter anmälan av lantbruksnämnden eller reindriftsinspektören. Dessa kan göra anmälan i båda länderna (62 §).

Den som lagförts varmed i detta sammanhang även avses att åtals­eftergift meddelats får ej lagforas för samma gärning i det andra lan­det (63 §).

I konventionen regleras vidare frågan om ersättning för kostnader för renar från det andra landet (35 §) och om ersättning för skada (58 §). 35 § skiljer mellan kostnader för det fall att sammanblandning inte ägt rum och kostnader för det fall att sammanblandning skett. I det första fallet skall kostnader för nödvändigt arbete med de främmande renarna alltså ej med egna renar även om ett samband kan påvisas mellan förekomsten av främmande renar och ökat arbete med egna renar och utlägg som uppstår för de främmande renarna betalas i sin helhet av den sameby respektive renägare som renarna tillhör. Har det däremot skett sammanblandning fördelas alla kostnader för samling och skiljning inklusive arbetskostnader i förhållande tUl det antal renar var och en har i den sammanblandade hjorden. För fall av oaktsamhet eller bris­tande bevakning finns en särbestämmelse.

Den förman som har de främmande renarna om hand eller som sva­rat för skiljningen fördelar kostnaderna. Vid oenighet om kostnaderna eller fördelningen av dessa bör vederbörande myndighet på begäran av part försöka medla. Lyckas ej detta återstår domstolsvägen.

Ersättning i annat fall för skada som vållas i det andra landet vid utövande av renskötsel oberoende av om den utövats i hemlandet eller i det andra landet skall bedömas enligt skadeståndsreglerna i det land där skadan inträffade. För skada på bete utgår icke särskild ersättning, eftersom betesavgiften till en del utgör ett schabloniserat skadestånd (5860 §§).

9. Dispens. Fast utskott

Dispens (65 §) från bestämmelserna om betesområden, betestider, ren­antal och flyttningsleder kan ges av lantbruksnämnden respektive fylkes­mannen var och en inom sitt område, när väderleks- eller betesförhål­landen eller andra omständigheter gör det nödvändigt. Ovan har angi­vits skillnaden mellan denna bestämmelse och 13 §. Typsituationen för dispens är att fara för Uv eller för väsentliga ekonomiska värden för staten eller den enskilde uppstått och att farans avlägsnande förutsätter eller kan underlättas genom en dispens av tillfäUig natur från vissa av konventionens regler. Dispensen ges alltså i renägarens eller samebyns intresse och framställning om dispens skall normalt göras av reindrifts­inspektör respektive lantbruksnämnd i vederbörande renägares hemland. Om emellertid tiden inte medger att hemlandets myndigheter kopplas

Prop. 1972:16

59

in kan dispens ges i brådskande fall även efter framställning direkt från 

Under motsvarande omständigheter som nyss angivits kan lantbruks­nämnden respektive fylkesmannen efter samtycke från myndigheten i det andra landet medge tillfälligt undantag från de bestämmelser som för­bjuder användande i det egna landet av betesområden som är förbehåll­na renar från det andra landet.

I 66 § behandlas frågan om ett fast utskott som föreslås skola tUlsättas av regeringarna med uppgift att följa den samiska renskötselns utveck­ling och föreslå åtgärder som kan bidra till en effektiv och ändamålsen­lig tUlämpning av konventionen.

Det fasta utskottet bör fortlöpande skaffa sig en bild av rennäringens läge i de båda ländema och vara berett att på grundval härav föreslå erforderliga åtgärder av både engångsnatur och permanent art som gör att konventionens tUlämpning håller jämna steg med utvecklingen av renskötseln. Genom sin sammansättning, från vartdera landet en ren­näringssakkunnig, en renskötande same och därutöver en medlem jämte suppleanter, bör utskottet ha goda möjligheter att skaffa sig överblick över dessa frågor.

10. Slutbestämmelser. Skriftväxling om framtida renbetning

En väsentlig fråga under förhandlingarna har varit samernas framtida renbetning över den svensk-norska gränsen efter utgången av den nya konventionen.

Delegationerna har för det första enats om att föreslå att den nya konventionen skall ha en lång gUtighetstid, nämUgen 30 år (76 §). Där­utöver föreslår delegationerna att senast fem år före utgången av kon­ventionens giltighetstid skall, om en av avtalsparterna påkallar det, en blandad svensk-norsk kommission tillsättas för att utreda frågan om det ena landets renskötande samer har behov av fortsatt renbetning i det andra landet i de betesområden som omfattas av konventionen eller de­lar av dessa (69 §). En förutsättning för att avtalspart skall begära att kommissionen tillsätts är givetvis att ett fortsatt betesbehov bedömes föreligga.

För att fullgöra sin uppgift skall kommissionen i erforderlig utsträck­ning undersöka betestillgångarna inom Finnmarks, Troms och Nordlands fylken och i nordligaste delen av Nord-Tröndelags fylke samt i Norrbot­tens och Västerbottens län och i nordligaste delen av Jämtiands län (70 §). Mandatområdet överensstämmer således med mandatområdet för svensk-norska renbeteskommissionen av 1964, som för Övrigt ut­gjort förebild för den nu föreslagna kommissionen. Kommissionen skall undersöka hur betestillgångarna utnyttjas inom dessa områden och hur de mest rationellt skall kunna utnyttjas. Därvid skall hänsyn också

Prop. 1972:16

60

tagas till andra samhälls- och näringsintressen. Inom denna allmänna ram bestämmer kommissionen själv hur utredningsarbetet skall bedrivas.

Avtalspart som påkallar att kommissionen tillsätts skall underrätta den andra avtalsparten senast ett år före tidsfristen för kommissionens till­sättande. Parterna skall därefter gemensamt utse ordförande från ett tredje nordiskt land och överenskomma om sekretariat m. m. Kommis­sionen skall bestå av, föratom ordföranden, tre medlemmar från vart­dera landet samt personliga suppleanter. Gemensamma kostnader för kommissionens arbete fördelas lika mellan de båda ländema. Kom­missionen har tre år tiU disposition för att avge betänkande till rege­ringarna.

Så snart kommissionens betänkande avgivits skall de båda ländernas regeringar inleda förhandlingar rörande den fortsatta rätten till renbet­ning i det andra landet efter utlöpandet av konventionens giltighetstid (72 §). Förhandlingarna skall föras på grundval av betänkandet. För­handlingarna skall ej omfatta det i 1 § A 4 konventionen angivna om­rådet Anjavassdalen om ej de båda regeringarna enas om att särskilda skäl talar härför. Det kan tilläggas att området Anjavassdalen icke in­gick i de områden som enligt 1964 års svensk-norska renbeteskommis­sions förslag skulle användas för svensk renbetning i Norge.

Förhandlingama mellan regeringama skall såvitt möjligt slutföras innan konventionen löper ut.

Vidare har enighet uppnåtts om att föreslå regeringarna att i sam­band med konventionens undertecknande utväxla skrivelser innehållande att de båda ländernas regeringar i fråga om samernas framtida renbet­ning i det andra landet kommer att låta följande synpunkter vara väg­ledande. Samerna utgör en folkgrupp, som under utövandet av sin näring sedan urminnes tid har fört sina renar fram och tillbaka mellan de båda länderna. Regeringarna har för avsikt att, var och en för sig, så länge det finns samer i ettdera landet som för att bevara sin livsform och näring är beroende av renbete i det andra landet upprätthålla betesrätten över landgränsen. Om vitala intressen nödvändiggör att betesmark, som brukas av norska samer i Sverige respektive av svenska samer i Norge, tages i anspråk, skall den svenska respektive norska regeringen inom ramen för den vid varje tillfäUe gällande interna lagstiftningen på bästa möjliga sätt tUlrättalägga förhåUandena för samernas betesrätt så att de kan bevara sin livsform och näring.

Mot bakgrund av ovannämnda bestämmelser i konventionen och den föreslagna skriftväxlingen har delegationerna enats om att föreslå att konventionen den 26 oktober 1905 angående flyttiapparnas rätt tUl ren­bete m. m. upphör att gälla när konventionen träder i kraft (74 §). Däremot föreslår delegationerna icke någon uppsägning av 1751 års lappkodicill. Den kvarstår som ett uttryck för samma grundsyn som den föreslagna skriftväxlingen.

Prop. 1972:16

61

Konventionen föreslås träda i kraft den 1 maj 1972 och gälla till och med den 30 april 2002.

Konventionen skall ratificeras.

11. Byggande och underhåll av spärrstängsel

Enligt 42 § konventionen skall närmare bestämmelser om byggande och underhåll av spärrstängsel fastställas genom särskild överenskom­melse. Delegationerna har nedlagt ett omfattande arbete för att få till stånd såvitt möjligt detaljerade förslag till stängsel som behövs för att underlätta efterlevnaden av den nya konventionens bestämmelser.

Delegationerna har utarbetat förslag till protokoll om byggande och underhåll av spärrstängsel för renar. Protokollet omfattar i artikel 1, 2 och 3 stängsel som föreslås uppförda inom bestämda tidsfrister. I artikel

4 anges ett stängsel som skall byggas i den mån området Maunu tages i

bmk för norsk vinterbetning i Sverige.

Artikel 5 avser ett stängsel inom området Havgavuobmi i Troms fylke. Detta stängsel skall utgöra fortsättning på ett stängsel som är un­der uppförande i Sverige och som åtskiljer samebyarna Lainiovuoma och Saarivuoma. Från den svenska delegationens sida har anförts att stängs­let är nödvändigt för att även i Norge åtskilja Lainiovuomas renskötsel från Saarivuomas. Samrenskötsel inom byarna har bedömts icke vara genomförbar. Kostnaderna för att ersätta stängslet med mänsklig ar­betskraft är alltför höga för att en sådan lösning skall framstå som ett alternativ till stängsel. Vidare har den svenska delegationen anfört att det cirka 80 km långa stängsel som är under uppförande i Sverige skulle bli ineffektivt om det icke kan fortsätta in på norskt område. Den norska delegationen har anfört starka betänkligheter mot uppförande av nämn­da stängsel inom området Havgavuobmi särskilt med hänsyn till natur­vården. För att så långt som möjligt tUlmötesgå dessa norska natur­vårdsintressen har den svenska delegationen i andra hand föreslagit en alternativ stängselslräckning, som anges i artikel 5, punkt 2. Ur svensk renskötselsynpunkt är emeUertid den sträckning som anges i artikel 5, punkt 1, den lämpligaste.

Med hänsyn till föreliggande särskUda omständigheter har de två de­legationerna stannat för att i detta område föreslå ett stängsel utgörande fortsättning på det som är under uppförande i Sverige. För att så långt det är möjligt tUlmötesgå norska naturvårdsintressen föreslås i artikel

5 två alternativa sträckningar. Som ett led i den lösning som här före­

slagits ingår att den svenska delegationen avstår från att nu påyrka att

i avtal reglera anläggande av vissa stängsel i en del andra områden.

Artikel 8 innehåller bestämmelser om vUka stängsel som skall upp­föras, bekostas och underhållas av Sverige respektive av Norge. Av bilaga 1  till denna rapport framgår de olika stängselsträckningarnas

Prop. 1972:16

62

längd, beräknade kostnader för byggandet och kostnadernas fördelning.

Protokollet innehåller vidare bestämmelser om hur stängselsträck­ningarna i detalj skall fastställas, om utsträckning av tidsfristerna på gmnd av oförutsedda omständigheter, godkännande av färdiga stängsel, tull- och skattefrihet, arbetsmarknadsförhållanden m. m.

Artikel 14 innehåller regler om vissa temporära avvikelser från be­stämmelserna om betesavgift i 52 § konventionen. Dessa regler om av­vikelser har kommit tUl för att mildra de omställningsproblem som upp­kommer i samband med konventionens ikraftträdande.

Protokollet skall träda i kraft samtidigt med konventionen och ha samma giltighetstid. Protokollet skall ratificeras (artikel 15).

Förutom de stängselsträckningar som anges i protokollet har delega­tionema diskuterat ytterligare ett antal stängsel. Delegationerna utgår från att det fasta utskottet kommer att uppmärksamma behovet av dessa.

De stängsel som varit föremål för diskussion framgår av bUaga 2.

Stockholm den 9 juni 1971.

L. Kellberg

Jens Evensen

Prop. 1972:16

63

Bilaga 1

Bilaga tiU gemensam rapport om förhandlingama meUan Sverige och Norge om ny renbeteskonvention

Fördelning av kostnader för uppförande av spärrstängsel

Sverige

Norge

Län/fyUce      Stäng-    Beräk-    Beräk-

Län/fyUce      Stäng-

Beräk-

Beräk-

sel nr     nad         nad

sel nr

nad

nad

enl.         längd      kost-

enl.

längd

kost-

proto-    km         nad

proto-

km

nad

kollet                    1 000

kollet

1000

Skr

Skr

Artikel 1

Artikel 1

Troms

Al

35

525

Nordland

B la

5

75

A2

50

1000

B Ib

1

15

A3

29

580

B2

4

60

Nordland

B 5

2

30

B 3a

2

30

B 6

2

30

B 3b

2

40

Nordland/

N-.T

C

26

390

B4

8

160

JämUand

D

19

285

B5

18

270

Summa

163

2 840

Summa

40

650

Artikel 2

Artikel 2

Troms

A

10

200

Nordland

Blal

4

80

Nordland

B 2a

5

75

B la2

4

60

B 2b

1

15

B Ib

6

90

B 3

12

180

B 4

15

225

B 5a

15

225

B 5b

30

450

Summa

88

1370

Summa

14

230

Artikel 3

Artikel 3

Troms

A

30

600

Nordland

C 2b

7

140

Norrbotten

B

7

140

Nordland

Cl C 2a

5 2

100 40

Summa

44

880

Summa

7

140

Summa för

Summa för

artikel 13

295

5 090

artikel 13

61

1020

Prop. 1972:16

64

Bilaga 2

Bilaga tUl gemensam rapport om förhandlingama meUan Sverige och Norge om ny renbeteskonvention

Förteckning över stängsel som diskuterats av delegationerna.

A. I Nordlands fylke och Norrbottens län

1. Kiruna kommim

Från Vassijaure till Kateratvatn (ca 4 km).

2. Ankenes och Kiruna kommuner

a)

Längs den gräns som anges i 1 § B 1 a konventionen från Katerat­vatn till östra änden av Selkajavrre (ca 26 km).

b)

Längs den gräns som anges under a från Selkajavrre till Cuno-javrre (ca 10 km).

c)

Från Cunojavrres östra ände över riksgränsen norr om riksröse 263 till befintligt spärrstängsel vid Roccokkajokk (ca 5 km).

d) Längs den gräns som anges under a från Cunojavrre till bäck-

sammanflödet vid punkt 716 i Kaliksdalen (ca 9 km).

e) Längs den gräns som anges under a från Båtvatnets norra ände till

Iptovatnets norra ände (ca 13 km).

3. Tysfjords och GäUivare kommuner

Längs den gräns som anges i 1 § B 1 b konventionen från fjällbranten norr om Björnvatn tiU denna sjös norra ände, därifrån från samma sjös södra ände till riksröse 251, därifrån till Suorkejaure (sammanlagt ca 10 km).

4. Tysfjords och Jokkmokks kommuner

a)

Tre sträckor längs riksgränsen mellan riksrösena 250 och 248, nämligen vid Jäknajaurats, fjället Katamurri och NjaUojaure (samman­lagt ca 10 km).

b)

Tre sträckor längs riksgränsen mellan Amasvagjavrre och riksröse 246, nämligen vid nyssnämnda sjö, meUan fjällen Rättjåkko och Ruonas samt mellan Ruonas och Sautsasvare (sammanlagt ca 7 km).

5. Fauske och Arjeplogs kommuner

Från Eidevatnets sydöstra ände tiUPieskejaure (ca 5 km).  

6. Saltdals och Arjeplogs kommuner

a)

Från Balvatnets östra ände till Ikisjaure (ca 5 km).

b)

Några kortare avsnitt längs den gräns som anges i 1 § B 3 a kon­ventionen genom Skaitidalen (sammanlagt ca 10 km).

c)

Från lämpUg punkt på befintligt stängsel mellan Gujaure och riks­gränsen västerut till den gräns som anges i 1 § B 3 b konventionen i Dypenådalen (ca 10 km).

Prop. 1972:16

65

B. I Nordlands fylke och Västerbottens län

1. Råna kommun

Från lämplig punkt på riksgränsen mellan riksröse 221 A och riksröse 223 tUl det i artikel 1 B 5 i protokollet angivna stängslet mellan Kvefsen-dalstjem och riksgränsen ca 1 km öster om riksröse 220 A (ca 7 km).

2. Hattfjelldals och Storumans kommuner

a)

Från riksröse 215 längs riksgränsen till sjön Kalven ca 7 km söder om riksröse 213 (ca 25 km).

b)

Förnyelse av befintligt stängsel från övre Jovattnet till den gräns som anges i 1 § B 4 a konventionen mellan Östre Krutvatn och riks­röse 210 vid Arevattnet (ca 25 km).

c)

Från lämplig punkt väster om Arevattnet på det stängsel som anges under b längs riksgränsen tUl riksröse 209 A och vidare i sydostlig rikt­ning till Amervardos östra del (ca 10 km).

3. Hattfjelldals kommun

Från sjön Ranseren vid Ranserelvas inflöde västerut till det stängsel som anges i artikel 1 C i protokollet vid sammanflödet mellan Ranser-elva och bäcken från Rotnan (ca 4 km).

C. Jämtlands län

Frostvikens kommun

a)

Längs rågången mot hemmanet Ankarvattnet från den punkt där den gräns som anges i 7 § C 1 konventionen korsar det stängsel som an­ges i artikel 1 D i protokollet till riksgränsen och denna gräns söderut till riksröse 199 (ca 18 km).

b)

Längs den gräns som anges för området Blåsjökilen i 7 § C 2 kon­ventionen från riksröse 199 tUl riksröse 177 A (ca 20 km).

5    Riksdagen 1972. 1 saml. Nr 16

Prop. 1972:16

66

InnehåUsförteckning till den gemensamma rapporten

Sida

1.

Förhandlingsdelegationernas mandat och sammansättning ....

41

2.

Organisationen av arbetet m. m......................... 

.. 

42

3.

Konventionsförslagets   uppläggning   ................. 

.. 

43

4.

Betesområdena och deras utnyttjande  .............. 

.. 

45

5.

Renägare som får använda betesområdena i det andra landet ..

50

6.

Samling och skiljning  ...................................... 

53

7.

Särskilda rättigheter......................................... 

53

8.

Överträdelser av konventionen m.m.................... 

.. 

56

9.

Dispens. Fast utskott  ..................................... 

.. 

58

10.

Slutbestämmelser. Skriftväxling om framtida renbetning  

59

11.

Byggande och underhåll av spärrstängsel............. 

.. 

61

Bilaga   1............................................................ 

.. 

63

Bilaga   2............................................................ 

64

Prop. 1972:16

67

Konvention

mellan Sverige och Norge om renbetning

Den svenska och den norska regeringen har, på grundval av det betänkande som avgivits av den svensk-norska renbeteskom­missionen av 1964, fört förhand­lingar om samernas renbetning och blivit eniga om följande be­stämmelser:

Konvensjon

mellom Norge og Sverige om reinbeite.

Den norske og den svenske re­gjering har, på grunnlag av den innstilling som er avgitt av den norsk-svenske reinbeitekommisjon av 1964, f0rt forhandlinger om samenes reinbeite og er blitt enige om f0lgende bestemmelser:

Kapitel I.

Svensk renbetning

Norge

Betesområden

1 §

A.

Troms fylke

I Troms fylke får följande om­råden användas för svensk ren­betning: Tamok-Rosta, Devdisfjel­let, Havgavuobmi, Anjavassdalen, Sarevuobmi och Salvasskardet.

Områdena har följande grän­ser:

1. Tamok-Rosta

Från riksröse 294 (Treriksröset) vid Gåldajavri, denna sjö och Breiddalen tUl Gåvdajavri, östra sidan av Gåvdajavri tUl dess.nord­ligaste vik, därifrån en rät linje till Langvatnets västligaste vik, därifrån en rät linje i västiig rikt­ning till Midterdalen, denna dal och Kitdalen till Storfjorden, denna fjord till utioppet av Sig-naldalselva, denna älv till sam­manflödet med Balsfjordelva, den­na älv till Övergård, därifrån en rät linje i sydlig riktning till Nord-kjoselva, denna älv till Tamokvat-net, denna sjö tUl dess södra än­de, därifrån en rät linje i: sydlig riktning till Tamokelva, denna älv

Svensk reinbeite i

Kapittel I.

Norge.

Beiteområder.

§  1

A. Troms fylke.

I Troms fylke kan f0lgende om-råder brukes som beite for svensk rein:  Tamok-Rosta, Devdisfjellet, Havgavuobmi, Anjavassdalen, Sarevuobmi og Salvasskardet.

Områdene har f0lgende grenser:

1. Tamok-Rosta:

Fra riksr0ys 294 (Treriksr0ysa) ved Gåldajavri, dette vain og Breid­dalen til Gåvdajavri, 0stbredden av Gåvdajavri tU vatnets nord-ligste bukt, derfra en rett linje til Langvatnets vestiigste bukt, -der­fra en rett linje i vestlig retning til Midterdalen, denne dal og Kit­dalen til Storfjorden, denne fjord tU uti0pet av Signaldalselva, denne elv til saml0pet med Bals­fjordelva, denne elv til 0vergård, derfra en rett linje i s0rlig retning til Nordkjoselva, denne elv til Tamokvatnet, dette vain til s0r-enden, derfra en rett linje i s0r-1ig retning tU Tamokelva, denne elv  tU  saml0pet  med  Rostaelva,

Prop. 1972:16

68

tUl sammanflödet med Rosta­elva, denna älv med Lille Rosta-vatn till riksröse 287 i Stuorra Råstajavri, därifrån riksgränsen tUlbaka till riksröse 294.

2. Devdisfjellet

Från riksröse 287 i Stuorra Råstajavri längs sydgränsen för området Tamok-Rosta tUl sam­manflödet mellan Rostaelva och Tamokelva, därifrån Målselva tiU sammanflödet med Divielva, den­na älv till sammanflödet med Skaktarjåkka, denna älv och Rav-dujåkka till Ravdujavri, denna sjö till dess södra ände, därifrån en rät linje till riksröse 285, därifrån riksgränsen tUlbaka till riksröse 287.

3. Havgavuobmi

Från riksröse 285 längs syd­gränsen för området Devdisfjellet till Skaktarjåkkas sammanflöde med Divielva, denna älv till Mo-arsejavri, denna sjö till dess södra ände, därifrån en rät linje till riksröse 283, därifrån riksgränsen tillbaka till riksröse 285.

4. Anjavassdalen

Från Moarsejavris södra ände längs västgränsen för områdena Havgavuobmi och Devdisfjellet tUl Divielvas sammanflöde med Målselva, denna älv tUl samman­flödet med Beinelva, denna älv och Beinelvdalen, Guovdelasvag-gi och Langedalen till Sandelv-vatn, denna sjö tUl dess södra ände, därifrån en rät linje över punkt 896 till tjärn på Hubitdievat, där­ifrån en rät linje i sydvästlig rikt­ning till sammanflödet mellan bäcken från tjärnen vid punkt 829 och Maddajåkka, därifrån en rät linje till tjärn vid punkt 918, vidare en rät linje över Måskan-javris östra ände till Helvetjavri, denna sjö och bäcken till Doarru-javri, denna sjö och Doarmjåkka till   sammanflödet   med   MiUtu-

denne elv med Lille Rostavatn til riksr0ys 287 i Stuorra Råstajavri, derfra rikgrensen tilbake til riks-r0ys 294.

2. Devdisfjellet:

Fra riksr0ys 287 i Stuorra Rå­stajavri längs s0rgrensen for om­rådet Tamok-Rosta til saml0pet mellom Rostaelva og Tamokelva, derfra Målselva til saml0pet med Divielva, denne elv til saml0pet med Skaktarjåkka, denne elv og Ravdujåkka til Ravdujavri, dette vatn til s0renden, derfra en rett linje til riksr0ys 285, derfra riks-grensen tUbake til riksr0ys 287.

3. Havgavuobmi:

Fra riksr0ys 285 längs s0rgren-sen for området Devdisfjellet til Skaktarjåkkas saml0p med Divi­elva, denne elv til Moarsejavri, dette vatn til s0renden, derfra en rett linje tU riksr0ys 283, derfra riksgrensen tilbake til riksr0ys 285.

4. Anjavassdalen:

Fra Moarsejavris s0rende längs vestgrensen for områdene Havgavuobmi og Devdisfjellet til Divielvas saml0p med Målselva, denne elv til saml0pet med Bein­elva, denne elv og Beinelvdalen, Guovdelasvaggi og Langedalen til Sandelwatn, dette vatn til s0r-enden, derfra en rett linje över h0yde 896 tU tjem på Hubitdievat, derfra en rett linje i s0rvestiig retning tU saml0pet mellom bek-ken fra tjernet med h0yde 829 og Maddajåkka, derfra en rett linje til tjern med h0yde 918, videre en rett linje över Måskanjavris 0st-ende tU Helvetjavri, dette vatn og bekken til Doarmjavri, dette vatn og Doarmjåkka til saml0pet med Multujåkka, derfra en rett linje til Moarsejavris s0rende.

Prop. 1972:16

69

jåkka,  därifrån en  rät linje  tUl Moarsejavris södra ände.

5. Sarevuobmi

Från riksröse 283 en rät linje till riksröse 280, därifrån riks­gränsen tUlbaka tUl riksröse 283.

6. Salvasskardet

Från riksgränsen vid Leina-vatn, denna sjö, Astuaedno och Altevatn till dammen vid sjöns västra ände, därifrån Barduelva tiU sammanflödet med Sördalsel-va, denna älv och Sördalen till riksröse 272, därifrån riksgränsen tillbaka till Leinavatn.

5. Sarevuobmi:

Fra riksr0ys 283 en rett linje til riksr0ys 280, derfra riksgrensen tilbake til riksr0ys 283.

6. Salvasskardet:

Fra riksgrensen ved Leinavatn, dette vatn, Astuaedno og Altevatn til dammen i vestenden av vatnet, derfra Barduelva til saml0pet med S0rdalselva, denne elv og S0rda-len til riksr0ys 272, derfra riks­grensen tilbake til Leinavatn.

B. Nordlands och Nord-Tröndelags fylken

1 Nordlands och Nord-Trönde­lags fylken får för svensk renbet­ning användas de områden som ligger mellan riksgränsen och ne­dan angivna gränslinjer:

1. /    Ankenes,    Ballangens    och Tysfjords kommuner

a) Från riksgränsen vid Kat-teratvatnets norra sida, denna sjö till dess västra ände, därifrån en rät Unje tUl järnvägsbron över Hundalselva, denna älv till sam­manflödet med Oallajokka, denna älv och Oallavagge till östra än­den av Saelkajavrre, denna sjö och Saelkajokka till Cunojavrre, den­na sjö och Cunojokka till sam­manflödet med Sandelva, därifrån en rät linje till bäcksammanflödet vid punkt 716 i KaUksdalen, där­ifrån en rät linje över punkt 1314 tiU sjön vid punkt llll, denna sjö och Coarwejokka till Nordre Coarwejavrre, denna sjö och bäc­ken till Söndre Coarwejavrre, den­na sjö tUl dess sydvästra vik, där­ifrån en rät linje i sydvästlig rikt­ning till närmaste vik i Vannaks-vatn, denna sjö, Gautelisvatn, bäc­ken till Båtsvatn, denna sjö, Nuor-jujokka, Kobbvatn, Kobbelva och

B. Nordland   og  Nord-Trndelag fylker.

I Nordland og Nord-Tr0ndelag fylker kan som beite for svensk rein brukes de områder som lig­ger mellom riksgrensen og de ne­denfor beskrevne grenselinjer:

1. I Ankenes, Ballangen og Tys-fjord kommuner:

a) Fra riksgrensen ved nord­bredden av Katteratvatn, dette vatn til vestenden, derfra en rett linje til jernbanebrua över Hun­dalselva, denne elv tU saml0pet med Oallajokka, denne elv og Oallavagge til 0stenden av Saelka­javrre, dette vatn og Saelkajokka til Cunojavrre, dette vatn og Cu­nojokka tU saml0pet med Sand­elva, derfra en rett linje til bekk-saml0pet med h0yde 716 i Ka­liksdalen, derfra en rett linje över h0yde 1314 til vatn med h0yde llll, dette vatn og Coarwejokka til Nordre Coarwejavrre, dette vatn og bekken tU S0ndre Co­arwejavrre, dette vatn til dets S0r-vffstlige bukt, derfra en rett linje i S0rvestlig retning til nsermeste bukt i Vannaksvatn, dette vatn, Gautelisvatn, bekken til Båtsvatn, dette vatn, Nuorjujokka, Kobb­vatn, Kobbelva og S0relva tU sam-

Prop. 1972:16

70

Sörelva till sammanflödet med Tverelva, denna älv till Iptovatn, denna sjö tUl dess södra ände, därifrån en rät linje till riksgrän­sen omedelbart norr om Rarka-jaure.

b) Från riksröse 255 tUl Kjår-davatnets norra ände, därifrån en rät linje tiU Middagsvatnets södra ände, denna sjö tUl bäcken som rinner ut i sjön norr om punkt 1262, från bäckmynningen en rät linje till Vabakkvatn, den­na sjö och bäcken till Forsvatn, denna sjö och bäcken till Sidas-javrre, från bäckmynningen en rät linje i sydvästlig riktning över BaugefjeU, Baugevatn och punkt 1156 på Paurofjell till Paurovatn, denna sjö till utflödet från Naidi-vatn, denna sjö till dess sydvästli­gaste vik, därifrån en rät linje i sydvästlig riktning över punkt 1150 till Björnvatn, denna sjö och bäcken till Röysvatn, denna sjö till dess östra ände, därifrån en rät linje till riksröse 251.

I0pet med Tverelva, denne elv til Iptovatn, dette vatn til s0renden, derfra en rett linje til riksgrensen like nord for Rarkajaure.

b) Fra riksr0ys 255 til norden-den av Kjårdavatn, derfra en rett linje til s0renden av Middags-vatn, dette vatn til bekken som renner ut i vatnet nord for h0yde 1262, fra bekkmunningen en rett linje til Vabakkvatn, dette vatn og bekken til Forsvatn, dette vatn og bekken tU Sidasjavrre, fra bekkmunningen en rett linje i s0r-vestlig retning över BaugefjeU, Baugevatn og h0yde 1156 på Paurofjell til Paurovatn, dette vatn til uti0pet fra Naidivatnet, dette vatn til dets s0rvestligste bukt, derfra en rett linje i s0rvest-lig retning över h0yde 1150 til Bj0mvatn, dette vatn og bekken til R0ysvatn, dette vatn til 0sten-den, derfra en rett linje til riksroys 251.

2. / Sörfolds och Fauske kommu­

ner

Från riksgränsen vid Leirvat-nets södra strand, denna sjö tiU Blåmandsisen, längs Blåmands-isens östra kant till Småsorjusvatn vid punkt 958, denna sjö tUl dess södra ände, därifrån en rät linje till Nedre Duoldagopjavrre, den­na sjö till dess södra ände, där­ifrån en rät linje över punkt 859 till Låmielva, denna älv, Låmi-vatn och Eidevatn till riksgränsen vid Låmitjern.

3.       / Saltdals och Råna kommuner

a) Från   riksgränsen   vid   Mel-

lomvatnets södra strand, denna sjö till dess västra ände, därifrån en rät linje till Dorrovatnets öst­ra ände, denna sjö till dess syd­västra ände, därifrån en rät linje till viken Kvebilok i Balvatn, denna sjö till Skaitidalen,  denna

2. 7 S0rfold og Fauske kommuner:

Fra riksgrensen ved S0rbredden av Leirvatn, dette vatn til Blå­mandsisen, längs 0stkanten av mandsisen til Småsorjusvatn med h0yde 958, dette vatn tU s0renden, derfra en rett linje til Nedre Duoldagopjavrre, dette vatn til s0renden, derfra en rett linje över h0yde 859 til Låmielva, denne elv, Låmivatn og Eidevatn til riksgren­sen ved Låmitjern.

3. / Saltdal og Råna kommuner:

a) Fra riksgrensen ved s0rbred-den av Mellomvatn, dette vatn til vestenden, derfra en rett linje til 0stenden av Dorrovatn, dette vatn til dets S0rvestlige ende, der­fra en rett linje til bukten Kvebi­lok i Balvatn, dette vatn til Skai­tidalen, denne dal med Skaitielva

Prop. 1972:16

71

dal med Skaitielva till sammanflö­det med Graddiselva, denna älv till riksgränsen.

b) Från riksgränsen där denna korsar Dypenåga, denna älv till sammanflödet med Lönselva, den­na älv söderut till Stödi järnvägs­station, därifrån järnvägslinjen söderut till den plats där den kor­sar bäcken från Svangstjern, där­ifrån Randalselva tUl sammanflö­det med Virvasselva, denna älv till sammanflödet med Blerekelva, därifrån en rät linje i sydvästiig riktning till punkt 834, därifrån en rät linje till Kvefsendalstjer-nens östra ände, denna tjärn och Kvefsendalselva till Kalvatnmaga-sinet, detta magasin till bäcken från Melkfjellet och Sandtjern, därifrån en rät linje till en punkt på riksgränsen 1 km öster om riksröse 220 A.

4. / Hemnes kommun

Från riksgränsen vid Grasvat-nets södra strand, denna sjö till Oksfjellelvas mynning, denna älv till Okstindbreen, därifrån en rät linje i sydvästiig riktning till punkt 1435, därifrån en rät linje i syd-östiig riktning till Hulbekktjern, därifrån en rät linje till Storfossen i Storelva, denna älv till riksröse 215.

5. 7 Hattfjelldals kommun

a)

Från riksgränsen vid Östre Krutvatnets södra strand en rät linje till Måsvatnets norra ände, denna sjö till dess södra ände, därifrån en rät linje till Övre Elgsvatn vid mynningen av bäc­ken från Krokfjellet och Risfjel-let, därifrån en rät linje till riks­röse 210.

b)

Från en punkt på riksgrän­sen 500 m söder om riksröse 209 längs trädgränsen till Finskarbek-ken 1 km ovanför dess utiopp i Skarmodalselva, därifrån Finskar-bekken till tjärnen söder om Rit-terifjellet, därifrån en rät linje tiU

til    saml0pet    med    Graddiselva, denne elv til riksgrensen.

b) Fra riksgrensen hvor denne krysser Dypenåga, denne elv til saml0pet med L0nselva, denne elv s0rover til St0di jernbanestasjon, derfra s0rover etter jernbanelinjen til det sted denne krysser bekken fra Svangstjern, derfra Randals­elva til saml0pct med Virvasselva, denne elv til saml0pet med Blerek­elva, derfra en rett linje i s0rvest-1ig retning til h0yde 834, derfra en rett linje til 0stenden av Kvef-sendalsljern, dette tjern og Kvef­sendalselva til Kalvatnmagasinet, dette magasin til bekken fra Melk­fjellet og Sandtjern, derfra en rett linje til el punkt på riksgrensen 1 km 0st for riksr0ys 220 A.

4. I Hemnes kommune:

Fra riksgrensen ved s0rbredden av Grasvatn, dette vatn til ut-l0pet av Oksfjellelva, denne civ til Okstindbreen, derfra en rett linje i s0rvestlig retning til h0yde 1435, derfra en rett linje i s0r0st-lig retning til Hulbekktjern, der­fra en rett linje tU Storfossen i Storelva, denne elv til riksr0ys 215.

5. 7 Hattf jelldal kommune:

a)

Fra riksgrensen ved s0rbred-den av 0stre Krutvatn en rett linje til nordenden av Måsvatn, dette vatn til s0renden, derfra en rett linje til 0vre Elgsvatn ved utl0pet av bekken fra Krokfjellet og Risfjellet, derfra en rett linje tU riksr0ys 210.

b)

Fra et punkt på riksgrensen 500 m s0r for riksr0ys 209 längs skoggrensen til Finskarbekken 1 km ovenfor dennes utl0p i Skar­modalselva, derfra Finskarbekken til tjernet s0r for Ritterifjellet, der­fra en rett linje tU Rotvatn, dette

Prop. 1972:16

72

Rotvatn, denna sjö och Rotvas-elva till sammanflödet med Gren-sebekken, därifrån en rät linje till riksröse 208.

vatn og Rotvaselva tU saml0pet med Grensebekken, derfra en rett linje til riksr0ys 208.

6. / Hattfjelldals kommun (Nord­land) och Röyrviks kommun (Nord-Tröndelag)

Från riksgränsen vid Valdan-jaure en rät linje till sammanflö­det mellan Drakonelva och Tip-lingelva, denna älv till Östre Tip-lingen, denna sjö och TipUngelva tiU sammanflödet med Simleelva, denna älv till sammanflödet med bäcken från tjärn norr om Rot­nan, denna bäck till tjärnen, där­ifrån en rät linje till Rotnans nor­ra ände, denna sjö och bäcken till sammanflödet med Ranserelva, denna älv till sjön vid punkt 977, denna sjö tUl dess västra ände, därifrån en rät linje till sjön vid punkt 960, denna sjö till dess södra ände, därifrån en rät linje till tjäm vid punkt 966, denna tjärn och bäcken till Vestre Sipmek-sjöen, denna sjö och älven till Östre Sipmeksjöen, denna sjö till riksgränsen.

6. 1 Hattfjelldal kommune (Nord­land) og R0yrvik kommune (Nord-Tr0ndelag):

Fra riksgrensen ved Valdanjaure en rett linje til saml0pet mellom Drakonelva og TipUngelva, denne elv tU 0stre TipUngen, dette vatn og TipUngelva til saml0pet med Simleelva, denne elv tU saml0pet med bekken fra tjern nord for Rotnan, denne bekk til tjernet, derfra en rett linje til nordenden av Rotnan, dette vatn og bekken tU saml0pet med Ranserelva, den­ne elv til vatn med h0yde 977, dette vatn til vestenden, derfra en rett Unje til vatn med h0yde 960, dette vatn til s0renden, derfra en rett linje til tjern med h0yde 966, dette tjern og bekken til Vestre Sipmeksj0en, dette vatn og elva til 0stre Sipmeksj0en, dette vatn til riksgrensen.

Betestider

Beitetider.

2 

§

Betesområdena får användas för svensk renbetning under föl­jande tider:

A. 7 Troms fylke: Från och

med den 1 maj till och med den

14 september.

B. 7 Nordlands och Nord-Trön­

delags fylken: Från och med den

1 juli tUl och med den 31 augusti.

3 §

I följande områden får svenska renar uppehålla sig även under an­nan tid än som anges i 2 § när renskötsel bedrivs i angränsande svenska gränsområden:

1. I Ballangens och Tysfjords kommuner den söder om Sidas-

§

 2

Beiteområdene kan brakes som beite for svensk rein i f0lgende tidsrom:

A. 7 Troms fylke: Fra og med

1. mai tU og med 14. september.

B. 7 Nordland og Nord-Tr0ndt-

lag fylker: Fra og med 1. juli til og

med 31. august.

§ 3

I f0lgende områder kan svensk rein oppholde seg også tU annen tid enn nevnt i § 2 når reindrift föregår i tUst0tende grensetrakter i Sverige:

1. Den del av det område i Bal­langen og Tysfjord kommuner som

Prop. 1972:16

73

javrre belägna delen av det om­råde som anges i 1 § B 1 b;

2.

I Råna kommun den söder om Ardekfjället belägna delen av det område som anges i 1 § B 3 b;

3.

I HattfjeUdals kommun det område som anges i 1 § B 5 a;

4.

I Hattfjelldals kommun det område som anges i 1 § B 5 b.

er nevnt i § 1 B, Ib og som ligger s0r for Sidasjavrre;

2.

Den del av det område i Råna kommune som er nevnt i § 1 B, 3b og som ligger s0r for Ardekfjel-let;

3.

Det område i HattfjeUdal kommune som er nevnt i § 1 B, 5a;

4.

Det område i Hattfjelldal kommune som er nevnt i § 1 B, 5b.

Betesområdenas utnyttjande

4 § Betesområdena får icke använ­das  för  norsk  renbetning  under den del av året då svensk renbet­ning är tUlåten där enUgt 2 §.

Bruken av beiteområdene.

§ 4 Beiteområdene må ikke brukes som beite for norsk rein i den tid av året svensk reinbeiting er tillatt der i henhold til § 2.

Samebyar från vilka renar får föras pä bete i Norge

5 § Betesområdena    får    användas för renar från följande samebyar:

A. 7 Troms fylke: Könkämä,

Lainiovuoma, Saarivuoma och

Talma.

B. 7 Nordlands och Nord-Trön­

delags fylken: Rautasvuoma, Kaa­

lasvuoma, Norrkaitum, Mellan­

byn, Sörkaitum, SUkas, Tuorpon,

Luokta-Mavas, Semisjaur-Njarg,

Svaipa, Gran, Ran, Umbyn, Vap­

sten, Vilhelmma norra, VUhelmi­

na södra och Frostvikens norra.

Fra Iivilke samebyer rein Van fares pä beite i Norge.

§ 5 Beiteområdene kan bmkes for rein fra f0lgende samebyer:

A. 7 Troms fylke: Könkämä,

Lainiovuoma, Saarivuoma og Tal­

ma.

B. 7 Nordland og Nord-Trnde-

lag fylker: Rautasvuoma, Kaalas­

vuoma, Norrkaitum, Mellanbyn,

S0rkaitum, Sirkas, Tuorpon, Luok­

ta-Mavas, Semisjaur-Njarg, Svai­

pa, Gran, Ran, Umbyn, Vapsten,

Vilhelmina norra, Vilhelmina s0d-

ra og Frostvikens norra.

Renantal

6 §

I Anjavassdalen är högsta tUl-låtna renantal 6 000.

Reinantall.

§ 6

I Anjavassdalen er st0rste tillatte reinantall 6 000.

Kapitel 

II.   

Norsk renbetnmg i Sverige

Betesområden

7 §

A. Norrbottens län

I Norrbottens län får följande områden användas för norsk ren-

Kapittel n.   Norsk reinbeite i Sverige.

Beiteomräder.

§ 7

A. Norrbottens län.

I Norrbottens län kan f0lgende områder   brakes   som   beite   for

Prop. 1972:16

74

betning:     Maunu,     Njuorajaure,

Patsajäkel, Älvsbyn och Storsund.

Områdena   har   följande   grän-

ser:

norsk rein:  Maunu, Njuorajaure, Patsajäkel, Älvsbyn og Storsund. Områdene  har  f0lgende  gren-

1. Maunu

Jeitisjoki från Kelottijärvi till skogsgränsen, därifrån en rät lin­je till Kulsurjärvis östra ände, därifrån en rät linje till översta tjärnen i Saarijoki sydost om Kutsuroivi, därifrån Saarijoki till sammanflödet med Ainattijo-ki, därifrån en rät linje till Outa-järvis sydligaste vik, därifrån en rät linje till väg nr 396 vid Ahven-järvis nordöstra strand, denna väg till Muonioälven vid Karesuando, denna älv och Könkämäälven till Kelottijärvi, denna sjö till Jeitis-jokis inflöde.

2. Njuorajaure

Från riksröse 272 en rät linje till Pålnoluokta, därifrån Tor­neträsk till Paktajåkas inflöde, denna bäck och Paktajaure tUl sjöns sydligaste vik, därifrån järn­väglinjen till riksgränsen, denna tillbaka till riksröse 272.

3. Patsajäkel

Torneälv från Tometräsk med sjöarna Tarrajaure, Jekejaure, Ala-jaure, Vakojaure och Nuorajärvi till KaUojärvi, därifrån sjön Ala-nen Vuolusjärvi, Vuolusjåkka och Alep Vuolusjaure, därifrån en rät linje till sjön Lulep Stalojaure, denna sjö, Stalojåkka och Kortto-järvi tUl Torneträsk, denna sjö till Torneälv.

4. Älvsbyn

Från Holmsel längs vägen tiU Aträskets sydöstra ände, därifrån en rät linje till västiigaste viken i sjön Manjärv, därifrån en rät lin­je till byn Manjärv, därifrån längs vägen från Manjärv över Avaträsk tUl väg nr 90, denna väg tUl bron över Piteälven, denna älv tUl Holmsel.

1. Maunu:

Jeitisjoki fra Kelottijärvi tU skoggrensen, derfra en rett linje til 0stenden av Kutsurjärvi, derfra en rett linje til 0verste tjemet i Saarijoki s0r0st for Kutsuroivi, derfra Saarijoki tU saml0pet med Ainattijoki, derfra en rett linje tU Outajärvis sydligste bukt, derfra en rett linje til vei nr. 396 ved nord-0stbredden av Ahvenjärvi, denne vei til Muonioälven ved Karesuan­do, denne elv og Könkämäälven til Kelottijärvi, dette vatn til Jeitis-joki's uti0p i dette.

2. Njuorajaure:

Fra riksr0ys 272 en rett linje til Pålnoluokta, derfra Torneträsk til Paktajåkas utl0p, denne bekk og Paktajaure til vatnets s0rligste bukt, derfra jernbanelinjen tU riks­grensen, denne tilbake til riksr0ys 272.

3. Patsajäkel:

Tomeälv fra Torneträsk med vatnene Tarrajaure, Jekejaure, Alajaure, Vakojaure og Nuora­järvi til KaUojärvi, derfra vatnet Alanen Vuolusjärvi, Vuolusjåkka og Alep Vuolusjaure, derfra en rett linje tU vatnet Lulep Stalo­jaure, dette vatn, Stalojåkka og Korttojärvi til Torne träsk, denne sj0 til Torneälv.

4. Älvsbyn:

Fra Holmsel längs veien til den s0rligste ende av Aträsket, derfra en rett linje til den vest­iigste bukt i vatnet Manjärv, der­fra en rett linje til stedet Manjärv, derfra längs veien fra Manjärv över Avaträsk til vei nr. 90, denne vei til brua över Piteälven, denne elv til Holmsel.

Prop. 1972; 16

75

5. Storsund

Från Storsund längs järnvägs­linjen tUl landsvägen Storträskli-denKoler, denna väg till Lill-piteälven, denna älv med sjöar­na Lyckoträsket (Lukoträsket), Häbbersträsket, Pärlträsket, Kloc-karträsken och Aträsket till Rå-bäcken, därifrån en rät linje till vägskälet nordväst om Lillpite, därifrån vägen till Söravan i Inre Arvidsträsket, därifrån södra si­dan av sjöarna Inre Arvidsträsket och Lilla Arvidsträsket, därifrån en rät linje till Teugerliden, där­ifrån vägen till Storsund.

5. Storsund:

Fra Storsund längs jernbanelin­jen til veien StorträsklidenKoler, denne vei til Lillpiteälven, denne elv med vatnene Lyckoträsket (Lukoträsket), Häbbersträsket, Pärlträsket, Klockarträsken og Aträsket till Råbäcken, derfra en rett linje til veiskUlet nordvest for Lillpite, derfra veien til Söravan i Inre Arvidsträsket, derfra s0r-bredden av vatnene Inre Arvids­träsket og LUla Arvidsträsket, der­fra en rett linje til Teugerliden, derfra veien til Storsund.

B.  Västerbottens län

I Västerbottens län får följande områden användas för norsk ren­betning: Ramsele, Granö och Me­selefors.

Områdena har följande gränser:

1. Ramsele

Från landsvägsbron över Ume-älven vid Ottonträsk, längs denna älv tUl bäckutflödet vid byn Kvarntorp, denna bäck till väg nr 93, denna väg till vägskälet vid Gullbäck, därifrån vägen Gull-bäckVästerbäckSarsjöliden HarrselsforsNäsåker, därifrån en rät linje i västlig riktning tUl vägskälet norr om Bastuträsket, därifrån vägen förbi Skivsjö och Sundö till Umeälven vid Ot­tonträsk.

?,. Granö

Från kraftverksdammen vid Bålforsen i Umeälven, längs den­na älv till landsvägsbron vid Ot­tonträsk, därifrån vägen mot Skivsjö till Satmyrsjön, denna sjö och Korbebäcken till Stora Korbesjön, denna sjö och en rät linje från sjöns norra ände till vägen vid Byssträsk denna väg till byn Gäddträsk, därifrån Gädd-träsket och en rät linje från denna sjös nordvästra ände till vägskälet vid   Tannträsk,    därifrån   vägen

B. Västerbottens län.

I Västerbottens län kan f0lgende områder brukes som beite for norsk rein: Ramsele, Granö 'jg Meselefors.

Områdene har f0lgende grenser:

1. Ramsele:

Fra veibrua över Umeälven ved Ottonträsk, längs denne elv til utl0pet av bekken ved stedet Kvarntorp, denne bekk til vei nr. 93, denne vei til veiskillet ved Gullbäck, derfra veien Gullbäck Västerbäck Sarsjöliden Harrselsfors Näsåker, derfra en rett linje i vestlig retning til vei­skillet nord for Bastuträsket, der­fra veien förbi Skivsjö og Sundö til Umeälven ved Ottonträsk.

2. Granö: '

Fra dammen ved Bålforsen i Umeälven, längs denne elv til vei-braa ved Ottonträsk, derfra veien mot Skivsjö til Satmyrsjön, dette vatn og Korbebäcken tU Stora Korbesjön, dette vatn og en rett Unje fra nordenden" av vat­net tU veien'ved Byssträsk, denne vei til stedet Gäddträsk, derfra Gäddträsket og en rett linje fra den nordvestlige ende av vatnet til vei­skillet ved Tannträsk, derfra veien TannträskVilhelmina til Skovel-

Prop. 1972:16

76

TannträskVilhelmina till Skovel-träsket, denna sjö och en rät linje från sjöns nordvästra ände till dammen vid Bålforsen.

träsket, dette vatn og en rett linje fra den nordvestlige ende av vat­net til dammen ved Bålforsen.

3. Meselefors

Från landsvägsbron över Änger­manälven vid Volgsjöfors, längs denna älv till järnvägsbron vid Me­selefors, därifrån en rät linje i syd­östlig riktning tUl Krutsjöns södra ände, därifrån en rät linje över OxkuUen tiU punkt 512 vid Stor­berget, därifrån en rät linje till Stensjöns södra ände, därifrån en rät linje till Algovik vid Änger­manälven, denna älv till gården Erikshall, därifrån en rät linje över punkt 457 tUl kronoparken Avasjöns sydvästgräns, denna gräns till kommungränsen mellan Vilhelmina och Asele, denna gräns till kommungränsen mellan Vilhel­mina och Dorotea, denna gräns tUl den punkt där väg nr 343 skär gränsen, denna väg tiU vägskälet söder om Tjärnässjön, därifrån vägen TjärnäsSvanbergetSör-stensele, därifrån vägen till lands­vägsbron över Ängermanälven vid Volgsjöfors.

3. Meselefors:

Fra veibrua över Ängerman-elven ved Volgsjöfors, längs denne elv tU jernbanebrua ved Mesele­fors, derfra en rett linje i s0r0st-1ig retning til s0renden av Krutsjön, derfra en rett linje över OxkuUen tU h0yde 512 ved Storberget, der­fra en rett linje tU s0renden av Stensjön, derfra en rett linje til Algovik ved Ängermanälven, den­ne elv til gården Erikshall, derfra en rett linje över h0yde 457 til kro­noparken Avasjöns s0rvestlige grense, denne grense til kom-munegrensen meUom Vilhelmina og Åsele, denne grense til kom-munegrensen mellom Vilhelmina og Dorotea, denne grense til det punkt hvor vei nr. 343 krysser grensen, denne vet tU veiskUlet s0r for Tjärnässjön, derfra veien Tjär­näsSvanbergetSörstensele, der­fra veien til veibrua över Anger-manelven ved Volgsjöfors.

C. Jämtlands län

I Jämtlands län får följande om­råden användas för norsk renbet­ning: Leipikvattnet och Blåsjöki­len.

Områdena har följande gränser:

C. Jämtlands län.

I Jämtlands län kan f0lgende områder brukes som beite for norsk rein: Leipikvattnet og Blå­sjökilen.

Områdene har f0lgende gren­ser:

1. Leipikvattnet

Från riksgränsen vid Östra Sip-mekejaures (Sippmikkjaures) söd­ra strand, denna sjö till Sipmeke-bäcken, denna bäck tiU samman­flödet med Gaustjokk, denna bäck tUl Leipikvattnet, denna sjös väst­ra strand till rågången mot hem­manet Ankarvattnet, denna rågång tUl riksgränsen och denna tillbaka till östra Sipmekejaure.

1. Leipikvattnet:

Fra riksgrensen ved s0rbredden av östra Sipmekejaure (Sippmikk-jaure), dette vatn tU Sipmekebäc-ken, denne bekk tU saml0pet med Gaustjokk, denne bekk til Leipik­vattnet, vestbredden av dette vatn tU grensen mot eiendommen An­karvattnet, denne grense tU riks­grensen, denne tilbake tU östra Sipmekejaure.

Prop. 1972:16

77

2. Blåsjökilen

Från riksröse 199 längs rågång­en för Stora Blåsjöns skifteslag till rågången för Jorms skifteslag, därifrån denna rågång tUl riks­gränsen vid riksröse 197 A, där­ifrån riksgränsen tUl riksröse 199.

2. blåsjökilen:

Fra riksr0ys 199 längs grensen for Stora Blåsjöns skifteslag tU grensen for Jorms skifteslag, der­fra denne grense til riksgrensen ved riksr0ys 197A, derfra riks­grensen tU riksr0ys 199.

Betestider

Beitetider.

8 

§

Betesområdena får användas för norsk renbetning under följande tider:

A. 7 Norrbottens län: Från och

med den 1 oktober till och med

den 30 aprU med följande undan­

tag:

1.

Området Patsajäkel från och med den 1 december till och med 

den 30 aprU. Uppföres stängsel mellan Saarivuoma och Talma samebyar, får området användas från och med den 15 november.

2.

Den del av området Älvsbyn som ligger mellan väg nr 90, sjö­arna Muskusträsket och Avaträs-ket samt Korsträskfluren från och med den 1 januari tUl och med den 30 april.

B. 7 Västerbottens län: Från

och med den 1 oktober tUl och

med den 30 april.

C. 7 Jämtlands län: Från och

med den 1 april tiU och med den

14 november.

9 §

I ett område i Stommans kom­mun i Västerbottens län mellan riksgränsen. Stora Umevattnet och Mjölkbäcken får norska renar uppehålla sig när renskötsel be­drivs i angränsande norska gräns­områden.

Betesomädenas utnyttjande

10   §

Betesområdena får icke använ­

das för svensk renbetning.

Från första stycket gäUer föl­jande undantag:

§

 8

Beiteområdene kan brukes som beite for norsk rein i f0lgende tidsrom:

A. 7 Norrbottens län: Fra og

med 1. oktober tU og med 30.

april, med f0lgende unntak:

1.

Området Patsajäkel fra og med 1. desember til og med 30. aprU. Dersom gjerde blir opp-f0rt mellan Saarivouma og Talma samebyer, kan området bmkes fra og med 15. november.

2.

Den del av området Älvsbyn som ligger mellom vei nr. 90, vat­nene Muskusträsket og Ava-träsket samt Korsträskfluren fra og med 1. januar tU og med 30. april.

B. 7 Västerbottens län: Fra og

med 1. oktober til og med 30.

april.

C. 7 Jämtlands län: Fra og med

1. aprU til og med 14. november.

§ 9 I et område i Stomman kom­mune i Västerbottens län mellom riksgrensen. Stora Umevattnet og Mjölkbäcken kan norsk rein oppholde seg når reindrift före­går i de tilst0tende grensetrakter i Norge.

Bruken av beiteområdene.

§ 10

Beiteområdene må ikke brukes som beite for svensk rein.

Fra bestemmelsen i f0rste ledd gjelder f0lgende unntak:

Prop. 1972:16

78

1.

Området Njuorajaure får användas för svensk renbetning under den del av året då norsk renbelning ej är tillåten där.

2.

Genom den del av området Älvsbyn som anges i 8 § A 2 får Luokta-Mavas sameby företaga snabb höst- och vårflyttning. Höst­flyttningen skall vara genomförd senast den 31 december.

1.

Området Njuorajaure kan brukes som beite for svensk rein i den tid av året norsk reinbeiting ikke er tUlatt der.

2.

Luokta-Mavas sameby kan företa rask h0st- og vårflytting gjennom den del av området Älvs­byn som er nevnt i § 8 A. 2. H0st-flyttingen skal vare gjennomf0rt innen 31. desember.

Renantal

11  §

Högsta tUlåtna renantal är i ne­dan angivna områden:

Reinantall.

§ 11 St0rste   tillatte  reinantall   i nedenfor nevnte områder er:

de

A. Norrbottens län

1.

Maunu

2.

Njuorajaure ochl

3.

Patsajäkel

J

4.

Älvsbyn och      1

5.

Storsund

J

B. Västerbottens län

1. Ramsele

2.

Granö

3.

Meselefors

1 100

1

500

2

500

1000 1 000 1500

A. 1. 2. 3. 4. 5.

Norrbottens län Maunu

Njuorajaure ogl

Patsajäkel J

Älvsbyn og 1

Storsund

I

B. Västerbottens län

1. Ramsele

2.

Granö

3.

Meselefors

1

100 1500

2

500

1000 1000 1500

Flyttningsleder

12 § Vid flyttning tiU och från be­tesområdena höst och vår använ­des följande flyttningsleder:

Flytteleier.

§ 12 Ved h0st- og vårflytting til og fra beiteområdene brakes f0lgen-de flytteleier:

A. Norrbottens län Maunu

Från trakten av Treriksröset längs fjällsluttningarna mot Kilpis-järvi och mot Könkämäälven till Kelottijärvi.

Patsajäkel

a)

Från området Njurojaure på Tometräskets is eller från Pål­noluokta längs stranden och fjäU-sluttningen norr om denna sjö, till Laimoluokta, därifrån längs vägen till Korttolahti.

b)

Från riksgränsen vid Vuo-skojaure, väster om renstängslet mellan Leinavatn och Koojärvi tiU Korttolahti.

A. Norrbottens län. Maunu:

Fra trakten ved Treriksr0ysa längs fjellskråningene mot KUpis-järvi og mot Könkämäälven til Kelottijärvi.

Patsajäkel:

a)

Fra området Njuorajaure över isen på Tometräsk, eller fra Pålnoluokta längs bredden og fjellskråningen nord for Tome­träsk, til Laimoluokta, derfra längs veien til Korttolahti.

b)

Fra. riksgrensen ved Vuosko--jaure, vest for reingjerdet mellom Leinavatn og Koojärvi til Kort­tolahti.

Prop. 1972:16

79

Älvsbyn

Från riksgränsen i trakten öster om Balvatn genom Radtjaområ-det mellan Peskehaure och Mavas-jaure, antingen längs Piteälven till Norra Bergnäs, eller genom fjällområdet Partortetuottar (Bar-turte) mellan Piteälven och vat-tendelaren, över Skärfajaure till Norra Bergnäs, därifrån förbi Gal-laure och Mattaureälven till Pite­älven, därifrån på Piteälvens söd­ra sida förbi Jäknajaure, Trollfor­sen, Njunjesvare och Benbryte-berget till Holmsel.

Storsund

Från riksgränsen norr om Nasa-fjäll förbi Värdejaure, längs fjäll­kedjan norr om Laisälven, över Peljekaise och Jutis, längs Horn-avans västra strand tUl Arjeplog, därifrån i närheten av vägen Sten-sundSvannäsAbraurMosko-sel, från Moskosel förbi Lom-träsk och Njallejaur, längs Grund­selån, förbi Södra Brännträsk tUl Storsund.

Älvsbyn:

Fra riksgränsen i trakten 0st for Balvatn gjennom Radtjaområ-det meUom Peskehaure og Ma-vasjaure, enten längs Piteälven til Norra Bergnäs, eUer gjennom f jell-området Partortetuottar (Barturte) mellom Piteälven og vannskillet, över Skärfajaure tU Norra Berg­näs, derfra förbi Gallaure og Mat­taureälven til Piteälven, derfra på s0rsiden av Piteälven förbi Jäkna­jaure, Trollforsen, Njunjesvare og Benbryteberget til Holmsel.

Storsund:

Fra riksgrensen nord for Nasa-fjäll förbi Värdejaure, langs fjeU-kjeden nord for Laisälven, över Peljekaise og Jutis, langs vest­bredden av Hornavan til Arjeplog, derfra i nxrheten av veien Sten-sundSvannäsAbraurMosko­sel, fra Moskosel förbi Lomträsk og Njallejaur, langs Grundselån, förbi Södra Brännträsk til Stor­sund.

B. Västerbottens län Ramsele

Från riksgränsen vid Umbukta över BrantsfjäUet, Norra Storfjäl­let och fjället Väretje till Dana­sjön, därifrån till Abborrberg, Fjällbosjön, sjöarna Gunnarn och Nedre Gunnarn till Blåviken, där­ifrån längs Umeälvens norra sida förbi Lycksele och Granö till Ot­tonträsk.

Flyttningen får i stället före­tagas på Umeälvens is eller längs norra sidan av älven.

B. Västerbottens län. Ramsele:

Fra riksgrensen ved Umbukta över Brantsfjället, Norra Storfjäl­let og fjellet Väretje til Dana­sjön, derfra til Abborrberg, FjäU-bosjön, vatnene Gunnarn og Nedre Gunnarn tU Blåviken, derfra langs nordsiden av Umeälven förbi Lycksele og Granö til Ottonträsk.

Flyttingen kan i stedet företas över isen på Umeälven eller langs nordsiden av elven.

Granö

Antingen från riksgränsen vid Östre Krutvatn längs Södra Stor­fjällets nord- och östsluttningar till Löfjället eller från riksgrän-' sen vid Arevattnet, genom Are-vattnets och Abelvattnets dalgång till Löfjället, därifrån förbi Gim-

Granö:

Enten fra riksgrensen ved 0stre Krutvatn langs nord- og 0stskrå-ningene av Södra Storfjället tU Lö­fjället, eller fra riksgrensen ved Arevattnet, gjennom Arevattnets og Abelvattnets dalf0re tU Löfjäl­let, derfra förbi Gimjafjället, nord

Prop. 1972:16

80

jafjället, norr om Gardfjället till Holmträsket, därifrån till Bastan-sjön och längs sjön Storumans södra sida till Vinliden, därifrån förbi Joranträsken och Rusträs­ket tUl Bålforsen.

Från Löfjället får flyttningen i stället företagas på Gardikens och Umeälvens is eller längs söd­ra sidan av Gardiken och Ume­älven till Bålforsen.

Meselefors

Från riksgränsen vid Ranseren förbi Stekenjokk, längs Burgfjäl-let, GUsfjället och Blaikfjället, förbi Klinkhöjden och Stadsås tiU Meselberget.

Från Stekenjokk får flyttningen i stället företagas längs Kultsjön samt södra sidan av Ängerman­älven och Malgomaj till Mesel­berget.

13 §

När omständigheterna gör det nödvändigt, kan lantbruksnämn­den föreskriva tillfällig avvikelse från flyttningsled. Innan sådan föreskrift meddelas, skall om möj­ligt berörda förmän beredas till­fälle att yttra sig.

Rastplatser

14 §

Utmed flyttningslederna skall finnas tiUräckligt antal rastplatser med erforderlig beteskapacitet. Rastplatsernas antal, läge och ut­sträckning faststäUes av lantbruks­nämnden efter samråd med rein­driftsinspektören.

Flyttning

15 §

Flyttning till och från betes­område skall äga rum inom den betestid som enligt 8 § gäUer för området.

Senast tre veckor innan flytt­ning börjar, skall renägarna eller deras förman sända lantbruks­nämnden en plan för flyttningen.

for GardfjäUet tU Holmträsket, derfra til Bastansjön og langs s0r-siden av Storuman tU Vinliden, derfra förbi Joranträsken og Rus­träsket tU Bålforsen.

Fra Löfjället kan flyttningen i stedet företas över isen på Gardi­ken og Umeälven, eller langs s0r-siden av Gardiken og Umeälven til Bålforsen.

Meselefors:

Fra riksgrensen ved Ranseren förbi Steken jokk, langs Burgfjäl-let, Gitsfjället og BlaUdjäUet, for-bi Klinkhöjden og Stadsås til Me­selberget.

Fra Stekenjokk kan flyttningen i stedet företas langs Kultsjön og s0rsiden av Ängermanälven og Malgomaj til Meselberget.

§ 13 Når omstendighetene gj0r det n0dvendig, kan lantbruksnämnden for det enkelte tilfelle påby avvik fra flyttelei. F0r slikt påbud gis, skal vedkommende tillitsmenn så-vidt mulig gis anledning til å utta-le seg.

Rasteplasser.

§ 14 Langs flytteleiene skal det vasre et tUstrekkelig antall rasteplasser med n0dvendig beitekapasitet. Rasteplassenes antall, beliggenhet og utstrekning fastsettes av lant­bruksnämnden etter samråd med reindriftsinspekt0ren.

Flytting.

§ 15

Flytting til og fra beiteområ-de skal föregå innenfor den bei-tetid som i § 8 er fastsatt for om­rådet.

Senest tre uker f0r flytting på-begynnes, skal reineieme eller de­res tillitsmann sende lantbmks­nämnden en plan for flyttingen.

Prop. 1972:16

81

Kan flyttning ej genomföras en­ligt planen, skall lantbmksnämn­den snarast möjligt underrättas härom och om när flyttningen kommer att börja eller fortsätta.

Under flyttning skall renarna hållas samlade.

Flyttning skall genomföras så snabbt som förhållandena med­ger. Under flyttning till Älvsbyn får längre uppehåll göras i Radtja-området och vid Jäknajaure. Un­der flyttning till Slorsund får längre uppehåll göras vid Sten-sund.

Kan flytting ikke gjeiinomf0-res i samsvar med planen, skal lantbmksnämnden snarest muUg underrettes om dette og om når flyttingen vU bli påbegynt eUer vU fortset te.

Under flytting skal reinen höi­des samlet.

Flyttingen skal gjennomf0res så raskt som forholdene tillåter. Ved flytting til Älvsbyn kan dog lengre opphold gj0res i Radtjaområdet og ved Jäknajaure. Ved flytting til Storsund kan lengre opphold gj0-res ved Stensund.

16 §

När flyttning äger ram enligt 15 §, skaU svenska renar hållas borta från flyttningsleden så att flyttningen kan genomföras utan hinder och utan fara för samman­blandning. Lantbruksnämnden ut­färdar de ålägganden och allmän­na föreskrifter som behövs.

17 §

Anläggning för renskötseln längs

flyttningsled får användas av nors­ka renägare mot skälig ersättning till anläggningens ägare. Kan över­enskommelse icke träffas om er­sättningens storlek, fastställes den­na av lantbruksnämnden.

18 §

Flyttning får företagas med motorfordon. För sådan flyttning gäller 1417 §§ i tUlämpliga de­lar.

§ 16 Når flytting föregår i samsvar med § 15, skal svensk rein höides borte fra flytteleien slik at flyt­tingen kan gjennomf0res uhind-ret og uten fare for sammenblan-ding. Lantbruksnämnden gir de pålegg og forskrifter som er n0d-vendige.

§ 17 Anlegg for reindriften langs flyttelei kan nyttes av norske rein-eiere mot rimelig godtgj0relse til eieren av anlegget. Oppnåes ikke enighet om godtgj0relsens st0r-relse, fastsettes denne av lant­bruksnämnden.

§ 18 Flytting kan företas med mo-torkj0ret0y.  For slik flytting får bestemmelsene i  §§   1417  an­vendelse så långt de passer.

Kapitel in.   Gemensamma bestäm­melser

Bevarande av betestillgängarna

19 § Vid renbetning i det andra lan­det enligt denna konvention får betesområdena icke utnyttjas på sådant sätt att betets framti.da be­stånd äventyras.

6   Riksdagen 1972.1 saml. Nr 16

Kapittel Ul. Fellesbestemmelser.

Trygging av beiteressursene.

§ 19 Ved reinbeiting i det annet land i henhold tU denne konvensjon må beiteområdene ikke utnyttes på en slik mate at beitet forringes for fremtiden.

Prop. 1972:16

82

Renägare som fär använda områdena i det andra landet

20 § Betesområdena i det andra lan­det får användas

1.

för renar tillhörande renäga­re som är av samisk härkomst eller är eller varit gift med eller är adoptivbarn tUl sådan renägare och som enligt hemlandets lag har rätt till renskötsel samt

2.

för renar tillhörande oskiftat dödsbo efter renägare som avses under 1.

Reineiere som kan nytte områdene det annet land.

§ 20 Beiteområdene i det annet land kan brukes

1.

for rein tUh0rende reineiere som er av samisk herkomst eller som er eller har vaert gift med el­ler er adoptivbarn tU slik rein-eier, og som etter hjemlandets lov har rett til reindrift, samt

2.

for rein tilh0rende uskiftet d0dsbo etter reineiere som nevnt under 1.

Uppehåll i det andra landet

21 § Renägare som låter sina renar beta i det andra landet enligt den­na konvention och som har ren­skötsel som huvudyrke samt den­nes husfolk och renvaktare får överskrida riksgränsen och uppe­hålla sig i det andra landet under tillåten betestid eller när det eljest är nödvändigt för renskötseln.

Opphold i det annet land.

§ 21 Reineier som lar sin rein beite i det annet land i henhold tU den­ne konvensjon, og som har rein­drift som hovedyrke, samt hans husstandsmedlemmer og reingje-tere, har adgang til å overskride riksgrensen og oppholde seg i det annet land i tillatt beitetid og el­lers når det er n0dvendig av hen­syn til reindriften.

Underrättelse om renbetning i det andra landet

22 §

Lantbruksnämnden/reindriftsin-spektören skall senast två månader före betestidens början underrätta vederbörande reindriftsinspektör/ lantbruksnämnd i det andra lan­det om hur betesområdena där kommer att användas.

Underrättelse lämnas för varje sameby/renbetesdistrikt och skall innehålla uppgift om:

1.

renägarnas namn, födelseår, hemort, renantal och renmärken,

2.

de betesområden som skall användas,

3.

namn och födelseår för de personer som avser att överskrida riksgränsen och uppehålla sig i det andra landet enligt 21 § samt

4.

förmannens namn och uppe-hållsplats under betestiden.

Melding om beiting i det annet land.

§ 22

Reindriftsinspekt0ren/Iantbruks-nämnden skal senest to måneder f0r beitetiden begynner sende mel­ding til vedkommende lantbmks-nämnd/reindriftsinspekt0r i det an­net land om hvordan beiteområ­dene der vU bli benyttet.

Melding gis for hvert reinbeite-distrikt/sameby og skal inneholde opplysning om

1.

reineiernes navn, f0dselsår, bopel, reinantall og reinmerker;

2.

de beiteområder som vil bli benyttet;

3.

navn og f0dselsår for de per­soner som vil overskride riksgren­sen og oppholde seg i det annet land i henhold tU § 21, samt

4.

tUIitsmannens navn og hans oppholdssted i beitetiden.

Prop. 1972:16

83

Har uppgift om renmärken en gång lämnats, behöver därefter en­dast nya märken eller ändringar av märken anmälas.

Er det tidligere gitt oppgave över reinmerker, skal meldingen bare inneholde oppgave över nye merker eller endringer i merker.

Legitimation

23 §

Den som enligt 21 § uppehåller sig i det andra landet och som fyUt 15 år skall medföra särskUd legi­timationshandling, som på begäran skall uppvisas för landets myndig­heter.

Legitimationshandling utfärdas av myndighet i hemlandet och skall gälla högst fem år.

Legitimasjon.

§ 23

Den som i medhold av § 21 oppholder seg i det annet land, og som har fylt 15 år, skal medf0re et saerskilt legitimasjonsbevis. Det­te skal på forlangende forevises landets myndigheter.

Legitimasjonsbeviset utstedes av hjemlandets myndigheter og skal gjelde for h0yst fem år.

Förmän

24 §

I varje sameby/renbetesdistrikt, som berörs av denna konvention, skall finnas en förman och en el­ler två ersättare för denne.

Förmannen skall vara kontakt­man mellan myndighetema och renägarna i frågor som uppstår i samband med att renar från det ena landet betar i det andra. Han skall tillse att konventionens be­stämmelser iakttages vid rensköt­selns utövande. Förmannen kan ge renägare som tillhör hans same­by/renbetesdistrikt de anvisningar och kräva den medverkan av dem som behövs för att konventionen skall efterlevas.

Det åligger förmannen särskUt ati:

1.

uppehålla sig på lämplig plats inom eller i närheten av betesom­rådet när renbetning är tillåten i det andra landet,

2.

vidtaga de åtgärder som är nödvändiga om konventionen över­trädes,

3.

söka utreda vems renar som våUat uppgiven skada.

Tillitsmenn.

§ 24

I hvert reinbeitedistrikt/sameby, som ber0res av denne konvensjon, skal det vasre en tUlitsmann med en eller to stedfortredere.

TUlitsmannen skal vasre binde-ledd mellom myndighetene og reineieme i sp0rsmål som oppstår i samband med at rein fra det ene land beiter i det andre. Han skal påse at konvensjonens be­stemmelser iakttas ved ut0vingen av reindriften. Tillitsmannen kan gi reineiere som tilh0rer hans dis­trikt/sameby de pålegg og kreve den medvirkning av dem som er n0dvendig for at konvensjonen skal etterleves.

Saerlig påligger det tillitsman­nen

1.

å oppholde seg på hensikts­messig sted i eller i naerheten av beiteområdet når reinbeiting er tillatt i det annet land;

2.

å iverksette de tUtak som er n0dvendige om konvensjonen overtredes;

3.

å s0ke å bringe på det rene hvem den rein tilh0rer som har voldt påstått skade.

Prop. 1972:16

84

TiUsyn och bevakning

25 §

Under uppehåU och flyttning i det andra landet skall utövas så­dan tUlsyn över renarna som god renskötsel kräver.

Renarna skall hållas under så­dan bevakning att de såvitt möj­ligt hindras från att göra skada, att komma utanför betesområde eller flyttningsled eller att sammanblan­das med främmande renar.

Bevakas icke renarna på sätt som avses i andra stycket och vid­tages ej rättelse efter anmaning, kan den lantbraksnämnd/rein-driftsinspektör inom vars områ­de renarna finns ordna bevakning på renägarnas/samebyns bekost­nad.

Tilsyn og bevoktning.

§ 25

Under opphold og flytting i det annet land skal det f0res slikt til­syn med reinen som god reindrift krever.

Reinen skal höides under slik bevoktning at den såvidt mulig hindres fra å volde skade, komme utenfor beiteområde eller flyttelei eller sammenblandes med frem­med rein.

Blir reinen ikke bevoktet som bestemt i foregående ledd, og ret-tes ikke forholdet etter pålegg herom, kan reindriftsinspekt0ren/ lantbruksnämnden der reinen be­finner seg, anta gjeterhjelp på sa-mebyens/reineiernes bekostning.

Samling och skiljning

26 §

Samling för kalvmärkning eUer för slakt eller skUjning får icke äga mm utan att underrättelse om tid och plats har sänts till förmän­nen i de samebyar/renbetesdistrikt i det andra landet som har an­gränsande områden. Underrättel­sen skall sändas i så god tid som möjligt.

27 

§

Har renar från de båda länder­na sammanblandats skall samling och skiljning verkställas snarast möjligt.

Samling och skiljning kan dock uppskjutas eller underlåtas om för­männen i berörda samebyar/ren­betesdistrikt är eniga härom, eUer om detta bestäms av den lant-braksnämnd/reindriftsinspektör in­om vars område renarna finns.

Samling och skiljning verkstäl­les genom försorg av förmannen i den sameby/det renbetesdistrikt inom vars område renarna finns. Om förmannen fordrar det skall andra berörda samebyar/renägare sända   erforderlig   arbetspersonal

Samling og skilling.

§ 26 Samling for kalvmerking eller for släkting, eller skiUing, må ikke företas uten at melding om tid og sted er sendt tillitsmennene for de distrikter/samebyer i det annet land som har tUst0tende områder. Meldingen skal gis i så god tid som mulig.

§ 27

Er rein fra de to land blitt sammenblandet, skal samling og skilling settes i verk snarest mu-lig.

Samling og skilling kan dog utsettes eller unnlates dersom tU-litsmennene i de ber0rte reinbei-tedistrikter/samebyer er enige om det, eller det bestemmes av rein-driftsinspekt0ren/lantbruksnämn-den der reinen befinner seg.

Samling og skUling skal settes i verk av tillitsmannen for det di­strikt/den sameby der reinen er. Når tUlitsmannen krever det skal andre ber0rte reineiere/samebyer sende tilstrekkelig arbeidskraft til å delta i arbeidet og til å ta hand

Prop. 1972:16

85

för att deltaga i arbetet och om­händertaga tUl samebyn/renägarna hörande renar. Förmannen avgör hur stor arbetsstyrka de skall sän­da med hänsyn till det antal renar de kan antagas ha i den samman­blandade hjorden och till förhål­landena i övrigt.

Förmannen skall i så god tid som  möjligt  sända  underrättelse. om tid och plats för skUjningen till  förmännen  i   övriga  berörda samebyar/renbetesdistrikt.

28 §

Finner förman anledning anta­ga att renar från hans sameby/ renbetesdistrikt sammanblandats med renhjord från det andra lan­det, får han syna denna tUlsam­mans med förmannen i det renbe­tesdistrikt/den sameby som ren­hjorden tillhör.

29 §

Vid tillbakaflyttning av norska renar från vinterbete i Sverige skall, innan renarna passerar riks­gränsen, företagas samling och ut-skiljning av svenska renar.

Samling och skiljning kan un­derlåtas om lantbmksnämnden samtycker. Samtycke bör läninas när det finns anledning antaga att sammanblandning icke har skett.

Samlingen och skiljningen verk-ställes genom försorg av den nors­ke förmannen. Tid och plats skall godkännas av lantbmksnämnden, som underrättar förmännen i be­rörda samebyar.

Lantbmksnämnden kan ålägga sameby att sända erforderlig ar­betspersonal för att biträda vid skUjningen och omhändertaga till samebyn hörande renar.

om sin rein. Tillitsmannen avgj0r hvor stort mannskap de skal sende under hensyn tU det antaU rein de antas å ha i den sammenblandede flokken og til forholdene for 0v-rig.

TUlitsmannen skal i så god tid som mulig sende melding om tid og sted for skillingen til tillitsmen­nene i de andre ber0rte distrikter/ samebyer.

§ 28 Har en tUlitsmann grann til å tro at rein fra hans distrikt/sameby er blitt sammenblandet med rein-flokk fra det annet land, har han rett til å se över denne sammen med tillitsmannen for den sameby/ det distrikt som reinflokken til-h0rer.

§ 29

Ved tilbakeflytting av norsk rein fra vinterbeite i Sverige, skal det, f0r reinen passerer riksgren­sen, företas samling og utskUling av svensk rein.

Samling og skilling kan unnla­tes om lantbruksnämnden samtyk-ker. Samtykke b0r gis når det er grunn til å tro at sammenblanding ikke er skjedd.

Samlingen og skUlingen settes i verk av den norske tUlitsmannen. Tid og sted skal godkjennes av lantbruksnämnden som gir melding tU tUlitsmennene for de ber0rte samebyer.

Lantbruksnämnden kan pålegge sameby å sende tilstrekkelig ar­beidskraft til skillingen og tU å ta hand om sin rein.

30 § Innan svenska renar slutUgt läm­nar betesområde i Norge eller an­gränsande svenska områden och senast vid utgången av den i 2 § bestämda betestiden skall företa-

§ 30 F0r svensk rein endelig förlåter beiteområdet i Norge eller tUst0-tende svensk område, og senest ved utl0pet av den i § 2 bestemte bei­tetid, skal det företas samling og

Prop. 1972:16

86

gas samling och utskiljning av norska renar.

Skiljningen skall verkställas på den norska sidan av riksgränsen om icke reindriftsinspektören sam­tycker tUl att skiljningen företa­ges på svenskt område.

Samling och skiljning kan un­derlåtas om reindriftsinspektören samtycker. Samtycke bör länmas när det finns anledning antaga att sammanblandning icke har skett eUer när omständigheterna eljest gör det befogat. Reindrifts­inspektören kan bestämma att så­dant samtycke skall gälla tills vida­re.

Samlingen och skiljningen verk­ställes genom försorg av den svens­ke förmannen. Tid och plats skall godkännas av reindriftsinspektö­ren, som underrättar förmännen i berörda renbetesdistrikt.

Reindriftsinspektören kan åläg­ga renägarna i berörda renbetesdi­strikt att sända erforderlig arbets­personal för att biträda vid skilj­ningen och omhändertaga tUl di­striktet hörande renar.

31 §

Renar som utan stöd av denna konvention befinner sig i det and­ra landet får icke föras tillbaka till hemlandet innan skiljning företa­gits.

I fråga om skiljningen och sam­ling som föregår den äger 27 § motsvarande tillämpning. Den lantbmksnämnd/reindriftsinspek-tör inom vars område renarna finns kan ålägga förmannen för den sameby eUer det renbetesdi­strikt, som huvuddelen av renarna tiUhör, att ombesörja samlingen och skiljningen.

Lantbruksnämnden/reindriftsin-spektören kan medge undantag från föreskriften i första stycket. Lantbruksnämnden/reindriftsin-spektören kan föreskriva att för­mannen ombesörjer att skiljningen sker på lämplig plats i hemlandet

UtskUling av norsk rein.

Skilling skal föregå på norsk side av riksgrensen med mindre reindriftsinspekt0ren samtykker i at skUling företas på svensk om­råde.

Samling og skiUing kan unnla­tes om reindriftsinspekt0ren sam­tykker. Samtykke b0r gis når det er grunn til å tro at sammenblan­ding ikke er skjedd eller hvis and­re omstendigheter tilsier det. Rein-driftsinspekt0ren kan bestemme at slikt samtykke skal gjelde inntil videre.

Samlingen og skiUingen skal settes i verk av den svenske tillits­mann. Tid og sted skal godkjennes av reindriftsinspekt0ren, som gir melding til tillitsmennene for de ber0rte reinbeitedistrikter.

Reindriftsinspekt0ren kan påleg­ge reineieme i de ber0rte rein­beitedistrikter å sende tilstrekkelig arbeidskraft tU skillingen og tU å ta hand om sin rein.

§ 31 Rein som uten hjemmel i kon­vensjonen befinner seg i det an­net land, må ikke f0res tilbake til hjemlandet f0r skilling er foretatt.

For skillingen og forutgående samling får reglene i § 27 tilsva­rende anvendelse. Reindriftsin-spekt0ren/lantbruksnämnden der reinen befinner seg kan pålegge til­litsmannen i det distrikt eller den sameby som det meste av reinen tUh0rer, å sette i verk samlingen og skillingen.

Reindriftsinspektören/lantbraks-nämnden kan gj0re unntak fra bestemmelsen i f0rste ledd. Rein-driftsinspekl0ren/lantbruksnämn-den kan bestemme at tiUitsmannen skal iverksette skUling på h0velig .sted i hjemlandet og kan gi tillits-

Prop. 1972:16

87

och kan meddela denne närmare föreskrifter härför. Underrättelse om skiljningen skall sändas till den reindriftsinspektör/Iantbmks-nämnd inom vars område skilj­ningen skall verkstäUas.

32 §

Lantbruksnämnden/reindriftsln-

spektören kan föreskriva att sam­ling och skUjning skall äga ram då

1.

förman i strid mot konven­tionen underlåter att ombesörja samling eller skiljning,    .

2.

förmän med stöd av 27 § andra stycket överenskommit att uppskjuta eller underlåta samling eller skiljning men sådan enligt myndighetens bedömande bör verkställas utan dröjsmål,

3.

det finns anledning antaga att sammanblandning skett eller

4.

eljest särskilda skäl förelig­ger.

Lantbruksnämnden/reindriftsin-spektören bestämmer tid och plats för samlingen och skiljningen.

Innan föreskrift enligt första stycket meddelas skaU berörd förman beredas tillfälle att yttra sig.

33 §

Efter skiljning skall den same­by/renägare till vilken utskild ren hör ombesörja att renen utan dröjsmål återföres till eget områ­de.

Sameby/renägare som i det and­ra landet hämtar egna renar som utskilts skall, där det kan ske utan väsentlig olägenhet, till hemlandet återföra även utskilda renar som tUlhör annan sameby/renägare.

Förman som ombesörjt skUj­ning skall tillse att märkta renar som icke omhändertages på sätt som anges i första eller andra stycket, bevakas tUl dess de häm­tas av sameby/renägare till vilken de hör. Förmannen skall under­rätta samebyns/renbetesdistriktets förman om var renama kan häm-

mannen nasrmere direktiver for skillingen. Melding om skiUingen skal gis til lantbmksnämnden/ reindriftsinspekt0ren der skiUingen skal företas.

§ 32 Reindriftsinspekt0ren/lantbmks-nämnden kan gi pålegg om samling og skilling når

1.

tillitsmann, i strid med den­ne konvensjon, har unnlatt å iverk­sette samling eller skUling;

2.

tillitsmenn i henhold til § 27, annet ledd, er blitt enige om å utsette eller unnlate samling eller skUling, men myndighetene fin­ner at dette b0r skje uten opp­hold;

3.

det er grunn til å tro at sam­menblanding har funnet sted, eller

4.

det ellers er saerlig grunn til det.

Reindrlftsinspekt0ren/Iantbruks-nämnden fastsetter tid og sted for samlingen og skillingen.

F0r pålegg gis i medhold av f0rste ledd skal vedkommende til­litsmann gis anledning til å uttale seg.

§ 33

Etter skilling skal reineier/same-by som utskilt rein tilli0rer s0rge for at reinen stråks f0res tilbake til eget område.

Reineier/sameby som henter ut­skilt rein i det annet land, skal, når det kan skje uten vesentiig ulempe, f0re med tilbake til hjemlandet og­så utskilt rein som tillh0rer annen reineier/sameby.

Tillitsmann som iverksetter skil­lingen, skal s0rge for at merket rein som ikke blir tätt hand om på den mate som er fastsatt i f0rste og annet ledd, bevoktes inn­til den avhentes av reineier/same­by som den tilh0rer. Tillitsmannen skal underrette distriktets/same­byens tillitsmann om hvor reinen

Prop. 1972:16

tas samt ange en med hänsyn till förhållandena rimlig tid inom vU­ken hämtning skall ske.

Kan renarna icke bevakas eller återföras utan väsentlig olägenhet eller underlåter samebyn/renäga­ren att avhämta djuren inom an­given tid, kan renarna efter med­givande av lantbmksnämnden/ reindriftsinspektören säljas' tUl slakt för ägarens räkning.

34 

§

Uppstår oenighet vid genomfö­rande av samling eller skiljning kan lantbraksnämnden/reindrifts-inspektören vidtaga de åtgärder som påkaUas av omständigheterna.

Kostnader för renar från det andra landet

35 §

Kostnader för nödvändigt arbete

med renar från det andra landet och utlägg som uppstår i samband härmed skall betalas av sameby/ renägare som renarna tUlhör.

Har renar från de båda länder­na sammanblandats, fördelas kost­nader för samling och skUjning mellan samebyarna/renägama i förhållande till det antal renar de har i den sammanblandade hjor­den. Har sammanblandningen or­sakats av oaktsamhet eller otill­räcklig tUlsyn och bevakning, kan den ansvariga samebyn/renägaren påföras en större del av eller hela kostnaden.

Förmannen skall upprätta sam­manställning över kostnadema, fördela dessa och sända dem som kräves på ersättning specificerade räkningar.

Godtages icke ersättningskrav, bör lantbruksnämnden eller rein­driftsinspektören, om någon av parterna begär det, medverka till att förlikning kommer tUl stånd.

Renmärken

36 §

Vid registrering av renmärke skall tillses att detta tydligt skil-

kan avhentes, samt angi en etter forholdene rimelig tidsfrist innen hvilken avhenting må finne sted. Dersom reinen ikke uten vesent­iig ulempe kan bevoktes eUer f0-res tUbake, eller dersom den rein­eier/sameby som reinen tilh0rer, unnlater å avhente reinen innen den fastsatte tidsfrist, kan rein-driftsinspekt0ren/lantbruksnämn-den samtykke i at reinen selges til slakt for eierens regning.

§ 34 Oppstår uenighet ved gjeanom-f0ringen av samling eller skilling kan reindriftsinspekt0ren/lant-bruksnämnden iverksette de tiltak som omstendighetene tilsier.

Kostnader med rein fra det annet land.

§ 35

Kostnader ved n0dvendig arbeid med rein fra det annet land, og utlegg som oppstår i denne för­bindelse, skal betales av reineier/ sameby som reinen tilh0rer.

Er rein fra de to land blitt sam­menblandet, fordeles kostnadene ved samling og skiUing mellom reineier/sameby i forhold tU an­tallet rein de har i den sammen­blandede flokken. Skyldes sam-menblandingen uaktsomhet eller utilstrekkelig tilsyn og bevoktning, kan den ansvarlige reineier/same­by pålegges å betale en st0rre an­del av eller alle kostnadene.

Tillitsmannen skal f0re oppgave över kostnadene, fordele disse og sende spesifiserte regninger til dem krav rettes mot.

Godtas ikke kravet, b0r rein-driftsinspekt0ren eller lantbruks­nämnden, dersom en av partene anmoder om det, medvirke tU at forlik kommer i stånd.

Reinmerker.

§ 36 Ved  registrering  av  reinmerke skal   det   påses   at   dette   tydelig

Prop. 1972:16

89

jer sig från annat giltigt märke, som användes eUer får användas på renar från det andra landet med vilka sökandens renar kan sammanblandas.

Närmare bestämmelser om ul­växling av upplysningar om ren­märken fastställes efter överens­kommelse mellan jordbraksdepar­tementet i Sverige och landbraks-departementet i Norge.

skUler seg fra annet gyldig merke som brakes eller kan brukes på rein fra det annet land som s0ke-rens rein kan bli sammenblandet med.

Nasrmere regler om utveksling av opplysninger om reinmerker fastsettes ved avtale mellom Land-bruksdepartementet i Norge og Jordbruksdepartementet i Sverige.

Omärkt ren

37 §

Ren som icke är märkt före ut­gången av april året efter det den fötts (omärkt ren) behandlas en­ligt lagen i det land där renen finns.

I fråga om omärkt ren som finns i de betesområden som anges i 1 och 7 §§ under de enligt 2 och 8 §§ för varje område bestämda betestiderna gäller dock följande:

1.

Har renar från de båda län­derna icke sammanblandats, skall omärkta renar behandlas enligt lagen i det andra landet om det icke är sannolikt att renarna hör hemma i det land där de finns.

2.

Har renar från de båda län­dema sammanblandats, skall omärkta renar fördelas i förhål­lande tUl antalet märkta renar i den sammanblandade hjorden.

Bestämmelserna i denna § äger motsvarande tillämpning i fråga om ren med förstört eller okänt märke.

Umerket rein.

§ 37

Rein som ikke er merket innen utgången av april året etter den er f0dt (umerket rein), behandles i samsvar med lovgivningen i det land reinen befinner seg.

For umerket rein som befinner seg i beiteområder som nevnt i §§ 1 og 7 tU beitetid som nevnt i §§ 2 og 8 for vedkommende om­råde, gjelder dog f0lgende:

1.

Er sammenblanding av rein fra de to land ikke skjedd, skal umerket rein behandles i samsvar med lovgivningen i det annet land, med mindre det er sannsynlig at reinen h0rer hjemme i det land den befinner seg.

2.

Er rein fra de to land sam­menblandet, skal umerket rein fordeles i forhold til det antall merket rein som er i den sam­menblandede flokken.

Bestemmelsene i denne paragraf får tUsvarende anvendelse på rein med 0delagt eller ukjent merke.

Slakt

38 §

Under tillåtet uppehåll i del andra landet får renar slaktas med iakttagande av de bestämmelser som gäller i landet.

Renar som finns i det andra landet utan stöd av denna konven­tion får icke slaktas utan tillstånd

Släkting.

§ 38

Under tillatt opphold i det an­net land kan släkting av rein skje under iakttagelse av de regler som der gjelder.

Rein som uten hjemmel i kon­vensjonen befinner seg i det an­net   land   må   ikke   släktes   uten

Prop. 1972:16

90

av den lantbmksnämnd/reindrifts-inspektör inom vars område renar­na finns.

I fråga om kött och andra pro­dukter som härrör från slakt av ren i det andra landet gäller detta lands bestämmelser om införsel och försäljning.

samtykke av reindriftsinspekt0ren/ lantbruksnämnden der reinen er.

For kj0tt og andre produkter av rein som er släktet i det an­net land gjelder dette lands be­stemmelser om innf0rsel og om-setning.

Jakt och fiske

39 § Den som enligt 21 § uppehåUer sig i det andra landet har under den betestid som anges i 2 eller 8 § rätt till jakt och fiske inom betesområdet enligt samma be­stämmelser som gäller för landets egna renskötande samer, dock en­dast till husbehov.

Jakt og fiske.

§ 39 Den som i medhold av § 21 oppholder seg i det annet land, har i den beitetid som er fast­satt i §§ 2 og 8 adgang tU jakt og fiske innenfor beiteområdet etter de bestemmelser som gjel­der for landets egne reindrifts-samer, dog bare til husbehov.

Skogsfängst

40 §

Den som låter sina renar beta i det andra landet enligt denna konvention får inom betesområdet och längs flyttningsled taga virke för att använda i renskötseln en­ligt samma bestämmelser som gäl­ler för landets egna renskötande samer.

Erfordras enligt dessa bestäm­melser anvisning eUer utsyning skall framstäUning härom göras senast sex månader före avverk­ning.

Trevirke.

§ 40 Den som lar rein beite i det annet land i henhold tU denne konvensjon, kan innenfor behe-området og langs flyttelei ta tre­virke til bruk i reindriften etter de bestemmelser som gjelder for landets egne reindriftssamer.

Krever bestemmelsene utvis­ning, skal begjaering herom frem-settes senest seks måneder f0r hugsten.

Anläggningar för renskötseln m. m.

41 §

Den som låter sina renar beta i det andra landet enligt denna kon­vention får uppföra anläggningar eUer bostad som behövs för ren­skötseln enligt samma bestämmel­ser som gäller för landets egna renskötande samer.

Om det är ändamålsenligt, bör anläggningar för renskötseln nytt­jas gemensamt av svenska och norska renägare. Lantbruksnämn-

Anlegg for reindriften m. m.

§ 41

Den som lar rein beite i det annet land i henhold til denne konvensjon, har adgang til å opp-f0re anlegg eUer bolighus som er n0dvendige i reindriften etter de bestemmelser som gjelder for lan­dets egne reindriftssamer.

Når det er rasjonelt, b0r an­legg for reindriften nyttes i fel-lesskap av norske og svenske rein­eiere.    Reindriftsinspekt0ren/Iant-

Prop. 1972:16

91

den/reindriftsinspektören bör med­verka till att överenskommelse härom träffas.

bruksnämnden b0r medvirke til at avtale herom kommer i stånd.

Spärrstängsel

42 §

Längs riksgränsen och betesom­rådenas gränser får spärrstängsel uppföras för att underlätta ren­skötseln.

Närmare bestämmelser om upp­förande och underhåll av stängsel såsom om sträckning, utförande och fördelning av kostnader, fast­ställes genom särskUd överens­kommelse.

Avviker stängselsträckning från riksgränsen eUer betesområdets gräns, skall stängslet anses utgöra renbetesgräns vid tillämpningen av denna konvention.

Inom betesområde får spärr-stängsel uppföras efter särskild överenskommelse.

Sperregjerder.

§ 42

Sperregjerder kan oppf0res langs riksgrensen og langs beite-områdenes grenser for å lette rein­driften.

Naermere bestemmelser om opp-f0ring og vedlikehold av gjerder, herunder om gjerdelinjer, gjerde-nes utf0relse og om fordeUng av kostnader, fastsettes ved sasrskUt overenskomst.

Hvor gjerdelinje avviker fra riks­grensen eller beiteområdets gren­se, skal gjerdet anses som rein-beitegrense ved anvendelsen av bestemmelsene i denne konven­sjon.

Innenfor beiteområde kan det oppf0res sperregjerder etter saer­skilt overenskomst.

Naturvärd

43 §

Vid planläggning, placering, uppförande och underhåll av an­läggningar för renskötseln inbe­gripet stängsel skall tillbörlig hän­syn tagas till naturvården.

Anläggningarna skaU såvitt möj­ligt utföras och underhållas så att djur icke skadas.

Den som uppfört anläggning svarar för uppröjning efter det att anläggningen utförts och för att överblivet material m. m. avlägs­nas. Anläggning som ej underhål-les eller icke längre behövs för renskötseln skall avlägsnas och er­forderlig uppröjning skaU utföras.

Nafurvern.

§ 43

Ved planlegging, plassering, oppf0ring og vedlikehold av an­legg i reindriften, herunder gjer­der, skal tUb0riig hensyn tas tU naturverninteresser.

Anleggene skal såvidt mulig ut-f0res og vedlikeholdes slik at dyr ikke blir påf0rt skade.

Den som har oppfOrt anlegg, skal s0rge for opprydding etter at anleggsarbeidene er utf0rt, og for at materialer m. v. som ikke er nyttet, blir fjernet. Anlegg som ikke blir vedlikeholdt eller ikke lenger er n0dvendige for reindriften, skal fjernes og n0d-vendig opprydding skal företas.

Hundar

44 § För bevakning  av renama får renhundar medföras från det ena landet till det andra.

Kunder.

§ 44 For bevoktning av reinen kan reinhunder medf0res fra det ene land tU det annet.

Prop. 1972:16

92

Medförande av utrustning m. m.

45 §

För användning i renskötseln får person som avses i 21 § från det ena landet tUl det andra med­föra nödvändig utrastning, redskap och livsmedel samt material för uppförande och underhåll av an­läggningar m. m. som nämns i 41 §.

Vapen ocb ammunition

46 §

För användning i renskötseln och vid jakt enligt 39 § får person som avses i 21 § från det ena lan­det till det andra medföra vapen och ammunition.

Närmare bestämmelser kan fastställas genom särskUd överens­kommelse.

Medfering av utstyr m. m.

§ 45 Til bruk i reindriften kan per­son som nevnt i § 21 f0re med seg fra det ene land til det annet n0dvendig utstyr, redskap og levnedsmidler, samt materia-ler til oppf0ring og vedlikehold av anlegg m. m. som nevnt i § 41.

Vapen og ammunision.

§ 46

TU brak i reindriften og tU jakt etter § 39 kan person som nevnt i § 21 f0re med seg fra det ene land til det annet vapen og am-munisjon.

Naermere bestemmelser kan fastsettes ved sasrskUt overens­komst.

Radiosändare och mottagare

47 §

Person som avses i 21 § får från det ena landet tUl det andra medföra och i renskötseln använ­da radiosändare och mottagare med iakttagande av det andra lan­dets bestämmelser.

Närmare bestämmelser kan fastställas genom särskild över­enskommelse.

Radiosendere og mottakere.

§ 47

Person som nevnt i § 21 kan f0re med seg fra det ene land tU det annet og bruke i rein­driften radiosendere og mottakere under iakttagelse av de bestem­melser som gjelder der.

Naermere bestemmelser kan fastsettes ved saerskilt overens­komst.

Motorfordon

48 §

För användning i renskötseln får person som avses i 21 § från det ena landet till det andra med­föra motorfordon som är registre­rat i hemlandet.

För användning av terränggå­ende motorfordon tillämpas sam­ma bestämmelser som gäller för landets  egna  renskötande  samer.

Under annan tid än tUlåten be­testid får dock terränggående mo­torfordon användas i renskötseln i det andra landet först sedan med­delande  tillställts   den  lantbmks-

Motorkjoreteyer.

§ 48

Til bruk i reindriften kan per­son som nevnt i § 21 f0re med seg fra det ene land tU det an­net motorkj0ret0y som er regi-strert i hjemlandet.

For bruk av terrenggående mo-torkj0ret0y gjelder samme bestem­melser som for landets egne rein­driftssamer.

Utenfor tUlatt beitetid kan dog terrenggående motorkj0ret0y ba­re brukes i reindriften i det annet land etter at melding er gitt    reindriftsinspekt0r/lantbruks-

Prop. 1972:16

93

nämnd/reindriftsinspektör inom vars område motorfordonet skall användas.

Tull- och avgiftsfrihet

49 §

Utrustning, redskap och andra

varor som avses i 4548 §§ får medföras tull- och avgiftsfritt.

Smittsamma djursjukdomar

50 §

När det finns anledning antaga att svårartad smittsam sjukdom ut­brutit bland renar eller husdjur i det ena landet och att fara före­ligger för att renbetning i det and­ra landet kan medföra ytterligare utbredning av sjukdomen, skall veterinärmyndigheterna i de båda länderna samråda. Vartdera lan­det kan därefter vidtaga de åtgär­der eller utfärda de föreskrifter som behövs för att hindra sjukdo­mens utbredning.

Förbud mot att renar från det ena landet kommer in i det andra utfärdas av vederbörande departe­ment. Sådant förbud skall upphä­vas så snart faran för sjukdomens utbredning upphört.

nämnd  der  motorkj0ret0yet  skal benyttes.

Toll- og avgiftsfrihet.

§ 49 Utstyr, redskap og andre varer som  er  nevnt  i  §§  4548  kan medf0res toll- og avgiftsfritt.

Smittsomme dyresykdommer.

§ 50

Når det er grunn tU å tro at det i ett av landene er ondartet smittsom sykdom blant rein eller husdyr og at det er fare for at reinbeiting i det annet land kan f0re til ytterligere utbredelse av sykdommen, skal veterinasrmyn-dighetene i de to land samrå seg med hverandre. Hvert av landene kan deretter iverksette de tiltak og gi de pålegg eller utferdige de for­bud som er n0dvendige for å hindre sykdommens utbredelse.

Forbud mot at rein fra det ene land kommer inn i det annet land utferdiges av vedkommende departement. Slikt forbud skal oppheves så snart faren for ut­bredelse av sykdommen er opp-h0rt.

Kapitel 

IV.   

Överträdelser av kon­ventionen

Meddelande om olovlig betning

51 § När renar från det ena landet uppehåller sig i det andra landet utan stöd av denna konvention skall underrättelse härom snarast lämnas till den lantbriiksnämnd/ reindriftsinspektör inom vars om­råde renarna finns. Skyldighet att lämna sådan underrättelse åligger renarnas ägare, den som i ägarens ställe svarar för bevakning och tillsyn samt den som har rätt att driva renskötsel inom det område där renarna finns.

Kapittel 

IV.   

Overtredelser av kon­vensjonen.

Melding om ulovlig beiting.

§ 51 Når rein fra det ene land opp­holder seg i det annet land uten hjemmel i denne konvensjon, skal det snarest gis melding til rein-driftsinspekt0ren/lantbruksnämn-den der reinen er. Plikt til å gi slik melding har reinens eier, den som i eierens sted er ansvarlig for bevoktning og tilsyn, samt den som har lovlig adgang til rein­drift i det område hvor den frem-mede reinen er.

Prop. 1972:16

94

Lantbruksnämnden/reindriftsin-spektören skall snarast underrätta förmannen i den sameby/det ren­betesdistrikt där renama finns, reindriftsinspektören/lantbruks-nämnden i det andra landet samt om möjligt förmannen i det renbe-tesdistrikt/den sameby som renar­na kan antagas tillhöra.

Bestämmelserna i första och andra styckena äger motsvarande tillämpning när renar finns på be­tesområde i strid mot 4 eller 10 § eller på flytfled i strid mot 16 §.

Reindriftsinspekt0ren/Iantbmks-nämnden skal snarest underrette tUlitsmannen i det distrikt/sameby der reinen er, samt lantbraksnämn-den/reindriftsinspektpren i det an­net land og, om mulig, tillitsman­nen for den sameby/distrikt som reinen antas å tUh0re.

Bestemmelsene i f0rste og annet ledd får tilsvarende anvendelse når rein oppholder seg i beiteområde i strid med §§4 eUer 10 eller på flyttelei i strid med § 16.

Betesavgift

52 §

Har renar från det ena landet uppehållit sig i det andra landet utan stöd av denna konvention kan vederbörande renägare/same­by åläggas att betala betesavgift.

Betesavgiften är i Sverige skr 1:00 och i Norge nkr 1:40 per ren utan hänsyn till uppehållets varaktighet samt i Sverige skr 0: 40 och i Norge nkr 0: 55 per ren för varje dag renarna uppe­hållit sig i det andra landet. Har uppehållet ej bringats att upphöra senast fjorton dagar efter det att lantbruksnämnden/reindriftsin-spektören mottagit meddelande om olovlig betning enligt 51 § andra stycket är avgiften från och med den femtonde dagen efter mottagandet av meddelandet i Sverige skr 0: 75 och i Norge nkr 1: 05 per ren och dag.

För kalvar under ett år utgår ej avgift.

Avgiftsbeloppen enligt andra stycket omräknas vart femte år med tillämpning av konsument­prisindex i Sverige respektive i Norge med utgångspunkt i index per den 1 juli 1971. Omräkning skaU icke ske om ändringen i indexen är mindre än 10 pro­cent sedan beloppen senast fast-

Beifeavgiff.

§ 52

Når rein fra det ene land har oppholdt seg i det annet land uten hjemmel i denne konvensjon, kan vedkommende sameby/reineier på­legges å betale beiteavgift.

Beiteavgiften er i Norge n.kr. 1,40 og i Sverige sv.kr. 1, pr. rein uten hensyn til varigheten av oppholdet, samt i Norge n.kr. 0,55 og i Sverige s.kr. 0,40 pr. rein for hver dag reinen har oppholdt seg i det annet land. Er oppholdet ikke bragt til opph0r innen 14 da­ger etter at reindriftsinspekt0ren/ lantbruksnämnden har mottatt melding etter § 51, annet ledd, er avgiften fra og med den femtende dag etter mottageisen av meldin­gen henholdsvis n.kr. 1,05 og sv. kr. 0,75 pr. rein pr. dag.

For kalver under ett år bereg-nes ikke avgift.

Avgiftssatsene i annet ledd skal hvert femte år reguleres i samsvar med forbraksprisindeksen i Norge, henholdsvis i Sverige, og med ut­gångspunkt i indeksen pr. 1. juli 1971. Regulering skal ikke företas dersom endring i den offisielle in-deks er mindre enn 10 prosent siden avgiftssatsene siste gäng ble

Prop. 1972:16

95

ställdes. De belopp som därvid framkommer avrundas till närmas­te femörestal.

fastsatt.   Avgiftssatsene   avrandes til naermeste fem 0re.

53 

§

Beslut om betesavgift fattas av den lantbmksnämnd/reindriftsin-spektör inom vars område det olovliga uppehållet ägt rum.

Kan det olovliga uppehållet icke läggas renägaren eller den som på hans vägnar ansvarar för renarna tUl last eller är det eljest med hänsyn till omständigheterna oskäligt att ålägga full avgift, kan lantbmksnämnden/reindrifts-inspektören nedsätta avgiftsbelop­pet eller, om särskUda skäl före­ligger, besluta att betesavgift icke skall utgå.

Lantbruksnämnden/reindriftsin-spektören sänder beslutet tUl den reindriftsinspektör/lantbruks-nämnd inom vars område renarna eller huvuddelen av dem hör hem­ma. Samtidigt med beslutet läm­nas upplysningar om alla de om­ständigheter som ligger till gmnd för beslutet.

Den reindrUtsinspektör/Iant-bruksnämnd som mottager beslu­tet skall utan dröjsmål sända detta till förmannen i det renbetesdi­strikt/den sameby som renarna eller huvuddelen av dem tillhör och sända den lantbruksnämnd/ reindriftsinspektör som fattat be­slutet uppgift om när förmannen mottagit detta.

Över beslut om betesavgift kan den som beslutet rör eller rein-driftsinspektören/Iantbmksnämn-den anföra besvär hos lantbruks-styrelsen/fylkesmannen inom fem veckor efter det förmannen mot­tagit beslutet.

54 §

Beslut om betesavgift förfaller om det icke sänts till lantbmks-nämnden/reindriftsinspektören i det andra landet senast tre måna-

§ 53

Pålegg om betaUng av beiteav­gift gis av reindriftsinspekt0r/ lantbruksnämnd der det ulovlige opphold har funnet sted.

Dersom det ulovlige opphold ikke kan legges reineieren eller den som på hans vegne har ansvaret for reinen til last, eller andre om­stendigheter gj0r det urimelig å pålegge full avgift, kan rein-driftsinspekt0ren/lantbmksnämn-den nedsette avgiftsbe]0pet eller i saerlige tilfelle helt frafalle beite­avgift.

Reindriftsinspekt0ren/Iantbruks-nämnden sender pålegget til lant-bruksnämnden/reindriftsinspekt0-ren der reinen, eller det meste av den, h0rer hjemme, og gir samtidig opplysninger om alle de omsten­digheter som ligger til grann for pålegget.

Den lantbruksnämnd/reindrifts-inspekt0r som mottar pålegget, skal uten opphold sende dette til tillitsmannen for den sameby/di­strikt som reinen eller det meste av den tilh0rer og sende den rein-driftsinspekt0r/lantbraksnämnd som har utferdiget pålegget mel­ding om når tillitsmannen har mot­tatt det.

Pålegg om beiteavgift kan av den som pålegget ber0rer eller av lantbraksnämnden/reindriftsin-spekt0ren ankes til fylkesmannen/ lantbraksstyrelsen innen fem uker etter at tillitsmannen har mottatt pålegget.

§

 54

Er pålegg om beiteavgift ikke sendt lantbraksnämnden/reindrifts-inspekt0ren i det annet land innen tre måneder etter at det ulovlige

Prop. 1972:16

96

der efter det att det olovliga up­pehållet upphört.

55 §

Betesavgiften skall betalas tUl den lantbruksnämnd/reindriftsin-spektör inom vars område det olovliga uppehållet ägt rum inom tre månader efter det att beslutet om avgiften vunnit laga kraft. Be­talas icke avgiften inom denna tid skall beloppet på begäran av lant-bruksnämnden/reindriftsinspektö-ren förskotteras av vederbörande myndighet i det andra landet.

56 §

Betesavgift skall användas inom

renskötseln.

57 

§

Har renar uppehållit sig i om­råde i strid mot 4 eller 10 § kan betesavgift enligt 52 § uttagas. Därvid gäller 5356 §§ i tiUämp­liga delar.

opphold er bragt til opph0r, kan krav på beiteavgift ikke gj0res gjeldende.

§ 55 Beiteavgiften   skal   betales   tU reindriftsinspekt0ren/lantbruks-nämnden der det ulovlige opphold har funnet sted innen tre måneder etter at kravet er blitt endelig. Be­tales ikke avgiften innen den tid, skal   bel0pet   på   anmodning   av reindriftsinspekt0ren/lantbruks-nämnden forskutteres av vedkom­mende myndighet i det annet land.

§ 56 Beiteavgiften skal brakes tU rein-driftsformål.

§ 57 Når rein har oppholdt seg i et område i strid med §§ 4 eller 10, kan det pålegges beiteavgift i sam­svar med § 52. Bestemmelsene i §§ 5356 får tUsvarende anven­delse så långt de passer.

Ersättning för skada

58 § 1 den mån särskilda bestämmel­ser om ersättning icke finns i denna konvention skall skada som vållas i det andra landet vid ut­övande av renskötsel ersättas en­ligt detta lands skadeståndsregler. För skada som därvid uppstår på renbete utgår icke ersättning.

Erstatnii for sicade.

§ 58 Når ikke saerlige bestemmelser om erstatning finnes i denne kon­vensjon, skal skade som voldes i det annet land ved ut0velse av reindrift, erstattes i samsvar med dette lands erstatningsrettslige reg­ler. For skade som derved voldes på reinbeite betales ikke erstatning.

59 § Fordrar någon ersättning för skada vållad genom det andra landets renskötsel och träffas icke uppgörelse, skall på begäran av en­dera parten den lantbruksnämnd/ reindriftsinspektör inom vars om­råde skadan inträffat undersöka ansvarsfrågan och skadans storlek samt lägga fram förslag till för­likning.

§ 59 Krever noen erstatning for ska­de som er voldt ved det annet lands reindrift og blur det lkke enighet om oppgj0ret, skal rein-driftsinspekt0ren/lantbruksnämn-den der skaden er oppstått, på an­modning av en av partene, under-s0ke ansvarsforholdet og st0rrelsen av skaden, og legge frem forslag tu forlik.

Pr(»p. 1972:16

97

60 § Talan i anledning av skada som avses i 58 § kan väckas vid rätten i den ort, där skadan uppkom.

§ 60 S0ksmål om erstatning for skade som nevnt i § 58 kan reises der skaden er oppstått.

StraiTbestämmelser

61 § Till böter dömes den som upp­såtligen eller av oaktsamhet

1.

åsidosätter åläggande eller föreskrift som meddelats med stöd av 16 § andra punkten,

2.

verkställer samling för kalv-märkning eller för slakt eller skilj­ning utan att sända underrättelse enligt 26 §,

3.

för renar tillbaka till Norge utan att samling och skiljning före­tagits enligt 29 § första stycket och utan att samtycke lämnats en­ligt 29 § andra stycket,

4.

för renar tillbaka från betes­område i Norge eller angränsande svenska områden utan att samling och skiljning företagits enligt 30 § första stycket och utan att sam­tycke lämnats enligt 30 § andra eller tredje stycket,

5.

för renar tillbaka till hem­landet utan att skiljning företagits enligt 31 § första stycket och utan att undantag medgivits enligt 31 § tredje stycket,

6.

åsidosätter åläggande som meddelats av lantbruksnämnd el­ler reindriftsinspektör med stöd av 31 § andra stycket andra punkten eller 32 §,

7.

slaktar renar i strid mot 38 § andra stycket,

8.

använder terränggående mo­torfordon i det andra landet i strid mot 48 § tredje stycket.

Till ansvar enligt första stycket dömes ej, om ansvar för gärningen kan ådömas enligt allmän straff­lag.

StrafTebestemmelser.

§ 61 Med b0ter straffes den som for­settlig eller uaktsomt

1.

overtrer forskrifter eller på­legg gitt i medhold av § 16, annet punktum;

2.

företar samling for kalvmer­king eller släkting, eller skilling, uten at det er sendt melding som nevnt i § 26;

3.

f0rer rein tilbake tU Norge uten at det er foretatt samling og skiUing som bestemt i § 29, f0rste ledd, og uten samtykke som nevnt i § 29, annet ledd;

4.

f0rer rein tUbake fra beite­område i Norge eller tilst0tende svensk område uten at det er fore­tatt samling og skUling som be­stemt i § 30, f0rste ledd, og uten samtykke som nevnt i § 30, annet eUer tredje ledd;

5.

f0rer rein tUbake til hjemlan­det uten at det er foretatt skUling som nevnt i § 31, f0rste ledd og uten at det er gjort unntak som nevnt i § 31, tredje ledd;

6.

unnlater å etterkomme pålegg gitt av reindriftsinspekt0r eller lantbraksnämnd i medhold av § 31, annet ledd, annet punktum eller § 32;

7.

slakter rein i strid med § 38, annet ledd;

8.

bruker terrenggående motor-kj0ret0y i det annet land i strid med § 48, tredje ledd.

Straff etter denne bestemmelse kommer ikke til anvendelse der­som forholdet rammes av noen be­stemmelse i den alminnelige straf-felovgivning.

7   Riksdagen 1972. 1 saml. Nr 16

Prop. 1972:16

98

62 §

AUmänt åtal för förseelse sonl avses i 61 § får väckas endast ef­ter anmälan av lantbruksnämnden eller reindriftsinspektören.

63 §

Den som i ena landet lagförts för gärning som avses i 61 § får ej lagforas för samma gärning i det andra landet.

§ 62 Offentlig   påtale   for   förseelse som nevnt i § 61 finner bare sted på begjasring av reindriftsinspek-t0ren eller lantbruksnämnden.

§ 63 Den som i det ene land tUtales for forhold som nevnt i § 61 kan ikke tiltales for det samme forhold i det annet land.

Kapitel V.  Särskilda bestämmelser      Kapittel V.   Sserlige bestemmelser.

Myndighetemas medverkan för konven­tionens uppfyllande

64 §

Myndigheterna i de båda län­derna skall var för sig och i sam­arbete genom lämpliga åtgärder verka för att bestämmelserna i denna konvention följs. De skall därvid eftersträva att den rensköt­sel som det egna landets samer bedriver i det andra landet sker i överensstämmelse med konven­tionen och skall lämna varandra bistånd vid tillämpningen av dess bestämmelser.

Myndighetenes plikt til å bidra til kon­vensjonens overholdelse.

§ 64 Myndighetene i de to land skal hver for seg og i samarbeid ved egnede tiltak virke for at bestem­melsene i denne konvensjon over-holdes. De skal herander bestrebe seg på at den reindrift som det egne lands samer driver i det an­net land föregår i samsvar med konvensjonen og skal yte hver­andre bistand ved håndhevelsen av konvensjonens bestemmelser.

Dispens

65 § När väderleks- eller betesför­hållanden eller andra omständig­heter gör det nödvändigt, kan lant-bruksnämnden/fylkesmannen efter framställning från reindriftsinspek-tören/lantbruksnämnden i det andra landet föreskriva tillfällig ändring av betesområden (7 re­spektive 1 §), betestider (8 re­spektive 2 §), renantal (11 respek­tive 6 §) och flyttningsleder (12 §).

1 brådskande faU kan ändring som avses i första stycket beslutas efter framstäUning direkt från för­mannen i den sameby/det renbe­tesdistrikt i det andra landet som påkallar ändringen.

Dispensasjoner.

§ 65

Når .det på grann av vaer- eller beiteforhold eUer andre omsten­digheter er n0dvendig, kan fylkes-mannen/lantbruksnämnden etter anmodning fra lantbruksnämnden/ reindriftsinspekt0ren i det annet land gi bestemmelser om midler-tidige endringer av beiteområder (henholdsvis §§ 1 og 7), beitetider (henholdsvis §§ 2 og 8), reinantall (henholdsvis §§ 6 og 11) og flytte­leier (§ 12).

Når det er n0dvendig med en rask avgj0relse, kan bestemmelse som nevnt i f0rste ledd gis etter direkte armiodning fra tillitsman­nen for det distrikt/sameby i det annet land som 0nsker endringen.

Prop. 1972:16

99

Om fylkesmannen/Iantbraks-nämnden i det andra landet läm­nar samtycke härtill kan lant-bruksnämnden/fylkesmannen med­ge tillfälligt undantag från bestäm­melsema i 10 respektive 4 § om betesområdenas utnyttjande.

Dersom f ylkesmaimen/lantbraks-nämnden i det annet land samtyk­ker i det, kan lantbruksnämnd/ fylkesmann gj0re midlertidig unn­tak fra bestemmelsene i henholds­vis §§ 10 og 4 om bruken av beite­områdene.

Fast utskott

Fast utvalg.

66 §

66

Vid ikraftträdandet av denna konvention skall de båda ländemas regeringar tillsätta ett fast utskott med uppgift att följa utvecklingen av den samiska renskötseln i de båda länderna och att lägga fram förslag om åtgärder som kan bi­draga till en effektiv och ända­målsenlig tUlämpning av konven­tionen.

Utskottet skall bestå av tre medlemmar från vartdera landet. Av medlemmama skall en från vartdera landet vara sakkunnig i rennäringsfrågor och en vara ren­skötande same.

Medlemmarna tiUsattes för en period av tre år. För varje med­lem skall utses en personlig supp­leant, som skall inträda vid för­fall för ordinarie medlem.

Sammanträde håUs minst en gång om året och i övrigt när det ena landets medlemmar begär det. Utskottet företager de resor som bedöms nödvändiga. Utskottet fastställer självt sin arbetsordning.

Ved denne konvensjons ikraft-tredelse skal de to lands regjerin-ger opprette et fast utvalg som har til oppgave å f0lge utviklingen av den samiske reindrift i de to land og legge frem forslag om tiltak som kan bidra til en effektiv og formålstjenlig gjennomf0ring av konvensjonens bestemmelser.

Utvalget skal bestå av tre med-lemmer fra hvert land. Av med-lemmene skal ett fra hvert land vasre sakkyndig i reindriftssp0rs-mål og ett vasre reindriftssame.

Medlemmene oppnevnes for et tidsrom av tre år. For hvert med­lem skal det oppnevnes en per­sonlig varamann, som skal m0te når det ordinasre medlem har for­fall.

Utvalget holder m0te minst en gäng i året og for0vrig når det ene lands medlemmer anmoder om det, og företar de befaringer som det anser n0dvendige. Utvalget fastsetter selv sin forretningsorden.

Kapitel

VI. 

Övergångsbestämmelser     Kapittel 

VI. 

Overgangsbestenunelser.

67 §

Under en tid av fem år från konventionens ikraftträdande får området Rieppe i Troms fylke an­vändas för svensk renbetning. Om­rådet har följande gränser:

Från riksgränsen vid riksröse 295 B en rät linje i östlig rikt­ning   tiU   Galgujavri,   denna   sjö,

§ 67

I et tidsrom av fem år fra kon­vensjonens ikrafttredelse kan om­rådet Rieppe i Troms fylke brakes som beite for svensk rein. Områ­det har f0lgende grenser:

Fra riksgrensen ved riksr0ys 295 B en rett linje i 0stlig retning til Galgujavri, dette vatn, Galgu-

Prop. 1972:16

100

Galgujåkka och Skibotnelva till sammanflödet med Lavkaj åkka, därifrån Lavkaj åkka och Lavka-vaggi till Gåvdajavri, denna sjö tUl södra ändan, därifrån Breidda­len tUl Gåldajavri, denna sjö till Treriksröset, därifrån riksgränsen tillbaka till riksröse 295 B.

Betestiden är från och med den 1 maj till och med den 15 juni.

68 §

Så länge betestillgången inom området Meselefors som anges i 7 § B 3 ej är tillräcklig för 1 500 renar skall i stället området Hälla i Västerbottens och Västernorr­lands län användas för norsk ren­betning. Området har följande gränser:

Från Vispsjöns södra ända en rät linje över punkt 469 på Visp­sjöberget till väg nr 90, denna väg till Hällby regleringsmagasin, det­ta magasin till Risåns utlopp, där­ifrån en rät linje till vägskälet vid byn Mossaträsk, därifrån vägen till byn Kal, därifrån en rät linje till Holmträskets västra ända, där­ifrån en rät linje till Norra Hed-vattensjön, denna sjö till dess nor­ra ända, därifrån en rät linje till tjäm vid punkt 355, därifrån bäcken till Vispsjön.

Högsta tillåtna renantal i Hälla är 1 500.

Vid flyttning till Hälla använ­des den flyttningsled som i 12 § fastställts för Meselefors fram till Klinkhöjden. Därifrån sker flytt­ningen förbi Häggås, Avasjö, Lomsjö och Södra Noret till Visp­sjön.

Lantbruksnämnden avgör efter samråd med det fasta utskottet när området Meselefors skall ta­gas i brak.

jåkka og Skibotnelva tU saml0pet med Lavkajåkka, derfra Lavkajåk-ka og Lavkavaggi til Gåvdajavri, dette vatn til s0renden, derfra Breiddalen til Gåldajavri, dette vatn til Treriksr0ysa, derfra riks­grensen tilbake til riksr0ys 295 B.

Beitetiden er fra og med 1. mai til og med 15. juni.

§ 68

Så lenge beiteforekomstene i området Meselefors som nevnt i § 7 B, 3, ikke er tUstrekkelig for 1 500 rein, skal i stedet området Hälla i Västerbottens og Väster­norrlands län brakes som beite for norsk rein. Området har f0lgende grenser:

Fra Vispsjöns s0rende en rett linje över h0yde 469 på Vispsjö­berget til vei nr. 90, denne vei til Hällby reguleringsmagasin, dette magasin til Risåns utl0p, derfra en rett linje til veiskUlet ved stedet Mossaträsk, derfra veien till stedet Käl, derfra en rett linje tU vest­enden av Holmträsket, derfra en rett linje til Norra Hedvattensjön, dette vatn til nordenden, derfra en rett linje tU tjern med h0yde 355, derfra bekken til Vispsjön.

St0rste tillatte reinantall i Hälla er 1 500.

Ved flytting tU Hälla bmkes frem til Klinkhöjden den flyttelei som i § 12 er fastsatt for Mesele­fors. Derfra skjer flyttingen förbi Häggås, Avasjö, Lomsjö og Södra Noret til Vispsjön.

Lantbruksnämnden avgj0r, etter samråd med det fäste utvalg, når området Meselefors skal tas i brak.

Prop. 1972:16

101

Kapitel VII.  Slutbestämmelser

69 §

Senast fem år före utgången av denna konventions giltighetstid el­ler före den 1 maj 1997, skall, om en av avtalsparterna påkallar det, en blandad svensk-norsk kommis­sion tillsättas för att utreda frågan om det ena landets renskötande samer efter utgången av konven­tionens giltighetstid har behov av fortsatt renbetning i det andra lan­det i de betesområden som omfat­tas av denna konvention eller de­lar av dessa.

Avtalspart, som påkallar tillsät­tandet av kommissionen, skall här­om underrätta den andra avtals­parten senast ett år före den i första stycket angivna tidsfristen. Parterna skall därefter omgående inleda förhandlingar om utseende av ordförande för kommissionen samt om kommissionens sekreta­riat m. m.

70           

§

För att fullgöra den uppgift som är angiven i 69 § skaU kommissio­nen i erforderlig utsträckning un­dersöka betestiUgångarna inom Finnmarks, Troms och Nordlands fylken och i nordligaste delen av Nord-Tröndelags fylke samt i Norrbottens och Västerbottens län och i nordligaste delen av Jämt­lands län. Kommissionen skall un­dersöka hur betestillgångarna ut­nyttjas inom dessa områden och hur de mest rationellt skall kunna utnyttjas. Därvid skall hänsyn ock­så tagas till andra samhälls- och näringsintressen. Inom denna all­männa ram bestämmer kommis­sionen själv hur utredningsarbetet skall bedrivas.

71 §

Kommissionen skall bestå av tre

medlemmar från vartdera landet. För varje medlem skaU utses en personlig suppleant, som skall in-

Kapittel VII.   Sluttbesteinmelser.

§ 69

Senest fem år f0r denne kon­vensjon opph0rer å gjelde eller in­nen 1. mai 1997 skal det, dersom en av partene krever del, nedsettes en blandet norsk-svensk kommi-sjon som skal utrede sp0rsmålet om det ene lands reindriftssamer etter utl0pet av konvensjonens gyl-dighetstid fortsatt har behov for reinbeite i det annet land i de bei­teområder som er fastsatt i denne konvensjon eller deler av disse om­råder.

En part som 0nsker en kom-misjon nedsatt, skal gi den annen part meddelelse om dette senest ett år f0r den frist som er nevnt i f0rste ledd. Partene skal der­etter omgående oppta forhand­linger om oppnevnelse av formann for kommisjonen og om dens sek­retariat m. m.

§ 70 For å l0se den oppgave som er nevnt i § 69 skal kommisjonen i n0dvendig utstrekning unders0ke beiteforekomstene i Finnmark, Troms og Nordland fylker og i den nordligste del av Nord-Tr0n-delag fylke, samt i Norrbottens og Västerbottens län og i den nord­ligste del av Jämtlands län. Kom­misjonen skal unders0ke hvordan beiteforekomstene utnyttes i disse områder og hvordan de mest ra­sjonelt kan utnyttes. Herunder skal hensyn også tas til andre sam-funns- og naeringsinteresser. Innen­for denne alminnelige ramme be­stemmer kommisjonen selv hvor­dan utredningsarbeidet skal gjen-nomf0res.

§ 71

Kommisjonen skal bestå av tre

medlemmer  fra  hvert  land.   For

hvert medlem skal det oppnevnes

en personlig varamann som skal

Prop.1972:16

102

träda vid förfall för ordinarie medlem.

Kommissionen skall stå under ledning av en ordförande från ett tredje nordiskt land. Han skall utses gemensamt av de båda län­dernas regeringar.

De båda ländernas regeringar överenskommer om sammansätt­ningen av kommissionens sekre­tariat, om behörighet för kommis­sionens ordförande att tillkalla sakkunniga och arbetsbiträde samt att utföra fältundersökningar och inhämta uppgifter från det fasta utskottet, tUlsatt enligt 66 § och från myndigheter och enskUda.

De gemensamma kostnaderna för kommissionens arbete skall fördelas lika mellan de båda län­dema.

72 §

Kommissionen   skall   avge   sitt

betänkande senast tre år efter det att den tillsatts.

Så snart kommissionens be­tänkande avgivits skall de båda ländernas regeringar inleda för­handlingar rörande den fortsatta rätten till renbetning i det andra landet efter utlöpandet av denna konventions giltighetstid. Förhand­lingarna skall föras på grundval av betänkandet.

Förhandlingama skall ej omfat­ta det i 1 § A 4 angivna området Anjavassdalen om ej de båda län­demas regeringar enas om att sär­skUda skäl talar härför.

FörhandUngarna skall såvitt möjligt slutföras innan denna kon­ventions gUtighetstid utlöper.

73 

§

Denna konvention har följande kartbilagor:

1. Topografisk karta över Nor­ge i skala 1: 50 000 förminskad tUl skala 1: 100 000, bladen HelUgsko-gen. Signaldalen, Storfjord och Ta-mokdalen samt topografisk karta

m0te når det ordinaere medlem har forfall.

Kommisjonen skal stå under le­delse av en formaim fra et tredje nordisk land. De to lands regje-ringer skal sammen utpeke for­mannen.

De to lands regjeringer skal treffe naermere avtale om sammen-setningen av kommisjonens sekre­tariat, om adgangen for kommisjo­nens formann til å tilkalle sakkyn-dige og annen bistand og til å ut-f0re unders0kelser i marken og innhente opplysninger fra det fäste utvalg som er nedsatt i henhold tU § 66 og fra myndigheter og enkelt-personer.

De felles omkostninger ved kommisjonens arbeid skal fordeles likt mellom de to land.

§ 72

Kommisjonen skal avgi sin inn­stilling senest tre år etter oppnev-nelsen.

Så snart kommisjonens innstil­ling er avgitt skal de to lands re­gjeringer innlede forhandlinger om fortsatt adgang tU reinbeite i det annet land etter utl0pet av denne konvensjons gyldighets-tid. Forhandlingene skal f0res på grunnlag av kommisjonens instil-ling.

Forhandlingene skal ikke omfat­te området Anjavassdalen, som er nevnt i § 1 A, 4, med mindre de to lands regjeringer blir enige om at siErlige grunner tåler for det.

Forhandlingene skal såvidt mu­lig sluttf0res innen denne konven­sjon utl0per.

§ 73

Denne konvensjon har f0lgende kartbUag:

1. Topografiske kart över Nor­ge i målestokk 1 : 50 000 formins-ket til målestokk 1 : 100 000, kart-bladene Helligskogen, Signaldalen, Storfjord og Tamokdalen, og topo-

Prop. 1972:16

103

över Norge i skala 1: 100 000, bla­den R 8 Råstajavri, P 8 Dividalen, P 9 Altevatn, O 9 Salvasskaret och O 8 Bardu på vilka inlagts gränser för betesområdena Tamok-Rosta, Devdisfjellet, Havgavuobmi, An­javassdalen, Saarevuobmi och Sal­vasskardet som anges i 1 § A 1 6 och Rieppe som beskrivs i 67 §.

2. Topografisk karta över Nor­

ge i skala 1: 100 000,

a)

bladen N 9 Narvik, N 10 Skjomen, M 10 Tysfjord och M 11 Hellemobotn på vilka inlagts grän­ser för de betesområden i Anke­nes, Ballangens och Tysfjords kommuner som anges i 1 § B 1 a och b,

b)

bladen L 13 Saltdal och M 13 SuUtjelma på vilka inlagts gränser för det betesområde i Sörfolds och Fauske kommuner som anges i 1 § B 2,

c)

bladen L 14 Junkerdalen, L 15 Näsa, L 16 VUvand, K 15 Dunderlandsdalen och K 16 Um-bugten på vilka inlagts gränser för de betesområden i Saltdals och Rå­na kommuner som anges i 1 § B 3 a och b,

d) bladen K 16 Umbugten,

K 17 Krutfjell och K 18 Skarmo-

dalen på vUka inlagts gränser för

de betesområden i Hemnes och

Hattfjelldals kommuner som an­

ges i 1 § B 4 och 5 a och b,

e) bladen J19 Börgefjell och

K19 Ranseren på vilka inlagts

gränser för de betesområden i

Hattfjelldals och Röyrviks kom­

muner som anges il § B 6.

3. Topografisk karta över Sve­

rige i skala 1:100 000,

a)

en karta sammansatt av blad 2 Naimakka, 5 Soppero och 6 Ka­resuando på vilken inlagts gränser för betesområdet Maunu som an­ges i 7 § A 1,

b)

en karta sammansatt av blad 30 H Riksgränsen, 30 I .Abisko, 30

grafiske kart över Norge i måle­stokk 1 : 100 000, bladene R 8 Råstajavri, P 8 Dividalen, P 9 .Al­tevatn, O 9 Salvasskaret og O 8 Bardu, hvor grenser er angitt for de i § 1 A, 16 beskrevne beite­områder Tamok-Rosta, Devdisfjel­let, Havgavuobmi, Anjavassdalen, Sarevuobmi og Salvasskardet og det i § 67 beskrevne område Riep­pe.

2. Topografiske kart över Nor­

ge i målestokk 1 : 100 000,

a)

bladene N 9 Narvik, N 10 Skjomen, M 10 Tysfjord og M 11 Hellemobotn, hvor grenser er an­gitt for de i § 1 B, 1 a og b be­skrevne beiteområder i Ankenes, Ballangen og Tysfjord kommuner,

b)

bladene L 13 Saltdal og M 13 Sulitjelma, hvor grenser er angitt for det i § 1 B, 2 beskrevne beite­område i S0rfold og Fauske kom­muner,

c)

bladene L14 Junkerdalen. L 15 Näsa, L 16 Virvand, K 15 Dunderlandsdalen og K 16 Um­bugten, hvor grenser er angitt for de i § 1 B, 3 a og b beskrevne beiteområder i Saltdal og Råna kommuner,

d) bladene K16 Umbugten,

K 17 Krutfjell og K 18 Skarmo-

dalen, hvor grenser er angitt for

de i § 1 B, 4 og 5 a og b beskrev­

ne beiteområder i Hemnes og

Hattfjelldal kommuner,

e) bladene J19 B0rgefjell og

K19 Ranseren, hvor grenser er

angitt for de i § 1 B, 6 beskrevne

beiteområder i Hattfjelldal og

R0yivik kommuner.

3. Topografiske kart över Sve­

rige i målestokk 1 : 100 000,

a)

et kart sammensatt av blad 2 Naimakka, 5 Soppero og 6 Kare­suando, hvor grenser er angitt for det i § 7 A, 1 beskrevne beiteom­råde Maunu,

b)

et kart sammensatt av blad 30 H Riksgränsen, 30 I Abisko, 30

Prop. 1972:16

104

J Rensjön och 29 J Kirana på vil­ken inlagts gränser för betesområ­dena Njuorajaure och Patsajäkel som anges i 7 § A 2 och 3,

c) en karta sammansatt av blad

35 Arvidsjaur, 36 Boden och 44/

45 Piteå/Rödkallen på vilken in­

lagts gränser för betesområdena

Älvsbyn och Storsund som anges

i 7 § A 4 och 5,

d) en karta sammansatt av blad

49 Lycksele, 55 Fredrika och 56

Degerfors NV på vilken inlagts

gränser för betesområdena Ram­

sele och Granö som anges i 7 §

B 1 och 2,

e) en karta sammansatt av blad

48 Vilhelmina, 54 Asele och 61

Junsele på vilken inlagts gränser

för betesområdena Meselefors och

Hälla som anges i 7 § B 3 och

68 §, och

f) en karta sammansatt av blad

39 Jadnem och 46 Frostviken på

vilken inlagts gränser för betes­

områdena Leipikvattnet och Blå­

sjökilen som anges i 7 § C 1 och 2.

4.

Topografisk karta över Sve­rige och Norge i skala 1: 250 000 bladen 30 Sollefteå, 32 Grong, 33 Vilhelmina, 34 Skellefteå, 36 Mo-sjöen, 37 Tärna, 38 Arvidsjaur, 39 Luleå, 40 Mo i Råna, 41 Saltdal, 42 Jokkmokk, 44 Sulitelma, 45 Kimna, 47 Narvik, 48 Enontekiö, Nordreisa och Tromsö på vilka markerats gränsema föi: de betes­områden som anges i 1, 7, 67 och 68 §§ och de flyttningsleder som anges i 12 och 68 §§.

5.

Topografisk karta över Sve­rige och Norge i skala 1: 1 OOOOOO på vilken markerats gränsema för de betesområden som anges i 1, 7, 67 och 68 §§ och de flyti-ningsleder som anges i 12 och 68§§.

Vid bristande överensstämmelse mellan gränsbeskrivning i 1, 7, 67 och 68 §§ och gränsens inläggning på kartbUaga skall beskrivningen äga vitsord.

J Rensjön og 29 J Kirana hvor

grenser er angitt for de i § 7 A, 2 og 3 beskrevne beiteområder Njuorajaure og Patsajäkel,

c)    et kart sammensatt av blad

35 Arvidsjaur, 36 Boden og 44/45

Piteå/Rödkallen hvor grenser er

angitt for de i § 7 A, .4 og 5 be-.

skrevne beiteområder Älvsbyn og

Storsund,

d)    et kart sammensatt av bind

49 Lycksele, 55 Fredrika og 56

Degerfors NV hvor grenser er aii-

giU for de i § 7 B, 1 og 2 be­

skrevne beiteområder Ramsele ('g

Granö,

e)    et kart sammensatt av blai'.

48 VUhelmina, 54 Asele og 61

Junsele hvor grenser er angitt for

de i §§ 7 B, 3 og 68 beskrevne

beiteområder Meselefors og Hälla

og

f) et kart sammensatt av blad

39 Jadnem og 46 Frostviken hvor

grenser er angitt for de i § 7 C, 1

og 2 beskrevne beiteområder Lei­

pikvattnet og BlåsjökUen.

4.

Topografisk kart över Norge og Sverige i målestokk 1 : 250 000 bladene 30 Sollefteå, 32 Grong, 33 Vilhelmina, 34 Skellefteå,'36 Mo-sj0en, 37 Tärna, 38 Arvidsjaur, 39 Luleå, 40 Mo i Råna, 41 Saltdal, 42 Jokkmokk, 44 SuUtjelma, 45 Kiruna, 47 Narvik, 48 Enontekiö, Nordreisa og Troms0, hvor gren­sene for de i §§ 1, 7, 67 og 68 nevnte beiteområder og de i §§ 12 og 68 nevnte flytteleier er markert.

5.

Topografisk kart över Norge og Sverige i målestokk 1:1 000 000 hvor grensene for de i §§ 1, 7, 67 og 68 nevnte beiteområder og de i §§ 12 og 68 nevnte flytteleier er markert.

I tUfelle av uoverensstemmelse mellom grensebeskrivelse i §§ 1, 7, 67 og 68 og grenseangivelse på kartbilag skal beskrivelsen legges til grann.

Prop. 1972:16

105

Detsamma gäller vid bristande överensstämmelse mellan beskriv­ning av flyttningsled i 12 och 68 §§ och dess inläggning på kart­bUaga, då inläggningen endast av­ser att antyda ledens sträckning.

74 

§

När denna konvention träder i kraft skall konventionen den 26 oktober 1905 angående flyttiap­parnas rätt till renbete m. m. upp­höra att gälla.

75 §

Denna konvention skall ratifi­ceras och ratifikationsinstrumen­ten skall utväxlas i Stockholm se­nast den 28 april 1972.

76 §

Konventionen träder i kraft den

1 maj 1972 och gäller tUl och med den 30 april 2002.

Till bekräftelse härav har ne­danstående befuUmäktigade om­bud undertecknat konventionen och försett den med sina sigill.

Som skedde i Oslo den... 

i två exemplar, på svenska och norska språken, vUka äger lika vitsord.

Det samme gjelder i tilfelle av uoverensstemmelse mellom beskri-velse av flyttelei i §§ 12 og 68 og markering av denne på kartbilag, idet markeringen bare antyder hvor flyttleien går.

§ 74 Når denne konvensjon trer i kraft skal konvensjonen av 26. oktober 1905 angående flyttlappe-nes rett tU reinbeite m. m. opph0re å gjelde.

§ 75 Denne konvensjon skal ratifise-res   og   ratifikasjonsdokumentene skal utveksles i Stockholm senest 28. aprU 1972.

§ 76 Konvensjonen trer i kraft 1. mai 1972 og gjelder til 30. april 2002.

Til bekreftelse herav har neden-stående, som er befullmektigede til det, undertegnet denne konvensjon og försynt den med sine segl.

Som skjedd i Oslo den  .. 

i to eksemplarer, i norsk og svensk tekst, som begge har lik gyldighet.

8    Riksdagen 1972. 1 saml. Nr 16

Prop. 1972:16

106

InnehåUsförteckning till

konvention meUan Sverige och Norge om renbetning

Sida

Kapitel I. Svensk renbetning i Norge......................... 

67

Betesområdeo 1 §  ............................................ 

... 

67

Betestider 23 §§ ............................................ 

72

Betesområdenas utnyttjande 4 §  ........................ 

... 

73

Saraebyar från vUka renar får föras på bete i Norge 5 §    

73

Renantal 6 §..................................................... 

73

Kapitel

II. 

Norsk renbetning i Sverige....................... 

... 

73

Betesområden 7 §   .......................................... 

73

Betestider 89 §§  ........................................... 

... 

77

Betesområdenas utnyttjande 10 §........................ 

77

Renantal 11 § .................................................. 

... 

78

Flyttningsleder 1213 §§ ................................... 

78

Rastplatser 14 §  .............................................. 

... 

80

Flyttnmg 1518 §§   ........................................ 

... 

80

Kapitel III. Gemensamma bestämmelser.................... 

.. 

81

Bevarande av betestUlgångarna 19 §.................... 

... 

81

Renägare som får använda områdena i det andra landet 20 § ..

82

Uppehåll i det andra landet 21 §........................... 

82

Underrättelse om renbetning i det andra landet 22 § 

82

Legitimation 23  §   ........................................... 

83

Förmän 24 §   .................................................. 

.. 

83

TiUsyn och bevakning 25 §.................................. 

.. 

84

Samling och skiljning 2634 §§ ........................... 

.. 

84

Kostnader för renar från det andra landet 35 §........ 

.. 

88

Renmärken 36 § ............................................... 

88

Omärkt ren 37 §................................................ 

89

Slakt 38 §........................................................ 

89

Jakt och flske 39 §............................................ 

90

Skogsfångst 40 § ............................................. 

90

Anläggningar för renskötseln m. m. 41 §................. 

90

Spärrstängsel 42 §  ........................................... 

.. 

91

Naturvård 43 §   ............................................... 

.. 

91

Hundar 44 §   .................................................. 

.. 

91

Medförande av utrustning m. m. 45 §.................... 

92

Vapen och ammunUion 46 §................................. 

92

Radiosändare och mottagare 47 §......................... 

92

Motorfordon 48 §  ............................................ 

92

Tull- och avgiftsfrihet 49 §  ................................ 

.. 

93

Smittsamma djursjukdomar 50 §  ......................... 

93

Kapitel

IV. 

Överträdelser av konventionen................ 

93

Meddelande om olovlig betning 51 § ..................... 

.. 

93

Betesavgift  5257   §§   .................................. 

94

Ersättning för skada 5860 §§............................ 

.. 

96

Straffbestämmelser 6163 §§  ............................ 

97

Prop. 1972:16

107

Kapitel V. SärskUda bestämmelser .......................... 

98

Myndighetemas medverkan för konventionens uppfyUande 64 §

98

Dispens 65 §   ................................................. 

98

Fast utskott 66 §.............................................. 

.. 

99

Kapitel

VI. 

Övergångsbestämmelser 6768 §§........... 

.. 

99

Kapitel VII. Slutbestämmelser 6976 §§  ................. 

101

Prop. 1972:16

108

ProtokoU

om uppförande och underhåU av

spärrstängsel för renar

I samband med ingåendet av konventionen mellan Sverige och Norge om renbetning har den svenska och den norska regeringen med hänvisning tUl 42 och 43 §§ konventionen enats om följande bestämmelser rörande uppförande och underhåll av spärrstängsel för renar:

ARTIKEL 1

Spärrstängsel skall snarast möj­ligt före den 1 maj 1975 uppföras på de sträckor som anges i denna artikel.

A. Troms fylke

1. Tamok-Rosta

Längs den gräns som anges i 1 § A 1 konventionen från riks­röse 294 (Treriksröset) till lämplig plats i Kitdalen (ca 35 km).

2. Anjavassdalen och

Havgavuobmi

Längs den gräns som anges i 1 § A 4 konventionen från södra änden av Sandelwatn till södra änden av Moarsejavri, därifrån längs den gräns som anges i 1 § A 3 konventionen till riksröse 283 (ca 50 km).

3. Sarevuobmi

Längs den gräns som anges i 1 § A 5 konventionen från riks­röse 283 tUl riksröse 280, därifrån längs riksgränsen till Leinavatn (ca 29 km).

B. Nordlands fylke

1. 7 Ankenes och Ballangens kom­muner

a) Längs den gräns som anges i 1 § B 1 b konventionen från mynningen av bäcken som rinner ut i Middagsvatn norr om punkt 1262 tiU Forsvatn (ca 5 km).

ProtokoU

om oppföring og vedlikehold av

sperregjerder for rein.

I förbindelse med inngåelsen av konvensjonen mellom Norge og Sverige om reinbeite er den nor­ske og den svenske regjering, under henvisning til konvensjonens §§42 og 43, blitt enige om fölgende be­stemmelser om oppföring og ved­likehold av sperregjerder for rein:

ARTIKKEL 1

Sperregjerder skal snarest mulig innen 1. mai 1975 oppföres på de strekninger som er angitt i denne artikkel.

A. Troms fylke

1. Tamok-Rosta:

Langs den i konvensjonens § l.A.l beskrevne grense fra riksröys 294 (Treriksröysa) til hensiktsmes­sig sted i Kitdalen (ca. 35 km).

2. Anjavassdalen  og Havgavuob­

mi:

Langs den i konvensjonens § 1.A.4 beskrevne grense fra sör-enden av Sandelwatn til sörend-en av Moarsejavri, derfra langs den i konvensjonens § 1.A.3 be­skrevne grense til riksröys 283 (ca. 50 km).

3. Sarevuobmi:

Langs den i konvensjonens § 1.A.5 beskrevne grense fra riks­röys 283 tU riksröys 280, derfra langs riksgrensen til Leinavatn (ca. 29 km).

B. Nordland fylke

1. 7 Ankenes og Ballangen kom­muner:

a) Langs den i konvensjonens § l.B.l b) beskrevne grense fra munningen av bekken som renner ut i Middagsvatn nord for höyde 1262 til Forsvatn (ca. 5 km).

Prop. 1972:16

109

b) Från Forsvatn vid den gräns som anges i 1 § B 1 b konventio­nen i västiig riktning till Langvatn (ca 1 km).

2. 7 Ballangens och Tysfjords

kommuner

Från den sydligaste viken i Langvatn i sydlig riktning förbi sjön vid punkt 792 till Baugevatn (ca 4 km).

3. 7 Tysfjords kommun

a)

Längs den gräns som anges i 1 § B 1 b konventionen från den sydöstliga delen av Baugevatn till Paurovatn (ca 2 km).

b)

Längs den gräns som anges i 1 § B 1 b konventionen från Pau­rovatn till Naidivatn (ca 2 km).

4. 7 Sörfolds kommun

Från södra kanten av Flatkjö-lens sydöstra del, norr om riksröse 241 i sydlig riktning till Veiski-vatn, därifrån till Kvitvatn, där­ifrån till Messingmalmvatn (ca 8 km).

b) Fra Forsvatn på den i kon­vensjonens § l.B.l b) beskrevne grense i vestlig retning til Lang­vatn (ca. 1 km).

2. 7 Ballangen og Tysfjord kom­

muner:

Fra den sydligste bukt i Lang­vatn i sörlig retning förbi vatn med höyde 792 tU Baugevatn (ca. 4 km).

3. 7 Tysfjord kommune:

a)

Langs den i konvensjonens § l.B.l b) beskrevne grense fra den söröstiige del av Baugevatn til Paurovatn (ca. 2 km).

b)

Langs den i konvensjonens § l.B.l b) beskrevne grense fra Paurovatn til Naidivatn (ca. 2 km).

4. 7 Sörfold kommune:

Fra sörkanten av Flatkjölens söröstiige del, nord for riksröys 241 i sörlig retning tU Veiskivatn, derfra til Kvitvatn, derfra til Mes­singmalmvatn (ca. 8 km).

5. 7 Råna kommun

Längs den gräns som anges i 1 § B 3 b konventionen från Kvef-sendalstjern till riksgränsen ca 1 km öster om riksröse 220 A (ca 20 km).

5. 7 Råna kommune:

Langs den i konvensjonens § 1.B.3 b) beskrevne grense fra Kvefsendalstjern til riksgrensen ca. 1 km öst for riksröys 220 A (ca. 20 km).

6. 7 Hemnes kommun

Längs den gräns som anges i 1 § B 4 konventionen från Gras­vatn till Okstindbreen (ca 2 km).

6. 7 Hemnes kommune:

Langs den i konvensjonens § 1.B.4 beskrevne grense fra Gras­vatn til Okstindbreen (ca. 2 km).

C. Nordlands och Nord-Trönde­lags fylken

I Hattfjelldals och Röyrviks kom­muner

Längs den gräns som anges i 1 § B 6 konventionen från sam­manflödet mellan Ranserelva och bäcken från Rotnan till riksgrän­sen vid Östre Sipmeksjöen (ca 26 km).

C. Nordland og Nord-Trönde­lag fylker

I Hattfjelldal og Röyrvik kommu­ner:

Langs den i konvensjonens § 1.B.6 beskrevne grense fra sam­löpet mellom Ranserelva og bek­ken fra Rotnan til riksgrensen ved Östre Sipmeksjöen (ca. 26 km).

Prop. 1972:16

110

D. Jämtlands län

I Frostvikens kommun

Längs den gräns som anges i 7 § C 1 konventionen från Östra Sipmekejaure tUl Leipikvattnet, därifrån till Ankarvattnet (ca 19 km).

ARTIKEL 2

Spärrstängsel skall före den 1 maj 1977 uppföras på de sträckor som anges i denna artikel.

A. Troms fylke

Salvasskardet

Längs den gräns som anges i 1 § A 6 konventionen på följande sträckor vid Leinavatn:

a)

från riksgränsen ca 2 km,

b)

från Buddugäsluokta till Av-zeluokta,

c)

från viken 1 km sydost om Cuoibmaädnos utflöde till Skierre-luokta,

d) från Havgaluokta till Alte­

vatn

(tUlsammans ca 10 km).

B. Nordlands fylke

1. 7 Ankenes kommun

a) Längs den gräns som anges i

1 § B 1 a konventionen

1.

från sjön vid punkt llll tiU Nordre Coarwejavrre, från denna sjös södra ände till Söndre Coarv-vejavrre, från denna sjös sydvästra vik till närmaste vik i Vannaks­vatn (ca 4 km),

2.

från Iptovatns södra ände till riksgränsen omedelbart norr om Rarkajaure (ca 4 km).

b) Längs riksgränsen från Rar­

kajaure till Kjårdavatns sydöstii-

gaste vik, från Kjårdavatns norra

ände längs den gräns som anges i

1 § B 1 b konventionen till Mid-

dagsvatns södra ände (ca 6 km).

2. 7 Saltdals kommun

Längs den gräns som anges  i 1 § B 3 a konventionen

D. Jämtlands län

I Frostvikens kommune:

Langs den i konvensjonens § 7.Cl beskrevne grense fra Östra Sipmekejaure til Leipikvattnet, derfra til Ankarvattnet (ca. 19 km).

ARTIKKEL 2

Sperregjerder skal innen 1. mai 1977 oppföres på de strekninger som er angitt i denne artikkel.

A. Troms fylke

Salvasskardet:

Langs den i konvensjonens § 1.Ä.6 beskrevne grense på föl­gende strekninger ved Leinavatn:

a)

fra riksgrensen ca. 2 km,

b)

fra Buddugäsluokta tU Av-zeluokta,

c)

fra bukten 1 km söröst for Cuoibmaädnos utlöp til Skierre-luokta,

d) fra Havgaluokta til Altevatn,

(tilsammen ca. 10 km).

B. Nordland fylke

1. 7 Ankenes kommune:

a) Langs den i konvensjonens

§ l.B.l a) beskrevne grense

1.

fra vatnet med höyde llll til Nordre Coarwejavrre, fra sör-enden av dette vatn til Söndre Coarwejavrre, fra den sörvestre bukt i dette vatn til nasrmeste bukt i Vannaksvatn (ca. 4 km).

2.

fra sörenden av Iptovatn til riksgrensen like nord for Rarka­jaure (ca. 4 km).

b) Langs riksgrensen fra Rarka­

jaure til den söröstligste bukt i

Kjårdavatn, fra nordenden av

Kjårdavatn langs den i konvensjo­

nens § l.B.l b) beskrevne grense

tU sörenden av Middagsvatn (ca.

6 km).

2. 7 Saltdal kommune:

Langs den i konvensjonens § 1.B.3 a) beskrevne grense

Prop. 1972:16

lll

a)

i SkaUidalen från sydväst­sluttningen av Tausafjell mot Graddiselva (ca 5 km),

b)

från lämpUg plats vid Grad­diselva ca 1 km väster om riks­gränsen fram till riksgränsen (ca Ikm).

3. 7 Råna kommun

Längs den gräns som anges i 1 § B 3 b konventionen från sam­manflödet mellan Virvasselva och Blerekelva till Kvefsendalstjern (ca 12 km).

4. 7 Hemnes kommun

Längs den gräns som anges i 1 § B 4 konventionen från Oks-tindbreens sydligaste utlöpare till riksröse 215 (ca 15 km).

a)

i Skaitidalen fra sörvestskrå-ningen av Tausafjell mot Graddis­elva (ca. 5 km).

b)

fra hensiktsmessig sted ved Graddiselva ca. 1 km vest for riks­grensen frem til riksgrensen (ca. 1 km).

3. 7 Råna kommune:

Langs den i konvensjonens § 1.B.3 b) beskrevne grense fra samlöpet mellom Virvasselva og Blerekelva til Kvefsendalstjern (ca. 12 km).

4. 7 Hemnes kommune:

Langs den i konvensjonens § 1.B.4 beskrevne grense fra Oks-tindbreens sörligste utlöper tU riksröys 215 (ca. 15 km).

5. 7 Hattfjelldals kommun

a)

Längs hela den gräns som an­ges i 1 § B 5 b konventionen (ca 15 km).

b)

Längs riksgränsen från Har-vatn tUl den gräns som anges i 1 § B 6 konventionen, längs denna gräns tiU sammanflödet mellan Ranserelva och bäcken från Rot­nan (ca 30 km).

5. 7 Hattfjelldal kommune:

a)

Langs hele den i konvensjo­nens § 1.B.5 b) beskrevne grense (ca. 15 km).

b)

Langs riksgrensen fra Har-vatn tU den i § 1.B.6 beskrevne grense, langs denne grense til sam­löpet mellom Ranserelva og bek­ken fra Rotnan (ca. 30 km).

ARTIKEL 3

Spärrstängsel skall före den 1 maj 1979 uppföras på de sträckor som anges i denna artikel.

ARTIKKEL 3

Sperregjerder skal innen 1. mai 1979 oppföres på de strekninger som er angitt i denne artikkel.

A. Troms fylke

Anjavassdalen

Längs den gräns som anges i 1 § A 4 konventionen från lämp­lig plats i Beinelvdalen till Sand-elwatns södra ande (ca 30 km).

A. Troms fylke

Anjavassdalen:

Langs den i konvensjonens § 1.A.4 beskrevne grense fra hen­siktsmessig sted i Beinelvdalen tU sörenden av Sandelwatn (ca. 30 km).

B. Norrbottens län

I Jokkmokks kommun

Från sjön Slapejaure till riks­gränsen vid sjön Numirjaures väst­ra ände (ca 7 km).

B. Norrbottens län

I Jokkmokk kommune:

Fra vatnet Slapejaure til riks­grensen ved vestenden av vatnet Numirjaure (ca. 7 km).

Prop. 1972:16

112

C. Nordlands fylke

1. 7 Hamaröys kommun

Från slutpunkten av sistnämnda stängsel längs riksgränsen till riks­röse 244 A (ca 5 km).

2. 7 Sörfolds kornmun

a)

Från Sorjasjavrre vid punkt 770 till Langvatn ca 2 km väster om riksgränsen vid riksröse 243 (ca 2 km).

b)

På vissa sträckningar mellan Trolldalen och riksröse 242 (ca 7 km).

C. Nordland fylke

1. 7 Hamaröy kommune:

Fra endepunktet for det i fore­gående punkt nevnte gjerde langs riksgrensen til riksröys 244 A (ca. 5 km).

2. 7 Sörfold kommune:

a)

Fra Sorjasjavrre med höyde 770 til Langvatn, ca. 2 km vest for riksgrensen ved riksröys 243 (ca. 2 km).

b)

På enkelte strekninger mel­lom Trolldalen og riksröys 242 (ca. 7 km).

ARTIKEL 4

När betesområdet Maunu som anges i 7 § A 1 konventionen ta­ges i bruk för norsk renbetning, skall i mån av behov stängsel uppföras längs områdets gräns från Kelottijärvi till Muonioälven.

ARTIKKEL 4

Når det i konvensjonens § 7.A.l nevnte beiteområde Maunu blir tätt i bruk av norsk reindrift, skal gjerde oppföres etter behov langs områdets grense fra Kelottijärvi til Muonioälven.

ARTIKEL 5

Spärrstängsel får uppföras i be­tesområdet Havgavuobmi i Troms fylke längs en av följande sträck­ningar:

1.

Från den punkt där det svenska stängsel som uppföres mellan Lainiovuoma och Saari­vuoma samebyar ansluter till riks­gränsen mellan riksrösen 284 och 284 A, genom Julusvaggi, längs Julusjåkka och Divielva till lämp­lig punkt vid denna älv (ca 22 km).

2.

Från den punkt där det svenska stängsel som uppföres mellan Lainiovuoma och Saari­vuoma samebyar ansluter till riks­gränsen mellan riksrösen 284 och 284 A, längs nordsidan av Råg-gastatjaeggi och tjärn vid punkt 625, därifrån i västlig riktning till Havgajåkka, längs denna bäck till inflödet i Divielva (ca 12 km).

Norska myndigheter beslutar vilket av dessa alternativ som får utföras och meddelar jordbruks­departementet i Sverige sitt beslut

ARTIKKEL 5

Sperregjerde kan oppföres i bei­teområdet Havgavuobmi i Troms fylke langs en av fölgende strek­ninger:

1.

Fra det punkt der det sven­ske gjerde som er under oppföring mellom Lainiovuoma og Saarivu­oma samebyer stöter til riksgren­sen mellom riksröysene 284 og 284 A, gjennom Julusvaggi, langs Ju­lusjåkka og Divielva til hensikts­messig sted ved denne elv (ca. 22 km).

2.

Fra det punkt der det sven­ske gjerde som er under oppföring mellom Lainiovuoma og Saarivu­oma samebyer stöter til riksgrensen mellom riksröysene 284 og 284 A, langs nordsiden av Råggastatjaeggi og tjern med höyde 625, derfra i vestiig retning til Havgajåkka, langs denne bekk til samlöpet med Divielva (ca. 12 km).

Norske myndigheter avgjör hvilke av disse alternativer som skal kunne utföres og gir Jord­bruksdepartementet i Sverige med-

Prop. 1972:16

113

senast två månader efter protokol­lets ikraftträdande.

Spärrstängsel enligt denna arti­kel får uppföras endast som fort­sättning på det svenska stängsel som uppföres mellan Lainiovuoma och Saarivuoma samebyar.

ARTIKEL 6

De frister för uppförande av spärrslängsel som anges i artik­larna 13 kan förlängas om hin­der uppstår på grund av ogynn­samma väderleksförhållanden, brist på arbetskraft eller material eller andra oförutsedda omstän­digheter av väsentlig betydelse.

ARTIKEL 7

Stängselsträckningarna faststäl­les närmare av vederbörande lant­bruksnämnd och reindriftsinspek­tör gemensamt. Mindre avvikelser från de sträckningar som anges i artiklarna 15 får göras när det är lämpligt på grund av terräng­förhållandena eller önskvärt av na­turvårdshänsyn.

Lantbruksnämnden och rein­driftsinspektören upprättar proto­koll över de stängselsträckningar som fastställes av dem. Protokol­let skall åtföljas av kartbilagor.

ARTIKEL 8

1. Norge uppför, bekostar och

underhåller de stängsel som an­

ges i

artikel 1 punkt B 1 a, B 1 b, B 2, B 3 a, B 3 b, B 4 och B 5 (den del som icke uppföres av Sverige, se nedan),

artikel 2 punkt Blal, Bla2 och B 1 b,

artikel 3 punkt C 2 b.

2. Sverige uppför, bekostar och

underhåller de stängsel som an­

ges i

artikel 1 punkt Al, A 2, A 3, B 5 (en sträcka av 2 km med bör­jan vid riksröse 220 A), B 6, C och D,

delelse om sin avgjörelse innen to måneder fra protokollens ikraft-treden.

Sperregjerde som nevnt i denne artikkel kan bare oppföres som en fortsettelse av det svenske gjerde som oppföres mellom Lainiovuo­ma og Saarivuoma samebyer.

ARTIKKEL 6

De i artiklene 13 fastsatte frister for oppföring av sperre­gjerder kan forlenges dersom det oppstår hindringer på grunn av ugunstige vaerforhold, mangel på arbeidskraft eller materialer eller andre uforutsette forhold av ve­sentiig betydning.

ARTIKKEL 7

Gjerdelinjene fastsettes naermere av vedkommende reindriftsinspek­tör og lantbruksnämnd i fellesskap. Mindre avvik fra de i artiklene 1 5 angitte gjerdestrekninger kan gjöres når det er hensiktsmessig på grunn av terrengforholdene, eller önskelig av naturvernhensyn.

Reindriftsinspektören og lant­bruksnämnden setter opp protokoll över de fastsatte gjerdelinjer. Pro­tokollen skal ledsages av kartbUag.

ARTIKKEL 8

1. Norge oppförer, bekoster og

vedlikeholder de gjerder som er

nevnt i

artikkel 1, punktene B.l.a, B.l.b, B.2, B.3.a, B.3.b, B.4 og B.5 (den del som ikke bygges av Sverige, se nedenfor),

artikkel 2, punktene B.l.a.l, B.l.a.2ogB.l.b,

artikkel 3, punkt C.2.b.

2. Sverige oppförer, bekoster og

vedlikeholder de gjerder som er

nevnt i

artikkel 1, punktene A.l, A.2, A.3, B.5 (en strekning på 2 km med begynnelse fra riksröys 220 A), B.6, C og D,

Prop. 1972:16

114

artikel 2 punkt A, B 2 a, B 2 b, B3,B4, B5aochB5b,

artikel 3 punkt A, B, C 1 och C 2 a,

artikel 5.

3. Sverige uppför och underhål­ler det stängsel som anges i arti­kel 4. Kostnaderna härför fördelas lika meUan Sverige och Norge.

När det är lämpligt med hänsyn till arbetets rationella utförande kan annan fördelning av skyldig­heten att uppföra, bekosta och underhålla stängsel på vissa sträc­kor fastställas genom avtal mellan jordbruksdepartementet i Sverige och landbruksdepartementet i Nor­ge-

artikkel 2, punktene A, B.2.a, B.2.b, B.3, B.4, B.S.a og B.5.b,

artikkel 3, punktene A, B, Cl og C.2.a,

artikkel 5.

3. Sverige oppförer og vedlike­holder det gjerde som er nevnt i artikkel 4. Kostnadene fordeles likt mellom Norge og Sverige.

Når det er hensiktsmessig av hensyn til arbeidenes rasjonelle ut-förelse, kan annen fordeUng av plikten til å oppföre, bekoste og vedlikeholde gjerder på enkelte strekninger fastsettes ved avtale mellom Landbruksdepartementet i Norge og Jordbruksdepartementet i Sverige.

ARTIKEL 9

I fråga om stängslens utförande m. m. skall artikel 5 i Protokoll mellan Sverige och Norge om upp­förande och underhåU av renstäng­sel utmed vissa delar av riksgrän­sen (Jämtlands län och Nord-Tröndelag och Sör-Tröndelag fyl­ker) äga motsvarande tillämpning. Andra bestämmelser om stängsels utförande m. m. kan dock fast­ställas genom avtal mellan jord­bruksdepartementet i Sverige och landbruksdepartementet i Norge när detta är önskvärt av hänsyn till naturvården eller av andra skäl.

Stängslen skall förses med erfor­derliga genomfartsportar och över­gångsbroar.

ARTIKKEL 9

For gjerdenes utförelse m. v. får bestemmelsene i artikkel 5 i Pro­tokoll mellom Norge og Sverige om oppföring og vedlikehold av reingjerder langs enkelte deler av riksgrensen (Nord-Tröndelag og Sör-Tröndelag fylker og Jämtlands län) tilsvarende anvendelse. Andre bestemmelser om gjerdenes utfö­relse m. v. kan dog fastsettes ved avtale mellom Landbruksdeparte­mentet i Norge og Jordbraksde­partementet i Sverige når dette er önskelig av hensyn tU naturvern­interesser eller av andre grunner.

Gjerdene skal utstyres med nöd-vendige gjennomgangsporter og overgangsbroer.

ARTIKEL 10

När stängsel färdigställts, skall det kontrolleras och godkännas av vederbörande lantbruksnämnd och reindriftsinspektör gemensamt.

ARTIKKEL 10

Når gjerde er oppfört, skal det kontroUeres og godkjennes av ved­kommende reindriftsinspektör og lantbruksnämnd i fellesskap.

ARTIKEL 11

Om det vid uppförande eller un­derhåll av stängsel är nödvändigt att utföra arbete i det andra landet, skall myndigheterna i detta land lämna de tillstånd som behövs.

ARTIKKEL 11

Når det ved oppföring eller ved­likehold av gjerde er nödvendig å utföre arbeider i det annet land, skal myndighetene i dette land gi de nödvendige tillåtelser.

Prop. 1972:16

115

ARTIKEL 12

Arbetet med att uppföra eller underhålla stängsel kan utföras av svensk eller norsk myndighet eller upplåtas på entreprenad.

ARTIKEL 13

Arbete som i samband med upp­förande eller underhåll av stängsel verkställes genom svensk myndig­hets eller svensk entreprenörs för­sorg på norsk mark eller genom norsk myndighets eller norsk en­treprenörs försorg på svensk mark, skall med avseende på arbets­marknadsförhållandena anses som utfört inom det egna landet.

Vara som skall användas för ar­bete som avses i detta protokoll får tull- och skattefritt föras över från det ena landet till det andra av den som utför arbetet eller för hans räkning. När fråga är om maskiner, verktyg, material och annat som inte förbrukas för ar­betets utförande, får dock tull- och skattefrihet åtnjutas endast om va­ran återföres eller utföres efter an­vändningen.

ARTIKEL 14

Innan spärrstängsel som anges i artikel 1, 2 eller 4 uppförts gäller i fråga om betesavgift nedan an­givna avvikelser från 52 och 57 §§ konventionen.

1. Om svenska renar olovligen överskrider gräns för betesområde i Norge under tillåten betestid för området eller olovligen överskrider riksgränsen under tiden den 1 maj15 september eller olovligen kommer in på betesområde som anges i 7 § konventionen samt det olovliga uppehållet upphör inom tio dagar efter det att den som ansvarar för renama genom sär­skUt meddelande eller på annat sätt fått kännedom om uppehållet till-lämpas följande bestämmelser:

Om det olovliga uppehållet in­träffar under första året av kon­ventionens giltighetstid utgår icke

ARTIKKEL 12

Arbeidet med oppföring eller vedlikehold av gjerde kan utföres av norsk eller svensk myndighet, eller bortsettes til entreprenör.

ARTIKKEL 13

Arbeid som i förbindelse med oppföring eller vedlikehold av gjerder företas ved svensk myndig­hets eller entreprenörs tiltak på norsk grann eller ved norsk myn­dighets eller entreprenörs tiltak på svensk grann, skal med hensyn til sysselsettingsforhold betraktes som utfört i eget land.

Varer som skal nyttes til arbei­der som nevnt i denne protokoll, kan toll- og skattefritt föres över fra det ene land til det annet av den som utförer arbeidet eller for hans regning. Når det gjelder ma­skiner, verktöy, materialer og an­net som ikke forbrukes ved utfö­ringen av arbeidet, tilstås toll- og skattefrihet bare når våren blir til-bakefört eller eksportert etter bru­ken.

ARTIKKEL 14

Innen de sperregjerder som er nevnt i artikkel 1, 2 eller 4 er opp­fört, gjelder for beiteavgift de ne­denfor nevnte unntak fra konven­sjonens §§ 52 og 57.

1. Dersom svensk rein ulovlig överskrider grense for beiteområde i Norge til tUlatt beitetid for om­rådet, eller ulovlig överskrider riksgrensen i tiden 1. mai15. september, eller ulovlig kommer inn på beiteområde som nevnt i konvensjonens § 7, og det ulovlige opphold opphörer innen 10 dager etter at den som har ansvaret for reinen gjennom saerlig meddelelse eller på annen mate har fått kjenn-skap til oppholdet, gjelder fölgen­de bestemmelser:

Dersom det ulovlige opphold inntreffer i det förste år av kon­vensjonens gyldighetstid, pålegges

Prop. 1972:16

116

betesavgift. För tiden därefter kan betesavgift utgå med följande an­delar av de belopp som anges i 52 § konventionen:

a)

under andra året 30 procent,

b)

under tredje året 50 procent,

c)

under fjärde året 60 procent,

d) under femte året 80 procent,

2.

Bestämmelsema under 1 äger motsvarande tillämpning om nors­ka renar olovligen överskrider gräns för betesområde i Sverige, även om stängsel där ej skall upp­föras, eller olovligen överskrider riksgränsen under tid då norsk renskötsel bedrives i gränstrakterna eller olovligen kommer in på betes­område som anges i 1 § konven­tionen under tid då området får användas för svensk renbetning.

3.

Bestämmelserna under 1 och 2 tillämpas icke

a)

om väsentligen samma renar ånyo olovligen överskrider betes-gränsen på i huvudsak samma stäl­le inom 14 dagar efter det att re­narna förts tillbaka till tillåtet be­tesområde,

b)

om renarna olovligen uppe­håller sig i det andra landet och uppehållet icke heller skulle ha va­rit tillåtet enligt 1919 års renbetes­konvention i dess lydelse efter 1949.

ikke beiteavgift. Senere kan beite­avgift pålegges med fölgende ande-ler av de belöp som er angitt i konvensjonens § 52:

a)

det annet år 30 prosent,

b)

det tredje år 50 prosent,

c)

det fjerde år 60 prosent,

d) det femte år 80 prosent.

2.

Bestemmelsene i punkt 1 får tilsvarende anvendelse dersom norsk rein ulovlig överskrider gren­se for beiteområde i Sverige, selv hvor gjerde ikke skal oppföres, el­ler ulovlig överskrider riksgrensen på et tidspunkt da norsk reindrift föregår i grensetraktene, eller ulov­lig kommer inn på beiteområde som nevnt i konvensjonens § 1 på den tid av året da området kan anvendes til svensk reinbeiting.

3.

Bestemmelsene i punkt 1 og 2 får ikke anvendelse

a)

dersom hovedsakelig de sam­me rein på nytt ulovlig överskrider reinbeitegrensen på i det vesentli-ge samme sted innen 14 dager etter at reinen er fört tUbake tU tillatt beiteområde,

b)

dersom reinen ulovlig opp­holder seg i det annet land og opp­holdet heller ikke ville vaert tillatt i henhold til reinbeitekonvensjonen av 1919, med endringer av 1949.

ARTIKEL 15

Detta protokoll skall ratificeras och ratifikationsinstrumenten skall

utväxlas   i   ..........    senast

den.............. 

Protokollet träder i kraft den 1 maj 1972 och gäller till och med den 30 april 2002.

Protokollet föreligger i två ex­emplar, på svenska och norska språken, vilka äger lika vitsord.

ARTIKKEL 15

Denne protokoll skal ratifiseres

og ratifikasjonsdokumentene skal

utveksles   i   .........    senest

Protokollen trer i kraft 1. mai 1972 og gjelder til 30. april 2002.

Protokollen er utferdiget i to eksemplarer, i norsk og svensk tekst, som begge har lik gyldighet.

Prop. 1972: 16

117

Herr Minister,

I samband med undertecknandet av konventionen mellan Sverige och Norge om renbetning och, med hänsyn till att konventionens 74 § upphäver konventionen den 26 oktober 1905 angående flytt-lapparnas rätt till renbete m. m., har jag äran meddela att svenska regeringen i fråga om norska sa­mers framtida rätt till renbetning i Sverige kommer att låta följande synpunkter vara vägledande.

1.

Samerna utgör en folkgrupp, som under utövandet av sin näring sedan urminnes tid har fört sina renar fram och tillbaka över land­gränsen.

2.

Svenska regeringen har för avsikt att, så länge det finns sa­mer i Norge som för att bevara sin livsform och näring är beroende av renbete i Sverige, upprätthålla betesrätten över landgränsen.

3.

Om vitala intressen i Sverige nödvändiggör att betesmark, som brukas av norska samer i Sverige, tages i anspråk, skall svenska rege­ringen inom ramen för den vid varje tillfälle gällande lagstiftning­en på bästa möjliga sätt tUlrätta­lägga förhållandena för de norska samernas fortsatta betesrätt, så att de kan bevara sin livsform och näring.

Mottag, Herr Minister, försäk­ran om min utmärkta högaktning.

Herr Minister,

I förbindelse med undertegning-en av konvensjonen mellom Norge og Sverige om reinbeite, og under henvisning til at konvensjonens ar­tikkel 74 opphever konvensjonen av 26. oktober 1905 angående flyttlappenes rett tU reinbeite m. m., har jeg den aere å meddele at den svenske regjering i spörs­målet om norske samers fremtidi-ge adgang til reinbeite i Sverige vil komme til å la fölgende synspunk­ter vaere veiledende.

1.

Samene utgjör en folkegrup-pe som under utövelsen av sin nae-ring fra uminnelige tider har fört sin rein fram og tilbake över lan-degrensen.

2.

Den svenske regjering har til hensikt, så lenge det finnes samer i Norge som for å bevare sin livs­ form og naering er avhengig av reinbeite i Sverige, å opprettholde beiteadgangen över landegrensen.

3.

Dersom vitale interesser i Sverige nödvendiggjör at det gjö­res inngrep i de beiteområder som brukes av norske samer i Sverige, skal den svenske regjering innen­for rammen av den til enhver tid gjeldende lovgivning legge forhol­dene best mulig til rette for den fortsatte beiteadgang for norske samer, så de kan bevare sin livs­form og nasring.

Motta, herr Minister, forsikring­en om min utmerkede höyaktelse.

TUl  .................. 

Norges Utrikesminister

Til........................ 

Norges Utenriksminister.

118

Prop. 1972: 16

Herr Ambassadör,

Härmed har jag äran erkänna mottagandet av Eder skrivelse av dagens datum, som har följande lydelse:

"I samband med undertecknan­det av konvetionen mellan Sverige och Norge om renbetning och, med hänsyn tUl att konventionens 74 § upphäver konventionen den 26 oktober 1905 angående flytt-lapparnas rätt till renbete m. m., har jag äran meddela att svenska regeringen i fråga om norska sa­mers framtida rätt tUl renbetning i Sverige kommer att låta följande synpunkter vara vägledande.

1.

Samema utgör en folkgrupp, som under utövandet av sin näring sedan urminnes tid har fört sina renar fram och tiUbaka över land­gränsen.

2.

Svenska regeringen har för avsikt att, så länge det finns samer i Norge som för att bevara sin livs­form och näring är beroende av renbete i Sverige, upprätthålla be­tesrätten över landgränsen.

3.

Om vitala intressen i Sverige nödvändiggör att betesmark, som brukas av norska samer i Sverige, tages i anspråk, skall svenska re­geringen inom ramen för den vid varje tillfälle gällande lagstiftning­en på bästa möjUga sätt tillrätta­lägga förhåUandena for de norska samernas fortsatta betesrätt, så att de kan bevara sin livsform och näring."

TUl svar härpå önskar jag med­dela Eder att norska regeringen delar den grundsyn, som Ni givit uttryck för i skrivelsen och att den kommer att på sin sida vägledas av samma synpunkter då det gäller svenska samers framtida rätt till renbete i Norge.

Mottag, Herr Ambassadör, för­säkran om min utmärkta högakt­ning.

TUl  .............................. 

Sveriges Ambassadör

Herr Ambassadör,

Jeg har herved den aere å ei-kjenne mottageisen av Deres brev av i dag, som i norsk oversettelse har fölgende ordlyd:

"I förbindelse med underteg-ningen av konvensjonen mellom Norge og Sverige om reinbeite, og under henvisning til at konvensjo­nens artikkel 74 opphever konven­sjonen av 26. oktober 1905 angå­ende flyttlappenes rett til reinbeite m. m., har jeg den aere å meddele at den svenske regjering i spörs­målet om norske samers fremtidige adgang til reinbeite i Sverige vil komme til å la fölgende synspunk­ter vasre veUedende.

1.

Samene utgjör en folkegrup-pe som under utövelsen av sin nae­ring fra uminnelige tider har fört sin rein frem og tilbake över lande­grensen.

2.

Den svenske regjering har til hensikt, så lenge det finnes samer i Norge som for å bevare sin livs­form og nasring er avhengig av reinbeite i Sverige, å opprettholde beiteadgangen över landegrensen.

3.

Dersom vitale interesser i Sverige nödvendiggjör at det gjö­res inngrep i de beiteområder som brukes av norske samer i Sverige, skal den svenske regjering innen­for rammen av den til enhver tid gjeldende lovgivning legge forhol­dene best mulig til rette for den fortsatte beiteadgang for norske samer, så de kan bevare sin livs­form og naering."

Som svar på Deres brev önsker jeg å meddele at den norske regje­ring deler det grunnsyn som De har gitt uttrykk for i brevet og at den på sin side vil komme til å veiledes av de samme synspunkter når det gjelder de svenske samers fremtidige beiteadgang i Norge.

Motta, herr Ambassadör, for­sikringen om min utmerkede höy­aktelse.

Til................................. 

Sverioes Ambassadör,

Prop. 1972:16

119

Innehållsförteckning

Sida

Skrivelse till Konungen ......................................... 

3

Gemensam rapport om förhandlingama mellan Sverige och Norge

om ny renbeteskonvention.................................. 

5

Bilaga 1 till den gemensamma rapporten................... 

.. 

27

Bilaga 2 till den gemensamma rapporten................... 

.. 

28

Innehållsförteckning till den gemensamma rapporten... 

.. 

30

Förslag till konvention mellan Sverige och Norge om renbetningi

31

Innehållsförteckning till konventionen....................... 

70

Förslag till protokoll om uppförande och underhåll av spärrstängsel

för renar  ........................................................ 

72

Förslag till skriftväxling.......................................... 

81

' KartbUagoma ej tryckta här.

120

Innehållsförteckning tUl propositionen

Sid.

Förslag till lag.................................................................... 

..... 

2

Inledning   ........................................................................ 

..... 

3

Nuvarande ordning............................................................ 

..... 

5

Förhandlingsdelegationerna    .......................................... 

8

Delegationernas förslag  ............................................... 

..... 

8

Remissyttrandena     ..................................................... 

... 

17

Ersättningsutredningarna    .............................................. 

... 

20

Utredningen om verkningama för svensk renskötsel av norska be­

tesområden i Sverige  ................................................ 

20

Utredningen om vissa omställningsfrågor m. m. för svensk ren­

skötsel  i  Norge   ....................................................... 

... 

24

Remissyttrandena     ..................................................... 

... 

26

Departementschefen    ..................................................... 

... 

28

Hemställan    ..................................................................... 

... 

39

Bilagan  ............................................................................. 

... 

40

Svenska förhandlingsdelegationens skrivelse till Konungen ....

40

Svenska  och  norska  förhandlingsdelegationernas  gemensamma

rapport om förhandlingarna mellan Sverige och Norge om ny

renbeteskonvention  .................................................. 

... 

41

Förslag till konvention mellan Sverige och Norge om renbetning

67

Förslag till protokoll om uppförande och underhåll av spärr­

stängsel  för renar   ...................................................... 

. 

108

Förslag till skriftväxling................................................... 

. 

118

MARCUS BOKTR. STHLM 1 972   720009