Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Kungl. Maj:ts proposition nr 178 år 1973

Prop. 1973:178

Nr 178

Kungl. Maj:t$ proposition med förslag till ändring i distriktsveterinär­organisationen, m. m.; given den 2 november 1973.

Kungl. Maj:t vill härmed, under åberopande av bilagda utdrag av statsrådsprotokollet över jordbruksärenden, föreslå riksdagen att bifalla de förslag om vars avlåtande till riksdagen föredragande departements­chefen hemställt.

CARL GUSTAF

INGEMUND[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

Den nuvarande organisationen av velerinärväsendet tillkom år 1934. I propositionen föreslås en anpassning av organisationen till de föränd­ringar som därefter skett i djurtUlgången och till de krav som modern djurhållning ställer i fråga om veterinär service.

1    Riksdagen 1973. 1 saml. Nr 178

Prop. 1973:178

Utdrag av protokollet över jordbruksärenden, hållet inför Hans Majrt Konungen i statsrådet på Stockholms slott den 2 november 1973.

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN], ANDERS­SON,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Chefen för jordbraksdepartementet, statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], anmäler ef­ter gemensam beredning med statsrådets övriga ledamöter fråga om ändring i distriktsveterinärorganisationen, m. m, och anför

Inledning

I samband med anmälan av prop, 1965: 38 angående upprustning av den veterinärmedicinska forskningen och utbildningen, m, m, framhöll dåvarande chefen för jordbruksdepartementet att veterinärväsendels or­ganisation i vissa avseenden borde bli föremål för översyn av särskilda sakkunniga. Riksdagen uttalade också (JoU 1965: 6, rskr 1965: 165) att en sådan översyn borde komma till stånd.

Med stöd av Kungl, Maj:ts bemyndigande den 3 juni 1965 tillkallades sakkunniga med uppdrag att utreda velerinärväsendets uppgifter och or­ganisation. De sakkunniga antog benämningen veterinärväsendeutred-ningen. Utredningen avgav i april 1967 belänkandet (Ds Jo 1967: 6) Slu­ten djursjukvård, i maj 1968 betänkandet (Ds Jo 1968: 3) Veterinärmedi­cinsk rådgivnings- och laboratorieverksamhet, i mars 1970 rapporten (SOU 1970: 53) Distriktsveterinäremas tjänstgöringsförhållanden, m. m, samt i januari 1971 betänkandet (SOU 1971: 3) Velerinärdislriklsindd-ningen, m, m.

Den slutna djursjukvården togs upp i tilläggsstat I till riksstaten för budgetåret 1967/68 (prop, 1967: 155 bU, 7, JoU 1967:40, rskr 1967: 378), Den veterinärmedicinska rådgivnings- och laboratorieverk­samheten behandlades av 1969 års riksdag (prop, 1969: 43, JoU 1969: 12, rskr 1969: 135),

Efter remiss har yttranden över betänkandet angående veterinärdist-

' Riksdagsledamoten Sven[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, generaldirektören Gösta[REDACTED_EFTERNAMN], förbundssekreteraren Arne Nybom, riksdagsledamoten Harald Petters­son och byrådirektören Curt Werner,

Prop. 1973:178

3

riklsinddningen, m, m. avgetls av överbefälhavaren, statskontoret, riks­revisionsverket, statens omplaceringsnämnd, lantbraksstyrdsen, veteri-närslyrdsen, samtiiga länsstyrelser, lantbrukshögskolan, veterinärhögsko­lan, statens veterinärmedicinska anstalt, utredningen om inrättande av en fältstation i Skara, organisationskommittén för omlokalisering av ve­terinärhögskolan och statens veterinärmedicinska anstalt. Kooperativa förbundet. Lantbrukarnas riksförbund. Svenska kenndklubben. Svenska kommunförbundet. Svenska landstingsförbundet. Svenska samernas riksförbund och Sveriges velerinärförbund.

Vissa remissinstanser har bifogat yttranden från ett stort antal myn­digheter, sammanslutningar och enskilda.

Yttranden och skrivelser har dessutom inkommit från socialstyrelsen, AB Svensk laboratorietjänst samt vissa kommuner, sammanslutningar och enskilda.

Nuvarande ordning

Distriktsveterinärväsendet förstatligades fr, o, m, den 1 januari 1934, Distriktsveterinärerna, som dessförinnan var anställda av landstingen, blev alltså statstjänstemän. De avlönas genom dels fast lön, dels prak-tikinkomsler enligt en av Kungl. Maj:t fastställd taxa. Distriktsveterinär­tjänst hänförs till löneplan D samt inom denna till någon av löne­grupperna IV,

Antalet veterinärdistrikt var vid förstatiigandet 257, vartill kom läns­veterinärernas praklikområden. Även om ändringar i distriktsindelning­en därefter vidtagits består den dock i allt väsentligt oförändrad. Antalet distrikt är i dag 285, varav två ingår i veterinärhögskolans praktikområ­de. Indelningen av landet i veterinärdislrikt bestäms av Kungl, Maj:t, I varje distrikt finns en distriktsveterinär, vilken är skyldig att bo på den av Kungl, Maj:t fastställda slalioneringsorlen. Antalet tjänster som di­striktsveterinär uppgår således till 285, Dessutom finns tolv s, k, veteri-närstipendialer. Dessa anlitas som vikarier.

Den veterinära verksamheten regleras främst av allmän veterinärin­struktion (1971: 810), som bl. a, berör distriktsveterinärs medverkan be­träffande livsmedelskontrollen, saml däratöver av epizoolilagen (1935: 105, ändrad senast 1971: 1109), som innehåller bestämmelser om vad distriktsveterinär har att iaktta i fråga om förebyggande åtgärder när epizootisk sjukdom utbrutit, och djurskyddslagen (1944: 219, ändrad se­nast 1973: 269), som successivt har skärpts eftersom djurskyddsfrågorna har kommit att tillmätas allt större betydelse. Hälsovårdsstadgan (1958: 663, ändrad senast 1972: 675) föreskriver att veterinär bör om möjligt vara ledamot i hälsovårdsnämnden. Om veterinär inte är ledamot i nämnden skall tjänsteveterinär eller stadsveterinär närvara vid nämn-

Prop. 1973:178

4

dens sammanträden i den mån han inte hindras av andra tjänsteålig­ganden,

Ell flertal distriktsveterinärer anlitas för veterinärt arbete vid sidan av tjänsten som distriktsveterinär, i den mån uppgifterna inte ankommer på särskilt anställda veterinärer. Banveterinär har sålunda till uppgift att besiktiga djur vid offentlig tävling. Besiktningsveterinär skall se till att lagen (1959: 99, ändrad senast 1971: 1114) om köttbesiktning eflerlevs. Gränsveterinär utför besiktning i samband med in- och utförsel av le­vande djur, Impoitbesiktningsveterinär kontrollerar införseln till riket av köttvaror och djurfetl. Stadsveterinär är hälsovårdsnämndens expert och utövar i första hand inseende över livsmedelshygienen i tätorter.

Distriktsveterinärs tjänstgöringsskyldighet omfattar i princip det egna distriktet men hinder mot att utföra arbete inom annat distrikt föreligger inte. Bakom indelningen i bestämda distrikt ligger bl, a, kravet på att djurhållarna och andra som anlitar distriktsveterinärernas tjänster alllid skall kunna vända sig till en veterinär med skyldighet att tillhandagå med sjukvård och andra förrättningar enligt en bestämd taxa. Dessutom innebär det en fördel att ha tUlgång tUl veterinärer med den lokal- och personkännedom som följer med en mer eUer mindre långvarig verksam­het inom visst distrikt.

De nuvarande distrikten omfattar dels en eller flera hela kommuner, dels delar av kommuner, i regel socknar. Med hänsyn lill att vissa län innefattar produktionsområden av olika karaktär och alt jordbruket un­der de senaste årtiondena genomgått väsentliga strukturförändringar utan att veterinärdistrikten anpassats till dessa förändringar föreligger stora olikheter mellan distrikten i fråga om ytstorlek och antalet hus­djur.

För att få en uppfattning om arbetsmängden i ett veterinärdistrikt har veterinärstyrelsen och därefter veterinärväsendeulredningen använt sig av etl särskilt jämförelsetal. Detta utgör för ett visst distrikt summan av antalet hästar, kor och svin, varvid hästar och kor multipliceras med koefficienten 1 och svin med 0,1,

Med detta beräkningssält hade år 1966 13 av landets veterinärdistrikt ett jämförelsetal som låg under 1 000, De flesta av dessa äterflnns i Kopparbergs och Norrbottens län. Av veterinärdistrikten hade 41 ett jämförelsetal under 2 000. Dessa distrikt förekommer i huvudsak i Kop­parbergs län och inom de tre nordligaste länen. Mer än hälften eller 160 av samtliga veterinärdistrikt hade ett jämförelsetal under 4 000, I hela landet fanns 72 distrikt som hade ett jämförelsetal mellan 4 000 och 6 000 och 55 distrikt som hade ett jämförelsetal högre än 6 000, Distrik­ten med jämförelsetal mellan 4 000 och 6 000 förekom i större antal främst inom Södermanlands, Jönköpings, Malmöhus och Älvsborgs län. Distrikten med jämförelsetal högre än 6 000 fanns främst inom Kris­tianstads, Skaraborgs, Hallands och Kronobergs län.

Prop. 1973:178

5

Inom dislriktsveterinärväsendel förekommer ett omfattande vikariats­system. För distriktsveterinär omfattar årssemestern i allmänhet 40 da­gar. Med hänsyn till tjänstgöringsförhållandena och den hela dygnet om­fattande tjänstgöringstiden äger distriktsveterinär därutöver rätt till be­frielse från tjänstgöring under ytterligare högst 15 dagar per år. Även av annan anledning (vakans, fortbildning, vikariat på länsveterinärljänst, enskild angelägenhet, sjukdom m, m,) förekommer vikariat på distrikts­veterinärtjänst. Som vikarie förordnas i regel veterinärstipendiat, annan obefordrad veterinär, annan distriktsveterinär, besiktningsveterinär eller pensionerad distriktsveterinär.

Omfattningen av vikariatsförordnanden på dislriktsveterinärtjänsl framgår av följande uppgifter avseende budgetåret 1967/68, Det totala antalet vikariatsförordnanden på dislriktsveterinärtjänster i hela landet var 1 595 omfattande 24 381 dagar eller 67 hdårstjänster. Av vikariaten innehades 69 % av obefordrad veterinär, 15 % av annan distriktsveteri­när vid sidan av egen tjänst, 9 % av pensionerade distriktsveterinärer m, fl,, 5 % av veterinärstipendiat och 2 % av besiktningsveterinär. Sta­tens utgifter för ersättning lill vikarier var 5 milj, kr, för budgetåret 1972/73,

Det nuvarande avlöningssystemet för distriktsveterinärerna bygger på principen att dessa skall erhålla avlöning enligt en speciell löneplan jäm­te ersättning i första hand från djurägare enligt en särskild veteri­närtaxa. Varje distrikt är hänfört till viss lönegrupp. Lägre beräknad praktikinkomst kompenseras genom placering i högre lönegrapp. För­hållandel mellan fast lön och praklikinkomsl bygger på principen all i ett normaldistrikt åtminstone hälften av inkomsten bör utgå i form av fast avlöning, I enlighet med nu gällande avtal om arbetstid för vissa statstjänstemän är distriktsveterinärerna undantagna från arbetstidsregle­ring. De har som förut nämnts rätt till viss kompensationsledighet samt dessutom jourledighet. Sistnämnda slag av ledighet innebär att distrikts­veterinär under viss tid i regel under lördagarsöndagar och vissa helgdagar får befrielse från sina tjänstegöromål genom att veterinär i granndistrikt eller annan veterinär svarar för tjänsten. Då så är möjligt och lämpligt kan en och samma veterinär på en gång få göra jourtjänsl i tre distrikt.

Frågan om distriktsveterinärs veckovila har aktualiserats bl, a, genom att arbetarskyddsstyrdsen ändrat sin tolkning av 21 § arbelarskyddsla-gen (1949: 1), Enligt denna skall arbetstagare för varje sjudagarsperiod åtnjuta minst 24 timmars sammanhängande ledighet, veckovila, om inte särskilt förhållande tUlfälligtvis påkallar undantag. Tidigare ansågs så­dan beredskapstjänstgöring som fullgjordes i hemmet som veckovila i arbetarskyddslagens mening om den inte avbröts av arbete. Sådan be­redskapstjänstgöring accepteras inte längre som veckovUa, Dispens har dock hittills beviljalSiför distriktsveterinärerna.

Prop. 1973:178

6

Distriktsveterinärerna har inte tjänstebostäder i vanlig bemärkelse. Däremot har ett antal kommuner ställt bostäder till förfogande. Av di­striktsveterinärerna har 230 tillgång tUl särskilda Ijänsldokaler, I 87 di­strikt tillhör lokalen vederbörande veterinär, i 22 är den förhyrd i öppna marknaden och i 121 fall är den ställd till förfogande av kommun eller annan samfälUghet och förhyrd av vederbörande distriktsveterinär.

Sedan början av 1940-talet har vid statens veterinärmedicinska anstalt byggts upp en särskUd konsulentavdelning. Vid denna har tjänster som konsulenter specialiserade på särskilda djurslag inrättats. Inriktningen av verksamheten vid avdelningen fastlades av 1965 års riksdag på grund­val av propositionen angående upprustning av den veterinärmedicinska forskningen och utbildningen, m, m, (prop. 1965: 38, JoU 1965: 6, rskr 1965: 165), Därvid förklarades alt konsulenterna borde ägna huvuddelen av sin tjänstgöringstid åt rådgivnings- och upplysningsverksamhet, men utrymme borde även ges för sådant forsknings- och utredningsarbete som krävs för den nämnda verksamheten. Antalet anstäUda vid konsu­lentavdelningen är 20 personer varav 16 utgörs av handläggande perso­nal.

För budgetåret 1973/74 är anslaget för distriktsveterinärorganisatio­nen 20,7 milj, kr, varav 400 000 kr, avser kursverksamhet. Anslaget av­ser att täcka lönekostnader m. m, samt utgifter för vikariatsersättningar och ersättningar för jourtjänster med reseersättningar och traktamenten.

Från anslaget Bidrag lill djursjukvård i vissa fall utgår bidrag till mindre bemedlade djurägares djursjukvård. Staten svarar för kostnaden utöver visst belopp för anlitande av distriktsveterinär. Under budget­året 1972/73 var kostnaderna för detta ändamål 608 000 kr.

Utredningen

Veterinärväsendeulredningen erinrar om att distriktsveteri­

närernas arbetsuppgifter brukar delas upp på två huvud­

områden, hälso- och sjukvård bland husdjur samt livsmedelshygien och

annan om.givningshygien. Av utredningen gjorda undersökningar visar

att hälso- och sjukvården bland husdjur är den helt dominerande akti­

viteten och upptar genomsnittligt 99 % av arbetstiden,

Djursjukvården utövas till största delen i form av ambulant verksam­het, vilken upptar 52 % av arbetstiden exkl. restid. Djurägares besök hos veterinär uppgår tUl 9 % av arbetstiden och 16 % ägnas åt telefon­kontakt med djurägare. Över 90 % av arbetstiden ägnas åt nötkreatur (61 %), svin (18 %) och hundar (12 %), Åt nötkreaturen ägnas i de norra delarna av landet en relativt sett större andel av arbetstiden jäm­fört med de södra delarna (71 % mot 44 %), För svinen gäller närmast omvända förhållandet (5 % i norr mot 44 % i söder). För hundarna är motsvarande tal 15 % i norr mot 5 % i söder.

Prop. 1973:178

7

I fråga om behovet i framtiden av veterinärmedicinska insatser inom animalieproduktionen framhåller utredningen att den hittillsvarande minskningen av mjölkkoantalet förlöpt parallellt med ökade krav på produktionsförmågan och ökade sjukdomsrisker för djuren. Minsk­ningen av koantalel innebär därför inte någon motsvarande minskning av behovet av veterinära insatser. En ökning av specialiseringsgraden kommer för mjölkproduktionens del alt innebära att den egna rekryte­ringen kommer all upphöra i vissa besättningar. En ökad omfattning av förflyttningar mellan besättningar medför en stegrad risk för uppkomst och spridning av infektionssjukdomar, vilket är ägnat att öka behovet av både terapeutiska och profylaktiska åtgärder. Utredningen förväntar att en specialiserad köttproduktion skaU bli allt vanligare. Eftersom rekry­tering genom inköp kan förväntas bli förhärskande kommer problemen i samband med förflyttningar av djur att bli påtagliga. Smågrisproduktio­nen kan förutses komma alt bedrivas i färre men större besättningar än hittills, vilket i princip innebär stegrade sjukdomsrisker. Utredningen framhåller att slaktsvinsuppfödningen redan nu är tämligen starkt in­dustrialiserad och torde bli så i än högre grad i framtiden. Den indivi­duella djursjukvården kommer i en sådan produktion att vara av under­ordnad betydelse medan besättningssjukdomar av olika slag kommer att utgöra de väsentligaste veterinärmedicinska problemen.

Utredningen framhåller alt det med hänsyn lill utvecklingstenden­serna inom veterinärmedicinen och animalieproduktionen under över­skådlig tid uppenbarligen kommer att föreligga behov av veterinära in­satser för vilka distriktsveterinärerna i dag främst är ansvariga. Om dessa insatser i fortsättningen helt skulle baseras på privatpraktiserande veterinärer kommer det åtminstone i vissa delar av landet alt bli svårt att läcka behovet av veterinär sakkunskap. Genom sin lokal- och per­sonkännedom har tjänsteveterinärerna goda möjligheter alt verksamt främja djursjukvården inom resp. distrikt. Den nuvarande organisa­tionsformen har också inneburit säkra garantier för all samhället vid epizootier och i fråga om de lill människan överförbara djursjukdo­marna har tillgång till en effektiv organisation för bekämpandet.

Enligt utredningens mening finns det med hänsyn härtill inte anled­ning att för framtiden ändra inriktningen av distriktsveterinärernas ar­bete. Genom veterinärmedicinens utveckling och ändrade produktions­förhållanden inom jordbruket kan förskjutningar i arten och omfatt­ningen av olika veterinära göromål förekomma. Dessa förskjutningar ligger dock inom ramen för verksamhetens nuvarande inriktning,

I fråga om hälso- och sjukvården ansluter sig utredningen till riks­dagens ställningstagande år 1967 i samband med behandlingen av den slutna djursjukvården, nämligen att distriktsveterinärorganisationen i hu­vudsak skall tillgodose animalieproduktionens behov. Utredningen före-

Prop. 1973:178

8

slår därför att distriktsveterinärs skyldighet att undersöka och behandla sällskapsdjur begränsas till att avse sådan mottagning som inte utgör hinder för veterinärens obligatoriska tjänsteåligganden. Förslaget innebär enligt utredningen knappast någon ändring av vad redan nu tillämpas och inte heller någon ändring i fråga om distriktsveterinärs skyldighet alt som tjänsleveterinär beakta t, ex, djurskyddets intressen, I rådgiv­ningsarbetet bör dislriklsveterinärema i fortsättningen utnyttjas i större utsträckning. Rådgivningen har en väsentiig betydelse när det gäUer alt förebygga olika sjukdomar. Utredningen anser att skyldigheten för läka­re och veterinär i offentiig tjänst att medverka vid livsmedelskontrollen bör bibehållas.

Även övriga uppgifter som distriktsveterinärerna handlägger bör i fortsättningen ombesörjas av dessa. Detta gäller i första hand djurskydds­frågorna som tidsmässigt inte spelar så stor roll men är av väsentlig betydelse,

Veterinärväsendeulredningen konstaterar alltså att en i allmän tjänst anställd distriklsveterinärkår alltjämt bör finnas. När det gäller frågan om vem som i fortsättningen bör vara huvudman för kåren diskute­rar utredningen tre alternativ, nämligen staten, primärkommun eller landsting. Vad gäller primärkommunerna är de enligt utredningens me­ning i stor utsträckning olämpliga som enheter för en distriktsveterinär-organisation. Ett primärkommunalt huvudmannaskap skulle i många fall kräva samarbete mellan olika kommuner med komplikationer i skil­da avseenden som följd. Distriktsveterinärernas uppgifter beträffande hälso- och sjukvård bland husdjur kan inte heUer sägas ligga i linje med de uppgifter som primärkommunerna har. Landstingsområdena utgör en­ligt utredningens mening i och för sig lämpliga underlag för att organi­sera en Ijänsleveterinärkår. De gränser som landslingslagen drar upp för landstingens verksamhet är mycket vida. Landstingen var huvudmän för distriktsveterinärerna före förstatligandet och har tidigare lämnat bidrag lill veterinärmedicinska laboratorier. De är också huvudmän för di­striktsläkarna. Anledningen härtill är alt man ansett all en för­delning av resurser och uppgifter mellan sjukhusläkare och tjänste­läkare bäst sker om en och samma huvudman har att fatta beslut. Ut­redningen framhåller att några sådana skäl i dag inte kan åberopas beträffande Ijänsteveterinärväsendet, eftersom den slutna sjukvården inte är utbyggd och inte heller förväntas bli det i den utsträckning alt några samordningsproblem uppkommer. Ett på de skilda landslingen splittrat huvudmannaskap kan vidare med hänsyn till distriktsveterinär­kårens ringa storlek komma att försvåra ett effektivt utnyttjande av ve­terinärerna vid framför allt epizootibekämpande. Utredningen finner därför inte skäl föreligga för landstingskommunall huvudmannaskap. Staten bör därför förbli huvudman för dislriktsveterinärväsendel.

Prop. 1973:178

9

Veterinärväsendeulredningen framhåller beträffande veterinär-distriktsindelningen alt samhället måste ha tUlgång till vete­rinärmedicinsk expertis för allmän sjukdomsövervakning och för djur­skydds- och omgivningshygieniska uppgifter. För att denna expertis skall kunna utnyttjas rationellt bör vederbörande ha den lokal- och per­sonkännedom som fås genom en mera långvarig tjänstgöring inom visst område. Vissa av fördelarna med statligt anställda distriktsveterinärer går enligt utredningens mening förlorade, om man överger ordningen med bestämda tjänstgöringsområden. Behovet av distriktsveterinärer bör därför även i fortsättningen tillgodoses på grundval av en uppdelning av landet i distrikt.

Som allmän norm för distriktsindelningen föreslår utredningen att ett distrikt bör vara så beskaffat att det ger minst en veterinär rimUg arbets­börda inom ett område där avnämarna av dennes tjänster får en rimlig service lill en godtagbar kostnad. Delta arbete måste i sin lur utgöra grund för en lämplig inkomstbUdning för tjänstemannen. Enligt utred­ningens mening bör gräns för veterinärdislrikt sammanfalla med kom­mun- och länsgräns. Redan vissa allmänna överväganden om regional samordning och samverkan talar för att distrikten i princip bara bör omfatta endast delar av ett och samma län. Det råder sålunda ett sam­band mellan den verksamhet en distriktsveterinär utövar och den läns­styrelsen i vissa hänseenden ansvarar för. Undanlag från huvudregeln bör kunna göras om t. ex, praktiskt-geografiska synpunkter talar för en annan indelning.

För beräkning av arbetsmängden inom olika områden har veterinär­väsendeulredningen undersökt olika metoder. Enligt utredningen är jämförelsetalen inte något säkert mått på arbetsbördan inom visst di­strikt, då dessa tal inte ger något uttryck för sådana faktorer som avstån­dens betydelse, produktionens fördelning på stora och små besättningar osv. I brist på en bättre metod bör dock jämförelsetalen enligt utred­ningens mening liksom hittiUs kunna vara användbara särskUt om de ut­nyttjas i full vetskap om metodens otillräckUghel.

Utredningen framhåUer att behovet av veterinära insatser per djuren-hel inte är oföränderligt. Minskningen av antalet kor löper parallellt med ökade krav på produktionsförmågan, vilket innebär stegrade sjukdoms­risker för djuren. Arbetsinsatserna per djurenhet ökar därför och kom­mer att fortsätta att öka även om andra faktorer, såsom besättningarnas storlek och mer kvalificerade brukare, i viss mån motverkar en sådan ökning. Del totala behovet av insatser kommer således inte att reduceras i samma takt som djurantalet. Hur stort behovet kan bli i förhållande lill dagens läge är enligt utredningen svårbedömbart. Som underlag för distriktsindelningen föreslår utredningen 5 000 djurenheter per veterinär i en- och tvåmansdistrikt om avståndet till stationeringsorten inte över­stiger 4050 km. Avgörande för dimensioneringen i del särskilda fallet

Prop. 1973:178

10

måste dock även bli animalieproduktionens inriktning, vägarnas beskaf­fenhet och andra förhållanden som kan tillmätas betydelse. Distriktsin­delningen får vidare ses som en del av den service samhället är berett att ge i olika delar av vårt land. Särskild uppmärksamhet måste därvid äg­nas förhållandena i glesbygderna. Enligt utredningens mening bör sam­hället ha ett ansvar för att även djurägare i glesbygderna får möjUghet till veterinär hjälp.

Utredningens förslag innebär att enmansdistrikt kommer att finnas i stort antal. Denna typ av distrikt föreslås bli kompletterat av distrikt av annan karaktär, nämligen tvåmansdistrikt och veterinärstationsdislrikl. Härigenom erhålls enligt utredningens mening en flexibel organisation som relativt lätt kan anpassas lill utvecklingens krav,

Veterinärslalioner, dvs, distrikt med placering av minst tre veterinärer på samma ort, innebär enligt utredningens mening en organisations­form som är förenad med många fördelar. Den bör därför bli ett sta­digvarande inslag i det framtida distriktsveterinärväsendet. En fördel med stationsdistrikt är att de enskilda veterinärernas speciella kunskaper och samlade erfarenheter kommer lill nytta i etl större område till för­mån främst för den enskilde jordbrukaren.

Samverkan kan vara mycket värdefull även för veterinärerna själva. En annan fördel är att praktiklokaler kan utrustas bättre och utnytt­jas mer ekonomiskt. En veterinärstation ger även möjlighet till en ut­vidgad poliklinisk verksamhet, ulan att djurägarnas krav på ambulant service behöver eftersättas. Genom inrättandet av bilrädestjänster kan den veterinära arbetskraften utnyttjas på ett effektivare sätl. En organi­sationsform med flerveterinärstationer ökar vidare anpassbarheten till förändrade förhållanden. En fördel är också att jourtjänslen lättare kan delas upp.

En förutsättning för alt inrätta veterinärslalioner bör enligt utred­ningens mening vara alt minst tre veterinärer kan sysselsättas inom samma distrikt och med gemensam stationeringsort. På vissa håll är det lämpligt all dimensionera stationsdistrikten, så alt de bUdar underlag för mer än tre veterinärer, I några fall bör det komma i fråga alt låta en fjärde veterinär tUls vidare få annan stationeringsort än övriga veterinä­rer inom distriktet. Denna organisationsform bör vara lämplig inom om­råden med en koncentrerad djurhållning inom viss mera avlägsen del av ett stationsdistrikt.

Utredningen anser att ett högsta djurunderlag på omkring 7 000 djur­enheter per veterinär kan läggas till grand för planeringen av stations­distrikt. Med hänsyn liU möjligheterna att i ett slalionsdistrikl planera resorna på ett bättre sätt än i en- och tvåmansdistrikt, bör längsta re­seavstånd inom slalionsdistrikl normall kunna utsträckas lill 5060 km.

Områden med liten djurtäthet och stora avstånd lämpar sig dock

Prop. 1973:178

H

mindre väl för slalionsdistrikl. En lämplig organisationsform, särskilt inom glesbygderna, är distrikt med mer än en veterinär, utan att fråga är om veterinärslalioner. Kraven på ökade insatser inom en viss del av distriktet kan då lättare mötas samtidigt som ett starkt vikande djurun­derlag inte behöver betyda att distriktsgränserna måste ändras, I StäUet kan en tjänst vakantsättas eller dras in, I de fall då tvekan råder om varaktigheten av behovet av en viss tjänst inom sådant distrikt bör den tas upp som extra, I regel bör veterinärer i tvåmansdistrikt statione­ras på skUda orter, men i särskilda fall kan även stationering på en och samma plats komma i fråga. Verksamheten inom dessa distrikt bör i princip bedrivas på samma sätt som inom enmansdistrikt. Veterinä­rerna bör alltså ha praktikskyldighet inom hela distriktet.

För en- och tvåmansdistrikten bedömer utredningen att ett djurun­derlag av 5 000 enheter per distrikt och veterinär utgör en godtagbar norm, under förutsättning att längsta reseavståndet från stationerings­orten inte överstiger 4050 km. Distrikt som i nuvarande läge har uppemot 6 000 enheter per veterinär kan undantagsvis accepteras. Även etl djurunderlag som understiger 5 000 enheter måste godtas för att få nöjaktiga reseavstånd. Frånsett glesbygdsområdena bör dock distrikt med lägre djurunderlag än 4 000 inte accepteras annat än där det av praktiska skäl visar sig ofrånkomligt.

Utredningen föreslår alt landet delas in i 110 distrikt, varav 19 sta-tionsdistrikl, med sammanlagt 240 veterinärer. Den nya organisationen innebär att ett 100-tal stationeringsorter dras in och att ett 15-tal kom­mer till.

I nuvarande distriktsveterinärorganisation finns en ordinarie distrikts­veterinär i varje distrikt. Utredningen föreslår att i samtliga distrikt skall finnas en eller flera ordinarie distriktsveterinärer. Dessutom föreslår ut­redningen att tjänster som extra distriktsveterinär inrättas, vilket innebär att behovet av tjänsten tid efter annan bör prövas om.

För alt täcka behov av ytterligare veterinär arbetskraft som föreligger i vissa distrikt, föreslår utredningen att särskilda tjänster för vikarier in­rättas regionvikarietjänster och att i stäUel för extra veterinär­tjänster inrättas tjänster rekryteringstjänster avsedda för sådana veterinärer, som önskar skaffa sig erfarenhet av arbetet under distrikts­veterinärs överinseende eller direkt meritera sig för distriktsveterinär­tjänst.

Beträffande regionvikarier anser utredningen att i avvaktan på när­mare erfarenheter 30 tjänster bör inrättas. Regionvikarie bör besitta samma kompetens som distriktsveterinär och även kallas distriktsveteri­när. Det är lämpligt att innehavet av sådan tjänst i regel innebär den första fasta anställningen inom dislriklsveterinärkåren. Utredningen föreslår att landet delas in i fem geografiskt sammanhängande regioner.

Prop. 1973:178

12

omfattande ett visst antal län, inom vilka skall finnas inrättade tjänster som regionvikarier. Ca 75 % av antalet vikariat på distriktsveterinär-tjänster innehas f. n, av veterinär som inte har annan tjänst. Detta inne­bär att några svårigheter att bereda innehavarna av de 30 regionvikarie-Ijänslerna kontinuerlig tjänstgöring inte föreligger. Tillgång kommer alltjämt att finnas till vikariat för andra än regionvikarier. Detta är nöd­vändigt för att kunna bereda blivande distriktsveterinärer nödvändiga praktiska erfarenheter. Enligt bestämmdser i allmänna veterinärinstruk­tionen fordras nämligen för behörighet tUl ordinarie tjänst som distrikts­veterinär viss fullgjord tjänstgöring efter veterinärexamen.

Utredningen framhåller alt behov av ytterligare veterinär arbetskraft föreligger i vissa distrikt och att behovet kan tillgodoses på ett sätt som också är av värde för frågan om vidareutbildningen efter veterinärexa-men. Detta kan ske så att vid sådana velerinärstalioner där viss arbets­kraftsförstärkning erfordras ett antal tjänster rekryteringstjänster avsedda för sådana veterinärer inrättas, som önskar skaffa sig erfa­renhet av arbetet under distriktsveterinärs överinseende eller direkt me­ritera sig för distriktsveterinärljänst. Dessa veterinärer kan härigenom under erfarna kollegers ledning få en värdefull vidareutbUdning samti­digt som de i vanlig ordning deltar i verksamheten vid stationen. Ut­redningen föreslår att tio rekryteringstjänster inrättas. Innehavet av sådan tjänst bör vara tidsbegränsat.

Utredningen har undersökt om möjligheter föreligger alt överföra uppgifter inom velerinärväsendet till personal med lägre kompetens än veterinärutbildning. Att anlita personal med annan utbildning än veteri­när för rent veterinärmedicinska uppgifter är enligt utredningens me­ning knappast realistiskt. Detta utesluter emellertid inte att distrikts­veterinärerna i viss utsträckning kan avlastas från göromål som nu ålig­ger dem.

I anslutning till praktiken förekommer en mängd skrivarbete jour-nalföring, rapportskrivning av olika slag osv. som i regel utförs av di­striktsveterinärerna själva. Vidare förekommer vissa enklare blodanaly­ser, träckprover o, d,, som i regel är av den enkla karaktären att de kan utföras av ett biträde med för ändamålet lämplig utbildning. Hos en en­sam distriktsveterinär har dessa göromål sällan sådan volym att de mo­tiverar anställandet av särskild personal för ändamålet. Annorlunda stäl­ler det sig på en veterinärstation där ett biträde kan beredas full syssel­sättning. Genom inrättande av biträdestjänster kan den veterinära ar­betskraften utnyttjas på ett effektivare och därmed mera ekonomiskt sätt än eljest är möjligt. Varje veterinärslalion bör därför tilldelas en biträdesljänst,

Veterinärväsendeulredningens förslag innebär sammanfattningsvis alt del skall finnas 240 veterinärtjänster, varav tio rekryteringstjänster. Där­till kommer 30 tjänster för regionvikarier.

Prop. 1973:178

13

Utredningen föreslår också särskilda djurslagsspecialister som skall vara knutna lill statens veterinärmedicinska anstalts konsulentavdelning. Erfarenheten visar nämligen att distriktsveterinärerna och även andra veterinärer som en följd av den höga specialiseringen inom animalie­produktionen har ett ökat behov av att kunna anlita kvalificerad exper­tis för såväl utredningsarbete som rådgivning.

Utredningen föreslår därför att tjänster som djurslagsspecialist till­förs konsulentavddningen. Innehavarna av dessa tjänster bör inte statio­neras vid anstalten utan ute i landet, där de inom resp, region skall tjänstgöra som specialister på vissa djurslag. En sådan specialist bör i första hand tjänstgöra inom den del av landet till vilken resp. djurslag är koncentrerat. Inom sina resp. ämnesområden bör specialisterna ha i huvudsak fem arbetsuppgifter, nämligen sjukdomsutredningar, regional rådgivning, insamling av uppgifter om sjukdomsproblem för central be­arbetning, deltagande i centralt ledda undersökningar och deltagande i centralt ledda bekämpanden. De bör inte bedriva något egentiigt forsk­ningsarbete. En tjänst som djurslagsspecialist bör täcka rennäringens behov,

I fråga om genomförandet av den nya veterinärdistriktsindd-ningen anför utredningen att detta bör ske successivt under en femårs­period. För att möjliggöra en smidig övergång bör lantbruksstyrdsen be­myndigas att övergångsvis besluta om provisoriska stationeringsorter, andra distriktsgränser än dem som finns angivna i beslutet om njdndel-ningen, tillfällig förstärkning med förordnad extra distriktsveterinär och de övriga övergångsanordningar som kan bli nödvändiga.

Utredningens förslag till ny distriktsindelning innebär att distriktens omfattning förändras men även att omkring 100 stationeringsorter för distriktsveterinärer dras in och att 15 kommer till. Det åligger enligt utredningen staten som arbetsgivare att i möjligaste mån underlätta omställningen för den berörda personalen.

Utredningen anser det mest rationellt att lantbruksstyrdsen får i upp­drag alt genomföra nyinddningen, TUl styrelsen bör knytas en rådgi­vande nämnd med vilken styrelsen skall samråda vid genomförandet av nyinddningen. Med omorganisationen av dislriktsveterinärväsendel föl­jer inte enbart personella frågor utan även andra av rent organisatorisk karaktär, såsom uppbyggnaden av veterinärstationerna. Utredningen föreslår att en särskild nämnd inrättas som skall ha hand om utrust­ningsfrågor m, m, för dessa stationer.

I kostnadsfrågan framhåller utredningen att förslaget till ny veterinärdistriktsinddning innebär att antalet distriktsveterLnärtjänster minskar från 285 till 270, Vidare uppstår ett minskat behov av vikarier. Utredningen uppskattar den sammanlagda kostnadsminskningen till 2,3 milj, kr. Utredningens förslag innebär vidare att varje distrikt med vete­rinärstation bör få en biträdesljänst. Utgifterna härför kan beräknas till

Prop. 1973:178

14

500 000 kr. Utredningens förslag innebär således totalt en årlig kost­nadsminskning med ca 1,8 milj, kr. Denna kostnadsminskning uppnäs successivt. Under en övergångsperiod kan extra utgifter uppkomma för övergångsanordningar av olika slag. Utgifterna för djurslagsspecialister­na beräknar utredningen lill 500 000 kr.

Bidragen till mindre bemedlade djurägare är enligt utredningens me­ning närmast att betrakta som en social kostnad som bör bibehållas. Bi­drag utgår tUl djurägare, vars till statiig inkomstskatt laxerade inkomst inte överstiger 5 000 kr, och som inte heller påförts statiig förmögen­hetsskatt. Bidrag får utgå tiU bestridande av den del av veterinärarvodet och resekostnaden som överstiger 17 kr. Utredningen har för sin del inte ansett sig böra ifrågasätta någon ändring i dessa bestämmelser.

Utredningen anser att kostnader för djursjukvård bör förbilligas i stora distrikt med långa avstånd lill veterinär. Sociala skäl men även t. ex, djurskyddssynpunkter och rättviseskäl talar för delta. Även om bestämmelsema främst kommer att vinna tillämpning i Norrlands in­land och därmed jämstäUda områden, kan de få betydelse i vissa andra fall. Bidrag bör utgå då distriktsveterinär har alt resa mer än fem mil tUl förrättning. Kostnaderna för bidragen beräknar utredningen tUl 250 000 kr, per år. Detta belopp bör lämpligen belasta anslaget Bidrag till djursjukvård i vissa fall.

Utredningen förutsätter att veterinärernas inkomster även i fortsätt­ningen bör utgöras av en fast lön och av behandlingsarvoden från djur­ägarna, Avnämiarna av distriktsveterinärernas tjänster bör i princip bära kostnaderna för distriktsveterinäivirisendet. Den fasta lönen bör vara en ersättning för de tjänster, som kommer samhället till godo i an­slutning till eller som ett led i betjäningen av djurägare ulan att vara direkt mätbara,

I fråga om distriktsveterinärernas anställningsförhållan­den anför utredningen ätt del är i och för sig genomförbart att bygga upp dislriktsvelerinärorganisationen på sådant sätt att även distriktsvete­rinärerna kan erhålla en reglerad arbetstid, Sveriges veterinärförbund har dock för utredningen uttryckligen förklarat alt man önskar bibe-håUa nuvarande ordning. Med hänsyn härtill har utredningen vid sina överväganden utgått från den ordning som nu gäller. Denna kan sägas ligga i linje med den fria ställning och de fria tjänstgöringsförhållanden som följer med en tjänst av ifrågavarande karaktär. Enligt utredningens mening är en sådan ordning till fördel för såväl anställningshavarna själva som avnämarna av deras tjänster. De senare kan genom den sti­mulans som anställningssystemet innebär påräkna en fullgod service i princip dygnet runt. Arbetets karaktär är över huvud taget sådant att det påverkas av en sådan stimulansfaktor som ell prestationslönesystem innebär. I systemet med en i princip oreglerad arbetstid finns enligt ut-

Prop.1973:178

15

redningens mening dock en påtaglig nackdel. Arbetstiden blir både ore­gelbunden och ofta även långt utsträckt. Det ligger över huvud laget i detta systems karaktär att arbelstidsförhållandena aldrig kan bli helt jämförbara med andra statstjänstemäns.

Utredningen anser att även om verksamheten bedrivs ambulant den dock kräver tillgång till vissa lokaler. Utrymmen behövs för skrivarbe­ten samt för tjänstearkiv. Som bas för den ambulanta verksamheten tjä­nar tdefonmottagningen för vilken bör finnas tillgång lill ostört ut­rymme. En distriktsveterinär har även behov av vissa förrådsutrymmen för instrument, mediciner m, m.

Inom stationsdistrikten aktuaUseras kravet på tillgång till särskilda tjänsteavdelningar. Redan det förhållandet att minst tre veterinärer till­sammans kommer alt sköta arbetet inom ett och samma distrikt ökar behovet av lokaler. Vid velerinärslationerna kan det vidare som regel komma att anordnas stationär mottagning för hundar och andra små­djur, för vilken krävs särskUda utrymmen, Veterinärstalionerna förutsat­tes, för att bli effektiva, utrustade med särskild biträdeshjälp, som behö­ver etl eget arbetsram. Över huvud måste det antas att arbetet vid en veterinärslalion kräver tiUgång till tjänstelokaler.

När del gäller att tillgodose behovet av tjänstelokaler diskuterar utredningen tre alternativ. Dessa är att antingen distriktsveterinärerna själva eller staten eller kommunerna svarar för att Ijänsldokaler står till förfogande. Det ligger enligt utredningens mening närmast till hands att kommunerna tar på sig delta ansvar. En primärkommun som får en veterinärstation får en väsentlig fördel av detta. Kommunen får härigenom till väsentligt lägre kostnad än vad annars skulle bli fallet tillgång till kvalificerad expertis på bl, a, livsmeddshygien och annan omgivningshygien. En velerinärstalion förbättrar även möjligheterna för alt tillgodose det behov av hund- och annan smådjurssjukvård, för vilket primärkommunerna i första hand är ansvariga. Även skäl av praktisk natur talar enligt utredningens mening för ett primärkommunalt åta­gande. Kommunen kan t, ex, i många fall relativt enkelt tillgodose behovet av lokaler för veterinärstationer i samband med att kommunala byggnadsfrågor får sin lösning. Underhållet av sådana lokaler måste ock­så kunna ske på ett enklare sätl genom vederbörande kommunala organ än om statliga sådana skall kopplas in.

Remissyttrandena

Veterinärväsendeulredningens förslag i fråga om inriktningen av di­striktsveterinärernas arbetsuppgifter lämnas utan erinran av re­missinstanserna. Utredningsförslaget rörande den begränsade skyldig­heten att undersöka och behandla säUskapsdjur finner lantbruksstyrdsen

Prop. 1973:178

16

lämpligt. Lantbrukarnas riksförbund anser det självklart att i första hand behovet av hälso- och sjukvård för animalieproduktionens djur bör till­godoses. Svenska kommunförbundet samt länsstyrelserna i Kalmar och Jämtlands län accepterar förslaget. Länsstyrelserna i Jönköpings, Krono­bergs, Älvsborgs, Värmlands, Örebro och Gävleborgs län framhåller att det bl, a, av etiska skäl och från djurskyddssynpunkt är motiverat att hundar och andra sällskapsdjur inte i onödan utsätts för lidande ulan be­reds möjligheter till vård och behandling av veterinär. Flera remissinstan­ser, däribland Sveriges veterinärförbund, understryker dessutom att man inte kan göra någon skillnad meUan olika djurslag utan att varje legiti­merad veterinär i sin yrkesetik måste inlägga skyldigheten att söka mot­verka alla djurs lidande. Statens veterinärmedicinska anstalt anför att den biologiska och mentalhygieniska roll som sällskapsdjuren spelar för män­niskan inte får underskattas. Detta förhållande gör sig inte minst gäl­lande i glesbygderna, där de s. k. sällskapsdjuren verkligen gör skäl för benämningen nyttodjur i lika hög grad som animalieproduktionens djur. Svenska kenndklubben är starkt kritisk mot utredningens förslag i denna del.

I fråga om distriktsveterinärernas rådgivande funktion understryker länsstyrelsen i Jämtlands län. Kooperativa förbundet och Lantbrukarnas riksförbund särskilt betydelsen av att distriktsveterinärerna i ökande grad engageras i rådgivningsarbete. Detta kommer att få allt stöiTC betydelse i och med utvecklingen mot större och för sjukdomar mer känsliga djur­besättningar, Lanbrukarnas riksförbund anför dessutom att staten bör ha ansvaret för den allmänna rådgivningen och även stå för kostnaderna. Det är vidare angeläget att en samordning sker med lantbruksnämnder­nas och branschorganisationernas information och rådgivning på anima-lieområdel. Kooperativa förbundet anser alt det är naturligt att man vill utnyttja den sakkunskap som distriktsveterinärerna besitter i fråga om livsmedels- och omgivningshygien. Insatserna bör enligt förbundet dock inte övervärderas. Förbundet ifrågasätter om distriktsveterinären är bäst lämpad att medverka i det allmänna arbetet att förbättra livsmedelshy­gienen. Principen bör i stäUet vara att ha specialutbildat folk som ansva­rar för livsmedelshygienen.

Länsstyrelserna i Älvsborgs och Jämtlands län tar upp djurskyddsfrå­gorna. Den förstnämnda länsstyrelsen anser all ökad arbetstid måste äg­nas djurskyddsfrågor, särskilt i samband med inrättande av fabriksdrift för mjölk- och köttproduktion. Länsstyrelsen i Jämtlands län anser att djurskyddstiUsynen i lika hög grad måste avse sällskapsdjuren som de animaUeproducerande djuren. Det är nödvändigt att antalet distriktsve­terinärer blir så stort att de får tid att ägna sig åt denna tillsyn.

Samtliga remissinstanser som yttrat sig om huvudmannaska­pet med undantag av riksrevisionsverket anser att staten bör kvarstå som huvudman för dislriktsveterinärväsendel. Riksrevisionsverket anser

Prop. 1973:178

17

inte utredningens motiv för att bibehålla staten som huvudman helt övertygande utan finner ett landstingskommunalt huvudmannaskap lig­ga närmast till hands.

Flertalet remissinstanser ställer sig positiva tUl en omorganisa­tion av veterinärväsendet för all anpassa dess uppgifter och organisa­tion till utvecklingens krav. Statskontoret tillstyrker den föreslagna orga­nisationen i stort då det framlagda förslaget är utarbetat med hänsynsta­gande både till regionala önskemål och tUl de speciella krav som verk­samhetens art reser samt då förslaget i förhållande till nuläget visar en viss rationaliseringsvinst. Länsstyrelsen i Jönköpings län framhåller att del är värdefullt att veterinärorganisalionen mot bakgrund av den fortgående förändringen av djurbeståndet inom landets jordbraksnäring samt pågående strukturrationaliseringar inom densamma gjorts till före­mål för översyn. Statens veterinärmedicinska anstalt framhåller att den föreslagna omorganisationen i stort måste innebära en välbehövlig an­passning till nutida krav på distriktsveterinärernas medverkan i hus­djurshållningen och i övriga dem tillkommande arbetsuppgifter. Även lantbrukshögskolan tillstyrker i princip utredningens förslag. Överbefäl­havaren har inte heller något att erinra mot förslaget. Överbefälha­varen framhåller särskilt betydelsen från försvarssynpunkt av försla­get all i rimlig mån stödja jordbruket i glesbygderna genom alt, så länge detta jordbruk består, bibehålla en något större organisation än som från strängt rationeUa utgångspunkter är motiverat. Det är angelä­get att avvecklingen av organisationen inte sker i sådan takt att den på­skyndar jordbrukets aweckling.

Länsstyrelserna i Malmöhus och Kopparbergs län är båda positiva till en omorganisation av velerinärväsendet, men anför kritiska synpunkter på del föreslagna sättet för omorganisationen. Länsstyrelsen i Malmöhus län anser att utredningen har lämnat många frågor obesvarade. Enligt länsstyrelsen i Kopparbergs län har rationaliseringen drivits alltför långt, inte minst i Kopparbergs län. Länsstyrelsen ifrågasätter riktighe­ten av att grunda en ny veterinärdistriktsinddning enbart på prognoser.

1 stället föreligger del starka skäl all avvakta resultatet av vissa på se­

nare lid tillkomna slalUga insatser till jordbrukets stödjande i form av

prisstimulerande åtgärder, förbättrade möjligheter till bl. a. driflslån och

s. k. begränsat investeringsstöd m. m.

Flertalet remissinstanser tillstyrker utredningens förslag lill grun­der för indelningen i veterinärdistrikt och att gräns för distrikt bör sammanfalla med kommun- och länsgräns.

Enligt statskontorets mening bör man sträva efter alt de olika verk­samhetsgrenarna inom den statliga förvaltningen som bygger på någon form av distriktsindelning så långt möjligt sammanfaller geografiskt. Undanlag bör göras bara då starka skäl anförs mot en sådan lösning. Eftersom det framlagda förslaget är utarbetat med hänsynslagande både

2  Riksdagen 1973. 1 saml. Nr 178

Prop. 1973:178

18

till regionala önskemål och till de speciella krav som verksamhetens art reser tillstyrker statskontoret förslaget.

Liknande synpunkter framförs av lantbruksstyrdsen och av länssty­relserna i Uppsala, Jönköpings, Blekinge, Kristianstads, Göteborgs och Bohus, Värmlands, Örebro, Västmanlands samt Jämtlands län. Länssty­relsen i Örebro län anser dessutom att totalförsvarsaspekten talar för ut­redningens grundprincip att länen bör utgöra grundstenar vid indel­ningsöverväganden. Även länsstyrelsen i Älvsborgs län och statens vete­rinärmedicinska anstalt delar utredningens mening att veterinärdistrik­tens gränser i princip bör följa kommun- och länsgränserna. Principen bör dock inte hårdras så att en splittring av naturligt sammanhörande områden åstadkoms. Lantbrukarnas riksförbund och Sveriges veterinär­förbund kan däremot inte ansluta sig lill nyssnämnda princip utan finner det mer rationellt att välja gränser med hänsyn till husdjurens fördel­ning inom området, vägnätets beskaffenhet etc.

Flertalet remissinstanser tillstyrker eller lämnar utan erinran förslaget om inrättande av stationsdistrikt med placering av minst tre veterinä­rer på en ort inom samma distrikt. Lantbruksstyrelsen anför att jord­brukets behov av service dygnet runt från distriktsveterinärerna bör lät­tare kunna tillgodoses med denna organisationsform, samtidigt som de enskilda veterinärernas olika bakgrund och kunskaper bättre kan till­varatas. Därtill kommer kraven från distriktsveterinärerna själva att få tjänstgöringsförhållanden som mer än hittills ansluter sig lill vad andra arbetstagargrupper har. Statens veterinärmedicinska anstalt anför lik­nande synpunkter. Även lantbrukshögskolan understryker behovet av all velerinärstalioner inrättas. Även om delta kan innebära en del nack­delar, exempelvis längre resväg, innebär förslaget dock övervägande för­delar. AB Svensk laboratorietjänst framhåller att veterinärstationer på vissa platser kan bli en värdefull del av ett regionalt veterinärmedicinskt centrum, beslående även av laboratorier, djursjukhus och slakteri.

Sveriges veterinärförbund framhåller att delade meningar råder inom distriktsveterinärkåren i fråga om fördelarna med stationsdislrikt. Orsa­ken till detta är främst att förutsättningarna för en tillfredsställande ser­vice gentemot djurägarna starkt varierar i olika landsdelar. Fortsatta försök bör enligt förbundets mening ifrågakomma under den nya orga­nisationens första tid. Även andra vägar för samarbete mellan veterinä­rerna bör prövas. Man bör då först pröva ett system med samarbetsom­råden. Lantbrukarnas riksförbund framhåller att man bör vara försiktig när det gäller att dra generella slutsatser av försöksverksamheten med veterinärstationer. Med hänsyn tiU de skiftande förhållanden som rå­der i landet är det omöjligt alt åstadkomma en allmängiltig modell för distriktsveterinärernas arbete. Länsstyrelserna i Kristianstads och Mal­möhus län anser att förslaget i vissa viktiga hänseenden innebär en försämring i jämförelse med nuvarande ordning. Detta gäller både i

Prop. 1973:178

19

fråga om de intressen som djurägarna företräder och veterinärernas tjänstgöringsförhåUanden, Det föreslagna systemet ger exempelvis inte något utrymme för en husveterinär. Även länsstyrelsen i Blekinge län har uppfattningen att fördelarna med att ha två veterinärer stationerade på samma ort inte uppväger de nackdelar som kan följa därmed. Be­stämda fördelar kan däremot följa med att inom samma distrikt ha två veterinärer stationerade på olika platser.

Det stora djurantalet per veterinär kan enligt veterinärhögskolan be­gränsa fördelarna med en jämnare fördelning av arbetsuppgifterna och därmed ett lättare organiserande av jourtjänslen. Även möjligheterna till specialisering är begränsade så länge det inte finns någon ordnad specia­listutbildning eller regler om specialistbehörighet.

Samtliga remissinstanser tillstyrker eller lämnar utan erinran utred­ningens förslag om  tjänster.

Veterinärstyrelsen finner förslaget om regionvikarier särskilt tillfreds­ställande. Statens veterinärmedicinska anstalt anser att rekryterings­tjänsterna möjliggör en värdefull fortbildning för distriktsveierinäryr-ket, Sveriges veterinärförbund tillstyrker också förslaget om regionvika­rier. Det föreslagna antalet är dock för litet. Ytterligare tio sådana tjänster behövs.

Samtliga remissinstanser tillstyrker eller lämnar utan erinran förslaget om inrättande av tjänster för djurslagsspecialister.

Många remissinstanser anser alt den av utredningen föreslagna fem­årsperioden för genomförandet av den nya distriktsindelningen är för snävt tilltagen, men uttalar sig i sak positivt till att den centrala verksmyndigheten får relativt stora befogenheter under en övergångspe­riod för möjliggörande av en smidig anpassning lill den nya organisatio­nen,

Sveriges veterinärförbund anser att den föreslagna övergångstiden är alltför kort. Veterinärstyrelsen anser att den nya indelningen bör ske så mjukt som möjligt och förutsätter att lantbraksstyrdsen får bemyndi­gande att om särskilda skäl föreligger uppskjuta verkställigheten av omorganisationen inom visst område. Statens veterinärmedicinska an­stalt förutsätter att det centrala ämbetsverkets befogenheter tillämpas generöst, eftersom omlokalisering medför personliga problem av mycket varierande svårighetsgrad.

Länsstyrelsen i Älvsborgs län ifrågasätter, eftersom distriksveterinä-rerna fått en ny huvudman, om det inte vore lämpligt alt avvakta resul­tatet och erfarenheterna av denna omorganisation och att först senare fastställa en ändrad indelning av veterinärdistrikten.

Av de remissinstanser, som yttrat sig om den rådgivande nämnden, är det bara statens omplaceringsnämnd som finner en sådan nämnd lämplig. Enligt statskontorets mening bör problem av den typ som kan uppslå vid en omorganisation lösas i första hand under medverkan av

Prop. 1973:178

20

företagsnämnden inom resp, myndighet. Den föreslagna nämnden kan dock medföra att omorganisationen underlättas varför statskontoret inte vill motsätta sig inrättandet av nämnden. Lantbruksstyrelsen anser att genomförandel av den nya distriklsinddningen blir en uppgift för lant­bruksstyrelsen. Någon särskild rådgivande nämnd behövs därför inte.

Flertalet av de remissinstanser som yttrat sig över kostnadsfrå­gorna tillstyrker utredningens förslag.

Bland dessa remissinstanser befinner sig riksrevisionsverket samt läns­styrelserna i Kalmar, Kopparbergs, Jämtlands och Västerbottens län. Särskilt sistnämnda länsstyrelse betonar vikten av att utredningens för­slag om bidrag till avlägset boende djurägare snarast realiseras. Överbe­fälhavaren framhåller betydelsen ur försvarssynpunkt av all jordbruket i glesbygderna i rimlig mån stöds genom att kostnaderna för veterinär service minskas. Veterinärstyrelsen anser det vara en grundförutsättning att statsbidrag till avlägset boende djurägare utgår för att den uttunning av veterinärdistrikt som utredningen föreslår skall kunna ske, I fråga om bidragen tUl mindre bemedlade djurägare bör inkomslgränsen ökas med hänsyn till penningvärdeförsämringen. Även länsstyrelsen i Jönköpings län anser alt inkomstgränsen bör ändras.

Lantbruksstyrelsen anser att möjligheten till kostnadsutjämning genom alt göra prakliktaxan lika för alla oavsett avståndet till veterinär statio­neringsort bör noggrant prövas. Länsstyrelsen i Kronobergs län fram­håller dessutom att om en sådan lösning inte genomförs de avlägset bo­ende djurägarna bör kompenseras på annat sätt, t. ex. genom att stats­bidrag lämnas för resor längre än tvåtre mil. Även länsstyrelsen i Jön­köpings län och Lantbrukarnas riksförbund finner gränsen på fem mil för hög. Länsstyrelsen föreslår tre mil. Riksförbundet anser all, i av­vaktan på en mer genomgripande reform och översyn av veterinärtaxan, djurägama inte bör debiteras högre resekostnad än som svarar mot ve­terinärs resa med egen bil fyra mil fram och åter.

I fråga om utredningens förslag att veterinärernas inkomster även i fortsättningen bör utgöras av fast lön och av behandlingsarvoden från djurägarna konstaterar lantbruksstyrelsen att nuvarande system fungerar väl. Riksrevisionsverket anser alt det nuvarande systemet innebär all statsverket subventionerar djurägarna med viss del av lönekostnaden. En sådan taxekonslruklion är inte förenlig med självkostnadsbegreppet utan bör bytas ut mot en kombination av lim- och saktaxor (behand­lingsarvoden).

I fråga om distriktsveterinärernas anställningsförhållan­den framhåller lantbruksstyrelsen all det nuvarande systemet med i princip oreglerad arbetstid fungerar väl. Skulle en övergång ske tUl reg­lerade arbelslidförhållanden, måste organisationen få en delvis annan uppbyggnad än den föreslagna. Bl, a, blir det nödvändigt att inrätta yt-

Prop. 1973:178

21

lerligare veterinärslalioner. Länsstyrelserna i Kronobergs, Värmlands och Gävleborgs län hyser tveksamhet beträffande veterinäremas möj­lighet att tillfredsställande klara jourtjänsten. Lantbrukarnas riksför­bund konstaterar att en förkortning av arbetstiden är nödvändig om all­männa arbetstidslagen skall följas. Förbundet anser det inte rimligt alt skapa en organisation som förutsätter väsentligt större arbelslidsinsats än den lagen föreskriver för arbetstagare i allmänhet, Sveriges veterinär­förbund anför i stort sett liknande synpunkter och tillägger att om rimli­gare arbetsförhållanden skall ernås och en någorlunda bibehållen service gentemot djurägama skall vidmakthållas bör lolalanlalet distriktsveteri­närer i dagslägel faststäUas till omkring 270.

Samtliga de remissinstanser som yttrat sig över utredningens förslag till lösning av frågan om distriktsveterinärernas Ijänsldokaler är tvek­samma. Veterinärstyrelsen ifrågasätter om veterinärerna i ett stations-distrikt skall belastas med annan del av hyran för Ijänstdokal än den som berör eventuella utrymmen för poliklinisk verksamhet. Veteri­närerna måste dock kompenseras genom att taxan för djurägarnas betal­ning även får inkludera ersättning för lokalkostnaden. Även Sveriges ve­terinärförbund anser att statsmakterna bör svara för kostnadema för tjänstdokalema, altemativt att staten svarar för kostnadema eller förde­lar dem mellan sig och resp. kommun. Liknande synpunkter framförs av länsstyrelsen i Kronobergs län, medan länsstyrelsen i Hallands län fin­ner frågan om anordnandet av erforderliga tjänstelokaler otillräckligt utredd. Länsstyrelsen i Gotlands län tycker att det med staten som hu­vudman för distriktsveterinärorganisationen framstår som naturligt att även staten skall ha huvudansvaret för tillkomsten av ändamålsenliga tjänstelokaler. Svenska kommunförbundet motsätter sig att vissa kom­muner åläggs att anordna och hålla tjänstelokaler för de föreslagna veterinärslalionema. Denna skyldighet bör närmast åvila staten.

Departementschefen

Distriktsveterinärväsendet förstatligades fr. o. m. den 1 januari 1934. Distriktsveterinärerna var dessförinnan anställda av landstingen, Sverige är f, n. indelat i 285 veterinärdistrikt, av vilka två ingår i veterinärhög­skolans praktikområde. Distriktsinddningen kvarstår i allt väsentligt oförändrad sedan 1930-talet. Sedan dess har djurhållningen liksom hela jordbruksnäringen genomgått en snabb utveckling. Vidare har kommu­nikationerna radikalt förbättrats och även övriga förhållanden som på­verkar distriktsveterinärernas verksamhet förändrats i sådan omfattning att distriktsindelningen blivit föråldrad. Den har inte heller anpassats till den nya kommunindelningen.

I samband med anmälan av prop. 1965: 38 angågende upprustning

3    Riksdagen 1973.1 saml. Nr 178

Prop. 1973:178

22

av den veterinärmedicinska forskningen och utbUdningen, m. m. fram­höll dåvarande chefen för jordbruksdepartementet att veterinärväsen­dets organisation borde bli föremål för översyn av särskilda sakkunniga. Riksdagen uttalade också (JoU 1965: 6, rskr 1965: 165) att en sådan översyn borde komma tiU stånd. En särskUd utredning tillsattes, som antog namnet veterinärväsendeulredningen.

I direktiven för utredningen framhöll departementschefen att huvud­syftet med översynen borde vara att anpassa veterinärväsendets uppgif­ter och organisation till utvecklingens krav. De sakkunniga borde i förs­ta hand söka klarlägga behovet och arten av de framtida veterinära insatserna inom hälso- och sjukvården bland husdjuren samt åstadkom­ma en rationellt utformad veterinär organisation, som betjänade anima­lieproduktionen inom jordbruket genom en mot sjukdomar och andra störningar inriktad förebyggande verksamhet. Utredningen har år 1971 avgett betänkandet (SOU 1971: 3) Veterinärdistriktsinddningen, m. m. Jag har tidigare redovisat innehållet i betänkandet och remissyttrandena över detta.

Jordbruket har sedan 1930-talet genomgått en snabb utveckling. Den odlade arealen, som vid lantbruksräkningen år 1971 uppgick till 3 milj, ha, utgjorde år 1934 3,6 milj. ha. Förändringen sedan 1930-talet av antalet jordbraksföretag har också varit betydande. Företagen har mins­kal till hälften och utgjorde 150 000 år 1971. Djurhållningen har också förändrats avsevärt. Antalet kor, som år 1934 var 1,9 milj,, uppgick vid senaste lantbruksräkningen till 728 000, Minskningen av antalet jord-braksföretag med kor har varit mycket stark under de senaste årtionde­na. Antalet sådana företag var år 1934 ca 300 000 och hade år 1971 re­ducerats till 89 000.

Antalet kor per jordbruksföretag har dock ökat något. År 1932 fanns det sex kor per företag mot åtta år 1971. Hästama har minskat från ca 600 000 till 54 000. Fåren uppgick år 1932 tiU 468 000 och år 1971 till 330 000. Antalet svin var år 1932 ca 1,5 mUj. TiU år 1971 har antalet ökat tUl 2 280 000, Antalet fjäderfän har också vuxit och utgjorde 8,4 milj, år 1971 mot 3,7 milj, år 1932, Parallellt med minskningen av djur­antalet har skett en ökning av djurens avkastningsförmåga. Reduce­ringen av kostammen har exempelvis inte åtföljts av motsvarande minskning av den totala mjölkproduktionen i landet. Produktionen av mjölk per ko höll sig under hela 1950-talet ganska konstant kring 2 900 kg per år. Från år 1959 har avkastningen i genomsnitt stigit med 70 kg per år och var år 1971 3 920 kg per år. Den genomsnittliga mjölk­avkastningen per ko väntas stiga tUl 4 600 resp. 5 050 kg åren 1975 och 1980.

Veterinärväsendeutrednuigen framhåller i fråga om distrikts­veterinärernas arbetsuppgifter att dessa omfattar två huvudområden, nämligen hälso- och sjukvård bland husdjur samt livs-

Prop. 1973:178

23

medelshygien och annan omgivningshygien. Det förstnämnda området är det helt dominerande.

Utredningen har i sitt arbete noggrant analyserat behovet av veteri­nära insatser i framtiden och framhåller att del med hänsyn lill utveck­lingstendenserna inom veterinärmedicinen och animalieproduktionen un­der överskådlig tid framåt kommer att föreligga behov av sådana vete­rinära insatser som distriktsveterinärerna i dag främst är ansvariga för. Genom sin lokal- och personkännedom har dessa veterinärer goda möjligheter att verksamt främja djursjukvården inom sina distrikt. Den nuvarande organisationsformen utgör en garanti för alt samhället vid epizootier och i fråga om de till människan överförbara djursjuk­domarna har tillgång till en effektiv organisation för bekämpandet. En­ligt utredningens mening finns det med hänsyn tUl dessa omständigheter inte anledning att för framtiden ändra den nuvarande inriktnmgen av distriktsveterinärernas arbete. I likhet med remissinstanserna delar jag denna uppfattning. Genom veterinärmedicinens utveckling och ändrade produktionsförhållanden kommer naturligtvis förändringar i arten och omfattningen av olika göromål att förekomma. Dessa förändringar kan dock förutses ligga inom ramen för verksamhetens nuvarande inrikt­ning.

1 fråga om hälso- och sjukvården bland husdjur ansluter sig utred­ningen tUl riksdagens ställningstagande år 1967 som innebär att di­striktsveterinärorganisationen i första hand skall tillgodose det behov av vård som föreligger för animalieproduktionens djur. Distriktsvete­rinärernas behandling av sällskapsdjur bör liksom f, n, ske vid sidan av de nyssnämnda obligatoriska tjänsteåliggandena. Jag delar denna upp­fattning.

Jag vill framhålla att den nya veterinärdistriktsinddningen, som jag återkommer liU senare, är utformad på sådant sätl alt utrymme bör finnas för behandling och vård även av sällskapsdjur. Jag utgår därför från att liksom hittills ingen distriktsveterinär kommer all vägra att ge erforderlig vård åt sådana sällskapsdjur som t, ex. blivit utsatta för trafikolyckor och andra olycksfall. Jag vill också betona att vad jag nu anfört inte innebär någon inskränkning i skyldigheten för tjänsle­veterinär att anmäla fall av sådan husdjurssjukdom som visar sig mycket smittsam eller på annat sätt kan få stor spridning eller att eljest vidta åtgärder som faller inom ramen för uppgiften som tjänsteveterinär, t, ex, i fråga om djurskyddsövervakningen.

Såsom utredningen framhållit måste djurens vård och behandUng tillmätas en allt större vikt. Även om djurskyddsfrågorna upptar en liten del av arbetstiden för distriktsveterinärerna utgör de dock en väsentiig uppgift för dessa. Jag ansluter mig också lill utredningens förslag alt distriktsveterinärerna även i fortsättningen bör tas i anspråk för rådgivning. Denna har en väsentUg betydelse när det gäller att före-

Prop. 1973:178

24

bygga olika sjukdomar. Distriktsveterinärerna är den kategori veteri­närer som oftast kommer i kontakt med de enskilda djurägarna och har därför särskUt goda förutsättningar att sprida kunskaper och rön inom det veterinärmedicinska området. De bör även kunna förmedla im­pulser tUl forskningen.

För livsmedelshygienen innebär den nya livsmedelslagen (1971: 511, ändrad 1972: 434) som trädde i kraft den 1 januari 1972 att länssty­relsen är regionalt och hälsovårdsnämnden lokalt ansvarig för livs­medelskontrollen. Distriktsveterinär är skyldig att medverka vid livs­medelskontrollen. Jag anser i likhet med Kooperativa förbundet all del är naturligt att man liU fullo utnyttjar den sakkunskap som distriktsvete­rinärerna besitter i fråga om livsmedels- och annan omgivningshygien, I fråga om huvudmannaskapet för distriktsveterinärorga­nisationen delar jag utredningens och flertalet remissinstansers uppfatt­ning att några skäl knappast framkommit som talar mot ett fortsatt statiigt huvudmannaskap. Jag tillstyrker därför utredningens förslag att staten kvarstår som huvudman.

Den nuvarande indelningen i veterinärdislrikt bygger på grundsatsen att i varje distrikt skall finnas en distriktsveterinär och alt dennes tjänst­göringsskyldighet skall i princip omfatta endast det egna distriktet. Ba­kom detta ligger tanken att djurägare m. fl. alltid skaU kunna vända sig tiU veterinär med skyldighet att stå till tjänst med djursjukvård och andra förrättningar. I likhet med utredningen har jag inte funnit anledning att gå ifrån denna princip. Landet bör alltså även i fortsätt­ningen vara indelat i veterinärdistrikt. Däremot bör grunderna för denna indelning i viss mån ändras,

Veterinärväsendeulredningen framhåller när det gäller veterinär-dislriktsindelningen att det är svårt att ge något absolut mått på hur stora distrikten bör vara men anger vissa allmänna normer som bör vara vägledande vid distriktsindelningen. Ett distrikt bör så­lunda vara så beskaffat att det ger minst en veterinär en rimlig arbets­börda. Vidare måste distriktet utgöra grund för en lämplig inkomst­bildning för veterinären. Området får inte heller vara större än att lant­brukare och andra avnämare av veterinärtjänsterna får en rimlig service tUl en godtagbar kostnad. Det längsta reseavståndet bör därför som re­gel inte vara mer än 4050'km från veterinärens stationeringsort. Med hänsyn till de allt bättre kommunikationsförhållandena bör något längre avstånd kunna accepteras i framtiden.

För egen del kan jag ansluta mig till utredningens normer för distrikts­indelningen. Jag fäster stort avseende vid att den veterinära servicen till lantbrukare och andra avnämare vid en samlad bedömning inte för­sämras vid tillämpning av dessa normer. Även andra faktorer än djur­underlag och reseavstånd måste beaktas vid bestämmandel av distrik­tens omfattnino. Sådana faktorer är produktionens inriktning och andra

Prop. 1973:178

25

för det särskilda distriktet utmärkande speciella förhållanden. I många fall omfattar distrikten glesbygdsområden. De speciella problemen i dessa områden måste givetvis tillmätas stor betydelse och en tillfreds­ställande veterinär servicenivå upprätthållas även där. I dessa områden måste större reseavstånd än det nyssnämnda ibland accepteras.

Utredningen föreslår vidare alt gräns för veterinärdislrikt bör sam­manfalla med kommun- och länsgräns. Jag tillstyrker i likhet med flertalet remissinstanser utredningens förslag i denna del. Härigenom underlättas bl. a, distriktsveterinärernas medverkan i de lokala hälso­vårdsnämndernas arbete. Lantbrakarnas riksförbund och Sveriges vete­rinärförbund ställer sig dock tveksamma till förslaget och anser det vara mer rationeUt att välja gränser med hänsyn tUl bl. a, husdjurens fördelning och vägnätels beskaffenhet. Med anledning härav vill jag framhålla att vissa avvikelser bör kunna göras från den indelning som skall tiUämpas enligt nyssnämnda regel, I likhet med vad som redan nu gäller bör lantbruksstyrelsen även i fortsättningen kunna förordna distriktsveterinär att fullgöra tjänsteåligganden även inom visst område i annat distrikt om så är motiverat av praktiska skäl. Dessutom bör del inte finnas hinder mot att djurägare även i fortsättningen anlitar vete­rinär i angränsande distrikt.

Veterinärväsendeutredningen föreslår alt de nya distrikten skall ge arbete åt minst en veterinär. Många av distrikten avses ge utrymme ät två eller flera veterinärer. Utredningen tänker sig också all särskilda s. k. stationsdistrikt skall inrättas. Dessa skall vara så utformade att minst tre veterinärer kan sysselsättas inom samma distrikt och ha ge­mensam stationeringsort. Stalionsdistrikten har erUigt utredningens me­ning flera fördelar. Organisationsformen irmebär för de enskilda vete­rinärerna att arbetets fördelning mellan olika dagar blir jämnare och att de erbjuds större möjligheter tiU regelbunden frilid. Vidare beräknas kvaliteten på den veterinära servicen bli högre i stalionsdistrikten genom alt veterinärerna där får tillgång till välutrustade prakliklokaler och att speciella kunskaper hos en enskild veterinär kan utnyttjas i större utsträckning än vad som skuUe ha blivit fallet om denne varit statione­rad i ett enmansdistrikt. Enligt utredningens undersökningar har djur-ägamas kostnader visat sig vara i stort sett lika oberoende av organisa­tionsform.

För egen del finner jag att flerveterinärdistrikt medför fördelar inte minst ur arbetsplaneringssynpunkt, Enmansdistrikt bör finnas kvar före­trädesvis i sådana områden, där djurtillgången är så begränsad att den inte medger sysselsättning åt mer än en distriktsveterinär. Inom fler­veterinärdistrikt bör veterinärerna som regel erhålla olika stationerings­orter men ha tjänstgöringsskyldighet inom hela distriktet. De bör nära samarbeta och vid tjänstgöringsfrihet ersätta varandra.

Utredningens förslag om distrikt med minst tre veterinärer med ge-

Prop. 1973:178

26

mensam stationeringsort tUlstyrks av flertalet remissinstanser. Förslaget erbjuder otvivelaktigt flera fördelar. Dessa är för arbetstagarnas del att större möjlighet till ordnad arbetstid skapas och för kundemas del att en klinik med god utrustning kan inrättas. Jag vill i delta sammanhang erinra om riksdagens beslut i anledning av proposition med förslag om inrättande av en fältstation i Skara (prop, 1973: 107, JoU 1973: 26, rskr 1973: 233), Enligt detta skaU en veterinärstation inrättas i Skara, I den velerinärutbildning under en termin som skall ske vid veterinärinrätt­ningen i Skara fältslation för veterinärhögskolan och lanlbrukshög-skolan skall veterinärerna vid stationen dellaga.

Flera remissinstanser ställer sig dock tveksamma lill förslaget om velerinärstationer, nämligen Sveriges veterinärförbund. Lantbrukarnas riksförbund och vissa länsstyrelser. Koncentrationen av flera veterinä-er till en och samma ort kan enligt deras mening medföra olägenheter för lantbrukarna. För dessa kan del vara förmånligare om veterinärer­na finns stationerade på olika platser inom distriktet, Veterinärförbun-del framhåller att även andra vägar för samarbete mellan veterinärerna än vid veterinärstalion bör prövas. Jag delar den tveksamhet som de sistnämnda remissinstanserna ger uttryck åt. Koncentrationen i vete­rinär verksamhet får inte gå så långt att de enskUda avnämarna blir lidande därav. Jag är därför inte beredd att nu föreslå att ytterligare velerinärstalioner inrättas, I den plan till distriktsindelning, som jag senare kommer att närmare beröra, har jag därför inte tagit upp några sådana stationer utöver den i Skara. När ytterligare erfarenhet erhål­lits är jag dock beredd all på nytt ta upp frågan om upprättandet av veterinärslalioner. Dessa bör komma i fråga endast i distrikt med stor djurtäthet och där underlag finns för minst tre distriktsveterinärer. Exempel på sådana distrikt är Hemse, Helsingborg, Eslöv, Laholm, Fal­köping och Vara,

Utredningen har utarbetat normer som anger den arbetsbörda som kan anses rimlig för en distriktsveterinär. Utredningen har därvid an­vänt sig av ett särskilt jämförelsetal. Delta utgör för ett visst distrikt summan av antalet hästar, kor och svin, varvid hästar och kor multi­pliceras med koefficienten 1 och svin med 0,1. För en- och tvåmans­distrikt anser utredningen ett djurunderlag på 5 000 djurenheter per veterinär vara lämplig norm under förutsättning att reseavståndet från stationeringsorten inte överstiger 50 km. För stalionsdistrikten före­slås 7 000 djurenheter per veterinär vid ett längsta reseavstånd av 5060 km. Med dessa normer som grund kommer utredningen fram till alt landet bör delas in i utöver veterinärhögskolans praktikom­råde sammanlagt 110 veterinärdistrikt, varav 19 stationsdistrikt. An­talet tjänster som distriktsveterinär föreslås bli 230. Därjämte föreslås 30 tjänster som regionvikarie, tio rekryteringstjänster saml biträdes-tjänster.

Prop. 1973:178

27

Den av utredningen tillämpade metoden med jämförelsetal är enUgt min mening värdefull eftersom den ger en uppfattning om arbetsbör­dans omfattning i olika distrikt. Det föreslagna jämförelsetalet 5 000 djurenheter per distriktsveterinär bör kunna tjäna som riktlinje vid be­stämmandet av dislriktsindelning men det torde många gånger vara motiverat all gå under, i vissa fall långt under detta tal med hänsyn till reseavstånd och behovet av att upprätthålla en tillfredsställande ve­terinär service framför allt i glesbygdsområdena, I flertalet fall får också distrikten en naturlig avgränsning på en lägre nivå i fråga om djurunderlaget genom principen att distrikten bör följa kommungränser.

Jag har i arbetet med att upprätta ny veterinärdistriktsinddning bl, a, beaktat det material som kommit fram vid 1971 års lantbruksräk­ning och de mer begränsade uppgifter som föreligger från 1972 års företagsräkning. De data som därvid erhållits ansluter sig i stort sett lUl de prognoser som Svensk husdjursskötsel gjort upp och som finns redovisade i utredningen.

Vid min bedömning av behovet av antalet tjänster i dislriktsveteri-närorganisationen har jag funnit att detta bör vara oförändrat, dvs, 285. Av dessa tjänster bör 255 vara placerade på olika distrikt, 30 tjänster bör avses för region vikarier.

Inom distriktsveterinärväsendet förekommer f, n, ett omfattande vi­kariatssystem för att läcka behovet av ersättare vid semestrar och and­ra ledigheter, Vikarialstjänstgöringen beräknar utredningen motsvara 67 helårstjänster. En stor del av vikariaten innehas av obefordrade ve­terinärer utan fast anställning. De föreslagna regionvikarierna skall fullgöra vikariatsljänslgöring och skall tillgodose del behov av ytterli­gare veterinär arbetskraft som föreligger i den nya organisationen. Ge­nom all särskilda tjänster inrättas ges vikarierna anstäUningstrygghet, Hela vikariatsbehovet täcks dock inte av regionvikarierna. Framför allt under semesterperioden måste andra vikarier las i anspråk. Jag tillstyr­ker även att rekryteringstjänster inrättas för att bereda yngre veterinärer möjlighet att skaffa sig Ökad erfarenhet av veterinäryrket under distrikts­veterinärs överinseende. Tio av distriklsvelerinärtjänsterna bör bli re­kryteringstjänster.

Landels indelning i veterinärdistrikt bör som hittills beslutas av Kungl, Maj:t, Det bör även ankomma på Kungl, Maj:t att besluta om inrättande av veterinärstationer. Upplysningsvis vill jag meddela alt jag räknar med all landet skall delas in i 92 veterinärdislrikt inkl, veterinär­högskolans praktikområde enligt en plan för distriktsindelningen som upprättats i jordbruksdepartementet. Denna plan torde för riksdagens information få fogas till protokollet i detta ärende som bilaga.

Utredningen föreslår att tjänster som djurslagsspecialist skall till­föras statens veterinärmedicinska anstalts konsulenlavddning. Inneha­varna av tjänsterna bör placeras på olika platser i landet, där de inom

Prop. 1973:178

28

resp. regioii skall tjänstgöra som specialister på vissa djurslag. Inrät­tandet av dessa tjänster föranleds enligt utredningens mening av att behovet av kvalificerad utredning och rådgivning har ökat som en följd av animalieproduktionens allt mer specialiserade inriktning. Jag anser att den rådgivningsverksamhet på jordbrukets område som bedrivs av statiiga organ är av största betydelse för att skapa etl rationellt jord­bruk i landet. Verksamheten handhas av bl. a. lantbruksstyrelsen, sta­tens veterinärmedicinska anstalt, lantbrakshögskolan och veterinär­högskolan. Jag är dock inte beredd att i detta sammanhang la upp frå­gan om ytterligare tjänster på området. Jag vill också erinra om all jordbruksnäringen själv genom de organiserade hälsokontrollerna har anställt regionala djurslagsspecialister inom svinhälsovården, nölhälso-vården och juverhälsovården. Dessa specialister sysslar bl, a, med sjuk­domsutredningar, sjukdomsbekämpande och regional rådgivning,

I fråga om distriktsveterinärernas anställningsförhållan­den förutsätter utredningen att veterinärernas inkomster även i fort­sättningen bör utgöras av fast lön samt av behandlingsarvoden enligt fastställd taxa från djurägarna. Den fasta lönen anses böra vara en er­sättning för de tjänster som direkt eller indirekt kommer samhället lill godo men som ofta inte är mätbara på sådant sätt att de kan er-sällas enligt taxa. Även jag ansluter mig i princip till dessa synpunk­ter. Veterinärernas inkomster är dock, liksom deras övriga arbets- och anställningsvillkor, beroende av förhandlingar. Frågan om hur inkoms­ten skall konstrueras bör därför lösas i samband med de förhandlingar som jag avser alt ge statens avlalsverk i uppdrag att föra.

Som jag tidigare nämnt gäller inte någon fastställd arbetstid för di­striktsveterinärerna. Dessa har som kompensation härför viss annan le­dighet. Vidare har de rätt till viss jourledighet. De är också undan­tagna från det allmänna arbetstidsavtal som gäller för statsförvaltning­ens del. Den nu gällande ordningen har tillämpats under hela den tid dislriklsveterinärema varit i statstjänst. Den kan sägas ligga i linje med den fria ställning och de fria tjänstgöringsförhållanden som följer med en tjänst av ifrågavarande karaktär. Enligt utredningens mening kan den anses vara till fördel för såväl anställningshavarna själva som avnämarna av deras.tjänster. Den oreglerade arbetstiden medför dock nackdelen att arbetstiden blir oregelbunden och ofta lång. De grunder för ny veterinärdistriktsinddning som jag nu lägger fram bör göra det möjligt att genomföra en förbättring av distriktsveterinärernas tjänst­göringsförhållanden. Införandet av flerveterinärdistrikt medför ökad elasticitet i arbetet och reformeringen av distriktsindelningen leder till en betydande utjämning av arbetsbördan mellan olika distrikt. Införan­det av särskilda regionvikarier bör skapa ordning i det omfattande vi-kariatssyslem som finns inom förevarande område.

Prop. 1973:178

29

I fråga om genomförandet av den nya distriktsindelningen föreslår utredningen att det sker under en femårsperiod. Jag är av samma uppfattning. Av hänsyn tUl den berörda personalen men även av praktiska skäl bör en så lång övergångstid väljas. Särskilda över­gångsanordningar bör vidtas för alt underlätta reformens genomföran­de. Distriktsveterinärer som vid tidpunkten för den nya distriktsindel­ningens ikraftträdande har högst fem år kvar till pension bör således kunna påräkna oförändrad stationeringsort. Denna grupp uppgår till omkring 40 personer. Kungl. Maj:t har tidigare beslutat att de distrikts­veterinärtjänster som ledigförklaras efter den 1 juli 1969 inte får besät­tas med ordinarie innehavare. Senare har viss jämkning skett av beslu­tet. Det finns anledning att räkna med alt de fall då flyltningsskyldig-heten kan komma att aktualiseras utan att vederbörande på förhand varit medveten om denna eventualitet måste bli relativt få. Jag anser alt den nya distriktsindelningen bör gälla från den 1 juli 1974. Lant­bruksstyrdsen bör svara för verkställigheten av den nya organisationen i enlighet med de av mig föreslagna riktlinjerna. Någon rådgivande nämnd bör ej knytas till styrelsen. Principiella problem som kan upp­komma i samband med omorganisationen bör i första hand lösas un­der medverkan av den företagsnämnd som inrättats för distriktsveteri­närorganisationen enligt överenskommelser mellan lantbruksstyrdsen och Sveriges akademikers centralorganisation. Det bör ankomma på Kungl. Maj:t att besluta om erforderUga övergångsanordningar.

Jag vill understryka vikten av att lantbruksstyrelsen vid genomföran­de av den nya veterinärdistriktsinddningen samråder med berörda länsstyrelser, kommuner och organisationer. Delta gäller särskilt i fråga om placering av distriktsveterinärerna inom distrikten.

Statens kostnader för distriktsveterinärorganisationen uppgår för budgetåret 1973/74 till 22 milj, kr. På anslaget Veterinärstaten har anvisats 20 728 000 kr. De centrala förvaltningskostnaderna för di-striktsvelerinärorganisationen beräknas tUl 400 000 kr. Anslaget Bidrag tUl djursjukvård i vissa fall används för bidrag tUl mindre bemedlade djurägares behov av sjukvård för sina djur. För 1973/74 har på ansla­get anvisats 600 000 kr. De av mig föreslagna organisationsändring­arna innebär ett oförändrat antal velerinärtjänster. Däremot kommer behovet av vikarier att minska betydligt. Besparingar kommer härige­nom att uppstå.

Enligt nuvarande regler skall avnämarna av distriktsveterinärernas tjänster bära de resekostnader som åsamkas veterinären vid sjukbesök. Dessa kostnader kan i vissa fall bli betungande för djurägaren. Detta gäller framför allt i glesbygderna eftersom distrikten där är stora. I likhet med utredningen och en majoritet av remissinstanserna anser jag därför att hänsyn bör tas tUl avlägset boende djurägare. Jag har tidi­gare angett att i ett normalt veterinärdistrikt reslängden inte bör över-

4   Riksdagen 1973. 1 saml. Nr 178

Prop. 1973:178

30

stiga fem mil. Med hänsyn härtill finner jag del rimligt all resekost­nadsersältning och inslälldsearvode inte tas ut av nyssnämnda djuräga­re för den del av vägsträckan som överskjuter fem mil enkel resa och att en utjämning sker mellan djurägarna av kostnaderna för distrikts­veterinärernas inställelse. Detta kan ske genom en kombination av åt­gärder innefattande bl. a. utnyttjande av anslaget lill veterinärstaten för resekostnader över fem mil enkel resa och en justering av vete­rinärtaxan. Detta innebär en teknisk omläggning och skall inte påverka distriktsveterinärernas inkomster.

TUl djurägare, vars tiU statlig inkomstskatt taxerade inkomst inte överstiger 5 000 kr. och som ej heller påförts statlig förmögenhetsskatt, utgår statsbidrag till bestridande av den del av veterinärarvodel och resekostnaden, som överstiger 17 kr. Med hänsyn till vad jag nyss förordat beträffande resa över fem mil finner jag det inte motiverat all föreslå någon ändring av sistnämnda bestämmelser.

Hemställan

Under åberopande av det anförda hemställer jag att Kungl. Maj:t föreslår riksdagen

alt godkänna de av mig förordade riktlinjerna för ändring i di-slriklsveterinärorganisalionen, m. m.

Med bifall till vad föredraganden sålunda med instämmande av statsrådets övriga ledamöter hemställt förordnar Hans Maj:t Konungen att till riksdagen skall avlåtas proposition av den lydelse bUaga tUl detta protokoll utvisar.

Ur protokollet: Britta Gyllensten

Prop. 1973:178

31

Bilaga

Veterinärdistriktsinddningen (enligt kommunindelningen 1974-01-01)

Län, veterinärdistrikt

Kommande

Nuvaran-

Kom-

Jämförelse-

Jämförelse-

och kommun

stationerings-

de antal

mande

tal 1971

tal 1975

komniun för

veterinä-

antal ve-

per veteri-

per veteri-

distnktsvete-

rer

terinärer

när och to-

när och to-

rinarerna

talt för distriktet

talt för distriktet

Stockholms län

1. Norrtälje distrikt

Norrtälje

Norrtälje

Vaxholm

} 4 649 9 299

3 433 6 866

Upplands Väsby

Haninge Södertälje

2. Stockholms distrikt Danderyd Ekerö Järfälla Lidingö Sigtuna Sollentuna Solna Stockholm Sundbyberg Täby

Upplands Bro Upplands Väsby Vallentuna

3. Södertälje distrikt Botkyrka Haninge Huddinge Nacka Nynäshamn Södertälje Tyresö Värmdö

Summa för Stockholms län

Uppsala lån

1. Tierps distrikt

Tierp

Tierp

Älvkarleby

2, Östhammars distrikt

Östhammar

Östhammar

3,  Uppsala distrikt

Uppsala

Uppsala

1

3 759

\ 4 829

1 VHS'

1 2+VHS'    1

3 759

4 829

3 516

2 210

2 7-hVHSi

2 5

4 421 18 549

7 032

17 657

2

2

3 197

2 422

2

2

6 394

4 845

2 2

2 2

3 457 6 917

2 450 4 900

1

1

VHS' VHS'

12 076 12 076

10 245 10 245

' Veterinärhögskolans praktikområde

Prop. 1973:178

32

Län, veterinärdistrikt

Kommande

Nuvaran-

Kom-

Jämförelse-

Jämförelse-

och kommun

stationerings-

de antal

mande

tal 1971

tal 1975

kommun för

veterinä-

antal ve-

per veteri-

per veteri-

distriktsvete-

rer

terinärer

när och to-

när och to-

rinärerna

talt för distriktet

talt för distriktet

Flen

Katrineholm

Vingåker

Finspång

Norrköping

Söderköping

2 2 1 5

2 2

1

1 2

1

1

2

14

Linköping

Valdemarsvik Åtvidaberg

Enköping

4, Enköpings distrikt Enköping Håbo

Summa för Uppsala län

Södermanlands län

Eskilstuna Strängnäs

1,     Eskilstuna distrikt

Eskilstuna

Strängnäs

2,     Katrineholms distrikt

Flen

Katrineholm Vingåker

Nyköping

3,     Nyköpings distrikt

Nyköping

Oxelösund

Summa för Södermanlands län

Östergötlands län

Mjölby Motala Ödeshög

Kinda Ydre

1.

Norrköpings distrikt Finspång Norrköping Söderköping

2.

Mjölby distrikt Boxholm Mjölby Motala Ödeshög

3.

Linköpings distrikt Linköping

4.

Valdemarsviks distrikt Valdemarsvik Åtvidaberg

5.

Kinda distrikt Kinda

Ydre

Summa för Östergötlands län

Jönköpings län

1. Jönköpings distrikt

Jönköping

Jönköping

' Veterinärhögskolans praktikområde

1 1 2

2 2 1 5

3 10

1 2 1 4

1

2 3 1 7

2 2

1

1

2

17

I 4 265

I 4 315

8 631 28 621

2

8 532

6+VHS' 33 919

4 174

\ 3 632

8 348

7 264

4 656

3 783

13 973

11351

5 158

3 279

10 316

6 558

32 637

25 163

3 892 11676

i 2611 13 058

4 582 13 747

i 2 538 12 694

5 007

4 490

10 014

8 980

 2 965

1 2 612

5 931

5 225

 4 076

1 3 481

8152

6 962

50 538

45 901

4 398

3 876

8 796

7 753

Prop. 1973:178

33

Län, veterinärdistrikt

Kommande

Nuvaran-

Kom-

Jämförelse-

Jämförelse-

och kommun

stationerings-

de antal

mande

tal 1971

tal 1975

kommun för

veterinä-

antal ve-

per veteri-

per veteri-

distriktsvete-

rer

terinärer

när och to-

när och to-

rinärerna

talt för distriktet

talt för distriktet

2, Eksjö distrikt

Aneby

Aneby

Eksjö

Eksjö

Nässjö

Nässjö

Tranås

3, Vetlanda distrikt

Sävsjö

Sävsjö

Vetlanda

Vetlanda

4, Värnamo distrikt

Gislaved

Gislaved

Gnosjö

Vaggeryd

Vaggeryd

Värnamo

Värnamo

Summa för Jönköpings län

1

1

3

13

1

1

3

12

4 237

16 950

I 4 203 

12 609

I 4 974

14 922

53 277

[ 3 869

11609

41753

Kronobergs lån

1,  Växjö distrikt Alvesta Lessebo Tingsryd Uppvidinge Växjö

Alvesta

Tingsryd

Uppvidinge

Växjö

1

1 1

2

1

1 1 2

 4 477

 3 759

5

5

22 337

18 795

2,[REDACTED_EFTERNAMN] distrikt[REDACTED_EFTERNAMN] Markaryd Älmhult
[REDACTED_EFTERNAMN]

Markaryd

Älmhult

1

1 1

2 1 1

3 692

3 030

3

4

14 770

12119

Summa för Kronobergs län

8

9

37107

30 914

Kalmar län

1. Borgholms distrikt Borgholm Mörbylånga

Borgholm Mörbylånga

2

1

2 1

1 4 890

[ 4 442

3

3

14 670

13 327

2.  Västerviks distrikt Västervik

Västervik

2

2

3 933

4 138

2

2

7 867

8 277

3.  Vimmerby distrikt Hultsfred Vimmerby

Hultsfred Vimmerby

1 1

1 1

[ 5311

1 3 988

2

2

10 623

7 977

4, Oskarshamns distrikt Högsby Mönsterås Oskarshamn

Högsby Oskarshamn

1 1 1

1 1

i 3 384

2 924

3

2

6 768

5 849

Prop. 1973:178

34

Län, veterinärdistrikt

Kommande

Nuvaran-

Kom-

Jämförelse-

Jämförelse-

och kommun

stationerings-

de antal

mande

tal 1971

tal 1975

kommun för

veterinä-

antal ve-

per veteri-

per veteri-

distriktsvete-

rer

terinärer

när och to-

när och to-

rinärerna

talt för distriktet

talt för distriktet

1 2 1 1 5 15

5, Kalmar distrikt Emmaboda

Kalmar

Kalmar

Nybro

Nybro

Torsås

Torsäs

Summa för Kalmar län

Gotlands län

1, Slite distrikt

Fårö, Fleringe, Rute,

Gotiand

Bunge, Lärbro, Hellvi,

Halls, Hangvars, Othems,

Stenkyrka, Tingstäde,

Martebo, Lokrume,

Hejnums, Fole, Bals,

Vallstena, Källunge,

Gothems, Hörsne med

Bara, Norrlanda, Angå

och Boge församlingar i

Gotlands kommun

2, Visby distrikt

Lummelunda, Väskinde,       Gotland

Bro, Visby, Hejdeby,

Endre, Ekeby, Follingbo,

Barlingbo, Dalhems,

Ganthems, Sjonhems,

Kalla, Björke, Roma,

Valls, Akebäcks, Trä-

kunila, Stenkurala,

Västerhejde och Tofta

församlingar i Gotlands

kommun

3, Hemse distrikt

Eskelhems, Hogräns,

Gotland

Atlingbo, Mästerby, Viklau, Vänge, Ala, Kräk-lingbo, Gammelgarns, Östergarns, Ardre, Al-skogs, Buttle, Guldrupe, Väte, Västergarns, Sanda, Klinte, Hejde, Etelhems, Garde, Lau, Närs, Lye, Stånga, Lojsta, Fröjds, Gerums, Levide, Eksta, Sproge, Silte, Fardhems,[REDACTED_EFTERNAMN], Hemse, Burs, Rone, Alva, Eke, Havdhems, Habliiigbo, Grötlingbo, Näs, Fide, Öja, Hamra, Vamlingbo och Sundre församlingar i Gotlands kommun

Summa för Gotlands län

2 1 1 4 13

[ 4 743

18 972 58 900

\ 4 066

16 264 51694

] 4 542

4 656

4 542

4 656

3 541

[ 3 587

1

1

3 541

3 587

3

3

 4 815

] 4 658

14 444

22 527

13 974

22 217

Prop. 1973:178

35

Län, veterinärdistrikt

Kommande

Nuvaran-

Kom-

Jämförelse-

Jämförelse-

och kommun

stationerings-

de antal

mande

tal 1971

tal 1975

kommun för

veterinä-

antal ve-

per veteri-

per veteri-

distriktsvete-

rer

terinärer

när och to-

när och to-

rinärerna

talt för distriktet

talt för distriktet

Blekinge län

1. Karlskrona distrikt

Karlskrona

Karlskrona

Ronneby

Ronneby

2. Karlshamns distrikt

Karlshamn

Karlshamn

Olofström

Sölvesborg

Sölvesborg

Summa för Blekinge län

Kristianstads lån

1. Ängelholms distrikt

Båstad

Båstad

Klippan Åstorp Ängelholm Örkelljunga

Klippan

Ängelholm Örkelljunga

2. Hässleholms distrikt

Hässleholm

Hässleholm

Osby Perstorp Ö:a Göinge

Ö:a Göinge

3. Kristianstads distrikt

Bromölla

Kristianstad

Kristianstad

4.  Tomelilla distrikt

Simrishamn

Simrishamn

Tomelilla

Tomelilla

Summa för Kristianstads län

Malmöhus län

1. Helsingborgs distrikt

Bjuv

Helsingborg Höganäs ! Landskrona

Helsingborg Höganäs

Svalöv

Svalöv

2. Eslövs distrikt

Eslöv

Eslöv

Hörby Höör

Hörby Höör

1

2

2 2

2 1

3

11

5 512 11024

}5512

)

4 594 9189

i 5 359

i

3 997

10 719

21743

7 995 17184

6 023

5 508

30116

27 540

5 836

4 880

1

J

J

4

23 343

19 520

4

} 6 333

1 5 464

4

25 332

21857

1 3

5 529

1 5 551

4

22119

22 206

17

100 910

91123

\ 5 231

4604

20 924

18 417

5 336 26 684

i 5 336

i

4 775 23 877

Prop. 1973:178

36

Län, veterinärdistrikt och kommun

Kommande stationerings-kommun för distriktsvete­rinärerna

Nuvaran­de antal veterinä­rer

Kom­mande antal ve­terinärer

Jämförelse­tal 1971 per veteri­när och to­talt för distriktet

Jämförelse­tal 1975 per veteri­när och to­talt för distriktet

3, Lunds distrikt Bara Burlöv Kävlinge Lomma[REDACTED_EFTERNAMN] Malmö StafFanstorp Svedala Trelleborg Vellinge

Kävlinge[REDACTED_EFTERNAMN]

Trelleborg Vellinge

1

2

1

2 1

1 1

1 1

4 979

4 601

7

4

19 917

18 404

4. Sjöbo distrikt Sjöbo

Sjöbo

2

3

5 109

4 737

2

3

15 327

14 211

5.  Ystads distrikt Skurup Ystad

Skurup Ystad

1

2

1 2

5 044

4217

3

3

15 132

12 652

Summa för Malmöhus län

22

19

97 984

87 561

Hallands län

1. Kungsbacka distrikt Kungsbacka

Kungsbacka

1

2

3 095

3 175

1

2

6 190

6 350

2.  Varbergs distrikt Varberg

Varberg

2

4

5 047

4 756

2

4

20 189

19 027

3. Falkenbergs distrikt Falkenberg

Falkenberg

2

3

5 904

5 755

2

3

17 712

17 266

4. Halmstads distrikt Halmstad Hylte

Halmstad Hylte

2 1 3

2 1 3

1 4 640 

13 921

1 4 560 

13 682

5. Laholms distrikt Laholm

Laholm

1

3

5 394

5 318

1

3

16182

15 954

Summa för Hallands län

9

15

74194

72 279

Göteborgs och Bohus län

1. Tanums distrikt Strömstad Tanum

Strömstad Tanum

1 1

1

1

1 3 893

1 2 826

2

2

7 786

5 652

2. Munkedals distrikt Lysekil Munkedal Sotenäs

Munkedal

1 1

2

3 469

 2 613

2

2

6 938

5 226

Prop. 1973:178

37

Län, veterinärdistrikt

Kommande

Nuvaran-

Kom-

Jämförelse-

Jämförelse-

och kommun

stationerings-

de antal

mande

tal 1971

tal 1975

kommun för

veterinä-

antal ve-

per veteri-

per veteri-

distriktsvete-

rer

terinärer

när och to-

när och to-

rinärerna

talt för distriktet

talt för distriktet

Orust Uddevalla

Kungälv

3. Uddevalla distrikt Orust

Stenungsund Tjörn UddevaUa

4. Kungålvs distrikt Göteborg Härryda Kungälv Mölndal Partille Öckerö

Summa för Göteborgs och Bohus län

5 970

5 970 31092

5 769

5 769 24 932

Ålvsborgs län

1,     Dals-Eds distrikt
[REDACTED_EFTERNAMN]

Dals-Ed

Åmål

2,

Vänersborgs distrikt Färgelanda Mellerud Vänersborg

3,

Lilla Edets distrikt Ale

Lerum Lilla Edet Trollhättan

4,

Borås distrikt Alingsås Borås Herrljunga Vårgårda

5,

Ulricehamns distrikt Tranemo Ulricehamn

6,

Svenljunga distrikt Mark Svenljunga

Summa för Älvsborgs län

Skaraborgs län 1,  Vara distrikt

Grästorp

Vara

Dals-Ed Åmål

Färgelanda

Mellerud

Vänersborg

Ale Lilla Edet

Alingsås

Borås

Herrljunga

Tranemo Ulricehamn

Mark Svenljunga

Grästorp Vara

1

1

2

2

1

3

19

1

2 3

2

1

3

18

2 154

1397

4 309

2 795

4 116

3 649

16 467

14 599

5 384

3 510

10 769

7 020

3 095

3 644

12 381

14 578

3 947

} 2 814

11841

8 444

3 662

1 2 968

10 987

8 905

68 951

54144

I 4 865

I 5 629

19 460

22 519

Prop. 1973:178

38

Län, veterinärdistrikt

Kommande

Nuvaran-

Kom-

Jämförelse-

Jämförelse-

och kommun

stationerings-

de antal

mande

tal 1971

tal 1975

kommun för

veterinä-

antal ve-

per veteri-

per veteri-

distriktsvete-

rer

terinärer

när och to-

när och to-

rinärerna

talt för distriktet

talt för distriktet

2.     Skara distrikt

Götene

Lidköping

Lidköping

Skara

Skara

3. Falköpings distrikt

Falköping

Falköping

Habo

Habo

Mullsjö

Tidaholm

Tidaholm

4. Mariestads distrikt

Gullspång

Gullspång

Karlsborg

Mariestad

Mariestad

Törebpda

Töreboda

5. Skövde distrikt

Hjo

Hjo

Sk

ö

vde

Sk

ö

vde

Tibro

Summa f

ö

r Skaraborgs l

ä

n

1

1

2 17

1

2

3. 19

4

498 17 993

5

166 25 834

3 838 11513

3 839

11518 86 318

4 544 18176

4 593 22 968

3 430 10 292

3 544

10 632

84 587

3 331

6 663

4 048

8100

1908

3 817 30192

Värmlands län

1, Sunne distrikt Hagfors Munkfors Sunne Torsby

Sunne Torsby

1

1

2

2, Arvika distrikt Arvika Eda Årjäng

Arvika Årjäng

4

1 1 1

3. Säffle distrikt Säffle

Säffle

3

2

4, Kils distrikt Forshaga Grums Hammarö Karistad Kil

Karlstad Kil

2

1 1

5, Kristinehamns distrikt Filipstad Kristinehamn Storfors

Summa för Värmlands län

Kristinehamn

2

1

2

3 14

2 724

5 448

3 173

2 502

6 347

5 004

5 265

4 289

5 265

4 289

!

 3 597

7194

1 833

3 668 25 603

Prop. 1973:178

39

Län, veterinärdistrikt

Kommande

Nuvaran-

Kom-

Jämförelse-

Jämförelse-

och kommun

stationerings-

de antal

mande

tal 1971

tal 1975

komniun för

veterinä-

antal ve-

per veteri-

per veteri-

distriktsvete-

rer

terinärer

när och to-

när och to-

rinärerna

talt för distriktet

talt för distriktet

Örebro län

1.

Lindesbergs distrikt Hällefors Lindesberg Ljusnarsberg Nora

2.

Örebro distrikt Degerfors Karlskoga Örebro

3.

Hallsbergs distrikt Askersund Hallsberg Kumla

Laxå

Summa för Örebro län

Lindesberg

Karlskoga Örebro

Askersund Hallsberg

3 11

2 642

[ 1917

5 285

3 835

2 967

 2 686 

J

11869

10 745

[ 3 777

7 554 22134

\ 3 940

7 880 25 034

[ 3 195

6 393

23 835

Västmanlands län

1,     Sala distrikt

Fagersta

Heby

Heby
[REDACTED_EFTERNAMN]

Sala

Sala

2,     Västerås distrikt

Hallstahammar

Surahammar

Västerås

Västerås

3, Köpings distrikt

Arboga

Arboga

Kungsör

Köping

Köping

Skinnskatteberg

Summa för Västmanlands län

1 1

2 7

2 6

4 107

3 365

12 322

10 096

5 120

 4 777

5120

J

4 777

[ 2 954

5 908 20 781

Kopparbergs län

1. Orsa distrikt

Malung
[REDACTED_EFTERNAMN]

Orsa

yansbro

Älvdalen

Malung

Orsa

Älvdalen

1

1 1

5

3

905

2 717

698

2 094

Prop. 1973:178

40

Län, veterinärdistrikt

Kommande

Nuvaran-

Kom-

Jämförelse-

Jämförelse-

och kommun

stationerings-

de antal

mande

tal 1971

tal 1975

kommun för

veterinä-

antal ve-

per veteri-

per veteri-

distriktsvete-

rer

terinärer

när och to-

när och to-

rinärerna

talt för distriktet

talt för distriktet

2,

Falu distrikt Borlänge Falun Gagnef Leksand Ludvika Rättvik Smedjebacken

3,

Avesta distrikt Avesta Hedemora Säter

Summa för Kopparbergs län

Borlänge Falun

Leksand

Smedjebacken

Avesta Hedemora

1 1

1 1 1 1 6

1

2

3 14

1 4

1

2

3 10

2 022

8 090

2 920

8 761 19 568

M511

6 044

2 396

7189

15 327

Gävleborgs lån

1, Hudiksvalls distrikt

Hudiksvall

Hudiksvall

2

1
[REDACTED_EFTERNAMN]
[REDACTED_EFTERNAMN]

2

1

 3 064

2 917

Nordanstig

Nordanstig

1

1

5

3

9192

8 751

2, Bollnäs distrikt

Bollnäs

Bollnäs

1

1

]

Ovanåker

Ovanåker

1

1

2 650

2 388

Söderhamn

Söderhamn

1

1

1

3

3

7 949

7 166

3, Sandvikens distrikt

Gävle

1
[REDACTED_EFTERNAMN]

2 729

 2 278

Ockelbo

Ockelbo

1

1

Sandviken

Sandviken

1

1

3

2

5 459

4 557

Summa för Gävleborgs län

11

8

22 600

20 474

Västernorrlands län

1,     Örnsköldsviks distrikt

Örnsköldsvik

2,     Härnösands distrikt

Härnösand

Kramfors

Sollefteå

Timrå

3,     Sundsvalls distrikt

Sundsvall

Ange

Summa för Västernorrlands län

Örnsköldsvik

3

3

Härnösand

Kramfors

Sollefteå

1 2 2

5

Sundsvall Ange

2 1 3

11

2 627

2 110

7 881

6 332

2 619

2 529

10 478

10118

3 036

. 2 234

6 072

4 468

24 431

20 918

Prop.1973:178

41

Län, veterinärdistrikt

Kommande

Nuvaran-

Kom-

Jämförelse-

Jämförelse-

och kommun

stationerings-

de antal

mande

tal 1971

tal 1975

kommun för

veterinä-

antal ve-

per veteri-

per veteri-

distriktsvete-

rer

terinärer

när och to-

när och to-

rinärerna

talt för

talt för

distriktet

distriktet

Jämtlands län

\. Strömsunds distrikt

Strömsund

Strömsund

2, Östersunds distrikt

Krokom

Krokom

Åre

Åre

Östersund

Östersund

3, Ragunda distrikt

Bräcke

Bräcke

Ragunda

Ragunda

4, Bergs distrikt
[REDACTED_EFTERNAMN]
[REDACTED_EFTERNAMN]

Härjedalen

Härjedalen

Summa för Jämtlands län

3 3

2 2 1 5

1 1 2

1

2

3

13

2 2

1 1 2 4

1 1 2

1

1

2

10

1309

1011

2 618

2 023

3 112

2 669

12 450

10 679

1256

1     975

2 513

1951

2 249

 1758

4 499

3 516

22 080

18169

Västerbottens lån

1,  Vilhelmina distrikt Lycksele Sorsele Storuman Vilhelmina Åsele

Lycksele

Storuman

Vilhelmina

Åsele

1

1 1 2

1

1 1

1

1 315

661

2, Skellefteå distrikt Norsjö Skellefteå

Norsjö Skellefteå

5

1

4

4

1

4

5 263              2 644

2 638          1 2 502

3,  Umeå distrikt Nordmaling Robertsfors Umeå Vindeln Vännäs

Nordmaling

Robertsfors

Umeå

Vindeln

Vännäs

5

1

1 1 1 2

5

1 1

1 1 1

13191

3 692

12 512

 3 390

6

5

18 462

16 954

Summa för Västerbottens län

16

14

36 916

2,1110

Norrbottens län

1. Gällivare distrikt Gällivare Kiruna

Gällivare

1 1

1

     678          1     159

2. Haparanda distrikt Haparanda Kalix Pajala Överkalix Övertorneå

Haparanda

Kalix

Pajala

2

1

1 1 1

1

1 1

1

678

2115

159

1 764

4

3

6 347

5 293

Prop. 1973:178

42

Län, veterinärdistrikt och kommun

Kommande stationerings-kommun för distriktsvete­rinärerna

Nuvaran­de antal veterinä­rer

Kom­mande antal ve­terinärer

Jämförelse­tal 1971 per veteri­när och to­talt för distriktet

Jämförelse­tal 1975 per veteri­när och to­talt för distriktet

3, Arvidsjaurs distrikt Arjeplog Arvidsjaur Jokkmokk

Arvidsjaur Jokkmokk

1 1

359

111

2

2

718

222

4, Bodens distrikt Boden Luleå

Boden Luleå

1 1

2 765

2 715

2

2

5 530

5 430

5, Piteå distrikt Piteå Älvsbyn

Piteå Älvsbyn

2

1 1 2

2 106 4 212

1 721 3 442

Summa för Norrbottens län

12

10

17 485

14 546

MARCUS BOKTR. STOCKHOLM    1973   7305S4