Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Regeringens proposition 1985/86:159

om ändring i naturvårdslagen (1964:822)

m.m.

Prop. 1985/86:159

Regeringen föreslår riksdagen atl anta de förslag som har tagits upp i bifogade utdrag ur regeringsprotokollel den 20 mars 1986.

På regeringens vägnar Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN]

Birgitta[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

För alt stärka skyddet av våra våtmarker föreslås bestämmelser i natur­vårdslagen (1964:822) om krav på tillstånd av länsstyrelsen för markav-vatlningsförelag. Vidare föreslås all i lagen las in en bestämmelse som gör det möjligt för regeringen att överlämna åt statens naturvårdsverk all meddela föreskrifter om nationalparkers vård och förvaltning. Den nya lagstiftningen föreslås träda i kraft den 1 juli 1986.

1    Riksdagen 1985/86. 1 saml. Nr 159

Propositionens lagförslag

Prop. 1985/86:159

1 Förslag till

Lag om ändring i naturvårdslagen (1964: 822)

Härigenom föreskrivs i fråga om naturvårdslagen (1964:822)' dels all 5, 20 och 37 §§ skall ha följande lydelse,

dels atl del i lagen skall införas en ny paragraf,  18 c §, av följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5§

Angående  nationalparkers vård

Angående nationalparkers  vård

och förvaltning förordnar regering-

och förvaltning förordar regeringen

en.

eller den myndighet som regering­

en bestämmer.

Regeringen eller myndighet som

Regeringen eller den myndighet

regeringen bestämmer äger för var-

som regeringen bestämmer får för

je särskild nationalpark meddela de

varje särskild nationalpark meddela

föreskrifter beträffande rätten alt

de föreskrifter beträffande rätten

färdas över nationalparken eller el-

atl färdas över nationalparken eller

jest vistas där ävensom angående

annars vistas där och beträffande

ordningen i övrigt inom området,

ordningen i övrigt inom området,

som finnas erforderliga för atl tryg-

som behövs för all tillgodose ända-

ga ändamålet med nationalparken.

målet med nationalparken.

18 c §

Åtgärder som utförs för att av­vattna mark, för att sänka eller tap­pa ur en sjö eller för att skydda mot vatten, när syftet med åtgärden är att varaktigt öka en fastighets lämplighet för något visst ändamål (markavvattning). får inte vidtas utan länsstyrelsens tillstånd. Ett tillstånd till markavvattning skall förenas med de villkor som behövs för att begränsa eller motverka menlig inverkan på naturmiljön av företaget.

För detaljdränering genom täck­dikning krävs tillstånd endast om det föreligger sannolika skäl att fö­retaget medför menlig inverkan på naturmiljön. Tillstånd behövs inte för markavvattning som sker i sam­band med takt av torv vartill till­stånd har lämnats enligt lagen (1985:620) om vissa torvfyndighe-ter m.m. Tillstånd behövs inte hel-

' Lagen omtryckt 1974: 1025.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1985/86: 159

ler för att utföra rensningar för att bibehålla vattnets djup eller läge.

Om en markavvattning inte skul­le medföra någon menlig inverkan på naturmiljön inom ett område, får regeringen eller, efter regering­ens bemyndigande, länsstyrelsen beträffande detta område föreskri­va undantag från skyldigheten att söka tillstånd enligt första stycket.

20

§

'

Kan arbetsföretag, som ej omfat­tas av lillslåndstvång enligl 18 eller 19 §, komma alt väsentligt ändra naturmiljön, skall, innan förelaget ulföres, samråd ske med länsstyrel­sen. Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer kan fö­reskriva all inom landet eller del därav anmälan för samråd alllid skall göras i fråga om särskilda slag av arbelsförelag.

Beträffande arbetsföretag som sägs i första stycket äger länsstyrel­sen förelägga företagaren alt vid­taga de åtgärder som finnas erfor­derliga för all begränsa eller mot­verka skada på naturmiljön.

Bestämmelserna i denna paragraf

skola ej avse bebyggelse inom om­

råde, som ingår i fastställd general­

plan, stadsplan eller byggnadsplan,

och ej heller företag vartill tillstånd

lämnats

enligl

vallenlagen

(1983:291) eller miljöskyddslagen (1969:387).

Kan arbelsförelag, som ej omfat­tas av lillslåndstvång enligl 18,18 c eller 19 §, komma all väsentligt ändra naturmiljön, skall, innan fö­retaget ulföres, samråd ske med länsstyrelsen. Regeringen eller myndighet som regeringen bestäm­mer kan föreskriva alt inom landet eller del därav anmälan för samråd alllid skall göras i fråga om särskil­da slag av arbelsförelag.

Beträffande arbetsförelag som sägs i första stycket får länsstyrel­sen förelägga företagaren atl vid­taga de åtgärder som behövs för all begränsa eller motverka skada på naturmiljön.

Bestämmelserna i denna paragraf skall ej avse bebyggelse inom områ­de, som ingår i fastställd general­plan, stadsplan eller byggnadsplan, och ej heller företag vartill tillstånd lämnats enligt vattenlagen (1983:291) eller miljöskyddslagen (1969:387).

37 § Till böter eller fängelse i högst sex månader dömes den som uppsåtligen eller av oaklsamhet

1.

bryter mot förbud eller föreskrift som meddelats enligl 5, 8, 10, 11 eller 14 §, 16 § andra stycket eller 19 §,

2.

bryter mot 16 § första stycket första punkten eller, om ej gärningen är ringa, mot 16 § första stycket andra punkten,

3.

bryter mot 17 § andra stycket, om ej gärningen är ringa.

 Senaste lydelse 1983:654.  Senaste lydelse 1982: 1097.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1985/86: 159

4.   utför läkt ( strid mot 18 § eller

4. utför läkt eller åtgärd för

åsidosätter villkor som är förenat markavvattning utan att ha behöv-

med tillstånd till takt,                             ligt tillstånd enligt 18 eller 18 c §

eller bryter mot villkor eller före­skrift som har meddelats i samband med sådant tillstånd,

5.

underiåler all fullgöra skyldighet som föreskrivits med stöd av 18 a § eller 20 § första stycket,

6.

bryter mot 22 § första eller tredje stycket eller mot föreskrift som meddelats i samband med medgivande enligt tredje stycket,

7.

åsidosätter stadgandet i 23 §, om ej gärningen sker på plats, lill vilken allmänheten icke äger tillträde eller har insyn, eller gärningen är ringa, eller

8.    uppför vilthägn i strid mot 24 a § eller åsidosätter villkor som är

förenat med tillstånd lill villhägn.

Utbyte av brott som avses i förs-

Utbyte av brott som avses i förs-

ta stycket 4 skall förklaras förver-     ta stycket 4 skall förklaras förver­kat, om del ej är uppenbart obilligt.     kal, om det ej är uppenbart oskä­ligt.

Denna lag träder i kraft den I juli 1986.

Beträffande markavvallningsföretag, för vilka ansökan om förordnande av förrältningsman all handlägga förrättning enligl vaUenlagen (1983:291) eller motsvarande äldre bestämmelser har inkommit till länsstyrelsen före ikraftträdandet, gäller äldre bestämmelser.

2 Förslag till

Prop. 1985/86:159

Lag om ändring i lagen (1986:000) om ändring i naturvårdslagen (1964: 822)

Härigenom föreskrivs alt 3 § naturvårdslagen (1964:822) i paragrafens lydelse enligt lagen (1986:000) om ändring i nämnda lag skall ha följande lydelse.

3§'

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Vid prövning av frågor som rör naturvård skall tillbörlig hänsyn tas lill övriga allmänna och enskilda intressen. Härvid skall lagen (0000:000) om hushållning med naturresurser m. m. tillämpas.

Beslut i frågor som avses i 7-

Beslut i frågor som avses i 7-

11 §§, 13 §, 18 § första, andra och

11 §§, 13 §, 18 § första, andra och

fjärde styckena, 19 § saml 20 § and-

fjärde styckena, 18 c §, 19 § samt

ra stycket får inte meddelas i strid

20 § andra stycket får inle medde-

mol en detaljplan eller områdesbe-

las i strid mot en detaljplan eller

stämmelser. Om syftet med planen

områdesbestämmelser. Om syftet

eller bestämmelserna inte molver-

med planen eller bestämmelserna

kas, får dock mindre avvikelser gö-

inte motverkas, får dock mindre av-

ras.

vikelser göras.

' Lydelse enligt prop. 1985/86:90.

Jordbruksdepartementet

Prop. 1985/86:159

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 6 mars 1986

Närvarande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN], R.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Wickbom,[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Lagrådsremiss om ändring i naturvårdslagen (1964:822)

1 Inledning

I samband med all riksdagen antog en ny vattenlag (1983:291) hemställde riksdagen hos regeringen om utredning och förslag om lillslåndsplikl för markavvallningsföretag i naturvårdslagen (JoU 1982/83: 30, rskr 274).

Inom jordbruksdepartementet har med anledning härav utarbetats pro­memorian (Ds Jo 1985:2) Förprövning av markavvallningsföretag enligl naturvårdslagen (1964:822). Promemorian har remissbehandlats.

Till protokollet i detta ärende bör fogas dels den inom jordbruksdeparte­mentet upprättade promemorian som bilaga 1, dels en förteckning över remissinstanserna och en sammanställning av remissyttrandena som bi­laga 2.

Inom jordbruksdepartementet pågår etl arbete med en nationalparksför­ordning. Som etl led i det pågående delegeringsarbelet i regeringskansliet avses föreskrifter om nationalparkernas vård och förvaltning i fortsättning­en beslutas av statens naturvårdsverk i stället för av regeringen. För delta krävs en ändring i 5 § första stycket naturvårdslagen.

2 Allmän motivering

2.1 Tillståndsprövning av markavvattningsföretag

2.L1 Bakgrund

Beträffande bakgrunden till förslagel om tillståndsprövning av markavvall­ningsföretag hänvisas till bilaga 1. Riksdagen har numera beslutat lag (1985:620) om vissa lorvfyndigheter (prop. 1984/85:120, Nu 27, rskr 363).

2.1.2 Allmänna överväganden

Naturen är vår gemensamma egendom. Våra naturresurser är begränsade. Mångfalden och artrikedomen i vår natur är i dag hotad. Vi har ansvar inför kommande generafioner aft se lill att vår flora och fauna inte utarmas. Med hänsyn härtill måste utnyttjandet av våra naturresurser alltid föregås

av en noggrann planering, varvid omsorgen orri naturvärdena måste vara     Prop. 1985/86: 159 vägledande.

Dessa grundläggande principer har lagts fast av regeringen i den proposi­tion om lag om hushållning med naturresurser m. m. (prop. 1985/86: 3) som f. n. behandlas av riksdagen. I propositionen, som skall ses som etl fullföl­jande av den fysiska riksplaneringen, föreslås lagregler som innebär bl. a. atl områden som har betydelse från allmän synpunkt på grund av sina naturvärden skall så långt möjligt skyddas mot åtgärder som kan påtagligt skada naturmiljön. Områden som är av riksintresse för naturvården skall skyddas mot åtgärder av det nu nämnda slaget. Det föreslås också lagreg­ler om atl mark- och vattenområden som är särskilt känsliga från ekologisk synpunkt så långt möjligt skall skyddas mot åtgärder som kan skada naturmiljön.

Våtmarker är en av de naturlyper där behovet av etl ökat skydd särskilt aktualiserats. Många djur och växter är helt beroende av våtmarker för all kunna leva vidare. Strandängar, sumpskogar, mossar, kärr och biand­myrar representerar betydelsefulla och känsliga ekosystem med växt- och djursamhällen som inte förekommer i andra naturmiljöer.

Strävan efter atl ta i anspråk ny mark för uppodling och att förbättra odlingsbelingelserna på befintlig jordbruksmark har under gångna tider dock lett lill all myckel betydande arealer av för naturmiljön saml djur-och växtlivet värdefulla sjöar och andra våtmarker har avvallnals. Särskilt stor omfattning har markavvaltningen av naturliga skäl fått i de syd- och mellansvenska jordbruksområdena, inräknat Öland och Gotland. En lik­nande utveckling har skett även inom skogsbruket. Denna avvattnings-verksamhet har avsevärt begränsat förekomsten av opåverkade våt­marker. Föreliggande prognoser tyder på alt det även i framtiden kommer atl ställas stora anspråk på exploatering av våtmarker, framför allt för skogsbruks- och energiutvinningsändamål. I det sistnämnda hänseendet har intresset främst riktats mot lorvutvinning.

Särskilt värdefulla våtmarksområden har i vårt land skyddats mot explo­atering, bl. a. genom bildande av naturreservat. I etl fall. Store Mosse i Jönköpings län, har en betydelsefull myrmark avsatts till nationalpark.

Skyddet av våtmarker är också en viktig internationell naturvårdsfråga. I den s.k. vålmarkskonvenlionen (Convention on Wetlands), som under­tecknades av Sverige i december 1974, framhålls våtmarkernas värde för fågelskyddet. Samtidigt markeras våtmarkernas botaniska, limnologiska och hydrologiska betydelse. I konventionens lista över internationellt vik­liga våtmarker har för Sveriges del lagils upp 20 särskilt vikliga områden.

De stora anspråk som riktas mot våra våtmarker och de följder en omfattande markavvattning kan få för naturmiljön skärper enligt min me­ning kraven på en effektiv naturvårdslagstiftning. Varje avvaltningsföretag måste noga prövas med hänsyn till dess långsiktiga effekter på naturmiljön.

En avgörande förutsättning för en god nalurresurshushållning i fråga om

våtmarkerna är all vi har tillfredsställande kunskaper om våtmarkerna,

deras antal och karaktär. Denna kunskap nås bl. a. genom de inventeringar

av våtmarkerna som naturvårdsverket utför i samarbete med länsstyrelser­

na i Uppsala, Jönköping, Kronobergs, Kalmar, Kristianstads, Hallands,

7

Älvsborgs, Skaraborgs, Kopparbergs och Västerbottens län. I flertalet av     Prop. 1985/86: 159 de nu nämnda länen beräknas invenleringsarbelet vara avslutat i år, medan arbetet i Kopparbergs och Västerbottens län, där våtmarksarealen är myc­kel stor, väntas vara slutfört år 1989. I flertalet av landets övriga län har länsstyrelserna utfört egna inventeringar.

Genom de nu beskrivna inventeringarna bör det vara möjligt all succes­sivt få ett bättre underlag för bedömningar av olika våtmarkers skydds­värde. Utöver denna form av inventering pågår också en mera riktad inventeringsverksamhel. Regeringen gav således våren 1985 statens ener­giverk i uppdrag att genomföra en torvmarksinventering i syfte alt öka kunskaperna om torvmarkernas förutsättningar för energiproduktion. Denna inventering skall bedrivas i samarbete med naturvårdsverket och vara slutförd senast den 30 september 1986.

Det är viktigt att den kunskap vi har om behovet av att skydda våtmar­kerna förs ut till dem som har inflytande över dessa markers utnyttjande eller bevarande. Särskild betydelse i detta sammanhang har den rådgivning som skogsvårdsslyrelser och lantbruksnämnder lämnar till markägare i olika produktionsfrågor. Såsom framhållits bl. a. i prop. 1985/86:74 om jordbruksforskning, m. m. är del vikligt atl rådgivningen inom lantbruket i ökad utsträckning kommer atl omfatta rådgivning om produktionsmetoder som innebär ett ökat hänsynslagande till miljöskydds- och naturvårds-aspekter.

Också forskningen om våtmarkerna måste vidgas och intensifieras. Som ett ullryck för delta behov vill jag se det långsiktiga, tvärvetenskapliga program för skogsforskning som skogs- och jordbrukets forskningsråd lagl fram. Programmet omfattar en intensifierad och vidgad forskning kring skogsskötsel på våta marker. I regeringens skrivelse lill riksdagen om forskning rörande skog och miljö (1985/86:76) har förordats atl forsknings­programmet genomförs.

2.L3 Lagstiftningsbehovet

I gällande lagstiftning finns olika bestämmelser som kan användas för att skydda värdefulla våtmarker. Viktigast härvidlag är naturvårdslagens (1964:822), NVL, bestämmelser om naturreservat, naturvårdsområden och samråd mellan företagare och länsstyrelsen beträffande arbetsförelag som kan komma alt väsenfligt ändra naturmiljön. I skogsvårdslagen (1979:429) och lagen (1979:425) om skötsel av jordbruksmark, den s.k. skölsellagen, finns bestämmelser om alt hänsyn skall tas lill naturvårdens intressen vid bedrivande av skogs- resp. jordbruk. Enligt den nya vattenla­gen (1983:291) skall, lill skillnad mot vad som fidigare gällde, även dik-ningsförelag bedömas med hänsyn fill deras inverkan på motstående all­männa intressen, t. ex. naturvårdsintresset.

Trots konstaterandet alt den nya vattenlagens regler om förprövning innebär en skärpning av tillståndsplikten för markavvaltningsföretagen, har riksdagen ansett atl våtmarker ofta kan ha ett så stort och mångsidigt bevarandevärde att del vatlenrältsliga prövningssystemet beträffande markavvattningsföretag borde kompletteras med bestämmelser om till-

ståndsprövning enligt NVL. Riksdagen har därför av regeringen begärt     Prop. 1985/86: 159 förslag om sådan prövning. Med anledning härav har den i det föregående nämnda promemorian upprättals inom jordbruksdepartementet (bilaga 1).

Remissinstanserna har delade uppfattningar om förslagel i promemo­rian. Något förenklat kan sägas all förslaget tillstyrks av de instanser som företräder nalurvårdsinlresset, men avstyrks av instanser som företräder jord- och skogsbruksnäringarna.

För egen del vill jag anföra följande. De kontroll- och styrmöjligheter för samhället som gällande lagstiftning erbjuder är av varierande styrka. Skogsvårdslagens och skötsellagens hänsynsparagrafer liksom naturvårds­lagens bestämmelser om nalurvårdsområden eller samrådsskyldighet ger inle samhället tillräckliga möjligheter alt förhindra icke önskvärd avvall-ning av värdefulla våtmarker. Att inrätta naturreservat är möjligt enbart när en våtmark behöver särskilt skydd eller vård på grund av sin betydelse för kännedomen om landets natur, sin skönhet eller eljest märkliga beskaf­fenhet eller då våtmarken är av väsentlig betydelse för allmänhetens fri­luftsliv. Med hänsyn härtill och lill alt förfarandet när naturreservat bildas är omständligt och tidsödande ger enligt min mening bestämmelserna om naturreservat inte tillräckliga möjligheter atl tillgodose de skyddsbehov som föreligger. Jag bedömer därför att varken NVL eller skötsellagarna för jord- och skogsbruk ger samhället tillräckliga instrument för atl åstadkom­ma etl tillfredsställande skydd av våra våtmarker.

Den nya vattenlagen synes i och för sig ge förbättrade möjligheter atl skydda våtmarker mot utdikning. Jag delar emellertid riksdagens uppfatt­ning att det är tveksamt om man med stöd av den nya vattenlagen kan få en tillräcklig kontroll över markavvattningsföretag som berör värdefulla våt­marker. Bl. a. synes vattenlagens regler om lillslåndsplikl lämna ett ganska stort utrymme för den enskilde företagaren atl avgöra om tillstånd enligt den lagen lill företaget skall inhämtas. En förrättning enligl vattenlagen är dessutom ofta både omständlig och kostsam. Därtill kommer att, i de fall ett markavvattningsföretag tillståndsprövas vid förrättning enligt vattenla­gen, nalurvårdsinlresset kan ha svårt atl hävda sig mot exploaterings­intressena vid den avvägning som skall ske enligt denna lag. En ytterligare prövning av markavvattningsföretag ligger också i linje med de hushåll­ningsbestämmelser som föreslås i nalurresurslagen. Mot bakgrund av det nu anförda biträder jag förslaget alt i NVL föra in regler om lillståndsphkt för markavvattningsföretag.

I del följande behandlar jag den närmare utformningen av förslaget till lillslåndsplikl enligl NVL.

2.L4 Förslag

Prop. 1985/86:159

Mitt förslag: I NVL las in en ny bestämmelse som innebär all markavvattning inle får ske utan länsstyrelsens tillstånd. För detalj-dränering genom täckdikning skall lillslåndsplikl föreligga endast om det finns sannolika skäl för atl företagel medför menlig inverkan på naturmiljön. Från lillslåndsplikl undantas rensningar saml mark­avvattning som sker i samband med läkt av torv, vartill tillstånd lämnats enligt lagen (1985:620) om vissa lorvfyndigheter m. m. Be­träffande områden där etl markavvattningsföretag inte skulle medfö­ra någon menlig inverkan på naturmiljön skall regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, länsstyrelsen kunna föreskriva om un­dantag från lillståndsplikten.

Promemorieförslaget: Överensstämmer med mitt utom såvitt avser möj­ligheten för länsstyrelsen att föreskriva undanlag från lillståndsplikten.

Remissinstanserna: En klar gräns går mellan å ena sidan dem som före­träder nalurvårdsinlresset, vilka tillstyrker förslagel, och å andra sidan dem som har jordbruks- och skogsbruksnäringarna inom sina ansvarsom­råden, vilka avstyrker förslagel. Till de förstnämnda har även anslutit sig statens energiverk och till de sistnämnda Svea hovrätt.

De som avstyrker förslaget hänvisar till atl nalurvårdsinlressena genom den utvidgade forprövningsskyldighelen och de förändrade lillållighetsreg-lerna i nya vattenlagen kommer att tillgodoses tillräckligt i samband med markavvattning. Åtminstone bör erfarenheterna från tillämpningen av val­lenlagen avvaktas innan förprövningsskyldighel införs även i NVL. Dessa remissinstanser anser också att del föreslagna förfarandet blir onödigt byråkratiskt med ökad tidsåtgång för ärendehanteringen och ökade kostna­der för både de enskilda och myndigheterna som följd.

Skälen för mitt förslag: När del gäller frågan om hur vidsträckt en förprövningsplikl enligt NVL bör vara, har i promemorian föreslagils all den skall omfatta alla markavvallningsföretag utom sådana som normalt inte innebär någon risk för skador från naturvårdssynpunkl samt sådana som har samband med lorvutvinning för energiändamål. Jag ansluter mig härtill. Jag kan således inle biträda förslag från remissinstanser all från lillståndsplikten generellt undanta avvallning av jordbruksmark eller skogsdikning. Jag vill i sammanhanget redovisa atl det enligt vad jag erfarit myckel sällan förekommer alt dikning för skogsproduktion hänskjuls lill förrättning enligt vattenlagen. Den prövning av skogsdikningsföretag som förutsattes komma atl ske till följd av den utvidgade förprövningsplikten enligt vattenlagen synes hittills ha uteblivit.

I fråga om tillslåndspliklens omfattning förordar jag all tillstånd i princip bör krävas för varje åtgärd som innefattas i vallenlagens definition av markavvattning. Härigenom undviks den svårighet som del kan innebära att i lagtexten göra en avgränsning mellan prövningspliktiga och inte pröv-ningsplikUga företag. Undanlag bör emellertid göras för sådana förelag som normall inle medför någon risk för menlig inverkan på naturmiljön.

10

Etl undanlag bör göras för detaljdränering genoni täckdikning. Endast om     Prop. 1985/86: 159

det finns sannolika skäl att ett sådant företag leder lill menlig inverkan på

naturmiljön bör lillslåndsplikl föreligga. Prövningsplikten bör heller inte

gälla sådana rensningar i ett vattendrag som utförs för atl bibehålla avbörd-

ningsförmågan. S. k. skyddsdikning är en åtgärd som vidtas för atl hindra

grundvattnet atl stiga efter en skogsavverkning och som därför underlättar

ålerväxten. Skyddsdikning torde inle omfattas av vallenlagens definition

av markavvattning i 1 kap. 3 § första stycket punkt 4, eftersom kravet på

atl åtgärden skall varaktigt öka en faslighels lämplighet för något visst

ändamål inle kan anses vara uppfyllt. Till skyddsdikning är givelvis inle alt

hänföra sådan dikning av ett avverkat område som, om den hade skett före

avverkningen, hade varit förprövningspliklig. Från naturvårdssynpunkt

torde skyddsdikning i regel sakna betydelse. Skyddsdikning bör alltså inte

omfattas av NVL: s regler om lillslåndsplikl.

Tillslåndspliklen bör inte heller omfatta dikning som sker för lorvutvin­ning vartill tillstånd krävs enligt torvlagen (1985:620). Länsstyrelsen är prövningsmyndighel enligl den lagen, varför erforderliga naturvårdshän­syn kan las vid länsstyrelsens prövning enligt denna. Torvläkter för annat än energiändamål skall prövas av länsstyrelsen enligt 18 § naturvårdsla­gen. Prövningen av en sådan läkt och en markavvatlningsålgärd som behövs för del ändamålet bör naturligtvis ulan någon särskild föreskrift samordnas av länsstyrelsen.

Tillståndsprövningen enligl NVL av markavvattning bör liksom annan tillståndsprövning enligt NVL ske hos länsstyrelserna. Länsstyrelsen är enligl 23 § naturvårdsförordningen (1976:484) redan samrådsmyndighet beträffande skogsdikning. Samrådsförfarandel torde vara minst lika ar-betskrävande som ett lillståndsförfarande, åtminstone när det gäller före­tag där del blir aktuellt atl genom förelägganden om begränsningar eller andra åtgärder, l.ex. reservalsbildning, skydda etl våimarksområde. Länsstyrelserna har dessutom alt bevaka allmänna intressen beträffande bl. a. sådan markavvattning som prövas enligt vattenlagen. Visserligen är det kammarkollegiet som har alt föra talan för allmänna intressen i vallen­mål, men kollegiet torde i allmänhet vara beroende av länsstyrelsens sakkunskap för atl kunna ulföra sin talan. Min bedömning är därför all del, med en smidig tillämpning av den av mig förordade tillståndsprövningen, inte skall behöva bli någon ökad arbetsbelastning för länsstyrelserna.

En del av de markavvattningsföretag som kommer att bli föremål för

tillståndsprövning är företag som inte alls eller endast i ringa grad medför

någon menlig inverkan på naturmiljön. Svårigheten all i en lagtext avgrän­

sa sådana företag från företag som orsakar menlig inverkan medför emel­

lertid all lillståndsplikten, med nyss angivna undanlag, bör utformas så atl

det inte kan uppslå någon tvekan om dennas omfattning. Länsstyrelsen

bör emellertid ges möjlighet atl föreskriva undanlag från lillståndsplikten.

Sådana undantag bör kunna föreskrivas för områden där det med ledning

av utförda inventeringar eller annat underlag i förväg går att bedöma alt

dikningsföretag i princip kan medges från naturvårdssynpunkt och där de

eventuella föreskrifter om skyddsåtgärder eller försiktighetsmått som be­

hövs kan meddelas inom ramen för etl samrådsförfarande.

11

Länsstyrelserna bör för att underlätta för sig själva, markägarna och Prop. 1985/86: 159 andra berörda myndigheter ta till vara alla möjligheter atl göra prövnings­förfarandet enkelt och smidigt. Som etl led häri bör länsstyrelserna anpas­sa behovet av utredningar efter ärendets art. En bedömning av en lant­bruksnämnd eller skogsvårdsslyrdse att ett förelag inte kommer all orsaka någon nämnvärd, menlig inverkan på naturvårdsintresset bör i många fall vara tillräcklig för atl länsstyrelsen skall kunna meddela tillstånd utan någon ytterligare utredning. Av stor betydelse för länsstyrelsens prövning blir resultatet av den pågående vålmarksinvenleringen. Genom del be­dömningsunderlag som inventeringen ger skapas förutsättningar för alt länsstyrelserna snabbt skall kunna avgöra inkommande ansökningar.

Som jag tidigare sagt bör en tillståndsprövning av här förordat slag inte bli mera resurskrävande än länsstyrelsernas nuvarande hantering av våt­marksfrågorna. Jag vill dock understryka betydelsen av alt alla möjligheter till ett enkelt och smidigt förfarande tas tillvara. Därvid bör också efter­strävas atl skogsvårdsstyrelserna och lantbruksnämnderna inlemmas ak­tivt i prövningsförfarandet. Redan enligt gällande regler skall all skogs­dikning anmälas lill skogsvårdsstyrelsen, som har atl med eget yttrande rörande företagels skogliga lämplighet överlämna anmälan lill länsstyrel­sen för samråd enligl 20 § NVL. Med hänsyn lill de kunskaper och den erfarenhet som finns inom skogsvårdsstyrelserna, torde dessa ha goda förutsättningar atl även medverka vid bedömningen av dikningens inver­kan på naturmiljön. Etl samarbete liknande del som jag vet redan förekom­mer i några län mellan länsstyrelsen och skogsvårdsstyrelsen bör därför kunna utvecklas också i övriga län.

Någon motsvarighet till det formaliserade samrådet enligl 23 § nalur-vårdsförordningen finns inte vid markavvattning för jordbruksändamål. Lantbruksnämnderna torde dock ändå ofta underrätta länsstyrelserna när det föreligger risk för alt etl markavvattningsföretag kan stå i strid med naturvårdsintressen. Genom de ändringar som nyligen gjorts i skölsellagen har lantbruksnämnderna fått ett ökat ansvar för frågor om naturvårdshän­syn inom jordbruket. Vad som sagts nyss om skogsvårdsslyrelsernas roll i ifrågavarande prövningsförfarande bör därför på motsvarande sätt kunna gälla lantbruksnämnderna.

Del får ankomma på naturvårdsverket alt efter samråd med lantbruks-styrelsen och skogsvårdsslyrelsen bedöma huruvida allmänna råd för sam­arbetet mellan de regionala myndigheterna behöver meddelas.

Den föreslagna tillståndspliktsregeln enligt NVL innebär att det i vissa

fall kan bli fråga om en prövning både enligt NVL och vattenlagen av

markavvattningsföretag. Med ledning av de uppgifter som lämnats av

några länsstyrelser finns del dock skäl alt anta att detta kommer att bli

sällsynt åtminstone vad gäller skogsdikningsföretag. När ett företag kan

behöva prövas enligl både NVL och vattenlagen bör, som jag närmare

redovisar i det följande, den egentliga naturvårdsbedömningen ske vid

tillståndsprövningen enligt NVL. Denna bör då också regelmässigt ske

först. En sådan prövningsordning är att föredra, eftersom förfarandet hos

länsstyrelsen blir väsentligt enklare och billigare för sökanden än en för­

rättning enligl vallenlagen.

12

Vid den tillståndsprövning enligl NVL som länsstyrelsen skall göra kommer uttömmande att behandlas företagels verkningar på naturmiljön. Häri ligger även en bedömning av om förelaget strider mot antagna planer eller förordnanden som meddelats enligl NVL.

Av de motstående intressen som brukar förekomma i samband med markavvattning är nalurvårdsinlresset del vanligaste. Även fiskeintresset och andra allmänna intressen kan emellertid beröras. Om prövningen enligt NVL utmynnar i ett tillstånd torde markägaren på grundval av materialet i del ärendet och lämpligen i samråd med länsstyrelsen ofta kunna göra den bedömningen atl det är uppenbart all inle några andra allmänna intressen skadas. Beträffande fiskeintresset bör samråd lämpli­gen ske med fiskenämnden. Tillstånd enligt vallenlagen skulle då inte behöva sökas annat än om det behövs enligt lagens 4 kap. 2 § andra stycket, dvs. när särskild Ivångsrätt behövs eller när två eller flera skall delta i företaget och någon överenskommelse inle har träffals om delaktig­heten eller om enskilda intressen på annat sätt berörs. I de fall det sker en efterföljande prövning enligt vallenlagen kommer denna atl förenklas ge­nom att naturvårdsfrågorna i praktiken redan är avklarade.

Om tillstånd enligl NVL vägras till etl företag, innebär detta all förelaget inte får genomföras. Det ligger därför i markägarens eget intresse all en förrättning som har påbörjats enligt vattenlagen inställs så snart beslutet enligt NVL vunnit laga kraft.

Del förslag lill Ullslåndsprövning enligt NVL av markavvallningsföretag som nu läggs fram har lill ändmål alt förbättra skyddet av landets våt­marker. Vid tillståndsprövningen av ett markavvallningsföretag skall läns­styrelsen tillämpa den tillållighetsregel som finns i 3 § NVL. Enligt den blir del tilltänkta förelagels inverkan på naturmiljön av stor betydelse vid prövningen. Givetvis skall i bedömningen även ingå intresset av atl jord­bruks- och skogsmark skall kunna skötas rationellt och ge god avkastning.

I propositionen (1985/86:90) om följdlagstiftning lill den nya plan- och bygglagen m.m. föreslås alt nalurresurslagen skall tillämpas vid prövning av bl. a. tillståndsfrågor enligt naturvårdslagen. Detta innebär således alt tillåtligheten av ett markavvattningsföretag skall bedömas även mot bak­grund av hushållningsbeslämmdserna i naturresurslagen.

Prop. 1985/86: 159

2.2 Förslag till ändring i 5 § NVL

Mitt förslag: Regeringen bemyndigas att överlämna till en myndighet att meddela föreskrifter om nationalparkers vård och förvaltning.

Skälen för mitt förslag: Beslut om alt avsätta etl område iill nationalpark meddelas av regeringen efter medgivande av riksdagen. Riksdagen be­stämmer ändamålet med nationalparken. Enligl 5 § första stycket NVL ankommer det därefter på regeringen att förordna om nationalparkens vård och förvaltning. Bestämmelser om de särskilda nationalparkernas gränser samt om deras vård och förvaltning finns f.n. spridda i ett stort antal reglementen och andra författningar.

13

Enligl 5 § andra stycket NVL får regeringen eller myndighet som rege- Prop. 1985/86: 159 ringen bestämmer för varje särskild nationalpark meddela de föreskrifter beträffande rätten alt färdas över nationalparken och atl vistas där liksom angående ordningen i övrigt inom området som behövs för atl trygga ändamålet med nationalparken. I nalurvårdsförordningen finns närmare bestämmelser angående förvaltningen av nationalparkerna.

Statens naturvårdsverk har framfört önskemål om atl bestämmelserna om nationalparkerna och parkernas vård och förvaltning samlas i en na­tionalparksförordning. I förordningen skulle därvid förtecknas alla landels nationalparker och de syften för vilka de bildals. Av karlbilagor till förord­ningen skulle vidare framgå nationalparkernas gränser. Till förordningen skulle dessutom föras över naturvårdsförordningens bestämmelser om nationalparker. Jag har för avsikt atl föreslå regeringen all besluta om en sådan nationalparksförordning.

Som jag nyss nämnde är del regeringen som enligl 5 § första stycket NVL skall förordna om en nationalparks vård och förvaltning. Jag anser all del, som ett led i del pågående delegeringsarbelet i regeringskansliet, vore lämpligt alt regeringen kunde delegera denna uppgift till den myndig­het som regeringen bestämmer. De föreskrifter som kan komma i fråga kan i vissa fall medföra sådana inskränkningar i l.ex. allemansrätten att de faller under del primära lagområdet enligt 8 kap. 3 § regeringsformen utan alt omfattas av det nuvarande bemyndigandet i 5 § andra stycket NVL. Riksdagens bemyndigande för regeringen all överlåta ål en myndighet all meddela vård- och förvaltningsföreskrifter med stöd av 8 kap. 7 § första stycket 4 och 

II 

§ regeringsformen behövs därför. Jag föreslår alt 5 § första stycket NVL ändras i enlighet härmed. Med stöd av detta bemyndi­gande avser jag all föreslå all i den nyss omnämnda nationalparksförord­ningen införs en bestämmelse om att statens naturvårdsverk efter samråd med länsstyrelsen får meddela närmare föreskrifter om vården och förvalt­ningen av nationalparkerna.

3 Upprättade lagförslag

I enlighet med det anförda har inom jordbruksdepartementet upprättats förslag lill

1.     

lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822),

2.    lag om ändring i lagen (1986:000) om ändring i naturvårdslagen

(1964:822).

Förslagen bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 3.

4 Specialmotivering

4.1 Förslaget till lag om ändring i naturvårdslagen (1964: 822)

5§

Angående nationalparkers vård och förvaltning förordnar regeringen eller

den myndighet som regeringen bestämmer.

14

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer/d;- för varje     Prop. 1985/86: 159 särskild nationalpark meddela de föreskrifter beträffande rätten alt färdas över nationalparken eller annars vistas där och även angående ordningen i övrigt inom området, som behövs för att tillgodose ändamålet med natio­nalparken.

Ändringen t första stycket gör del möjligt för regeringen alt överlåta åt en myndighet att meddela närmare föreskrifter om en nationalparks vård och förvaltning.

I andra stycket har gjorts några språkliga ändringar. Någon saklig änd­ring åsyftas inte med detta.

18 c §

Åtgärder som utförs för att avvattna mark, för att sänka eller tappa ur en sjö eller för att skydda mot vatten, när syftet med åtgärden är att varaktigt öka en fastighets lämplighet för något visst ändamål (markavvattning). får inte vidtas utan länsstyrelsens tillstånd. Tillstånd till detaljdränering ge­nom täckdikning krävs dock endast om det föreligger sannolika skäl att företaget medför menlig inverkan på naturmiljön.

Tillstånd behövs inte för markavvattning som sker i samband med takt av torv vartill tillstånd har lämnats enligt lagen (1985:620) om vissa lorvfyndigheter m.m. Tillstånd behövs inte heller för att utföra rensningar för att bibehålla vattnets djup eller läge.

Om en markavvattning inte skulle medföra någon menlig inverkan på naturmiljön inom ett område, får regeringen eller, efter regeringens be­myndigande, länsstyrelsen beträffande detta område föreskriva undantag från skyldigheten att söka tillstånd enligt första stycket.

Ett tillstånd till markavvattning skall förenas med de villkor som behövs för att begränsa eller motverka menlig inverkan på naturmiljön av företa­get.

Paragrafen är ny.

I första stycket stadgas en generell skyldighet att ansöka om tillstånd enligt NVL till markavvattning. Undantag från förprövningsplikten har gjorts för detaljdränering genom täckdikning utom när del föreligger san­nolika skäl alt menlig inverkan uppstår på naturmiljön. Undantag har vidare gjorts i andra stycket för normalt underhåll i form av rensning av diken och vattendrag lill tidigare djup eller läge. I fråga om tolkningen av vad som skall förstås med sådana underhållsrensningar har riksdagen gjort några vägledande uttalanden i samband med tillkomsten av den nya vatten­lagen, se JoU 1982/83: 30 s. 27. Undantag från prövningspliklen har vidare gjorts för sådana markavvaltningsåtgärder som sker i samband med läkt av torv. Undantaget gäller endast för takter som prövas enligt den nya torv-lagstiflningen.

Som har anförts i den allmänna motiveringen omfattas s. k. skyddsdik­ning inte av markavvallningsdefinitionen i vare sig vattenlagen eller före­varande paragraf. Skyddsdikning är således inte tillslåndspliktig. En sådan åtgärd kan däremot vara omfattad av samrådsplikten enligl lagens 20 §.

/ tredje stycket har regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,

]5

länsstyrelsen givits möjlighet atl föreskriva undanlag från den i första

stycket stadgade lillståndsplikten beträffande ett visst område. Anledning     Prop. 1985/86: 159 all föreskriva undanlag för visst område kan finnas om det genom invente­ringar eller på annat sätt framkommit att några särskilda krav för all tillgodose nalurvårdsinlressena sannolikt inte skulle behöva ställas i sam­band med markavvattning inom området.

Eftersom prövningen enligt NVL kommer atl ske genom ett enklare förfarande än prövningen enligl vallenlagen kommer del sannolikt atl i de flesta fall visa sig lämpligast atl prövningen enligl NVL sker före prövning­en enligl vattenlagen. Några särskilda lagbestämmelser om prövningsord­ningen torde inle behövas. Prövningen enligt NVL bör kunna ske på etl relativt tidigt stadium i planeringen och innan delaljutredningar om utform­ning och kostnader gjorts. De kunskaper om värdefullare våtmarksområ­den, som länsstyrelserna efter hand förvärvar genom vålmarksinvenlering­en, torde avsevärt underlätta såväl länsstyrelsernas och andra myndighe­ters som berörda näringsutövares arbete i samband med bedömningen av tillåtligheten av våtmarksdikningsförelag.

Ett tillstånd enligt NVL skall enligl fjärde stycket kunna förenas med villkor eller föreskrifter för atl begränsa eller motverka etl företags menliga verkningar på naturmiljön. Häri ligger även alt länsstyrelsen kan föreskri­va begränsningar i fråga om företagels omfattning.

I likhet med vad som gäller l.ex. vid vägrat tillstånd ull markavvattning enligt vattenlagen och vägrat täkllillslånd enligt 18 § NVL medför inle ett vägrat tillstånd enligl denna paragraf någon rätt lill ersättning för sökan­den.

20 

§

Kan arbelsförelag, som ej omfattas av lillslåndstvång enligt 18, 18 c eller 19 §, komma all väsentligt ändra naturmiljön, skall, innan företaget ut-föres, samråd ske med länsstyrelsen. Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer kan föreskriva att inom landet eller del därav anmä­lan för samråd alltid skall göras i fråga om särskilda slag av arbetsförelag.

Beträffande arbelsförelag som sägs i första stycket får länsstyrelsen förelägga företagaren alt vidtaga de åtgärder som behövs för att begränsa eller motverka skada på naturmiljön.

Bestämmelserna i denna paragraf io// ej avse bebyggelse inom område, som ingår i fastställd generalplan, stadsplan eller byggnadsplan, och ej heller företag vartill tillstånd lämnats enligl vattenlagen (1983:291) eller miljöskyddslagen (1969:387).

Från del i paragrafen föreskrivna samrådsförfarandel har undanlag även gjorts för markavvattningsföretag eftersom dessa skall tillståndsprövas enligt den nya 18 c §. Samrådspliklen enligt första stycket kan däremot avse täckdikning, skyddsdikning och rensning, som inte omfattas av lill­ståndsplikten enligt nämnda §. Vidare kvarstår samrådspliklen i de fall då länsstyrelsen med utnyttjande av föreskriften i 18 c § tredje stycket undan­tagit visst område från tillståndsprövning. Vissa språkliga ändringar har även gjorts.

Det bör anmärkas att i den av regeringen nyligen beslutade propositio­nen om följdlagstiftning lill den nya plan- och bygglagen m. m. har föreslå-

gits ändringar i denna paragraf, som avses träda i kraft den 1 januari 1987.     Prop. 1985/86: 159 Den nu föreslagna ändringen avses träda i kraft den 1 juli 1986.

37 

§

Till böter eller fängelse i högst sex månader dömes den som uppsåtligen eller av oaklsamhet

1.

bryter mot förbud eller föreskrift som meddelats enligl 5, 8, 10, 11 eller 14 §, 16 § andra stycket eller 19 §,

2.

bryter mot 16 § första stycket första punkten eller, om ej gärningen är ringa, mot 16 § första stycket andra punkten,

3.

bryter mot 17 § andra stycket, om ej gärningen är ringa,

4.

utför läkt eller markavvattningsåtgärd utan att ha behövligt tillstånd enligt 18 eller 18 c § eller bryter mot villkor eller föreskrifter som har meddelats i samband med sådant tillstånd.

5.

underiåler all fullgöra anmälningsskyldighet som föreskrivits med stöd av 18 a § eller 20 § första stycket,

6.

bryter mot 22 § första eller tredje stycket eller mot föreskrift som meddelats i samband med medgivande enligt tredje stycket,

7.

åsidosätter stadgandet i 23 §, om ej gärningen sker på plats, till vilken allmänheten icke äger tillträde eller har insyn, eller gärningen är ringa, eller

8.

uppför vilthägn i strid mot 24 a § eller åsidosätter villkor som är förenat med tillstånd lill villhägn.

Utbyte av brott som avses i första stycket 4 skall förklaras förverkat, om det ej är uppenbart oskäligt.

Ändringen 'i första stycket punkt 4 har gjorts för all ansvarsbestämmel­sen skall bli tillämplig också på underiåtenhel atl söka tillstånd enligt 18 c § eller brott mot villkor eller föreskrifter som meddelats enligt para­grafen.

I andra stycket har uttrycket "obilligt" bytts ut mot "oskäligt". Någon saklig ändring åsyftas inte med detta. Stadgandet kommer också all omfat­ta utbyte av en otillåten markavvatlningsålgärd.

4.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1986: 000) om ändring i naturvårdslagen (1986:000)

3

§

Vid prövning av frågor som rör naturvård skall Ullbörlig hänsyn tas till övriga allmänna och enskilda intressen. Härvid skall lagen (0000:000) om hushållning med naturresurser m. m. tillämpas.

Beslut i frågor som avses i 7-11 §§, 13 §, 18 § första, andra och fjärde styckena, 18 c §, 19 § samt 20 § andra stycket får inle meddelas i strid mot en detaljplan eller områdesbestämmelser. Om syftet med planen eller bestämmelserna inte motverkas, får dock mindre avvikelser göras.

1 den tidigare nämnda prop. 1985/86:90 har föreslagits bl. a. alt ett nyU

andra stycke las in i 3 § naturvårdslagen. Del föreslagna stadgandet inne­

bär att beslut i frågor om naturreservat, naturminnen, takter och nalur­

vårdsområden saml föreskrifter för arbelsförelag inle får meddelas i strid

mot detaljplan eller områdesbestämmelser enligl plan- och bygglagen

17

2    Riksdagen 1985/86. I saml. Nr 159

(PBL). Delsamma bör enligl min mening gälla markavvattningsföretag som    Prop. 1985/86: 159

omfattas av tillståndsplikten i 18 c §. Paragrafen föreslås ändrad i enlighet

härmed.

Ändringen i denna paragraf bör träda i kraft samtidigt med PBL och följdändringarna i annan lagstiftning, dvs. den 1 januari 1987.

5 Hemställan

Jag hemställer atl lagrådets yttrande inhämtas över förslagen till

1.

lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822),

2.

lag om ändring i lagen (1986:000) om ändring i naturvårdslagen (1964:822).

6 Beslut

Regeringen beslutar i enlighet med föredragandens hemställan.

18

Bilaga I    Prop. 1985/86: 159

JORDBRUKS­DEPARTEMENTET

FÖRPRÖVNING AV MARKAVVATTNINGSFÖRETAG ENLIGT NATURVÅRDSLAGEN

(1964:822)

Ds Jo 1985:2

19

Bilaga

Prop. 1985/86:159

1. rerslag till

Ig cm 

ä

ndring i naturv

å

rdslagen (1964:822)

H

ä

rigenan f

ö

reskrivs i fr

å

ga an naturv

å

rdslagen (1964:822)

dels att 20 och 37 

§§

 skall ha nedan angivna lydelse

dels att i lagen skall inf

ö

ras en ny paragraf, 18 c 

§

, av nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen lydelse

1 Ontryckt 1974:1025.

18 c 

§

Å

tg

ä

rder son utf

ö

rs f

ö

r att awattna nark, f

ö

r att s

ä

nka eller tappa ur en sj

ö

 eller f

ö

r att skydda mot vatten, n

ä

r syf­tet med 

å

tg

ä

rden 

ä

r att varak­tigt

oka  

en fastighets r

å

nplig-het f

ö

r n

å

got visst 

ä

ndam

å

l (narkawattning), f

å

r ej ske utan l

ä

nsstyrelsens tillst

å

nd. Tillst

å

nd till detaljdr

ä

nering genom t

ä

ckdikning kr

ä

vs endast on det f

ö

religger semnolika sk

ä

l att f

ö

retaget leder till skador p

å

 naturmilji

å

i.

20

Nuvarande lydelse

,  RSreslagen lydelse

Prop. 1985/86: 159

Tillst

å

nd beh

ö

vs inte f

ö

r mark­avvattning scm sker i sanband med tSkt av torv vartill till­st

å

nd har l

ä

mnats enligt lagen (1965:000) an vissa torvfyndig-heter m.m. Tillst

å

nd beh

ö

vs inte heller f

ö

r att utf

ö

ra rensningar f

ö

r att bibeh

å

lla vattnets djup eller l

ä

ge.

Tillst

å

nd till markavvattning skall f

ö

renas med de villkor som b

ä

iSvs f

ö

r att begr

ä

nsa eller motverka skador p

å

 naturmilj

ö

n av f

ö

retaget.

20 

§

2

Kan arbetsf

ö

retag, son ej onfat-

Kan eirbetsf

ö

retag, scm ej cmfat-

tas av tillstSndstv

å

ng enligt 18

tas av tillst

å

ndstv

å

ng enligt,

eller 19 

§

, komna att v

ä

sentligt

18, 18 c eller 19 

§

, kcitra att

f

ö

r

ä

ndra naturmilj

ö

n, skall,

v

ä

sentligt f

ö

r

ä

ndra naturmilj

ö

n,

innan f

ö

retaget utf

ö

res, samr

å

d

skall, innan f

ö

retaget utf

ö

res,

ske med l

ä

nsstyrelsen. Ftegeringen

samr

å

d ske med l

ä

nsstyrelsen,

eller nyndiet scm regeringen

Regeringen eller myndighet scm

best

ä

mmer kan f

ö

reskriva att inan

regeringen best

ä

nmer kan f

ö

re­

landet eller del d

ä

rav anm

ä

lan

skriva att inan landet eller del

f

ö

r samr

å

d alltid skall g

ö

ras i

d

ä

rav annfilan f

ö

r samr

å

d alltid

fr

å

ga an s

ä

rskilda slag av ar-

skall g

ö

ras i fr

å

ga on s

ä

rskilda

betsf

ö

retag.

slag av arbetsf

ö

retag.

2 benaste lydelse 1983:654.

21

Nuvarande lydelse

Ftjreslagen lydelse

Prop. 1985/86: 159

Betr

ä

ffande arbetsf

ö

retag son s

ä

gs i f

ö

rsta stycket 

ä

ger l

ä

nssty­relsen f

ö

rel

ä

gga f

ö

retagaren att vidtaga de 

å

tg

ä

rder son finnas erforderliga f

ö

r att begr

ä

nsa eller motverka skada p

å

 naturmilj

ö

n.

Best

ä

mnelserna i denna paragraf skola ej avse bebyggelse inan om­r

å

de, son ing

å

r i fastst

ä

lld generalplan, stadsplan eller byggnads­plan, ocii ej heller f

ö

retag vartill tillst

å

nd l

ä

mnats enligt vat­tenlagen (1983:291) eller milj

ö

skyddslagen (1969:387).

37 

§

3

Till b

ö

ter eller f

ä

ngelse i h

ö

gst sex m

å

nader d

ä

nes den san upps

å

t­ligen eller av oaktsantiet

1.

bryter mot f

ö

rbud eller f

ö

reskrift san meddelats enligt 5, 8, 10, 11 eller 14 

§

, 16 

§

 andra stycket eller 19 

§

,

2.

bryter mot 16 

§

 f

ö

rsta stycket f

ö

rsta punkten eller, an ej g

ä

r-niren 

ä

r ringa, mot 16 

§

 f

ö

rsta stycket andra purikten,

3.

bryter mot 17 

§

 andra stycket, an ej mingen 

ä

r ringa,

4.

utf

ö

r takt i strid not 18 

§

4. utf

ö

r takt eller inarkawatt-eller 

å

sidos

ä

tter villkor son    nings

å

tgSrd utan att ha till-

ä

r f

ö

renat med tillst

å

nd till    st

å

nd enligt 18 eller 18c 

§ 

tSkt,

eller bryter mot villkor

eller f

ö

reskrifter son har meddelats i samband med s

å

dant tillst

å

nd.

5.

underl

å

ter att fullg

ö

ra skyldiet son f

ö

reskrivits med st

ö

d av 18 a 

§

eller 20 

§

 f

ö

rsta stycket,

6.

bryter mot 22 

§

 f

ö

rsta eller tredje stycket eller mot f

ö

reskrift san neddelats i santoand med medgivcinde enligt tredje stycket,

3 Senaste lydelse 1982:1097.

22

Nuvarande lydelse

Hjreslagen lydelse

Prop. 1985/86: 159

7.

åsidosätter stadgandet i 23 §,  cm ej gärningen sker på plats, till vilken allmänheten icke äger tillträde eller har insyn, eller gärningen är ringa,  eller

8.

uppför vilthägn i strid mot 24 a § eller åsidosätter villkor som är förenat med tillstånd till vilthägn.

Utbyte av brott san avses i

Utbyte av brott son avses i

första stycket 4 skall förklaras

första stycket 4 skall förkleirais

förverkat,  cm det ej är uppenbart

förverkat,  cm det ej är uppen-

obilligt.

bart oskäligt.

Denna lag tr

ä

der i kraft den 1 januari 1986.

Beträffande meirkavvattjiingsfäretag,   för vilka ansökan an förordnan­de av förrättningsman att Yiaivilägga förrättning enligt vattenlagen (1983:291)  eller motsvarande äldre bestäimelser har inkonmit till länsstyrelsen före ikraftträdandet av denna lag, gäller äldre be-stämnelser.

23

2.  rörslag till

rörorLr.ina cr\ änörino  i naturvårdsförordninqen  (1976:484)

Härigenctn föreskrivs  att 23  §  naturvårdsforordningen  (1976:484) skall ha nedan anaivna Ivdelse

Prop. 1985/86:159

23

§

Nuvarande Ivdelse

Fbreslaaen Ivdelse

A.so'-an on tillst

å

nd enligt naturv

å

rdslagen (1964:822) till markavvattning f

ö

r virkesproduk­tion skall inges till s:

å

rdsstyrelsen. Ans

ö

kan o-i tillst

å

nd till markavvattning f

ö

r jordbruks

ä

ndam

å

l skall inges till lantbruksn

ä

-Tnden. Ans

ö

kan

or. 

tillst

å

nd till markawattnir.g f

ö

r annat 

ä

ndam

å

l skall inges till l

ä

nsstyrelsen. Sogsv

å

rds-styrelsen och lantbruksn

ä

jimden skall med eget yttrande 

ö

verl

ä

-n-na ans

ö

kan till l

ä

nsstyrelsen.

24

Nuvarande  Ivdelse

röreslaaeh Ivdelse

Prop. 1985/86: 159

Den son ärinar  företa våtnarks-dik.nir.g  för virkesprod'jktion ellar markberedning genor. hygges­plöjning  skall  snarast möjligt och senast två månader i  för'.'äg anniöla detta till skogs vårds sty­relsen.  Denna skall, med eget yttrande en företagets skogliga läriDlighet,   överlä.-iina a.jrala.n till  länsstyrelsen  för  sa.nråd enligt 20  §  första  stycket natur­vårdslagen   (1964:822).

Den sen ämnar  företa markbered­ning genom hyggesplöjning  skall snarast möjligt och  senast två må-nader  i  förväg  anmäla detta till  skogsvårdsstyrelsen.   Denna skall,   med  eget yttrande en företagets skogliga lämplighet, överlämna ajitiälan till  länssty­relsen  för samråd enligt 20 § första stvcket nÄtarvård?laaen.

Den sen enligt gällande bestämelser har underrättat skogsvårdsstyrelsen en avverkning son skall äga mm på hans mark skall anses ha gjort anirälan för samråd beträffande avverkningen enligt 20 § naturvårdslagen.

Denna förordning träder i kraft den 1  januari 1986.

25

INNBHÄLL

Prop. 1985/86: 159

1.  Inledning

2

2.

Inkomna skrivelser

4

3.

Sveriges 

å

taganden enligt

"Convention en wetlands"

5

4.

Naturv

å

rdsverkets v

å

tnarksinventering

6

5.

GSllande r

ä

tt

8

6.

Ö

verv

ä

ganden och f

ö

rslag

10

7.  Specialmotivering

15

Bilaga Lagf

ö

rslag

26

röRDRD

Prop. 1985/86: 159

I saraband med behandlingen av prop. 1981/82:130 med f

ö

rslag till ny vattenlag m.m. har riksdagen hos regeringen hemst

ä

llt cm utredning och f

ö

rslag cm tillst

å

ndsplikt f

ö

r markavvattningsf

ö

retag i naturv

ä

rdslagen (JoU 1982/83:30, rskr 274). I anledning >firav har denna prcmaroria ujpr

ä

ttats inan jordbruksdepartementet.

27

1. inledning

Prop. 1985/86: 159

Fr

å

gan en att f

ö

rst

ä

rka skyddet f

ö

r landets v

å

tmarker har aktuali­serats i olika saimanhang. Den togs upp bl.a. i den socialdenokra-tiska notionen 1977/78:791 em milj

ö

v

å

rden m.m., i vilken f

ö

reslogs inf

ö

rande av en tillst

å

ndsplikt enligt naturv

ä

rdslagen f

ö

r dik­ningsf

ö

retag.

Med anledning av motionen uttalade jordbruksutskottet bl.a.  f

ö

l­jande (JoU 1978/79:8 s. 12):

Utskottet vill f

ö

r sin del med sk

ä

rpa understryka att man vid en samh

ä

llsutveckling san leder till ett 

ö

kat utnyttjande av v

å

tmarker f

ö

r bl.a. energiproduktion m

å

ste 

ä

gna s

ä

rskild uppm

ä

rksamhet

å

t m

ö

jligheterna att h

ä

vda alln

ä

nna milj

ö

- odi naturv

å

rdsintressen. Med h

ä

nsyn h

ä

rtill Yi

ä

lsar utskottet med tillfredsst

ä

llelse den i olika sanmahhang ig

å

ngsatta inventerings- och utredningsverksamhet ber

ö

rande v

å

tmarksfr

å

gor, vilken i korthet redovisats ovan. Bl.a. b

ö

r enligt utskottets mening naturv

ä

rdsverkets v

å

tmarksinventering och i anslutning h

ä

rtill p

å

b

ö

rjade inventeringar av olika energi­k

ä

llor med anknytning till v

å

tmarker kunna ge ett v

ä

rdefullt under­lag f

ö

r de av\r

ä

gningar av olika motst

å

ende intressen som kan bli n

ö

dv

ä

ndiga att g

ö

ra. Utskottet utg

å

r s

å

lunda fr

å

n att riskerna f

ö

r skador p

å

 milj

ö

n genom ett okat utnyttjande av v

å

tmarker f

ö

r olika 

ä

ndam

å

l liksem de positiva effekterna p

å

 lokalklimat och skogsbruk av dessas bevarande blir s

ä

rskilt beaktade av regeringen i anslut­ning till p

å

g

å

ende eller komnande 

ö

verv

ä

ganden r

ö

rande den inven-terings-och utredningsverksamhet scm har anknytning till v

å

tmarks­fr

å

gor. I samband d

ä

rmed synes 

ä

ven b

ö

ra pr

ö

vas i vad m

å

n de for­mella r

ä

ttsregleisia p

å

 f

ö

revarande anr

ä

de ger utrynme f

ö

r det f

ö

r­st

ä

rkta skydd av v

å

tmarkerna san framst

å

r scm n

ö

dv

ä

ndigt vid ett 

ö

kat ianspr

å

ktagande av dessa nerker f

ö

r t.ex. ett intensifierat skogsbruk eller utveckling av nya energiformer.

RiJdagen beslutade i enlighet med jordbruksutskottets f

ö

rslag (rskr 197e/79t63).

Ä

ven i senare motioner har v

ä

ckts fr

å

gan an lag

ä

ndringar med syfte att f

ö

rst

ä

rka skyddet av v

å

tmarkerna. Motionerna har dock avslagits av riksdagen med h

ä

nvisning till det p

å

g

å

ende eirbetet med en ny vattenlag (J

ö

O 1980/81:5).

28

Regeringen lade i mars 1982 fram propositionen (1981/82:130) med      Prop. 1985/86: 159 f

ö

rslag till ny vattenlag. I f

ö

rslaget till best

ä

nmelser an mark­avvattningsf

ö

retag understrcSt departementschefen betydelsen av skyddet av v

å

tmarker. Med h

ä

nvisning till att den nya lagstift­ningen kcrrmer att m

ö

jligg

ö

ra en friare bed

ö

mning av narkawatt-ningsf

ö

retagen 

ä

n vad scm kunde ske med den d

å

 g

ä

llande vatten­lagen, bed

ö

mde departementschefen att vad riksdagen uttalat i an­ledning av motionen 1977/78:791 i allt v

ä

sentligt kunde tillgodoses vid till

ä

npningen av den nya lagen.

I sitt bet

ä

nkande 

ö

ver f

ö

rslaget behandlade jordbruksutskottet bl.a. ett i den socialdenokratiska milj

ö

raotionen (1981/82:1921) p

å 

nytt framf

ö

rt yrkande on tillsli

å

ndspr

ö

vning enligt naturv

å

rdslagen av irerkawattningsf

ö

retag. I motionen lades fram f

ö

rslag till en ny paragraf i NvL med f

ö

ljande inneh

å

ll

18 a 

§

Å

tg

ä

rd f

ö

r att awattna

ö

versilningsmark, strand

ä

ng, k

ä

rr, mosse eller annein v

å

tmark f

å

r inte utf

ö

ras utan l

ä

nsstyrelsens tillst

å

nd.

En s

å

dan 

å

tg

ä

rd f

å

r inte till

å

tas, an den medf

ö

r ol

ä

genhet av st

ö

rre betydelse fr

å

n naturv

å

rdssynpunkt. Ar 

å

tg

ä

rden av synnerlig betydelse fr

å

n allm

ä

n synpunkt, f

å

r den dock till

å

tas utan hinder av vad nu har sagts.

L

ä

nsstyrelsen f

å

r f

ö

rena ett tillst

å

nd till markawatt:ning med de f

ö

reskrifter scm beh

ö

vs f

ö

r att begr

ä

nsa eller motverka skada p

å

 naturmilj

ö

n.

Sedan yttranden 

ö

ver motionen inh

ä

mtats fr

å

n statens naturv

å

rds­verk, lantbruksstyrelsen, skogsstyrelsen, l

ä

nsstyrelserna i Skara­borgs, 

Ö

rebro och V

ä

rmlands l

ä

n samt Lantbrukamas riksf

ö

rbund, anf

ö

rde utskottet i sitt bet

ä

nkande (J

ö

U 1982/83:30) bl.a.  f

ö

ljan­de:

Utskottet delar motion

ä

rernas uppfattning att v

å

tmarker son naturresurs ofta kan ha ett stort och m

å

ngsidigt bevarandev

ä

rde. Av naturv

å

rdsverkets remissyttrande fr

å

ng

å

r att det i m

å

nga fall

29

varit sv

å

rt att med tillr

ä

cklig styrka h

ä

vda

Prop. 1985/86: 159

naturv

å

rdsintxessen i samband med torrl

ä

ggningsf

ö

retag av olika

slag. Samr

å

dsplikten enligt 20 

§

 naturv

å

rdslagen har inte alltid

varit tillr

ä

cklig.  De ovan redovisade best

ä

ntnelserrB an

till

å

tlighets- ocii tillst

å

ndspr

ö

vning av vattenf

ö

retag kanmer

att inneb

ä

ra f

ö

rb

ä

ttrade m

ö

jligheter att inan ramen f

ö

r den

vattenr

ä

ttsliga bed

ö

mningen h

ä

vda naturv

å

rdsintressen nSr ett

markavvattningsf

ö

retag skall pr

ö

vas. Fr

å

gan med vilken styrka

dessa intressen kan h

ä

vdas gentenot exploateringsintressen m.m.

ä

r dock i h

ö

g grad beroende av vilken praxis scm koraner att

utbildas i r

ä

ttstill

ä

mpningen. Ehligt utskottets nening kan

alltj

ä

mt viss os

ä

kerhet anses f

ö

religga betr

ä

ffande n

ö

jligheten

att med st

ö

d av nya vattenlagen f

ä

 en 1j.llfredsst

ä

llande

kontroll 

ö

ver de 

å

syftade f

ö

retagen. Utskottet anser d

ä

rf

ö

r att

starka sk

ä

l taleur f

ö

r att det vattenr

ä

ttsliga pr

ö

vningssystemet

konpletteras med best

ä

nmelser cm tillst

å

ndspr

ö

vning enligt

naturv

å

rdslagen. De f

ö

rslag som framf

ö

rts i motionen och i

santoand med utskottsbehandlingen b

ö

r genan regeringens f

ö

rsorg

bli f

ö

rem

å

l f

ö

r ytterligare pr

ö

vning, varvid sj

ä

lvfallet

motion

ä

rernas synpunkter ocii avgivna remissyttreindai kan tj

ä

na

som v

ä

gledning. Utskottet f

ö

resl

å

r s

å

ledes att riksdagen med

anledning av motion 1981/82:1921 yrkande 13 hos regeringen

hemst

ä

ller cm utredning och f

ö

rslag cm tillst

ä

ndsplikt f

ö

r

markavvattningsf

ö

retag i naturv

å

rdslagen.

Riksdagen beslutade i enlighet med jordbruksutskottets f

ö

rslag (rskr 1982/83:274).

2. Inkomna skrivelser

Till jordbruksdepartementet har den 10 april 1980 ihkomnit en skri­velse fr

å

n Norrbottens l

ä

ns naturv

å

rdsf

ö

rbund. I skrivelsen f

ö

re­sl

å

s en 

ä

ndring i 23 

§

 naturv

å

rdsf

ö

rordningen (1976:484) samt be­r

ö

rs sekretesslagens till

ä

npning vcid ller anm

ä

lningar cm dikning enligt nyssn

ä

mnda best

ä

mmelse och an avverkning enligt 17 

§

 skogs­v

å

rdslagen. Dessutom har l

ä

nsstyrelsen i Kronobergs l

ä

n den 30 de­cember 1983 koitmit in med en skrivelse ang

å

ende naturv

å

rdsh

ä

nsyn vid v

å

tmarksdikning f

ö

r virkesproduktion. L

ä

nsstyrelsen hemst

ä

ller att regeringen vidtar s

å

dana 

å

tg

ä

rder att det klarl

ä

ggs att skogs-v

å

rdsstyrelsema har ett ansvar f

ö

r naturv

å

rdsh

ä

nsynen vid v

ä

t-nerksdikning cx

ä

i att s

å

lunda 21 

§

skogsv

å

rdslagen 

ä

ven 

ä

r tillSnp-1ig p

å

 s

å

dana skogssk

ö

tsel

å

tg

ä

rder.

30

3. Sveriges 

å

taganden enligt "Convention on wetlands"

Prop. 1985/86: 159

Ett internationellt samarbete betr

ä

ffande skyddet av v

å

tmarker ledde till att en konvention (Convention on Wetlands) kunde tr

ä

da i kraft 

å

r 1975, De l

ä

nder, bl.a. Sverige, san anslutit sig till konventionen har d

ä

rigenon f

ö

rbundit sig att \r

ä

ma an v

å

tmarker i allm

ä

nhet inom landets gr

ä

nser men ocks

å

 att speciellt skydda vissa utpekade cmr

å

den. Sverige har f

ö

r sin del angett 20 s

ä

dana s

ä

rskilt skydds\r

ä

rda ccnr

å

den. Cmr

å

dena har en areed cm sahiTBnlagt 2700 km. Betr

ä

ffande en mindre del av denna areal har markutnyttjandet reg­lerats gencm bildande av nationalparker eller naturreservat.

De f

ö

r Sverige i 

den  

s.k. CW-listan upptagna cmr

å

dena 

ä

r

Falsterbo-Fotevikencmr

å

det, M l

ä

n

Klingav

ä

ls

å

n-Krarikesj

ö

n, M l

ä

n

Helge

ä

n, L l

ä

n

Otteriby, H l

ä

n

S

ö

dviken, H l

ä

n

Otter

ö

n, H l

ä

n

K

ä

vsj

ö

n-Store Mosse, F l

ä

n

Gr

ö

tlingboholme-Rave Ytterholme , I l

ä

n

Laus holmar, I l

ä

n

Skenholmen, I l

ä

n

Homborgasj

ö

n, p l

ä

n

T

å

kem, E lan

Kvismaren, T l

ä

n

Hj

ä

lstaviken, c l

ä

n

Annsj

ö

n, Z l

ä

n

Gamnelstadsviken, BD l

ä

n

Pers

ö

fj

ä

rden, BD l

ä

n

lamas j

ö

n, AC l

ä

n

Sjaunja-Kaitum, BD l

ä

n

Taavavucma, BD l

ä

n

Med v

å

tmarker f

ö

rst

å

s i konventionen sunpmarker, k

ä

rr, torvmossar eller vattenomr

å

den, vare sig de 

ä

r naturliga eller konstgjorda.

31

permanenta eller tillf

ä

lliga eller har ett vatten scm 

ä

r stilla-       Prop. 1985/86: 159 st

å

ende eller rinnande, s

ö

tt, br

ä

ckt eller salt.

4. Naturv

å

rdsverkets v

å

tmarksinventering

Hed anledning av ett riksdagsbeslut den 1 juni 1977 uppdrog rege­ringen den 30 juni saiima 

ä

r

å

t statens naturv

å

rdsverk att genanf

ö

ra en 

ö

versiktlig inventering fr

å

n naturv

å

rdssynpunkt av de svenska v

å

tmarkerna. Inventeringen skulle redovisas till regeringen f

ö

re den 1 november 1978. Naturv

å

rdsverket fick vidare i uppdrag att i samarbete med 

ö

vriga statliga ryndigheter utarbeta en plan f

ö

r fortsatt inventering av v

å

traarke-jna. Syftet med den fortsatta in­venteringen angavs vara att ge en mera detaljerad kunskap cm lan­dets v

å

tmarker, deras naturv

ä

rden 

och  

betydelse. Den fortsatta inventeringen har i ett antal l

ä

n f

ö

ljts av regionala v

å

timrksin-venteringar.

Den 

ö

versiktliga inventeringen utanf

ö

r fj

ä

llregionen genomf

ö

rdes 

å

r 1978. 

Ä

r 1979 kon en sanmanst

ä

llning av litteraturuppgifter i samarbete med l

ä

nsstyrelserna och redovisades av naturv

å

rdsverket i rapporterna SNV m 1181-1184.

I den 

ö

versiktliga inventeringen redovisades 3600 v

å

tmarksanr

å

den scm skyddsv

ä

rda. Omr

å

dena har en sanmanlagd yta p

å

 ca 800 000 ha, vilket 

ä

r en tiondel av landets totala v

å

tmarksareal. ET5r omkring 12 % av antalet redovisade cmr

ä

den, motsvcurande 24 % av arealen, har med st

ö

d av naturv

å

rdslagen utf

ä

rdats n

å

gon form av skydd. Skyddet 

ä

r av olika art och crifattning, alltifr

å

n nationalparksbe-st

ä

mnelser till best

ä

nmelser an samr

å

d f

ö

r arbeten san v

ä

sentligt kan 

ä

ndra naturmilj

ö

n. Av de 3600 sk-ddsv

ö

rda cmr

å

dena anges 300 som s

ä

rskilt skyddsv

ä

rda.

Naturv

å

rdsverket konstaterar i sin redovisning att v

å

tjiarkema

ä

r i varierande utstir

ä

ckning och grad p

å

verkeide av olika arbetsf

ö

retag s

å

son sj

ö

s

ä

nkning, dikning, torvt

ä

kt odi skogsodling. S

ä

rskilt har de areella n

ä

ringarna medf

ö

rt stora minskningar av v

å

tmarksarealen och f

ö

r

ä

ndringar i 

ö

vrigt av v

å

tmarkskarakt

ä

ren. San exenpel anges att i K

ä

vlinge

å

ns vattensystem har genom dikning och andra former

32

av markavvattning ca 90 % av v

å

tmarkerna f

ö

r

é

viihnit fr

å

n b

ö

rjan av     Prop. 1985/86: 159 1800-talet fram till 1970-talet. Qi likartad utvecklir har skett 

ä

ven p

å

 Gotland och i Mellansveriges jordbruksanr

ä

den.

Det st

ö

rsta framtida hotet not landets skyddsv

ä

rda v

å

tmarker bed

ö

ns h

ä

rr

ö

ra fr

å

n skogsbruket i form av intensifierad dikning och g

ö

ds­ling av b

å

de myrar och sumpskogar. 

Ä

ven energiskogsodling befaras kenma att st

ä

lla anspr

å

k p

å

 anv

ä

ndning av v

å

tmarker, liksem en 

ö

kad brytning av torv scm energir

å

vara. Man pekar ocks

ä

 p

å

 det hot san vattenkraftutbyggnader inneb

ä

r i form av 

ö

verd

ä

mning av bl.a. myr­marker f

ö

r tillskapande av nya regleringsmagasin.

Den 

ö

versiktliga inventeringen gav vid handen ett stort behcv av 

ö

kade kunskaper an v

ä

tnerkema och deras betydelse f

ö

r naturmilj

ö

n. Regeringen gav d

ä

rf

ö

r den 27 mars 1980 naturv

å

rdsverket i 

\

5

3pdrag 

att genonf

ö

ra en fortsatt inventering av Sveriges v

ä

tnarker enligt ett modifierat f

ö

rslag till program scm verket lagt fram f

ö

r rege­ringen den 18 januari 1980. Inventeringen skulle i f

ö

rsta hand inriktas p

å

 de omr

å

den d

ä

r intresset att ta v

å

tmarker i anspr

å

k f

ö

r skogs- 

odt\  

energiproduktion var st

ö

rst.

En kartering av anspr

å

ken p

ä

 v

å

tmarkerna son publicerades av natur­v

å

rdsverket 1980 i SNV m 1364 visade att intresset att ta v

å

tmar­ker i anspr

å

k f

ö

r skogs- 

odh  

energiproduktion var st

ö

rst i en s

ä

r­skilt v

å

tnarksrik region p

å

 den \r

ä

st:ra sidan av sydsvenska h

ö

glan­det. Bl inventering har ocks

ä

 genomf

ö

rts i denna del av landet. Resultaten har redovisats i rapporterna SNV PM 1680-1683.

Ut

ö

ver inventeringen (scm ber

ö

r fem l

ä

n) i sydv

ä

stra Sverige har verket utf

ö

rt motsvarande arbete i Kalmar l

ä

ns Sm

å

landsdel i sam­verkan med l

ä

nsstyrelsen i Kalmar l

ä

n. Denna inventering 

ä

r redo­visad i rapporterna SNV FM 1787-1788.

Inventeringen i sydv

ä

stra Sverige t

ä

cker ca 10 000 ha. Den redo­visar saiimanlagt 2 153 objekt st

ö

rre 

ä

n ca 10 ha, varav 190 s

ä

r­skilt v

ä

rdefulla. Inventeringen i det v

ä

tmarksfattigare Kalmar l

ä

n tar upp 542 objekt, varav 50 s

ä

rskilt \

ä

rdefulla.

33

3   Riksdagen 1985/86. 1 saml. Nr 159

Inventeringarna cmfattar samnanlagt 16 typer av nossar, 23 typer av     Prop. 1985/86: 159

k

ä

rr, 15 typer av suitpskog, 4 typer av fuktLig hed, 9 typer av fxikt-

ä

ngar samt 16 typer av vegetation i sj

ö

ar och vattendrag. I den

sydv

ä

stra regionen 

ä

r mossar av olika form ocii slag vanligeist, i

Kalmar l

ä

n k

ä

rr. Den st

ö

rsta 

é

urealen s

ä

rskilt v

ä

rdefulla v

å

tmarker

upptas av myrkonplex med inslag av m

ä

ssar och k

ä

rr i sydv

ä

stra

Sverige samt v

å

tmarkskonplex i anslutning till sj

ö

ar och vattendrag

i Kalmar l

ä

n.

I santoand med inventeringen har det framkotrmit att mer omfattande awattning genan dikning f

ö

rekcrmer

ä

n vad tidigare Vcurit k

ä

nt. Andelen vStnarker scm 

ä

r op

å

verkade av arbetsf

ö

retag ocii andra ingrepp i de inventerade omr

å

dena 

ä

r f

ö

rsvinnande liten. De v

å

t-marksobj

é

kt vilka markeras son s

ä

rskilt v

ä

rdefulla eller \

Ä

rdefulla

ä

r dock v

ä

sentligen op

å

verkade morfologiskt-hydrolcjgisktl. De representerar i stort sett den regionala veuriationen av v

ä

tjiarkstyper.

Regionala inventeringar utf

ö

rs eller har utf

ö

rts i Uppsala, J

ö

n-kSpings, Kalmar, Kronctoergs, Kristianstads, Hallands, Alvsborgs, Skaraborgs, Kopparbergs och V

ä

sterbottens l

ä

n.

5. G

ä

llcinde r

ä

tt m.m.

Lagregler cm tillst

å

ndspr

ö

vning av norkawattningsf

ö

retag finne i vattenlagen (1983:291), VL. Best

ä

nmelser i annan lagstiftning son kan bli aktuella att tillSitpa p

å

 s

å

dana f

ö

retag finns 

ä

ven i natur­v

å

rdslagen (1964:822), NvL, cxii naturv

å

rdsf

ö

rordningen (1976:484),

NvF.

Markavvattningsf

ö

retag h

ä

nf

ö

rs till vattenf

ö

retag enligt VL. Med markavvattning avses 

å

tg

ä

rder scm utf

ö

rs f

ö

r att awattna nark, f

ö

r att s

ä

nka eller tiappa ur en sj

ö

 eller f

ö

r att skydda mot vatten, n

ä

r syftet 

ä

r att varaktigt eka en fastighets l

ä

nplighet f

ö

r n

å

got visst 

ä

ndam

å

l (1 kap. 3 och 4

§§

). San huvudregel g

ä

ller att ett narkawattningsf

ö

retag inte f

å

r utf

ö

ras utan att tillst

å

nd enligt VL inh

ä

mtas. Undantag fr

å

n huvudregeln cm tillst

å

ndsplilct g

ö

rs an det 

ä

r uppenbart att varken allm

ä

nna eller enskilda intressen ska-

'till form- och vattenf

ö

rh

å

llanden

34

das gencm f

ö

retagets inverkan p

ä

 vattenf

ö

rh

å

llandena. Likas

å

g

ö

rs      Prop. 1985/86: 159 undantag f

ö

r f

ö

retag scm avser detaljdr

ä

nering gencm t

ä

ckdikning och det inte finns sannolika sk

ä

l att allm

ä

nna eller enskilda in­tressen skadas genan f

ö

retaget.

Ett markavvattningsf

ö

retag f

å

r inte gencmf

ö

ras cm det strider mot n

å

gon av tLill

å

tlighetsreglema i 3 kap. VL. S

å

lunda f

å

r det enligt 1 

§

genan valet av plats eller p

å

 n

å

got annat s

ä

tt inte n

ö

ta hinder mot f

ö

retaget fr

å

n alln

ä

nna planeringssynpurikter. Det f

å

r inte hel­ler strida not fastst

ä

llda planer enligt byggnadslagen (1947:385). Qn det annars, i andra fall 

ä

n san avses i 16, 18 ocii 20 

§§

 NvL, ller s

ä

rskilda best

ä

mnelser f

ö

r bebyggande eller annan anv

ä

ndning av ett nark- eller vattenomr

å

de, skall f

ö

retiaget enligt 2 

§

 utf

ö

ras s

å

 att syftet med best

ä

nmelsema inte motverkas, s

å

dana best

ä

nmelser san avses torde vad g

ä

ller raarkawattaiings-f

ö

retag i regel utg

ö

ras av f

ö

rordnanden enligt NvL an naturreservat eller naturv

ä

rdsorar

å

de. l

ö

rondnanden an naturreservat eller natur-v

å

rdscmr

å

den scm omfattar v

å

tmarker torde d

ä

rf

ö

r i regel starkt be­sk

ä

ra eller f

ö

rhindra n

ö

jlighetema tdll markavvattning. 

Ä

ven cm det inte finns andra hirder not f

ö

retaget f

å

r det inte korara till st

å

nd an det skulle leda till skador eller 

ö

l

ä

genheter av st

ö

rre betydelse f

ö

r alln

ä

nna intressen, d

ä

ribland naturv

å

rdsintresset. Regeringen kan dock meddela dispens vad g

ä

ller hinder av det sistn

ä

mnda slaget.

I VL finns ocks

å

en 

é

kononisk till

å

tlighetsregel (4 

§

) enligt vil­ken ett vattenf

ö

retag f

å

r kcrana till st

å

nd bara an f

ö

rdelama fr

å

n alln

ä

n och enskild synpunkt 

ö

verv

ä

ger kostnaderna samt skadorra och 

ö

l

ä

genheterna av det.

Pr

ö

vningen av markavvattningsf

ö

retag sker vid f

ö

rr

ä

ttning. F

ö

rr

ä

tt­ningen handl

ä

ggs av en f

ö

rr

ä

ttningsman son f

ö

rordnas av l

ä

nsstyrel­sen. Han bitr

ä

ds i regel av tv

ä

 gode m

ä

n.

Enligt 7 

§

 NvL kan ett omr

å

de san 

ä

r s

ä

rskilt skyddsv

ä

rt fr

å

n na-turv

ä

rdssynpurikt av l

ä

nsstyrelsen f

ö

rklaras scm naturreservat. Naturreservat f

å

r inte bildas an syftet med 

å

tg

ä

rden i allt v

ä

sent-

35

ligt kan tillgodoses genan att cmr

ä

det i st

ä

llet med st

ö

d av 19 

§

      Prop. 1985/86: 159 NvL f

ö

rklaras san naturv

å

rdsanr

ä

de. Ett f

ö

rordnande cm naturv

å

rds-cmr

ä

de f

å

r emellertid inte leda till s

å

ingripande inskr

ä

nkningar i mark

ä

garens r

ä

tt att f

ö

rfoga 

ö

ver omr

å

det att p

å

g

å

ende markanv

ä

nd­ning avse\rt f

ö

rsv

å

ras. Qn ett f

ö

rordnande on naturreservat medf

ö

r s

å

dana inskr

ä

nkningar blir mark

ä

garen enligt 26 

§

 NvL ber

ä

ttigad till ers

ä

ttning av staten.

Enligt 18 

§

 NvL f

å

r takt av sten, grus, sand, lera, jord, torv eller andra jordarter inte bedrivas utan att tillst

å

nd l

ä

mnats av l

ä

nsstyrelsen. E;tt avslag p

å

 en tillst

å

ndsans

ö

kan leder int:e till ers

ä

ttningsr

ä

tt f

ö

r scSranden.

Cm ett arbetsf

ö

retag scm inte omfattas av tillst

å

ndstv

å

ng enligt 18 

§

kan kcrana att v

ä

sentligt 

ä

ndra naturmilj

ö

n skall enligt 20 

§ 

samr

å

d ske med l

ä

nsstyrelsen. Betr

ä

ffande s

å

dant arbetsf

ö

retag f

å

r l

ä

nsstyrelsen f

ö

rel

ä

gga f

ö

retagaren att vidta de 

å

tg

ä

rder som be­h

ö

vs f

ö

r att begr

ä

nsa eller notverka skador p

ä

 naturmilj

ö

n. Rege­ringen eller myndighet som regeringen best

ä

nmer f

å

r f

ö

reskriva att inan landet eller del d

ä

rav anm

ä

lan f

ö

r samr

å

d alltid sked.! g

ö

ras i fr

å

ga cm s

ä

rskilda slag av arbetsf

ö

retag. Med st

ö

d av sistn

ä

imda best

ä

mnelse stadgas i 23 

§

vF 

att v

å

tmarksdikning f

ö

r virkespro­duktion skall senast tv

å

 m

å

nader i f

ö

rv

ä

g ann

ä

las till vederb

ö

rande skogsv

å

rdsstyrelse, som har att 

ö

verl

ä

mna anm

ä

lan till l

ä

nsstyrel­sen f

ö

r samr

å

d enligt 20 

§

.

Tillst

å

ndsplikten enligt 18 

§

 NvL f

ö

r torvt

ä

kt f

ö

resl

å

s enligt ett till lagr

å

det nyligen remitterat f

ö

rslag till lag (1985:000) om vissa torvfyndigheter m.m. att upph

ö

ra. Tillst

å

ndsfr

å

gan skall i st

ä

llet pr

ö

vas enligt den f

ö

reslagna lagen. Pr

ö

vningsmyndighet blir l

ä

nsstyrelsen.

6. 

Ö

verv

ä

ganden ocii f

ö

rslag

Str

ä

van efter att ta i anspr

å

k ny mark f

ö

r uppodling och att f

ö

r­b

ä

ttra odlingsbetingelsema j

å

befintlig jordbruksnark har under g

å

ngna tider lett till att mycket betydcinde arealer av f

ö

r natur­milj

ö

n samt djur- och \

ö

xtlivet v

ä

rdefulla sj

ö

ar cx

ä

i andra v

ä

tmar-

36

ker har awattnats. En liknande utveckling har skett även inan

Prop. 1985/86: 159

skogsbruket. Särskilt stor omfattning har markawattuxingen av naturliga skäl fått i de syd- och mellansvenska jordbruksanrådena, inräknat Öleind och Gotland. Denna awattningsverksantiet har avse-\ört begränsat förekomsten av opåverkade våtitarker.  sålunda konsta-teréir naturvårxisverket i sin redovisning av uppiraget att inventera landets våtmarker,  att det frarakoranit att mer omfattande awattning gencm dikning förekoraner än vad san tidigcu?e varit känt. Andelen våtmarker som är opåverkade av arbetsföretag odi andra ingrepp inom inventeringscmrådena sSgs vara försvinneinde liten. Föreliggande prognoser tyder på att det även i framtiden koraner att ställas stora anspråk på exploatering av våtmarker,  framför allt för skogs­bruks- ocii energiutvinningsändamäl.   I det sistnämnda hänseendet har intjesset främst riktats mot torvutvinning.

De åtgärder son utfcSrs för markavvattning påverkar landskapsbilden samt förändrar naturmiljön på ett sådcint sStt att livsbetingelserna för djur ocii växter scm Sr aiiassade till våtinarksmiljön förstöra eller försämras.

Riksdagen har son tidigare nämnts ansett att det vattenrättsliga prövmingssystemet betiäffande nturkawattningsföretag bör konplet­teras med bestänmelser om tillstandspitSvning enligt NvL.  Riksdagen har bert att regeringen lägger fram ett förslag cm tillstånds-plikt för markawattningsföretag i NvL.

Mat bakgrund av det nu anförda föreslås att i NvL införs en ny bestämnelse,  18 c §,  cm tillståndsprövning av markavvattningsföre­tag.

I fråga om provningsskyldighetens räckvidd föreslås följande.  E-prövmingsplikt bör i princip gälla edla former av irarkavvatt:ning scm cmfåttas av VL:s bestänmelser.  Härigenan undviks den svårighet som det kan innebära att i lagtexten göra en avgränsning mellan prövningspliktiga ocii inte prövningspliktiga företag. Ureiantag bör emellertid göras för sSdan narkawattning scm nomalt inte innebär risk för skador på natvirmiljön,  nämligen detaljdrSnering av jord­bruksmark genan täcikdikning.  Elidast cm det finns sannolika skäl att

37

ett dylikt f

ö

retag skadar naturmilj

ö

n b

ö

r tillst

å

ndsplikt f

ö

relig-     Prop. 1985/86: 159 ga. Pr

ö

vningsplikten b

ö

r heller inte g

ä

lla s

å

dana rensningar i ett vattendrag san utf

ö

rs f

ö

r att bibeii

å

lla avb

ö

rdningsf

ö

rm

å

gan. S.k. skyddsdikning 

ä

r en 

å

tg

ä

rd scm vidtas f

ö

r att hindra grundvattnet att stiga efter en skogsavverkning och scm d

ä

rf

ö

r underl

ä

ttar 

å

ter-v

ä

xten. Skyddsdikning torde inte omfattas av VL:s definition av markavvattning i 1 k. 3 

§

f

ö

rsta stycket punkt 4, eftersom kravet p

å

 att 

å

tg

ä

rden skall varaktigt Ska en fastighets l

ä

npliet f

ö

r n

å

got visst 

ä

ndam

å

l inte kan anses vara uppfyllt. Fr

å

n naturv

å

rds-synpunkt torde skyddsdikning ocks

å

 i regel sakna betydelse. Skyddsdikning b

ö

r allts

å

inte omfattas av NvL:s regler cm till­st

ä

ndsplikt.

I anledning av det tidigare omn

ä

mnda f

ö

rslaget till torvlagstift-ning, b

ö

r tillst

å

ndsplikten inte heller anfatta dikning san sker f

ö

r torvutvinning vartill tillst

å

nd koraner att kr

ä

vas enligt n

ä

mnda lagstiftning. Erforderliga naturv

å

rdsh

ä

nsyn f

å

r l

ä

nsstyrelsen ta vid sin pr

ö

vning enligt dai lagstiftningen.

Tillst

å

ndspr

ö

vningen enligt NvL av narkawattning b

ö

r likson annan tillst

å

ndspr

ö

vning enligt NvL ske hos l

ä

nsstyrelserna. I fr

å

ga an den 

ö

kade arbetsbelastning detta kan leda till kan s

ä

gas f

ö

ljcinde. L

ä

nsstyrelserna 

ä

r enligt 23 

§

NvF redein samr

ä

dsmyndiet betr

ä

f­fande skogsdikning. L

ä

nsstyrelserna Yiar dessutom visst ansvar f

ö

r att bevaka eillin

ä

nna intressen betr

ä

ffande bl.a. s

å

dan narkawatt­ning som pr

ö

vas enligt VL. Visserligen 

ä

r det kaninarkollegiet scm skall f

ö

ra talein f

ö

r allm

ä

nna intressen i vattenm

å

l, men kollegiet torde oftast vara beroende av l

ä

nsstyrelsens sakkunskE?

»

 f

ö

r att kunna f

ö

ra denna talan.

Den 

ö

kade curbetsbeleistning f

ö

r l

ä

nsstyrelsen san en obligatorisk tillst

å

ndspr

ö

vning enligt NvL skulle leda till kan redan med h

ä

nsyn till vad scm nu sagts bed

ö

mas bli m

å

ttlig. Den kan ytterligare minskats cm skogsv

å

rdsstyrelsema och lantbruksn

ä

mnderna inlemnas aktivt i pr

ö

vningsf

ö

rfarandet. Kedan enligt g

ä

llande regler skall all skogsdikning ann

ä

las till skogsv

å

rdsstyrelsen, som har att med eget yttrcinde r

ö

rande f

ö

retagets skogliga l

ä

nplighet 

ö

verl

ä

mna annfilan till l

ä

nsstyrelsen f

ö

r samr

å

d enligt 20 

§

 NvL. Med h

ä

nsyn till de kunskaper odi den erfarenhet san finns inan

38

skogsv

å

rdsstyrelsema, torde dessa vara v

ä

l l

ä

npade att 

ä

ven gSra     Prop. 1985/86: 159 bed

ö

mingar av dikningens inverkan p

å

 naturmilj

ö

n. Skogsv

å

rdssty­re Isemas befattning med skogsdiknings

ä

renden torde kunna utvidgas p

å

 detta s

ä

tt utan att det leder till n

ä

nnv

ä

rt merarbete.

N

ä

goi motsvarighet till samr

å

det enligt 23 

§

NvF finns inte vid narkawattning f

ö

r jordbruks

ä

ndan

å

l. Genon de 

ä

ndringar som nyligen f

ö

retagits i lagen (1979:425) cm sk

ö

tsel av jordbruksmark (sk

ö

tsel­lagen) har eraellertid lantbruksn

ä

mnderna f

å

tt ett 

ö

kat ansvar f

ö

r fr

å

gar cm naturv

å

rdsh

ä

nsyn inan jordbruket. Vad san sagts ovan ang

å

ende skogsv

å

rdsstyrelsemas roll i ifr

å

gavarande pr

ö

vmingsf

ö

r­farande b

ö

r d

ä

rf

ö

r 

ä

ven kunna g

ä

lla lantbruksn

ä

mnderna.

Fh l

ä

nplig ordning skulle d

ä

rf

ö

r vjura att en ans

ö

kan cm m

é

urkawatt-ning f

ö

r skogsbruks- eller jordbruks

ä

ndam

å

l inges till vederb

ö

rande skogsv

å

rdsstyrelse resp. lantbruksn

ä

mnd. Efter erforderlig utred­ning 

ö

verl

ä

mnar d

ä

refter nyndigheten ans

ö

kningshandlingarna med eget yttrande till l

ä

nsstyrelsen. Yttraidet b

ö

r avse s

å

v

ä

l l

ä

nplig-heten fr

å

n skogsv

å

rds- resp. jordbrukssyrwiikt som verkningarna p

å 

naturmilj

ö

n. l

ä

nsstyrelsen b

ö

r vid den f

ö

ljande tillst

å

ndspr

ö

v­ningen normalt kunna grunda sitt beslut p

å

 den bed

ö

miing som gjorts av skogsv

å

rdsstyrelsen eller lantbruksn

ä

mnden, varf

ö

r f

ö

rfarandet kan bli mycket enkelt i de fall d

ä

 ans

ö

kan tillstyrks. Yttrandet b

ö

r givetvis 

ä

ven kunna inneh

å

lla f

ö

rslag till f

ö

rsiktighets

å

tg

ä

r­der exil begr

ä

nsningar av f

ö

retaget.

Den f

ö

reslagna tillst

å

ndspliktsregeln enligt NvL inneb

ä

r att nan i vissa fall inf

ö

r en dubbelpr

ö

vning av markawattningsf

ö

retag. Det blir h

ä

r fr

å

ga cm en verklig dutbelpr

ö

vning eftersom verkningarna av ett och sanma f

ö

retag fr

å

n naturv

å

rdssynpurikt skall bed

ö

mas enligt b

å

de VL och NvL. Denna dvibbelpr

ö

vning torde emellertid -s

å

som n

ä

rmare utvecklas nedan - i praktiken inte bli s

ä

rskilt be­tungande, f

ö

rutsatt att tillst

å

ndspr

ö

vningen regelufissigt f

ö

rst sker enligt NvL. En s

å

dan pr

ö

vmingsordning

ä

r att f

ö

redra, eftersom f

ö

rfarandet hos l

ä

nsstyrelsen blir v

ä

sentligt enklare ocii billigare f

ö

r s

ö

kanden 

ä

n en f

ö

rr

ä

ttning enligt VL.

39

vid den pr

ö

vning enligt NvL san l

ä

nsstyrelsen skall g

ö

ra karmer       Prop. 1985/86: 159 utt

ö

ranande att behandlas f

ö

retagets verkningar p

ä

 naturmilj

ö

n. Ffiri ligger 

ä

ven en bed

ö

mning av om f

ö

retaget strider mot antagna planer eller f

ö

rordneinden som meddelats enligt NvL.

Av de motst

å

ende intressen san brukar f

ö

rekoraia i n\

å

l an markav­vattning 

ä

r naturv

å

rdsintresset det vanligaste. Mera s

ä

llan ber

ö

rs fiskeintressen eller andra allm

ä

nna intressen. Cm pr

ö

vningen enligt NvL utmynnar i ett tillst

å

nd torde mark

ä

garen d

ä

rf

ö

r ofta kunna g

ö

ra den bed

ö

mningen att det 

ä

r uppenbart att inte allm

ä

nna intres­sen skadas. Innan han g

ö

r denna bed

ö

mning b

ö

r han samr

å

da ned l

ä

ns­styrelsen i dess egensk av tillsynsmyndighet enligt VL. Tillst

å

nd enligt VL skulle d

ä

 inte beh

ö

va s

ö

kas annat 

ä

n an det beh

ö

vs enligt 4 kap. 2 

§

 andra stycdcet VL, dvs. n

ä

r s

ä

rskild tv

å

ngsr

ä

tt beh

ö

va eller n

ä

r tv

å

 eller flera skcdl deltaga i f

ö

retaget och n

å

gon

ö

ver-enskonmelse inte har tr

ä

ffats cm delaktigheten. I de fall det sker en efterf

ö

ljande pr

ö

vming enligt VL koiroer denna att f

ö

renklas genom att naturv

å

rdsfr

å

goma i praktiken redan 

ä

r avklarade.

Cm tillst

å

nd enligt NvL inte l

ä

mnas till ett f

ö

retag, inneb

ä

r detta att f

ö

retaget inte f

å

r genanf

ö

ras,

ä

ven cm en efterf

ö

ljande pr

ö

v­ning enligt VL kunde t

ä

nkas leda till ett tillst

å

nd. Fii p

å

b

ö

rjad f

ö

rr

ä

ttning enligt VL b

ö

r d

ä

rf

ö

r avbrytas s

å

 snart beslutet enligt NvL vunnit laga kraft.

Det f

ö

rslag till tillst

å

ndspr

ö

vning enligt NvL av markawattnings­f

ö

retag scm nu l

ä

ggs fram har till 

ä

ndam

å

l att f

ö

rb

ä

ttra skyddet av landets v

å

tmarker. Det tillt

ä

nkta f

ö

retagets inverkan p

å

 naturmil­j

ö

n blir d

ä

rf

ö

r av st

ö

rsta betydelse vid l

ä

nsstyrelsens pjr

ö

vming. Givetvis skall 

ä

ven h

ä

nsyn tas till mark

ä

garens intresse av att f

å 

f

ö

rb

ä

ttra sin mark samt det samh

ä

llsekoncmiska intresset av att jordbruks- ocii skogsmark skall kunna sk

ö

tas rationellt ocii ge god avkastning. Detta fr

å

ng

å

r redan av 3 

§

 NvL. FtSr att en ans

ö

kan skall avsl

å

s b

ö

r det d

ä

rf

ö

r kr

ä

vas att det framst

å

r scm ett beak-tansv

ä

rt naturv

å

rdsintresse att det ber

ö

rda mark- eller vattenomr

å­

det bevaras op

å

verkat f

ö

r framtiden. N

å

gra till

ä

tlighetsregler ut

ö

ver n

ä

rmda stadgande tieh

ö

vs inte i NvL.

40

Fh ytterligcire fråga som bör tas np i detta saimanhang är den cm

Prop. 1985/86: 159

en markägare skall bli berättigad till ersättning för det fall länsstyrelsen avslår en einsökan an narkawattning.

Cm ett tillstånd till ei förprbvningspliktig verksairhet vägras, brukar detta i de flesta andra sanmarihang inte leda till att sökan­den blir ersättningsberättigad. Detta gäller bl.a.    verksamheter för vilka krävs tillstånd enligt 18 § NvL eller enligt VL.

Den nu föreslagna bestäimielsen innebär att det i NvL införs en generell tillståndsplikt för narkawattning. Tillståndspliktens cmfattning är bestämd på sanna sätt san i Vl.    hfarkawattningsföre-tagen kcransr således att bli förprövningspliktiga enligt NvL i saitma utsträckning som de redan nu är enligt VL.  Den tillåtlighets-prövming san skall ske med avseende pä företagets inverkan på naturmiljön blir också i princip densamna i de båda lagarna. Någon rätt till ersättning bör därför inte tillkomna sökanden cm till­stånd till markavvattning vägras enligt NvL.

7. Specialmotivering

Beslag till ändring i natvorvårdslagen (1964:822)

18 c §

Åtgärder san utförs för att awattna nark,   för att säiika eller tappa ur en sjö eller för att skydda mot vatten, när syf­tet med åtgärden är att varaktigt 

Tillstånd bdiövs inte för markavvattning som sker i samband med takt av torv vartill tillstånd har lämnats enligt lagen (1985:000) cm vissa torvfyndigheter m.m. Tillstård behövs inte heller för att utföra rensningar för att bibehålla vattnets djup eller läge.

Ett tillstånd till markavvattning skall förenas med de villkor san behövs för att begränsa eller motverka skador pä naturmiljön av företaget.

41

Paragrafen

ä

r ny.

Prop. 1985/86: 159

I f

ö

rsta stycket stadgas en generell skyldighet att ans

ö

ka an till­st

å

nd enligt NvL till narkawattning. Undantag fr

ä

n f

ö

rpr

ö

vnings­plikten har emellertid gjorts f

ö

r detaljdr

ä

nering genom t

ä

ckdikning utan n

ä

r det f

ö

religger sannolika sk

ä

l att skador uppst

å

r p

ä

 natur­milj

ö

n. Undantag har vidare gjorts i andra stycket f

ö

r normalt underh

å

ll i form av rensning av diken och vattendrag till tidigare djup eller l

ä

ge. I fr

å

ga cm tolkningen av vad san skall f

ö

rst

å

s med s

ä

dana underh

ä

llsrensningar har jordbruksutskottet gjort n

å

gra v

ä

gledande uttalanden i samband med tillkomsten av den nya vatten­lagen, se JoU 1982/83:30 s. 27. Undantag fr

å

n prbvningsplikten f

ö

r s

å

dana narkawattnings

ä

tg

ä

rder san sker i samband med takt av torv har vidare gjorts. Denna fr

å

ga har behandlats i avsnitt 6. Undanta­get g

ä

ller endast f

ö

r takter som pr

ö

vas enligt den f

ö

reslagna torv-lagstiftningen.

Som har anf

ö

rts i avsnitt 6 omfattas s.k. skyddsdikning inte av markawattningsdefinitionen i vare sig VL eller f

ö

revarande para­graf. Skyddsdikning 

ä

r s

å

ledes inte tillst

å

ndspliktig.

Eftersom pr

ö

vningen enligt NvL komner att ske gencm ett eriklare f

ö

rfarande 

ä

n pr

ö

vningen enligt VL b

ö

r pr

ö

vmingen enligt NvL ske f

ö

re pr

ö

vningen enligt VL. N

å

gra s

ä

rskilda best

ä

nmelser om pr

ö

v­ningsordningen torde inte beh

ö

vas. Pr

ö

vningen enligt NvL b

ö

r kunna ske p

å

 ett relativt tidigt stadium i planeringen och innan detalj­utredningar cm utfonnning och kostnader gjorts. Med den k

ä

nnedom an v

ä

rdefullare v

å

tnarksomr

å

den som l

ä

nsstyrelserna f

ö

r\rvat, bl.a. gencm naturv

å

rdsverkets v

å

tmarksinventering, torde de flesta l

ä

ns­styrelser ha underlag f

ö

r att ganska snabbt fatta beslut i till­st

å

nds fr

å

gan.

San tidigare franli

å

llits keraner ett meddelat tillst

å

nd enligt NvL ofta att leda till att pr

ö

vmingen enligt VL kan undvikas eller f

ö

renklas. Ett tillst

å

nd av l

ä

nsstyrelsen torde n

ä

mligen i regel kunna tolkas scm att det 

ä

r uppenbart att allm

ä

nna intressen inte skadas, 

å

tminstone s

ä

vitt g

ä

ller naturmilj

ö

n.

42

Ett tillstånd enligt NvL skall enligt tredje stycket kunna förenas

Prop. 1985/86: 159

med villkor eller föreskrifter för att begränsa ett företags verkningeir pä naturmiljön. Häri ligger även att länsstyrelsen hör kunna föreskriva begränsningar av företagets onfattuiing.

20 

§

Kan arbetsföretag,  scm ej cmfattas av tillståndstvång enligt 18,  18c eller 19 §, komna att väsentligt förändra naturmiljön,  skall,  innan företaget utföres,  samråd ske med länsstyrelsen.  Regeringen eller nyndiet scm regeringen bestänmer kan föreskriva att inan landet eller del därav anmälan för samråd alltid skall göras i fråga an särskilda slag av arbetsföretag.

Beträffamde arbetsföretag son sägs i första stycket äger läns­styrelsen förelägga företagaren att vidtaga de åtgärder som finnas erforderliga för att begränsa eller motverka skada pä naturmiljön.

Bestänrnelsema i denna paragraf skola ej avse bebyggelse inan anräde,  san ingår i fastställd generalplan,  stadsplan eller byggnadsplan,  och ej heller företag vartill tillstånd lämnats enligt vattenlagen (1983:291) eller miljöskyddslagai (1969: 387).

Från det i paragrafen föreskrivna samrådsförfarandet hcu: undcintag även gjorts för markawattningsföretag eftersom dessa skall till-ståndsprö\/as enligt den nya 18 c §.  Samrådsplikten kan däremot avse täckdikning,   skyddsdikning och rensning,  scm inte omfattas av 

t

J.ll

-

ståndsplikten enligt nämnda §.

37 

§

Till b

ö

ter eller f

ä

ngelse i h

ö

gst sex m

å

nader d

ö

mes den som upps

å

tligen eller av oaktsanihet

1.

bryter mot f

ö

rbud eller f

ö

reskrift scm meddelats enligt 5, 8, 10, 11 eller 14 

§

, 16 

§

 a

«

ira stycket eller 19 

§

,

2.

bryter mot 16 

§

 f

ö

rsta stycket f

ö

rsta punkten eller, an ej g

ä

r­ningen 

ä

r ringa, mot 16 

§

 f

ö

rsta stycket andra purikten,

3.

bryter mot 17 

§

 eindra stycket, cm ej g

ä

rningen 

ä

r ringa,

4.

utf

ö

r takt eller markavvattnings

å

tg

ä

rd utan att ha tillst

å

nd enligt 18 eller 18 c 

§

 eller bryter mot villkor eller f

ö

reskrif­ter san har meddelats i santoand med s

å

dant tillst

å

nd,

5.

underl

å

ter att fullg

ö

ra aniifilningss)?yldighet scm f

ö

res)crivits med st

ö

d av 18 a 

§

 eller 20 

§

f

ö

rsta stycket

6.

bryter mot 22 

§

 f

ö

rsta eller tredje stycket eller mot f

ö

reskrift san neddelats i samband med medgivande enligt tredje stycket,

43

7.     

å

sidos

ä

tter stadgandet i 23 

§

, om ej rningen sker p

å

plats,       Prop. 1985/86: 159

till vilken alln

ä

riheten icke 

ä

ger tilltir

ä

de eller har insyn,

eller g

ä

rningen 

ä

r ringa, eller

8.     uppf

ö

r vilth

ä

gn i strid mot 24 a 

§

 eller 

å

sidos

ä

tter villkor san

ä

r f

ö

renat med tillst

å

nd till vilth

ä

gn.

Utbyte av brott son avses i f

ö

rsta stycket 4 skall f

ö

rklaras f

ö

r­verkat, om det ej 

ä

r uppenbart osk

ä

ligt.

Ä

ndringen i f

ö

rsta stycket puiikt 4 haur gjorts f

ö

r att ansvarsbe-st

ä

nmelsen skall bli till

ä

mplig ocks

å

 p

å

 underl

å

tenhet att s

ö

ka tillst

å

nd enligt 18 c 

§

 eller brott mot f

ö

reskrift som meddelats enligt paragrafen.

I andra stycket har uttryciket "bbilligt" bytts ut mot "osk

ä

ligt". N

å

gon saklig 

ä

ndring

å

syftas inte med detta. Stadgandet komner ocks

å

 att omfatta utbyte av en otill

å

ten markavvattnings

å

tg

ä

rd.

44

Bilaga 2    Prop. 1985/86: 159

Sammanställning av remissyttranden över promemorian (Ds Jo 1985:2) Förprövning av markavvattningsföretag enligt naturvårdslagen (1964:822)

Efter remiss har yttranden över promemorian avgetts av kammarkollegiet, lantbruksstyrelsen, skogsstyrelsen, fiskeristyrelsen, statens naturvårds­verk, statens energiverk, domänverket, länsstyrelsernas organisations­nämnd, Svea hovrätt, Sveriges lantbruksuniversitet, länsstyrelserna i Kro­nobergs, Skaraborgs, Värmlands, Västerbottens och Örebro län, Lantbru­karnas riksförbund, Svenska naturskyddsföreningen och Svenska cellu­losa- och pappersbruksföreningen.

Lantbruksstyrelsen har hört lantbruksnämnderna i Kristianstads, Malmöhus, Norrbottens, Skaraborgs, Södermanlands, Uppsala, Väster­bottens, Älvsborgs, Örebro och Östergötlands län. Skogsstyrelsen har hört skogsvårdsstyrelserna i Gävleborgs, Hallands, Kronobergs, Malmöhus, Skaraborgs, Stockholms, Södermanlands, Värmlands, Västmanlands och Örebro län. Fiskeristyrelsen har hört fiskeriintendenterna i övre norra distriktet, nedre norra distriktet, mellersta distriktet och nedre södra dis­triktet samt sötvattenslaboratoriet.

1. ALLMÄNT

Lantbruksstyrelsen: Under första hälften av 1900-talet utfördes många sjösänkningar och vattenavledningar vars syfte till väsentlig del var att ta i anspråk markområden för uppodling till åker. Lantbruksstyrelsen vill på­peka att dessa typer av markavvattningsföretag tillhör en svunnen tid och har numera i praktiken upphört.

Markavvattningsföretag för jordbruksändamål kommer för överskådlig tid framöver att vara inriktade på att förbättra brukningsbetingelserna på idag befintlig bnikningsvärd åkermark. Dessa markavvattningsföretag kommer enligt styrelsens bedömning endast i undantagsfall att beröra våtmarker som är av intresse ur naturvårdssynpunkt.

Styrelsen instämmer i den redovisade uppfattningen att det är den fram­tida markavvattningen för skogsbruk och energiutvinningsändamäl som kan medföra risk för påverkan av skyddsvärda våtmarker. Enligt styrel­sens uppfattning borde detta kommit till uttryck i förslaget på så sätt att markavvattning för jordbruksändamål lämnats utanför förprövningen en­ligt naturvårdslagen.

Huvudregeln enligt vattenlagen är att för markavvattningsföretag krävs tillstånd enligt denna lag. Denna skärpning av tillståndsplikten leder enligt lantbruksstyrelsens bedömning till en väsentlig ökad frekvens av markav­vattningsföretag som framöver kommer att prövas enligt vattenlagen.

Vid handläggningen av markavvattningsärende vid lantbruksnämnderna

45

tar dessa vid misstanke om att naturvårdsintressen kan påverkas, kontakt Prop. 1985/86: 159 med länsstyrelsens naturvårdsenhet för samråd enligt 20 § naturvårdsla­gen. Det har inte kommit till styrelsens kännedom att någon lantbruks­nämnd genomdrivit någon åtgärd som skulle strida mot länsstyrelsens samrådsställningstagande. 1 de fall då markägarna yrkat på mer omfat­tande åtgärder som kan påverka naturmiljön har parterna diskuterat en jämkning av företaget. I annat fall har ärendet hänskjutits till prövning enligt vattenlagen.

Inom lantbruksverket arbetar sedan några månader en grupp med att se över verkets handläggningsrutiner vid markavvattningsförrättningar. Sam­råds- och remissförfarandet vid tillåtlighetsprövningen uppmärksammas därvid särskilt.

Vid prövningen av markavvattningsföretag enligt vattenlagen tillmätes synpunkter från myndigheter som har att bevaka allmänna intressen myc­ket stor betydelse. Styrelsen kan ge exempel på flera förrättningar där förrättningsmannen på grund av motstående naturvårdsintressen förklarat företaget ej tillåtligt. I ett par fall har frågan om tillåtlighetsprövningen hänskjutits till regeringen för avgörande. Vad lantbruksstyrelsen erfarit har under senare år endast ett fall kunnat noteras där naturvårdsintresset fått stå tillbaka för ett starkt jordbruksintresse.

Den i departementspromemorian föreslagna förprövningen sträcker sig långt utöver vad som avsågs med ovan redovisat motionsförslag utan att närmare ha redovisat skäl utöver de som behandlades i motionen. Prome­morians förprövningsregler omfattar alla markavvattningsföretag med un­dantag för vissa uppräknade i den föreslagna lagparagrafen. Vidare före­slås att lantbruksnämnderna utan att det leder till nämnvärt merarbete skall svara för erforderliga utredningar och till länsstyrelsen lämna yttran­de över såväl markavvattningsföretagets lämplighet från jordbrukssyn­punkt som dess verkningar på naturmiljön.

Föreslagen tillståndspliktsregel i NVL innebär enligt lantbruksstyrel­sens mening en dubbelprövning av nästan samtliga markavvattningsföre­tag som av någon anledning skall prövas enligt vattenlagen. Det är endast i något undantagsfall som en markavvattning prövas enligt vattenlagen av enbart skälet påverkan på naturvårdsintressen.

Lantbruksstyrelsen ställer sig mycket tveksam till om det föreslagna prövningsförfarandet verkligen leder till en uttömmande behandling av ett markavvattningsföretags verkningar på naturmiljön. Vid en sådan pröv­ning erfordras ingående hydrotekniska och ekonomiska bedömningar av i vattenfrågor kunnig och erfaren personal. Nästan alltid då allmänna intres­sen berörs erfordras en bedömning av alternativa åtgärder för att väga samman alla intressen som berörs vid förrättningen så att en för alla parter acceptabel lösning kan erhållas. De alternativa förslagens effekter på na­turmiljön måste bedömas av i naturvårdsfrågor kunnig personal vid läns­styrelserna.

Enligt förslaget så skall länsstyrelsens förprövning behandla i huvudsak

endast företagets verkningar på naturmiljön. Vid prövning av ett markav­

vattningsföretag förekommer nästan alltid flera allmänna intressen som

måste sammanvägas till en helhet och bedömas i relation till nyttan och

46

angelägenheten av den sökta förrättningen.

Allmänna intressen utöver naturvård som kan förekomma vid en mark- Prop. 1985/86: 159 avvattningsförrättning för jordbruksändamål är friluftsliv, påverkan på bebyggelse, fabrik, anläggningar, odlad jord till en efter ortsförhållanden betydande omfattning samt säkerhets- och skyddsfrågor, fiskeintressen, förändrade förhållanden för närboende och påverkan på allmänna hälsotill­ståndet m.fl.

Mot bakgrund av den erfarenhet som lantbruksstyrelsen har av markav­vattningsförrättningar gör styrelsen den bedömningen att nuvarande pröv­ningsförfarande enligt vattenlagen ger minst lika stor och ibland bättre möjlighet att ta hänsyn lill naturvårdsintressen. Där utöver kan alternativa lösningar prövas som inte sällan kan leda till förbättrade förhållanden både för naturvården och markavvattningsintresset.

Det torde kräva mycket starka skäl för att införa en dubbelprövning av det slag som redovisas i departementspromemorian. Det kan enligt lant­bruksstyrelsens mening inte vara försvarligt att införa en dubbelprövning av alla markavvattningsföretag för att uppnå möjligheten att påverka det mindre antal företag för vilka ursprungligen avsikten var att stärka natur­vårdsskyddet.

Med hänvisning till det ovan anförda avstyrker lantbruksstyrelsen i likhet med samtliga hörda lantbruksnämnder förslaget om att införa en förprövning av markavvattningsföretag för jordbruksändamål enligt natur­vårdslagen.

Fiskeristyrelsen: I promemorian framhålls bl. a. att de motstående intres­sen som brukar förekomma i mål om markavvattning är naturvårdsintres­set det vanligaste, samtidigt sägs att mera sällan berörs fiskeintressen eller andra allmänna intressen.

Enligt fiskeristyrelsens uppfattning är s. k. markavvattningsföretag praktiskt taget undantagslöst till men för fiskets intressen och därmed i princip oacceptabla för såväl fiskerinäringen som för sportfiskare och vattenägare.

De skador som uppkommer orsakas av uttorkning av lek- och uppväxt­områden för fisk, utsvämning av finkornigt material som minskar den biologiska produktionen, snabbare vattenståndsförändringar, förhöjda vat­tentemperaturer, risker för utsvämning av tungmetaller, försurnings­chocker m.m.

Fiskeristyrelsen har instruktionsmässig skyldighet att vårda och bevara de svenska fiskbestånden så att dessa dels kan ge underlag för ett bibehål­let fiske dels bestå som de oersättliga element de utgör i vår vattenfauna. Mot bakgrund härav måste fiskeristyrelsen ur såväl bevarande- som nytt-jandesynpunkt bevaka den ytterligare utslagningen av våtmarker, vare sig de utgörs av myrar, mossar, sjöar eller rinnande vatten. Att i detta läge endast låta skogsvårdsstyrelsen, lantbruksnämnden eller länsstyrelsen få avgöra tillåtligheten av dessa företags förprövningsansökningar enligt na­turvårdslagen är helt oacceptabelt från fiskets sida.

Från fiskerisynpunkt är det positivt att tillståndsprövning sker av mark­

avvattningsföretag i enlighet med förslaget. Fiskeristyrelsen förutsätter

dock att klart inskrivna regler tillförs om ett obligatoriskt hörande av

47

fiskerimyndigheterna.

Skogsstyrelsen: I promemorian sägs att föreliggande prognoser tyder på att Prop. 1985/86: 159 det även i framtiden kommer att ställas stora anspråk på exploatering av våtmarker framförallt för skogsbruks- och energiutvinningsändamäl. Ge­nom en utredning 1979 har skogsstyrelsen klarlagt skogsbrukets anspråk. Av den tillgängliga våtmarksarealen 7milj. ha skulle 21 % dikas under en 50-årsperiod sedan bl. a. våtmarker med särskilda naturvårdsvärden un-dantagits. Med den takt som skogsdikning nu bedrivs dröjer det 75-100 år innan arealen är dikad.

Skogsstyrelsen anser av skäl som närmare utvecklas nedan att tillstånds­plikt inte kan förordas framför allt med hänsyn till det skydd för våtmar­kerna som hittills uppnåtts genom gällande samrådsplikt och det ökade skydd som en tillståndsprövning enligt nya vattenlagen (VL 1983:291) innebär.

För skogsdikning finns en obligatorisk samrådsskyldighet med länssty­relsen sedan 1980. Redan tidigare fanns i många län fungerande samrådsru­tiner. Efter det att samrådsskyldigheten tillkom har dessa rutiner ytterliga­re utvecklats vid för skogsvårdsstyrelser och länsstyrelser gemensamma seminarier och exkursioner. Som ett led i arbetet har naturvårdsverket gett ut allmänna råd och riktlinjer (1980:3) och skogsstyrelsen har föreskrivit att statsbidrag inte får beviljas till dikning av våtmarker som bedöms ha särskilt värde ur naturvårdssynpunkt. Enligt skogsvårdsstyrelserna har samrådsskyldigheten utfallit väl och naturvårdshänsynen i regel beaktats vid dikningens utförande.

Genom VL har tillståndsplikt införts fr.o.m. I januari 1984 för alla markavvattningsföretag utom då det är uppenbart att varken allmänna eller enskilda intressen skadas. Tillämpat på skogsdikning innebär detta att tillstånd fordras bl. a. i alla de fall då länsstyrelsen i motsats till markägarna anser att en våtmark inte bör dikas alls eller att den avsedda dikningen bör modifieras så att skadeverkningarna mildras. Samtidigt som länsstyrelsen är tillsynsmyndighet över VL får den också kännedom om alla planerade skogsdikningsföretag och kan effektivt tvinga fram en prövning enligt VL. Vid efterföljande förrättning åligger det förättningsmannen att höra berör­da myndigheter dvs. länsstyrelsen vad avser bl.a. naturvärdena hos våt­marken.

Man kan i och för sig tänka sig att prövning enligt VL ändå utmynnar i ett tillstånd för ett företag som inte skulle få tillstånd vid prövning enligt NVL. I sådana fall skulle våtmarkerna få ett sämre skydd enligt VL än enligt NVL. Skogsstyrelsen anser att sannolikheten för att detta inträffar är mycket liten och förutsätter att det vid prövning i överinstanser ganska snart skulle utbildas en rättspraxis som överensstämmer med den behand­ling ärendena skulle antas få vid en prövning enligt NVL. I varje fall borde den nuvarande ordningen kunna prövas under några år innan steget tas till ett tillståndstvång enligt NVL.

Den föreslagna tillståndsplikten innebär att markavvattningsföretag

skall tillståndsprövas enligt både NVL och VL. Därigenom tas mera re­

surser från det allmänna och den enskilde i anspråk än om företagen bara

prövades enligt VL. Enligt promemorian skulle många företag inte behöva

prövas enligt VL om de har fått tillstånd enligt NVL. Detta förhållande

48

gäller även vid nuvarande samrådsplikt eftersom länsstyrelsen då ger Prop. 1985/86: 159 tillkänna sin åsikt om dikningsföretaget. Föreligger därvid inga anspråk från naturvårdshåll är prövning enligt VL i avseende på dessa inte aktuell. För närvarande skall skogsvårdsstyrelserna i samrådsförfarandet främst yttra sig om den skogliga lämpligheten av ett dikningsföretag. I promemo­rian föreslås en ändring så att styrelserna som ett led i tillståndsprövningen dessutom åläggs att bedöma dikningens inverkan på naturmiljön. Skogs­vårdsstyrelserna har kompetens att bedöma den naturvårdshänsyn som bör tas i samband med ett skogsdikningsföretag, dvs. de modifieringar av en diknings utförande som naturvärdena kan kräva. Detta motsvarar till-lämpningen av 2I§ skogsvårdslagen vad avser andra skogliga åtgärder. För att bedöma om en våtmarks naturvärden är så höga att en betydande del av dikningen bör förhindras behövs oftast en överblick på riksnivå och regional nivå. Denna överblick och kompetens besitter länsstyrelsen. Den formella hanteringen av eventuella tillståndsärenden med ovan redovisade kompetensområden tar skogsstyrelsen i detta yttrande ej ställning till.

Skogsstyrelsen anser slutligen att det ökade skydd för våtmarker som eftersträvas bäst kan tillgodoses om man jämsides med tillämpning av nuvarande regler ökar kunskaperna genom fortsatta inventeringar och samtidig klassificering av skyddsvärdet. Detta skulle tillsammans med den skogliga inventering och planläggning som pågår dels ge nödvändig över­blick och dels ge väl dokumenterat beslutsunderlag för den prövning av naturvärden som i olika sammanhang blir aktuell att utföra.

Sammanfattningsvis anser skogsstyrelsen att tillståndsplikt för skogsdikning enligt NVL inte kan förordas för närva­rande att nu gällande ordning med samrådsplikt och prövning enligt VL bör ge

ett gott skydd för våtmarkerna att nu gällande rutiner inte bör ändras innan det visats att en för naturvär­dena ogynnsam rättspraxis utvecklats att den övergripande naturvärdesbedömningen i tillståndsärenden vad

avser skogsdikning bör göras av länsstyrelsen att kunskaperna om våtmarkerna bör ökas genom inventering och klassifi­cering av skyddsvärdet.

Statens naturvårdsverk: Verket tillstyrker föreliggande förslag om till­ståndsprövning av markavvattningsföretag, liksom att detta införs som en ny bestämmelse i naturvårdslagen, 18c§. Alla markavvattningsföretag som omfattas av vattenlagens bestämmelser kommer därmed att vara underkastade en generell förprövningsplikt enligt NVL. Detta innebär också att frågan om prövning av tillstånd till ett markavvattningsföretag inte längre, som enligt VL: s bestämmelser, blir beroende av den bedöm­ning företagaren gör. Om denne exempelvis anser det uppenbart att företa­get inte leder till skador på naturmiljön erfordras ingen prövning.

Verket är berett att i samråd med länsstyrelserna anordna utbildning för

personal på lantbruksnämnder och skogsvårdsstyrelser om och hur natur­

värden bör beaktas vid tillståndsprövning enligt NVL av markavvattnings­

företag.  Lantbruksnämnderna  respektive  skogsvårdsstyrelserna,  torde

49

4    Riksdagen 1985/86. 1 saml. Nr 159

därigenom få goda förutsättningar att förse länsstyrelsen med bedömnings-     Prop. 1985/86: 159 underlag som också avser företagets inverkan på aktuella naturvärden.

Statens energiverk: Då våtmarkerna utgör en omistlig del av den svenska naturen är det av stor vikt att dessa bevaras så långt det är möjligt. På så sätt underlättar det tillståndsgivning för den lilla del av våtmarkerna som behövs tas i anspråk för annat ändamål, t. ex. energiproduktion.

En förprövning av markavvattningsföretag enligt naturvårdslagen kan därför enligt verkets uppfattning endast vara positivt ur energisynpunkt. Verket vill därmed tillstyrka det lagda förslaget.

Domänverket: Enligt framlagt förslag skall tillståndsplikt enligt NVL infö­ras utan att tillståndsprövningen enligt VL tas bort, alltså en dubbelpröv­ning enligt två olika lagar. Visserligen sägs att den senare kan förenklas eller t. o. m. inställas. Men detta måste egentligen vara möjligt även nu, om det vid samrådet enligt NVL står klart att inga allmänna intressen skadas. Vid införandet av nya vattenlagen anfördes också särskilt att lagen skulle utformas så att en helhetsbedömning skulle göras av domstolen i ett sammanhang och att samtidigt undvika en dubbelprövning.

Nu gällande samrådsmodell med skogsvårdsstyrelsens medverkan fun­gerar enligt domänverkets åsikt smidigt och bra. Genom bestämmelserna i nya vattenlagen har dessutom en säkerhetsspärr införts mot att naturvår­dens eller andra allmänna intressen skall lida skada. Verket anser, att en sådan koppling av de två lagarna är att föredra. En mera informell hand­läggning enligt den första lagen kan vid behov följas upp med en formell enligt den andra. Tid bör ges för att rutiner och praxis för detta skall utvecklas.

En formell tillståndsprövning enligt två olika lagar utan klara regler för samordning av lagarna framstår som en sämre lösning. Domänverket av­styrker därför det framlagda förslaget. Om detta ändå skulle genomföras, vill verket betona vikten av att s. k. skyddsdikning hålls utanför på det sätt, som föreslås. Några andra intressen kan inte gärna skadas av en tillfällig reglering av vattenförhållandena i avvaktan på att det nya skogsbeståndet självt skall klara vattenbalansen.

Kammarkollegiet: För att tillvarata allmänna intressen skall kammarkolle­giet enligt 12kap. 20§ vattenlagen (1983:291) föra talan vid förrättning för prövning av markavvattningsföretag. Denna uppgift för kollegiet är emel­lertid enligt lagen begränsad till fall där "det behövs". Frågan om ett sådant fall föreligger blir i praktiken beroende av förrättningsmannens bedömning, eftersom han enligt 12 kap. 14 § andra stycket skall sända kungörelsen om vattenföretaget till kollegiet "om allmänna intressen kan beröras".

Sker inte detta, får kollegiet i allmänhet inte kännedom om företaget.

Sedan den nya vattenlagen trädde i kraft, har endast något mer än ett år

förflutit, och äldre lag är fortfarande tillämplig vid en förrättning där

ansökan om förrättningsman gjorts eller förordnande om syneförrättning

meddelats före den nya lagens ikraftträdande. Efter ikraftträdandet har

50

kollegiet fått kungörelse om markavvattningsföretag i endast två fall. Även     Prop. 1985/86: 159 enligt den äldre vattenlagen anmäldes bara något eller några enstaka fall åriigen till kollegiet.

Om man skall utgå från förrättningsmännens bedömning, förekommer således endast ett ytterst litet antal markavvattningsföretag som kan berö­ra naturvårdsintressen eller andra allmänna intressen. Kollegiet kan inte avgöra riktigheten av denna bedömning. I promemorian synes man emel­lertid utgå från en annan bedömning i fråga om innebörden och förekoms­ten av allmänna intressen vid markavvattningsföretag. Frekvensen anmäl­ningar av sådana företag hos kollegiet kan också ställas samman med en iakttagelse som i promemorian redovisas från naturvårdsverkets invente­ring av våtmarkerna i sydvästra Sverige, nämligen att mer awattning genom dikning förekommer än som tidigare varit känt och antalet opåver­kade våtmarker är försvinnande litet.

Bedömningen av naturvårdsintresset vid ett markavvattningsföretag kan vara svår. En sådan bedömning innefattar inte bara tekniska frågor utan förutsätter ibland ekologiska kunskaper och en överblick över naturvår­dens intressen som den enskilde saknar. Som rådgivare och förrättnings­män vid markavvattningsföretag anlitas i stor utsträckning anställda hos lantbruksverket eller jordbrukets organ resp. skogsvårdsstyrelserna. De har visserligen att iaktta även naturvårdens intressen men är naturligen primärt inriktade på jord- resp. skogsbrukets intressen.

Mot denna bakgrund och med hänsyn till kammarkollegiets uppgift att vid markavvattningsföretag företräda allmänna intressen - varmed då avses intressen som står i motsatsförhållande till exploateringsintresset -har kollegiet inte något att erinra mot en lagstiftning som syftar till ökat skydd åt värdefulla våtmarker. Kollegiet anser sig därför i huvudsak kunna förorda de lagförslag som framläggs i promemorian.

Inordningen av bestämmelsen om tillståndsplikt i naturvårdslagen har emellertid medfört att av bestämmelsen inte kommer att framgå vad som gäller för länsstyrelsens tillståndsprövning. Till skillnad från vattenlagen med sina utförliga regler för tillåtlighetsprövningen innehåller den föreslag­na paragrafen 18c ingen vägledning för vare sig sökande eller länsstyrelse. Samma förhållande gäller emellertid 18 § naturvårdslagen. 1 promemorian hänvisas till 3 § naturvårdslagen, ett stadgande som bara säger att länssty­relsen vid sin prövning skall ta tillböriig hänsyn till övriga allmänna och enskilda intressen, som berörs av frågan. Det på s. 3 i promemorian in­tagna motionsförslaget till en ny 18 a § gav från denna synpunkt bättre ledning för tillämpningen.

På s. 14 i promemorian diskuteras förhållandet mellan naturvårdsintres­

sena och andra allmänna intressen i samband med länsstyrelsens tillstånds­

prövning. Det förutsätts där att länsstyrelsen, efter att ha prövat företaget

enligt naturvårdslagen, skall kunna ge markägaren besked om de andra

intressen än naturvårdsintressena, som berörs av företaget. Ett sådant

förfarande innebär påtagliga risker för att andra allmänna intressen blir

åsidosatta. Man tycks i promemorian - säkeriigen med fog - utgå från att ett

sådant besked i praktiken blir bestämmande för sökandens bedömning, om

allmänna intressen kräver prövning även enligt vattenlagen. För att läns-

51

styrelsen skall kunna lämna ett besked, som sålunda praktiskt ersätter Prop. 1985/86: 159 denna prövning, måste krävas att länsstyrelsen gör en tillfredsställande kontroll av att andra intressen inte föreligger. Sålunda bör länsstyrelsens uttalande förutsätta att länsstyrelsen har hört t. ex. vederbörande fiskeri-tjänsteman och att denne inte haft några yrkanden. Med hänsyn till att denne fiskeritjänsteman regelmässigt får uttala sig när markavvattnings-företaget prövas enligt vattenlagen borde det inte innebära någon administ­rativ omgång att också länsstyrelsen begär yttrande av fiskeritjänsteman-nen. Även företrädare för kulturminnesvården, som ibland kan ha ett väsentligt intresse i ett markavvattningsföretag, måste höras innan länssty­relsen lämnar ett besked.

Lansstyrelsernas organisationsnämnd: Utifrån de synpunkter länsstyrelser­nas organisationsnämnd (LON) har att beakta, har LON ingen erinran mot förslaget.

LON vill dock peka på en smidigare lösning än den att tillståndsprövning införs. Problemet enligt gällande lag är att - såsom praxis har utvecklats -tolkningen av begreppet arbetsföretag i 20 § natui;vårdslagen innebär att länsstyrelsen samrådsvis inte kan totalförbjuda ett arbetsföretag. En lös­ning är att länsstyrelsen uttryckligen ges möjlighet, enligt 20§, att stoppa ett arbetsföretag samrådsvis. Ett annat alternativ är att begreppet markav­vattning, i detta sammanhang, definieras så att den specifika åtgärden inte innebär ett arbetsföretag utan att den endast skall ses som ett led i annat arbetsföretag, exempelvis skogsbruk.

Svea hovrätt: Ett dubbelt prövningsförfarande som förutsättning för till­stånd att vidta en åtgärd eller starta en verksamhet har alltid ansetts betungande, varför en sådan ordning om möjligt borde undvikas. Under senare år har detta lett till lagstiftningsåtgärder som eliminerat tidigare föreskriven tillåtlighetsprövning enligt såväl vattenlagen som miljöskydds­lagen av företag som muddring, fiskodling och värmeutvinningsanlägg-ningar. Det torde i detta läge få krävas särskilda skäl för att beträffande viss typ av vattenföretag införa en dubbelprövning som nu inte förekom­mer. - Hovrätten konstaterar att den motion som ligger till grund för riksdagens framställning om nu ifrågakommande lagstiftning avstyrkts av så gott som samtliga de instanser som fått den på remiss, att reservanter i jordbruksutskottet avstyrkt motionen samt att i departementspromemo­rian inte anförts några skäl utöver de av motionärerna åberopade för att en lagstiftning bör komma till stånd.

Det kan mot bakgrund av det anförda till en början vara motiverat att söka bilda sig en uppfattning om / vilken omfattning den framtida markav-vattningsverksamheten kan antas komma i konflikt med ett till våtmar­kerna knutet naturvårdsintresse.

I det utskottsutlåtande som låg till grund för riksdagens framställning

underströks att man vid ett ökat utnyttjande av våtmarker måste ägna

särskild uppmärksamhet åt möjligheterna att hävda allmänna miljö- och

naturvårdsintressen. Det borde prövas i vad mån de formella rättsreglerna

på området gav utrymme för det förstärkta skydd av våtmarkerna som

52

framstod som nödvändigt om våtmarkerna i ökad utsträckning skulle tas i     Prop. 1985/86: 159 anspråk för t. ex. ett intensifierat skogsbruk eller utveckling av nya energi­former.

Hovrätten är väl medveten om att de synneriigen omfattande markav­vattningsföretag för jordbruksändamål, huvudsakligen sjö­sänkningar, som har förekommit tidigare många gånger har inneburit att våtmarker som med nutida betraktelsesätt har ett skyddsvärt miljövärde har eliminerats eller utarmats. Denna verksamhet hade emellertid i allt väsentligt till syfte att skaffa fram ny åkermark. Markavvattningsverksam-het i detta syfte kan numera anses ha upphört. Framtida markavvattnings­företag för jordbruksändamål kommer i stället så gott som undantagslöst att beröra enbart redan odlad jord. Endast ett fåtal per år av dessa företag kan antas beröra våtmarker. De markavvattningsåtgärder som numera är helt dominerande för jordbruket är rörläggning av öppna diken och rens­ningar i markavvattningsföretagens avloppsdiken för att företagen skall kunna bibehållas vid avsett djup. Dessa markavvattningar saknar betydel­se för våtmarkerna. Vid organogena jordar kan det dessutom bli nödvän­digt att fördjupa avloppsdikena samt på sina ställen utföra kompletterande invallningar. I båda dessa fall kan skyddsvärda våtmarker tänkas bli berör­da men endast perifert.

Markavvattning för skogsbruk kan förväntas fortgå i ungefär samma omfattning som för närvarande och framtida utvinning av torv är knappast tänkbar utan markavvattning. Markavvattningsföretag för skogsbruk torde så gott som alltid påverka våtmarker liksom utdikning för torvtäkt.

Vad därefter angår de nuvarande rättsliga möjligheterna att beakta

skyddsvärda naturvårdsintressen i samband med markavvattning vill hov­

rätten anföra följande. Jordbruksutskottet har i sitt betänkande velat ifrå­

gasätta om de "formella rättsreglerna på förevarande område" är tillräck­

ligt effektiva för att skydda våtmarkerna. Om därmed avses endast proces-

suella eller även materiella författningsbestämmelser är ej helt klart. Den

nya vattenlagen har emellertid infört en materiell tillåtlighets­

prövning för dikningsföretag; denna typ av markavvattning ansågs tidi­

gare så nyttig och ofarlig ur allmän synpunkt att någon tillåtlighetsbedöm­

ning på grundval av beräknad båtnad och skada eller intrång på allmänt

intresse inte behövdes. Vidare måste förutsättas att den mer allsidiga

tillåtlighetsbedömningen som i den nya vattenlagen införts för alla typer av

markavvattningsföretag ger ökat utrymme för hänsynstagande till all­

männa intressen som naturvården. När det gäller att freda speciellt

skyddsvärda objekt mot markavvattning föreligger redan nu omfat­

tande rättsliga möjligheter. Våtmarker som redovisats i CW-listan förefal­

ler lämpligen böra skyddas genom förordnande enligt naturvårdslagen.

Ingrepp i dessa liksom i varje annat skyddsvärt objekt kan vidare förbehål­

las regeringens prövning enligt vattenlagen. - Hovrätten vill här ännu en

gång understryka att de nya markavvattningsföretag som berör våtmarker

enligt definitionen i departementspromemorian kan förväntas inskränka

sig till ett fåtal om året. Härtill kommer att hotet mot naturvårdsintresset

enligt det tidigare anförda i allt väsentligt kommer från markavvattning för

53

5    Riksdagen 1985/86. I saml. Nr 159

torvtäkt och skogsbruk. Den förstnämnda typen av företag har undantagits Prop. 1985/86: 159 från den nu föreslagna prövningen av länsstyrelsen, eftersom sådan pröv­ning ändå skall ske enligt annan lagstiftning. Att markavvattning för skogs­bruk hittills i betydande omfattning genomförts utan prövning enligt vat­tenlagen säger självfallet ingenting om möjligheterna att värna om natur­vårdsintresset vid en prövning av dessa företag enligt vattenlagen.

I departementspromemorian ges inget exempel på att naturvårdsintres­set i fråga om våtmarker under senare år på ett oriktigt sätt fått stå tillbaka för andra intressen vid tillståndsprövning enligt vattenlagen. Hovrätten har inte heller från sin erfarenhet något exempel på att tillåtligheten av ett markavvattningsföretag varit beroende av vilken vikt man tillmätt våt­marksintresset, annat än i mål där sistnämnda intresse varit knutet till mycket begränsade arealer i periferin av en omfattande våtmark som Kvismaren.

Jordbruksutskottet har emellertid uttalat att det är nödvändigt att för­stärka det rättsliga skyddet för våtmarkerna om dessa i ökad utsträckning skall tas i anspråk för exempelvis intensifierat skogsbruk eller utveckling av nya energiformer. Enligt hovrättens mening måste detta behov bedö­mas på grundval av den antagliga framtida markavvattningsverksamheten och dess förhållande till våtmarkernas naturvärden samt de redan nu existerande rättsliga möjligheterna att skydda dessa naturvärden vid mark­avvattning. Av vad ovan anförts torde framgå att hovrätten ansluter sig till utskottets bedömning att den framtida markavvattningen för skogsbruk och torvtäkt kan medföra risk för naturvårdsintressen i anknytning till våtmarker. I anslutning härtill vill dock hovrätten understryka att få andra markavvattningsföretag medför någon sådan risk samt att ytterst få av de våtmarker som i promemorian bedöms som skyddsvärda lärer komma att beröras av framtida markavvattningsföretag, med undantag för mossar med utvinningsvärd torv. Hovrätten vill hävda att den av utskottet påta­lade nödvändigheten av förstärkt våtmarksskydd egentligen bara föreligger vid markavvattning för skogsbruk. Vid denna typ av markavvattning skul­le naturvårdsintresset säkerligen ha bättre möjligheter att hävda sig, om blott företaget prövades enligt vattenlagen. Att åstadkomma en ökad fre­kvens av sådan prövning ligger i linje med utskottets hemställan om över­syn av de "formella" rättsreglerna men har ej upptagits i departementspro­memorian. Om nuvarande praxis att underlåta vattenlagsprövning av markavvattning för skogsbruk tillåts fortgå, kan självfallet en tillåtlighets­prövning av länsstyrelsen medföra ett förstärkt skydd för våtmarker.

Det kan enligt hovrättens mening inte vara rimligt att införa ett dubbelt

prövningsförfarande för alla markavvattningsföretag - även dem som är

helt utan betydelse ur nu aktuell naturvårdssynpunkt - bara för att göra det

möjligt att påverka tillståndsgivning och utformning av del fåtal markav­

vattningsföretag som skulle kunna komma i konflikt med verkligt skydds­

värda våtmarksintressen. Det avsedda skyddet för våtmarkerna kan ernås

på ett mer adekvat och enkelt sätt, exempelvis genom skyddsförordnande

enligt naturvårdslagen eller förbehåll enligt vattenlagen om regerings­

prövning beträffande de verkligt skyddsvärda objekten. Under angivna

omständigheter framstår den föreslagna dubbelprövningen som onödig och

54

klart olämplig. Härtill kommer att länsstyrelsernas resurser inte torde Prop. 1985/86: 159 medge någon reell prövning av projekt av någon omfattning. En sådan prövning fordrar ingående tekniska och ekonomiska utredningar, av mark-avvattningskunnig personal, av den art som framtas vid markavvattnings­förrättningar enligt vattenlagen. Med den i departementspromemorian för­utsatta handläggningsordningen skulle denna utredning göras först sedan länsstyrelsen träffat sitt avgörande.

Hovrätten kan inte heller ansluta sig till en värdering som sätter intresset av att bevara våtmarker framför varje annat legalt samhällsintresse att utnyttja dessa. Vid en markavvattningförrättning enligt vattenlagen, lik­som vid företagets eventuella fortsatta prövning i domstol, göres en avväg­ning mellan olika intressen. Härvid kan ifrågakomma att av hänsyn till naturvårdsintresset förklara företaget otillåtligt men även att av samma skäl ge det ett från ansökan inskränkt eller på annat sätt modifierat utföran­de. En tillståndsprövning av länsstyrelsen i enlighet med departements­förslaget däremot skulle uttryckligen ha till syfte att tillvarata naturvårds­intresset och kan förutsättas komma att ensidigt beakta detta intresse på andra intressens bekostnad. Hovrätten vill ifrågasätta om en sådan priori­tering av naturvårdsintresset verkligen åsyftas. För hovrätten framstår den som omotiverad och medförande risk för sakligt obefogade inskränkningar i möjligheten att på mest ändamålsenligt sätt utnyttja våtmarkerna.

Under hänvisning till det anförda avstyrker hovrätten departementsför­slaget om att införa en tillståndsprövning av länsstyrelsen för markavvatt­ningsföretag. I andra hand föreslår hovrätten att en sådan prövning begrän­sas till att avse markavvattning för skogsbruk.

Sveriges lantbruksuniversitet: Sveriges våtmarker är en tillgång för olika slag av användning likaväl som andra markslag. Många våtmarker har som kategori kommit att skattas särskilt högt som skyddsvärda naturvårdsob­jekt. De har därigenom också tilldelats ett lämpligt skydd. En förutsättning för att skyddsvärdet skall kunna bedömas är, att de olika objekten är väl kända och karakteriserade. För närvarande är detta endast delvis fallet. En förstärkning av naturskyddet på detta område är därför mest betjänt av en starkt utökad, systematisk inventering av landets våta marker. Det förslag till komplettering av NVL som nu föreslås har föga effekt så länge kunska­perna om våtmarkernas kvalité är så tunn som i nuläget. Förslaget innebär i huvudsak bara en ökning av det regelsystem som redan är i funktion, utan att skapa någon nämnvärd förstärkning av naturskyddet. Med den måttliga omfattning som dikning för närvarande har inom jord- och skogsbruk, särskilt rörande objekt som omfattas av VL: s bestämmelser, är det ingen orsak att påskynda införandet av ytterligare regleringar. Det är väsentli­gare att följa och värdera effekterna av redan gällande förordningar.

SLU anser att den föreslagna dubbelprövningen av markavvattningsfö-retagen ej är förenlig med ett rationellt handläggningsförfarande. I första hand bör resultaten av de lagskärpningar som genomförts på området under 1984 inom ramen för vattenlagen och lagen om skötsel av jordbruks­mark utvärderas.

Om det trots allt bedöms angeläget att ytteriigare stärka länsstyrelsernas

55

möjligheter att bevaka skador på naturmiljön kan detta lämpligen ske Prop. 1985/86: 159 genom att införa generell skyldighet att till länsstyrelsen anmäla planerad markavvattning. med undantag för detaljdränering genom täckdikning, om det föreligger sannolika skäl att företaget ej leder till skador på naturmil­jön. Lämpligen kan detta ske genom tillägg i naturvårdslagens 20§. Läns­styrelsen får därmed kännedom om all markavvattning och har möjlighet att fungera som rådgivande rörande naturmiljön. Länsstyrelsen kan då också meddela föreläggande om prövning enligt vattenlagen om de anser detta erforderligt. Tillståndsprövningen kan på så sätt ske i ett samman­hang inom vattenlagens ram och med samtidigt beaktande av alla berörda intressen. Länsstyrelsen slipper ifrån den övergripande bedömning som en tillståndsprövning enligt 3 § naturvårdslagen medför enligt det framlagda förslaget. Markavvattningsföretag kan vara komplicerade och kräva om­fattande sakkunskap och tekniskt utredningsunderlag om ett avvägt beslut skall kunna fattas.

Om naturmiljön trots den skärpta vattenlagen anses för svagt hävdad, bör lagreglerna i den nyligen antagna vattenlagen skärpas.

Länsstyrelsen i Kronobergs län: Länsstyrelsen gjorde den 30 december 1983 en framställning till regeringen om handläggningen av ärenden röran­de våtmarksdikningen för virkesproduktion. Bakgrunden till framställning­en var främst att de nuvarande bestämmelserna rörande våtmarksdikning för virkesproduktion uppfattades som orationella av både skogsvårdssty­relsen och länsstyrelsen. Därför föreslogs vissa åtgärder beträffande bl. a. regelsystemet, så att våtmarksdikning i skogsmark så långt möjligt skulle kunna prövas ur såväl skogsvårds- som naturvårdssynpunkt enligt skogs­vårdslagstiftningen.

Länsstyrelsen anser i konsekvens därmed att markavvattningsföretag som endast berör skogsmark enligt skogsvårdslagens definition bör kunna undantas från tillståndsplikten. Anmälningsskyldigheten till skogsvårds­styrelsen skulle dock kvarstå beträffande sådana företag. Detta system leder till avsevärt färre tillståndsärenden för länsstyrelsen, särskilt på längre sikt, jämfört med det remitterade förslaget.

Vad gäller markavvattningsföretag för jordbruksändamål bedömer läns­styrelsen att endast ett fåtal kommer att utföras utan prövning även enligt vattenlagen, eftersom de oftast berör även enskilda intressen. Det före­slagna systemet bör därför knappast innebära någon nackdel ur rationali­tetssynpunkt, eftersom länsstyrelsen ändå i regel måste ta ställning i dessa ärenden redan nu.

För markavvattningsföretag, som berör våtmark som inte är att hänföra till skogsmark eller jordbruksmark, bör tillståndsplikt enligl naturvårdsla­gen införas. I dessa ärenden, som med den av länsstyrelsen föreslagna ansvarsfördelningen skulle bli ganska få, skulle handläggningen bli avse­värt effektivare än vad som är möjligt med nuvarande bestämmelser.

Länsstyrelsen anser sammanfattningsvis att det nuvarande regelsyste­met för markavvattningsföretag inte fungerar bra och förändringar av det slag som framförs i det remitterade förslaget tillstyrks därför.

Länsstyrelsen föreslår dock, i likhet med vad som tidigare framförts, att

56

markavvattningsföretag i ren skogsmark undantas från tillståndsplikten.     Prop. 1985/86: 159 Skogsvårdslagen bör därför ändras så att dessa företag kan hanteras som anmälningsärenden enligt skogsvårdslagstiftningen och att därvid skogs­vårdslagen 21 § om naturvårdshänsyn kommer att tillämpas.

Länsstyrelsen i Skaraborgs län: Länsstyrelsen har ingen erinran mot den slutliga utformningen av den föreslagna regleringen om tillståndsprövning av markavvattningsföretag. Lagförslaget tillstyrkes därför.

Länsstyrelsen vill dock föreslå att ett tillägg görs i 25 S naturvårdsförord­ningen så att paragrafen (första stycket) även gäller markavvattningsföre­tag.

Länsstyrelsen i Värmlands län: Att med de alltmer begränsade personella resurser som i dag står länsstyrelsen till buds behöva förordna om reservat i skyddsvärda våtmarker är orealistiskt. Förordnande kan endast bli förbe­hållet de allra mest skyddsvärda objekten.

Ett stort antal i och för sig skyddsvärda våtmarksområden löper därmed risk att negativt påverkas.

Mot bakgrund härav anser länsstyrelsen förslaget i föreliggande prome­moria välbetänkt och motiverat.

1 promemorian föreslås att skyddsdikning inte skall omfattas av regler om tillståndsplikt. Länsstyrelsen delar denna uppfattning men vill samti­digt peka på att skyddsdikning i anslutning till översilningsmark, sump­skog, mosslagg etc. kan utgöra ett hot mot höga bevarandevärden.

Länsstyrelsen i Västerbottens län: Länsstyrelsen tillstyrker införandet av en förprövning av markavvattningsföretag i huvudsak i enlighet med förelig­gande förslag.

Beträffande s.k. skyddsdikning föreslår länsstyrelsen en mindre juste­ring av förslaget i enlighet med följande.

De gemensamma erfarenheter länsstyrelsen och skogsvårdsstyrelsen i Västerbottens län har av ca 5 års samråd enligt 20§ NVL om våtmarks­dikning för skogsproduktion är att det i många fall är svårt att dra skarpa gränser mellan skyddsdikning och produktionshöjande skogsdikning. Det har också visat sig att effekterna på nedströms liggande våtmarker, sjöar och vattendrag vid skyddsdikning i stort sett är av samma slag som de som uppkommer vid produktionshöjande dikningsföretag.

Länsstyrelsen föreslår med hänsyn till vad som ovan anförts att länssty­relsen även ges möjlighet att föreskriva tillståndsprövning enligt I8c§ NVL för skyddsdikning i de fall "det föreligger sannolika skäl att företaget leder till skador på naturmiljön".

Länsstyrelsen i Örebro län: Länsstyrelsen finner att det förslag till till­ståndsplikt som nu utarbetats på riksdagens uppdrag är ändamålsenligt utformat för att uppnå målet med ett förbättrat skydd för våtmarkerna utan alltför komplicerad prövning eller onödig dubbelprövning.

Enligt länsstyrelsens uppfattning bör handläggningen av tillståndsären­

dena enligt naturvårdslagen kunna belysa även andra allmänna intressen

57

på ett sådant sätt att den sökande skall kunna bedöma om prövningsplikt Prop. 1985/86: 159 enligt vattenlagen föreligger eller ej. I det stora flertalet fall kommer det sannolikt endast att erfordras prövning enligt naturvårdslagen om det inte finns motstående enskilda intressen. Eftersom prövning enligt naturvårds­lagen förutsätts kunna ske under enklare former och tidigare i planerings­processen än enligt vattenlagen, kan därigenom en förenkling uppnås samtidigt som naturvårdens möjligheter att bevaka de oskadade och värde­fulla våtmarkerna förbättras.

Länsstyrelsen tillstyrker att förprövning av vattenavledningsföretag in­förs i naturvårdslagen i enlighet med framlagt förslag.

Lantbrukarnas Riksförbund: LRF konstaterar att Sverige omfattar bety­dande våtmarksarealer. Enligt riksskogstaxeringen är arealen drygt 7 mil­joner hektar. I statens naturvårdsverks våtmarksinventering utpekas 3 600 våtmarksområden såsom skyddsvärda, omfattande 800000 hektar. Cirka 300 av dessa områden är särskilt skyddsvärda.

Enligt förbundets bedömning kommer under 1980-talet Sveriges åker­areal att hållas i stort sett oförändrad. Marginellt kan ske nyodling för att erhålla bättre arronderingsförhållanden. Torrläggning av våtmarker för att erhålla utökat produktionsunderlag för livsmedel erfordras inte. Däremot behövs ständigt ett underhåll och en förbättring av markavvattningen för att hålla landets nuvarande åkerareal i god hävd. Härvid berörs främst våtmarker i anslutning till åkermarker inom samlade jordbruksområden. LRF vill understryka det angelägna i att inte erforderliga torrläggningsåt­gärder avseende befintlig åkermark onödigtvis försvåras.

Dikning av våtmarker för skogsproduktion har sedan länge pågått i Sverige. Härigenom har åstadkommits en angelägen ökning av skogsarea­len ävensom av tillgången till vedråvaror. Skogsstyrelsen har bl. a. med utgångspunkt från virkesförsörjningsutredningen upprättat ett långsiktigt program för dikning inom skogsbruket. Härvid har naturvårdsintresset beaktats.

I samband med att riksdagen 1979 antog ny skogsvårdslag (1979:429) beslutade regeringen om generell skyldighet att via skogsvårdsstyrelsen anmäla våtmarksdikning till samråd enligt 20 § naturvårdslagen och 23 § naturvårdsförordningen. Dikning bör, enligt skogsstyrelsens tillämpnings­föreskrifter, helt eller delvis undvikas på sådana våtmarker som är särskilt skyddsvärda. För sådana våtmarker utgår heller inget statsbidrag för skogsdikning. LRF konstaterar mot bakgrund av det sagda att väl funge­rande rutiner för samråd mellan skogsvårdsstyrelsen och länsstyrelserna tillskapats och även vinner tillämpning så vitt gäller markavvattningsåt­gärder inom skogsbruket. Enligt förbundets förmenande är rådande ord­ning ur allmän synpunkt fullt tillfredsställande.

Någon motsvarighet till samrådet enligt 23 § naturvårdsförordningen

finns inte vid markavvattning för jordbruksändamål. Genom de ändringar

som nyligen företagits i lagen (1979:425) om skötsel av jordbruksmark

(skötsellagen), har emellertid lantbruksnämnderna fått ett ökat ansvar för

frågor om naturvårdshänsyn inom jordbruket. Vattenlagens prövnings­

regler och lantbruksnämndernas rådgivande verksamhet torde vara till-

58

räckligt skydd för de allmänna intressena härvidlag. LRF vill i samman- Prop. 1985/86: 159 hanget peka på den tillståndsplikt för vattenföretag som återfinns i gällande vattenlag. 1 vattendomstols prövning ingår att naturvårdsintressen skall beaktas. Den föreslagna tillståndspliktsregeln enligt naturvårdslagen inne­bär att man inför en dubbelprövning av markavvattningsföretag. Det blir här fråga om en verklig dubbelprövning eftersom verkningarna av ett och samma företag från naturvårdssynpunkt skall bedömas både enligt vatten­lagen och naturvårdslagen. I motsats till förslagsställarna anser LRF att dubbelprövningen kan bli både betungande och byråkratisk. Därför skulle tillstånd enligt vattenlagen inte behövas annat än i speciella fall. LRF anser att grunderna härför är dåligt utvecklade.

Av utredningen framgår vidare att om prövning enligt naturvårdslagen utmynnar i ett tillstånd torde markägaren därför kunna göra den bedöm­ningen att det är uppenbart att inte allmänna intressen skadas. Innan han gör denna bedömning bör han samråda med länsstyrelsen i dess egenskap av tillsyningsmyndighet enligt vattenlagen.

Naturvårdsplaner upprättas löpande av landets länsstyrelser. Medels dessa rullande planer kan värdefulla våtmarker redovisas och kombineras med förslag till skyddsåtgärder med stöd av naturvårdslagen. Inventering­arna underiättar samtidigt länsstyrelsernas behandling av torvtäktsärenden och ärenden om samråd för dikning enligt naturvårdslagens 18 och 20§§. Dessa planer möjliggör ställningstagande till separata skydd enligt exem­pelvis 7§ naturvårdslagen (naturreservat).

Sammanfattningsvis konstaterar LRF att gällande lagstiftning och praxis ger vedebörande myndigheter fullgoda möjligheter att skydda angelägna våtmarker. Myndighetsinflytandet över markavvattningsföretag är redan i dag mycket betydande. Att införa ytterligare tillståndsregler leder således knappast till att våtmarksskyddet förbättras.

LRF kan för sin del heller inte acceptera att nya tillåtlighetsregler införs i naturvårdslagen med verkan att markägares rätt till ersättning för hinder i pågående markanvändning går förlorad. Enligt förbundets uppfattning ut­gör i vart fall normala rationaliseringsåtgärder - såsom t. ex. markavvatt­ning inom skogsbruket och jordbruket - ett led i pågående markanvänd­ning.

LRF avstyrker i promemorian upptaget lagförslag.

Svenska Cellulosa- och Pappersbruksföreningen: Skogliga våtmarker, dvs. relativt torra gräs- och rismyrar med ett befintligt någorlunda tätt träd-eller plantbestånd samt s. k. försumpad skogsmark, innehåller en betydan­de virkesproduktionspotential. Samtidigt behövs för frigörande av denna potential betydande ekonomiska insatser i form av kompletterande dik­ning, gödsling och iståndsättande beståndsåtgärder.

De aktuella arealerna är också i betydande grad redan tidigare dikade om

än på ett sätt som ej varit fullt tillräckligt för beståndets utveckling. Efter

olika inventeringar har man med förvåning konstaterat att sådana arealer

förekommer långt vanligare än som tidigare varit känt. Det bör dock

påpekas att för skogsbruket är detta förhållande naturiigtvis inte obekant.

Inventeringarna konstaterar också att våtmarker är ett vidsträckt och

59

synneriigen varierande begrepp. De våtmarkstyper som är av intresse för Prop. 1985/86: 159 skoglig virkesproduktion omfattar bara en viss del av dessa typer. Öppna blöta fågelmyrar och andra säregna typer med särskilda naturvärden är inte av intresse ur skoglig synpunkt. En uppodling av sådana typer innebär betydande biologiska svårigheter med mycket osäkra resultat samt dessut­om orealistiska kostnadsinsatser.

Det är vår uppfattning att dikning av skogliga våtmarker med redan befintligt men stagnerat plant- eller trädbestånd innebär en vitalisering och berikning av hela ekosystemet såväl ur fauna som florasynpunkt. För dessa våtmarkstyper gäller därför inte det generaliserande påståendet på sidan 

II 

i promemorian: "De åtgärder som utförs för markavvattning påverkar landskapsbilden samt förändrar naturmiljön på ett sådant sätt att livsbetingelserna för djur och växter som är anpassade till våtmarksmiljön förstörs eller försämras." Påståendet är naturligtvis fullt giltigt för flera andra vätmarkstyper.

Beträffande de skogliga våtmarkerna finns idag en etablerad rutin inne­bärande samråd med länsstyrelserna via anmälning av objekt till skogs­vårdsstyrelsen. Det är vår erfarenhet att denna form fungerar utmärkt och att god kompetens för bedömning och rangordning av såväl naturvärden som skogsbruksvärden successivt etablerats på dessa myndigheter. Urval av objekt för anmälning sker i regel med stor hänsyn till redan utförda inventeringar och i förberedande samråd med berörda handläggare. Det är vår erfarenhet att hänsyn alltid tagits till de särskilda synpunkter och önskemål ur naturvårdssynpunkt som framförts. Vi utgår därför ifrån att när naturvårdsverket enligt sid. 3 menar "att det i många fall varit svårt att med tillräcklig styrka hävda naturvårdsintressen i samband med torriägg-ningsföretag" detta måste avse andra typer av företag än virkesproduktion på skogliga våtmarker. Om så ändå inte är fallet måste man tyda det så att naturvårdsintressena i dessa särskilda fall trots allt förmodlingen inte varit särskilt starka och välmotiverade.

Mot ovanstående bakgrund vill vi föreslå att undantag för föreslagen tillståndsprövning enligt NVL generellt skall ges för företag som avser virkesproduktion på skogliga våtmarker. Begreppet skogliga våtmarker bör härvid relativt enkelt kunna preciseras varvid ett kriterium t. ex. bör vara ett befintligt bestånd av viss definierad beskaffenhet.

Förslaget innebär att nuvarande väl fungerande former ej störs och att onödig byråkratisering undviks i en fråga där en lagändring i praktiken inte skulle medföra någon egentlig skillnad i de slutliga objektsvalen.

Svenska Naturskyddsföreningen: Föreningen konstaterar att förslaget till sin innebörd ligger mycket nära förslag som föreningen själv framfört i flera sammanhang. Föreningen välkomnar och tillstyrker förslaget.

2. RESURSER, KOSTNADER

Lantbruksstyrelsen: Lantbruksstyrelsen delar inte uppfattningen att lant­

bruksnämndernas befattning med ovan redovisade yttranden kan ske utan

nämnvärt merarbete. Enligt styrelsens bedömning medför förslaget på

60

jordbrukets område att flera hundra ärenden per är skulle bli föremål för     Prop. 1985/86: 159 förprövning enligt naturvårdslagen till en arbetsinsats för lantbruksnämn­derna om 4-6 årsverken per år.

Kunskapen inom länen vad gäller naturvårdens intressen finns samlad hos länsstyrelserna. Det föreslagna utredningsförfarandet innebär att lant­bruksnämnderna i flertalet fall måste bedriva arbetet tillsammans med länsstyrelsens personal. Denna personal måste dessutom såvitt styrelsen förslår pröva nämndens yttrande innan länsstyrelsen fattar beslut. Enligt lantbruksslyrelsens uppfattning är det alt föredra att länsstyrelsen svarar för nalurvårdsutredningen i ärendet. Styrelsen avstyrker därför det före­slagna ulredningsförfarandet.

Skogsstyrelsen: I promemorian diskuteras arbetsbelastningen till följd av tillståndsplikten. Det anses att skogsvårdsstyrelsernas arbete med att be­döma även naturvärdena inte skulle leda till nämnvärt merarbete. Skogs­styrelsen delar inte denna uppfattning. Den skogliga lämpligheten kan i de flesta fall bedömas snabbt och utifrån uppgifter i l.ex. skogsbruksplaner vars omfattning ökar i snabb takt. Utkrävande av naturvårdshänsyn förut­sätter väl underbyggda skäl och alltid besök i fält. Skogsvårdsstyrelserna ägnar f.n. ca 400 ijänstgöringsdagar per år åt samrådsförfarandel vid ca I 500 dikningsföretag. Skogsstyrelsen bedömer atl antalet dagar vid till­ståndsprövning måste minst fördubblas, kanske tredubblas. Kostnadsök­ningen blir 0,5-1 milj. kr. per år.

Eftersom inga avgifter föreslås får del antas att tillståndsprövningen enligt NVL skall betalas av det allmänna varvid tillståndet är förenat med en mindre avgift för sökanden enligt expeditionskungörelsen. Skogsvårds­styrelsernas dagar för samråd finansieras ur anslaget D3 Skogsvårdstyrel­serna: Myndighetsuppgifter. Enligt anvisningarna för AF 1986/87 skall för detta anslag redovisas en minskning med 5% under en treårsperiod dvs. med ca 5000 myndighetsdagar för skogsvårdsstyrelserna. Under dessa förhållanden anser inte skogsstyrelsen att ett ytteriigare behov av 400-800 dagar för tillståndsprövning är en rimlig prioritering med hänsyn till andra viktiga verksamheter som organisationen ålagts att utföra.

Domänverket: Enligt domänverkets mening underskattas i promemorian det merarbete, som tillståndsprövningen enligt NVL skulle medföra. En formell tillståndsprövning ställer trots allt andra krav på handläggningen och är mera arbetskrävande än ett enkelt samrådsförfarande.

Länsstyrelsen i Kronobergs län: En tillståndsprövning enligt naturvårdsla­gen av alla markavvattningsföretag, (uppskattningsvis ca 300 ärenden per år i Kronobergs län), skulle till en böijan innebära en avsevärt ökad arbetsbelastning för länsstyrelsen.

På längre sikt kommer tillsynen över bl. a. efterievnaden av lämnade tillstånd att kräva ökade resurser. Länsstyrelsen är angelägen om att framhålla skillnaden i behovet av tillsyn mellan tillståndsprövning och anmälningsförfarande.

61

Länsstyrelsen i Västerbottens län: De föreslagna ändringarna kommer att     Prop. 1985/86: 159 innebära viss ökad arbetsbelastning för länsstyrelsen. Länsstyrelsen avser dock atl tillsammans med skogsvårdsstyrelsen och lantbrukssiyrelsen söka utveckla rationella och tidsbesparande rutiner för handläggning av markavvattningsföretag enligt NVL.

Länsstyrelsen i Örebro län: Länsstyrelsen bedömer atl den föreslagna tillståndsprövningen kommer att kräva något större resurser än nuvarande samrådsförfarande. I gengäld kommer sannolikt länsstyrelsens insatser vid prövning av vattenavledningsföretag enligt vattenlagen att minska, varför den totala resursåtgången inte påverkas alltför mycket.

62

Bilaga 3     Prop. 1985/86: 159

De remitterade förslagen

1 Förslag till

Lag om ändring i naturvårdslagen (1964: 822)

Härigenom föreskrivs i fråga om naturvårdslagen (1964:822)' dels att 5, 20 och 37 §§ skall ha följande lydelse, dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 18 c §, av följande

lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5§

Angående  nationalparkers  vård

Angående nationalparkers vård

och förvaltning förordnar regering-

och förvaltning förordnar regering­

en,

en eller den myndighet som rege­

ringen bestämmer.

Regeringen eller myndighet som

Regeringen eller den myndighet

regeringen bestämmer äger för var-

som regeringen bestämmer får för

je särskild nationalpark meddela de

varje särskild nationalpark meddela

föreskrifter beträffande rätten att

de föreskrifter beträffande rätten

färdas över nationalparken eller el-

att färdas över nationalparken eller

jest vistas där ävensom angående

annars vistas där och även an­

ordningen i övrigt inom området,

gående ordningen i övrigt inom öm­

som/;n/7fl5 erforderliga för att tryg-

rådet, som behövs för att tillgodose

ga ändamålet med nationalparken.

ändamålet med nationalparken.

18 c §

Åtgärder som utförs för att av­vattna mark, för att sänka eller tap­pa ur en sjö eller för att skydda mot vatten, när syftet med åtgärden är att varaktigt öka en fastighets lämplighet för något visst ändamål (markavvattning), får inte vidtas utan länsstyrelsens tillstånd. Till­stånd till detaljdränering genom täckdikning krävs dock endast om det föreligger sannolika skäl att fö­retaget medför menlig inverkan på naturmiljön.

Tillstånd behövs inte för markav­vattning som sker i samband med takt av torv vartill tillstånd har läm­nats enligt lagen (1985:620) om vis­sa torvfyndigheter m.m. Tillstånd behövs inte heller för att utföra rensningar för att bibehålla vatt­nets djup eller läge.

' Lagen omtryckt 1974: 1025.

63

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1985/86: 159

Om en markavvattning inte skul­le medföra någon menlig inverkan på naturmiljön inom ett område, får regeringen eller, efter regering­ens bemyndigande, länsstyrelsen beträffande detta område föreskri­va undantag från skyldigheten att söka tillstånd enligt första stycket.

Ett tillstånd till markavvattning skall förenas med de villkor som behövs för atl begränsa eller mot­verka menlig inverkan på naturmil­jön av företaget.

20

§

-

Kan arbetsföretag, som ej omfat­tas av tillståndstvång enligt 18 eller 19 §, komma att väsentligt ändra naturmiljön, skall, innan företaget utföres, samråd ske med länsstyrel­sen. Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer kan fö­reskriva att inom landet eller del därav anmälan för samråd alltid skall göras i fråga om särskilda slag av arbetsföretag.

Beträffande arbetsföretag som sägs i första stycket äger länsstyrel­sen förelägga företagaren att vid­taga de åtgärder som finnas erfor­derliga för alt begränsa eller mot­verka skada på naturmiljön.

Bestämmelserna i denna paragraf skola ej avse bebyggelse inom om­råde, som ingår i fastställd general­plan, stadsplan eller byggnadsplan, och ej heller företag vartill till­stånd lämnats enligt vattenlagen (1983:291) eller miljöskyddslagen (1969:387).

Kan arbetsföretag. som ej omfat­tas av lillslåndstvång enligl 1%, 18 c eller 19 §, komma atl väsentligt ändra naturmiljön, skall, innan fö­retaget ulföres, samråd ske med länsstyrelsen. Regeringen eller myndighet som regeringen bestäm­mer kan föreskriva att inom landet eller del därav anmälan för samråd alltid skall göras i fråga om särskil­da slag av arbetsföretag.

Beträffande arbetsföretag som sägs i första stycket/«/ länsstyrel­sen förelägga företagaren att vid­taga de åtgärder som behövs för atl begränsa eller motverka skada på naturmiljön.

Bestämmelserna i denna paragraf skall ej avse bebyggelse inom områ­de, som ingår i fastställd general­plan, stadsplan eller byggnadsplan, och ej heller företag vartill till­stånd lämnats enligl vattenlagen (1983:291) eller miljöskyddslagen (1969:387).

37 §' Till böter eller fängelse i högst sex månader dömes den som uppsåtligen eller av oaklsamhet

1.

bryter mot förbud eller föreskrift som meddelats enligt 5, 8, 10, 11 eller 14 §, 16 § andra stycket eller 19 §,

2.

bryter mot 16 § första stycket första punkten eller, om ej gärningen är ringa, mot 16 § första stycket andra punkten,

3.

bryter mot 17 § andra stycket, om ej gärningen är ringa.

' Senaste lydelse 1983:654. ' Senaste lydelse 1982: 1097.

64

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Prop. 1985/86: 159

4.    utför läkt i strid mot 18 § eller

4. utför läkt eller markavvatt-

åsidosätter villkor som är förenat ningsåtgärd utan alt ha behövligt

med tillstånd till takt,                             tillstånd enligt 18 eller 18 c § eller

bryter mot villkor eller föreskrifter sotn har meddelats i samhand med sådant tillstånd,

5.

underlåter att fullgöra skyldighet som föreskrivits med stöd av 18 a § eller 20 § första stycket,

6.

bryter mot 22 § första eller tredje stycket eller mot föreskrift som meddelats i samband med medgivande enligt tredje stycket,

7.

åsidosätter stadgandet i 23 §, om ej gärningen sker på plats, till vilken allmänheten icke äger tillträde eller har insyn, eller gärningen är ringa, eller

8.

uppför vilthägn i strid mot 24 a § eller åsidosätter villkor som är förenat med tillstånd till vilthägn.

Utbyte av brott som avses i förs-

Utbyte av brott som avses i förs-

ta stycket 4 skall förklaras förver-     ta stycket 4 skall förklaras förver­kat, om det ej är uppenbart obilligt.     kat, om det ej är uppenbart oskä­ligt.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1986.

BeträfTande markavvattningsföretag, för vilka ansökan om förordnande av förrättningsman atl handlägga förrättning enligt vattenlagen (1983:291) eller motsvarande äldre bestämmelser har inkommit lill länsstyrelsen före ikraftträdandet, gäller äldre bestämmelser.

2 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1986:000) om ändring i naturvårdslagen (1964: 822)

Härigenom föreskrivs alt 3 § naturvårdslagen (1964:822) i paragrafens lydelse enligt lagen (1986:000) om ändring i nämnda lag skall ha följande lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3§' Vid prövning av frågor som rör naturvård skall tillbörlig hänsyn tas lill övriga allmänna och enskilda intressen. Härvid skall lagen (0000:000) om hushållning med naturresurser m. m. tillämpas.

Beslut i frågor som avses i 7-

Beslut i frågor som avses i 7-

II 

§§, 13 §, 18 § första, andra och

II 

§§, 13 §, 18 § första, andra och

Ijärde styckena, 19 § samt 20 § and-

fjärde styckena, 18 c §, 19 § samt

ra stycket får inte meddelas i strid

20 § andra stycket får inte medde-

mot en detaljplan eller områdesbe-

las i strid mot en detaljplan eller

stämmelser. Om syftet med planen

områdesbestämmelser. Om syftet

eller bestämmelserna inte motver-

med planen eller bestämmelserna

kas, får dock mindre avvikelser gö-

inte motverkas, får dock mindre av-

ras.

vikelser göras.

' Nuvarande lydelse enligt prop. 1985/86:90.

65

Lagrådet

p-""?-

185/86: 159

Utdrag ur protokoll vid sammanträde den 11 mars 1986

Närvarande: f.d. justitierådet Hull, regeringsrådet Dahlman, justitierådet Gad.

Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 6 mars 1986 har regering­en på hemställan av statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat inhämta lagrådels ytt­rande över förslag till

1.

lag om ändring i naturvårdslagen (1964: 822),

2.

lag om ändring i lagen (1986:000) om ändring i naturvårdslagen (1964:822).

Förslagen har inför lagrådet föredragits av  hovrättsassessorn Mats[REDACTED_EFTERNAMN]. Lagrådet lämnar förslagen ulan erinran.

66

Jordbruksdepartementet

Prop. 1985/86:159

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 20 mars 1986

Närvarande: statsministern Carisson, ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Hjelm-Wallén,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], R.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Wickbom,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om ändring i naturvårdslagen (1964:822) m.m.

Föredraganden anmäler lagrådets yttrande (beslut om lagrådsremiss fattat vid regeringssammanträde den 6 mars 1986) över förslag lill

1.

lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822),

2.

lag om ändring i lagen (1986:000) om ändring i naturvårdslagen (1964:822).

Föredraganden upplyser att lagrådet har lämnat lagförslagen utan erin­ran och hemställer att regeringen, efter vissa redaktionella ändringar, föreslår riksdagen atl anta förslagen.

Ärendet bör behandlas under innevarande riksmöte.

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att anta de förslag som föredragan­den har lagt fram.

Norstedts Tryckeri, Stockholm 1986                                                                                                                       67