Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1980/81:48 Regeringens proposition

1980/81:48

om dödsbodelägares ansvar för den dödes skulder m. m.;

beslutad den 30 oktober 1980.

Regeringen föreslår riksdagen alt anta de förslag som har tagits upp i bifogade utdrag av regeringsprotokoll ovannämnda dag.

På regeringens vägnar

THORBJÖRN[REDACTED_EFTERNAMN]

HÅKAN[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen läggs fram förslag fill ändringar i den arvsrättsliga lagstiftningen. Sålunda utmönstras den nuvarande principen att dödsbodelä­garna blir personligen ansvariga för den dödes skulder, om inte boet inom viss tid avträds till förvaltning av boutredningsman eller till konkurs. I stället införs bestämmelser om all en bodelning eller ett arvskifte som sker innan den dödes skulder har betalts skall gå åter.

Vidare föreslås nya bestämmelser om dödsbodelägares rält alt föra lalan i mål som rör boet. Enskilda dödsbodelägare skall under vissa förutsättningar få rätt att föra talan som parter i eget namn men för boets räkning. Förslaget i denna del innebär i huvudsak att nuvarande domstolspraxis lagfästs.

Bestämmelserna om dödförklaring föreslås ändrade på några punkter. Bl. a. skall den som har befunnit sig i livsfara och därefter försvunnit kunna förklaras död redan när ett år, och inte som f. n. tre år, har förflutit från försvinnandet.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 1981.

1 Riksdagen 1980/81. 1 saml. Nr 48

Prop.  1980/81:48

Propositionens lagförslag

1 Förslag till

Lag om ändring i ärvdabalken

Härigenom föreskrivs i fråga om ärvdabalken

delsatt 18 kap. 2 §, 21 kap., 23 kap. 2 §, 24 kap. 1 § samt 25 kap. 1 och 5 §§ skall ha nedan angivna lydelse,

dels att i balken skall införas tre nya paragrafer, 18 kap. 1 a § samt 19 kap, 12 a och 20 a §§, av nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

18 kap.

1 a §

När särskild dödsboförvaltning inle har aiwrdnats enligt 19 kap. får enskilda delägare i mål som rör boet väcka och föra talan som parter i eget namn men för boets räkning, om övriga delägare är motparter i målet.

Delägare som har väckt talan har rätt till ersättning av dödsboet för kostnaderna i målet, I den mån kost­naderna täcks av del som har kommU boet till godo genom rättegången.

Väcker någon delägare talan mot dödsboet för egen räkning och har särskUd dödsboförvaltning inte an­ordnats, förs boets talan i målet av övriga delägare.

Till dess alt egendomen omhän­dertagits av samtliga dödsbodelägare eller av den som eljest har alt förvalta boet, skall egendomen, där den ej står under vård av förmyndare, syss­loman eller annan, vårdas av deläga­re som sammanbodde med den avlidne eller eljest kan taga vård om egendomen, och har han att oför-

Till dess att egendomen har tagits om hand av samtliga dödsbodeläga­re eller av den som / annat faU har att förvalta boet, skall egendomen, om den ej står under vård av förmynda­re, syssloman eller annan, vårdas av delägare som sammanbodde med den avlidne eller annars kan ta hand om egendomen. Den som har tagit

' .Senaste lydelse 1976:221

Prop. 1980/81:48

Nuvarande lydelse

dröjligen underrätta övriga delägare om dödsfallet samt, där god man för delägare tarvas, hos rätten göra anmålansåsom i 18 kap, föräldrabal­ken sägs. Vad nu är sagt om delägare gäller ock efterlevande make som ej är delägare / boel.

Är ej någon som sålunda tager vård om den dödes egendom, skall husfolk, husvärd eller annan som är närmast därtiU omhändertaga egen­domen samt tillkalla delägare eller anmäla dödsfallet lill socialnämn­den. PoUsmyndigheten är ock pliktig att utföra vad nu sagts, om dess biträde äskas eller eljest finnes erfor­derligt. Då anmälan skett, skall soci­alnämnden, där så erfordras, fullgö­ra vad enligt första styckei åligger delägare. För koslnaderna med anledning härav äger kommunen erhålla ersättning av boet.

Föreslagen lydelse

hand om egendomen skall genast underrätta övriga delägare om döds­fallet och, om det behövs god man för någon delägare, göra anmälan hos rätten enligt 18 kap. föräldrabal­ken. Vad som har sagls om delägare gäller också efterlevande make som inte år delägare.

Finns det inte någon som sålunda tar hand om den dödes egendom, skall medlem av hushållet som den döde tillhörde, hyresvärd eller annan som är närmast till det ta hand om egendomen samt tillkalla delägare eller anmäla dödsfallet lill social­nämnden. Då anmälan skett eller förhållandet på annat sätt blir känt, skall socialnämnden, om det behövs, göra vad som enligt första stycket åligger delägare. För kostnaderna med anledning av detta har kommu­nen rätt till ersättning av boet.

19 kap,

12 a §

När dödsboet förvaUas av boutred­ningsman får var och en av delägarna i mål som rör boet väcka och föra talan .som part i eget namn men för boets räkning, om övriga delägare är motparter i målet och boutrednings­mannen avslår från att föra boets talan.

Delägare som har väckt talan har rätt tiU ersättning av dödsboet för kostnaderna i målet, i den mån kost­naderna täcks av det som har kommit boet till godo genom rättegången.

21 kap. Om den dödes gäld

1 §

Varder ej efter ansökan, som göres sist en månad efter det bouppteckning förättades, dödsboets egendom av­trädd till förvaUning av boutred­ningsman eller. till konkurs svara delägarna för sådan gäld efter den döde som vid bouppteckningens för­rättande var dem velerlig.

Vppas efter bouppteckningens för­rättande ny gäld efler den döde och avträdes ej egendomen efter ansökan som göres sist en månad därefter, svarar delägare, som sådan tid för­suttit, för den gälden.

Prop. 1980/81:48

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

20 a §

När dödsboet förvaltas av lesta-menlsexekutor med behörighet att företräda boet i rättegång får var och en av delägarna i mål som rör boet väcka och föra talan som part i eget namn men för boets räkning, om övriga delägare är motparter i målet och testamenisexekulorn avstår från att föra boets talan.

Delägare som har väckt talan har rätt till ersättning av dödsboet för kostnaderna i målet, i den mån kost­naderna täcks av det som har komntii boet till godo genom rättegången.

21 kap. Om den dödes skulder

2§

Sker egendomsavträde efter ansö­kan, som ingivits senare än en månad efter det bouppteckningen förrät­tades, är delägare pliktig att till döds­boet utgiva det belopp, varmed gäld, som var honom velerlig en månad

Prop. 1980/81:48

Nuvarande lydelse

före ansökningsdagen, överstiger värdet av den avträdda egendomen och eljest tillgängliga medel, men skaU ej vidare mol enskild borgenär stå i ansvar efter vad i 1 § sägs.

Där borgenär begär del, skall delä­gare med ed fästa, att gäld som yrkandet avser ej var honom velerUg en månad före ansökningsdagen. Gitter han ej gå eden, skall så anses som hade den gälden tidigare varit honom veterlig.

3§

Förfaller delägares ansökan om boets avträdande tiU konkurs, enär egendomen i stället sättes under för­vaUning av boutredningsman, skall så anses sotn hade ansökan om av­träde tiU sådan förvaltning gjorts den dag konkursansökningen ingavs.

4§

Hava delägarna giltig anledning antaga, att de ej skola nödgas infria borgen som den döde tecknat eller viss annan förbindelse, skall den gälden ej anses såsom velerlig.

8§

Innan den i 1 § första stycket stad­gade tiden gått till ända eller, där boet står under förvaltning av bout­redningsman, uppgörelse träffats om borgenärens förnöjande, må betalning av gäld verkställas allenast där med fog kan antagas, att betal­ningen ej länder tUl men för borgenä­rer.

Föreslagen lydelse

1 §

Innan en månad har förflutU efter det alt bouppteckning förrättades eller, om boet förvaltas av boutred­ningsman, uppgörelse har träffats med samtliga borgenärer om betal­ningen av skulderna får en skuld betalas endast om del med fog kan antas att betalningen inle är till skada för borgenärerna.

9§

Sedan   den   i   1 § första  stycket stadgade  tiden  gått till ända,   må

2§

Sedan en månad har förflutit efter det att bouppteckning förrättades får

Prop.  1980/81:48

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

borgenär fordra säkerhet för gäld efter den döde, som ej är till belal-ningförfallen och för vilken tillräck­lig säkerhet ej finnes. Ställes ej säker­het inom tre månader, må förfallolid ej tiUgodonjulas.

borgenärerna kräva säkerhet för sådana skulder efler den döde vilka inte har förfalUl till betalning och för vilka del inte redan finns tillräcklig säkerhet, StäUs ej säkerhet inom tre månader, får dödsboet inle längre tillgodoräkna sig någon förfallotid.

10 §2

Är efter den döde gäld som ej förfaller inom sex månader, må den, där flera dödsbodelägare finnas eller allmänna arvsfonden är ensam delä­gare, hos borgenären uppsägas lill betalning sex månader efter uppsäg­ningen. Borgenär, som lill säkerhet för sin fordran har panträtt i fast egendom eller tomträtt eller har inteckning, är dock ej skyldig alt taga betalning före förfallodagen, där han inom tre månader efter uppsägning­en giver tillkänna att han vill hålla sig allenast till säkerheten,

5§

Sker egendomsavträde efter det bodelningen eller arvskifte ägt rum, skall bodelningen eller skiftet gå åter. Då gälden finnes ej vara större än alt den kan betalas av den dödes tillgångar och, om han var gift, vad av andra makens egendom på hans lott belöpt, om gälden gått i beräk­ning vid bodelningen, skall likväl avträdande till förvaltning av bout­redningsman allenast omfatta vad som enligt dennes prövning erfordras till gäldens betalning och koslnader­na för förvaltningen. Vad sålunda

3§

Finns det flera delägare i dödsboet eller är allmänna arvsfonden ensam delägare, får en skuld som inle för­faller till betalning inom sex månader sägas upp hos borgenären till betal­ning sex månader efter uppsägning­en. Om borgenären till säkerhet för sin fordran har panträtt i fast egen­dom eller tomträtt eller har inteck­ning och han inom tre månader efter uppsägningen meddelar att han vill hålla sig endast till säkerheten, är han dock inte skyldig att la emot betalning före förfallodagen.

4§

Sker bodelning eller arvskifte innan den dödes och boets andra skulder har betalts eller medel till deras betalning har ställts under sär­skild vård, skall bodelningen eller skiftet gå åter.

Är skulderna inle slörre än alt de kan betalas av den dödes tillgångar och, om han var gift, vad ,sow av den andra makens egendom skulle ha belöpt på hans lott för det fall att skulderna hade beaktats vid bodel­ningen, skall återgången begränsas till vad som behövs för att skulderna

'Senaste lydelse 1970:1001

Prop.  1980/81:48

Nuvarande lydelse

erfordras skall av delägarna utgivas i förhållande lill vad envar vid bodel­ningen eller arvskiftet njutit för mycket; och skall bodelningen eller skiftet / övrigt förbliva ståndande.

Yppas hos någon delägare brist, skall den fyllas av de övriga med vad de vid bodelningen eller skiftet vun­nU.

6§

Egendom, som utgivits såsom legat eller jämlikt ändamålsbestäm­melse, skall återbäras, såvUi det erfordras för täckning av gäld. Fin­nes egendomen ej i behåll, skall dess värde gäldas, såvitt ej särskilda skäl äro däremot.

Föreslagen lydelse

och kostnaderna för boets förvalt­ning skall kunna betalas. Vad som sålunda behövs skall utges av delä­garna i förhållande till vad var och en av dem har fått för mycket vid bodelningen eller arvskiftet, / övrigt skall bodelningen eller skiftet be­stå.

Finns egendoin som skall lämnas åter inte i behåll, skaU ersättning utges för det värde egendomen hade när återgång påkallades, om det inte finns särskUda skäl mol detta. Upp­kommer brist hos någon delägare, skall de övriga delägarna täcka bris­ten med vad de har fått vid bodel­ningen eller skiftet. Vad som behövs för att bristen skall kunna täckas skaU utges av delägarna i förhållande liU vad var och en av dem sålunda har fått.

5§

Egendoin som har utgetis som legal eller / enlighet med en ända­målsbestämmelse skall lämnas tillba­ka till boet, om del behövs för att den dödes skulder skall kunna betalas. Finns egendomen inte i behåll, skall ersättning utges för det värde egendo­men hade när återlämnande påkal­lades, om det inte finns särskilda skäl mol detta.

Skyldighet att utgiva egendom jäm­Ukt 5 eller 6 § skaU tillika omfatta ränta eller avkomst av egendomen. Nödig kostnad för egendomen skall ersättas, så ock nyttig kostnad, där den var gjord i god tro.

6§

Densom enligl4eller5 §ärskyldig att lämna tillbaka egendom till boel eller att ersätta egendomens värde skaU lUge även ränta eller avkomst av egendomen. Han har dock själv rätt IiU ersättning för nödvändiga kostna­der för egendomen och, om han var i

Prop. 1980/81:48

Nuvarande Ivdelse

Föreslagen Ivdelse

11       §

Hava delägarna betalt gäld i strid med vad i 8 § sägs eller, under tid för egendomsavträde enligl 1 § första eller andra stycket, till men för bor­genärer uigivii legat, fullgjort ända­målsbestämmelse, sålt, förpantat, an­norledes använt eller ock förfarit boets egendom eller ådragit boet förbindelse, svara de för sådan gäld efter den döde som, då de så förf oro, var eller sist vid därefter förrättad bouppteckning blev dem veterlig. Kom av åtgärden allenast ringare skada eller företogs den av obetänk­samhet eller bristande kännedom om boets ställning, skall allenast skade­stånd gäldas.

12       §

Sker bodelning eller arvskifte innan all gäld är gulden, svara delä­garna för gäld efter den döde. som då var eller sist vid därefter förrättad bouppteckning blev dem veterlig. Bodelning skall dock icke medföra sådan påföljd, där efterlevande ma­ken ej erhåUit något av den dödes egendom.

13       §

Hava delägarna, sedan boet blivU avträtt IiU förvaltning av boutred­ningsman, utverkat rättens förord­nande att boet icke längre skall sålun­da förvaltas, skall i fråga om ansvar för gäld så anses som hade egen-domsavträdet ej ägt rum.

god tro, kostnader som har varit till nylla för egendomen.

Prop.  1980/81:48

Nuvarande lydelse

Föreslaien lydelse

14       

§

Försitter delägare, som har boet I sin vård, tid för boupptecknings för­rättande, skall han svara för all den dödes gäld. Samma lag vare, där delägare vid bouppteckningen eller dess edfästande genoin veterligen oriktig uppgift eller svikligl förtigan­de äventyrar borgenärers rätt.

15       §

Häftar delägare i ansvar för gäld efter den döde, skall ansvarigheten ock gälla annan boets gäld; och är delägare förty i fall som avses i 2 § första stycket pliktig att utgiva vad som erfordras för täckning av gäld, som före egendomsavträdet ådragits boet.

16       §

Vcidi 1 -4saml 11-15 §§stadgas om skyldighet för delägare att svara för gäld skall ej äga tillämpning å delägare som är omyndig, ej heller å allmänna arvsfonden eller annan som företrädes av god man, men förmyndaren eller gode mannen skall gentemot borgenärerna svara för ska­da som kommit av hans åtgärd eller försummelse.

17       §

Hava flera enligt detla kapitel ådra-gtt sig ansvar för gäld eller för skada, svara de en för alla och alla för en. Vad sålunda utgivits skall dem emel­lan fördelas enligt den i 18 kap. 6 § stadgade grunden.

Prop.  1980/81:48

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

10

18       §

Har arvinge eller testamentstagare ej njuttt förmån av boet och ej heller tagit annan befattning därmed än att han fullgjort vad enligt 18 kap. 2 § åligger honom och deltagit I boupp­teckningens förrättande, är han fri från ansvar på grund av underlåten­het att avträda boel.

19       §

Finnes efter den döde allenast egendom som ej kunnat hos honom lagas i mät, skall vad i detta kapitel är stadgat om ansvar för gäld ej äga tillämpning. Vad nu är sagt länder dock ej till inskränkning i delägares skyldighet alt låta egendomen eller dess värde gå i betalning för gäl­den.

23 kap.

Mot delägares bestridande må skifte C] företagas, innan bouppteck­ning skett och fl// veterlig gäld blivit gulden eller delägaren fritagits från ansvar för gälden eller medel lill dess betalning ställts under särskild vård.

Skall legal eller ändamålsbestäm­melse fullgöras av oskifto, må skifte ej mot delägares bestridande äga rum, innan förordnandet verkställts eller delägaren frilagils från alt svara för dess fullgörande eller erforderlig egendom blivit ställd under särskild vård.

Står boel under förvaltning av boutredningsman eller testaments­exekutör,  må  skifte  ej företagas.

2

§

Mol någon delägares bestridande /År skifte ej företas innan bouppteck­ning har förrättats och alla kända skulder har betalts eller medel till deras betalning har ställts under särskild vård.

Skall legat eller ändamålsbestäm­melse fullgöras av oskifto,/o/- skifte ej mol delägares bestridande äga rum innan förordnandet har verk­ställts eller delägaren har frilagils från alt svara för dess fullgörande eller erforderlig egendom har blivit ställd under särskild vård.

Slår boel under förvaltning av boutredningsman eller leslamenls-exekulor, får skifte ej företas innan

Prop. 1980/81:48

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

innan denne anmält alt utredningen     denne har anmält att utredningen

slutförts,

har slutförts.

24 kap.

Hava, vid samförvaltning av döds­bo, delägarna överenskommit att leva samman i oskiflal bo, gäller, / den mån ej annat föranledes av avta­let, om förvaUningens handhavande och boets företrädande vad i 18 kap, 1 § sägs; och skall vad 13,4 och 6 §§ samma kapitel är stadgat äga motsva­rande tillämpning.

1 §

Om ett dödsbo förvallas av delä­garna gemensamt och de har komntii överens om att leva samman i oskif­lal bo, gäller i fråga om förvaUning­en av boel och rätten att företräda boet vad som sägs i 18 kap, 1 §, om inte annat har avtalats. Också bestämmelserna i 3, 4 och 6 §§ sam­ma kapitel skaU tillämpas.

I fråga om rätten för enskilda delägare att väcka och föra talan som parter i eget namn men för boets räkning gäller vad som sägs i 18 kap. 1 a §, om inle annat avtalas mellan delägarna.

25 kap.

Är någon borta och hava sedan han veterligen sist var vid liv förflutit tio år eller, där han skulle vara över sjuttiofem år gammal, fem år, må ansökan göras om hans dödförkla­ring. Befann sig den bortovarande i livsfara då han veterligen senast var i livet, må ansökan ske efler det tre år förflutit.

1 §

Är någon borta och har det sedan han veterligen senast var vid liv förflutit tio år eller, om han skulle vara över sjuttiofem år gammal, fem år, får ansökan göras om hans död­förklaring. Kan det antas att den som är borta befann sig i livsfara då han veterligen senasi var i livet, får ansökan göras sedan tre år har för­flutit. Är det utrett att han befann sig I livsfara, får ansökan dock göras sedan ett år har förflutit.

5§

Har den i kungörelsen fastställda

Har den i kungörelsen fastställda

dagen gått till ända, skall rätten, om     dagen gått lill ända, skall rätten, om sådan lid som i 1 § sägs är förfluten     sådan lid som anges i 1 § är förfluten

Prop. 1980/81:48

Nuvarande lydelse

och man ej vel all den bortovarande avlidit, förklara alt han skall anses för död; och skall han antagas hava avlidit, i fall som i 1 § första punkten sägs vid utgången av den månad då nyss angiven lid gick lill ända eller, i fråga om bortovarande som fyllt sexliofem men ej sjuttio år när han veterligen sist var vid liv, vid utgång­en.av den månad under vilken han skulle hava fyllt sjuttiofem år samt, i fall enligl andra punkten i samma paragraf, å den dag eller, om dagen ej är känd, vid utgången av den månad då livsfaran förelåg. I rättens beslut skall angivas vilken dag sålun­da är all antaga såsom dödsdag.

12

Föreslagen lydelse

och man ej vet att den bortovarande avlidit, förklara att han skall anses för död. Han skall då antas ha avlidit, i fall som anges i 1 § första meningen vid utgången av den månad då nyss angiven lid gick till ända eller, i fråga om bortovarande som fyllt sextiofem men ej sjuttio år när han veterligen sist var vid liv, vid utgången av den månad under vilken han skulle ha fyllt sjuttiofem år saml, i fall enligt andra eller iredje mening­en i samma paragraf, på den dag eller, om dagen ej är känd, vid utgången av den månad då livsfaran förelåg respektive kunde antas före­ligga. I rättens beslut skall anges vilken dag som sålunda är att anta såsom dödsdag.

1,

Denna lag tråder i krafl den 1 juli 1981,

2,

I fråga om dödsbodelägares ansvar för den dödes skulder tillämpas fortfarande äldre bestämmelser, om den döde har avlidit före ikraftträdan­det,

3,

Har ansökan om dödförklaring gjorts före ikraftträdandet, lillämpas äldre bestämmelser.

Prop.  1980/81:48

13

2 Förslag till

Lag om ändring i giftermålsbalken

Härigenom föreskrivs att 12 kap, 2§ giftermålsbalken' skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

12 kap.

Emot dödsbodelägares bestridan­de må bodelning ej äga rum, innan all veterlig gäld, för vilken den döde svarade, blivU gulden eller delägaren frilagils från ansvar för gälden eller medel till dess betalning satts under särskild vård. Har den dödes egen­dom blivit avträdd till konkurs, må bodelning städse äga rum utan hin­der av delägares bestridande.

Mot någon dödsbodelägares be­stridande får bodelning ej äga rum innan alla kända skulder för vilka den döde svarade har betalts eller medel lill deras betalning har satts under särskild vård. Har den dödes egendom blivit avträdd till konkurs, får bodelning alllid äga rum utan hinder av någon delägares bestridan­de.

Denna lag träder i krafl den 1 juli  1981, Har den döde avlidit före ikraftträdandet, lillämpas dock fortfarande äldre bestämmelser.

Balken omtryckt 1978:854,

Prop.  1980/81:48

14

3 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1937:81) om internationella rättsförhållanden

rörande dödsbo

Härigenom föreskrivs att 2 kap, 3 och 7 §§ lagen (1937:81) om internationella rättsförhållanden rörande dödsbo skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

3

§

Finnes här i riket efter någon som vid sin död ej här hade hemvist egendom som ej är jämlikt 2 § avträdd till förvaltning av boutred­ningsman, skall anmälan härom utan dröjsmål göras hos polismyndighe­ten av den som om egendomen har vård eller eljest av anhörig, husfolk, husvärd eller annan som är därtill närmast. Då anmälan sker eller för­hållandel eljest varder kunnigt, ålig­ge det polismyndigheten att, där det tarvas, taga vård om egendomen.

Är egendomen av ringa värde och består den huvudsakligen av reda penningar, kläder och andra lösören för personligt bruk. må, sedan kost­naden här i riket för den avlidnes uppehälle, vård och begravning gul­dits, polismyndigheten, där det finnes kunna ske utan förfång för rättsägare som äro svenska medborgare eller här hava hemvist, överlämna egen­domen till anhörig till den avlidne eller, om denne var utländsk med­borgare, lill konsul för det land han tillhörde.

Är ej sådant föll för handen som i andra stycket sägs. göre polismyn-

Finiis det här i riket egendom efter någon som vid sin död inte hade hemvist här och har egendomen Inte avlrätts lill förvaltning av boutred­ningsman enligl 2 §, skall anmälan om detta utan dröjsmål göras hos socialnämnden av den som har vård om egendomen eller annars av anhö­rig, medlem av det hushåll som den döde tillhörde, hyresvärd eller annan som är närmast //// del. Då anmälan sker eller förhåUandet på annat sätt blir känt, skall socialnämnden, om del behövs, ta hand om egendo­men.

Är egendomen av ringa värde och består den huvudsakligen av kon­tanter, kläder och andra lösören för personligt bruk, får socialnämnden överlämna egendomen lill anhörig lill den avlidne eller, om denne var utländsk medborgare, till konsul för det land han tillhörde. Överlämnan­de får dock ske först sedan kostnader­na här i riket för den avlidnes uppe­hälle, vård och begravning har be­talts. Överlämnande får inte ske, om det skulle medföra skada för någon rättsägare som är svensk medborgare eller som har hemvist här.

I annat fall än som avses i andra styckei   skall  socialnämnden   göra

Prop. 1980/81:48

Nuvarande lydelse

dighelen anmälan till rätten; och förordne rätten, att egendomen skall avträdas lill förvaltning av boutred­ningsman , och gälle därefter vad i 2 § sägs.

15

Föreslagen lydelse

anmälan till rätlen, som då förord­nar att egendomen skall avträdas till förvaltning av boutredningsman. Därefter gäller vad som sägs i 2 §,

Då boutredning, bodelning eller arvskifte sker här i riket, gälle om bodelägares ansvarighet för gäld vad /svensk lag är stadgat. I fall som 16 § sägs må dock gäld för vilken den döde häftade lill annan än den som är svensk medborgare eller här har hetnvisl icke i något fall såsom veter­lig anses, med mindre den blivit hos boutredningsmannen av borgenären särskilt angiven.

Har någon njutit lott i dödsbo vid bodelning eller arvskifte som, utom riket företagils i den ordning främ­mande lag stadgar, vare han ej enligt svensk lag på den grund ansvarig för boets gäld annat ån med den mottag­na egendomen eller dess värde.

7

§

Då boutredning, bodelning eller arvskifte sker här i riket skall frågan om dödsbodelägares ansvar för den dödes skulder bedömas efter svensk lag.

Denna lag träder i kraft den  1 juli  1981, Har den döde avlidit före ikraftträdandet, tillämpas dock fortfarande äldre bestämmelser.

Prop. 1980/81:48

JUSTITIEDEPARTEMENTET

16

Utdrag PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1980-09-25

Inledning

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Boo,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Petri

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Lagrådsremiss om dödsbodelägares ansvar för den dödes skulder m.m.

1 Inledning

Sedan ärvdabalken kom till år 1959 har förhållandevis fä ändringar gjorts i den successionsrätisliga lagstiftningen. En del frågor som rör den arvsrätts-liga lagstiftningen utreds dock f.n. Sålunda skall familjelagssakkunniga (Ju 1970:52) enligt sina direktiv la upp bl.a, frågan om makes ställning i arvsrätlsligt hänseende. De sakkunniga skall även granska systemet med secundosuccession saml överväga ändringar i fråga om kretsen av arvsbe-rältigade. Vidare utreds frågan om ställföreträdare för dödsbo som äger fastighet m,m, av en särskild kommitté (Ju 1977:07),

I augusti 1977 tillkallades en särskild sakkunnig' för att utreda frågan om dödsbodelägares ansvar för den dödes skulder saml vissa andra arvsrältsliga frågor. Den sakkunnige, som har bedrivit sill arbete under beteckningen utredningen om vissa arvsrältsliga frågor (Ju 1977:14). avlämnade i juni 1979 betänkandet (Ds Ju 1979:11) Dödsbodelägares ansvar för avlidens skulder m.m. Betänkandet har remissbehandlats.

Till protokollet i della ärende bör fogas dels betänkandet som bilaga /, dels en förteckning över remissinstanserna och en sammanställning av remissytt­randena som bilaga 2. Beträffande nuvarande svenska och utländska förhållanden samt utredningens närmare överväganden hänvisas lill betän­kandet.

Betänkandet innehåller förslag som rör dödsbodelägarnas ansvar för den dödes skulder, dödsbodelägarnas rätt att föra lalan i mål som rör boel, preskription av rätten lill arv och testamente, dödförklaring och allmänna

' Hovrättsrådet Nils Mangård, Experter: advokatfiskalen Leif Gillenius, advokaten Bertil Henriques och direktören Pontus Modigh.

Prop.  1980/81:48

17

arvsfondens rätt all avstå egendom, I del följande behandlas dessa förslag i skilda avsnitt,

I ett särskilt avsnitt berörs också en fråga om polisens skyldighet all ta hand om den avlidnes egendom. Den frågan har tagits upp av-pblisutredningen i belänkandet (SOU 1979:6) Polisen (s, 160 f). Betänkandet har remissbe­handlats. Remissyttrandena över den nu akluella frågan återfinns i prop. 1980/81: 13 s. 204.

1 lagstiftningsärendet har samråd sketl med juslitiedepartemenlen i de andra nordiska länderna.

Dödsbodelägares ansvar för den dödes skulder

2 Allmän motivering

2.1 Dödsbodelägares ansvar för den dödes skulder

Om någon som har dött efterlämnar skulder, svarar i första hand dödsboet för dessa skulder, I vissa fall kan dock dödsbodelägarna göras personligen ansvariga för den dödes skulder. Bestämmelser om detta ansvar finns i 21 kap, ärvdabalken. De går tillbaka till de regler som infördes redan i 1862 års urarvaförordning, Ell väsentligt syfte med bestämmelserna är att skydda borgenärernas intressen, främst med hänsyn till att delägarna genom andra bestämmelser har getts ett dominerande inflytande över boutredningen.

Enligt huvudregeln blir dödsbodelägarna personligen ansvariga för sådana skulder som de kände till när bouppteckningen förrättades eller som senare blev kända för dem, om inte boet inom viss tid avträds till förvaltning av boutredningsman eller till konkurs (21 kap. 1 §). Dödsbodelägarna blir också ansvariga för den dödes skulder, om de genomför bodelning och arvskifte trots att de vet att den dödes skulder inte är betalda (21 kap. 12 §). Ett personligt betalningsansvar drabbar vidare den delägare som försitter tiden för bouppteckningens förrättande i fall då han har boet i sin vård eller som vid bouppteckningen eller dess edfästande äventyrar borgenärernas räll genom att lämna medvetet oriktiga uppgifter eller genom att svikligen förtiga vissa omständigheter (21 kap. 14 §). Också i några andra situationer föreligger ett personligt betalningsansvar för delägarna (se 21 kap. 11 §).

I 21 kap. ärvdabalken finns även andra regler som skyddar borgenärernas intressen, t.ex. bestämmelsen i 21 kap. 5 § om att bodelning eller arvskifte skall gå åter om egendomsavträde sker efter det att delningen eller skiftet har ägt rum. För de fall då dödsbodelägarna är personligen ansvariga för den dödes skulder innehåller 21 kap. ärvdabalken vidare regler som begränsar eller utesluter delägarnas ansvar i vissa situationer.

Bestämmelserna i 21 kap. ärvdabalken om dödsbodelägarnas ansvar för den dödes skulder kompletteras av en allmän regel i 18 kap. 6 § ärvdabalken om delägarnas skadeståndsansvar. Enligt denna bestämmelse är delägarna skyldiga att ersätta skador som på grund av deras förvaltning av boet har drabbat bl.a. boets borgenärer. Bestämmelsen förutsätter att skadan har

2 Riksdagen 1980/81. I .saml Nr 48

Prop.  1980/81:48

18

vållats uppsåtligen  eller  av vårdslöshet.  Ersätlningsberältigad  är varje     Dödsbodelägares

skadelidande vars rält är beroende av boets utredning. Med boets utredning     ansvar för den

förstås bl.a, betalning av den dödes skulder (se prop, 1933:7 s, 74),

dödes skulder

Utredningen har enligl sina direktiv haft i uppdrag alt föreslå regler som är enklare än de nuvarande och som i högre grad än dessa lar hänsyn lill dödsbodelägarnas intressen, samtidigt som borgenärernas behov av skydd fortfarande beaktas. Med anledning av detta har utredningen diskuterat olika alternativ till de nuvarande reglerna, Efler en samlad bedömning av de olika alternativen har utredningen stannat för en lösning som innebär att vissa bestämmelser om delägarnas personliga ansvar ersätts med en regel om återgång av bodelning och arvskifte.

Utredningen föreslår sålunda att det personliga betalningsansvaret upp­hävs i fall då delägarna underlåter all inom viss tid avträda boel till förvaltning av boutredningsman eller lill konkurs, liksom då en delägare som har boel i sin vård försitter liden för förrättande av bouppteckning. Det personliga ansvaret skall i dessa fall ersättas med en skyldighet att, om bodelning eller arvskifte har ägt rum innan den dödes skulder har betalts, låta bodelningen eller arvskiftet gå åter. Återgång skall ske även om delägarna inte kände till skulden.

Remissinstanserna har överlag ställt sig positiva lill att del personliga ansvaret avskaffas i den omfattning som utredningen har föreslagit och i stället ersätts med en regel om återgång av bodelning eller arvskifte som har sketl innan den dödes skulder har betalts.

För egen del vill jag lill en början framhålla att de nuvarande reglerna om dödsbodelägares ansvar för den dödes skulder bildar ett visserligen sinnrikt men samtidigt komplicerat och svårtillämpat system. Reglerna torde vidare ha ganska liten praktisk betydelse. Av en enkät som utredningen har företagit hos ett antal banker framgår alt flertalet av de tillfrågade bankerna sällan eller aldrig gör gällande personligt ansvar enligt 21 kap, ärvdabal­ken,

I de undantagsfall när reglerna tillämpas kan de dock medföra ett synnerligen strängt betalningsansvar för dödsbodelägarna. Den som t,ex, på grund av glömska eller bristande kännedom om dessa regler underlåter alt avträda boet till förvaltning av boutredningsman eller försitter tiden för förrättande av bouppteckning kan sålunda drabbas av ett oinskränkt betalningsansvar för den dödes skulder även om delägaren endast har fått en obetydlig förmån av boel, Della kan i sin tur medföra all en borgenär får full betalning för sin fordran trols alt boet endast har små tillgångar. Regler som leder till sådana resultat är enligt min mening inte lämpliga. De nuvarande reglerna om ell obegränsat personligt ansvar för dödsbodelägarna bör därför ändras.

En utgångspunkt bör enligl min mening vara att den som har en fordran mol den döde i princip inle bör kunna få ut mer än som svarar mot tillgångarna i boet. Det innebär att borgenärerna så länge boet inte har skiftals i allmänhet får hålla sig lill boel för all få betalning för sina fordringar.

Prop. 1980/81:48

19

Ett undantag bör dock gälla i sådana fall då en borgenär inle kan få full betalning därför all någon av dödsbodelägarna har förfarit på ett sätt som ådrar honom skadeståndsskyldighet enligt 18 kap, 6 § ärvdabalken, I så fall bör borgenären, liksom f,n,, ha rätt till skadestånd av delägaren för den skada som denne har orsakat.

Frågan är då hur borgenärerna skall kunna få ett tillfredsställande skydd i fall då boet har skiftats utan att den dödes skulder har betalts. En lösning kan vara att ålägga dödsbodelägarna ett personligt ansvar som för var och en av dem är begränsat lill vad han har fått ul från boet. En annan lösning är att i fortsättningen lita enbart lill del solidariska skadeståndsansvar som delägar­na har enligl 18 kap, 6 § ärvdabalken för skador som de vållar någon vars rätt är beroende av boets utredning. Ytterligare en lösning är den som anvisas av utredningen, nämligen alt bodelningen eller arvskiftet skall gå åter. Även andra lösningar kan tänkas (se utredningens betänkande s, 64 ff).

Sett ur borgenärernas synvinkel har utredningens förslag vissa fördelar jämfört med de andra lösningar som är tänkbara. Sålunda innebär detla förslag att borgenärerna kan hålla sig enbart till dödsboet och inle, som om lösningen med ett begränsat personligt ansvar för dödsbodelägarna väljs, tvingas all vända sig mol var och en av dem för att få ul hela sin fordran. Till skillnad från vad som är fallet om borgenärerna endast kunde åberopa skadeståndsreglerna i 18 kap, 6 § ärvdabalken behöver de med utredningens förslag inte heller visa att underlåtenheten att betala deras fordringar har sketl uppsåtligen eller av vårdslöshet. Samtidigt tillgodoser förslaget intresset all dödsbodelägarna, när sådan skadeståndsskyldighet inte förelig­ger, slipper att svara med mer än vad de har fåll vid bodelningen eller arvskiftet, I likhet med remissinstanserna förordar jag därför all detta förslag genomförs.

En fråga som utredningen har berört mera i förbigående är om det finns skäl alt i någol fall behålla ett obegränsat personligt ansvar för dödsbodelä­garna vid sidan av en ålergångsmöjlighel av det slag som utredningen har förordat. Utredningen anser alt ett sådant ansvar bör finnas även i fortsättningen dels för delägare som har skiftat boet trots alt de kände till att den dödes skulder inte var betalda, dels för delägare som vid bouppteck­ningen eller dess edfästande lämnar medvetet oriktiga uppgifter eller svikligen förtiger vissa omständigheter och därigenom äventyrar borgenä­rernas rätt.

Under remissbehandlingen har domstolsverket ifrågasatt om man inte nu borde ta stegel fullt ul och helt utmönstra det obegränsade personliga betalningsansvaret för dödsbodelägarna. Jag delar denna uppfattning. Enligt min mening har borgenärerna i de speciella fall som utredningen har tagit upp ett tillfredsställande skydd genom det skadeståndsansvar för delägarna som kan komma i fråga enligl 18 kap. 6 § ärvdabalken vid sidan av den nämnda återgångsmöjligheten. Jagvill samtidigt erinra om att delägare som medvetet försämrar en borgenärs möjlighet att få betalt för sin fordran kan göras

Dödsbodelägares ansvar för den dödes skulder

Prop.  1980/81:48

20

ansvariga för detta genom reglerna i brottsbalken om gäldenärsbrott. Med     Dödsbodelägares hänsyn lill dessa omständigheter kan jag inle se att del finns skäl all i något     ansvar för den fall behålla en så sträng och onyanserad påföljd för dödsbodelägarna som ell     dödes skulder obegränsat personligt ansvar för den dödes skulder ulgör.

Jag förordar därför alt principen om delägarnas personliga betalningsan­svar överges helt och ersätts av regler om återgång av bodelning eller arvskifte som har skett i fall då den dödes skulder inte har betalts.

Utredningens förslag om återgång av bodelning eller arvskifte innebär att delägarna skall lämna tillbaka till dödsboet vad de därvid har fått ut. Kan en delägare inte lämna tillbaka allt vad han har fått vid delningen eller skiftet, skall han ersätla boel värdet av vad som brister. Finns det särskilda skäl skall denna ersällningsskyldighet dock kunna jämkas eller helt falla bort.

Detta förslag har i allmänhet tillstyrkts eller lämnats utan erinran vid remissbehandlingen, Göta hovrätt anser dock att återgången bör begränsas lill behovet i varje särskilt fall, Sveriges domareförbund framhåller å andra sidan att återgången bör vara total i de fall delägarna inte kan träffa uppgörelse med borgenärerna.

För egen del vill jag erinra oin att det f,n, finns bestämmelser i 21 kap, 5 § ärvdabalken om återgång av bodelning eller arvskifte för det fall att egendomsavträde sker sedan bodelning eller arvskifte har ägt rum, Enligl dessa bestämmelser skall delningen eller skiftet endast delvis gå åter, om den dödes skulder inte är större än att de kan betalas av hans tillgångar och, om han var gift, vad som av den andre makens egendom skulle ha belöpt på hans lott för det fall att skulden hade beaktats vid bodelningen. Egendomsavträ­det, och därmed återgången, begränsas då till vad som enligt boutrednings­mannens prövning behövs för alt skulderna och kostnaderna för förvaltning­en skall kunna betalas. Vad som sålunda behövs skall utges av delägarna i förhållande tili vad var och en av dem har fått för mycket vid bodelningen eller arvskiftet. I övrigt skall delningen eller skiftet beslå. Uppkommer brist hos någon delägare, skall de andra delägarna täcka bristen med vad de har vunnit vid bodelningen eller arvskiftet.

I förarbetena lill 21 kap. 5 § ärvdabalken anges att en total återgång oftast skulle innebära en onödigt betungande ändring av det rättsläge som har uppkommit genom bodelningen eller arvskiftet. Som exempel nämns det fallet att den fördelade behållningen har betydande omfattning och att egendomsavträde därefter sker med anledning av en nyupptäckt, förhållan­devis obetydlig skuld. Vid en total återgång skulle boutredningsmannen bli tvungen att ta hand om den utskiftade egendomen till dess att skulden har betalts, varefter huvuddelen av egendomen skulle återgå till delägarna. En sådan omgång kunde framstå som en tom formalitet, som skulle belasta delägarna med kostnader och beröva dem möjligheten alt råda över den egendom som hade tillfallit dem. Av dessa skäl utformades bestämmelserna så all återgången kunde begränsas lill vad som behövdes i varje särskilt fall (se SOU 1932:16 s. 376 f)

Prop. 1980/81:48

21

Enligt min mening har dessa skäl bärkraft även i den återgångssituation som det nu är fråga om. Jag anser därför att återgången bör vara total endast i fall då den dödes skulder uppgår till eller överstiger hans tillgångar. I andra fall bör återgången vara partiell. Reglerna om återgången lorde med fördel kunna utformas efter mönster av de nuvarande bestämmelserna i 21 kap. 5 § ärvdabalken.

Dessa bestämmelser innehåller inle någon föreskrifl om all en delägare, som inte kan lämna tillbaka egendom som har tillskiftats honom, skall ersätta egendomens värde. Även utan en sådan föreskrift är del emellertid tydligt alt en sådan skyldighet åvilar delägaren, för såvitt inle någon annan som har förvärvat egendomen är skyldig alt utge den lill dödsboet. Liksom hitlills bör det kunna överlämnas ål rättstillämpningen alt avgöra hur ersättningsskyl­digheten skall bestämmas i dessa fall. Av allmänna rättsgrundsatser torde följa att jämkning kan ske i särskilt ömmande fall.

Enligl utredningens förslag skall en delägare som var i ond tro när han gjorde sig av med egendomen, d.v.s. som då kände till eller borde ha känt lill att den döde hade obetalda skulder, kunna förpliktas att ersätta, utöver egendomens värde, den skada som han kan ha vållat dödsboet genom all egendomen inte kan lämnas tillbaka. Detta förslag har kritiserats av Sveriges domareförbund, som ifrågasätter behovet av en sådan föreskrift. Även jag anser att det saknas skäl att komplettera återgångsreglerna med en föreskrift av detla slag. Enligl min mening är det svårt att inse att dödsboet - som om egendomen lämnas tillbaka inte har något annat intresse än att realisera den för att kunna betala den dödes skulder - skulle kunna tillfogas någon skada genom att inte få tillbaka egendomen ulan enbart få ersättning för dess värde.

En särskild fråga som har tagits upp av utredningen är hur en återgång skall ske när boet har skiftats helt formlöst, något som inte torde vara ovanligt, I ett sådant fall föreligger ju inte någon giltig bodelning eller något giltigt arvskifte som kan gå åter om den dödes skulder inle har betalts. För att inte dödsbodelägarna i detta fall skall komma i ett bättre läge än när del föreligger en delning eller ett skifte som kan gå åter bör man enligt utredningen behandla all utdelning av egendom lill dödsbodelägarna på samma sätt som när bodelning eller arvskifte har skett. Utredningen föreslår därför en särskild bestämmelse om detta.

Den föreslagna bestämmelsen har lämnats utan erinran under remissbe­handlingen. För egen del kan jag dock inte se att det finns något behov av en sådan bestämmelse, vilken saknar motsvarighet i 21 kap, 5 § ärvdabalken, I och med att det inte föreligger någon giltig bodelning eller något giltigt arvskifte tillhör den dödes egendom alltjämt dödsboet. En delägare som i detta fall har tagit ut egendom från boel år alltså skyldig att på begäran lämna tillbaka egendomen.

Det återstår att ta ställning till en fråga som under remissbehandlingen har tagits upp av riksskatteverket och som gäller dödsbodelägarnas ansvar för

Dödsbodelägares ansvar för den dödes skulder

Prop.  1980/81:48

22

den dödes skatteskulder. F.n. har delägarna enligt olika skatteförfattningar     Dödsbodelägares ett begränsat ansvar för sådana skulder. Sålunda svarar delägarna sedan boel     ansvar för den har skiftats endast för så myckel av skallen som belöper på hans lott, och han    dödes skulder svarar inte i någol fall med mer än som har tillskiftats honom. Punktskatter och arbetsgivaravgifter följer dock reglerna i 21 kap, ärvdabalken,

Riksskatteverket ifrågasätter om del år lämpligt att även i fortsättningen ha två olika system när det gäller dödsbodelägarnas ansvar för den dödes skatteskulder, ett enligt ärvdabalken som innebär att bodelning eller arvskifte kan gå åter i vissa fall och ett annat enligt vissa skatteförfattningar som medför ett begränsat personligt ansvar. Delta kan enligt riksskattever­ket skapa komplikationer i den praktiska tillämpningen, Riksskatteverket anser att starka skäl talar för all samtliga offentligrätlsliga fordringar behandlas lika när del gäller dödsbodelägarnas ansvar.

För egen del vill jag framhålla all skillnaderna mellan de båda regelsys­temen kommer att bli helt obetydliga, om man genomför de ändringar i ärvdabalken som jag nyss har förordat. Och i den mån de nya reglerna i ärvdabalken är fördelaktigare för dödsbodelägarna än motsvarande skatte­bestämmelser, skall enligt rättspraxis reglerna i ärvdabalken tillämpas (se NJA 1977 s. 154). Jag anser därför att det i praktiken inte behöver uppstå några problem, om man behåller de nuvarande reglerna för skaltefordringar vid sidan av de nya bestämmelserna i ärvdabalken om ansvarel för den dödes skulder. Del är alltså inte nödvändigt att i delta sammanhang se över de regler som rör delägarnas ansvar enligl olika skatteförfatlningar. En sådan översyn får i stället företas när det i andra sammanhang kan bli aktuellt att ändra dessa regler.

Sammanfattningsvis förordar jag att alla de bestämmelser som f,n, finns i 21 kap, ärvdabalken om dödsbodelägarnas ansvar för den dödes skulder ersätts av en bestämmelse om alt bodelning eller arvskifte som sker innan dessa skulder har betails skall gå åter. Återgången bör i sin lur regleras i huvudsaklig överenstämmelse med de nuvarande återgångsbestämmelserna i 21 kap, 5 § ärvdabalken, I samband med detta bör de kvarvarande bestämmelserna i 21 kap, ärvdabalken redigeras om och ändras rent språkligt.

Som en följd av alt dödsbodelägarnas personliga ansvar upphävs bör samtidigt den hänvisning som finns i 23 kap, 2 § ärvdabalken och 12 kap, 2 § giftermålsbalken om detla ansvar ulgå. En motsvarande följdändring bör göras också i 2 kap, 7 § lagen (1937:81) om inlernalionella rättsförhållanden rörande dödsbo.

Prop.  1980/81:48

23

2.2 Dödsbodelägares rätt att föra talan i mål som rör boet

Dödsbodelägares

talan

När någon har dött förvaltar dödsbodelägarna den dödes egendom för boets utredning, om inte särskild dödsboförvaltning har anordnats. Förvalt­ningen utövas av delägarna gemensamt, utom när det gäller åtgärder som inte tål uppskov. Delägarna företräder även gemensamt boel mol utom­stående, I mål som rör boet för delägarna gemensamt boets talan (18 kap, 1 § första slyckel ärvdabalken).

Om någon av dödsbodelägarna begär det, kan domstol förordna en eller flera boutredningsman att ha hand om förvaltningen av boet (19 kap, 1 § ärvdabalken). Så snart en boutredningsman har förordnals upphör delägar­nas befallning med boet. Boutredningsmannens uppgift är att företa alla åtgärder som behövs för boets utredning (19 kap, 11 § första stycket ärvdabalken). Han företräder boet mol utomstående och för boets talan i mål som rör boet (19 kap, 12 § ärvdabalken), I huvudsak samma regler gäller när dödsboet förvaltas av en testamentsexekutör som den döde har utsett genom testamente (19 kap, 20 § ärvdabalken). En sårskild form för dödsboförvall-ningen gäller för del fall att boet försätts i konkurs,

I en rättegång företräds boel alltså av boutredningsman eller testaments­exekutör, om sårskild dödsboförvaltning har anordnats, och annars av samtliga dödsbodelägare i förening. Enskilda delägare kan givetvis föra talan för egen räkning även om deras talan kan synas röra boel (se Lex, NJA 1961 s, 720. 1964 s. 54 och 1965 s. 248). En enskild delägare har däremot i princip inle räll anföra lalan för boet. I rättspraxis har enskilda delägare dock i vissa fall tillålils alt föra lalan som parter i egel namn men för boets räkning. Målet har då i allmänhet gällt skyldighet för någon eller några av de andra delägarna att utge egendom till boel. Innebörden av att en delägare för talan som part i egel namn men för boets räkning är all avgörandet i målet får rättskraft mot boet men att den enskilde delägaren svarar för rättegångskostnaderna om han förlorar målel. När en särskild dödsboförvaltning inte har anordnats har en sådan lalerält medgetts i tvister dödsbodelägarna emellan, under förutsättning att samtliga delägare är parter i målet på kärande- eller svarandesidan (se NJA 1945 s, 605, 1948 s, 689 och 1979 s, 169,), Även när boet har avlrätts till förvaltning av boutredningsman har dödsbodelägarna under samma förulsätlning getts rätt alt som parter i eget namn föra lalan för boets räkning, om boutredningsmannen har ansett sig ha slutfört sitl uppdrag eller har avstått från att föra lalan för boet (se NJA 1969 s,437,1972 s, 586 och 1974 s. 623,),

Enligt utredningen bör den praxis som har utvecklat sig nu lagfästas, dock med vissa modifieringar. Utredningen föreslår att enskilda dödsbodelägare skall få föra talan i mål som rör boet, om samtliga delägare och endast de är parter. Denna rätt all föra talan skall enligl förslaget gälla vare sig boet förvaltas av delägarna gemensamt eller boel har avlrätts till förvaltning av boutredningsman, I det senare fallet skall boutredningsmannen dock kunna

Prop.  1980/81:48

24

motsätta sig att en sådan lalan förs.

Dödsbodelägares

Förslagel har i huvudsak tillstyrkts eller lämnats utan erinran under     rätt att föra remissbehandlingen. Ett par remissinstanser anser dock all boulrednings-     talan mannen inle bör ha möjlighet alt hindra enskilda delägare från att föra lalan för boets räkning i fall då boutredningsmannen avstår från att själv föra denna talan.

För egen del anser jag att del finns skäl all lagfästa den praxis som råder, I fall då särskild dödsboförvaltning inte har anordnats bör enskilda delägare alltså kunna väcka och föra lalan som parter i eget namn men för boets räkning, om övriga deltagare är motparter i målet. På så säll kommer dödsboet i sin helhet all indirekt bli representerat, och varje delägare får fillfälle all i målet föra fram del material som domstolen kan lägga lill grund för sitl avgörande. Jag anser vidare alt del inle finns någol hinder mol all talerätt medges även i de undantagsfall då utöver samtliga delägare någon utomstående är part på någondera sidan i målet.

Att delägarna för lalan som parter i eget namn innebär all de handlar på egel kostnadsansvar. I likhet med utredningen, vars förslag i denna del inte har mött någon erinran under remissbehandlingen, anser jag all enskilda delägare som har väckt talan för boets räkning bör ha räll till ersättning av boet för kostnaderna i målet, i den mån kostnaderna täcks av vad som har kommil boet till godo genom rättegången.

Den föreslagna talerälten för enskilda dödsbodelägare bör i princip gälla även när en boutredningsman har förordnals och denne avslår från all föra boets talan. Inte heller i denna situation finns det anledning att begränsa delägarnas talerätt till processer mellan enbart delägarna själva. Om boutredningsmannen avslår från all föra lalan mot en utomstående bör delägarna även ha rätt att samfällt i eget namn föra denna lalan för boets räkning.

En särskild fråga är om boutredningsmannen, även om han inte själv vill föra talan, skall i enlighet med utredningens förslag kunna molsälla sig all en eller fiera delägare för denna lalan för boets räkning. Utredningen har motiverat detta förslag med att boutredningsmannen bör kunna hindra all boutredningen fördröjs med processer som enligt boutredningsmannens mening inle kommer att leda lill någon fördel för boel. Utredningen har tillagt att det i samband med en talan enligl 19 kap, 5 § ärvdabalken om entledigande av boutredningsmannen finns möjlighel att få domstolens prövning av frågan om denne hade fog för sin inställning eller inte,

Enligl min mening är det, som har framhållits under remissbehandlingen, mindre lämpligt all frågan om del berättigade i en process som en delägare vill föra prövas endast i ell ärende om entledigande av boutredningsmannen. Det kan över huvud taget ifrågasättas om det finns något behov av en ordning där boutredningsmannen kan motsätta sig en talan som en delägare vill föra som part i eget namn men för boets räkning. Det rätlegångskoslnadsansvar som åvilar delägarna om de förlorar målel eller förorsakar en onödig rättegång lorde vara tillräckligt för all avhålla dem från obefogade processer.

Prop.  1980/81:48

25

Till detta kommer all delägare som saknar befogat intresse att få sin talan     Dödsbodelägares

prövad inte har räll till allmän rättshjälp. Jag anser därför att utredningens     rätt att föra

förslag i denna del inle bör genomföras,

talan

Jag förordar alltså att var och en av delägarna får väcka och föra talan som part i egel namn men för boets räkning, om samtliga delägare är parter i målel och boutredningsmannen avslår från all föra lalan. Liksom i de fall då boutredningsman inte finns bör delägare som har väckt talan ha rätt till ersättning av dödsboet för kostnaderna i målet, i den mån kostnaderna täcks av det som har kommit boet fill godo genom rättegången.

Utredningen har inle behandlat frågan om delägarna bör ha räll att väcka och föra talan för boets räkning i fall då en testamentsexekutör är förordnad och denne avstår från att föra lalan för boet, Enligl min mening bör delägarna i denna situation ha en taleräll som motsvarar den då en boutredningsman har förordnals. Även rätten till kostnadsersättning bör vara densamma.

Utredningen har föreslagit att rätten för enskilda dödsbodelägare att föra talan som parter i egel namn men för boets räkning inte skall gälla i fall då de har träffat avtal om sammanlevnad i oskiftat bo. En sådan rätt skulle enligt utredningen innebära en onödig inskränkning i parternas avtalsfrihet. Om en enskild delägare vill föra talan för boet mot en annan delägare, får han enligl utredningen först säga upp avtalet enligl 24 kap, 3 § ärvdabalken eller vända sig lill domstol och få avtalet upphävt med stöd av 24 kap, 5 § ärvdabal­ken.

Förslaget har inle kommenterats närmare av remissinstanserna. För egen del finner jag det visserligen vara ett rimligt antagande all dödsbodelägare som avtalar om sammanlevnad i oskiflal bo i allmänhet räknar med all de inle senare skall börja processa mot varandra, Syflel med avtalet kan dock inte i sig antas vara att hindra processer delägarna emellan utan i slällel all uppskjuta avvecklingen av dödsboet. Skulle sedan avtalet har träffats en tvist uppkomma mellan delägarna, finns det anledning för dem att ta ställning lill om deras avtal bör beslå. Om ingen delägare ser något hinder mot att fortsätta sammanlevnaden i del oskiflade boet trots den uppkomna ivisten, kan jag inte finna något skäl till alt avtalet skall behöva sägas upp för att en enskild delägare skall kunna utöva sin talerätt. En sådan lösning skulle tvärtom kunna innebära att den trygghet som avtalet innebär mot ett skifte rycks undan i onödan. Om någon delägare å andra sidan skulle anse all rättegången innebär en sådan väsentlig förändring i förutsättningarna för avtalet att del bör upphöra att gälla, finns möjlighet enligt 24 kap, 5 § ärvdabalken alt begära domstolens förklaring om delta, I fråga om avtal som gäller för en obestämd tid har varje delägare även rätt att med slöd av 24 kap, 3§ ärvdabalken säga upp avtalet med tre månaders uppsägningstid. De möjligheter som sålunda finns anser jag tillräckligt tillgodose de delägare som med anledning av den uppkomna tvisten vill att avtalet inle längre skall beslå.

Jag förordar därför att enskilda delägare skall ha räll all föra lalan som

Prop. 1980/81:48

26

parter i eget namn men för boets räkning även i fall då delägarna har slutit avtal om sammanlevnad i oskiftat bo. Delägarna bör dock kunna avtala om att en sådan taleräll inte skall få uiövas.

Utredningen har vidare föreslagit alt gällande praxis lagfästs såvitt gäller s.k, efterarvingars rält att enligl 3 kap. 3 § andra stycket ärvdabalken föra talan för egen del om återgång av gåva m.m. Förslaget har i och för sig inte mött någon erinran under remissbehandlingen. Familjelagssakkunniga har dock framhållit att de ganska snart kommer att föreslå belydande ändringar i reglerna om makes arvsrätt, varvid 3 kap. ärvdabalken kommer all omarbetas helt. Med hänsyn härtill anser jag att man bör avvakta familjelagssakkunnigas förslag och inte nu göra någon ändring i 3 kap. 3 § andra styckei ärvdabalken.

Utredningen har slutligen föreslagit att bestämmelsen i 20 kap. 1 § ärvdabalken om förrättande av bouppteckning kompletteras med en föreskrifl om vem som är behörig att ansöka om förlängning av liden för att förrätta bouppteckning. Under remissbehandlingen har från domstol.shåll påpekats alt de nuvarande bestämmelserna inle har föranlett några tillämpningssvårigheter, varför behovet av en lagreglering kan ifrågasättas. Jag delar denna uppfattning och anser alltså all domstolarna åven i fortsättningen bör kunna la ställning till frågan med hjälp av allmänna principer.

Preskription av rätlen IiU arv och testamente

2.3 Preskription av rätten till arv och testamente

Den gällande lagstiftningen om arv och testamente förutsätter att en arvinge eller testamentstagare tillträder eller gör anspråk på kvarlåtenskapen inom viss tid efter dödsfallet, i annat fall preskriberas hans arvs- eller lestamenlsrätt.

Den allmänna regeln om preskription av rätten att ta arv och testamente finns i 16 kap. 4§ ärvdabalken, som innebär att en arvinge eller testamentstagare skall göra gällande sin rätt inom tio år från dödsfallet eller från den senare tidpunkt då hans rätt inträder. Är några arvingar eller testamentstagare helt eller delvis okända, gäller dock enligl 16 kap. 1-3 §§ ärvdabalken alt domstolen skall låta införa en kungörelse i Post- och Inrikes Tidningar med uppmaning till dem att göra sin rätt gällande inom fem år. Om det föreligger särskilda skäl kan domstolen enligt lagen (1958:52) om förlängning av tid för preskription av rätt till arv eller testamente förlänga denna (id med fem år i sänder, dock sammanlagt högst femton år. Vissa bestämmelser om kungörelseförfarandet finns i kungörelsen (1959:321) med närmare bestämmelser om kungörande, varom i 16 kap. 1, 2 och 3 §§ ärvdabalken stadgas.

Enligt utredningens förslag skall den allmänna preskriptionstiden förkor­tas från tio lill fem år. Utredningen föreslår vidare alt de särskilda preskriplionsbestämmelsernai 16 kap. 1 - 3 §§ ärvdabalken upphävs, liksom

Prop.  1980/81:48

27

de anslutande författningarna om förlängning av preskriptionstiden och om     Preskription av

kungörelseförfarandet enligl de nämnda bestämmelserna,

rätten tUl arv

För att de förordade preskriptionsreglerna inte skall medföra rättsförluster och testamente för vissa kategorier arvtagare föreslår utredningen all ivå nya bestämmelser införs i 16 kap, 7 resp, 8 § ärvdabalken. Enligt den ena bestämmelsen skall en bortovarande arvtagare få göra anspråk på kvarlåtenskapen även efter preskriptionstidens utgång, om övriga arvtagare som redan har lillträtl arvet kände lill all del fanns andra arvtagare. Den andra bestämmelsen innebär all en sekundärarvinge, dvs, den som har blivit arvsberätligad på grund av alt en tidigare arvtagares räll har preskriberats, skall få tillgodoräkna sig en egen preskriptionstid. Denna tidsfrist skall utgöra ett år från den lidpunkt då den tidigare arvtagarens räll preskriberades.

Flertalet av de remissinstanser som har yttrat sig i denna del har godtagit utredningens förslag. Förslagel avstyrks dock av Göta hovrätt och domstols­verket, som bl. a, anser all del inte finns anledning all minska de redan nu korta preskriptionstiderna.

De arvtagare som har bevakat sin rätt till arv eller testamente efter den döde har givetvis ett slarkl intresse av att preskriptionstiden blir så kort som möjligl. Så länge preskriptionstiden löper är ju rättsläget oklart för dem. Frågan är emellertid om delta intresse är så angelägel all del bör få medföra en försämring för sådana arvtagare som får kännedom om dödsfallet först flera år senare. Det kan visserligen hävdas all den arvtagare som har så liten kontakt ined den avlidne all han inte inom de närmaste åren får kännedom om dödsfallet får finna sig i all hans anspråk på arv eller testamente preskriberas, Å andra sidan kan det länkas fall då en arvlåtare och en arvtagare har haft en samhörighet irois all de inte har stått i regelbunden kontakt med varandra. Som exempel kan nämnas den situationen att arvtagaren har varit bosatt utomlands och arvlåtaren här i landet. Skälet till att en arvtagare inle får kännedom om dödsfallet kan också vara att de andra arvlagarna har medvetet underlåtit all underrätta honom om dödsfallet.

Det bör vidare beaktas att redan de nuvarande preskriptionstiderna är ganska korta i jämförelse med de tider som gäller i övriga länder i Västeuropa, Med hänsyn bl,a, fill den nuvarande invandringen till vårt land kan det vara olämpligt alt tillskapa regler som i allt för stor utsträckning avviker från vad som gäller i dessa länder. En förkortning av preskriptions­tiderna skulle även medföra att man bryter den rättslikhet som gäller f,n, mellan de nordiska länderna.

Av dessa skäl anser jag att man inle nu bör förkorta de gällande preskriptionstiderna. Det finns då inle heller anledning alt genomföra de övriga förslag som utredningen har lagt fram i denna del. Jag kan alltså inle tillstyrka alt de nuvarande preskriptionsreglerna ändras i någol avseende.

Prop. 1980/81:48

28

2.4 Dödförklaring

Dödförklaring

Om någon är borta och viss tid har förflutit sedan han veterligen senasi var vid liv, kan enligl 25 kap, I § ärvdabalken ansökan göras hos domstol om all han skall förklaras död, I allmänhet krävs att minst tio år har förflutit. Om den som har försvunnit är över 75 år vid ansökningstillfället, får ansökan dock göras sedan fem år har förflutit. Var den försvunne i livsfara vid försvinnandet, får ansökan göras efter tre år, I rättspraxis har ganska stränga krav ställts på bevisningen om att livsfara förelåg (se NJA 1977 s, 118 och 1980 s, 44).

I direktiven för utredningen ifrågasattes om inte de angivna tiderna för dödförklaring var onödigt långa. Utredningen har därför diskuterat om de bör förkortas. Enligt utredningen bör emellertid huvudregeln fortfarande vara tio år eller, om den försvunne var över 75 år, fem år, Däremol föreslår utredningen alt treårstiden för fall då den försvunne var i livsfara förkortas till ett år. Utredningen anser vidare alt det för dödförklaring i delta fall bör räcka att del görs sannolikt att den försvunne var i livsfara.

Remissinstanserna har i allmänhet godtagit att huvudregeln för dödför­klaring åven i fortsättningen skall vara alt det efler försvinnandet har förflutit tio år eller, om den försvunne var över 75 år, fem år. Endast Sveriges advokatsamfund har en annan uppfattning. Enligt samfundet torde det med de kommunikationer vi har i dag vara utomordentligt ovanligt att någon försvinner och inte hör av sig inom rimlig tid, för såvitt han inle har försvunnit för gott. Samfundet föreslår därför all lidsfristen sänks till fem år för normalfallet och till tre år för fall då den försvunne har uppnått 75 års ålder.

Remissinstanserna tillstyrker vidare allmänt att liden för dödförklaring i fall då den försvunne var i livsfara förkortas till ett år, Däremol anser några remissinstanser att del nuvarande kravet på full bevisning i dessa fall inte bör mjukas upp och ersättas av en sannolikhetsbedömning.

För egen del vill jag till en början framhålla alt en dödförklaring enligl svensk rätt medför alla de rättsverkningar i personligt och ekonomiskt hänseende som inträder när någon har dött. Della gör att en dödförklaring bör få meddelas endast om myckel starka skäl talar för att den försvunne verkligen är död. Långa tidsfrister minskar givetvis risken för en oriklig dödförklaring. Även om det numera finns stora möjligheter att kommu­nicera med närslående t.o.m. från de avlägsnaste orter, kan frånvaron av livstecken inte utan vidare anses ge fog för att ett dödsfall har inträffat. Med hänsyn till detta och då huvudregeln för dödförklaring i flertalet västeuro­peiska länder, bl.a. de andra nordiska länderna, är att det skall ha förflutit tio år eller, om den försvunne var över 75 år, fem år från försvinnandet, är jag inte beredd att föreslå att de motsvarande tider som f.n. gäller i Sverige förkortas.

Är det utrett att den försvunne var i livsfara när han försvann, minskar

Prop.  1980/81:48

29

emellertid betänkligheterna mol alt han förklaras död redan när en ganska      Dödförklaring kort tid har förflutit efler försvinnandet. Liksom i bl.a. Danmark och Norge bör det i detla fall vara tillräckligt med en etlårstid.

En etlårstid måste däremol anses för kort när del inle är utrett utan bara sannolikt ati den försvunne var i livsfara vid försvinnandet. Å andra sidan synes den nuvarande huvudregeln om tio resp, fem år för lång i sådana fall då omständigheterna tyder på all den försvunne var i livsfara men full bevisning om detla inte går att åstadkomma. En uppmjukning av del nuvarande ganska stränga beviskravet kan enligt min mening försvaras, om tiden sålts till tre år. Jag förordar därför en Ireårslid för sådana fall då del visserligen inte är utrett men ändå kan antas att den försvunne var i livsfara vid försvinnandet.

Om det sedan ansökan om dödförklaring har gjorts hos en domstol inle blir klarlagt att den som är borta har avlidit, skall domstolen enligt 25 kap, 4 S ärvdabalken utfärda kungörelse om ansökningen med kallelse på den bortovarande att anmäla sig hos domstolen inom viss lid, I kungörelsen skall även var och en som kan lämna upplysningar i ärendel anmanas att göra del hos domstolen. Kungörelsen skall genom domstolens försorg föras in i Post- . och Inrikes Tidningar och ortstidning, Enligl 4§ lagen (1977:654) om kungörande i mål och ärenden hos myndighet m,m, (kungörandelagen) bör kungörandet göras också i annan form (s, k, stödjande kungörande), om syftet med tillkännagivandel därigenom främjas och koslnaderna för delta inte blir oförsvarligt höga.

Enligt utredningen bör domstolen ges möjlighet all föra in kungörelsen även i utländska tidningar, framför allt när del är fråga om dödförklaring av en utländsk medborgare. Utredningen anser att det är tveksamt om domstolarna med stöd av enbart de nämnda bestämmelserna om stödjande kungörande skulle överväga all använda sig av förfarandet med kungörelse i utländska tidningar. Utredningen föreslår därför en uttrycklig bestämmelse i 25 kap, 4 § ärvdabalken om att kungörelsen kan införas också i sådana tidningar.

Under remissbehandlingen har domstolsverket avstyrkt delta förslag, medan hovrätten för Övre Norrland har ifrågasatt om den föreslagna bestämmelsen behövs. Övriga remissinstanser har inte kommenterat försla­get i denna del.

För egen del vill jag erinra om att det i prop, 1976/77:63 med förslag till kungörandelag har framhållits att bestämmelserna om stödjande kungöran­de har stor betydelse för att kungörandet skall bli effektivt och att ell sådant kungörande inte bör underlåtas ulan starka skål. Vidare har nämnden för samhällsinformation, som enligt 5 § kungörandelagen meddelar allmänna råd för tillämpningen av lagen, understrukit vikten av att myndigheterna överväger stödjande kungörande och påpekat alt, om målgruppen finns utomlands, detta regelmässigt är ett starkt skäl alt använda sig av ett sådant kungörande, Lex, i en tidning som har spridning i det landet.

Med hänsyn till delta kan jag inte se att det finns något behov av all föra in

Prop.  1980/81:48

30

en särskild bestämmelse i 25 kap, 4 § ärvdabalken om all kungörelse kan ske även i utländska tidningar. Jag tillstyrker därför inte utredningens förslag på denna punkt,

2.5. Allmänna arvsfondens rätt att avstå egendom

Om den som avlider saknar arvsberätligad make eller släkting, tillfaller arvet allmänna arvsfonden (5 kap, 1 § ärvdabalken). Egendom kan tillföras arvsfonden även genom gåva och testamente. Bestämmelser om fonden finns i lagen (1928:281) om allmänna arvsfonden.

Fondens egendom skall förvaltas av kammarkollegiet som en särskild fond för all främja vård och fostran av barn och ungdom saml omsorg om handikappade (1 §), En tiondel av de medel som flyter in under ell räkenskapsår skall läggas lill fonden, medan ålerslående nio tiondelar samt avkastningen på kapitalet skall vara tillgångliga för utdelning. Beslut om understöd ur fonden meddelas av regeringen. Understöd får inle ges för åtgärder som det åligger stat eller kommun att bekosta (2 §),

Kammarkollegiet får på fondens vägnar godkänna testamente till annan än fonden om det inle föreligger anledning till klander. Kan leslainenlel antas vara ett riktigt uttryck för arvlåtarens yttersta vilja, får godkännande ske även om klanderanledning föreligger eller bevakning inte har ägt rum (4 §), Arv som tillfallit fonden kan avstås helt eller delvis till annan, om det med hänsyn till arvlåtarens uttalanden eller andra särskilda omständigheter kan antas överensstämma med arvlåtarens yttersta vilja. Även i annat fall kan arv avstås till arvlåtarens släkting eller annan person som har stått arvlåtaren nära. om del kan anses billigt. Beslut om arvsavstående fattas av regeringen eller, efter dess bemyndigande, av kammarkollegiet. I vissa fall krävs riksdagens medverkan (5 §).

Egendom som har tillfallit fonden och som inle har avslålls skall säljas. Enligl förordningen (1971:727) om försäljning av staten tillhörig fast egendom m.m. skall den säljande myndigheten se lill att köpeskillingen blir den högsta möjliga och att den i varje fall inle understiger egendomens saluvärde, om inle annat särskilt föreskrivs. Lös egendoin skall säljas på offentlig auktion av den gode man som enligt 7 § arvsfondslagen har förordnats av tingsrätten all vid boutredningen företräda fonden (8 § arvsfondslagen). Särskilda regler gäller beträffande tomträtt och fordring­ar.

Enligt utredningen är de nu gällande bestämmelserna om avstående och om försäljning av fondens egendom lill nackdel för sådan egendom som är intressant från kulturhistoriska synpunkter eller från natur- eller kulturvårds-synpunkt. Bestämmelserna medför all sådan egendom i vissa fall inle kan bevaras. Utredningen föreslår därför alt arv som avser egendom som är värdefull från kulturhistorisk synpunkt eller från natur- eller kulturvårds-synpunkt skall få avslås lill någon som har särskilda förulsätlningar all la hand om egendomen på ett lämpligt säll.

Allmänna arvsfondens rätt att avstå egendom

Prop.  1980/81:48

31

Samtliga remissinstanser som har yttrat sig i denna del har tillstyrkt     Polisens skyldighel utredningens förslag eller lämnat det ulan erinran. Kammarkollegiet, som     «" '« /"""/ om anser alt förslaget i realiteten medför en utvidgning av fondens ändamål,     avlidnas egendom föreslår all del i 1 § i arvsfondslagen skall anges att fonden också har lill uppgift att på det sättet främja kulturhistoriska intressen sann vård av natur och  kultur och  alt fonden  kan  avstå egendom  som  är värdefull  från kulturhistorisk  synpunkt  etc.   Vidare  anser  kollegiet  all  avstående  av egendom bör kunna ske endast lill förmån för juridisk person.

Jag delar utredningens uppfattning all gällande bestämmelser kan innebära nackdelar för egendom som är värdefull från kulturhistoriska synpunkter eller med hänsyn till natur- eller kulturvård. De begränsade möjligheterna till avstående av fondens egendom i förening med bestämmel­serna all försäljning av fast egendom skall ske lill högsta möjliga pris skulle sålunda kunna innebära en risk för att egendom som är intressant från 1, ex, kulturhistorisk synpunkt inle kan bevaras. Det finns således skäl som talar för att utredningens förslag genomförs.

Det bör dock beaktas att det är en väsentlig skillnad mellan de möjligheter som allmänna arvsfonden f. n, har all avslå egendom och den ordning som föreslås av utredningen. De nuvarande bestämmelserna förutsätter att det föreligger en personlig anknytning mellan arvlåtaren och den som egendomen avstås till, medan utredningens förslag innebär alt arvsfonden skall kunna avslå egendom även för alt tillgodose vissa allmänna intressen. En sådan utvidgning väcker frågan om inte avstående bör få ske även för andra ändamål (jfr LU 1979/80:17), Det kan nämnas att tanken all arvsfonden skulle kunna avstå bl, a, kulturhistoriskt intressant egendom behandlades år 1969 i samband med en ändring i arvsfondslagen. Tanken avvisades emellertid då med hånsyn till de principiella betänkligheter som förelåg mot alt utvidga arvsfondens ändamål för vissa speciella situationer (se prop. 1969:83 s. 47).

Härtill kommer att det i detta ärende inte har dokumenterats vilket praktiskt behov som kan finnas av en sådan möjlighet till avstående som utredningen har föreslagit. Enligt min mening bör denna fråga och de övriga spörsmål som gäller en eventuell utvidgning av fondens möjligheter alt avstå egendom utredas ytterligare innan slutlig ställning las lill utredningens förslag.

Med hänsyn till del sagda kan jag inle förorda alt utredningens förslag genomförs nu. ulan frågan får tas upp senare i lämpligt sammanhang.

Jag har i denna fråga samrått med chefen för budgeldepariementet,

2.6 Polisens skyldighet att ta hand om avlidnas egendom

Till dess att en avlidens egendom har kommit under förvaltning av samtliga

dödsbodelägare eller av boutredningsman eller teslamenlsexekulor skall

.

egendomen enligl 18 kap, 2 § första stycket ärvdabalken i regel vårdas av

Prop.  1980/81:48

32

delägare som sammanbodde med den döde eller annars kan la vård om egendomen. Finns del inle någon som sålunda lar vård om egendomen, skall enligl 18 kap, 2 § andra stycket ärvdabalken husfolk, husvärd eller annan som är närmast därtill la hand om egendomen. Också polismyndighet har en sådan skyldighel, om dess biträde begärs eller annars behövs. Den som har tagit hand om egendomen kan välja mellan att själv tillkalla delägare och alt göra anmälan lill socialnämnden, I det senare fallet är socialnämnden skyldig att fullgöra den provisoriska förvaltning som normalt ankommer på dödsbodelägarna.

Om den döde saknade hemvist här i landet, gäller särskilda regler enligt 2 kap, 3§ lagen (1937:81) om internationella rättsförhållanden rörande dödsbo. Har den dödes egendom inte avträtts tiil förvaltning av boutred­ningsman, skall den som vårdar egendomen göra anmälan till polismyndig­heten. Då anmälan sker eller förhållandel annars blir känt skall polismyn­digheten ta vård om egendomen, om del behövs. Om egendomen är av ringa värde och består huvudsakligen av kontanter och lösöre för personligt bruk får polismyndigheten, sedan begravningskostnader m,m, har betalts, under vissa förulsätlningar lämna egendomen till anhörig till den döde eller konsul för hans hemland, I annat fall skall polismyndigheten göra anmälan till domstol, som har alt förordna boutredningsman.

Polisutredningen har i betänkandet (SOU 1979:6) Polisen tagit upp vissa speciella uppgifler som f, n, åvilar polismyndigheterna, bl,a, polisens skyldighet att ta vård om avlidnas egendom. Utredningen framhåller att det redan av de allmänna bestämmelserna om polisens verksamhei följer alt polisen i delta fall, liksom i andra sammanhang, är skyldig att ge allmänheten upplysningar och hjälp. Bestämmelsen i 18 kap, 2 § andra styckei ärvdabal­ken om polisens medverkan vid dödsfall leder emellertid enligt utredningen lill alt polisen belastas med att ta emot anmälningar och utföra uppgifter som sakligt sett bör ankomma på en socialnämnd. Denna bestämmelse bör därför ändras så att vad som sågs där om polismyndighetens uppgifter utgår. Enligt utredningen finns del inle heller någol sakligt skäl för att polisen, när den avlidne hade hemvist utomlands, skall behöva vidta åtgärder av rent social karaktär, Lex, all ombesörja begravning. Dessa åtgärder bör i stället ankomma på socialnämnden. Utredningen förordar därför att 2 kap, 3 § lagen om internationella rättsförhållanden rörande dödsbo ändras så att vad som sägs där om polismyndigheten i stället kommer all gälla socialnämn­den.

Polisutredningens betänkande har remissbehandlats. Därvid har praktiskt laget alla remissinstanser fillstyrkt att polisen befrias från sin skyldighel att ta hand om avlidna personers egendom och all denna uppgift i fortsättningen läggs enbart på socialnämnden. Jag har samma uppfattning och förordar all 18 kap, 2 § andra slyckel ärvdabalken och 2 kap, 3 § lagen om internationel­la rättsförhållanden rörande dödsbo ändras i enlighet med detta.

PoUsens skyldighet att ta hand om avlidnas egendom

Prop. 1980/81:48

33

2.7 Ikraftträdande m. m.

Ikraftträdande

T   I.,,.., .

.

.        m. m.

De föreslagna lagändringarna bör träda i kraft den 1 juli 1981. När det

gäller reglerna om dödsbodelägares ansvar för den dödes skulder bör dock de

äldre bestämmelserna fortfarande lillämpas, om den döde har avlidit före

ikraftträdandet.   Vidare   bör  i   fråga  om  dödförklaring  gälla  att  äldre

bestämmelser skall tillämpas, om ansökan om dödförklaring har gjorts före

ikraftträdandet.

3 Upprättade lagförslag

I enlighet med vad jag nu anfört har inom justitiedepartementet upprättats förslag till

1.

lag om ändring i ärvdabalken,

2.

lag om ändring i giftermålsbalken,

3.

lag om ändring i lagen (1937:81) om internationella rättsförhållanden rörande dödsbo.

Förslagen bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 3.

4 Specialmotivering

4.1 Förslaget till lag om ändring i ärvdabalken

18 kap. la§i

När särskild dödsboförvaltning inle har anordnats enligt 19 kap. får enskilda delägare i mål som rör boet väcka och föra talan som parter i eget namn men för boets räkning, om övriga delägare är motparter i målet.

Delägare som har väckt talan har rätt till ersättning av dödsboet för kostnaderna i målet, i den mån kostnaderna läcks av det som har kommU boet till godo genom rättegången.

Första stycket. Bestämmelsen, som är ny men som står i överensstämmelse med gällande rättspraxis, utgör ett undantag från den allmänna regeln i 18 kap. 1 § om att ett dödsbo, när särskild dödsboförvaltning inte har anordnats enligt 19 kap., företräds av delägarna gemensamt. Enligt den nya bestäm­melsen får åven en eller flera enskilda delägare företräda boet i vissa fall. Denna rätt gäller i mål som rör boet. I andra sammanhang än i rättegång gäller huvudregeln om dödsbodelägarnas gemensamma förvaltning. Att målel skall röra boet innebär vidare att det måsle föreligga en tvist mellan boet som sådant och någon annan. Enbart stridigheter mellan delägarna inbördes om hur förvaltningen lämpligen skall uiövas ulgör inle en sådan tvist. Den kan inte prövas av domstol, utan delägarna får i ett sådant fall liksom f. n. överlämna avgörandet till en särskilt förordnad boutrednings­man. ' I propositionsförslaget har tagits in ett nytt tredje stycke,

3 Riksdagen 1980/81. 1 saml Nr 48

Prop.  1980/81:48

34

Rätlen för enskilda dödsbodelägare att företräda boet i rättegång gäller IS kap I n § ärvda-endasl när delägarna för talan som kärande. Delta framgår av kravet på att balken (ÄB) de skall "väcka och föra lalan". Enskilda delägare kan däremot inte företräda boel på svarandesidan. En utomstående som vill utverka ett rättskraftigt avgörande mot boet måste alltså även i fortsättningen stämma in boet som sådant, varvid det företräds av delägarna gemensamt. Även en delägare som för lalan mot boet för egen del får stämma in boet som sådant, Boel företräds då av de övriga delägarna.

Rent tekniskt har de enskilda delägarnas talesråtl utformats som en rält att föra lalan som parter i eget namn men för boets räkning. Del innebär alt avgörandet i målet får rättskraft mot boel men att delägarna för talan på egel kostnadsansvar. Enligl andra stycket kan de dock i vissa fall få ersättning av boel för sina koslnader.

En förutsättning för de enskilda delägarnas talerätt är all samtliga delägare är parter i målet. Ell exempel är att tre av fyra delägare väcker talan mot den fjärde om att denne skall utge viss egendom lill boel. Om en av de tre delägarna vill förhålla sig neutral och alltså stå utanför rättegången, har de andra delägarna taleräll endast om deras talan riktas också mol denne, alltså med yrkande alt också han skall utge den omtvistade egendomen.

De enskilda delägarnas talerätl är emellerfid inle begränsad lill fall då enbart delägarna i dödsboet är parter i målet. Något hinder finns inle mot alt en enskild delägare för lalan inte bara mot de andra delägarna ulan också mot någon utomstående som är inblandad i ivisten, I del tidigare nämnda exemplet kan de tre delägare som vill väcka talan mol den fjärde alltså stämma in även t, ex, dennes make om del finns anledning till det. Däremot medger inte bestämmelsen all enbart utomstående stäms in. Beträffande en sådan talan gäller huvudregeln i 18 kap. 1 §, dvs. lalan får föras endast av samtliga delägare i boets namn.

När flera delägare för lalan för boets räkning med stöd av förevarande bestämmelse gäller 14 kap. 8 § andra slyckel rättegångsbalken, dvs. endast en dom kan ges för dem alla. Del innebär att en handling som en av dem företar i rättegången gäller även till förmån för de andra delägarna. Om en av delägarna överklagar domen gäller det alltså också för de andra.

För det fall att dödsboet är försatt i konkurs gäller enligl 20 § konkurslagen alt boet företräds uteslutande av konkursförvallaren. Enskilda dödsbodel­ägare kan alltså inle i ett sådant fall väcka och föra talan för boets räkning med stöd av förevarande bestämmelse. Om de ändå gör del torde domstolen dock böra bereda konkursboet genom konkursförvallaren tillfälle att överta deras lalan innan den avvisas (jfr NJA 1978 s, 347), Har de väckt talan redan innan dödsboet försattes i konkurs, torde 22 § konkurslagen kunna tillämpas analogt. Det innebär alt konkursboet kan överta delägarnas talan men all, om del inle sker, delägarna kan fortsätta rättegången utan all den egendom som tvisten gäller anses tillhöra konkursboet.

Andra styckei. Som tidigare har nämnts för enskilda delägare lalan enligt

Prop.  1980/81:48

35

första slyckel på egel kostnadsansvar. Förlorar de målet får de alltså slå för     18 kap 2 § ÄB

både sina egna och motpartens rättegångskostnader. Om de däremot vinner

målet, har de i regel rätt lill ersättning av motparten för sina koslnader. I vissa

fall måste de dock även då slå för sina egna kostnader (se 18 kap. 2-4 och 6 §§

rättegångsbalken). I så fall, liksom när motparten inle kan betala deras

kostnader, kan de enligt förevarande bestämmelse få kostnaderna ersatta av

dödsboet, i den mån dessa täcks av det som har kommit boet till godo genom

rättegången. En motsvarande bestämmelse gäller enligt 19 kap. 19 § första

stycket ärvdabalken vid klander av boutredningsmans förvaltning.

2

§

Till dess att egendomen har tagits om hand av samfiiga dödsbodelägare eller av den som / annat faU har att förvalta boet, skall egendomen, om den ej står under vård av förmyndare, syssloman eller annan, vårdas av delägare som sammanbodde med den avlidne eller annars kan ta hand om egendomen. Den som har tagit hand om egendomen skaU genast underrätta övriga delägare om dödsfallet och, om det behövs god man för någon delägare, göra anmälan hos rätten enligt 18 kap. föräldrabalken. Vad som har sagts om delägare gäller också efterlevande make som inte år delägare.

Finns det inte någon som sålunda tar hand om den dödes egendom, skall medlem av hushållet som den döde tillhörde, hyresvärd eller annan som är närmast //// det ta hand om egendomen saml tillkalla delägare eller anmäla dödsfallet lill socialnämnden. Då anmälan skett eller förhållandet på annat sätt blir känt, skall socialnämnden, om det behövs, göra vad som enligl första stycket åligger delägare. För kostnaderna med anledning av detta har kommunen rätt lill ersättning av boel.

Första stycket. Bestämmelserna har endast justerats rent språkligt.

Andra stycket. Bestämmelserna har ändrats så att den skyldighet som polisen L n. har att ta hand om avlidna personers egendom i fortsättningen läggs enbart på socialnämnden. Ändringen har sin grund i ett förslag av polisutredningen i betänkandet (SOU 1979:6) Polisen. Som har framhållits under remissbehandlingen av detla belänkande (se prop, 1980/81:13 s, 204) kan polisen dock bli skyldig all i ett inledande skede ta hand om en avlidens egendom, så länge det inte finns en utbyggd socialjour i alla kommuner. Av bestämmelserna i polisinstruktionen (1972:511) om polisens skyldighet all lämna allmänheten hjälp följer vidare att polisen även i fortsättningen måste ta hand om en avlidens egendom, om del behövs för all förhindra att egendomen skingras genom brott eller på ell annat obehörigt sätt.

Bestämmelserna har vidare ändrats på så sätt alt socialnämnden är skyldig att la hand om den dödes egendom inle bara, som f. n., när anmälan om dödsfallet har gjorts lill nämnden utan också när nämnden på annat sätt har fått kännedom om att dess ingripande är nödvändigt.

Prop.  1980/81:48

36

19 kap.

19 kap 12 a § ÄB

12 a §1

När dödsboet förvaltas av boutredningsman får var och en av delägarna i mål som rör boet väcka och föra talan som part I eget namn men för boets räkning, om även övriga delägare är parter i målet och boutredningsmannen avslår från att föra boets talan.

Delägare som har väckt talan har rätt till ersättning av dödsboet för kostnaderna i målel, i den mån kostnaderna täcks av del som har komtnit boet till godo genom rättegången.

Första stycket. Bestämmelsen är ny men motsvarar gällande rättspraxis. Den innebär att delägarna i ett dödsbo under vissa förutsättningar kan företråda boet i rättegång trols alt boet förvaltas av boutredningsman. Den ulgör alltså ett undantag från huvudregeln i 19 kap. 12 § om all del i ett sådant fall är boutredningsmannen som ensam företräder boet.

På samma sätt som gäller enligt den nya bestämmelsen i 18 kap, 1 a § får dödsbodelägarna företräda boet endast i mål som rör boel. Når del inle råder tvist mellan boel som sådant och någon annan utövas dödsboförvaltningen även i fortsättningen av boutredningsmannen ensam. Delägarna har vidare endast rält att företräda boet som kärande, däremol inte som svarande.

Beträffande innebörden av att delägarna för talan som parter i eget namn men för boets räkning kan hänvisas till specialmotiveringen till 18 kap, la§.

En förutsättning för delägarnas talerätt är, liksom enligt 18 kap. 1 a § första stycket, att samtliga delägare är parter i målet. Något hinder finns inte mot att utöver samtliga delägare också utomstående är parter i målet på kärande- eller svarandesidan. Till skillnad från vad som gäller enligt 18 kap, 1 a § första styckei kan talan föras av samtliga delägare mol en eller flera utomstående.

Ytterligare en förutsättning för delägarnas talerätt är all boutrednings­mannen avstår från all föra boets talan. Det saknar belydelse vilken orsaken till avståendet är. Vanligen torde boutredningsmannen ha bedömt utsikterna till framgång som så små att han inte vill föra boets talan. Det kan vidare tänkas att motpartens ekonomi är så svag att del enligt boutredningsmannens mening inte lönar sig att föra lalan mot honom. Boutredningsmannen kan även av andra skäl anse all en lalan är mindre meningsfull, särskilt med hänsyn till den fidsutdräkt som den kan medföra. Slutligen kan del finnas anledning för boutredningsmannen all låta delägarna föra talan för boets räkning når frågan aktualiseras efter det att han i övrigl har slutfört sitt uppdrag men innan han har blivit entledigad enligt 19 kap. 15 § fjärde stycket.

Att boutredningsmannen avstår från all föra boets talan är en processför­utsättning som skall beaktas av domstolen självmant. När enskilda delägare för lalan för boets räkning skall domstolen alltså kontrollera om boet förvaltas av boutredningsman och. om så är fallet, undersöka om han avstår ' Första stycket har fått en något annan lydelse i propositionsförslaget.

Prop.  1980/81:48

37

från att föra denna talan. Ett avstående bör i regel göras skriftligen. Del är     19 kap 12 a § AB givetvis bäst om delägarna ger in  meddelandet om avstående redan  i samband med stämningsansökningen tillsammans med uppgifler om bout­redningsmannens förordnande.

Domstolen bör i allmänhet kunna godta ett påstående av delägarna om att boet inte förvaltas av boutredningsman. Skulle del senare visa sig att en boutredningsman var förordnad när delägarna väckte sin lalan, bör domstolen innan frågan om avvisning prövas undersöka om boutrednings­mannen avslår från alt föra denna lalan.

Har målel avgjorts trots att boet förvallas av en boutredningsman som inle har avstått från att föra boets lalan, lorde dödsboet genom boutrednings­mannen ha möjlighel alt anföra domvillobesvår.

Om en talan från början har väckts av boutredningsmannen men denne därefter vill återkalla eller lägga ned sin lalan, bör enskilda delägare enligl grunderna för den nya bestämmelsen kunna överta denna talan och fullfölja den som parter i eget namn men för boets räkning, under förutsättning att samtliga delägare är parter i målet, 1 rällegångskoslnadshänseende synes grunderna för 18 kap, 10 § rättegångsbalken böra lillämpas (jfr prop, 1975:6 s, 257),

Om boutredningsmannan å andra sidan från början avstår från all föra boets lalan bör han när som helst kunna överta en lalan som har väckts av enskilda delägare, om han ändrar sig och vill processa för boet (jfr prop, 1975:6 s, 257), Han bör f, ö, på motsvarande sätt ha rätt att överta en talan som någon enskild delägare kan ha väckt med stöd av 18 kap, 1 a § innan boutredningsmannen förordnades. Om boutredningsmannen i dessa fall övertar en lalan som har väckts av enskilda delägare för boets räkning, kan dessa inte längre stå kvar som parter i målet. Också vid ett sådant övertagande synes grunderna för 18 kap, 10 § rättegångsbalken böra tillämpas i fråga om fördelningen av delägarnas och boets ansvar för rättegångskostnaderna i målet.

Oavsett om boutredningsmannen har övertagit en lalan som har väckts av enskilda delägare eller dessa alltjämt för talan för boets räkning kan boutredningsmannen när som hell ingå en förlikning med motparten om det som Ivisten gäller. Boutredningsmannen har inte behörighet all ingå förlikning beträffande de enskilda delägarnas rättegångskostnader. Givelvis bör han emellertid la hänsyn även lill dessa koslnader när han träffar förlikningen, I fråga om förhållandel mellan delägarna och motparten i rättegångskostnadshänseende blir bestämmelsen i 18 kap, 5 § tredje slyckel rättegångsbalken lillämplig (jfr prop, 1975:6 s, 257), Av grunderna för andra stycket i förevarande paragraf lorde vidare följa att delägarna har rätt till ersättning av dödsboet för sina kostnader i målet, i den mån dessa läcks av det som har kommit boet till godo genom förlikningen.

Andra styckei. Bestämmelsen motsvarar den som har tagits in i 18 kap, 1 a § andra styckei.

Prop. 1980/81:48

38

20                                                                                                  a §1

19 kap 20 a a ÄB

21 kap 1 § ÄB När dödsboet förvaUas av teslamenlsexekulor med behörighet att företräda

boel i rättegång får var och en av delägarna i mål som rör boel väcka och föra

lalan som part i eget namn men för boets räkning, om även övriga delägare är

parter i målet och leslamenlsexekutorn avstår från att föra boets lalan.

Delägare som har väckt talan har räll till ersättning av dödsboet för

kostnaderna i målet, i den mån kostnaderna täcks av del som har kommit boet

till godo genom rättegången.

Första styckei. Bestämmelsen, som är ny, innebär att dödsbodelägarna i princip har samma rätt att väcka och föra talan för boets räkning när boet förvaltas av en testamentsexekutör som när det förvallas av en boutrednings­man. Till skillnad från vad som är fallet med en boutredningsman kan emellertid en teslamenlsexekutors behörighet alt företräda boet i rättegång ha inskränkts i det testamente genom vilket han har förordnals, I samma mån har delägarna inle någon lalerält enligt denna bestämmelse. Deras talerätl regleras i denna situafion i 18 kap. 1 a §.

En annan skillnad mellan en boutredningsmans och en testamentsexeku­törs behörighet att företräda boet är att testamentsexekutorn gör det endast i förening med den avlidnes make så länge denne är delägare i denna egenskap. Vid tillämpningen av förevarande bestämmelse krävs dock inte att också den efterlevande maken avstår från att föra boets talan. I stället är del en förutsättning för enskilda delägares lalerält att samtliga delägare, däribland den efterlevande maken, är parter i målet.

Andra slyckel. Bestämmelsen motsvarar dem som har tagits in i 18 kap. 1 a § andra stycket och 19 kap. 12 a § andra stycket.

21       kap.

1 §

Innan en månad har förflutit efler det att bouppteckning förrättades eller, om höet förvaltas av boutredningsman, uppgörelse /lor träffats med samtiiga borgenärer om betalningen av skulderna får en skuld betalas endast om del med fog kan antas att betalningen inte är tiU skada för borgenärerna.

Paragrafen överensstämmer i sak med de nuvarande bestämmelserna i 21 kap. 8 §. De ändringar som har gjorts är i huvudsak av språklig art.

F. n. gäller enligl 21 kap. 11 § alt delägare som betalar en skuld i strid med 21 kap. 8 § blir personligen betalningsansvariga för sådana skulder som var kända för dem vid en därefter förrättad bouppteckning. I vissa lindrigare fall föreligger dock endast skadeståndsskyldighet. I och med alt 21 kap, 11 § nu upphävs handlar delägarna i fortsättningen endast under del allmänna skadeståndsansvar som gäller enligt 18 kap, 6 §,

Liksom f. n, kan en boutredningsman eller en teslamenlsexekulor som

1 Första stycket har fått en något annan lydelse i propositionsförslaget

Prop.  1980/81:48

39

betalar en skuld i strid med de angivna bestämmelserna bli skyldig att betala     21 kap 2-4 §§ ÄB skadestånd enligl 19 kap, 18 resp, 20 §,

2S

Sedan en månad har förflutit efter del all bouppteckning förrättades får borgenärerna kräva säkerhet för sådana skulder efler den döde vilka inle har förfaUit till betalning och för vilka det inte redan finns tillräcklig säkerhet. Ställs ej säkerhet inom tre månader,/År dödsboet inte längre tillgodoräkna sig någon förfallolid.

Paragrafen överensstämmer i sak med de nuvarande bestämmelserna i 21 kap, 9§,

3 

§

Finns del flera delägare i dödsboet eller är allmänna arvsfonden ensam delägare,/fl/- en skuld som inte förfaller till betalning inom sex månader sågas upp hos borgenären lill betalning sex månader efter uppsägningen. Om borgenären till säkerhet för sin fordran har panträtt i fast egendom eller tomträtt eller har inteckning och han inom tre månader efter uppsägningen meddelar all han vill hålla sig endast lill säkerheten, är han dock Inte skyldig att ta emot betalning före förfallodagen.

Paragrafen överensstämmer i sak med de nuvarande bestämmelserna i 21 kap, 10 §.

4

§

'

Sker bodelning eller arvskifte innan den dödes och boets andra skulder har betalts eller medel till deras betalning har ställts under särskild värd, skall bodelningen eller skiftet gå åter.

Är skulderna inle större än all de kan betalas av den dödes tillgångar och, om han var gift, vad som av den andra makens egendom skulle ha belöpt på hans lott för det fall att skulderna hade beaktats vid bodelningen, skall återgången begränsas till vad som behövs för att skulderna och kostnaderna för boets förvaUning skaU kunna betalas. Vad som sålunda behövs skall utges av delägarna i förhållande lill vad var och en av dem har fåll för mycket vid bodelningen eller arvskiftet, / övrigl skall bodelningen eller skiftet beslå.

Uppkommer brist hos någon delägare, skall de övriga delägarna täcka brislen med vad de har fåll vid bodelningen eller skiftet. Vad som behövs för att brislen skaU kunna täckas skall uiges av delägarna i förhållande tiU vad var och en av dem sålunda har fått.

Paragrafen har sin motsvarighet i de nuvarande bestämmelserna i 21 kap, 5 §, Til) skillnad från dem tillämpas dock de nya reglerna även när dödsboet inte har aviräits till förvaltning av boutredningsman eller till konkurs. Delägarna har vidare i fortsättningen inle något personligt ansvar för den dödes och boets andra skulder vid sidan av den återgångspåföljd som regleras ' Tredje stycket har ändrats i propositionsförslaget.

Prop.  1980/81:48

40

i förevarande paragraf. Däremot är delägarna liksom hittills också under-     21 kap 4 § ÄB kastade det allmänna skadeståndsansvar som gäller enligt 18 kap, 6 §,

Återgångsreglerna i förevarande paragraf aktualiseras endast om inle delägarna kommer överens om att betala de aktuella skulderna av egna medel. Vid mindre skulder torde det normala vara att de betalas på detta sätt. Kan delägarna inle enas, åligger det boet att se till att bodelningen eller arvskiftet går åter.

Om boet inte förvaltas av boutredningsman får delägarna själva verkställa återgången. Om någon av delägarna vägrar all medverka, kan de andra tvingas att i sista hand föra lalan vid domstol för alt få honom att lämna tillbaka egendom till boet. Förhåller de sig passiva, kan borgenären enligt 19 kap. 1 § ansöka hos domstolen att en boutredningsman förordnas. Även var och en av dödsbodelägarna kan göra en sådan ansökan för att undvika skyldigheten all svara för återgången. Om en boutredningsman förordnas blir del sedan hans sak all för boets räkning föra talan mot den eller de dödsbodelägare som inte godvilligt lämnar tillbaka egendom till boel.

De principer för en återgång som anges i förevarande paragraf bör kunna lillämpas även i sådana fall då någon bodelning eller något arvskifte inte har skett därför att boet består av en enda delägare. Däremol blir paragrafen inle lillämplig när boets egendom har skiftats hell formlöst mellan flera delägare. Som har sagts i den allmänna mofiveringen är delägarna i ett sådant fall skyldiga att på begäran av boel återställa all den egendoin som de har mottagit, oavsett om det finns skulder i boet eller inte.

Första stycket. I likhet med vad som gäller f, n, enligl 21 kap, 5 § första stycket skall en bodelning eller ett arvskifte gå åter i sin helhet när den dödes skulder uppgår till eller överstiger hans tillgångar. Återgången omfattar alltså då all den egendom som har delats eller skiftats. Detta gäller även när arvskiftet är endast partiellt.

Till skillnad från de nuvarande bestämmelserna i 21 kap. 5 § första styckei avser de nya återgångsreglerna inle bara den dödes skulder ulan också andra skulder som kan åvila boel, t. ex. enligt 18 kap. 3 §. Det personliga ansvar för sådana skulder som delägarna f. n. har enligt 21 kap. 15 § har samtidigt upphävts.

En total återgång enligl förevarande bestämmelse medför, när delningen eller skiftet inle har hunnit verkställas, att beslutet om delningen eller skiftet inte kan fullföljas. Har delningen eller skiftet genomförts, innebär återgång­en att rättshandlingen inte längre gäller som laga fång eller grundar några rättigheter eller skyldigheter i övrigt för delägarna. De är då i stället skyldiga alt lämna tillbaka all egendom som de har fått ut. Angående skyldigheten alt ersätta avkastning av egendomen och om rätten till ersättning för kostnader som har lagts ned på egendomen finns bestämmelser i 21 kap. 6 § i dess nya lydelse.

Var den döde gift, är det inte säkert alt den efterlevande maken måsle återställa   någol   till   dödsboet.   När  en   bodelning  går  åter  skall  den

Prop.  1980/81:48

41

efterlevande visserligen lämna tillbaka egendom som har tillhört boet, men     21 kap 5 § ÄB

han får behålla och har även rält all få tillbaka egendom som förut har tillhört

honom själv. I denna del kan i övrigt hänvisas till förarbetena till de

nuvarande bestämmelserna i 21 kap. 5§ första stycket (SOU 1932:16 s.

377).

Sedan den egendom som omfattas av bodelningen eller arvskiftet har lämnats tillbaka till boet skall egendomen realiseras och borgenärernas fordringar betalas. Även koslnaderna för förfarandet skall ersättas genom den återburna egendomen. Uppkommer därefter överskott, skall detla efler en förnyad bodelning resp. ett nytt arvskifte fördelas mellan dödsbodelägar­na.

De nuvarande bestämmelserna i 21 kap. 5 § första styckei innehåller inle någon uttrycklig reglering av vad som skall ske om en delägare inte kan lämna tillbaka egendom som har tillskiftats honom. Som har framhållits i den allmänna motiveringen lorde delägaren emellertid enligl allmänna rätts­grundsatser vara skyldig att utge ersättning för egendomens värde. Denna ersättningsskyldighet kan jämkas i särskilt ömmande fall (jfr SOU 1932:16 s, 390 fL prop, 1933:7 s, 59-61 och ILU 1933:34 s, 7), Med egendomens värde får förstås dess värde när återgången aktualiseras. Om den egendom som inle finns i behåll har stigit i värde sedan den tillskiftades delägaren ulan att han haft nytta därav, kan del vara ett skäl att jämka dennes ersättningsskyldig­het.

Andra stycket. Alt återgången skall begränsas till vad som behövs för att skulderna och förvaltningskostnaderna skall kunna betalas överensstämmer med vad som gäller f.n. enligt 21 kap. 5§ första stycket. Frågan om återgången skall vara total eller partiell avgörs med hänsyn till del värde den dödes tillgångar har vid återgångstillfället. Vid en partiell återgång enligl förevarande bestämmelser ligger detla värde även lill grund för beräkningen av vad delägarna har fått för mycket vid bodelningen eller arvskiftet.

Liksom vid tillämpningen av första stycket kan delägarnas ersättningsskyl­dighet enligt andra styckei jämkas i särskilt ömmande fall.

Tredje stycket. Första meningen motsvarar 21 kap. 5 § andra styckei i dess nuvarande lydelse. I klarläggande syfte har i andra meningen tagits in en bestämmelse om hur brislen skall fördelas mellan delägarna.

5 

§

'

Egendom som har utgetts som legal eller / enlighet med en ändamålsbe­stämmelse skall lämnas tillbaka till boel, om det behövs för att den dödes skulder skall kunna betalas. Finns egendomen inte i behåll skall dess värde ersättas, om det inte finns särskilda skäl mot delta.

Paragrafen överensstämmer i sak med de nuvarande bestämmelserna i 21 kap, 6 §,

' Andra meningen har fått en något annan lydelse i propositionsförslaget.

Prop.  1980/81:48

42

6 §

21 kap6§ ÄB

23 kap 2 § ÄB Den som enligl 4 eller 5 § är skyldig alt lämna tillbaka egendom lill boel eller     -.41     1  ÄB att ersätta  egendomens   värde skall utge  även  ränta  eller  avkomst  av egendomen. Han har dock själv rätt till ersättning för nödvändiga kostnader för egendomen och. otn han va/- i god tro, kostnader som har varil lill nytta för egendomen.

Paragrafen motsvarar de nuvarande bestämmelserna i 21 kap, 7 §, De ändringar som har gjorts är närmast av språklig arl.

23        kap,

2 §

Mol någon delägares bestridande/«/ skifte eföretas innan bouppteckning har förrättats och alla kända skulder har betalts eller medel lill deras betalning har ställts under särskild vård.

Skall legat eller ändamålsbestämmelse fullgöras av oskifto, får skifte ej mot delägares bestridande äga rum innan förordnandet har verkställts eller delägaren har fritagits från att svara för dess fullgörande eller erforderlig egendom har blivit ställd under särskild vård.

Slår boel under förvaltning av boutredningsman eller testamentsexekutör, får skifte ej företas innan denne har anmält att utredningen har slutförts.

Första styckei. I denna paragraf finns f, n, en bestämmelse som innebår all skifte inte får företas mol en delägares bestridande innan bouppteckning har förrättats och delägaren har frilagils från ansvar för den dödes skulder. Eftersom dödsbodelägare enligt de nya bestämmelserna i 21 kap, inte skall kunna drabbas av sådant ansvar i forisätiningen, har den ifrågavarande bestämmelsen slopats.

Andra och tredje styckena. Bestämmelserna har, frånsett några språkliga justeringar, lämnats oförändrade.

24        kap,

1 §

Om ett dödsbo förvaltas av delägarna gemensamt och de har kommit överens om all leva saminan i oskiftat bo, gäller i fråga om förvaltningen av boet och rätten att företräda boet vad som sägs i 18 kap, 1 S, o/» inte annat har avtalats. Också bestäinmelserna i 3, 4 och 6 §§ samma kapitel skall tillämpas.

I fråga om rätten för enskilda delägare att väcka och föra lalan som parter i eget namn men för boets räkning gäller vad som sägs i 18 kap. 1 a §. om inle annat avtalas mellan delägarna.

Första styckei. Bestämmelserna har ändrats endast redaktionellt. Andrastycket. Bestämmelsen, som är ny. innebär genoin hänvisningen till 18 kap. 1 a § alt enskilda delägare får i mål som rör boel väcka och föra lalan som parter i eget namn men för boets räkning, om övriga delägare är

Prop.  1980/81:48

43

motparter i målet. Denna talerätl gäller dock endast om inte delägarna har     25 kap 1 § AB

kommit överens om annat i samband med avtalet om samförvallning eller

senare.

Som har nämnts i den allmänna motiveringen kan ett avtal om sammanlevnad i oskiftat bo i vissa fall sägas upp eller hävas på grund av att enskilda delägare väcker en talan för boets räkning med slöd av 18 kap, 1 a §, Det är f, ö, inle någol som hindrar alt delägarna redan när avtalet sluts kommer överens om alten sådan rättegång skall få till följd alt avtalet upphör all gälla.

Om ett avtal om sammanlevnad i oskiflal bo hävs eller annars upphör alt gälla, har det i och för sig inte någon återverkan på en rättegång som enskilda delägare har inlett för boets räkning, Någol hinder finns emellertid inle mol all förvaltningen av boet då anförtros en boutredningsman, som enligl vad som har utvecklats i specialmotiveringen till 19 kap. 12 a § första stycket kan la över de enskilda delägarnas lalan.

25 kap.

1 §

Är någon borta och har det sedan han veterligen senast var vid liv förflutit tio år eller, om han skulle vara över sjuttiofem år gammal, fem år, får ansökan göras om hans dödförklaring. Kan det antas ati den som är borta befann sig i livsfara då han veterligen senast var i livet, får ansökan göras sedan tre år har förflutit. Ärdel utrett att han befann sig i livsfara, får ansökan dock göras sedan ett år har förfhuit.

Huvudregeln om dödförklaring i första meningen har behållits i sak oförändrad. Liksom f. n. gäller en kortare lid för del fall alt den försvunne befann sig i livsfara när han såvitt man vet senasi var i livet. Denna tid ulgör emellertid i fortsättningen endast ett år och inle, som f. n., tre år. En nyhet är vidare att ansökan om dödförklaring kan göras inte bara när del är utrett utan även när del är antagligt alt den försvunne befann sig i livsfara, I så fall gäller dock en ireårstid i slällel för en etlårstid.

Som exempel på fall där del måste anses utrett alt den försvunne befann sig i livsfara kan nämnas all han var ombord på ell fartyg som har gäll under utan att såvitt känt någon räddats eller all han var inblandad i en strid eller någon annan farlig situation under ett krig, Rälisfallen NJA 1977 s, 18 och 1980 s, 44, där den försvunne hade begett sig ut i en bål som senare påträffats drivande på vattnet ulan någon människa ombord, ulgör å andra sidan exempel på fall där det inte kan anses styrkt all den försvunne befann sig i livsfara men där della ined hänsyn till oinsländighelerna dock framstår som antagligt,

Prop. 1980/81:48

44

5 §

25 kap 5 § ÄB

Har den i kungörelsen fastställda dagen gått lill ända. skall rätten, om sådan lid som anges i 1 § är förfluten och man ej vel att den bortovarande avlidit, förklara att han skall anses för död. Han skall då antas ha avlidit, i fall som anges i 1 § första meningen vid utgången av den månad då nyss angiven tid gick lill ända eller, i fråga om bortovarande som fyllt sexliofem men ej sjuttio år när han veterligen sist var vid liv. vid utgången av den månad under vilken han skulle ha fyllt sjuttiofem år samt, i fall enligt andra eller tredje meningen i samma paragraf, på den dag eller, om dagen ej är känd, vid utgången av den månad då livsfaran förelåg respektive kunde antas föreligga. I rättens beslut skall anges vilken dag som sålunda är att anta såsom dödsdag.

Paragrafen har ändrats som en följd av den förordade ändringen av 25 kap, 1§,

Övergångsbestämmelser

1,

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1981,

2,

I fråga om dödsbodelägares ansvar för den dödes skulder lillämpas fortfarande äldre bestämmelser, om den döde har avlidit före ikraftträdan­del,

3,

Har ansökan om dödförklaring gjorts före ikraftträdandet, lillämpas äldre bestämmelser,

I princip skall de nya reglerna tillämpas även när den döde har avlidit före ikraftträdandet. Det gäller reglerna om dödsbodelägares rätt all företräda boel i rättegång, allmänna arvsfondens rätt att avslå egendom samt socialnämndens skyldighel all i vissa fall la hand om avlidnas egendom,

Ell undanlag gäller dock i fråga om dödsbodelägares ansvar för den dödes skulder, I della fall tillämpas äldre bestämmelser, om den döde har avlidit föreikrafllrädandel. Del kan påpekas alt när en dödsbodelägare härleder sin rätt från en tidigare avliden arvlålare (s, k, sekundosuccession) den avgörande lidpunkten år när den sist avlidne, och alltså inle arvlåtaren, har dött.

När det gäller dödförklaring tillämpas äldre bestämmelser i fall då ansökan har gjorts före ikraftträdandet. Vid avgörandet av vid vilken tidpunkt den bortovarande skall anses ha avlidit är del alltså 5 § i sin äldre lydelse som blir tillämplig. Har ansökan om dödförklaring gjorts efter ikraftträdandet, lillämpas de nya reglerna även om den försvunne befann sig eller kan antas ha befunnit sig i livsfara redan före denna tidpunkt.

4.2 Förslaget till lag om ändring i giftermålsbalken

12 kap.

2 §

Mot någon dödsbodelägares bestridande får bodelning ej äga rum innan alla kända skulder för vilka den döde svarade har betalts eller medel till deras

Prop. 1980/81:48

45

betalning har salts under särskild vård. Har den dödes egendom blivit avträdd till konkurs, får bodelning alltid äga rum ulan hinder av någon delägares bestridande.

Paragrafen har ändrats som en följd av all de nuvarande reglerna i 21 kap, ärvdabalken om dödsbodelägarnas ansvar för den dödes skulder nu upphävs. Ändringen motsvarar den som har gjorts i 23 kap, 2 § ärvdabalken.

Lagen om inter­nationella rätts­förhållanden rörande dödsbo

4.3 Förslaget till lag om ändring i lagen om internationella rättsförhållanden rörande dödsbo

2 kap, 3 S

Finns det här i riket egendom efler någon som vid sin död inte hade hemvist här och har egendomen inle avträtts till förvaltning av boutredningsman enligt 2 §, skall anmälan om detta utan dröjsmål göras hos socialnämnden av den som har vård om egendomen eller annars av anhörig, medlem av det hushåll som den döde tillhörde, hyresvärd eller annan som år närmast till det. Då anmälan sker eller förhållandet på annat sätt blir känt, skall socialnämnden, om det behövs, ta hand om egendomen.

Är egendomen av ringa värde och består den huvudsakligen av kontanter, kläder och andra lösören för personligt brnk. får socialnämnden överlämna egendomen till anhörig till den avlidne eller, om denne var utländsk medborgare, till konsul för det land han tillhörde. Överlämnande får dock ske först sedan koslnaderna här i riket för den avlidnes uppehälle, vård och begravning har betalts. Överlämnande får inte ske, om det skulle medföra skada för någon rättsägare som är svensk medborgare eller som har hemvist hår.

I annat fall än som avses i andra stycket skall socialnämnden göra anmälan till rätten, som då förordnar all egendomen skall avträdas lill förvaltning av boutredningsman. Därefter gäller vad som sägs i 2 §.

Paragrafen har, utöver en del redaktionella justeringar, ändrats på så säll att de uppgifter som enligl de nuvarande bestämmelserna skall fullgöras av polismyndighet i forisätiningen läggs på socialnämnden. Som har framhållits i specialmotiveringen lill 18 kap. 2 § ärvdabalken har polisen dock fortfarande enligt polisinstruklionen en allmän skyldighel att vid behov la hand om bl, a, ett dödsbos egendom.

Då boutredning, bodelning eller arvskifte sker här i riket skall frågan om dödsbodelägares ansvar för den dödes skulder bedömas efler svensk lag.

Alt frågan om bodelägares ansvar för den dödes skulder skall bedömas efter svensk lag medför all någol sådant ansvar inle längre kan utkrävas. Som en följd av delta har de bestämmelser som f, n, finns i första stycket andra meningen och i andra slyckel upphävts.

Prop.  1980/81:48

46

5 Hemställan

Hemställan m. m.

Jag hemsläller alt lagrådels yllrande inhännas över förslagen lill

1,

lag om åndring i ärvdabalken,

2,

lag om åndring i giftermålsbalken,

3,

lag om ändring i lagen (1937:81) om inlernalionella rättsförhållanden rörande dödsbo.

6 Beslut

Regeringen beslutar i enlighet med föredragandens hemställan.

Prop. 1980/81:48

47

Bilaga 1

JUSTITIE­DEPARTEMENTET

DÖDSBODELAGARES ANSVAR FÖR AVLIDENS SKULDER M.M.

Betänkande avgivet av

utredningen om vissa arvsrättsliga frågor

Ds Ju 1979:11

Prop. 1980/81:48

48

Till Statsr

å

det och chefen f

ö

r justitiedepartementet

Genom beslut den 24 augusti 1977 bemyndigade regeringen chefen f

ö

r Justitiedeparter

ö

entet att tillkalla en s

ä

r­skild utredare med uppdrag att utreda fr

å

gor om d

ö

dsbo­del

ä

gares ansvar f

ö

r avlidens skulder 

m.m.  

f.ied st

ö

d av bemyndigandet tillkallades sa.iraa dag s

ä

som s

ä

rskild ut­redare hovr

ä

ttsr

å

det, numera ordf

ö

randen i allm

ä

nna reklam.ationsn

ä

mnden Nils .'vlang

å

rd.

.ktt 

som experter bitr

ä

da utredningen f

ö

rordnades den 20 september 1977 advokatfi.skalen Leif Gillenius och advo­katen Bertil Ksnriques samt den 24 november 1977 direk­t

ö

ren i Svenska Bankf

ö

reningen Pontus Kodigh.

Till sekreterare f

ö

rordnades den 20 september 1977 hov­r

ä

ttsassessorn Torgil[REDACTED_EFTERNAMN].

Utredningen har antagit namnet utredningen om vissa arvsr

ä

ttsliga fr

å

gor.

Sedan utredningen nu har slutf

ö

rt sitt arbete f

å

r ut­redningen h

ä

rmed 

ö

verl

ä

mna bet

ä

nkandet B

ö

dsbodel

ä

garea ansvar f

ö

r avlidens skulder m.m.

Experterna har bitr

ä

tt utredningens f

ö

rslag.

Stockholm i juni 1979.

::il;

/Torgil I:;elin

Prop. 1980/81:48

49

INNEH

Ä

Ll

P

ö

rkortninrar

F

ö

rf attnl ngsf 

ö

rslais;...... ,.................................   9

1................................................................... F

ö

rslag till lag om 

ä

ndring i 

ä

rvda­

balken .........................................................   9

2.

F

ö

rslag till lag om 

ä

ndring i lagen (1928:281) om allm

ä

nna arvsfonden     19

3.

F

ö

rslag till lag om upph

ä

vande av lagen (1958:52) om .f

ö

rl

ä

ngning av tid f

ö

r pre­skription av r

ä

tt till arv eller testa­mente ......................  21

4.

F

ö

rslag till f

ö

rordning om upph

ä

vande av kung

ö

relsen (1959:321) med n

ä

rmare best

ä

m­melser om kung

ö

rande, varom i 16 kap. 1,

2 och 3 

§§

ä

rvdabalken stadgas ..............  21

SajTjnanfattning......... 

.

... ..o ...

«

.. = .... o...    22

1................................................ Utrednln.ens uppdrag och arbetets be­

drivande.................................... o ...... .    24

1.1

Direktiven................................................     24

1.2

Utred.ningens arbete..............................     28

2           D

ö

dsbodel

ä

gares ansvar f

ö

r avlidens

skulder.................................................. ,

30

2.1

Historik.................................................... 

....... 

30

2.2

'Hillande r

ä

tt ......;................................... 

....... 

35

2.2.1

Inledning .............................

33

2.2.2

21 kap. 1, 2 och 5 

§§

'

............................. 

....... 

34

2.2.3........................... Cvriga bestäjrjselser oi:;  dodabodelägares

,j;iildsansvar...............   ............... ,

36

2.2.''       Undantag  frfin  gäldsansvari,£;heten   ......

39

2.2.5       ökades t£ndi;beatä;ri:Tel ser................ 

41

4 Riksdagen 1980/81. 1 saml Nr 48

Prop. 1980/81:48

50

2.3    Best

ä

mmelsernas till

ä

mpning hos banker,

inkassof

ö

retag och begravningsf

ö

r-

o.ningar................................................... 

44

2.4           Ubl

ä

ndska f

ö

rh

ä

llanden ......................... 

50

2.4.1

Finland..................................................... 

50

2.4.2

Danmark.................................................. 

50

2.4.3

Norge ..................................................... 

..... 

54

2.5          

ö

verv

ä

ganden och f

ö

rslag .................... 

..... 

55

2.5.1

Å

terg

å

ng av bodelning och arv­skifte       

57

2.5.2

Skadest

å

ndsregler ................................. 

..... 

62

2.5.3

Offentlig d

ö

dsbof

ö

rvaltning .................... 

..... 

64

2.5.4

Obligatorisk boutredningsruanna-l

ö

rvaltning        

65

2.5.5

Det av utredningen f

ö

rordade alterna­tivet            

68

3       D

ö

dsbodel

ä

gares taler

ä

tt.............................. 

..... 

72

3.1          G

ä

llande r

ä

tt........................................... 

72

3.1.1

Inledning ................................................ 

..... 

72

3.1.2

Del

ä

gare f

ö

r talan som part f

ö

r egen

del........................................................... 

..... 

74

3.1.3       Del

ä

gare f

ö

retr

ä

der boet (f

ö

r talan

i boets namn).......................................... 

..... 

83

3.1.4       Del

ä

gare f

ö

r talan som part men f

ö

r

boets r

ä

lning .......................................... 

..... 

85

3.1.5       Ett tveksamt fall .,.................................... 

..... 

89

3.2          Utl

ä

ndska f

ö

rh

å

llanden ........................... 

90

3.2.1

Finland..................................................... 

90

3.2.2

Danmark ................................................. 

91

5.2.1

Norge....................................................... 

91

3.3          

ö

verv

ä

ganden och f

ö

rslag....................... 

92

3.3.1

Inledning ................................................. 

92

3.3.2

Del

ä

gares beh

ö

righet att f

ö

ra talan

som part f

ö

r egen del ............................. 

.... 

93

3.3.3       Del

ä

gares beh

ö

righet att f

ö

ra talan

so;u n

ä

rt f

ö

r boets r

ä

kning..................... 

95

Prop. 1980/81:48

51

4.............................................................. Preskription av r

ä

tt till arv och

i

testamente.............................................. 

100

4.1          G

ä

llande r

ä

tt........................................... 

.... 

100

4.1.1

Inledning ................................................ 

.... 

100

4.1.2

16 kap. 1-3 

§§

 AB och lagen (1953:52) om f

ö

rl

ä

ngning av tid f

ö

r preskription

av r

ä

.tt till arv eller testamente ............. 

102

4.1.3

N

å

gra s

ä

rskilda preskriptionsregler om barns arvsr

ä

tt och om r

ä

tt till arv ef­ter barn .    

105

4.1.4

Den allm

ä

nna preskriptionabest

ä

m-

melsen .................................................... 

.... 

106

4.1.5

16 kap. 5 

§

Ä

B ........................................ 

107

4.1.6

Preskriptionsavbrott ............................... 

.... 

108

4.1.7        Preskriptionens verkningar ........................ 

.... 

109

4.2           Utl

ä

ndska f

ö

rh

å

llanden .............................. 

.... 

110

4.2.1

Finland ..................................................... 

.... 

110

4.2.2

Danmark ................................................. 

110

4.23   Norge...................................................... ___ 

111

4.3           

Ö

verv

ä

ga.nden och f

ö

rslag ........................ 

.... 

112

5             D

ö

df

ö

rklaring............................................ 

118

5.1

G

ä

llande r

ä

tt ............................................ 

118

5.2

Utl

ä

ndska f

ö

rh

å

llanden .............................. 

125

5.2.1

Finland ..................................................... 

.... 

125

5.2.2

Danjnark   .............................................. 

126

5.2.3

Norge...................................................... 

..... 

127

5.3           

Ö

verv

ä

ganden ooh f

ö

rslag.......................... 

129

6.............................................................. Allm

ä

nna arvsfondens r

ä

tt att avst

å

egendom ................................................. 

..... 

1 34

6.1

G

ä

llande r

ä

tt............................................. 

..... 

134

6.2

Ö

verv

ä

ganden ooh f

ö

rslag .................... 

..... 

137

7           ' Special-T.otiverin;; till utredningens

f

ö

rfattningsf

ö

rslag.................................... .

142

Prop. 1980/81:48

52

7.1

F

ö

rslaget till lag om 

ä

ndring i 

ä

rvdabalken    

142

7.2

F

ö

rslaget till lag om 

ä

ndring i lagen (1928:281) om allra

ä

nna arvsfonden ...

148

Bilaga Redog

ö

relser f

ö

r viss utl

ä

ndsk succes­

sionsr

ä

tt .............................................................. 

... 

149

1.

Frankrike.......................................................... 

... 

149

2.

F

ö

rbundsrepubliken Tyskland  ........................ 

151

3.

Belgien............................................................. 

154

4.

Nederl

ä

nderna................................................. 

... 

155

5.

Sngland........................................................... 

... 

156

Prop. 1980/81:48

53

P

Ö

EKORTNINGAR AGL

Beckman-H

ö

glund

BrB Ekel

ö

f 

II

FB GB IIB HD Hgdahl[REDACTED_EFTERNAMN]

JB JO

KL Knoph

NJA NJA 

II

SOU SvJT Walin FB

V; al in AB I

vvalin 

Aii  

II

Ä

3

Lagen (1941:416) om arvsskatt och g

å

voskatt

Nils[REDACTED_EFTERNAMN] - Olle H

ö

glund, Svensk familjer

ä

ttspraxis, 6 uppl. 1977

Brottsbalken

Per Olof Ekel

ö

f, fi

ä

tteg

å

ng, andra h

ä

ftet, 4 uppl. 1974

F

ö

r

ä

ldrabalken

Gifterm

å

lsbalken

Handelsbalken

H

ö

gsta dOiT.stolen

Flemj-iing Hjz(gdahl[REDACTED_EFTERNAMN], DjJdsbobehandlingen, 1977

Jordabalken

Juati ti eombud snannens 

ä

mbetGber

ä

ttelse

Konkurslagen (1921:225)

Knophs 

ö

versikt 

ö

ver Norges rett, 1975

Nytt juridiskt arkiv avd. I

Nytt juridiskt arkiv avd. 

II

fi

ä

tteg

ä

ngsbalken

Statens offentliga u-crodningar

Svensk Juristtidning

G

ö

sta V.'ali.i, Koriiacntar till f

ö

r­

ä

ldrabalken, 2 uppl. 1971 G

ö

sta \/alin, Koia'ientar till 

ä

rvdabalken del I, 2 uppl. 1973

G

ö

sta '..''alin, Loaaentar till 

ä

rvdabai;:9n del 

II, 

1976 

Ä

rvdabalken

54

Prop. 1980/81:48

fchfatt;-.:i','G3foeslag 

1    |ö|l|siiU

=ii=

§

i=iS--ii:S

§

=i=i==

ä

iSii=i=

H

ä

rigenom f

ö

reskrivs i fr

å

ga om 

ä

rvdabalken

dels att 16 kap, 1-3 och 9 

§§

 samt 21 kap, 1-3, 5, 11, 13 och

18 

§§

 skall upph

ö

ra att g

ä

lla,

dels att 3 kap, 3 

§

, 16 kap. 4, 7 och 8 

§§

, 20 kap. 1 

§

, 21 kap. 7-9, 12 och 14-16 

§§

 samt 25 kap. 1 och 4 

§§

 skall ha nedan an­givna lydelse, dels att i balken skall inf

ö

ras tre nya paragrafer, 18 kap. 1 a

§

,

19 kap. 12 a 

§

 och 21 kap, 12 a 

§

, av nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen lydelse

3 kap.

3

§ 

Har efterlevande maken genom g

å

va eller annan d

ä

rmed j

ä

mf

ö

rlig

handling, utan tillb

ö

rlig h

ä

nsyn till den f

ö

rst avlidnes arvingar, orsakat v

ä

sentlig minskning av sin egendom, skall av den lott, som vid efterlevande makens d

ö

d tillkommer hans arvingar, veder­lag utg

å

 till arvingarna efter den f

ö

rst avlidne f

ö

r vad av minsk­ningen bel

ö

per 

å

 deras andel i boet.

Kan vederlag ej utg

å

, skall g

å

van eller dess v

ä

rde

å

ter­b

ä

ras, s

å

framt den som mot­tog g

å

van ins

å

g eller bort inse, att den l

ä

nde arvingar­na efter den f

ö

rst avlidne till f

ö

rf

å

ng. Talan h

ä

rom m

å 

dock ej v

ä

ckas, sedan fem 

å

r

Kan vederlag ej utg

å

, skall g

å­

van eller dess v

ä

rde

å

terb

ä

ras, om den som mottog g

å

van ins

å

g eller bort inse, att den var till skada f

ö

r arvingarna efter den f

ö

rst avlidne. Talan h

ä

rom f

å

r dock ej v

ä

ckas, sedan fem 

å

r f

ö

rflutit fr

å

n det g

å

-

1   Senaste lydelse av 16 kap. 1 

§

 1977:659 16 kap. 2 

§

»

Prop. 1980/81:48

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen lydelse

55

f

ö

rflutit fr

å

n det g

å

van mottogs.

van mottogs. Talan f

å

r f

ö

ras av var och en av arvingarna efter den f

ö

rst avlidne.

Var vid d

ö

dsfallet g

å

va, som tillkommit under omst

ä

ndigheter varom ovan s

ä

gs, ej fullbordad, m

å

 den ej g

ö

ras g

ä

llande, i den m

å

n det skulle l

ä

nda arvingarna efter den f

ö

rst avlidne till f

ö

r­f

å

ng.

16 kap. . r2

Arvinge eller testamentsta­gare, som ej har att g

ö

ra sin r

ä

tt g

ä

llande efter vad i 1-3 a 

§

s

ä

gs, skall g

ö

ra det inom tio 

ä

r fr

å

n d

ö

ds­fallet eller, om hans r

ä

tt intr

ä

der f

ö

rst vid senare tidpunkt, fr

å

n denna.

Arvinge eller testamentstagare, som ej har att g

ö

ra sin r

ä

tt g

ä

llande enligt 3 a  skall g

ö

ra det inom fem 

å

r fr

å

n d

ö

dsfallet eller, om hans r

ä

tt intr

ä

der f

ö

rst vid senare tidpunkt, fr

å

n denna.

7 

§ 

Har arvinge eller testa­mentstagare icke inom tid, som i 1-5 

§§

ä

r f

ö

r varje fall stadgad, tilltr

ä

tt kvarl

å

ten­skapen eller sin lott d

ä

ri eller anm

ä

lt anspr

å

k d

ä

rp

å 

efter vad i 6 

§

 s

ä

gs, 

ä

r han sin r

ä

tt f

ö

riustig.

Arvinge eller testamentstagare har f

ö

rlorat sin r

ä

tt om denne irite inom den tid som

f

ö

r

anges i 3 a, 4 eller 5

d

ä

r avsett fall har

1.  tilltr

ä

tt kvarl

å

tenskapen

eller sin arvslott eller

2.  anm

ä

lt anspr

å

k p

å

 kvarl

å­

tenskapen enligt 6 

§

.

2 Senaste lydelse 1976:1117.

'/ad nu har sagts skall' emeller-

Prop. 1980/81:48

56

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen lydelse

tid inte g

ä

lla om annan ar-

vinge eller testamentstagare f

ö

re utg

å

ngen av nyssn

ä

mnda tid har f

å

tt f

ö

rm

å

n av eller tagit befattning med d

ö

dsboet och k

ä

nt till den bortovarandes namn och vistelseort, 

8 

§ 

Arv, som arvinge enligt 7 

§

 g

å

tt f

ö

riustig, skall tillfalla dem som skulle varit ber

ä

ttigade d

ä

rtill, om arvingen avlidit f

ö

re arvl

å

taren eller, i fall som avses i 3 kap. 1 

§

, f

ö

re den sist avlidne maken.

Den som kan ta arv enligt f

ö

rsta stycket skall p

å

 s

ä

tt som anges i 6 

§

 g

ö

ra sin r

ä

tt g

ä

llande inom ett 

å

r fr

å

n den tidpunkt n

ä

r den f

ö

rste arvingen f

ö

rlo­rade sin arvsr

ä

tt. G

ö

r han inte det, har han f

ö

rlorat sin r

ä

tt om inte den som har tr

ä

tt i hans st

ä

lle f

ö

re utg

å

ngen av nyssn

ä

mnda tid har f

å

tt f

ö

rm

å

n av eller tagit befattning med d

ö

dsboet och k

ä

nt till hans namn och vistelseort.

18 kap. 

1 a 

§

Varje del

ä

gare f

å

r utan hinder av best

ä

mmelsen i 1 

§

 f

ö

rsta stycket f

ö

ra talan i m

å

l som r

ö

r boet, om samtliga del­

ä

gare och endast de 

ä

r parter.

Prop. 1980/81:48

57

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen lydelse

Del

ä

gare som f

ö

r s

å

dan talan

.svarar

f

ö

r r

ä

tte,

p-

Ä

n;;s

;kos

tna-

derna rr.

en har

r

ä

tt ti

.11

er-

s

ä

ttnin

g av d

ö

d.?

boet

f

ö

r

' ko st-

nad son

t

ä

cks

av

det

som

ha r

kor.mit  boet   till

"-Qdo

19  kap. 12  a §

rättegången.

Var

je del

ä

gare .C

å

r i; ta

n hin f

ö

ra

der

.1"

best

ä

mmelsen i

12 

§

ta-

Lan

. i m

å

l som r

ö

r

boet

, om

saia

tii,ga del

ä

gare

och

endas

"C

de

ä

r Darter saat

bout:

redni

n,~s-

mannen inte hos r

ä

tten

an;a

ä

ler

att

han mots

ä

tter

si- ;

att s

å

dan

talan f

ö

r.q.

Finner ratten n

ä

r del

ä

gare har v

ä

ckt s

å

dan talan att boet d

å 

hade avtr

ä

tta till f

ö

rvaltning av boutredningsman och att det alltj

ä

mt f

ö

rvaltas p

å

 det s

ä

ttet. skall r

ä

tten genast underr

ä

tta boutrednLngsiaannen om ta.lans v

ä

ckande.

De l

ä

g;

ire som f

ö

r

talan

sor;> av-

ses i

f

ö

rsta stvc!

ket 5-

va j

.ar

f

ö

r ri

bitteg

å

ngskoE

tn.ide

rnt

i 

uän

har r;

;itt till 

ers.

ö

ttni

n .T

av

d

ö

dsboet 

£'6i-  

kost

nad 3.

om

t

ä

cks

av de"

t som har koi

\'s:'.i 

t

ooet till

;odo geno:!i r

ä

tte.-.'.ngen.

Prop. 1980/81:48

58

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen Ivdelse

20 kap. 1 

§

3

Bouppteckning skall f

ö

rr

ä

t­tas sist tre m

å

nader efter d

ö

dsfallet, s

å

framt ej p

å 

ans

ö

kan inom samma tid r

ä

t­ten med h

ä

nsyn till boets beskaffenhet eller av annan s

ä

rskild orsak f

ö

rl

ä

nger tiden.

Bouppteckning skall f

ö

rr

ä

ttas sist tre m

å

nader efter d

ö

dsfal­let, om ej p

å

 ans

ö

kan inom samma tid av d

ö

dsboet eller av del

ä

gare eller av legatarie r

ä

tten med h

ä

nsyn till boets beskaffenhet eller av annan s

ä

rskild orsak f

ö

rl

ä

nger tiden.

Om d

ö

dsboanm

ä

lan och undantag p

å

 grund av s

å

dan anm

ä

lan fr

å

n skyldigheten att f

ö

rr

ä

tta bouppteckning f

ö

reskrives i 8 a 

§

,

21 kap, 7 

§

Skyldighet att utgiva egendom j

ä

mlikt 5 eller 6 

§

skall tillika offifatta r

ä

nta eller avko.v.st av egendomen. N

ö

dig kostnad for egendomen skall ers

ä

ttas, sa ock nyttig kost­nad, d

ä

r den var gjord i god tro.

Skyldighet att utge egendom j

ä

mlikt 6 eller 12 a 

§

 skall 

ä

ven omfatta r

ä

nta eller av­komst av egendomen. N

ö

dig kost­ nad f

ö

r egendomen skall ers

ä

ttas, liksom nyttig koatnad, d

ä

r den var gjord i god tro.  *

Innan den i 1 

§

 f

ö

rsta stycket stadgade tiden .g

å

tt till 

ä

nda eller, d

ä

r boet st

å

r under f

ö

rvaltning av bouuredningsman, uppg

ö­

relse tr

ä

.ifats o.T. borge­n

ä

rernas f

ö

rn

ö

jande, n

å 

betalni.nj av 

,:ö.lä  

verk-

Innan en m

å

nad har f

ö

rflutit efter det bouppteckningen f

ö

r­r

ä

ttades eller, d

ä

r boet st

ä

r under f

ö

rvaltning av boutred-ningsM',an, uppg

ö

relse har tr

ä

f­fats oa borgen

ä

rernas f

ö

r­n

ö

jande, f

å

r betalning av g

ä

ld verlfst

ä

llas endast 

om  

det 

ä

r

Senaste lydelse 1975:221

Prop. 1980/81:48

Nuvarande l.ydelse

st

ä

llaa allenast d

ä

r rned fog kan antagas, att betal­ningen ej l

ä

nder till aen f

ö

r borgen

ä

rer.

59

F

ö

reslagen l.ydelse

befogat att anta, att betal­ningen ej 

ä

r till G-kada 

för 

borgen

ä

rer.

Sedan den i 1 

§

 f

ö

rsta stycket stadgade tiden g

å

tt till 

ä

nda, m

å

 borgen

ä

r fordra s

ä

kerhet f

ö

r g

ä

ld efter den d

ö

de, som ej 

ä

r till betalning f

ö

rfal­len och f

ö

r vilken tillr

ä

ck­lig s

ä

kerhet ej finnes. St

ä

l­les ej s

ä

kerhet inom tre m

å

na­der, m

å

 f

ö

rfallotid ej till­godonjutas.

Sedan en m

å

nad har i

ö

rflu ti t efter det bouppteckningen f

ö

r­r

ä

ttades, f

å

r borgen

ä

r kr

ä

va s

ä

kerhet f

ö

r g

ä

ld efter den d

ö

de, som ej 

ä

r f

ö

rfallen till betalning och f

ö

r vilken till­r

ä

cklig s

ä

icerhet ej finns. St

ä

lls ej s

ä

kerhet inora tre m

å

nader, f

å

r f

ö

rfallotid ej tillgodonjutas.

12

Sker bodelning eller arvskifte innan all g

ä

ld 

ä

r gulden, svara del

ä

garna f

ö

r g

ä

ld efter den d

ö

de, som d

å

 var eller sist vid d

ä

refter f

ö

rr

ä

ttad bouppteckning blev dem veterlig. Bodelning skall dock icke medf

ö

ra s

å

dan p

å

f

ö

ljd, d

ä

r efterlevande maken ej erh

å

llit n

å

got av den d

ö

des egendom.

Vad i denna paragraf f

ö

reskrivs om bodelnin.g och arvskifte skall i till

ä

i.gpliga delar g

ä

lla 

ä

ven n

ä

r egendom har ;.yottagi ts av d

ö

dsbodel

ä

gare fr

å

n d

ö

dsboet utan att bodelning eller arv-skifte har skatt.

Prop. 1980/81:48

60

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen lydelse

12 a 

§

Ä

ger bodelning eller arvskifte rum innan den d

ö

des g

ä

ld har betalats och f

ö

religger ej fall som avses i 12 

§

 f

ö

rsta stycket, skall delningen eller skiftet g

å

å

.ter.

Sker 

å

terg

å

ng enligt f

ö

rsta stycket och har delningen el­ler skiftet g

å

tt i verkst

ä

llig­het, skall var och en till d

ö

dsboet 

å

terb

ä

ra vad han har mottagit.

Kan mottagaren inte 

å

terb

ä

ra allt vad han har erh

å

llit vid delningen eller skiftet, skall han ers

ä

tta d

ö

dsboet v

ä

rdet av vad som brister om inte s

ä

r­skilda sk

ä

l

ä

r d

ä

remot. Be­rodde det p

å

 mottagaren att egendomen fr

å

ngick honom oeh k

ä

nde han d

ä

till eller borde han ha k

ä

nt till att d

ö

dsboet hade obetalda skulder, skall han ut

ö

ver n

ä

mnda v

ä

rde 

ä

ven ers

ä

tta boet den skada som han kan ha v

å

llat boet.

Vad i denna paragraf f

ö

reskrivs om bodelning och arvskifte skall i till

ä

mpliga delar g

ä

lla 

ä

ven n

ä

r egendon: har mottagits

Prop. 1980/81:48

61

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen lydelse

av d

ö

dsbodel

ä

gare fr

å

n d

ö

ds­boet utan att bodelning eller arvskifte har skett.

14

F

ö

rsitter del 

p.wfive

,

har boet i sin v

å

rd, tid f

ö

r boupptecknings forr

ä

t_-tande, skall han svara f

ö

r all den_d

ö

des g

ä

ld. Samma lag vare, d

ä

r del

ä

gare vid bouppteckningen eller dess ed-fastande genom veterligen orik­tig uppgift eller svikligt f

ö

r­ tigande 

ä

ventyrar borge.n

ä

rers _

ä

t_t_.

Dej-

ä

gare som vid bo

y

.P

£

te_qk_ ning

£

n_eller_ dess edf

ä

stande

££

SP

. veterligen oriktig yiiESi?"! eller svikligt f

ö

rtj.-gande_ 

ä

vent.yrar borgen

ä

rers r

ä

tt skall sv3i-a f

ö

r all den d

ö

des  g

ä

ld.

H

ä

ftar del

ä

gare i ansvar f

ö

r g

ä

ld efter den d

ö

de, skall ansvarigheten ock g

ä

lla annan boets g

ä

ld; och 

ä

r del

ä

gare f

ö

rty i fall som avses i 2 

§

 f

ö

rsta st.ycket pliktig att utgiva vad 3om erfordras f

ö

r t

ä

ckning av g

ä

ld, som f

ö

re egendomsav­tr

ä

det 

å

dragits boet.

15 

§

K

ä

ftar del

ä

gare i ansvar f

ö

r g

ä

ld efter den d

ö

de, skall ansvarigheten ocks

å

 g

ä

lla annan boets g

ä

ld.

Vad i 1-4 samt 11-15 

§§

stadgas om skyldighet f

ö

r del

ä

gare att svara f

ö

r g

ä

ld skall ej 

ä

ga till

ä

mpning 

å

del

ä

gare som 

ä

r omyndig, ej

1- 's

Vad ovan i detta kapitel f

ö

re­skrivs o,m skyldighet f

ö

r del

ä

gare a.tt nvara f

ö

r g

ä

ld skall ej till

ä

.mpas p

å 

del

ä

gare sorn 

ä

r omyndig,

Prop.  1980/81:48

Nuvarande  lydelse

F

ö

reslagen lydelse

62

heller 

å

 allm

ä

nna arvsfonden eller annan som f

ö

retr

ä

des av god man, men f

ö

rmyndaren eller gode mannen skall gent­emot borgen

ä

rerna svara f

ö

r skada som kommit av hans 

å

t­g

ä

rd eller f

ö

rsummelse.

ej heller 

£å

 allm

ä

nna arvsfon­den eller annan som f

ö

retr

ä

ds av god man. F

ö

rmyndaren eller gode mannen skall emellertid gentemot borgen

ä

rerna svara f

ö

r skada som har f

ö

ljt av hans 

å

tg

ä

rd eller f

ö

rsummelse.

25 kap, 

1 

§ 

Ä

r n

ä

gon borta och hava sedan han veterligen sist var vid liv f

ö

rflutit tio 

ä

r eller, d

ä

r han skulle vara 

ö

ver sjuttio­fem 

å

r gammal, fem 

å

r, m

å

 an­s

ö

kan g

ö

ras om hans d

ö

df

ö

rkla­ring. Befann sig den bortova­rande i livsfara d

å

 han ve­terligen senast var i livet, m

å 

ans

ö

kan ske efter det tre 

å

r f

ö

rflutit.

Ä

r n

å

gon borta och har sedan han veterligen sist var vid liv f

ö

rflutit tio 

å

r eller, om han skulle vara 

ö

ver sjuttio­fem 

å

r gammal, fem 

å

r, f

å

r ans

ö

kan g

ö

ras om hans d

ö

df

ö

r­klaring. 

Ä

r det sannolikt att den bortovarande befann sig i livsfara d

ä

han veterligen senast var i livet, f

ä

r ans

ö­

kan ske efter det ett 

å

r har f

ö

rflutit.

Ä

r s

ä

dan tid f

ö

rfluten som i 1 

§

s

ä

gs ooh utr

ö

nes ej att den bortovarande avlidit, skall r

ä

tten utf

ä

rda kung

ö

relse om ans

ö

k­ningen med kallelse 

ä

 honom att senast viss dag, som ej m

å

 s

ä

ttas tidigare 

ä

n ett 

å

r d

ä

refter, anm

ä

la sig hos r

ä

tten. Kung

ö

relsen skall 

ä

ven inneh

å

lla anmaning till envar, som kan l

ä

mna upplys-

4  Senaste lydelse 1977:659.

Prop. 1980/81:48

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen lydelse

63

ning i 

ä

rendet, att inom samma tid giva det r

ä

tten tillk

ä

nna.

Genom r

ä

ttens f

ö

rsorg skall kung

ö

relsen of

ö

rdr

ö

jligen inf

ö

ras i Post- och Inrikes Tidningar och ortstidning.

Genom r

ä

ttens f

ö

rsorg skall kung

ö

relsen of

ö

rdr

ö

jligen in­f

ö

ras i Post- och Inrikes Tidningar och ortstidning. F

ö

religger s

ä

rskilda sk

ä

l, f

ä

r kung

ö

relsen inf

ö

ras 

ä

ven i utl

ä

ndsk tidning.

Ö

verg

å

ngsbest

ä

mmelser

1.  Denna lag tr

ä

der i kraft den 1 juli 1980.

2.  

Ä

ldre best

ä

m.melser skall fortfarande g

ä

lla ora arvl

å

taren har avlidit f

ö

re den 1 juli 19B0. 

Ä

ven om arvl

å

taren har avlidit dess­f

ö

rinnan skall emellertid de nya best

ä

mmelserna till

ä

mpas n

ä

r fr

å

ga 

ä

r om r

ä

tt i d

ö

dsbo efter annan och denne har avlidit efter n

ä

mnda dag.

Prop. 1980/81:48

64

2   Eög§i§giiii

D

ä

g_Q!I!_

§

Ii

ä

ring_i_lagen_j[.1228j28ll_om_allg

ä

nna_arvsfo

H

ä

rigenom f

ö

reskrivs att 5 

§

 lagen (1928:281) om allm

ä

nna arvs­fonden skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen l.ydelse

Arv, som har tillfallit fonden, m

ä

 helt eller delvis avst

å

s till annan, om det med h

ä

nsyn till uttalanden av arvl

å

taren eller andra s

ä

rskilda omst

ä

ndigheter kan anses 

ö

verensst

ä

mma med arvl

å

tarens yttersta vilja. 

Ä

ven i aimat fall m

å

 arv avst

å

s till arvl

å

tarens sl

ä

kting eller annan per­son som st

å

tt arvl

å

taren n

ä

ra, om det kan anses bil­ligt.

Arv, som har tillfallit fonden, f

å

r helt eller delvis avst

å

s till annan, om det raed h

ä

nsyn till uttalanden av arvl

å

taren eller andra s

ä

rskilda omst

ä

n­digheter kan anses 

ö

verens­st

ä

mma med arvl

å

tarens ytter­sta vilja. 

Ä

ven i annat fall f

ä

r arv avst

å

s till arvl

å

tarens sl

ä

kting eller annan person som har st

å

tt arvl

å

taren n

ä

ra, om det kan anses billigt. Arv som utg

ö

rs av egendom, vilken 

ä

r v

ä

rdefull fr

å

n kulturhis­torisk synpunkt eller fr

å

n natur- eller kulturv

ä

rdss.yn-punkt, f

å

r avst

å

s till annan som har s

ä

rskilda f

ö

ruts

ä

tt­ningar att ta hand om egen­domen p

å

 l

ä

mpligt satt.

1  Senaste lydelse 1978:239,

Prop, 1980/81:48

65

Nuvarande l.ydelse

F

ö

reslagen lydelse

Beslut om avst

å

ende av arv fattas av regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, av kammarkollegiet. Utan riksdagens tillst

å

nd f

å

r beslut ej fattas om att till n

å

gon avst

å

egendom till ett v

ä

rde 

ö

verstigande 200 000 kronor.

Vill n

å

gon att arv som tillfalli.t fonden skall helt eller delvis avst

å

s, skall han inge sin -.ns

ö

kan till l

ä

nsstyrelsen i 

ä

et l

ä

n d

ä

r den d

ö

de senast haft sitt hemvist. Det 

å

ligger l

ä

nsstyrelsen att genast underr

ä

tta kam.-narkollegiet om ans

ö

kningen samt, efter verkst

ä

lld utredning, till kollegiet ins

ä

nda handlingarna i 

ä

ren­det j

ä

mte eget utl

å

tande. Kollegiet har att, j

ä

mte eget yttrande, ins

ä

nda handlingarna till regeringen, om icke kollegiet 

ä

ger be­sluta i 

ä

rendet.

Denna lag tr

ä

der i kraft den 1 juli 1980.

5 Riksdagen 1980/81. 1 saml Nr 48

Prop, 1980/81:48

66

3 Fog|lag_|ill

Lag_gm_UEph

ä

vande_

§

Y_lagen_1125

§

J.522=5S-

££

iiiQSn

£

_

§

£

2n_E

£§§

5

£

ri2tion_av_r

ä

tt_tlll_arv_eller_J|sJamente

H

ä

rigenom f

ö

reskrivs att lagen (1958:52) om f

ö

rl

ä

ngning av tid f

ö

r preskription av r

ä

tt till arv eller testamente skall upph

ö

ra att g

ä

lla vid utg

å

ngen av juni 1980,

4 F

ö£

jlag_|iil

F

ö

ror

ä

niQg_Qg_nEJ2MY

§

D

ä

|_aY_kyggIgI||_

£

l252l2211_

 be3t

ä

.

§

|l||g_gg_kynggE

§

n

ä

|i_y|i'

§

_i_l|_

§

Ei_lj._2 

ä

rvdabalken_stadg

§

|

H

ä

rigenom f

ö

reskrivs att kung

ö

relsen (1959:321) med n

ä

rmare be­st

ä

mmelser om kung

ö

rande, varom i 16 kap, 1, 2 och 3 

§§

ä

rvda­balken stadgas, skall upph

ö

ra att g

ä

lla vid utg

å

ngen av juni 1980,

Prop,  1980/81:48

67

SAIEMNFATTNING

Utredningen l

ä

gger i bet

ä

nkandet fram f

ö

rslag till lagar om 

ä

ndringar i 

ä

rvdabalken och i lagen (1928:281) om allm

ä

nna arvsfonden. Vidare f

ö

resl

å

s upph

ä

vande av dels lagen (1958:52) om f

ö

rl

ä

ngning av tid f

ö

r preskription av r

ä

tt till arv eller testamente, dels kung

ö

relsen (1959:321) '. .?d n

ä

rmare best

ä

mmelser om kung

ö

rande, varom i 15 kap, 1, 2 och 3 

§§

ä

rvdabalken stadgas.

De f

ö

reslagna 

ä

.ndringarna i 

ä

rvdabalken avser bl.a. best

ä

mmelserna om d

ö

dsbodel

ä

gares ansvar f

ö

r avli­dens skulder. Nu g

ä

llande huvudregel p

å

 detta om­r

å

de inneb

ä

r att d

ö

dsbodel

ä

gare blir personligen ansvarig f

ö

r avlidens skulder om inte boet inom viss tid avtr

ä

ds till f

ö

rvaltning av boutrednings­man eller till konkurs. Utredningen f

ö

resl

ä

r att denna hu''7udregel ers

ä

tts med en best

ä

mmelse om 

å

terg

å

ng av bodelning och arvskifte som 

ä

ger rum innan den d

ö

des skulder har betalats. 

Å

terg

å

ng skall f

å

ske 

ä

ven om del

ä

gare vid delningen eller skiftet inte k

ä

nde till den aktuella skulden. Ka.n inte del

ä

gare l

ä

mna tillbaka den mottagna egen­domen, skall vederb

ö

rande i princip utge ers

ä

ttning f

ö

r egendomens v

ä

rde. M

ö

jlighet skall emellertid fin.nas att efterge eller j

ä

mka ers

ä

ttningsskyldig­heten, r

ö

r vissa fall av ond tro hos d

ö

dsbodel

ä

gare f

ö

resl

å

s denne bli skadest

å

ndsskyldig om inte mot­tagen egendom kan 

å

terl

ä

mnas.

Utredningen f

ö

resl

å

r vidare nya best

ä

nmielser i 

ä

rvdabalken i fr

å

ga om d

ö

dsbodel

ä

gares taler

ä

tt. F

ö

rslaget i denna del inneb

ä

r i huvudsak lagf

ä

stan­de av domstolspraxis. Enligt de f

ö

reslagna reglerna skall enskild d

ö

dsbodel

ä

gare under vissa f

ö

ruts

ä

tt-

Prop. 1980/81:48

68

ningar f

å

 r

ä

tt att f

ö

ra talan f

ö

r boets r

ä

kning i m

å

l och 

ä

renden.

Betr

ä

ffande preskription av r

ä

tt till arv och testamente f

ö

resl

å

r utredningen att den allm

ä

nna preskriptionstiden f

ö

rkortas fr

å

n tio 

å

r till fem 

å

r. Vidare f

ö

resl

å

s upph

ä

vande av best

ä

m,melserna om kung

ö

rande i fr

å

ga om ok

ä

nda arvingar och testa­mentstagare. Preskription av arvs- och testaments-r

ä

tt skall enligt f

ö

rslaget inte intr

ä

da om de arv­tagare .gom har tilltr

ä

tt arvet k

ä

iide till att det fanns ocks

å

 andra arvtagare och visste om deras vistelseort.

Utredningens f

ö

rslag inneb

ä

r vidare vissa 

ä

ndringar i best

ä

mmelserna om d

ö

df

ö

rklaring, Bl.a. f

ö

resl

ä

s f

ö

rkortning av den tid inom vilken d

ö

df

ö

rklaring skall kunna ske av bortovarande som vid f

ö

rsvinnan­det befann sig i livsfara.

Utredningen f

ö

resl

å

r slutligen utvidgning av all­m

ä

nna arvsfondens r

ä

tt att avst

å

 egendom. Ponden skall i forts

ä

ttningen f

å

avst

å

 egendom som 

ä

r v

ä

r­defull fr

å

n kulturhistorisk synpunkt eller fr

å

n    ' . natur- eller kulturv

å

rdssynpunkt.

Prop. 1980/81:48

69

1       UTREDNINGENS UPPDRAG OCH ARBETETS BEDRI VAInTDE

1.1     Direktiven

Utredningens direktiv avser en 

ö

versyn av reglerna omi d

ö

dsbodel

ä

gares ansvar f

ö

r avlidens skulder, d

ö

dsbodel

ä

gares taler

ä

tt, preskription av r

ä

tt till arv och testamente, d

ö

df

ö

rklaring samt all-i

ä

nna arvsfondens r

ä

tt att avst

ä

egendom. Direktiven inne­h

å

ller bl.a. redog

ö

relser f

ö

r g

ä

llande lagstiftning r

ö

rande de fr

ä

gor som utredningen har haft att se 

ö

ver.

Betr

ä

ffande d

ö

dsbodel

ä

gares ansvar f

ö

r avlidens skulder anf

ö

r f

ö

redraganden, statsr

å

det ],lundebo, vidare.

Best-

ä

j/inelserna om g

ä

ldsansvaret 

ä

r invecklade och sv

å

rtillg

ä

ngliga. De kan raedf

ö

ra att d

ö

dsbodel

ä

gare som inte k

ä

nner till reglernas inneb

ö

rd of

ö

rskyllt drabbas av ett l

å

ngtg

å

ende betalningsansvar. Be­st

ä

mmelserna om begr

ä

nsning av del

ä

gares ansvar 

ä

r inte tillr

ä

ckliga f

ö

r att hindra detta. En arvinge eller testa.nentstagare kan bli betalningsansvarig trots att han bara har f

å

tt en obetydlig f

ö

rm

å

n av boet. Detsamma g

ä

ller del

ä

gare i ett bo i vilket det ut

ö

ver utm

ä

tningsfri egendom inte finns annat 

ä

n egendom 

av  

obetydligt v

ä

rde.

Det fiiTns d

ä

rf

ö

r anledning att se 

ö

ver de nuvarande best

ä

mmelserna om d

ö

dsbodel

ä

gares ansvar f

ö

r den av­lidnes skulder. T samband d

ä

rmed b

ö

r ocks

å

 en del andra regler i 

ä

rvdabalken och anslutande f

ö

rfatt­ningar SOS 

ö

ver. Jag f

ö

rordar att en s

ä

rskild utre­dare tillkallas for detta 

ä

ndam

å

l.

I fr

å

ga om g

ä

ldsansvaret bor utredaren g

ö

ra en full­st

ä

ndig

ö

versyn av de nuvarande reglerna. Utrednings­arbetet b

ö

r inriktas p

å

 att ers

ä

tta best

ä

ram.elserna i 21 kap. 

ä

rvdabalken med regler som 

ä

r enklare och som i h

ö

gre grad tar h

ä

nsyn till d

ö

dsbodel

ä

garnas intressen. Samtidigt m

ä

ste behovet av att skydda borgen

ä

rerna fortfarande beaktas.

En utg

å

ngspunkt b

ö

r vara att del

ä

garna inte b

ö

r kunn.:-: .Il

ä

ggas att svara f

ö

r st

ö

rre del av den av­lidnes skulder 

ä

n vad som t

ä

cktes av tillg

å

ngarna i boet vid d

ö

dsfallet. Ivied denna utg

å

ngspunkt kan det ifr

å

gas

ä

ttas om man inte b

ö

r g

å

 ifr

å

n den nu­varande principen att del

ä

garna 

å

drar sig personligt betalningsansvar, om inte boet inom viss tid avtr

ä

ds

Prop. 1980/81:48

70

till f

ö

rvaltning av boutredningsman eller till kon-kura. Inte minst fr

å

n del

ä

garnas syripunkt 

ä

r det naturligt att knyta ansvaret f

ö

r den avlidnes skulder till att del

ä

gare f

å

r n

ä

got av boets tillg

å

ngar innan alla skulder 

ä

r betalda och inte, som nu, till under­l

å

tenhet att avtr

ä

da boet inom viss tid. Detta inne­b

ä

r att ett del

ä

garansvar normalt skulle intr

ä

da f

ö

rst om bodelning eller skifte sker innan skulderna har betalats. Som komplement beh

ö

vs dock i s

å

fall s

ä

rskilda best

ä

mmelser f

ö

r det fallet att del

ä

gare redan dessf

ö

rinnan obeh

ö

rigen tillgodog

ö

r sig egendom som h

ö

r till boet eller p

å

 annat s

ä

tt 

ä

ventyrar borge­n

ä

rernas betalningsanspr

å

k.

En f

ö

ruts

ä

ttning f

ö

r a-ct del

ä

gares ansvar f

ö

r den avlidnes skulder skall kunna mjulcas upp i enlighet med vad jag nu har sagt

ä

r att borgen

ä

rernas behov av skydd blir tillr

ä

ckligt tillgodosett. F

ö

r detta 

ä

ndam

å

l 

ä

r det till en b

ö

rjan viktigt att det finns m

ö

jlighet att klarl

ä

gga irilka tillg

å

ngar som ing

å

r i d

ö

dsboet vid tiden f

ö

r d

ö

dsfallet liksom att kunna f

ö

rhindra att egendom skaffas undan till skada f

ö

r borgen

ä

rerna. H

ä

rvidlag kan erinras om de best

ä

nmel­ser som finns i 19 kap. 

ä

rvdabalken om borgen

ä

rs r

ä

tt att beg

ä

ra att boet avtr

ä

ds till f

ö

rvaltning av boutredningsman, om det m

å

ste antas att boet 

ä

r p

å

 obest

å

nd eller att borgen

ä

rens r

ä

tt eljest 

ä

ven­tyras. Denna m

ö

jlighet inneb

ä

r ett inte ov

ä

sentligt grundskydd f

ö

r borgen

ä

rerna och b

ö

r beh

å

llas. Ett komplement till dessa best

ä

mmelser utg

ö

r reglerna om bouppteokningsed, som inneb

ä

r att den som har upp­gett boet kan 

å

l

ä

ggas att raed ed bestyrka sina upp­gifter till bouppteckningen. Edg

å

ngsplikt 

å

ligger

ä

ven del

ä

gare eller efterlevande make som inte har uppgett boet.

Ut

ö

ver de nu angivna reglerna beh

ö

vs det emellertid s

ä

rskilda best

ä

mmelser om ansvar f

ö

r d

ö

dsbodel

ä

garna i n

å

gon form f

ö

r de fall d

å

 bodelning eller skifte sker utan att alla skulder 

ä

r betalda. I och f

ö

r sig kan det synas naturligt att beh

å

lla en m

ö

jlighet att 

å

l

ä

gga del

ä

gare betalningsansvar f

ö

r den avlidnes skulder. Det finns emellertid ocks

å

 andra m

ö

jligheter att tillgodose borgen

ä

rernas intressen. Ett alterna­tiv 

ä

r att som huvudregel f

ö

reskriva att bodelningen eller skiftet skall g

å

å

ter och att var och en skall l

ä

mna tillbaka vad han har f

å

tt. 

Ä

r 

å

terb

ä

ring m

ö

jlig, kan det te sig op

ä

iallat att dessutom 

å

l

ä

gga del­

ä

garna ett personligt betalningsansvar f

ö

r skulderna. Om 

ä

andra sidan 

å

terb

ä

ring inte kan ske, finns det givetvis st

ö

rre anledning att f

ö

reskriva s

å

dant an­svar. Eventuellt kan man dock 

ä

ven i det fallet und­vara s

å

dana best

ä

mmelser. Det kan t

ä

nkas r

ä

cka med en mi

ö

jlighet att 

å

l

ä

gga del

ä

garna skyldighet att

Prop. 1980/81:48

71

ans

ä

tta v

ä

rdet av vad de har f

å

tt.

I den m

å

n det 

ä

r motiverat att f

ö

reskriva personligt betalningsansvar f

ö

r del

ä

garna, beh

ö

vs ocks

å

 best

ä

m­melser om hur l

å

ngt ansvaret skall str

ä

cka sig. Som jag har sagt tidigare b

ö

r best

ä

mmelserna utformas s

ä

 att en del

ä

gare inte beh

ö

ver riskera att 

å

dra sig ett i princip oinskr

ä

nkt ansvar,f

ö

r den avlidnes skulder.

Vad jag har sagt nu om p

å

f

ö

ljderna av att bodelning eller skifte sker utan att alla skulder 

ä

r betalda b

ö

r i stor ut3t.r

ä

cknlng kunna till

ä

mpas ocks

å

 n

ä

r del

ä

gare f

å

r n

å

got av boets tillg

å

ngar p

å

 ett tidi­gare stadiun; eller annars f

ö

rfar p

å

ett s

ä

tt som 

ä

r till SK.ada f

ö

r borgen

ä

rerna eller n

å

gon av dem.

S

ä

rskilt med tanke p

å

 s

å

dana fall d

å

 del

ä

gare 

å

sido­ s

ä

tter borgen

ä

rernas intressen 

enoTa  

att undanskaffa eller vanv

å

rda egendom e.d. utg

ö

r bost

ä

nimelGor om sk.adest

å

ndsskyldighet ett v

ä

rdefullt komplement till 

ö

vriga regler om del

ä

garansvar. Vissa best

ä

mnelser om f.kadeGt

å

.nd finns nu i IS kap. 6 

§

ä

rvdabalken, d

ä

r det som huvudregel f

ö

reskrivs att del

ä

gare skall ers

ä

tta skada som han med avseende p

å

 boets v

ä

rd eller f

ö

rvaltning upps

å

tligen eller av v

å

rdsl

ö

shet har tillskjTidat n

å

gon vars r

ä

tt

ä

r beroende av ut­redningen." Best

ä

irmielser om skadest

å

nd finns ocks

ä 

i 21 kap. 11  och 16 

§§

.  Utredaren b

ö

r 

ö

verv

ä

ga om skadest

å

ndsreglerna

ä

r l

ä

mpligt utformade och, om s

å

inte anses vara fallet, f

ö

resl

å

 de 

ä

ndringar sora beh

ö

vs. Vid utformningen av best

ä

iimielserna om skade­st

å

nd b

ö

r beaktas att brottsbalkens regler om g

ä

lde­n

ä

rsbrott ger m

ö

jlighet att ingripa med straff och skadest

å

nd mot den som upps

å

tligen eller av grov OEiktsaahet handlar till skada f

ö

r borgen

ä

r.

Vid 

ö

versynen av best

ä

m-melserna om avlidena skulder b

ö

r utredaren ocks

ä

beakta de s

ä

rskilda regler om d

ö

dsbos och d

ö

dsbodel

ä

gares ansvar f

ö

r skatter som finns i 75 

§

 2 mon. kommunal skatte lagen (1928:370), 15 

§

 2 mom. lagen (1947:576) om statlig inkomstskatt och 15 

§

 2 mom. lagen (1947:577) om statlig f

ö

rm

ö­

genhetsskatt.

I fr

ä

ga om utredningens uppdrag betr

ä

ffande d

ö

ds­bodel

ä

gares taler

ä

tt anf

ö

r f

ö

redragande statsr

å

det.

Utredaren b

ö

r n

ä

r.-nare unders

ö

ka vad som nu g

ä

ller om taler

ä

tten i olika fall ooh ta st

ä

llning till om det finns anledning att 

ä

ndra g

ä

llande ordning. 

Ä

ven om det inte finna behov av n

å

gon .stilig 

ä

ndring.

Prop. 1980/81:48

72

kan det finnas sk

ä

l att inf

ö

ra f

ö

rtydligande regler i lag. Utredaren b

ö

r i denna fr

å

ga samr

å

da med ut­redningen (Ju 1977:07) om st

ä

llf

ö

retr

ä

dare f

ö

r d

ö

dsbo 1 vissa fall.

I den del av direktiven som r

ö

r preskription av r

ä

tt till arv och testamente uttalar statsr

å

det in­ledningsvis att utredaren b

ö

r se 

ö

ver hela 16 kap. 

Ä

B och forts

ä

tter:

De d

ä

r upptagna preskriptionstiderna b

ö

r kunna f

ö

r­kortas. Vidare kan det ifr

å

gas

ä

ttas om inte sys­temet med kung

ö

relse f

ö

r vissa fall i Post- och Inrikes Tidningar b

ö

r 

ö

verges. I praktiken torde kung

ö

relsef

ö

rfarandet vara t

ä

mligen meningsl

ö

st. Utredaren b

ö

r 

ö

verv

ä

ga en annan ordning. Eventu­ellt kan man n

ö

ja sig med regler som ger arvingar och testamentstagare en viss tidsfrist f

ö

r att an­m

ä

la sina anspr

å

k. Det kan med sk

ä

l g

ö

ras g

ä

llande att en arvinge eller testamentstagare som har haft s

å

 ringa kontakt med den avlidne att han inte f

ä

r k

ä

nnedom on d

ö

dsfallet inom ett f

å

tal 

å

r i allm

ä

n­het b

ö

r f

å

 finna sig i att hans anspr

å

k p

å

 del i kvarl

å

tenskapen preskriberas.

I samband med 

ö

versynen av 16 kap, b

ö

r utredaren ocks

å

 ta upp fr

ä

gan om det finns sk

ä

l att beh

ä

lla lagen (1958:52) om f

ö

rl

ä

ngning av tid f

ö

r preskrip­tion av r

ä

tt till arv eller testamente. Lagen ger domstol m

ö

jlighet att f

ö

rl

ä

nga tiden f

ö

r bevakning av arvsanspr

å

k efter kung

ö

relse. F

ö

rl

ä

ngning f

å

r ske ned h

ö

gst fera 

å

r i s

ä

nder eller sammanlagt h

ö

gst femton 

å

r. Det kan 

ö

verv

ä

gas att ers

ä

tta best

ä

iimiel­serna med undantagsregler i 16 kap. 

ä

rvdabalken.

N

ä

r det g

ä

ller utredningens uppdrag betr

ä

ffande d

ö

df

ö

rklaring anf

ö

r f

ö

redragande statsr

å

det.

Reglerna om d

ö

df

ö

rklaring har i allt v

ä

sentligt varit of

ö

r

ä

ndrade sedan 

ä

r 1933. Det kan ifr

å

gas

ä

ttas om inte de angivna tiderna f

ö

r ans

ö

kan om d

ö

df

ö

rklaring numera ter sig on

ö

digt l

ä

nga och allts

å

 kan f

ö

rkortas.

Ä

ven andra 

ä

ndringar av best

ä

mmelserna om d

ö

d­f

ö

rklaring kan vara motiverade.

Prop. 1980/81:48

73

D

ä

refter behandlas i direktiven fr

å

gan ora all::i

ä

nna arvsfondens r

ä

tt att avst

å

 egendom. Eftei' att }i.i erinrat om att denna r

ä

tt utvid.gu

ö

ea ir 196 7 anf

ö

r Ht-itsr

å

det.

3nligt vad jag har inh

ä

mtat fr

ä

n kaim.ia.rkollcgiet har det visat sig att i.ntresset av att bevara egendom so.ra har s

ä

rskilt v

ä

rde fr

å

n kultur- eller naturv

å

rds-aynpunltt into alltid 

Iccm  

tillgodoses 'f'! 

\-nåomnn 

akall s

ä

ljas f

ö

r arvsfondens r

ä

krring 

-'

vrinlig ordnin.r. Jag anser d

ä

rf

ö

r att det 

ä

r befogat att p

Å

nytt ta upp frigan om att utvidga ai-vsfondens r

ä

tt att avst-i egendo'!. 

Ä

ven

när  

det J.nte 

ä

r .m

ö

jligt att -fastst

ä

lla vad L-jO-i 'can st.

ä

m.ira 

ö

ver-ans ned arvl

å

tarens yttersta vilja b

ö

r det vara m

ö

jligt att avst

ä

 egondor; till l

ö

rm

ä

ii .L

Ö

r r:!Uoc'er, bibliotek, stiftelser och andra institutioner eller saji.-ianolutningar Hon har s

ä

r­skilda f

ö

rutsatt.ningar att ta hand om Ggendor.ie.n p

ä 

ett l

ä

npligt a

ä

tt. Ett av.Tt

å

endc kn b-.>h

ö

va f

ö

renas med villkor eller f

ö

reskrifter, t.er-c. o:;] ist

ä

nd-s

ä

ttande av kulturhistoriskt v

ä

rdefulla byggnader.

Slutligen uttalar f

ö

redragande statsr

å

det i fr

å

ga on utredningens uppdrag.

Det b

ö

r st

å

 utredaren fritt att ta upp ocks

å

andra fr

å

gor son har anlrnytning till dem so;ri har ber

ö

rts i det f

ö

reg

å

ende och att l

ä

gga frajii de f

ö

rslag till nya eller 

ä

ndrade regler som d

ä

rvid kan te sig p

å­

kallade.

1.2    Utredningens arbete

Utredningsmannen har under tiden oktober 1977 -april 1979 h

å

llit elva sammantr

ä

don rned utredningens experter och sekreterare.

Under december 1977 och januari 1973 f

ö

retog utred­ningen en enk

ä

t hos ett antsl aff

ä

rs- och sparbanker och inkassof

ö

retag sa.nt hos Begravningsf

ö

reningarnas Sanorganisation. I enlc

ä

ten st

ä

lldes fr

å

gor r

ö

rande till

ä

mpningen av best

ä

,mmelserna i 21 kap. 

Ä

B. Vidare fr

å

gade utredningen efter synpunkter p

å

 best

ä

mnel­serna. Slutligen ombads de tillfr

å

gade att .an.e

Prop.  1980/81:48

74

v.ilka 

ä

ndringar de skulle vilja f

ö

resl

å

 i 21 kap. 

Ä

B, En redog

ö

relse f

ö

r svaren finns intagen i avsnitt 2.3.

1 enlighet rred direktiven har utredningen liaft visst sanr

ä

d T.sd utredningen (Ju 1977:07) on st

ä

llf

ö

re­tr

ä

dare f

ö

r d

ö

dsbo i viasa fall. S

å

lunda har utred-ninge.n berett n

ä

nnda utredning tillf

ä

lle att korama in ned synpunJcter p

å

utredningens f

ö

rslag betr

ä

ffan­de d

ö

dsbodel

ä

gares taler

ä

tt.

Slutligen b

ö

r n

ä

nnas att utredningen hos utrikes­departementet beg

ä

rt ooh genom departementets f

ö

r­sorg erh

å

llit redog

ö

relser r

ö

rande viss utoirmordisk la.gstiftning p

ä

 de r

ä

ttsomr

å

den som utredningen har haft att se 

ö

ver. Redog

ö

relserna

ä

r i bearbetat skick fogade som bilagor till detta bet

ä

nkande.

Prop. 1980/81:48

75

2

DÖD330DELÄGAHES ANSVAR FÖR AVLIDENS

SKULDER

2.1

Historik

Enligt den 

ä

ldre sven.3k. successionsr

ä

tten son den har korirnit till uttryck i s

å

v

ä

l landskapslag.arna som laiids- ooh ttadslagen hade d

ö

dsbod3l

ä

go.re i re-

:scl  

into -l

ä

go t psrscnligt ansvar f

ö

r de.n avlidnes skulder. .i,rvingarn?. var emellertid irman de skiftade arvet .Gkyl.alga att iiiad den -i-

ö

des ti llg

å

n,.gar i f

ö

rsta hand betala irans g

ä

ld ocli sedan verkstJilla eventu­ellt te3ta.'?,snte efter honom, Urr den avlidnes egendo.a understeg h

å

na skulder, skulle utdelningi.n till borgen

ä

rerna ninskas j. lika gr..d. ?

ö

i'etog arvingarna skifte irman g

ä

lden hade betalats, kunde borgen

ä­

rerna kr

ä

va den personligen. Enligt vissa lagar sva­rade arvingarna d

ä

 inte f

ö

r mera 

ä

n v

ä

rdet av den mottagna arvslotten. Enligt andra lagar intr

ä

dde f

ö

r arvingarna under s

å

dana omst

ä

ndigheter ett mera l

å

ngtg

å

ende ansvar. Efterlevande hustru kunde drab­bas av personligt betalningsansvar f

ö

r den d

ö

de ma­kens g

ä

ld, orn hon inte fr

å

ntr

ä

.dde egendomen till dennes borgen

ä

rer.

Under den fortsatta r

ä

ttsutvecklingen kon d

ö

dsbo­del

ä

garnas guldsansvar att utvidgas. Detta skedde under stark p

å

verkan fr

å

n den romerska r

ä

tten. Till skillnad fr

å

n vad son g

ä

llde enligt dsn germanska z'

ä

tten i.nnebar n

ä

mligen arvet enligt ro.irrersk r

ä

tt succession helt eller till en kvotdel i den avlid­nes s

å

v,

ä

l tillg

å

ngar son skulder, 

ö

versteg slailder-na ti Il.g

å

ngarna, blev arvl.ngar-na s

ä

lunda personli­ gen ansvariga f

ö

r den d

ö

des g

ä

ld. Under vissa f

ö

rut­s

ä

ttningar kunde de dock undg

å

 s

å

dant ansvar.

Enligt en kunglig f

ö

rklarin.g

ä

r 1687 skulle

Prop. 1980/81:48

76

.arvingarna uppr

ä

tta inventarium (= bouppteckning) on de visste att det fanns skulder efter den av­lidne. Visade det sig d

å

 att den d

ö

des egendom inte r

ä

ckte till g

ä

ldens betalning, naste arving­arna avtr

ä

da egendomen till borgen

ä

rerna. Underl

ä

t arvingarna att uppr

ä

tta inventarium eller avtr

ä

da egendone.n, blev de personligen ansvariga f

ö

r den avlidnes skulder. Ansvaret var solidariskt.

Enligt 1734 

ä

rs lag kunde arvingarna bli personli­gen och solidariskt an.svariga f

ö

r den d

ö

des skulder i tv

å

 lalL, S

å

dant ansvar intr

ä

dde om de underl

ä

t att f

ö

rr

ä

tta bouppteckning och 

ä

nd

å

 tog kvarl

å

ten­skapen i besittning. Vidare blev de personligen an­svariga om de f

ö

retog arvskifte innan all veterlig g

ä

ld hade betalats. Om de inte tog n

ä

gon son helst befattning med den avlidnes egendom, undgick de emellertid personligt a.nsvar 

ä

ven om de hade f

ö

r­summat bouppteckningsplikten. 1734 

å

rs lag inneh

ö

ll i motsats till 1687 

å

ra f

ö

rklaring ingen best

ä

imnel-se om skyldighet f

ö

r arvingarna att vid 

ä

ventyr av personligt ansvar avtr

ä

da den d

ö

des egendom till borgen

ä

rerna, I doktrinen antogs dock att s

ä

dan skyldighet g

ä

llde. Genom en kunglig f

ö

rklaring 

å

r 1767 inf

ö

rdes ocks

å

 en f

ö

reskrift h

ä

rom. Enligt f

ö

rklaringen akulle egendomsavtr

ä

det ske inom en m

å

nad eller, p

å

 landet, vid n

ä

sta ting efter det att bouppteckning hade f

ö

rr

ä

ttats. Om avtr

ä

de inte 

ä

gde rum inora niimnda tid, blev 

ä

nlcan och arvingarna helt ansvariga f

ö

r g

ä

lden. Uppt

ä

cktes f

ö

rut ok

ä

nd g

ä

ld efter tidens utg

å

ng och f

ö

rslog inte boets egendom till g

ä

ldens betalning, hade 

ä

nkan eller arvingarna r

ä

tt att inon en m

å

nad eller, p

å

 landet, vid n

ä

sta ting efter uppt

ä

ckten avtr

ä

da egendomen. F

ö

rsunnade de detta, f

ö

rlorade de r

ä

tten till egen­domsavtr

ä

de. Genon en kunglig dom 

å

r 1777 slogs fast att f

ö

rpliktelsen till egendomsavtr

ä

de inte g

ä

llde

Prop. 1980/81:48

77

f

ö

r s

å

dana arvingar aom inte hade tagit n

å

gon be­fattning med den avlidnes bo och inte heller hade beg

ä

rt eller erh

å

llit n

å

got arv efter honom. Donen fr

å

n 

å

r 1777 f

ö

ll emellertid s

å

sm

å

ningom i gl

ö

mska. Under inflytande av 1818 

å

rs konkurslag kom praxis i st

ä

llet att av alla arvingar kr

ä

va egendomsavtr

ä

de som villkor f

ö

r befrielse fr

å

n personligt ansvar f

ö

r k

ä

nd g

ä

ld.

Genom 1862 

å

rs urarvaf

ö

rordning inf

ö

rdes det regel­system r

ö

rande betalning av avlidens skulder som i huvudsak fortfarande best

å

r.

Enligt f

ö

rordningen blev arvinge som tog befattning med d

ö

dsboet ansvarig f

ö

r k

ä

nd g

ä

ld efter den av­lidne om inte boetr-, egendom inomi en kortare frist avtr

ä

ddes till konkurs. Vidare blev arvin.ge ansva­rig f

ö

r all den d

ö

des g

ä

ld om han underl

ä

t att i laga tid f

ö

rr

ä

tta bouppteckning eller om han vidtog vissa 

å

tg

ä

rder son 

ä

ventyrade borgen

ä

rernas r

ä

tt.

1933 

å

rs lag o.m boutredning ooh arvskifte innebar inte n

å

gra v

ä

sentliga avsteg fr

å

n vad son tidigare hade g

ä

llt betr

ä

ffande del

ä

gareansvaret. Sn nyhet i lagen var att egendomsavtr

ä

de med g

ä

ldcbefriande verkan kunde ske inte bara som f

ö

rut till konkurs utan 

ä

ven till f

ö

rvaltning av boutredningsman, ett institut son inf

ö

rdes genorri lagen.

Ä

rvdabalkens ikrafttr

ä

dande 

å

r 1959 nedf

ö

rde endast redaktionella 

ä

ndri.ngar i best

ä

jiir,ielserna om a.vli-dens skulder.

Prop. 1980/81:48

78

2.2

Gälla-nde  rätt

2.2.1

Inledning

I 21 ka?. A3 finns best

ä

nnelser om fall d

å

 d

ö

dsbo­del

ä

gare 

å

drar sig personligt ansvar f

ö

r den d

ö

des g

ä

ld. Ivled den d

ö

des g

ä

ld avses f

ö

rpliktelser av obligationsr

ä

ttslig natur. Fr

å

n begreppet 

ä

r emel­lertid uteslutna s

ä

dana h

ö

gst personliga f

ö

rbindel­ser son 

ä

r 

av  

det slag att de upph

ö

r med g

ä

lden

ä

rens fr

å

nf

ä

lle. Hit h

ö

r i allm

ä

nhet f

ö

rpliktelse att per-sonlige.n utf

ö

ra ett arbete eller uppdrag. 

Även  

f

ö

r­pliktelse till underl

å

tenhet som h

ä

nf

ö

r sig till en­dast g

ä

lden

ä

rens person anses upph

ö

ra vid dennes d

ö

d.

Ä

r d

ö

dsbodel

ä

gare ansvarig f

ö

r den avlidnes skulder, skall ansvarigheten omfatta ocks

å

 annan d

ö

dsboets g

ä

ld (21 kap. 15 

§

Ä

B). Sistn

ä

mnda g

ä

ld kan vara dels avtalsg

ä

ld, dels utomobligatorisk g

ä

ld. Om boets avtalsg

ä

ld finns regler i 18 kap. 3 

§

Ä

B.  Dit r

ä

k­nas i princip endast s

å

dan g

ä

ld som kr

ä

vs f

ö

r begrav­ningen eller f

ö

r boets uppteckning, v

å

rd eller f

ö

r­valtning. G

ä

ld som har stiftats f

ö

r andra 

ä

ndam

å

l 

ä

r enligt huvudregeln inte bindande f

ö

r boet. Var boets avtalspartner i god tro vid g

ä

ldens uppkomst g

ä

ller emellertid 

ä

ven dylik g

ä

ld mot boet. 

Ä

r g

ä

lden av st

ö

rre omfattning,f

ö

religger en stark presiuntion not god tro hos boets kontrahent. D

ä

remot blir ut-ryr.imet f

ö

r god tro hos honom st

ö

rre vid avtal av vardaglig natur. D

å

kan det i allm

ä

nhet inte kr

ä

vas av honom att nan unders

ö

ker om r

ä

ttshandlingen be­h

ö

vs f

ö

r n

å

got av de "till

å

tna" 

ä

ndam

å

len.

Utor.roVjligatorisk g

ä

ld f

ö

r d

ö

dsbo kan uppkomj.ia genom att lcet 

å

drar sig skadest

å

ndsansvar t.ex. p

å

 grund

1  Denne kallas i 18 kap. 3 

§

 AB tredje man vilket allts

å

i detta sar.inanhang betyder den mot vilken boets r

ä

ttshandling f

ö

retas (NJA 

II 

1933 s. 187 och vValin 

13  

II 

s. 17).

Prop. 1980/81:48

79

av annans v

å

llande f

ö

r vilket boet svarar eller p

ä 

grund av rent strikt ansvar. I motiven n

ä

rans som exempel p

å

 utomobligatorisk g

ä

ld f

ö

r boet 

ä

ven "g

ä

ld, vilken enligt allm

ä

nna regler drabbar boet s

å

oon 

ä

gare av viss egendom" (NJA 

II 

1933 s. 456).

Sora kommer att fr

å

ng

å

 i avsnitt 2.2.3 finr

»

" best

ä

m­melser om d

ö

dsbodel

ä

gares ansvar f

ö

r boets g

ä

ld f

ö

r­utom i 21 kap. 

Ä

B 

ä

ven i AGL, i kcnmunalskattelagen samt i lagarna om statlig inkomst- och f

ö

n.i

ö

genliets-skatt. Det f

ö

religger en v

ä

sentlig skillnad mellan dessa f

ö

rfattningar betr

ä

ffande ansvarets utformning. Enligt 21 kap. 

ä

LB 

ä

r del

ä

gares ansvar prim

ä

rt soli­dariskt (17 

§

). Enligt AGL svarar han subsidi

ä

rt solidariskt. Del

ä

gares personliga ansvar enligt kom­munalskattelagen samt lagarna om statlig inltomst-och f

ö

rm

ö

genhetsskatt 

ä

r inskr

ä

nkt till vad han har f

å

tt vid bodelningen eller arvskiftet,

2,2,2   21 kap, 1, 2 och 5 

§§

Ä

B

G

ä

llande r

ä

tts hu-iaidregel on d

ö

dsbodel

ä

gares ansvar f

ö

r avlidens skulder finns i 21 kap. 1 

§

 AB, Enligt denna best

ä

rmnelse blir del

ä

gare ansvarig f

ö

r k

ä

nd g

ä

ld efter den d

ö

de om inte d

ö

dsboets egendon av­tr

ä

ds till f

ö

rvaltning av boutredningsman eller till konkurs efter ans

ö

kan gjord inon vissa frister.

Paragrafens f

ö

rst.a stycke handlar om g

ä

ld so.m del­

ä

gare k

ä

nner till vid bouppteckningens f

ö

rr

ä

ttande, Sliall han undg

å

 ansvar f

ö

r s

å

daii g

ä

ld Irr

ä

vs att ege;:-donsavtr

ä

-de sker efter ans

ö

kan ino.i: en nSnad fr

å

n det bouppteckningen gjordes.

Andra stycket reglerar det fall n

ä

r dodsbodel

ä

gare efter bouppteckiiingens f

ö

rr

ä

ttande f

ä

r k

ä

rjiedcrr or.r "ny" g

ä

ld efter den avlidne. Skall del

ä

garen slippa

Prop. 1980/81:48

ansvar f

ö

r dylik g

ä

ld,m

å

ste egendomsavtr

ä

de 

ä

ga rum efter ans

ö

kan gjord inom en m

å

nad fr

å

n hans uppt

ä

ckt av den nya g

ä

lden. Med ny g

ä

ld f

ö

rst

å

s i detta samman­liang dels g

ä

ld som tidigare var helt ok

ä

nd f

ö

r del

ä

ga­ren, dela, betr

ä

ffande en f

ö

r honom tidigare till ex­istensen men Inte till summan k

ä

nd g

ä

ld, den belopps­m

ä

ssiga skillnaden nell.an hans nuvarande uppfattning oni g

ä

ldens v

ä

rde och hans tidigare uppfattning d

ä

rom,

SiT.et egendomsavtr

ä

de efter ans

ö

k,an son ges in senare 

ä

n en n

å

nad efter bouppteckningens f

ö

rr

ä

ttande

ä

r d

ö

dsbodel

ä

gares ansvar enligt 21 kap, 1 

§

 AB begr

ä

n­sat till skillnaden iriellan de boets skulder son var k

ä

nda f

ö

r honom en m

å

nad f

ö

re ans

ö

kningsdagen och v

ä

rdet av den avtr

ä

dda egendonen per avtr

ä

desdagen (21 kap, 2 

§

 f

ö

rsta stycket AB), Han beh

ö

ver allts

ä 

inte svara f

ö

r de realisationsf

ö

rluster som f

ö

ranleds av egendorrisavtr

ä

det. Det belopp f

ö

r vilket han sva­rar m

å

ste han utge till d

ö

dsboet.

Betr

ä

ffande fr

ä

gan on dodsbodel

ä

gare k

ä

nde till viss 

£ä

ld en m

å

nad f

ö

re an.T

ö

kningen om egendomsavtr

ä

de inneh

å

ller lagen en presumtionsregel (21 kap, 2 

§ 

andra stycket 

Ä

B), P

ä

 borgen

ä

rs beg

ä

ran skall del­

ä

gare under ed bekr

ä

fta .-in uppgift att han f

ö

re nyssn

ä

mnda tidpurit saknade k

ä

nnedom om g

ä

lden, V

ä

g-rtr.r del

ä

garen avl

ä

gga ed, skall g

ä

lden anses ha varit k

ä

nd f

ö

r honom f

ö

re den avg

ö

rande tidpunkten. Hot dentar= presuiition 

ä

r notbevisning s

å

lunda inte till­l

ä

ten. D

ä

rer.iot f

å

r borgen

ä

r eller, i vart fall, bo-utredningor.ian eller korJ:ursf

ö

rvaltare s

ö

ka bevisa att del

ä

jfre son har bekr

ä

ftat sin okunnighet ned ed 

ä

nd

å

 var i ond tro.

Sirer egendorisavtr

ä

de betr

ä

ffande d

ö

dsboet efter det att bodelning eller arvskifte har 

ä

gt r-on, skall i princip delningen eller skiftet g

å

å

ter (21 kap. 5 

§

Lz),  Ä

r det fr

å

ga on avtr

ä

dande till f

ö

rvaltning

Prop. 1980/81:48

81

av boutredningsman, kan det bli aktuellt med en­dast partiell 

å

terg

å

ng av delningen eller skiftet. 

Ä

r den avlidnes g

ä

ld inte st

ö

rre 

ä

n att den kan betalas av de efterl

ä

mnade tillg

å

ngarna, skall n

ä

m­ligen boutredningsmannen best

ä

mma att egendomsav­tr

ä

det skall omfatta bara vad son enligt hans me­ning beh

ö

vs till g

ä

ldens betalning och kostnaderna f

ö

r f

ö

rvaltningen. Anledningen till egendomsavtr

ä

­ det ka.n ha varit att borgen

ä

rerna har befarat att d

ö

dsbodel

ä

garna inte 

ä

mnade betala s

å

dan g

ä

ld efter den avlidne f

ö

r vilken de 

ä

r personligen ansvariga. Avtr

ä

det kan eraellertid ocks

å

 ha f

ö

ranletts av ny­ uppt

ä

ckta skulder efter den d

ö

de. 

Å

terg

å

ng av bo­delning och arvskifte enligt 21 kap. 5 

§

Ä

B kan allts

å

 f

ö

rekomna 

'Även  

om del

ä

garna vid delningen resp, skiftet inte k

ä

nde till den g

ä

ld soia seder­mera f

ö

ranledde egendomsavtr

ä

de. Har delningen el­ler skiftet redan g

å

tt i verkst

ä

llighet,

ä

r 

å

ter­g

å

ngen givetvis f

ö

renad raed 

å

terb

ä

ringsskyldighet. Kan egendomen inte 

å

terb

ä

ras, uppkommer fr

å

ga on skyldighet att utge ers

ä

ttning. Denna fr

ä

ga

ä

r inte reglerad i lagen. I f

ö

rarbetena till 1933 

ä

rs lag om boutredning och arvskifte f

ö

reslog lagbered­ningen en best

ä

mmelse om ers

ä

ttning. Enligt best

ä

m­melsen skulle egendomens v

ä

rde g

ä

ldas orn egendonen inte fanns i be.h

ä

ll, P

ä

 f

ö

rslag av lagr

å

det upptogs best

ä

mmelsen emellertid inte i propositionen. Av lagr

å

dets uttalanden framg

å

r dock att enligt lag­r

å

dets mening ers

ä

ttningsskyldighet borde f

ö

religga om den 

ä

terb

ä

ringsskyldige var i ond tro (NJA 

II 

1953 s, 427 och 434 f).

2.2.3   

Ö

vriga best

ä

ramelser on d

ö

dsbodel

ä

gares g

ä

ldsansvar

Ö

vriga best

ä

mmelser om d

ö

dsbodel

ä

gares ansvar f

ö

r boets g

ä

ld 

ä

n de som har ber

ö

rts i avsnitt 2.2.2 

å

terfinns antingen i 21 kap. 

Ä

B eller i olika skatte­lagar.

6 Riksdagen 1980/81. 1 saml Nr 48

Prop. 1980/81:48

82

Ansvar enligt 21 kap. 

Ä

B

Som framg

å

r av 12 kap. 2 

§

 GB och 23 kap. 2 

§

Ä

B har varje d

ö

dsbodel

ä

gare bodelnings- resp. skiftea­vitsord. Detta inneb

ä

r att bodelning och arvskifte i regel inte f

å

r f

ö

retas mot del

ä

gares bestridande innan bouppteckning har skett och all boets k

ä

nda g

ä

ld har betalats. Har del

ä

gare befriats fr

ä

n an­svar f

ö

r skulderna eller har medel till deras be­talning st

ä

llts linder s

ä

rskild v

ä

rd, f

ä

r dock del­ning och skifte 

ä

ga rum 

ä

ven om del

ä

garen mots

ä

tter sig detta.

Del

ä

gare kan s

å

lunda f

ö

rhindra bodelning och arv­skifte innan k

ä

nda skulder har betalats. Sker 

ä

nd

å 

delning eller skifte dessf

ö

rinnanblir del

ä

gare an­svarig f

ö

r de skulder som han k

ä

nde till vid del­ningen resp. skiftet eller sist vid d

ä

refter f

ö

r­r

ä

ttad bouppteckning. Bodelning skall emellertid inte medf

ö

ra s

ä

dan p

å

f

ö

ljd om efterlevande maken vid delningen inte har f

å

tt n

ä

got av den d

ö

des egen­dom (21 kap. 12 

§

Ä

B),

M

å

ste bouppteckning efter avliden person 

ä

ga rum, skall detta normalt ske sist inom tre ra

å

nader fr

å

n d

ö

dsfallet. Hatten kan f

ö

rl

ä

nga friaten efter ans

ö­

kan som g

ö

rs f

ö

re dess utg

å

ng (20 kap, 1 

§

Ä

B). Skyldighet att ae till att bouppteckning f

ö

rr

ä

ttas 

å

vilar bl.a. d

ö

dsbodel

ä

gare som har egendomen i sin v

å

rd (samma kap. 2 

§

). F

ö

rsummar denne tiden f

ö

r bouppteckningens f

ö

rr

ä

ttande, blir han ansvarig f

ö

r all den d

ö

des g

ä

ld (21 kap. 14 

§

Ä

B). Ansvaret 

ä

r s

å

ledes i detta fall mera l

å

ngtg

å

ende 

ä

n i dem som har ber

ö

rts tidigare. D

ä

r kr

ä

vdes ju f

ö

r an­svar att g

ä

lden var k

ä

nd f

ö

r del

ä

garen n

ä

r han gjorde eller underl

ä

t n

å

got. 

Ä

ven del

ä

gare som vid bouppteckningen eller dess edf

ä

stande genom

Prop. 1980/81:48

83

veterligen oriktig uppgift eller svikligt f

ö

r­tigande 

ä

ventyrar borgen

ä

rers r

ä

tt blir ansvarig f

ö

r alla den avlidnes skulder (samma lagrum).

Slutligen blir d

ö

dsbodel

ä

gare ansvarig enligt 21 kap, 

Ä

B f

ö

r de boeta skulder som han k

ä

nner till antingen n

ä

r han till men f

ö

r boets borge­n

ä

rer vidtar n

å

gon av nedan n

ä

mnda

å

tg

ä

rder eller sist n

ä

r bouppteckning d

ä

refter f

ö

rr

ä

ttas. 

Å

t­g

ä

rderna best

å

r i att del

ä

garen

1.

under den i 21 kap. 1 

§

 f

ö

rata stycket 

Ä

B an­givna friaten betalar boets g

ä

ld eller

2.

under sagda frist eller under den i andra stycket av nyssn

ä

mnda paragraf angivna fristen utger legat, fullg

ö

r 

ä

ndara

ä

labest

ä

mmelse, f

ö

rfar boets egendom eller 

å

drar boet f

ö

rbindelse

(21 kap. 11 

§

Ä

B).

Ansvar enligt olika skattelagar

Ä

ven p

å

 andra st

ä

llen 

ä

n i 21 kap. 

Ä

B finns be­st

ä

mnelser ora d

ö

dsbodel

ä

gares ansvar f

ö

r boets g

ä

ld. Enligt 54 

§

 AGL skall d

ö

dsbo i allm

ä

nhet f

ö

rskjuta arvsskatt f

ö

r egendom f

ö

r vilken skattskyldighet har intr

ä

tt vid arvl

å

tarens eller testators d

ö

d'. Saknas i boet tillg

å

ng till g

ä

ldande av skatt, sva­rar del

ä

garna, utom efterlevande make i visst fall, f

ö

r bristen p

å

 s

ä

tt som anges i 21 kap. 

Ä

B, 54 

§

 AGL stadgar s

å

lunda ett subsidi

ä

rt solidariskt a.nsvar f

ö

r del

ä

garna. Enligt 21 kap. 

Ä

B 

ä

r deras ansvar prim.

ä

rt solidariskt (17 

§

).

Enligt 75 

§

 2 mom. kommunalskattelagen (1928:370) svarar d

ö

dsbo f

ö

r kommunal utskyld som har p

å

f

ö

rts den avlidne eller det oskiftade boet. Boet svarar emellertid inte med mera 

ä

n sina tillg

å

ngar.

Ä

r boet

Prop. 1980/81:48

84

skiftat,

ö

verg

å

r ansvaret p

å

del

ä

garna. Del

ä

gare svarar dock inte f

ö

r mera 

ä

n vad son bel

ö

per av skatten p

ä

 hans lott. Och han svarar inte i n

å

got fall med mera 

ä

n vad aom utg

ö

r hans lott i boet. Med hans lott i boet menas i detta aammanhang de tillg

å

ngar som han har f

å

tt vid skiftet (NJA 1975 s. 353).

Lagen (1947:576) om statlig inkomstskatt och lagen (1947:577) om statlig f

ö

rm

ö

genhetsskatt inneh

å

ller best

ä

mmelser son motsvarar 75 

§

 2 mom. kommunal­skattelagen s

å

vitt avser statlig inkomst- resp. f

ö

r­m

ö

genhetsskatt.

2.2.4   Undantag fr

ä

n g

ä

ldsansvarigheten

De best

ä

mmelser i 21 kap. 

Ä

B om d

ö

dsbodel

ä

gares an­svar f

ö

r avlidens skulder f

ö

r vilka har redogjorts ovan g

ä

ller inte undantagsl

ö

st. De har s

å

lunda inte till

ä

mpning i fr

å

ga om del

ä

gare som 

ä

r omyndig ooh inte heller betr

ä

ffande allm

ä

nna arvsfonden eller annan del

ä

gare son f

ö

retr

ä

ds av god man (21 kap. 16 

§

Ä

B). Vidare g

ä

ller inte det personliga g

ä

lds­ansvaret f

ö

r del

ä

garna om det efter den d

ö

de finns endast s

å

dan egendom som inte har kunnat tas i m

ä

t hos honom (samma kap. 19 

§

). Det 

ä

r allts

å

likgil­tigt f

ö

r best

ä

nnelsens till

ä

mpning om egendomen har blivit utm

ä

tningsbar sedan d

ö

dsfallet har intr

ä

ffat.

F

ö

reskrifterna om g

ä

ldsansvar i 21 kap. 1 och 14 

§§

Ä

B

(ae avsnitten 2.2.2 och 2.2.5)  i>*e till

ä

m-

2

pas on bouppteckning ers

ä

tts med d

ö

dsboanm

ä

lan.  F

ö

r

att d

ö

dsboanm

ä

lan skall kunna ske kr

ä

vs att den d

ö

des tillg

å

ngar eller, n

ä

r han efterl

ä

mnar maJce, till-

2  Grovt uppskattat torde d

ö

dsboanra

ä

lan kunna 

ä

ga rum. betr

ä

ffande en fj

ä

rdedel av samtliga d

ö

dsbon (?n D

ö

dsboanm

ä

lan, Ds Ju 1975:6, s. 31 f).

Prop. 1980/81:48

85

g

å

ngarna j

ä

mte hans andel i den efterlevande ma­kens giftor

ä

ttsgods inte f

ö

rsl

å

r till annat 

ä

n att bestrida begravningskostnader och andra utgif­ter med anledning av d

ö

dsfallet (t.ex. ink

ö

p av gravv

å

rd) samt att tillg

å

ngarna inte omfattar fast egendom eller tomtr

ä

tt (20 kap. 8 a 

§

f

ö

rsta styck­et AB). 

Ä

ven om d

ö

dsboanm

ä

lan har skett kan under vissa f

ö

ruts

ä

ttningar bouppteckning 

ä

nd

å

 f

ö

rr

ä

ttas (sagda paragraf tredje stycket).

F

ö

reskrifterna om g

ä

ldsansvar p

å

grund av underl

å

ten­het att avtr

ä

da d

ö

dsbo g

ä

ller inte f

ö

r arvinge eller testamentstagare som inte har "njutit f

ö

rm

å

n av bo­et" och inte heller har tagit annan befattning med det 

ä

n att han har fullgjort den interimistiska v

å

rd­nadsplikt som anges i 18 kap. 2 

§

Ä

B eller har del­tagit i f

ö

rr

ä

ttande av bouppteckning (21 kap. 18 

§

Ä

B). Denna undantagsbest

ä

mmelse avser allts

å

 bara vissa slag av d

ö

dsbodel

ä

gare. 

Ä

r efterlevande make d

ö

dsbo­del

ä

gare p

å

grund av att giftor

ä

ttsgemenskap f

ö

re­ligger, har best

ä

mmelsen s

å

lunda inte till

ä

mpning p

å 

honom. Med att njuta f

ö

rm

å

n av boet menas bl.a. att f

å

ut egendom genom arvskifte eller som f

ö

rskott p

å 

arvslott eller att nyttja boets egendom, allt under f

ö

ruts

ä

ttning att vederb

ö

rande kan s

ä

gas ha mottagit en s

å

dan prestation just i egenskap av del

ä

gare.

F

ö

reskriften om g

ä

ldsansvar p

å

grund av vissa 

å

t­g

ä

rder till men f

ö

r borgen

ä

rema g

ä

ller inte om 

å

t­g

ä

rden innebar endast ringare skada eller f

ö

retogs av obet

ä

nksamhet eller bristande k

ä

nnedom om boets st

ä

llning (21 kap. 11 

§

 sista meningen 

Ä

B).

Prop. 1980/81:48

86

2.2.5   Skadest

å

ndsbest

ä

mmelser

Den allm

ä

nna regeln om d

ö

dsbodel

ä

gares skadest

å

nds­ansvar finns i 18 kap. 6 

§

Ä

B. Enligt denna best

ä

m­melse 

ä

r d

ö

dsbodel

ä

gare pliktig att ers

ä

tta skada, som han med avseende p

å

boets v

å

rd eller f

ö

rvaltning upps

å

tligen eller av v

å

rdsl

ö

shet har tillskyndat n

å

gon, vars r

ä

tt 

ä

r beroende av utredningen. An­svaret 

ä

r prim

ä

rt solidariskt.

N

ä

r det g

ä

ller 

å

tg

ä

rd eller omderl

å

tenhet av del­

ä

gare till men f

ö

r d

ö

dsboets borgen

ä

rer utg

ö

r den nu n

ä

mnda skadest

å

ndsbest

ä

mmelsen ett komplement till f

ö

reskrifterna i 21 kap. 

Ä

B om del

ä

gares g

ä

lds­ansvar. I den m

å

n borgen

ä

r kan g

ö

ra sistn

ä

mnda slag av ansvar g

ä

llande har han knappast anledning att 

å

beropa f

ö

revarande best

ä

mmelse. Emellertid finns skadest

å

ndsbest

ä

mmelser i 21 kap. 

Ä

B vilka tr

ä

der i funktion n

ä

r g

ä

ldsansvar 

ä

r uteslutet f

ö

r del

ä

gare. Som har ber

ö

rts tidigare (avsnitt 2.2.4) g

ä

ller inte f

ö

reskriften i 21 kap. 11 

§

Ä

B om g

ä

ldsansvar p

å

 grund av vissa 

å

tg

ä

rder till men f

ö

r borgen

ä

rema om 

å

t­g

ä

rden innebar endast ringare skada eller f

ö

retogs av obet

ä

nksamhet eller bristande k

ä

nnedom om boets st

ä

llning. I s

å

dana fall kan del

ä

gare i st

ä

llet bli skadest

å

ndsskyldig (sagda paragraf sista meningen). Beror 

å

tg

ä

rdens menliga verkan av n

å

gon omst

ä

ndighet med vilken del

ä

garen med normal aktsamhet inte bort r

ä

kna, skall enligt allm

ä

nna r

ä

ttsgrundsatser inte ens skadest

å

nd utg

å

.

Best

ä

mmelserna om g

ä

ldsansvar f

ö

r del

ä

gare har som tidigare n

ä

mnts inte till

ä

mpning p

å

 del

ä

gare som 

ä

r omyndig och inte heller p

å

 allm

ä

nna arvsfonden eller annan del

ä

gare som f

ö

retr

ä

ds av god man. I s

å

dana fall kan f

ö

rmyndare eller god man drabbas av skade­st

å

ndsansvar gentemot boets borgen

ä

rer f

ö

r skada som har uppkommit p

å

 grund av vederb

ö

 "andes 

å

tg

ä

rd eller f

ö

rsummelse (21 kap, 16 

§

Ä

B).

Prop, 1980/81:48

87

De s

ä

rskilda skadest

å

ndsbest

ä

mmelser i 

Ä

B f

ö

r vilka nu har redogjorts utg

ö

r undantag fr

å

n vad som 1 all­m

ä

nhet g

ä

ller enligt svensk r

ä

tt betr

ä

ffande skade­st

å

nd utanf

ö

r kontraktsf

ö

rh

å

llanden. Huvudregel p

å 

f

ö

revarande r

ä

ttsomr

å

de 

ä

r n

ä

mligen att v

å

llande till ekonomisk skada som uppkommer utan samband med att 

iiågon  

lider person- eller sakskada medf

ö

r skade­st

å

ndsskyldighet endast om handlingen 

ä

r straffbar. Principen 

ä

r numera uttryckt i 2 kap. 4 

§

 skade­st

å

ndslagen (1972:207). F

ö

revarande slag av skada kallas i lagen ren f

ö

rm

ö

genhetsskada (1 kap. 2 

§

). Lagens best

ä

mmelser g

ä

ller inte om annat 

ä

r s

ä

rskilt f

ö

reskrivet (1 kap. 1 

§

).

G

ö

r sig d

ö

dsbodel

ä

gare skyldig till brott vid d

ö

dsbo­f

ö

rvaltningens ut

ö

vande, kan han allts

å

 bli skade-st

å

oidsskyldig enligt allm

ä

nna skadest

å

ndsr

ä

ttsliga regler. De slag av brott som framf

ö

r allt kan komma i fr

å

ga i detta sammanhang och f

ö

ranleda skadest

å

nds­skyldighet f

ö

r del

ä

gare gentemot boets borgen

ä

rer 

ä

r g

ä

lden

ä

rsbrott som avses i 11 kap. BrB. Ifr

å

gavarande kapitel straffbel

ä

gger vissa slag av handlingar som f

ö

retas av g

ä

lden

ä

r. Den omst

ä

ndigheten att boet och inte del

ä

garen 

ä

r g

ä

lden

ä

r fritar inte del

ä

garen fr

å

n ansvar. Den som beg

å

r g

ä

lden

ä

rsbrott i g

ä

lden

ä

rs st

ä

lle, t.ex. som f

ö

retr

ä

dare f

ö

r juridisk 

person, 

skall n

ä

mligen d

ö

mas som om han sj

ä

lv var g

ä

lden

ä

r (11 kap. 7 

§

 BrB).

G

ä

lden

ä

rsbrotten utg

ö

rs av oredlighet mot borgen

ä

rer, v

å

rdsl

ö

shet mot borgen

ä

rer, mannam

å

n mot borgen

ä

rer och bokf

ö

ringsbrott.

Brottsbeskrivningen betr

ä

ffande brottet oredlighet mot borgen

ä

rer (11 kap. 1 

§

 BrB) behandlar olika slag av beteenden. Ett av dem best

å

r i att g

ä

lden

ä

ren f

ö

rst

ö

r eller genom g

å

va eller annan liknande 

å

tg

ä

rd

Prop. 1980/81:48

avh

ä

nder sig egendom av betydenhet. F

ö

r ansvar i detta fall kr

ä

vs vidare att g

ä

lden

ä

ren genom 

å

tg

ä

rden framkallar allvarlig fara f

ö

r att han skall komma p

å

 obest

å

nd, f

ö

rs

ä

tter sig p

å

 obest

å

nd eller f

ö

r­v

ä

rrar sitt obest

å

nd.

G

ä

lden

ä

r g

ö

r sig skyldig till v

å

rdsl

ö

shet mot borge­n

ä

rer (11 kap. 3 

§

 BrB) bl.a, om han upps

å

tligen el­ler av grov oaktsamhet framkallar eller f

ö

rv

ä

rrar obest

å

nd genom att forts

ä

tta r

ö

relse under f

ö

rbrukan­de av avsev

ä

rda medel utan motsvarande nytta f

ö

r r

ö­

relsen, leva sl

ö

saktigt, inl

å

ta sig p

å

ä

ventyrligt f

ö

retag eller l

ä

ttsinnig ansvarsf

ö

rbindelse eller vidta annan s

å

dan 

å

tg

ä

rd.

F

ö

r mannam

å

n mot borgen

ä

rer (11 kap. 4 

§

 BrB) d

ö

ms g

ä

lden

ä

r som n

ä

r han 

ä

r p

å

 obest

å

nd gynnar viss borge­n

ä

r genom att betala skuld som inte 

ä

r f

ö

rfallen, be­tala med annat 

ä

n sedvanliga betalningsmedel, 

ö

ver­l

ä

mna s

ä

kerhet som inte var betingad vid skuldens tillkomst eller vidta annan s

å

dan 

å

tg

ä

rd. F

ö

ruts

ä

tt­ning f

ö

r ansvar 

ä

r att 

å

tg

ä

rden avsev

ä

rt f

ö

rringar andra borgen

ä

rers r

ä

tt.

Å

sidos

ä

tter g

ä

lden

ä

r upps

å

tligen eller av oaktsamhet bokf

ö

ringsskyldighet som 

å

ligger honom p

å

s

å

dant s

ä

tt att st

ä

llningen och r

ö

relsens g

å

ng inte kan i huvud­sak bed

ö

mas med ledning av bokf

ö

ringen, d

ö

ms han f

ö

r bokf

ö

ringsbrott (11 kap. 5 

§

 BrB).

Prop. 1980/81:48

89,

2.3     Best

ä

mmelsernas till

ä

mpning hos banker, inkassof

ö

retag och begravningsf

ö

reningar

Som har angetts i avsnitt 1.2 har utredningen hos ett antal aff

ä

rs- och sparbanker och inkassof

ö

retag samt hos Begravningsf

ö

reningarnas Samorganisation f

ö

retagit en enk

ä

t ang

å

ende till

ä

mpningen av g

ä

lds-best

ä

mmelserna i 21 kap. 

Ä

B m.m.

Av tabell 1 nedan framg

ä

r hur svaren p

å

 utredningens tre f

ö

rsta fr

å

gor i enk

ä

ten till bankerna f

ö

rdelar aig mellan de 10 aff

ä

rsbanker och 34 sparbanker som har besvarat fr

å

geformul

ä

ret.

Tabell 1

1. I vilken utstr

ä

ckning g

ö

r banken enligt Er erfaren­het ansvar g

ä

llande mot d

ö

dsbodel

ä

gare f

ö

r avlidens skulder under 

å

beropande av f

ö

ljande best

ä

mmelser i 21 kap. 

ä

rvdabalken?

a.  D

ä

rf

ö

r att d

ö

dsboets egendom inte i tid har av­

tr

ä

tts till f

ö

rvaltning av boutredningsman eller till

konkurs (i 

§

)?

Ig Aldrig El S

ä

llan Ofta

b.  D

ä

rf

ö

r att bodelning och arvskifte har 

ä

gt rum

innan k

ä

nd g

ä

ld har betalats (12 

§

)?

gg Aldrig OI S

ä

llan [Q Ofta

c.   D

ä

rf

ö

r att bouppteckning inte har f

ö

rr

ä

ttats i

tid (14 

§

)?

Aldrig g] S

ä

llan Ofta

Prop. 1980/81:48 .i

90

d.  D

ä

rf

ö

r att veterligen oriktig uppgift har l

ä

mnats

eller svikligt f

ö

rtigande har skett vid bouppteck­

ningen eller dess edf

ä

stande (14 

§

)?

IO Aldrig Q] S

ä

llan Ofta

e.    D

ä

rf

ö

r att betalning av boets g

ä

ld, utgivande av

legat, fullg

ö

rande av 

ä

ndam

å

lsbest

ä

mmelse m.m. har

ä

gt rum under den s.k. deliberationsfristen (11 

§

)?

[41 Aldrig Q| S

ä

llan Ofta

2. I vilken utstr

ä

ckning r

å

der Ni d

ö

dshodel

ä

gare att beg

ä

ra boets avtr

ä

dande till f

ö

rvaltning av boutred­ningsman eller till konkurs f

ö

r att del

ä

gama skall undg

å

 personligt g

ä

ldsansvar?

 Aldrig 

S

ä

llan O ofta   [25) Regelm

ä

ssigt

3 a.  Vad anser Ni om f

ö

ljande best

ä

mmelser i 21 kap. 

ä

rvdabalken? (Flera alternativ kan f

ö

rkryssas).

1 

§

2 

§ 

1 st

2 

§

2 3t

5 

§

11 

§

12 

§

14 

§ 

1 P

14 

§ 

2 P

Har ingen me­ningsfull funktion

1

1

4

3

1

Sv

å

r att till

ä

mpa

13

10

11

10

2

1

Alltf

ö

r str

ä

ng mot d

ö

dsbo­del

ä

garna

14

15

9

1

2

3

35

Beh

ö

vs med h

ä

n­syn till d

ö

ds­boets borgen

ä

rer 27

19

18

22

27

32

9

30

Helt 

ä

ndam

å

ls­enlig

20

6

10

10

9

17

5

14

Ingen upp­fattning

1

3

4

1

1

1

3

Prop. 1980/81:48

91

Av tabell 2 nedan framg

å

r hur de tv

å

 inkassof

ö

retag som har besvarat utredningens fr

å

geformul

ä

r har sva­rat p

å

 enk

ä

tens tv

å

 f

ö

rsta fr

å

gor.

Tabell 2

1. I vilken utstr

ä

ckning g

ö

r Ert f

ö

retag scm borgen

ä

r eller som ombud f

ö

r borgen

ä

r ansvar g

ä

llande mot d

ö

ds­bodel

ä

gare f

ö

r avlidens skulder under 

å

beropande av f

ö

ljande best

ä

mmelser i 21 kap, 

ä

rvdabalken?

a.  D

ä

rf

ö

r att d

ö

dsboets egendom inte i tid har av-

tr

ä

tta till f

ö

rvaltning av boutredningsman eller

till konkurs (1 

§

)?

\T\ 

Aldrig S

ä

llan 

\T\  

Ofta

b.  D

ä

rf

ö

r att bodelning och arvskifte haj 

ä

gt rum

innan k

ä

nd g

ä

ld har betalats (12 

§

)?

    Aldrig S

ä

llan 

\T\  

Ofta

c.   D

ä

rf

ö

r att bouppteckning inte har f

ö

rr

ä

ttats i

tid (14 

§

)?

    Aldrig Q] S

ä

llan [T] Ofta

d.  D

ä

rf

ö

r att veterligen oriktig uppgift har l

ä

mnats

eller svikligt f

ö

rtigande har skett vid bouppteck­

ningen eller dess edf

ä

stande (14 

§

)?

    Aldrig [TI S

ä

llan Ofta

e.  D

ä

rf

ö

r att betalning av boets g

ä

ld, utgivande av

legat, fullg

ö

rande av 

ä

ndam

å

lsbest

ä

mmelse m.m, har

ä

gt rum under den s,k, deliberationsfristen (11 

§

)?

[T] Aldrig [T] S

ä

llan Ofta

Prop, 1980/81:48

92

2 a.  Vad anser Ni om f

ö

ljande best

ä

mmelser i 21 kap. 

ä

rvdabalken? (Flera altemativ kan f

ö

rkryssas.)

1 

§

 2 

§

  2 

§

  5 

§

  11 

§

  12 

§

  14 

§

  14 

§

1 st 2 st

1 p  2 p

Har ingen me­ningsfull funk­tion

Sv

å

r att till-

l

ä

mpa

1

Alltf

ö

r str

ä

ng mot d

ö

dsbo­del

ä

garna

Beh

ö

vs med

h

ä

nsyn till

d

ö

dsboets

borgenärer

2121

2112

Helt 

ä

nda­

m

å

lsenlig

1   

      1

1

Ingen upp­fattning

Svaren p

å

 de tv

å

 f

ö

rsta fr

å

gorna i enk

ä

ten till Begravnings-f

ö

reningamas Samorganisation framg

å

r av tabell 3 nedan.

Tabell 3

1. I vilken utstr

ä

ckning r

å

der Ni d

ö

dsbodel

ä

gare att beg

ä

ra boets avtr

ä

dande till f

ö

rvaltning av boutredningsman eller till konkurs f

ö

r att del

ä

garna skall undg

å

 personligt g

ä

lds­ansvar?

Regel- Aldrig  S

ä

llan  Ofta    [x] m

ä

ssigt

Prop. 1980/81:48

93

2 a.  Vad anser Ni om f

ö

ljande best

ä

mmelser i 21 kap, 

ä

rvdabalken? (Flera altemativ kan f

ö

rkryssas.)

1 

§

 2 

§ 

1 st

2 

§ 

2 st

5 

§

11 §

12 

§

14 

§ 

1 P

14 

§ 

2 P

Har ingen me­ningsfull funktion

X

Sv

å

r att till

ä

mpa

X

Alltf

ö

r str

ä

ng mot d

ö

dsbo­del

ä

garna

X     X

X

Beh

ö

vs med h

ä

nsyn till d

ö

dsboets borgen

ä

rer

X

X

X

X

Helt 

ä

nda­m

å

lsenlig

Ingen upp­fattning

I de tv

å

 sista fr

å

goma i enk

ä

ten till bankerna tillfr

å

gades de om allm

ä

nna synpunkter p

å

Ä

B:s g

ä

ldsbest

ä

mnelser (fr

å

ga 3 b) samt vilka 

ä

ndringar de skulle vilja f

ö

resl

å

 i 21 kap. 

Ä

B (fr

å

ga 4). Tre fj

ä

rdedelar av de 44 banker som skickade tillbaka fr

å

geformul

ä

ren besvarade inte fr

å

goma 3 t och 4. Av dem som svarade framh

ö

ll ungef

ä

r h

ä

lften att best

ä

mmel­sema i 21 kap, 

Ä

B 

ä

r komplicerade och t

ä

mligen ok

ä

nda f

ö

r allm

ä

nheten.

Fr

å

n en del h

å

ll betonades att fast

ä

n best

ä

mmelsema s

ä

llan till

ä

mpas s

å

 har de 

ä

nd

å

 en funktion att fylla. N

å

gra banker menade att det 

ä

r st

ö

tande att borgen

ä

rerna genom en insuf-ficient g

ä

lden

ä

rs fr

å

nf

ä

lle kan konmia i ett b

ä

ttre l

ä

ge p

å 

grund av ren okunnighet om g

ä

llande g

ä

ldsregler hos del­

ä

garna. 

Ö

stg

ö

tabanken p

å

pekade att best

ä

mmelsema skyddar borgen

ä

rema d

å

ligt mot kringg

å

ende av KL:s 

å

tervinnings-regler; d

ä

rf

ö

r b

ö

r enligt 

Ö

stg

ö

tabanken 

å

tervinningsreglerna

Prop. 1980/81:48

94

samordnas med 

Ä

B:s g

ä

ldsbest

ä

.mmelser. Sk

å

nska banken framh

ö

ll att 21 kap. 19 

§

Ä

B 

ä

r otillr

ä

cklig som undantagsbest

ä

mmelse n

ä

r det g

ä

ller g

ä

ldsreglemas till

ä

mpning; om t.ex. 

ö

verintecknade fastigheter finns medges ingen ansvarsbefrielse trots att det ekonomiska l

ä

get d

å

 kan vara minst lika d

å

ligt som om endast utm

ä

tningsfri egendom funnits.

Omkring h

ä

lften av de svarande ans

å

g att best

ä

mmel­serna b

ö

r f

ö

renklas. Svenska Handelsbanken f

ö

reslog att del

ä

gare befrias fr

å

n personligt betalnings­ansvar om han kan visa att d

ö

dsboets st

ä

llning ef­ter d

ö

dsfallet inte har f

ö

rs

ä

mrats f

ö

r borgen

ä

rerna. Vidare f

ö

reslog handelabanken att del

ä

gare som har tillgodogjort sig tillg

å

ngar ur boet skall undg

å 

personligt betalningsansvar om han 

å

terb

ä

r tillg

å

ng­arna eller deras v

ä

rde. Sundsvallsbahken framh

ö

ll att 1 och 12 

§§

 samt 14 

§

 2 p i viss m

å

n framst

å

r som huvudregel, 

ö

vriga regler borde enligt Sundsvalls­banken kunna f

ö

renklas och en del - t.ex. 14 

§

 1 p -utm

ö

nstras. Falkenbergs sparbank tyckte att del

ä

gare inte b

ö

r svara f

ö

r st

ö

rre g

ä

ld 

ä

n som motsvaras av d

ö

dsboets medel. F

ö

r att kompensera borgen

ä

rerna f

ö

r en s

å

dan f

ö

rs

ä

mring f

ö

reslog sparhariken att r

ä

tten i samband med registrering av bouppteckning b

ö

r vara skyldig att betr

ä

ffande bristbon f

ö

rordna om avtr

ä­

dande till boutredningsman. Detta skulle, enligt sparbanken. Inneb

ä

ra en viss garanti f

ö

r borgen

ä­

rema att boets avveckling sker p

å

 ett opartiskt s

ä

tt.

Flera banker ville byta ut g

ä

ldsreglema mot be­st

ä

mmelser om skadest

å

ndsskyldighet f

ö

r del

ä

gama i de fall dessa har gjort sig skyldiga till f

ö

rsum­melse och borgen

ä

rerna d

ä

rigenom har lidit skada.

Prop. 1980/81:48

95

2.4     Utl

ä

ndska f

ö

rh

å

llanden

2.4.1    Finland

Sedan den 1 januari 1966 

ä

r de finska r

ä

tts-reglema om d

ö

dsbodel

ä

gares ansvar f

ö

r avlidens skulder helt 

ö

verensst

ä

mmande med svensk r

ä

+t. Betr

ä

ffande g

ä

ld efter den som har avlidit f

ö

re de nya best

ä

mmelsernas ikrafttr

ä

dande till

ä

mpas emellertid 

ä

ldre f

ö

reskrifter.

2.4.2    Danmark

Enligt dansk r

ä

tt

ä

r fr

å

gan om arvinges ansvar f

ö

r avlidens skulder att bed

ö

ma olika vid olika alag av d

ö

dsbobehandling, dvs, former f

ö

r d

ö

dsbos avveckling.

I huvudsak f

ö

ljande slag av d

ö

dsbobehandling regleras i lagstiftningen

1.  summarisk behandling,

2.

offentligt skifte,

3.

privat skifte och

4.

exekutorbehandling.

Under vissa f

ö

ruts

ä

ttningar 

ä

r sammanlevnad i oskiftat d

ö

dsbo till

å

ten. D

å

g

ä

ller s

ä

rskilda regler om ansvar f

ö

r den avlidnes g

ä

ld.

3

Liksom enligt svensk r

ä

tt utg

ö

rs d

ö

dsbodel

ä

garna av arvingar, universella testamentstagare och, om giftor

ä

tt inte 

ä

r utesluten, den efterlevande maken (18 kap. 1 

§

 finska 

Ä

B).

4

Med arvinge avses i den danska skifteloven s

å

v

ä

l legalarvinge som universell testamentstagare (Hgdahl[REDACTED_EFTERNAMN] s. 66).

Prop. 1980/81:48

96

Summarisk behandling

Summarisk d

ö

dsbobehandling inneb

ä

r att boet avveck­las utan att man beh

ö

ver utf

ä

rda kallelse p

å

borge­n

ä

rer, pr

ö

va anm

ä

lda fordringar, underr

ä

tta arving­arna eller vidta andra s

å

dana 

å

tg

ä

rder son k

ä

nne­tecknar mera komplicerade behandlingsformer. N

ä

r ett

5 d

ö

dsfall har anm

ä

lts till skifter

ä

tten,   vilket

skall ske omedelbart, best

ä

mmer r

ä

tten om d

ö

dsboet skall behandlas summariskt. Av det totala antalet d

ö

dsbon per 

å

r - f.n. omkring 50 000 - avvecklas ca 30 procent genom summarisk behandling.

Enligt skifteloven kan summarisk bobehandling 

ä

ga rum i f

ö

ljande fall

a)

n

ä

r det kan antas att den d

ö

des tillg

å

ngar inte f

ö

rsl

å

r till annat 

ä

n begravningskostnaderna och

b)

n

ä

r det i samband med anm

ä

lan av d

ö

dsfallet upp­lyses att de efterl

ä

mnade tillg

å

ngarna 

ä

r v

ä

rda mindre 

ä

n 400 kr, och att den avlidnes g

ä

ld inte 

ö

verstiger detta belopp samt arvingarna 

å

tar sig att motta tillg

å

ngarna och svara f

ö

r skulderna,

I det vid a) n

ä

mnda fallet 

ö

verl

ä

mnar skifte­r

ä

tten tillg

å

ngarna till den som har betalat eller kommer att betala begravningskostnaderna. Vederb

ö­

rande blir inte d

ä

rigenom personligen ansvarig f

ö

r den avlidnes skulder.

Offentligt 3kifte_

Offentligt skifte inneb

ä

r att d

ö

dsboet avvecklas under skifter

ä

ttens ledning. Vid offentligt skifte skiljer man mellan gaeldsfrag

å

elsesboer och gaeldsvedg

å

elses-boer. I gaeldsfrag

ä

elsesboer har arvingarna inte n

å

got

Allm

ä

n underr

ä

tt 

ä

r skifter

ä

tt.

Prop. 1980/81:48

97

personligt ansvar f

ö

r den avlidnes skulder. A andra sidan saknar de i s

å

dana bon allt inflytande 

ö

ver f

ö

rvaltningsbesluten till dess att den f

ö

r den d

ö

des borgen

ä

rer g

ä

llande proklamafri sten har l

ö

pt ut ooh skulderna har betalats eller s

ä

kerhet har st

ä

llts f

ö

r dem. F

ö

re denna tidpunkt ut

ö

vas f

ö

rvaltningsr

ä

tten i f

ö

revarande bon av akifter

ä

tten ooh borgen

ä

rerna.

I gaeldgvedg

å

elsesboer, d

ä

r f

ö

rvaltningsr

ä

tten hela tiden ut

ö

vas av arvingarna under skifter

ä

ttens led­ning, har arvingarna 

å

tagit sig att svara f

ö

r den d

ö

des g

ä

ld. Arvinges ansvar 

ä

r i s

å

dana fall till en b

ö

rjan begr

ä

nsat till arvslotten. F

ö

r de relevanta skulder som inte t

ä

cks av tillg

å

ngarna i boet h

ä

ftar arvingarna personligen. Deras ansvar 

ä

r d

ä

rvid soli­dariskt. De svarar endast f

ö

r s

å

dana skulder som har anm

ä

lts inom en proklamafrist som b

ö

rjar l

ö

pa efter det att ett lagstadgat kung

ö

randef

ö

rfarande har av­slutats. Fristen uppg

å

r i regel till tre m

å

nader.

Privat skifte

Arvingarna kan av skifter

ä

tten till

å

tas att f

ö

reta privat skifte under f

ö

ruts

ä

ttning att samtliga

a)

beg

ä

r s

å

dant skifte hos skifter

ä

tten,

b)

ä

r myndiga,

c)

inte 

ä

r i konkurstillst

å

nd och

d)  

ä

r n

ä

rvarande, personligen eller genom ombud, vid

det sammantr

ä

de med skifter

ä

tten d

ä

r boet skall 

ö

ver­

l

ä

mnas f

ö

r privat skifte.

Privat skifte f

å

r inte beslutas om arvl

å

taren har best

ä

mt att skiftet skall vara offentligt.

7 Riksdagen 1980/81. 1 saml Nr 48

Prop. 1980/81:48

98

Vid privat skifte

f

ö

rvaltar arvingarna boet helt

sj

ä

lvst

ä

ndigt. De

ä

r ansvariga f

ö

r den d

ö

des skulder

p

å

 samma s

ä

tt som

i gaeldsvedg

å

elsesboer (se ovan

under "Offentligt

skifte").

I ca en tredjedel av samtliga danska d

ö

dsbon f

ö

retas privat skifte.

Exekutorbehandling

Exekutorbehandling av d

ö

dsbo

ä

ger rum dels om arv­l

å

taren i testamente har best

ä

mt s

å

dan avvecklings­form, dels om samtliga arvingar beg

ä

r det. Exekutor utses av justitieministern eller den han bemyndigar. I regel behandlas exekutorbon som gaeldsvedg

ä

elses-hoer. Arvingarna i exekutorbon blir allts

å

normalt personligen ansvariga f

ö

r beh

ö

rigen anm

ä

lda skulder i den m

å

n de efterl

ä

mnade tillg

å

ngarna inte f

ö

rsl

å

r.

Oskiftat bo

Enligt arveloven har efterlevande make r

ä

tt att sitta kvar i oskiftat bo efter den f

ö

rst avlidne om boets egendom utg

ö

rs av faelleseje  och det finns br

ö

st­arvingar. 

Ä

r br

ö

starvingarna avkomlingar efter endast den f

ö

rst avlidne maken, kr

ä

vs f

ö

r kvarsittande att br

ö

starvingarna samtycker d

ä

rtill eller, om de 

ä

r omyndiga, att tillst

å

nd l

ä

mnas av f

ö

rmyndaren och r

ä

tten.

I oskiftat bo 

ä

r den efterlevande maken personligen ansvarig f

ö

r den f

ö

rst avlidnes skulder. Den efter­levande kan dock 

å

stadkomma preklusion av dessa ford-

Z      

Faelleseje motsvarar ungef

ä

r giftor

ä

ttsgods enligt svensk r

ä

tt.

Prop. 1980/81:48

99

ringar genom att f

å

till st

å

nd ett proklamaf

ö

r-

f

ä

rande enligt skifteslagstiftningen (se ovan under

"Offentligt skifte").

D

ö

dsbo i konkurs

Ä

r arvingama inte personligen ansvariga f

ö

r den avlidnes skulder och 

ä

r d

ö

dsboet insolvent, kan den avlidnes borgen

ä

rer beg

ä

ra att boet f

ö

rs

ä

tts i kon­kurs.

2.4.3    Norge

7 Enligt norsk r

ä

tt blir arvingar personligen ansvari­ga f

ö

r avlidens skulder endast om de inf

ö

r skifte-

Q

r

ä

tten 

å

tar sig s

å

dant ansvar. Ett dylikt 

å

tagande medf

ö

r att de kan f

å

 avveckla d

ö

dsboet p

å

egen hand (privat skifte). Annars f

ö

retar skifter

ä

tten avveck­lingen (offentligt skifte).

Har arvinge en g

å

ng blivit personligen ansvarig f

ö

r avlidens skulder, upph

ö

r inte detta ansvar 

ä

ven om arvingarna sedermera beg

ä

r och f

å

r till st

å

nd offentligt skifte.

7     Med arvinge avses enligt norsk r

ä

tt s

å

v

ä

l legal-

arvinge som den vilken genom testamente har satts

i arvinges st

ä

lle (Knoph s. 199).

8     Allm

ä

n underr

ä

tt 

ä

r skifter

ä

tt (1 

§

1930 

å

rs lov

om skifte).

Prop. 1980/81:48

100

2.5     

ö

verv

ä

ganden och f

ö

rslag

Utredningen har hetr

ä

ffande fr

å

goma om d

ö

dsbodel­

ä

gares ansvar f

ö

r avlidens skulder i uppdrag att f

ö

re­sl

å

 regler som 

ä

r enklare 

ä

n de nuvarande och som i h

ö

gre grad 

ä

n dessa tar h

ä

nsyn till d

ö

dsbodel

ä

garnas intressen. Samtidigt skall behovet att skydda borge­n

ä

rerna fortfarande beaktas.

G

ä

llande best

ä

mmelser om d

ö

dsbodel

ä

gares g

ä

ldsansvar torde allm

ä

nt anses vara mycket invecklade. Som fram­g

å

r av avsnitt 2.3 har utredningen f

ö

retagit en enk

ä

t hos ett antal aff

ä

rs- och sparbanker ang

å

ende till-l

ä

mpningen av dessa best

ä

mmelser. D

ä

rvid har fram­kommit att flertalet av bankema aldrig och 

å

ter­stoden av d

é

ffl endast s

ä

llan g

ö

r g

ä

llande personligt del

ä

gareansvar enligt 21 kap. iB. En f

ö

rklaring till detta f

ö

rh

å

llande kan vara att de fbrevarande r

ä

ttsreglerna 

ä

r alltf

ö

r komplicerade. Andra regler motverkar f

ö

rluster f

ö

r bankerna. Med h

ä

nsyn till de str

ä

nga f

ö

reskrifter som g

ä

ller f

ö

r bankernas utl

å

ningsverksamhet har de i betydande utstr

ä

ckning andra slag av skydd f

ö

r sina fordringar 

ä

n s

å

dana som kan bli aktuella enligt 21 kap. 

Ä

B. S

å

lunda f

å

r bankerna enligt g

ä

llande lagstiftning med vissa undantag inte bevilja kredit utan att ha betryggan­de s

ä

kerhet i fast eller l

ö

s egendom eller i form av borgen - 59 

§

 lagen (1955:183) om bankr

ö

relse, 28 

§

lagen (1955:416) om sparbanker och 36 

§

lagen (1956:216) om jordbrukskasser

ö

relsen. I den m

å

n bank l

ä

mnar krediter utan s

å

dan s

ä

kerhet f

ö

rekommer det i viss utstr

ä

ckning att banken tecknar grupp­livf

ö

rs

ä

kring p

å

 kredittagarens bekostnad. Vid dennes fr

å

nf

ä

lle anv

ä

nds utfallande f

ö

rs

ä

krings­ers

ä

ttning till att aweckla krediten.

Nuvarande regler om d

ö

dsbodel

ä

gares ansvar f

ö

r av­lidens skulder till

ä

mpas allts

å

 1 mycket liten ut-

Prop. 1980/81:48

101

str

ä

ckning d

ä

rf

ö

r att de 

ä

r s

å

komplicerade och d

ä

rf

ö

r att det finns andra slag av skyddsregler. Vidare 

ä

r, som framg

å

r av redog

ö

relsen i avsnitt 2.2, vissa fall undantagna fr

å

n till

ä

mpningsomr

å

det. Antingen finns uttryckliga f

ö

reskrifter om s

å

dana undantag el­ler 

ä

r reglema avfattade s

ä

 att en del fall inte t

ä

cks av dem. Reglerna 

ä

r s

å

lunda inte till

ä

mpliga om det efter den d

ö

de finns endast s

å

dan egendom som inte har kunnat tas i m

ä

t hos honom. Med h

ä

nsyn till de ganska l

å

ngtg

å

ende f

ö

reskrifter om utm

ä

tningsfrihet som finns i uts

ö

kningslagen torde redan av denna an­ledning personligt del

ä

gareansvar ofta vara uteslutet i mindre d

ö

dsbon. Vidare g

ä

ller att best

ä

mmelsen i 21 kap. 1 

§

Ä

B om del

ä

gareansvar vid underl

å

tenhet att beg

ä

ra egendomsavtr

ä

de inte kan till

ä

mpas om bo­uppteckning ers

ä

tts med d

ö

dsboanm

ä

lan. Grovt upp­skattat torde d

ö

dsboanm

ä

lan kunna .

ä

ga rum betr

ä

ffan­de en fj

ä

rdedel av samtliga d

ö

dsbon (PM D

ö

dsboanm

ä

lan, Ds Ju 1975:6, s. 31 f).

Vissa omst

ä

ndigheter begr

ä

nsar allts

å

 i h

ö

g grad till

ä

mpningen av best

ä

mmelserna om d

ö

dsbodel

ä

gares ansvar f

ö

r avlidens skulder. D

ä

rigenom undg

å

r del­

ä

garna i m

å

nga fall det h

å

rda ansvar som borgen

ä

rerna annars skulle ha kunnat g

ö

ra g

ä

llande mot dem. F

ö

r­enklas reglerna s

å

 att de blir l

ä

ttare att till

ä

mpa, kan d

ä

rf

ö

r detta f

ö

rh

å

llande i och f

ö

r sig komma att medf

ö

ra en f

ö

rs

ä

mring av d

ö

dsbodel

ä

garnas st

ä

ll­ning. Utredningen har emellertid i uppdrag att f

ö

resl

å 

inte endast f

ö

renklingar av regelsystemet utan 

ä

ven s

ä

dana 

ä

ndringar i det som fr

ä

mjar d

ö

dsbodel

ä

garnas intressen. Skall b

å

da dessa reformkrav tillgodoses, beh

ö

vs l

å

ngtg

å

ende 

ä

ndringar till d

ö

dsbodel

ä

garnas f

ö

rm

å

n. A andra sidan f

å

r reglerna inte bli alltf

ö

r gynnsamma f

ö

r d

ö

dsbodel

ä

garna. Behovet att skydda borgen

ä

rerna m

å

ste n

ä

mligen fortfarande beaktas.

Prop. 1980/81:48

102

Med ovann

ä

mnda utg

å

ngspunkter har utredningen 

ö

ver­v

ä

gt n

å

gra alternativ till nuvarande regelsyste.m. I det f

ö

ljande l

ä

mnas under s

ä

rskilda rubriker en n

ä

rmare redog

ö

relse f

ö

r vart och ett av dessa al­ternativ. I det sista delavsnittet tar utredningen st

ä

llnin.g till vilket alternativ som 

ä

r att f

ö

redra.

2.5.1   

Å

terg

å

ng av bodelning och arvskifte

Som framg

å

r av redog

ö

relsen i avsnitt 2.2.2 kan 

å

terg

å

ng av bodelning eller arvskifte ske i viaat fall enligt g

ä

llande beat

ä

mmelser i 21 kap. 

Ä

B n

ä

mligen om d

ö

dsboet har avtr

ä

tts till f

ö

rvaltning av boutredningsman eller till konkurs (5 

§

). Utred­ningen har emellertid 

ö

verv

ä

gt att f

ö

resl

å

 att bo­delning och arvskifte alltid skall g

å

å

ter om de 

ä

ger rum innan skulderna har betalats. 

Å

terg

å

ngen b

ö

r i s

å

 fall vara f

ö

renad med 

ä

terb

ä

ringsskyldighet f

ö

r mottagarna. I detta avsnitt redog

ö

ra f

ö

r hur ett 

å

terg

å

ngasystem enligt utredningen skulle kunna vara uppbyggt.

Å

terg

å

ngen b

ö

r vara total, dvs. medf

ö

ra fullst

ä

ndig 

ä

terb

ä

ringsskyldighet. I och f

ö

r sig 

ä

r det t

ä

nkbart med endast partiell 

å

terg

å

ng f

ö

r den h

ä

ndelse de obetalda skulderna understiger det sammanlagda v

ä

rdet av de skiftade tillg

å

ngarna. Emellertid f

å

r det anses mest l

ä

mpligt att hela delningen och skiftet g

å

r 

å

ter om borgen

ä

rerna ooh del

ä

garna inte kan tr

ä

ffa n

å

gon 

ö

verenskommelse om g

ä

ldens betalning. D

ä

refter beta­las skulderna. Sedan kan delning och skifte p

å

 nytt

ä

ga rura. 

Ä

ven om man f

ö

reskriver bara partiell 

å

ter­g

å

ng f

ö

r vissa fall torde dylik 

å

terg

å

ng ofta inne­b

ä

ra s

å

dan rubbning av f

ö

ruts

ä

ttningarna f

ö

r delningen och skiftet att dessa enligt allm

ä

nna regler ocks

å

 i 

ö

vrigt g

å

r 

å

ter.

Prop. 1980/81:48

103

Å

terg

å

ng enligt nuvarande 21 kap. 5 

§

Ä

B skall 

ä

ga rum 

ä

ven om del

ä

garna vid delningen resp. skiftet inte k

ä

nde till den g

ä

ld som sedermera f

ö

ranledde egendonsavtr

ä

de. 

Å

terg

å

ng torde i sistn

ä

mnda fall vara av s

ä

rskilt stor betydelse f

ö

r borgen

ä

rerna eftersom de d

å

 inte kan g

ö

ra g

ä

llande personligt betalningsanavar mot del

ä

garna.

Å

terg

å

ng av bodelning och arvskifte enligt det nu skisserade systemet b

ö

r d

ä

rf

ö

r kunna ske 

ä

ven om del

ä

garna vid delningen el­ler skiftet eller sist vid d

ä

refter f

ö

rr

ä

ttad bo­uppteckning var okunniga om att det fanns obetalda skulder.

F

ö

r de fall d

ä

ä

terg

ä

ng av bodelning eller arvskifte skall ske och delningen eller skiftet redan har g

å

tt i verkst

ä

llighet men 

å

terb

ä

ring inte 

ä

r m

ö

jlig kan man t

ä

nka sig tre alternativa l

ö

sningar. Den f

ö

rsta inneb

ä

r att man f

ö

reskriver skyldighet f

ö

r mottagarna att utge ers

ä

ttning. Enligt den andra l

ö

sningen 

å

l

ä

g­ger man del

ä

garna personligt betalningsansvar f

ö

r skulderna. Slutligen kan man best

ä

mma, 

å

tminstone on den 

å

terb

ä

ringsskyldige var i god tro, att han inte skall drabbas av n

å

gon p

å

f

ö

ljd ned anledning av att han inte kan l

ä

nna tillbaka 

å

terb

ä

ringsplik-tig egendom. V

ä

ljer man det andra alternativet upp-koirmer fr

å

ga om det personliga betalningsansvaret b

ö

r vara p

å

n

å

got s

ä

tt begr

ä

nsat. Enligt utredningens mening b

ö

r de framtida best

ä

mmelserna utformas s

å 

att en del

ä

gare inte beh

ö

ver riskera att 

å

dra sig ett i princip oinskr

ä

nkt ansvar f

ö

r den avlidnes skulder. Utredningen anser sig d

ä

rf

ö

r inte b

ö

ra 

ö

verv

ä

ga obegr

ä

nsat personligt del

ä

gareansvar ens f

ö

r ifr

å

gavarande fall. Med denna utg

å

ngspunkt f

ö

re­faller det lagtekniskt sett vara enklare att f

ö

re­skriva ers

ä

ttningsskyldighet f

ö

r mottagarna 

ä

n att 

å

l

ä

gga den personligt g

ä

ldsansvar och santidigt in­f

ö

ra regler som inskr

ä

nker detta ansvar. Det prak-

Prop. 1980/81:48

104

tiska resultatet av de tv

å

 nu j

ä

mf

ö

rda l

ö

sningama torde 

ä

nd

å

 bli ungef

ä

r detsamma. Utredningen f

ö

redrar d

ä

rf

ö

r framf

ö

r personligt betalningsansvar f

ö

r del­

ä

garna f

ö

rpliktande f

ö

r dem att utge ers

ä

ttning till d

ö

dsboet i den m

å

n de inte kan l

ä

mna tillbaka den mottagna egendomen.

Inom f

ö

rm

ö

genhetsr

ä

tten g

ä

ller i princip vid 

å

terg

å

ng av avtal att part 

å

l

ä

ggs ers

ä

ttningsskyldighet om han inte kan 

å

terb

ä

ra den fr

å

n motparten erh

å

llna prestationen (se t.ex. Sven Bramsj

ö

, Om avtals 

å

ter­g

å

ng, 1950, s. 207 ff). 

Ä

ven i 

Ä

B finns f

ö

r motsva­rande fall f

ö

reskrifter om utgivande av ers

ä

ttning, t.ex. i 3 kap. 3 

§

 andra stycket och 7 kap. 4 

§ 

f

ö

rsta stycket (se betr

ä

ffande dessa best

ä

mmelser avsnitt 3.1.2). Vid ers

ä

ttningens best

ä

mmande inom f

ö

rm

ö

genhetsr

ä

ttens omr

å

de anv

ä

nds antingen skade-metoden eller v

ä

rdemetoden (se Bramsj

ö

 a.a. s. 255 ff).

Skademetoden inneb

ä

r att den 

å

terb

ä

ringsskyldige skall ers

ä

tta den skada som hans motpart lider till f

ö

ljd av att denne inte kan f

ö

rfoga 

ö

ver eller anv

ä

nda den 

å

terb

ä

ringspliktiga egendomen p

å

 det s

ä

tt som han har avsett. Hade t.ex. den 

å

terb

ä

ringsskyldiges motpart t

ä

nkt s

ä

lja egendomen, skall den 

å

terb

ä

ringsskyldige allts

å

 erl

ä

gga den k

ö

peskilling som motparten faXtiskt skulle ha f

å

tt vid f

ö

rs

ä

ljning. Hade motparten t

ä

nkt beh

å

lla egendomen, skall enligt skademetoden ers

ä

tt­ningen t

ä

cka kostnaden f

ö

r nyanskaffning.

V

ä

rdemetoden inneb

ä

r att den 

å

terb

ä

ringsskyldige till motparten skall betala det belopp som motsvarar f

ö

rs

ä

ljningspriset i den allm

ä

nna handeln p

å

 egendom av f

ö

revarande slag. 

Ä

r det fr

å

ga om egendom med

Prop. 1980/81:48

105

fluktuerande v

ä

rde, g

ä

ller i princip v

ä

rdet vad

c5 

tiden f

ö

r ers

ä

ttningens utbetalande.

Skademetoden anv

ä

nds i allm

ä

nhet om den 

å

terb

ä

rings­skyldige var i ond tro n

ä

r han f

ö

retog den 

å

tg

ä

rd som om

ö

jliggjorde

å

terb

ä

ring. Var han i god tro vid detta tillf

ä

lle, best

ä

ms hans ers

ä

ttningsskyldighet enligt v

ä

rdemetoden.

Betr

ä

ffande fr

å

gan om ers

ä

ttning n

ä

r 

å

terb

ä

ring 

ä

r helt eller delvis om

ö

jlig vid 

å

terg

å

ng av bodelning eller arvskifte g

ö

r utredningen f

ö

ljande bed

ö

mning. Vad f

ö

rst ang

å

r sp

ö

rsm

å

let om mottagare i god tro skall utge ers

ä

ttning b

ö

r beaktas att inom f

ö

rm

ö

gen­hetsr

ä

tten f

ö

religger ers

ä

ttningsskyldighet 

ä

ven i godtrosfallen. Det finns d

ä

rf

ö

r i princip ingen an­ledning att befria godtroende mottagare 

från  

ers

ä

tt­ningsskyldighet n

ä

r de, s

å

som vid bodelning och arvskifte, utan vederlag har f

ö

rv

ä

rvat den ifr

å

ga­varande egendomen.  D

ö

dsbodel

ä

gare kan skydda sig mot 

å

terg

å

ng genom att f

ö

re delning och skifte nog­grant kontrollera vad det finns f

ö

r skulder efter den avlidne. Dessutom har de m

ö

jlighet att genom kallelse p

å

 ok

ä

nda borgen

ä

rer enligt 1862 

å

rs pre­skriptionsf

ö

rordning f

å

 till st

å

nd preklusion av s

å

dana skulder som de inte k

ä

nde till.

Vid val av ers

ä

ttningsmetod b

ö

r man v

ä

lja v

ä

rde­metoden om den 

å

terb

ä

ringsskyldige var i god tro och skademetoden om han var i ond tro. Med ond tro avses i detta fall att mottagaren n

ä

r han gjorde sig av med 

å

terb

ä

ringspliktig egendom k

ä

nde till eller borde ha k

ä

nt till att det fanns obetalda

9

Se t.ex. lagberedningens uttalanden i f

ö

rarbe­tena till 7 kap. 4 

§

 i 1928 

å

rs arvslag (NJA 

II 

1928 s. 450 f).

10

J

ä

mf

ö

r NJA 

II 

1933 s. 434.

Prop, 1980/81:48

106

skulder efter den d

ö

de. Med den avlidnes skulder j

ä

mst

ä

lls givetvis d

ö

dsboets 

ö

vriga g

ä

ld (se 18 kap, 3 

§

 och 21 kap, 15 

§

Ä

B),

I regel torde de b

å

da metoderna leda till samma resultat n

ä

mligen att mottagaren f

ö

rpliktas utge egendomens f

ö

rs

ä

ljningsv

ä

rde till d

ö

dsboet. Om s

ä

r­skilda sk

ä

l f

ö

religger b

ö

r mottagaren helt befrias fr

å

n ers

ä

ttningsskyldighet eller ers

ä

ttningsskyl­digheten j

ä

mkas. S

å

dana sk

ä

l kan vara att egendomen har fr

å

ng

å

tt godtroende innehavare utan oaktsamhet och utan att han har haft nytta d

ä

rav. En annan be­frielse- eller j

ä

mkningsanledning kan vara att det r

ö

r sig om egendom med fliiktuerande v

ä

rde och att v

ä

rdet vid den tidpunkt n

ä

r ers

ä

ttningen skall ges ut 

ä

r avsev

ä

rt h

ö

gre 

ä

n n

ä

r mottagaren gjorde sig av med egendomen. D

å

 kan det ibland finnas sk

ä

l att i vart fall j

ä

mka ers

ä

ttningsskyldigheten. Till

ä

mpas skademetoden kan j

ä

mkning av ers

ä

ttningen ske med st

ö

d av 6 kap. 2 

§

 skadest

å

ndslagen (1972:207) om ers

ä

ttningsskyldigheten skulle anses vara osk

ä

ligt betungande med h

ä

nsyn till den ers

ä

ttningsskyldiges ekonomiska f

ö

rh

å

llanden.

F

ö

r n

ä

rvarande torde det vara s

å

att bodelning och arvskifte i stor omfattning sker utan iakttagande av f

ö

reskriven form.  Det f

ö

religger emellertid d

å

 inte n

å

gon delning eller n

å

got skifte som kan g

å

å

ter.  

Å

sidos

ä

tts formkravet,  

ä

r n

ä

mligen r

ä

ttshandlingen ogiltig (NJA 

II 

1933 s. 537 ff samt NJA 1947 s, 270, 1966 s. 469, 1969 s. 536 och 1977 s. 459). Skulle man f

ö

reskriva

å

terg

å

ng av bo­delning och arvskifte, 

ä

r det sannolikt att form­kravet vid dessa r

ä

ttshandlingar skulle iakttas i 

ä

nnu mindre utstr

ä

ckning 

ä

n f.n. D

ö

dsbodel

ä

garna skulle annars riskera att 

å

dra sig 

å

terb

ä

rings-eller ers

ä

ttningsskyldighet. Upph

ä

vande av formkra­vet vid bodelning och arvskifte torde inte vara

11   Se betr

ä

ffande formkravet 13 kap. 1 

§

 GB och 23 kap. 4 

§

Ä

B.

Prop. 1980/81:48

107

n

å

gon framkomlig v

ä

g. Betr

ä

ffande fast egendom 

ä

r s

å

lunda viss form n

ö

dv

ä

ndig f

ö

r erh

å

llande av lagfart (20 kap. 6 

§

 f

ö

rsta punkten JB). Skulle man slopa formkravet i fr

å

ga om l

ö

s egendom men beh

å

lla

det betr

ä

ffande fast, skulle detta sannolikt leda

12

till oreda ooh os

ä

kerhet.  Fixerades inte bodelning

och arvskift: i skrjft, skulle vidare den som gjorde g

ä

llande 

å

terg

å

ng st

ä

llas inf

ö

r stora bevissv

å

rig­heter n

ä

r han kr

ä

vde 

å

terb

ä

ring och ers

ä

ttning.

Med h

ä

nsyn till ovanst

å

ende anser utredningen att med bodelning och arvskifte b

ö

r i f

ö

revarande 

sczr-

nanhang j

ä

mst

ä

llas all utdelning av egendom till d

ö

dsbodel

ä

gare fr

ä

n d

ö

dsboet. 

Ä

ven n

ä

r boet har skiftats helt forml

ö

st b

ö

r allts

å

å

terb

ä

rings- eller ers

ä

ttningsp

å

f

ö

ljd kunna g

ö

ras g

ä

llande om skiftet har 

ä

gt rum innan skulderna har betalats.

F.n. 

ä

r de "forml

ö

sa" delningarna och skiftena inget problem fr

å

n g

ä

ldssynpunkt. D

ö

dsbodel

ä

gare som vid­tar s

å

dana 

ä

tg

ä

rder blir personligen betalnings­ansvariga enligt 21 kap. 1 

§

Ä

B. Genomf

ö

rs f

ö

re­varande altemativ, beh

ö

vs emellertid den nu skis­serade regeln. Annars torde m

å

nga del

ä

gare komma att f

ö

reta forml

ö

sa delningar och skiften f

ö

r att inte riskera att 

å

dra sig 

å

terb

ä

rings- eller ers

ä

ttnings­skyldighet.

2.5.2    Skadest

å

ndsregler

Som har p

å

pekats i avsnitt 2.2.5 finns f.n. en del f

ö

reskrifter om skyldighet f

ö

r d

ö

dsbodel

ä

gare att utge ers

ä

ttning f

ö

r skador som p

å

 grund av deras f

ö

rvaltning drabbar bl.a. boets borgen

ä

rer. Den all­m

ä

nna regeln om skadest

å

ndsansvar i s

å

dana fall finna i 18 kap. 6 

§

Ä

B, F

ö

r ansvar enligt denna best

ä

mmelse

T2  J

ä

mf

ö

r lagberedningen i NJA 

II 

1933 s, 542,

Prop, 1980/81:48

108

f

ö

ruts

ä

tts 

ä

tminstone v

å

llande, Ers

ä

ttningsber

ä

ttigad 

ä

r s

å

dan skadelidande vars r

ä

tt 

ä

r beroende av boets utredning. Med boets utredning f

ö

rst

å

s enligt f

ö

rarbe­tena bl.a. betalning av den d

ö

des g

ä

ld (NJA 

II 

1933 s. 140). D

ä

rav f

ö

ljer att boets borgen

ä

rer kan bli er­s

ä

ttningsber

ä

ttigade enligt den angivna best

ä

mmelsen. F.n. torde emellertid borgen

ä

rerna s

ä

llan ha anledning att 

å

beropa den. Enligt g

ä

llande r

ä

tt kan ju d

ö

dsbo­f

ö

rvaltning fr

å

n del

ä

gajmas sida i princip inte f

ö

re­komma utan personligt betalningsansvar f

ö

r g

ä

lden. Borgen

ä

rema f

ö

redrar v

ä

l d

ä

rf

ö

r i allm

ä

nhet att 

å

be­ropa g

ä

ldsansvar mot del

ä

garna framf

ö

r att kr

ä

va dem p

å

 skadest

å

nd. F

ö

rstn

ä

mnda slag av talan 

ä

r givetvis enklare 

ä

n sistn

ä

mnda fr

å

n borgen

ä

remas synpunkt. F

ö

r bifall till ett skadest

å

ndsyrkande kan det n

ä

mligen m

å

nga g

å

nger vara n

ö

dv

ä

ndigt med utredning om adekvan-sen mellan del

ä

garnas f

ö

rvaltnings

å

tg

ä

rd och dess p

å­

st

å

dda f

ö

ljder. Vidare kanske borgen

ä

rema m

å

ste styr­ka sin f

ö

rlust.

Upph

ä

ver man reglerna om personligt g

ä

ldsansvar f

ö

r d

ö

dsbodel

ä

gare, kommer d

ö

dsboets borgen

ä

rer att kun­na 

å

beropa endast skadeat

å

ndsbest

ä

nmelsen i 18 kap. 6 

§

Ä

B om boet f

ö

rvaltas av del

ä

gama och borgen

ä­

rerna inte f

å

r sina fordringar betalda. Fr

å

gan 

ä

r om en s

ä

dan begr

ä

nsning av borgen

ä

rernas talem

ö

jlig­heter skulle inneb

ä

ra en inte godtagbar f

ö

rs

ä

mring f

ö

r dem. Det har redan p

å

pekats att det 

ä

r sv

å

rare att kr

ä

va skadest

å

nd 

ä

n att g

ö

ra g

ä

llande g

ä

lds­ansvar. Emellertid torde sv

å

righeterna vara av 

ö

ver­v

ä

gande bevisr

ä

ttsllgt slag. Skadest

å

ndsbest

ä

mmelsen kan n

ä

mligen i och f

ö

r sig vara till

ä

mplig om d

ö

dsbo­del

ä

garna inte utreder och verkst

ä

ller betalning av boets skulder. Genom kallelse p

å

 ok

ä

nda borgen

ä

rer enligt 1862 

å

rs preskriptionsf

ö

rordning kan del

ä

garna f

å

 till st

å

nd preklusion av s

å

dana skulder som de inte k

ä

nner till. Detta proklamaf

ö

rf

ä

rande b

ö

r anv

ä

ndas

Prop, 1980/81:48

109

om boet inte har tillr

ä

ckligt s

ä

ker 

ö

verblick 

ö

ver den d

ö

des skulder. Del

ä

garna torde d

ä

rf

ö

r i regel 

å

dra sig ers

ä

ttningsansvar f

ö

r skada som borgen

ä

r har lidit p

å

 grund av att del

ä

garna har underl

å

tit att infria en r

ä

ttskraftig fordran mot boet.

V

ä

ljer man att upph

ä

va g

ä

ldsansvarabest

ä

mmelserna i 21 kap. 

Ä

B och i forts

ä

ttningen helt lita till skadest

å

ndsregeln i 18 kap. 6 

§

Ä

B, har man undan­r

ö

jt m

å

nga av de ol

ä

genheter f

ö

r d

ö

dsbodel

ä

gare som nuvarande system medf

ö

r. N

å

gon annan f

ö

rs

ä

mring f

ö

r borgen

ä

rema 

ä

n av bevisr

ä

ttsllgt slag torde en s

å­

dan ordning inte komma att inneb

ä

ra.

2.5.3  Offentlig d

ö

dsbof

ö

rvaltning

Som har angetts ovan 

ä

r d

ö

dsbof

ö

rvaltningen enligt dansk och norsk r

ä

tt i f

ö

rsta hand en angel

ä

genhet f

ö

r skifter

ä

tten, dvs. allm

ä

n underr

ä

tt (avsnit­ten 2.4.2 ooh 2.4.3). I f

ö

rarbetena till 1935 

å

rs lag oii! boutredning och arvskifte tog lagberedningen upp fr

å

gan om det dansk-norska systemet borde genom­f

ö

ras

ä

ven i Sverige (NJA 

II 

1933 s. 136 och 357). Beredningen anf

ö

rde att i s

å

 fall skulle p

ä

b

ä

sta s

ä

tt bli s

ö

rjt f

ö

r att allt g

ä

r riktigt till. Ingen intressent skulle obeh

ö

rigen gynnas p

å

 de 

ö

vrigas bekostnad. F

ö

r borgen

ä

rernas r

ä

tt skulle denna ord­ning vara i h

ö

g grad betryggande. Mindre erfarna del­

ä

gare skulle inte riskera att f

å

 st

å

 tillbaka f

ö

r dem som b

ä

ttre f

ö

rst

å

r att ta till vara sina in­tresaen. Beredningen stannade emellertid f

ö

r att inte f

ö

resl

å

 offentlig d

ö

dsbof

ö

rvaltning. Beredning­en ans

å

g n

ä

mligen att det inte fanns n

å

gra samh

ä

lls­organ h

ä

r i landet som kunde anses l

ä

mpade att handha de uppgifter av 

ö

verv

ä

gande administrativ och ekono-

Prop. 1980/81:48

110

misk natur som det skulle bli fr

å

ga om. Vidare fram­h

ö

ll beredningen att det kunde befaras att det ifr

å­

gasatta systemet skulle bli alltf

ö

r osmidigt och dyrbart. Beredningen trodde inte heller att alln

ä

n­heten skulle ha n

å

gon f

ö

rst

å

else f

ö

r den t

ä

nlcta ordningen.

Det alternativ f

ö

r vilket nu har redogjorts f

ö

reter vissa likheter ned den l

ö

sning som komner att disku­teras i n

ä

sta avsnitt, dvs. obligatorisk boutred-ningsmannaf

ö

rvaltning. I b

å

da fallen skulle n

ä

mligen d

ö

dsbof

ö

rvaltningen till en b

ö

rjan anordnas sora ett likvidationsf

ö

rfarande i borgen

ä

rernas intresse. Se­dan den avlidnes och boets skulder har betalats, skulle den eventuella 

å

terstoden av boegendom.en f

ö

r­delas enligt lag och testamente. Alla dessa f

ö

r­faranden skulle ske under 

ö

verinseende av nyndighet resp. boutrednings.nan.

2.5.4      Obligatorisk boutredningsmanna-f

ö

rvaltning

L

å

ter man boutredningsman handha d

ö

dsbof

ö

rvaltningen i st

ä

llet f

ö

r domstol eller arman myndighet i det system som har skisserats i avsnitt 2.5.3 torde en del

av kritiken mot systemet falla bort. Man kan d

å

 inte l

ä

ngre g

ö

ra g

ä

llande att f

ö

rvaltaren saknar konpetens f

ö

r uppgiften ooh knappast heller att systenet blir osmidigt. 

Å

andra sidan kvarst

å

r otvivelaktigt det argumentet att systemet i regel blir dyrare 

ä

n en ordning d

ä

r d

ö

dsbodel

ä

garna f

ö

rvaltar boet. F

ö

rmod­ligen m

ä

ste raan l

å

ta boet b

ä

ra kostnaden f

ö

r bo-utredningsmannaf

ö

rvaltningen. Det blir d

ä

 mindre kvar till arvtagarna. Fr

ä

n den synpunkten kommer detta alternativ inte att inneb

ä

ra n

å

gon f

ö

rb

ä

ttring av d

ö

dsbodel

ä

garnas st

ä

llning. Vidare 

ä

r det san­nolikt att det ifr

å

gasatta systemet allm

ä

nt kommer

Prop. 1980/81:48

111

att uppfattas som mera byr

ä

lcratiskt 

ä

n det nuvarande.

Emellertid finns det mycket som talar f

ö

r obligato­risk boutredningsmannaf

ö

rvaltning i st

ä

llet for den nuvarande regleringen enligt 21 kap. 1 

§

Ä

B. Den viktigaste funktionen hos sagda best

ä

mmelse 

ä

r att relativt snabbt tvinga fram avtr

ä

dande av skuldsatta d

ö

dsbon till boutredningsmannaf

ö

rvaltning eller kon­kurs. F

ö

rdelama med best

ä

mmelsen 

ä

r att borgen

ä

rer­na kan f

ä

 en effektiv f

ö

rvaltning av s

å

dana bon samt att d

ö

dsbodel

ä

garna kan slippa det sv

å

rf

ö

rutsebara och ibland mycket betimgande personliga g

ä

ldsansvaret. Regelns nackdelar 

ä

r att d

ö

dsbodel

ä

gare som inte k

ä

n­ner till den kan drabbas mycket h

å

rt om de underl

å­

ter att beg

ä

ra egendomsavtr

ä

de

ä

ven om de inte har upptr

ä

tt otillb

ö

rligt mot borgen

ä

rerna. F

ö

reskriver man att r

ä

tten p

å

 eget initiativ skall f

ö

rordna att skuldsatta d

ö

dsbon skall avtr

ä

das till boutrednings­mannaf

ö

rval tning, beh

å

ller man nyssn

ä

mnda f

ö

rdelar men eliminerar de angivna nackdelarna.

Det uppst

å

r emellertid sv

å

righeter n

ä

r man s

ö

ker l

ä

mp­liga kriterier p

å

 de fall n

ä

r boutredningsmannaf

ö

rvalt-ning skall anordnas ex officio. Det kan givetvis inte komma i fr

ä

ga att f

ö

reskriva boutredningsmannaf

ö

r-valtning f

ö

r alla typer av d

ö

dsbon. En s

å

dan ordning skulle medf

ö

ra en oerh

ö

rd byr

å

kratisering. Den skulle framst

å

 som ett on

ö

digt ingrepp i d

ö

dsbodel

ä

garnas f

ö

rvaltningsfrihet. Det 

ä

r ju 

ä

nd

å

 s

å

 att i flertalet d

ö

dsbon inga problem uppkommer med g

ä

ldens betalning. Att d

ä

 p

å

tvinga alla bon kostnader f

ö

r boutredningsman skulle s

ä

kerligen inte st

ä

mma

ö

verens med den allm

ä

nna r

ä

ttsuppfattningen. Det kan visserligen h

ä

vdas att det personliga g

ä

ldsansvaret 

ä

r det pris som d

ö

dsbodel­

ä

gare f

å

r betala f

ö

r sin nuvarande f

ö

rvaltningsfrihet; befriar man dem fr

å

n det personliga ansvaret, kunde det tyckas vara fullt rimligt att de ocks

å

 f

å

r finna

Prop. 1980/81:48

112

sig i inskr

ä

nkningar i f

ö

rvaltningsfriheten. Det 

ä

r emellertid sannolikt att ett s

å

dant argument inte kommer att m

ö

ta n

å

gon f

ö

rst

å

else fr

å

n allm

ä

nhetens sida.

Betr

ä

ffande kriterier p

å

 de fall n

ä

r boutredningsman skall f

ö

rordnas ex officio kan man v

ä

lja endera av f

ö

ljande tv

å

 lagtekniska l

ö

sningar. Den ena l

ö

sningen inneb

ä

r att i princip det alldeles 

ö

verv

ä

gande an­talet d

ö

dsbon kommer att omfattas av den f

ö

revarande ordningen. R

ä

tten ges emellertid vidstr

ä

ckt befogen­het att underl

å

ta att f

ö

rordna boutredningsman i de enskilda fallen. Den andra l

ö

sningen inneb

ä

r att mycket sn

ä

va f

ö

ruts

ä

ttningar f

ö

r boutredningsmanna-f

ö

rordnande anges som princip i sj

ä

lva f

ö

rfattnings­texten. Det f

ö

refaller mest l

ä

mpligt att v

ä

lja det f

ö

rstn

ä

mnda alternativet. D

å

 kommer n

ä

mligen den r

ä

ttsliga kontrollen att innefatta flertalet d

ö

dsbon. Visar det sig d

ä

rvid att boutredningsmannaf

ö

rvaltning 

ä

r on

ö

dig i det enskilda fallet, skall f

ö

rordnande d

ä

rom inte meddelas. Man kan s

å

lunda uppst

ä

lla som hu­vudregel att r

ä

tten utan ans

ö

kan skall f

ö

rordna om avtr

ä

dande till boutredningsmannaf

ö

rvaltning om

1.  v

ä

rdet av boets tillg

å

ngar enligt bouppteckningen

ö

verstiger fyra g

å

nger det vid tiden f

ö

r d

ö

dsfallet

g

ä

llande basbeloppet enligt lagen (1962:381) om all­

m

ä

n f

ö

rs

ä

kring samt

2,  skulderna enligt bouppteckningen med undantag av

inteckningsskulder uppg

å

r till mer 

ä

n h

ä

lften av

tillg

å

ngarna.

Efter nu n

ä

mnda huvudregel f

ö

reskrivs att f

ö

rordnande ex officio inte skall meddelas om i bouppteckningen anges att skulderna 

ä

r betalda eller om utredning f

ö

re­bringas att borgen

ä

rerna godtar del

ä

garef

ö

rvaltning eller andra s

ä

rskilda sk

ä

l f

ö

religger.

R

ä

ttens bed

ö

mning om boutredningsman b

ö

r f

ö

rordnas

Prop. 1980/81:48

113

skulle allts

å

enligt sistn

ä

mnda altemativ ske p

å­

grundval av bouppteckningen. Utan tillg

å

ng till bo­uppteckningen kan ju r

ä

tten i allm

ä

nhet inte ha n

å

gon uppfattning om d

ö

dsboets tillst

å

nd. Emellertid b

ö

r be­aktas att i mera komplicerade d

ö

dsbon bouppteckningen i regel kommer in till r

ä

tten p

å

 ett relativt sent stadium i utredningen. D

å

 har kanske v

ä

sentliga f

ö

r­valtnings

å

tg

ä

rder redan vidtagits av d

ö

dsbodel

ä

garna. Med h

ä

nsyn h

ä

rtill framst

å

r nu ifr

å

gasatt alteniativ som ol

ä

mpligt.

2.5.5      Det av utredningen f

ö

rordade alternativet

Vart och ett av ovann

ä

mnda f

ö

rslag har b

å

de f

ö

r­tj

ä

nster och svagheter. Efter en samlad bed

ö

mning av de olika alternativen har utredningen slutligen stannat f

ö

r den l

ö

sning som inneb

ä

r

å

terg

å

ng av bo­delning och arvskifte om de sker innan skulderna har betalats (se avsnitt 2.5.1 ).    Denna l

ö

sning synes mest rimlig med h

ä

nsyn till att del

ä

gama d

ä

rigenom kommer att bli ansvariga med vad de faktiskt har er­h

å

llit fr

å

n boet men i princip inte ned mera. Det f

ö

rordade systemet f

ö

resl

å

s allts

å

 ers

ä

tta i f

ö

rsta hand reglema i nuvarande 21 kap. 1 

§

Ä

B, Den nya 

å

terg

å

ngsbest

ä

mmelsen b

ö

r inf

ö

ras i en ny paragraf i 21 kap, 

Ä

B, 12a 

§

, Betr

ä

ffande

ö

vriga best

ä

mmelser i 21 kap. 

Ä

B vill utredningen anf

ö

ra f

ö

ljande.

Best

ä

mmelserna i 2 och 3 

§§

 h

ö

r s

å

 n

ä

ra samman med den i 1 

§

 att de b

ö

r upph

ä

vas i konsekvens med att 1 

§

 upph

ä

vs.

Best

ä

mmelsen i 4 

§

 b

ö

r vara kvar eftersom den f

ö

r visst fall reglerar fr

å

gan om g

ä

ld skall anses veterlig. Med h

ä

nsyn till att best

ä

mmelsen i 12 

§

 f

ö

resl

ä

s st

å 

kvar (se nedan i detta avsnitt) kommer det n

ä

mligen

8 Riksdagen 1980/81. 1 saml Nr 48

Prop. 1980/81:48

114

ä

ven i forts

ä

ttningen att vara av betydelse om g

ä

lden 

ä

r k

ä

nd eller inte.

Å

terg

å

ngsbest

ä

mmelsen i 5 

§

 h

ö

r naturligtvis upph

ä

vas. Den f

ö

reslagna ordningen inneb

ä

r ju en utvidgning av 

å

terg

å

ngsm

ö

jllghetema. Det beh

ö

vs d

ä

rf

ö

r ingen s

ä

r­skild best

ä

mmelse om 

å

terg

å

ng p

å

 grund av egendoms­avtr

ä

de.

Best

ä

mmelsema i 6-10 

§§

 ber

ö

rs inte i sakligt h

ä

n­seende av utredningens f

ö

rslag. Dessa paragrafer b

ö

r d

ä

rf

ö

r st

å

 kvar efter vissa redaktionella 

ä

ndringar i n

å

gra av dem. S

å

lunda b

ö

r nuvarande h

ä

nvisning i 7 

§ 

till 5 

§

 ers

ä

ttas med en h

ä

nvisning till 12 a 

§

. H

ä

n­visningen inneb

ä

r allts

å

 skyldighet f

ö

r mottagaren av 

å

terb

ä

ringspliktig egendom att utge 

ä

ven r

ä

nta eller avkomst av egendomen samt r

ä

ttighet att utf

å

 ers

ä

tt-, ning f

ö

r n

ö

dig kostnad p

å

 egendomen och, under viss f

ö

ruts

ä

ttning, ocks

å

 ers

ä

ttning f

ö

r nyttig kostnad.

11 

§

 b

ö

r upph

ä

vas. Det b

ö

r vara tillr

ä

ckligt f

ö

r borgen

ä

rerna att de kan 

å

beropa skadest

å

ndsregeln i 18 kap. 6 

§

Ä

B om d

ö

dsbodel

ä

garna g

ö

r sig skyldiga till s

å

dana otillb

ö

rliga f

ö

rfaranden som anges i f

ö

rst­n

ä

mnda paragraf.

Best

ä

mmelsen i 12 

§

 b

ö

r vara kvar. Personligt g

ä

lds­ansvar som kan drabba del

ä

garna enligt denna be­st

ä

mmelse vid delning eller skifte f

ö

re g

ä

ldens betalning avser ju ansvar f

ö

r k

ä

nda skulder. Vid dylikt upps

å

tligt handlande fr

å

n del

ä

garnas sida kan det vara motiverat att beh

å

lla denna best

ä

mmelse om g

ä

ldsansvar som en skyddsregel f

ö

r borgen

ä

rerna. Best

ä

mmelsen b

ö

r i konsekvens med regeln i 12 a 

§ 

utvidgas till att avse ocks

å

 de fall d

å

egendom har mottagits utan att bodelning eller arvskifte har skett.

Best

ä

mmelserna i 13 och 18 

§§

 b

ö

r upph

ä

vas i kon­sekvens med att 1 

§

 upph

ä

vs.

Prop. 1980/81:48

115

Best

ä

mmelsen i I4 

§

 f

ö

rsta meningen om ansvar f

ö

r d

ö

dsbodel

ä

gare som f

ö

rsitter tiden f

ö

r boupptecknings f

ö

rr

ä

ttande f

ä

r anses vara alldeles f

ö

r str

ä

ng mot del

ä

gama och b

ö

r d

ä

rf

ö

r utg

å

 (j

ä

mf

ö

r synpunkterna i av­snitt 2.3).

Best

ä

mmelsen i 14 

§

 andra meningen b

ö

r vara kvar. Det kam vara motiverat att beh

å

lla personligt g

ä

ldsansvar som p

å

f

ö

ljd f

ö

r s

ä

dana bedr

ä

gliga f

ö

rfaranden som av­ses i denna best

ä

mmelse.

Best

ä

mmelsema i 15-17 och 19 

§§

 h

ö

r st

å

 kvar efter vissa redaktionella 

ä

ndringar i n

å

gra av dem.

Det nu f

ö

rordade systemet inneb

ä

r inte att skade­st

å

ndsregeln i 18 kap. 6 

§

Ä

B skulle bli betydelse­l

ö

s. I det f

ö

ljande skall med n

å

gra ord ber

ö

ras f

ö

rh

ä

llandet mellan den f

ö

reslagna 

ä

terg

å

ngsbest

ä

m-melsen och den nyssn

ä

mnda skadest

å

ndsregeln fr

ä

n borgen

ä

rernas synpunkt.

Till en b

ö

rjan kr

ä

vs givetvis f

ö

r

ä

terg

å

ngsbest

ä

m-melsens till

ä

mpning att d

ö

dsbodel

ä

gare har motta,git egendom fr

å

n boet. Skadest

å

ndsregeln i 18 kap. 6 

§

 har 1 detta h

ä

nseende ett mera vidstr

ä

ckt till

ä

mpnings­omr

å

de 

ä

n 

å

terg

å

ngsbest

ä

mmelsen.  Skadest

å

ndsregeln kan s

ä

lunda 

å

beropas av borgen

ä

r som inte f

å

r sin. fordran betald p

ä

 grund av alla slags r

ä

ttsstridiga f

ö

rvaltnings

å

tg

ä

rder fr

å

n d

ö

dsbodel

ä

gares sida allts

å ä

ven,mottagande av boegendom f

ö

re g

ä

ldens betalning. 

Å

 andra sidan 

ä

r skadest

å

ndsregelns till

ä

mpningsomr

å

de mindre vidstr

ä

ckt

ä

n 

å

terg

ä

ngsbest

ä

mmelsens i det av­seendet att f

ö

r bifall till skadest

å

ndstalan kr

ä

vs att d

ö

dsbodel

ä

gare har f

ö

rfarit upps

å

tligt eller v

å

rdsl

ö

st. Har d

ö

dsbodel

ä

gare b

å

de mottagit egendom fr

å

n boet och varit dol

ö

s, har borgen

ä

ren en tredje m

ö

jlighet. Han kan i s

å

 fall g

ö

ra g

ä

llande personligt g

ä

ldsansvar

Prop. 1980/81:48

116

mot del

ä

garen under 

å

beropande av 21 kap. 12 

§

Ä

B.

Iblamd kan allts

å

s

å

dana rekvisit f

ö

religga att borgen

ä

r skulle kunna 

å

beropa antingen 

å

terg

å

ngs­best

ä

mmelsen eller andra regler. Denna omst

ä

ndighet kan emellertid inte anf

ö

ras som sk

ä

l mot utredningens f

ö

rslag till 

ä

terg

å

ngsbest

ä

mmelse. Enligt g

ä

llande r

ä

tt kan ju i vissa fall borgen

ä

r mot d

ö

dsbodel

ä

gare g

ö

ra g

ä

llande antingen personligt g

ä

ldsansvar eller skadest

å

ndsansvar.

Den v

ä

sentligaste skillnaden mellan 

å

terg

å

ngsbest

ä

m­melsen och skadest

å

ndsregeln h

ä

nf

ö

r sig till r

ä

tts­f

ö

ljderna. Vilken av de b

å

da r

ä

ttsreglerna borgen

ä­

ren v

ä

ljer att 

å

beropa, om han har s

å

dan valfrihet, torde n

ä

mligen bero p

å

 vad han vill n

å

 med sin talan och vad han tror om sina m

ö

jligheter att lyckas med det.

En annan viktig skillnad mellan de b

å

da r

ä

ttsregler­na

ä

r av processuellt slag. 

Å

terg

å

ngstalan f

ö

rs av d

ö

dsboet mot del

ä

garen efter det att borgen

ä

ren har riktat krav mot boet. Skadest

å

ndstalan d

ä

remot f

ö

rs direkt av borgen

ä

ren mot d

ö

dsbodel

ä

garen. Fr

å

n denna synpunkt f

ö

refaller skadest

å

ndslinjen vara bekv

ä

mare f

ö

r borgen

ä

ren 

ä

n 

å

terg

å

ngsalternativet. Emellertid f

ö

ruts

ä

tter bifall till borgen

ä

rens ska­dest

å

ndsyrkande att han kan styrka upps

å

t eller v

å

rds­l

ö

shet hos d

ö

dsbodel

ä

garen vilket kanske inte alltid 

ä

r s

å

 enkelt.

Prop.

1980/81:48                                                                                117

3

D

Ö

DSBODEL

Ä

GARES TALER

Ä

TT

3.1

G

ä

llande r

ä

tt

3.1.1

Inledning

Med d

ö

dsbodel

ä

gares taler

ä

tt f

ö

rst

å

s i detta be­t

ä

nkande del

ä

gares beh

ö

righet att vara part i r

ä

t­teg

å

ng eller i domstols

ä

rende r

ö

rande viss sak (j

ä

mf

ö

r Ekel

ö

f

II 

s. 48 f). Fr

å

n s

å

dan beh

ö

righet har raan att skilja del

ä

gares beh

ö

righet att f

ö

re­tr

ä

da d

ö

dsbo i m

ä

l eller 

ä

rende (del

ä

gares process­beh

ö

righet). Ibland har del

ä

gare till

ä

tits att f

ö

ra talan som part fast

ä

n taler

ä

tt tillkommer boet. Man b

ö

r d

ä

rf

ö

r skilja mellan f

ö

ljande tre fall:

1.

Del

ä

gare f

ö

r talan som part f

ö

r egen del,

2.

del

ä

gare f

ö

retr

ä

der boet (f

ö

r talan i boets namn),

3.

del

ä

gare f

ö

r talan som part men f

ö

r boets r

ä

kning. Utredningens uppdrag i f

ö

revarande del g

ä

ller fr

å

gan om d

ö

dsbodel

ä

gares taler

ä

tt. Reglerna om d

ö

dsbos

och d

ö

dsbodel

ä

gares taler

ä

tt samt d

ö

dsbodel

ä

gares processbeh

ö

righet g

å

r emellertid s

å

 att s

ä

ga in i varandra. F

ö

r att klarg

ö

ra r

ä

ttsl

ä

get betr

ä

ffande d

ö

dsbodel

ä

gares taler

ä

tt

ä

r det allts

å

 n

ö

dv

ä

ndigt att studera 

ä

ven de b

å

da andra regelkomplexen. I detta bet

ä

nkande behandlas d

ä

rf

ö

r fr

å

gorna ora s

å

v

ä

l d

ö

dsbos och d

ö

dsbodel

ä

gares taler

ä

tt som del

ä

.gares processbeh

ö

righet.

Betr

ä

ffande nu n

ä

mnda fr

å

gor finns f

ö

r en del fall uttryckliga lagbest

ä

mmelser. I viss utstr

ä

ckning har domstolarnas praxis varit r

ä

ttsbildande. I m

ä

nga fall saknas emellertid klara regler. Framf

ö

r allt kan det ibland vara sv

å

rt att avg

ö

ra om tale­r

ä

tt tillkom.mer d

ö

dsbo, del

ä

gare eller b

å

da.

Prop. 1980/81:48

118

Vissa f

ö

reskrifter om d

ö

dsbos eller del

ä

gares tale­r

ä

tt r

ö

r talan som avser boets utredning. S

å

dan talan kan g

ä

lla t.ex. f

ö

rr

ä

ttande av bouppteckning, betalning av den d

ö

des g

ä

ld, indrivande av betal­ning f

ö

r boets fordringar samt verkst

ä

llande av legat eller 

ä

ndam

å

lsbest

ä

mmelser. Andra taleregler ber

ä

ttigar del

ä

gare att i egenskap av arvinge eller efterlevande make f

ö

ra talan i angel

ä

genheter sora inte huvudsakligen r

ö

r ekonomiska v

ä

rden. B

å

de "ut­redningstalan" och andra slag av talan behandlas i bet

ä

nkandet.

Taler

ä

tt kan tillkomraa d

ö

dsbo eller d

ö

dsbodel

ä

gare s

å

v

ä

l i m

å

l eller 

ä

renden vilka anh

ä

ngigg

ö

rs efter d

ö

dsfallet som i dessf

ö

rinnan anh

ä

ngiggjorda ra

ä

l eller 

ä

renden d

ä

r den avlidne har varit part. I sistn

ä

mnda fall 

ö

verg

å

r det materiella r

ä

ttsf

ö

r-. h

å

llande som 

ä

r r

ä

tteg

å

ngens eller 

ä

rendets f

ö

re­ra

å

l genom universalsuccession till boet eller del­

ä

garen (NJA 

II 

1943 s. 168 f och Ekel

ö

f 

II 

s. 135 f). Succession 

ä

r dock inte m

ö

jlig i brottm

å

l vare sig p

å

 m

å

ls

ä

gandens eller p

å

den tilltalades sida (Ekel

ö

f 

II 

s. 66 och 141 f). D

ä

remot har en del n

ä­

ra anh

ö

riga till avliden m

å

ls

ä

gande under vissa f

ö

rut-

ä

ttningar samma r

ä

tt som m

å

ls

ä

gande att ange brott eller f

ö

ra talan d

ä

rom. Betr

ä

ffande avliden tilltalad 

ä

r vissa n

ä

ra anh

ö

riga till honom beh

ö

ri­ga att f

ö

ra talan mot dom varigenom han har f

ä

llts till ansvar (se n

ä

rmare h

ä

rom i avsnitt 3.1.2).

Prop. 1980/81:48

119

3.1.2  Del

ä

gare f

ö

r talan sora part f

ö

r egen del

Best

ä

mmelser i AB

Ä

B:s best

ä

ramelser om d

ö

dsbodel

ä

gares beh

ö

righet att f

ö

ra talan f

ö

r egen del r

ö

r fr

ä

nst arvinges r

ä

tt att klandra testamente, br

ö

starvinges r

ä

tt att p

å

kalla j

ä

mkning i testaimente eller 

å

terb

ä

ring av g

å

va f

ö

r utf

å

ende av laglott .'5aint del

ä

gares r

ä

tt att beg

ä

ra f

ö

rordnande av skiftesman, klandra arv­skifte, f

ö

ra talan om upph

ö

rande av avtal om sam­manlevnad i o skiftat bo, beg

ä

ra boegendome.ns avtr

ä­

dande till f

ö

rvaltning av boutredningsman eller klandra boutredningsmans 

ö

verl

ä

tel.se av fast egen­dom ra.m. eller f

ö

rvaltning. I detta sammanhang b

ö

r

ä

ven n

ä

mnas den r

ä

tt so.m tillkonner bl.a. d

ö

dsbo­del

ä

gare att f

ö

ra talan om verkst

ä

llande av 

ä

ndam

å

ls-best

ä

nmelse.

Enligt 14 kap. 5 

§

.43 skall arvinge som vill g

ö

ra g

ä

llande att testamente 

ä

r'ogiltigt enligt 13 kap. 

Ä

3 v

ä

cka klandertalan .sist inom sex m

å

nader fr

ä

n det att han efter testamentets bevakning har f

å

tt del av testamentet. Do ogiltighetsanledningar som upptas i 13 kap. 

nH  ä

r bristande beh

ö

righet hos testator och bristande laga forn hos testanente sant testam.entes uppr

ä

ttande under p

å

verkan av rub­bad .3j

ä

lsverk.samhet, tv

å

ng, otillb

ö

rligt inflytande och svek eller annan villfarelse i-bevekelsegrunder­na .

Testamente kan vara ogiltigt av andra sk

ä

l 

ä

n den som anges i 13 kap. 

Ä

B, S

å

lunda 

ä

r enligt 9 kap, 2 

§

Ä

B f

ö

rordnande till f

ö

rm

ä

n f

ö

r of

ö

dda i regel utan verkan. Vidare kan testamente vara ogiltigt p

å 

grund av bristande f

ö

ruts

ä

ttningar utan att det rlr

Prop, 1980/81:48

120

fr

å

ga om till

ä

mpning av 13 kap, 3 

§

 andra stycket 

Ä

B, 

Ä

B inneh

å

ller inga regler om klandertalan n

ä

r testaraente p

å

st

å

s vara ogiltigt p

ä

annan grund 

ä

n s

ä

dan som n

ä

mns i 13 kap, AB. Det 

ä

r oklart i vil­ken utstr

ä

ckning s

ä

rskild klandertalan d

å

 beh

ö

vs. I den m

å

n s

ä

rskild talan kr

ä

vs f

ö

r att komma 

å

t s

å­

dan ogiltighet torde den inte vara inskr

ä

nkt till viss tid. Walin rekommenderar emellertid att arvinge som vill

å

beropa att testamente har 

å

terkallats v

ä

cker klandertalan inom vederb

ö

rlig tid (Walin 

Ä

B I s. 345).

Enligt 7 kap. 3 

§

Ä

B f

å

r br

ö

starvinge p

å

kalla j

ä

mk­ning av testamente f

ö

r utf

å

ende av laglott. V

ä

ljer han d

ä

rvid att v

ä

cka talan mot testamentstagaren (p

å

kallande kan

ä

ga rum 

ä

ven p

ä

 annat s

ä

tt), skall det ske inom samma tid som g

ä

ller f

ö

r klander av testamente enligt 14 kap. 5 

§

Ä

B.

Har arvl

å

tare i livstiden gett bort egendom under s

å

dana omst

ä

ndigheter eller p

ä

 s

å

dana villkor att g

å

van till syftet 

ä

r att likst

ä

lla med testamente, har br

ö

starvinge enligt 7 kap. 4 

§

Ä

B r

ä

tt att f

ö

r att f

å

 ut sin laglott p

å

kalla 

å

terb

ä

ring av g

å

van eller ers

ä

ttning f

ö

r dess v

ä

rde. Br

ö

starvingen skall v

ä

cka talan mot g

å

votagaren h

ä

rom sist inon ett 

å

r fr

å

n det bouppteckning efter arvl

å

taren avslutades. Har bouppteckning ersatts, med d

ö

dsboanm

ä

lan enligt 20 kap. 8 a 

§

Ä

B, g

ä

ller inte n

ä

gon frist f

ö

r tale­r

ä

ttens ut

ö

vande. Kommer bouppteckning trots anm

ä

lan till st

å

nd med st

ö

d av tredje stycket i nyssn

ä

mnda paragraf, b

ö

rjar fristen l

ö

pa fr

å

n det bouppteck­ningen avslutades (prop. 1975/76:50 s. 89 f och 100 f).

Prop. 1980/81:48

121

Enligt 23 kap. 8 

§

andra stycket AB har d

ö

dsbodel­

ä

gare r

ä

tt att klandra arvskifte som har .gjorts av skiftesman. Vill han klandra skiftet, skall han v

ä

cka talan mot 

ö

vriga del

ä

gare sist inom tre ra

å

nader ef­ter det att han har delgetts skifteshandlingen.

Ibland f

ö

rekomraer att d

ö

dsbodel

ä

gare i sanband ned klander av arvskifte framst

ä

ller yrkanden v

ö

rande egendom betr

ä

ffande vilken det 

ä

r tveksamt om den omfattas av skiftet. S

ä

 var f

ö

rh

ä

llandet i r

ä

tts­fallet NJA 1967 s. 249. Omst

ä

ndigheterna i r

ä

tts­fallet var f

ö

ljande. En person avled och efterl

ä

mnade som d

ö

dsbodel

ä

gare fem br

ö

starvingar. .D

ö

dsboet av­tr

ä

ddes till f

ö

rvaltning av boutredningsman som f

ö

r­r

ä

ttade skifte. D

ä

rvid best

ä

mde boutredningsmannen att en damfriseringsr

ö

relse sora en av del

ä

garna, 

X, 

hade f

ö

rv

ä

rvat fr

å

n den avlidna f

ö

re d

ö

dsfallet skul­le anses som en giltig g

å

va till 

.X, 

att g

å

van skulle som f

ö

rskott avr

ä

knas p

å

X:s arv samt att 

X 

inte skulle vara skyldig att 

å

terb

ä

ra den del av g

å

van som 

ö

versteg hennes arvslott. De andra del

ä

garna klandrade skiftet och yrkade att damfriseringsr

ö

rel-sen skulle upptas som en tillg

ä

ng i boet samt att 

ä

rendet skulle 

å

terf

ö

rvisas till skiftesmannen med f

ö

reskrift att nytt skifte skulle ske med utg

å

ngs­punkt h

ä

-rifr

ä

n. Underr

ä

tten avvisade del

ä

garnas talan p

ä

. den grund att del

ä

garna, sora enligt underr

ä

tten beg

ä

rde fastst

ä

llelse att r

ö

relsen tillh

ö

rde boet, saknade beh

ö

righet att f

ö

ra talan f

ö

r boet, efterson boet var avtr

ä

tt till f

ö

rvaltning av boutredningsraan. Hovr

ä

tten fastst

ä

llde underr

ä

ttens beslut. HD fann att boutredningsmannen vid skiftet s

å

tillvi

å

a hade l

å

tit darafrlseringsr

ö

relsen orafattas av detta att han betraktat r

ö

relsen som 

ö

verl

å

ten till 

X 

genom g

å

va vilken skulle anses sora f

ö

rskott p

å

arv utan

Prop. 1980/81:48

122

skyldighet f

ö

r 7. att 

å

terb

ä

ra den del av v

ä

rdet som inte kunde till fullo avr

ä

knas p

ä

hennes arvslott. Inneb

ö

rden av del

ä

garnas talan n

ä

ste, enligt HD, bl.a. raot bakgrund h

ä

rav anses vara att 

X 

skulle s

å

vitt g

ä

llde skiftet 

å

terb

ä

ra ocks

å

, den del av arvsf

ö

rskottets v

ä

rde sora inte kunde avr

ä

knas p

å 

arvslotten och att 

ä

rendet skulle 

å

terf

ö

rvisas till skiftesi

ö

rr

ä

ttaren f

ö

r nytt skifte med beaktande h

ä

rav. HD undanr

ö

jde d

ä

rf

ö

r domstolarnas beslut och visade m

ä

let 

å

te.r till underr

ä

tten f

ö

r erforderlig behandling.

Vidare b

ö

r bland 

Ä

B:s best

ä

mmelser ora beh

ö

righet f

ö

r d

ö

dsbodel

ä

gare att f

ö

ra talan f

ö

r egen del n

ä

m­nas f

ö

reskriften i 24 kap. 5 

§

 om r

ä

tt f

ö

r del

ä

gare att f

ö

ra talan ora upph

ö

rande av avtal om sammanlev­nad i oskiftat bo. F

ö

r bifall till s

ä

dan talan kr

ä

vs att v

ä

sentlig 

ä

ndring har intr

ä

tt i de f

ö

rh

å

llanden som var avg

ö

rande n

ä

r avtalet sl

ö

ts eller att avta­let av annan s

ä

rskild orsak inte b

ö

r best

å

.

Enligt 19 kap. 1 

§

Ä

B skall r

ä

tten d

ä

d

ö

dsbodel

ä

gare beg

ä

r det f

ö

rordna att boets egendom skall avtr

ä

das till f

ö

rvaltning av boutredningsman samt utse n

å

gon att i s

å

dan egenskap handha f

ö

rvaltningen. Boutred­ningsman f

å

r emellertid inte f

ö

rordnas p

å

 ans

ö

kan av del

ä

gare f

ö

r tid d

ä

 avtal om sammanlevnad i oskif­tat bo g

ä

ller (24 kap. 6 

§

Ä

B). Befogenhet att g

ö

ra ans

ö

kan om f

ö

rordnande av boutredningsman tillkonner varje del

ä

gare f

ö

r sig. Del

ä

gare sora inte har bitr

ä

tt ans

ö

kan skall beredas tillf

ä

lle att yttra sig i 

ä

ren­det ora det kan ske utan betydande tidsomg

ä

ng (19 kap, 9 

§

Ä

B),

Enligt 19 kap, 13 

§

Ä

B f

ä

r boutredningsman, om annat

Prop, 1980/81:48

123

inte har best

ä

mts i testanente, inte 

ö

verl

å

ta d

ö

ds­boets fasta egendom eller tomtr

ä

tt utan del

ä

garnas skriftliga santycke eller, om det inte kan erh

å

llas, r

ä

ttens tillst

å

nd. Har boutredningsmannen 

ö

vertr

ä

tt detta f

ö

rbud 

ä

r varje del

ä

gare f

ö

r sig beh

ö

rig att v

ä

cka klandertalan inom tre m

å

nader fr

å

n det han fick k

ä

nnedon om 

å

tg

ä

rden och senast inom ett 

ä

r se­dan lagfart eller inskrivning beviljades.  Bifall till klandertalan inneb

ä

r att 

ö

verl

å

telsen f

ö

rklaras ogiltig s

å

vitt ang

å

r d

ö

dsboet (NJA 

II 

1933 s, 265),  .

Enligt 19 kap, 19 v f

ö

rsta stycket AB f

ä

r varje d

ö

ds­bodel

ä

gare f

ö

ra klandertalan mot boutredningsman i fr

ä

ga ora dennes f

ö

rvaltning. Av n

ä

nnda best

ä

mr.ielse sammanst

ä

lld raed 18 kap, 9 

§

 HB framg

å

r att klander­talan skall v

ä

ckas sist inom ett 

ä

r efter det att boutredningsmannen skildes fr

ä

n uppdraget och avgav redovisning.

NJA 1973 s. 66

Som har angetts i avsnitt 3.1.1 har domstolarnas praxis i viss utstr

ä

ckning varit r

ä

ttsbildande p

ä 

f

ö

revarande omr

å

de. S

å

vitt g

ä

ller d

ö

dsbodel

ä

gares taler

ä

tt f

ö

r egen del b

ö

r d

ä

rvid n

ä

mnas HD:s avg

ö­

rande i r

ä

ttsfallet NJA 1973 s. 56. Fallet r

ö

rde fr

å

ga om r

ä

tt f

ö

r enskild del

ä

gare i d

ö

dsbo, som hade avtr

ä

tts till f

ö

rvaltning av boutredningsman, att fora talan enligt 3 kap. 3 

§

 andra stycket AB om 

å

terg

å

ng av g

å

va.

1  Med klanderbar 

ö

verl

å

telse avs

ä

g HD i NJA 1968 s. 179 

ä

ven det fallet d

å

 boutredningsman p

å

 grund av f

ö

rplilrtande i dom men utan del

ä

garnas samtycke p

ä

hoetrr v.ignar utf

ä

rdar 1-cpebrev betr

ä

ffande .fas­tighet.

Prop. 1980/81:48

124

3 kap. AB inneh

å

ller best

ä

mr.aelser om legal sekundo­succession. Enligt huvudregeln i 1 

§

 skall vid den sist avlidne makens d

ö

d sekundosuccessorerna (dvs. den f

ö

rst avlidne makens arvingar i andra parentelen) ta h

ä

lften av den sist avlidne makens bo. Kapitlet inneh

å

ller eraellertid flera best

ä

mmelser ora avsteg fr

å

n denna huvudregel. Ett s

å

dant avstegsfall 

ä

r f

ö

reskriften i 3 

§

 om vederlag till den f

ö

rst avlid­ne makens arvingar av den lott som tillkommer den sist avlidnes arvingar. S

å

dant vederlag skall l

ä

mnas om den sist avlidne maken genom g

å

va eller liknande handling utan tillb

ö

rlig h

ä

nsyn till sekundosucces­sorerna har orsakat v

ä

sentlig minskning av sin egen­dom. Enligt andra stycket i 3 

§

 skall g

å

van eller dess v

ä

rde

å

terb

ä

ras om vederlag inte kan l

ä

ranas. F

ö

r 

å

terb

ä

ring kr

ä

vs att den som mottog g

å

van ins

å

g eller bort inse att den medf

ö

rde f

ö

rf

å

ng f

ö

r sekundo­successorerna. Det f

ö

reskrivs att 

å

terg

å

ngstalan in­te f

å

r v

ä

ckas sedan fem 

å

r har f

ö

rflutit fr

ä

n det g

å

van mottogs. Det anges inte vem som 

ä

r beh

ö

rig att v

ä

cka s

å

dan talan,

I r

ä

ttsfallet fr

å

n 

ä

r 1973 uttalade HD att de b

å

da makarnas sl

ä

ktsidor inte har sammanfallande intres­sen utan att det tv

ä

rtom f

ö

religger intressemot­s

ä

ttning mellan dem betr

ä

ffande fr

å

gan om 

å

terg

å

ngs­talan enligt 3 kap, 3 

§

 andra stycket 

Ä

B, HD fann med h

ä

nsyn h

ä

rtill att r

ä

tten att p

å

kalla 

å

terg

å

ng av g

å

va inte kan betraktas som en s

å

dan r

ä

tt f

ö

r d

ö

dsboet som kan utkr

ä

vas endast genom talan p

å

 dess v

ä

gnar utan m

å

ste anses tillkomma den f

ö

rst avlidne makens arvingar p

å

 det s

ä

tt att dessa f

ä

r f

ö

ra talan d

ä

rom f

ö

r egen del. Enligt HD saknades 

ä

n vidare an­ledning att uppst

ä

lla kravet att talan f

å

r f

ö

ras en­dast av dessa arvingar gemensarat; var och en av dem ra

å

ste anses 

ä

ga f

ö

ra talan f

ö

r sin del.

Prop. 1980/81:48

125

HD:s avg

ö

rande har vunnit efterf

ö

ljd i bl.a. r

ä

tts­fallet SvJT 1975 rf. a. 4.

Lagbeat

ä

mmelser utanf

ö

r 

Ä

B

Flertalet av de lagbest

ä

mmelser om taler

ä

tt f

ö

r d

ö

ds­bodel

ä

gare som finns p

å

olika h

å

ll utanf

ö

r 

Ä

B regle­rar inte talan som avser boets utredning. De handlar i st

ä

llet om r

ä

tt f

ö

r arvinge eller efterlevande ma­ke att f

ö

ra talan i angel

ä

genheter som inte huvud­sakligen r

ö

r ekonomiska v

ä

rden. Denna taler

ä

tt sak­nar anknytning till d

ö

dsbof

ö

rvaltningen i egentlig mening, S

ä

lunda kan efterlevande raake vara talebe­r

ä

ttigad enligt ifr

å

gavarande f

ö

reskrifter - t.ex. enligt 20 kap. 13 

§

 RB - 

ä

ven om han inte 

ä

r d

ö

ds­bodel

ä

gare.

Ä

r vid barns f

ö

delse modern gift skall enligt 1 kap. 1 

§

 F3 

mannen  i  äktenskapet anses  

som barnets far. Vill mannen vinna r

ä

ttens f

ö

rklaring att han inte 

ä

r far till barnet, skall han enligt 3 kap. 1 

§

 FB v

ä

cka talan h

ä

rom mot barnet eller, om barnet har avlidit, dess arvingar. 

Åt  

mannen d

ö

d har var och en som j

ä

mte eller n

ä

st efter barnet 

ä

r ber

ä

ttigad till arv efter mannen r

ä

tt att v

ä

cka talan om att mannen inte 

ä

r far till barnet. F

ö

ruts

ä

ttning h

ä

rf

ö

r 

ä

r att mannen inte varaktigt har sammanbott med barnet och inte heller efter dess f

ö

delse har erk

ä

nt det som sitt.

Vill barn vinna r

ä

ttens f

ö

rklaring att viss raan inte 

ä

r dess far, skall barnet enligt 3 kap, 2 

§

 FB v

ä

cka talan h

ä

rom mot mannen eller, om han 

ä

r d

ö

d, hans arvingar.

Prop, 1980/81:48

126

Betr

ä

ffande talan on -"ast.":trillande av faderskap g

ä

l­ler enligt 3 kap, 5 och 5 jj 'B att talan f

ö

rs av barnet raot en eller flera m

ä

n, I avliden rnans st

ä

.lle f

ö

rs talan raot den d

ö

des arvingar.

Till mannens arvingar r

ä

knas enligt ovann

ä

mnda be-st

ä

rmnelser i ?B 

ä

ven de av hans sekundosuocessorer .som 

ä

r n

ä

rmast till arv efter honom n

ä

.r talan v

ä

cks. Detta inneb

ä

r allts

å

 att taler

ä

tt enligt dessa re.gler tillerk

ä

nns ocks

å

 arvingar som inte 

ä

r dodsbodel­

ä

gare. Enligt 18 kap. 1 

§

 andra stycket 

Ä

B

ä

r n

ä

mli­gen sekundosuocessorer inte del

ä

gare i arvl

å

tarens utan i f

ö

rste successorns bo.

Sararaanfattningsvis kan allts

å

 konstateras att tale­r

ä

tt efter avliden i m

å

l ora faderskap tillkommer vissa slag av d

ö

dsbodel

ä

gare - ibland 

ä

ven personer utanf

ö

r deras krets - och inte d

ö

dsboet (NJA 1943 s. 196, V,'alin 

Ä

B 

II 

s. 28 samt Walin FB s. 27 och 30). N

ä

r det g

ä

ller k

ä

randesidan kr

ä

vs inte att samt­liga taleber

ä

ttigade intr

ä

der i processen. Var och en av dem 

ä

r beh

ö

rig att ensam v

ä

dra talan. Det f

ö

re­ligger allts

å

inte s,k, n

ö

dv

ä

ndig processgemenskap mellan dem. Domen vinner emellertid r

ä

ttskraft 

ä

ven mot de arvingar som inte har varit parter i m

å

let. Mellan de arvingar sora upptr

ä

der i processen r

å

der d

ä

rf

ö

r s

å

dan speciell processgemenskap sora avses 1 14 kap. 8 

§

 andra stycket RB. Det inneb

ä

r att de in­te 

ä

r att anse som sj

ä

lvst

ä

ndiga parter i f

ö

rh

å

llande till notparten. I st

ä

llet

ä

r det s

å

 att r

ä

tteg

å

ngs­handling sora en av den f

ö

retar g

ä

ller till f

ö

rm

å

n f

ö

r de 

ö

vriga, 

ä

ven on den strider mot deras hand­lingar.

Som har p

å

pekats i avsnitt 3.1.1 f

ä

r inte d

ö

dsbo

Prop. 1980/81:48

127

eller d

ö

dsbodel

ä

gare tr

ä

da i den avlidnes st

ä

lle som tilltalad eller m

å

ls

ä

gande i brottn

ä

l.

i-

å

ls

ä

gande .

ä

r den mot vilken brott har beg

å

tts eller den sora har blivit f

ö

rn

ä

rmad av brott eller lidit skada d.

ä

rav (20 kap. 8 i fj

ä

rde st. RB). I';

ä

ls

ä

gan-der

ä

tten

ä

r allts

å

 str

ä

ngt personlig. D

ä

rf

ö

r kan den inte bli f

ö

ren

å

l f

ö

r succession. Enligt 20 kap, 13 

§

 RB har dock en del n

ä

ra anh

ö

riga till avliden n

å

ls

ä

gande i vissa fall n

å

.ls

ä

gandes beh

ö

righet. Han brukar s

ä

ga att s

ä

dana personer intar en partiell ra

ä

ls

ä

gandest

ä

llning. Enligt f

ö

rsta stycket i para­grafen har efterlevande raake, br

ö

starvinge, far, raor eller syskon till den sora har d

ö

dats genora brott samma r

ä

tt som m

å

ls

ä

gande att ange brottet eller f

ö

ra talan d

ä

rom. Paragrafens andra stycke r

ö

r det .fall d

ä

 n

å

gon avlider som hade ra

å

ls

ä

gander

ä

tt betr

ä

f­fande ett visst brott sora har intr

ä

ffat. Den krets av n

ä

rst

å

ende sora anges i f

ö

rsta stycket har d

å

 sam­ma r

ä

tt som den avlidne att ange brottet eller f

ö

ra talan d

ä

rom. Detta g

ä

ller emellertid inte ora det frarag

å

r av orast

ä

ndigheterna att den avlidne inte har velat ange eller 

å

tala "brottet.

Enligt 5 kap. 5 

§

andra stycket BrB f

ä

r i fr

å

ga om brottet f

ö

rtal av avliden 

ä

tal v

ä

ckas av s

å

dana an­h

ö

riga till den d

ö

de son n

ä

mns i 20 Icap. 13 5 

?.B. 

Dessa personer torde betr

ä

ffande nyssn

ä

mnda brott inta normal, allts

ä

 inte partiell, ra

ä

ls

ä

gandest

ä

ll­ning. Det 

ä

r n

ä

mligen de som har "blivit f

ö

rn

ä

rmade" av brottet.

D

ö

r miosts.nkt eller tilltalad i brottm

å

l 

ä

r fr

å

gan

Prop. 1980/81:48

128

o

2

om brottsp

å

f

ö

ljd i regel f

ö

rfallen.  Ingen anh

ö

rig

tr

ä

der allts

å

 i s

å

dan persons st

ä

lle. Har avliden tilltalad f

ö

re d

ö

dsfallet f

ä

llts till ansvar f

ö

r brott 

ä

r eraellertid enligt 21 kap. 1 

§

 andra stycket RB hans efterlevande make, br

ö

starvingar, far, raor eller syskon beh

ö

riga att f

ö

ra talan not donen. Best

ä

raraelsen har raotiverats med de anh

ö

rigas intresse att skydda den avlidnes goda naran och rykte (NJA 

II 

1943 s. 277).

3.1.3  Del

ä

gare f

ö

retr

ä

der boet (f

ö

r talan i boets naran)

Efter tillkomsten av 1933 

ä

rs lag om boutredning och arvskifte 

ä

r det helt klart att d

ö

dsbo 

ä

r en juridisk person, dvs. att det utg

ö

r ett s

ä

rskilt subjekt f

ö

r r

ä

ttigheter och skyldigheter. Den r

ä

tts­liga gemenskapen f

ä

r emellertid sin karakt

ä

r av d

ö

dsbof

ö

rvaltningens 

ä

ndam

å

l som normalt 

ä

r att av­veckla den avlidnes ekonoraiska f

ö

rh

å

llanden.  Med erk

ä

nnande av d

ö

dsbo som sj

ä

lvst

ä

ndigt r

ä

ttssubjekt f

ö

ljer d

ä

rf

ö

r inte att i d

ö

dsbof

ö

rvaltningen kan f

ö

retas vilka r

ä

ttshandlingar som helst med bindan­de verka.n f

ö

r boet, I 18 kap, 3 

§

 AB  regleras i

2

M

ö

jligen 

ä

r best

ä

nnelsen i 35 kap. 7 

§

 andra st. andra meningen ErS ett avsteg fr

å

n denna princip. Denna f

ö

reskrift reglerar det fallet att b

ö

tesdon har vunnit laga kraft under den d

ö

mdes livstid och att l

ö

s e.gendom har tagits i ra.

ä

t eller satts i allra

ä

nt f

ö

rvar till betalning av b

ö

terna. D

å

 skall b

ö

terna utg

ä

av den ifr

å

gavarande egendomen, 

ä

ven ora den d

ö

mde har avlidit. Betr

ä

ffande f

ö

rverkande g

ä

ller enligt 36 kap, 9 S BrB att den brottsliges d

ö

d inte utg

ö

r hinder d

ä

reraot under f

ö

ruts

ä

ttning att st

ä

mning i brottm

å­

let har blivit delgiven inora fera 

ä

r fr

å

n det brottet begicks.

3

Ibland kan d

ö

dsbo best

å

under m.ycket l

å

ng tid och f

ö

rvaltningen f

å

r d

å

 ett delvis annat 

ä

ndan

å

l ("vidmakth

å

llande och utnyttjande", NJA 

II 

1933 R. 554). F

ö

r denna situation finns best

ä

mmelser 1

24 kap. .-\3 (se n

ä

rmare h

ä

rom nedan i detta avsnitt).

4   Betr

ä

ffande inneh

å

llet i 18 kap. 3 

§

AB se av­

snitt 2.2.1.

Prop. 1980/81:48

129

vilken utstr

ä

ckning d

ö

dsbo f

ä

r f

ö

reta r

ä

ttshand­lingar. I den ra

å

n d

ö

dsbo kan f

ö

rv

ä

rva r

ä

ttigheter ooh ikl

ä

da sig skyldigheter f

ö

ljer av 11 kap. 2 

§ 

RB att det ocks

å

kan vara part i r

ä

tteg

ä

ng, dvs. att det har taler

ä

tt. Av 11 

§

 lagen (1946:807) ora handl

ä

ggning av dorastols

ä

renden frarag

å

r att raotsva­rande f

ö

rh

ä

llande g

ä

ller f

ö

r dorastols

ä

renden.

Fr

ä

gan om vem som 

ä

r beh

ö

rig att f

ö

retr

ä

da d

ö

dsbo inf

ö

r dorastol h

ö

r i stor utstr

ä

ckning samman med fr

å

gan on vera som f

ö

rvaltar boet. Enligt 18 kap. 1 

§

Ä

B f

ö

rvaltar d

ö

dsbodel

ä

garna den avlidnes egen-dora geraensamt f

ö

r boets utredning ora inte s

ä

rskild d

ö

dsbof

ö

rvaltning 

ä

r anordnad. De f

å

r d

ä

rvid j

ä

mlikt sagda best

ä

m.melse tala och svara i m

å

l sora r

ö

r boet. Den geraensanna del

ä

garef

ö

rvaltningen f

ö

r boets ut­ redning inneb

ä

r i princip att f

ö

rvaltnings

å

tg

ä

rd in­te f

ä

r vidtas utan alla del

ä

gares santycke. D

ä

rav f

ö

ljer att del

ä

garna endast i f

ö

rening 

ä

r beh

ö

riga att f

ö

ra talan f

ö

r boet. Ar det fr

å

ga on 

å

tg

ä

rd sora inte t

å

l uppskov f

å

r den eraellertid enligt nyssn

ä

mn­da best

ä

mmelse f

ö

retas, 

ä

ven om varje del

ä

gares sam­tycke inte kan inh

ä

ratas. P

ä

 grund av denna undantags­regel f

ä

r i br

å

dskande fall talan f

ö

r boet f

ö

ras av f

ä

rre

ä

n samtliga del

ä

gare. Best

ä

rnmelsen torde inte kunna till

ä

mpas on n

å

gon del

ä

gare uttryckligen raot-s

ä

tter sig den ifr

å

gasatta 

å

tg

ä

rden.

Den geraensarama d

ö

dsbodel

ä

garef

ö

rvaltningen enligt IS kap. 1 

§

 ,

Ä

B har till uppgift att utreda boet. Den taler

ä

tt nom cilrvid tillkommer boet 

ä

r d

ä

rf

ö

r 

en  

taler

ä

tt i n

å

l och 

ä

renden son r

ö

r boets utred­ning. Skulle d

ö

dsbo best

å

under en l

ä

ngre tid 

ä

n den period sora kr

ä

vs f

ö

r boutredningen, 

får  

del

ä

garnas gemenskap ett annat 

ä

ndam

å

l 

ä

n boets avveckling. Den tal er-

ä

t t som i s

å

dant fall tillkommer boet 

ä

r d

ä

rf

ö

r

5  iiJA 

II 

1933 s. 155; annan raening Walin 

Ä

3 

II 

s. 25.

9 Riksdagen 1980/81. 1 saml. Nr 48

Prop. 1980/81:48

130

mera vidstr

ä

ckt 

ä

n taler

ä

tt enligt 18 kap. 1 

§

 AB. I 24 kap. 1 

§

Ä

B regleras det fallet att del

ä

garna har ing

å

tt avtal med varandra om sammanlevnad i oskiftat bo. Har del

ä

garna inte kommit 

ö

verens om annatf f

ö

retr

ä

ds boet normalt av del

ä

garna i f

ö

rening

ä

ven vid detta slag av gemenskap.

Ä

r s

ä

rskild d

ö

dsbof

ö

rvaltning anordnad - boutred­ningsmannaf

ö

rvaltning eller f

ö

rvaltning av testa­mentsexekut

ö

r - saknar del

ä

garna i princip b

å

de r

ä

tt att f

ö

reta f

ö

rvaltnings

ä

tg

ä

rd och beh

ö

righet att f

ö

re­tr

ä

da boet. Detsamma g

ä

ller ora boets egendora har av-tratts till konkurs.

F

ö

rvaltas d

ö

dsbo av n

å

gon som den avlidne genom testaraente har utsett till f

ö

rvaltare, testaments­exekut

ö

r, 

ä

r f

ö

r visst fall del

ä

gare beh

ö

rig att i f

ö

rening med exekutorn f

ö

retr

ä

da boet. Efterl

ä

mnar den d

ö

de make och 

ä

r inte giftor

ä

tt utesluten, sak­nar n

ä

mligen exekutorn r

ä

tt att ensam f

ö

rvalta och f

ö

retr

ä

da boet, innan bodelning har skett. Han ut­

ö

var d

å

 denna r

ä

tt tillsammans med efterlevande na­ken. Detta beror givetvis p

å

 att ingen kan meddela best

ä

mmelser om f

ö

rvaltningen av s

å

dan del av sin kvarl

å

tenskap i vilken andra maken har giftor

ä

tt.

3,1,4  i>~;l;igare f

ö

r talan so;i part men f

ö

r boets r

ä

kning

Trots avsaknaden av f

ö

rfattningsbest.i,mmelser d.

ä

rom har d

ö

dsbodel

ä

gare i vissa fall n

ä

r taler

ä

tt till­kommer boet ber

ä

ttigats att f

ö

ra talan som part i boets st

ä

lle. Det har d

å

 n

ä

stan alltid r

ö

rt sig om talan mot andra del

ä

gare.

Prop. 1980/81:48

F

ö

religger boutredningsmannaf

ö

rvaltning 

ä

r det bout­redningsmannen som 

ä

r beh

ö

rig att tala och svara i m

å

l som r

ö

r boet (19 kap. 12 

§

Ä

B). I s

å

dant fall .?kall d

ä

rf

ö

r d

ö

dsbodel

ä

gares talan f

ö

r boets r

ä

kning avvisas. I r

ä

ttspraxis har emellertid f

ö

rekommit att del

ä

gare har till

å

tits att f

ö

ra talan som part f

ö

r d

ö

dsbo fast

ä

n boegendomen har avtr

ä

tts till f

ö

rvalt­ning av boutredningsman.

I r

ä

ttsfallen NJA 1969 s. 437 och 1972 s. 586 till-l

ä

t s

å

lunda HD del

ä

garetalan f

ö

r boen med motivering att boutredningsmannen genom att f

ö

rr

ä

tta arvskifte resp. bodelning och arvskifte ans

å

g sig ha slutf

ö

rt sitt uppdrag. Vid s

å

dant f

ö

rh

å

llande f

ö

rel

å

g, enligt HD, inte hinder f

ö

r d

ö

dsbodel

ä

garna att f

ö

ra talan f

ö

r boen, I r

ä

ttsfallet NJA 1974 s, 623 fick d

ö

dsbo­del

ä

gare f

ö

ra talan som part (att boet skulle till­f

ö

ras ytterligare egendom) fast

ä

n boutredningsraan var f

ö

rordnad, HD konstaterade att boutredningsman­nen hade avgett f

ö

rklaring i m

å

let vars inneb

ö

rd fick anses vara att han avstod fr

ä

n att f

ö

ra talan i saken f

ö

r boets r

ä

kning

å

tminstone under f

ö

ruts

ä

tt­ning att den av del

ä

garen v

ä

ckta talan upptogs till pr

ö

vning, V/alin uttalar om sistn

ä

mnda r

ä

ttsfall att boutredningsman har ansetts kunna delegera t

ä

ler.

ä

tten, dvs, raedge del

ä

garna att sj

ä

lva f

ö

ra talan i sak som r

ö

r d

ö

dsboet (Walin 

Ä

B 

II 

s. 32),

I samtliga nu n

ä

mnda r

ä

ttsfall var 

ä

ven svarandena del

ä

gare i d

ö

dsbona, Inga andra d

ö

dsbodel

ä

gare fanns 

ä

n parterna 1 m

å

len, Sistn

ä

randa omst

ä

ndighet n

ä

mndes 

ä

ven i HD:s dorask

ä

l i alla tre r

ä

ttsfallen,

I r

ä

ttsfallet NJA 1976 s, 615 ville en d

ö

dsbodel

ä

ga­re f

ö

ra talan f

ö

r boets r

ä

kning mot de andra del­

ä

garna. Boutredningsman var f

ö

rordnad. Denne hade

131

Prop, 1980/81:48

132

uttryckligen avst

å

tt fr

ä

n att f

ö

ra ifr

å

gavarande talan. D

ö

dsbodel

ä

garens talan mot var och en av de 

ö

vriga del

ä

garna ans

å

gs utg

ö

ra ett s

ä

rskilt m

å

l. Ef­tersom samtliga del

ä

gare allts

å

inte var parter i vart och ett av m

å

len avvisades den f

ö

rstn

ä

mnde del­

ä

garens talan.

Ä

ven best

ä

mmelsen att d

ö

dsbo i princip f

ö

retr

ä

do av samtliga del

ä

gare i f

ö

rening n

ä

r s

ä

rskild bof

ö

rvalt-ning inte 

ä

r anordnad har ibland kringg

å

tts i r

ä

tts­praxis genom att del

ä

gare har till

ä

.tits att f

ö

ra talan som part last

ä

ln taler

ä

tt tillkommer boet. I r

ä

ttsfallet NJA 1945 s. 605 fick s

å

lunda den ene av ett d

ö

dsbos tv

å

 del

ä

gare f

ö

ra talan mot den andre on ogiltigf

ö

rklaring av fastighets

ö

verl

å

telse fr

å

n den avlidne till sistn

ä

mnde del

ä

gare.

Enligt 12 

§

 andra stycket KL 

ä

r vid gemensara del

ä

ga­ref

ö

rvaltning f

ä

rre 

ä

n samtliga del

ä

gare beh

ö

riga att ans

ö

ka om d

ö

dsbos avtr

ä

dande till konkurs. G

ö

rs inte ans

ö

kan av alla del

ä

garna, f

å

r emellertid inte konkursdoraaren pr

ö

va, den fr

ä

n raateriell synpunkt. Han skall i s

ä

 fall h

ä

nskjuta m

ä

let till'r

ä

tten.

I lagstiftnings

ä

rendet r

ö

rande 

ä

rvdabalkens inf

ö

ran­de

ö

verv

ä

gde 

ä

rvdabalkssakkunniga (SOU 1954:6 s. 121 f) att f

ö

resl

å

 en best

ä

ramelse som skulle ge en­skild d

ö

dsbodel

ä

gare viss ra

ö

jlighet att f

ö

ra talan f

ö

r d

ö

dsboet, n

ä

r r

ä

tteg

ä

ng annars inte kunde korama till st

å

nd p

å

 grund av att samtliga d

ö

dsbodel

ä

gare inte var ense d

ä

rom eller, n

ä

r boutredningsman hade f

ö

rordnats, denne ans

å

g sig sakna tillr

ä

ckliga sk

ä

l f

ö

r s

å

dan 

å

tg

ä

rd. De sakkunniga framh

ö

ll att raenings-skiljaktigheter mellan del

ä

garna inte s

ä

llan f

ö

re­kommer i fr

å

ga on l'irapli.gheten att i r

ä

tteg

å

ng.sv

ä

g s

ö

ka 

å

tervinna f

ö

rn

ö

genhetsv''.rde cora. arvl

å

taren har avh

ä

nt sig i livstiden. Orn boutredningsraan var f

ö

r-

Prop. 1980/81:48

133

ordnad kunde denne, enligt de sakkunniga, ha anled­ning att tveka inf

ö

r tanken p

å

 en r

ä

tteg

å

ng raed h

ä

n­syn till risken att bli utsatt f

ö

r klandertalan,- s

ä

rskilt ora boets tillg

å

ngar var knappa. P

å

 grund h

ä

rav ans

å

g de sakkunniga att 

ä

ven v

ä

l grundade in­v

ä

ndningar mot lagligheten av f

ö

rv

ä

rv fr

å

n arvl

å

ta­ren m

å

nga pg

ä

nger inte kom under domstols pr

ö

vning. De sakkunniga fann det eraellertid inte l

ä

mpligt att f

ö

resl

å

 n

ä

gon best

ä

mmelse om r

ä

tt f

ö

r enskild del­

ä

gare att f

ö

ra talan f

ö

r boet i ber

ö

rda situationer. Sk

ä

let h

ä

rf

ö

r var att en s

ä

dan best

ä

nmelse kunde uppmuntra till on

ö

diga processer,

I r

ä

ttsfallet NJA 1974 s, 523 till

ä

t HD - som fram­g

å

r av redog

ö

relsen ovan i detta avsnitt - d

ö

dsbo­del

ä

gare att f

ö

ra talan som part (att boet skulle tillf

ö

ras ytterligare egendom) fast

ä

n boutrednings­man var f

ö

rordnad. Justitier

å

det Welamson, som till­h

ö

rde majoriteten i HD, anf

ö

rde till utveckling av sin nening bl.a. att det m

å

ste anses uteslutet, att d

ö

dsboet skulle kunna f

å

 b

ä

ra r

ä

tteg

å

ngskostnader f

ö

r en process, vari under p

å

g

å

ende boutredningsman­naf

ö

rvaltning k

ä

randetalan f

ö

rs r

ö

rande boets r

ä

tt utan att boutredningsmannen har tagit ansvar f

ö

r talans v

ä

ckande. Av s

ä

rskild vikt syntes, enligt 'elarason, vara att en talan av enskild d

ö

dsbodel

ä

ga­re normalt 

ä

r raera f

ö

rdelaktig fr

å

n kostnadssynpunkt l

ö

r 

ö

vriga del

ä

gare som svarande 

ä

n en talan av boet f

ö

retr

ä

tt av boutredningsra,annen. Vinner svarandena ra

å

let, ira.-nh

ö

ll .velarason, f

å

r de ju enligt det f

ö

rra alternativet full ers

ä

ttning f

ö

r sina kostnader av motparten, ."T

ö

rutsatt att denne 

ä

r solvent, raedan de enligt det senare alternativet f

å

r, f

ö

rutsatt att det inte i och f

ö

r sig f

ö

religger brist i boet, via sina andelar i boet till st

ö

rre eller raindre del betala inte bara .sina egna r

ä

tteg

å

ngskostnader utan oe'-:s

å

der. tappande not:iartens. ".,'elarason ansa.,-

Prop. 1980/81:48

134

d

ä

rf

ö

r att det skulle erbjuda p

å

tagliga f

ö

rdelar utan att m

ö

ta v

ä

gande Inv

ä

ndningar ora boutrednings­mannen med laga verkan kunde medge enskild d

ö

dsbo­del

ä

gare r

ä

tt att f

ö

ra talan mot samtliga 

ö

vriga del

ä

gare.

3.1.5  Ett tveksamt fall

enligt 20 kap. 1 

§

f

ö

rsta stycket- 

Ä

B skall boupp­teckning f

ö

rr

ä

ttas sist tre m

å

nader efter d

ö

dsfal­let om inte r

ä

tten p

ä

 ans

ö

kan inom samma tid f

ö

r­l

ä

nger fristen. Det anges inte vem som 

ä

r beh

ö

rig att g

ö

ra s

å

dan ans

ö

kan. Walin anser att ans

ö

kan b

ö

r kunna g

ö

ras av var och en av d

ö

dsbodel

ä

garna utan krav p

å

 samf

ä

llt beslut (Walin 

Ä

B 

II 

a. 109).

Prop. 1980/81:48

135

3.2    Utl

ä

ndska f

ö

rh

ä

llanden

3.2.1  Finland

Del

ä

gare f

ö

r talan som part f

ö

r egen del

Den finska 

Ä

B inneh

å

ller liksom den svenska uttryck­liga best

ä

mmelser om d

ö

dsbodel

ä

gares beh

ö

righet att f

ö

ra talan f

ö

r egen del (se avsnitt 3.1.2). S

å

lunda finns f

ö

reskrifter om arvinges r

ä

tt att klandra testaraente, br

ö

starvinges och adoptivbarns r

ä

tt att framst

ä

lla anspr

å

k p

å

 utfyllnad av laglott samt del

ä

.gares r

ä

tt att klandra arvskifte, f

ö

ra talan om upph

ö

rande av avtal om samf

ö

rvaltning av d

ö

dsbo, ans

ö

ka om boegendomens 

ö

verl

å

tande till f

ö

rvaltning av boutredningsman eller klandra boutredningsmans 

ö

verl

å

telse eller g

ä

ldsinteokning av fast egendora m.m.

Del

ä

gare f

ö

retr

ä

der boet-(f

ö

r talan i boets namn)

Ar inte s

ä

rskild d

ö

dsbof

ö

rvaltning anordnad, g

ä

ller i princip, liksora enligt svensk r

ä

tt, att d

ö

dsbo­del

ä

garna gemensamt f

ö

rvaltar boegendomen samt d

ä

r­vid f

ö

retr

ä

der boet mot tredje raan och talar och svarar i ra

ä

l sora r

ö

r boet.

Ä

r boutredningsman f

ö

rordnad, 

ä

r det denne ooh inte del

ä

garna som f

ö

rvaltar boet, f

ö

retr

ä

der det raot tredje man samt talar och svarar i m

å

l som ang

å

r det.

6 Anspr

å

k p

å

 utfyllnad av laglott kan riktas bl.a. mot den son under arvl

å

tarens livstid av denne har f

å

tt g

ä

va under s

ä

dana omst

ä

ndigheter eller p

ä

 s

ä­

dana villkor att g

å

van till syftet 

ä

r att likst

ä

lla med testanente.

Prop. 1980/81:48

136

Del

ä

gare f

ö

r talan som part men f

ö

r boets r

ä

kning

I motsats till svensk r

ä

tt (se avsnitt 3.1,4) inne­h

å

ller den finska lagstiftningen f

ö

rfattningsbest

ä

m­melse om r

ä

tt f

ö

r enskild d

ö

dsbodel

ä

gare att f

ö

ra talan som part f

ö

r boets r

ä

.kning, Tiinligt best

ä

mrael­sen skall han inst

ä

mraa

ö

vriga del

ä

gare att h

ö

ras i saken. Han har r

ä

tt att fr

ä

n boet f

ä

ers

ä

ttning f

ö

r sina r

ä

tteg

å

ngskostnader ora det sora boet vinner genora r

ä

tteg

å

ngen f

ö

rsl

å

r d

ä

rtill eller det annars pr

ö

vas sk

ä

ligt,

3,2,2  Danmark

Enligt dansk r

ä

tt f

ö

retr

ä

ds d

ö

dsbo i r

ä

tteg

ä

ng av skifter

ä

tten eller en exekutor on boet 

ä

r f

ö

rem

å

l f

ö

r offentligt skifte (se avsnitt 2,4,2), Skiftas boet privat eller 

ä

r det oskiftat best

ä

mmer arvingar­na gemensamt 

ö

ver boets talan. 

Ö

nskar n

å

gon arvinge i sistn

ä

mnda fall att boet skall inleda r

ä

tteg

å

ng om viss sak men v

ä

grar de 

ö

vriga arvingarna att g

å 

med p

å

 detta, kan den f

ö

rstn

ä

mnde arvingen f

ö

ra ta­lan ora saken i eget namn eller genom att st

ä

lla s

ä­

kerhet f

ö

r r

ä

tteg

å

ngs jstnaderna kr

ä

va antingen att boet f

ö

r talan eller att boet ger arvingen fullmakt att f

ö

ra talan i boets namn,

3.2.3  Norge

D

ö

dsbo kan enligt norsk r

ä

tt vara part i civilpro­cess. Vid r

ä

tteg

å

ng mellan arvingarna under boets avveckling (se avsnitt 2.4,3) f

ö

rs emellertid talan p

å

ö

mse sidor i arvingarnas namn ooh inte i boets.

Prop. 1980/81:48

137

3.3    

Ö

verv

ä

ganden och f

ö

rslag

3.3.1   Inledning

I avsnitt 3.1 har l

ä

mnats en redog

ö

relse f

ö

r g

ä

l­lande ordning hetr

ä

ffande d

ö

dsbodel

ä

gares taler

ä

tt. D

ä

rav frarag

å

r att del

ä

gare enligt 

å

tskilli.ga lagbe­st

ä

mmelser 

ä

r beh

ö

rig att f

ö

ra talan som part i m

å

l eller 

ä

renden. Vidare har n

ä

mnts att i dorastolarnas praxis del

ä

gare har tillerk

ä

nts r

ä

tt att 

ä

ven i andra fall 

ä

n de f

ö

rfattningsreglerade f

ö

ra talan som part antingen f

ö

r egen del eller f

ö

r d

ö

dsboets r

ä

kning.

Under sina 

ö

verv

ä

ganden har utredningen av sk

ä

l som redovisas nedan komnit fram till att det inte finns behov av n

å

gra mera betydande sakliga 

ä

ndringar i g

ä

llande regler om d

ö

dsbodel

ä

gares taler

ä

tt. D

ä

renot b

ö

r f

ö

r vissa fall meddelas f

ö

rtydligande eller ut­fyllande lagbest

ä

mmelser. D

ä

rvid b

ö

r de l

ö

sningar som r

ä

ttspraxis har n

å

tt fram till delvis kunna tj

ä

na son f

ö

rebild.

I forts

ä

ttningen av detta avsnitt behandlas f

ö

rst utredningens 

ö

verv

ä

ganden och f

ö

rslag i vad de an­g

å

r del

ä

gares beh

ö

righet att f

ö

ra talan som part f

ö

r egen del. D

ä

refter redog

ö

rs f

ö

r de delar av f

ö

r­slaget sora r

ö

r r

ä

tt f

ö

r del

ä

gare att f

ö

ra talan sora part f

ö

r boets r

ä

kning.

Prop. 1980/81:48

138

3.3.2  Del

ä

gares beh

ö

righet att f

ö

ra talan 

som 

part f

ö

r egen del

Testamentsklander

Som har ber

ö

rts i avsnitt 3.1.2 avser best

ä

mmelsen i 14 kap. 5 

§

Ä

B om arvinges r

ä

tt att klandra testa­mente de fall n

ä

r arvingen p

å

st

å

r att testamentet 

ä

r ogiltigt enligt 13 kap. 

Ä

B. F

ö

reskrifter om tale­r

ä

tt har inte meddelats f

ö

r de fall n

ä

r andra slag av ogiltighet 

å

beropas.

Det 

ä

r oklart i vilken utstr

ä

ckning man som ogiltig-hetsanledning skall beteckna omst

ä

ndighet vilken f

ö

ranleder att visst f

ö

rordnande blir verkningsl

ö

st som testamente.  Denna oklarhet betr

ä

ffande terraino-login raedf

ö

r eraellertid inga st

ö

rre sv

å

righeter. I detta bet

ä

nkande begagnas f

ö

r enkelhetens skull ter-raen ogiltighetsanledning i fr

å

ga ora varje orast

ä

ndlg-het son inneb

ä

r att testamente blir verkningsl

ö

st.

Ett nera betydande problem 

ä

n det terminologiska 

ä

r i vilken utstr

ä

ckning s

ä

rskild talan m

å

ste f

ö

ras i de fall sora inte regleras av 14 kap. 5 

§

 AB. Hos Beckraan-H

ö

glund heter det att d

å

 "kr

ä

v.s ej klander" (s. 297). Det frarag

å

r inte on d

ä

rmed menas att ta­lan i dessa fall 

ö

ver huvud taget inte beh

ö

ver f

ö

ras (d

ä

rf

ö

r att det f

ö

religger ett slags sj

ä

lvverkande ogiltighet) eller att talan naste f

ö

ras nen inte n

ö

dv

ä

ndigtvis i den ordning som f

ö

reskrivs i 14 kap. 5 

§

Ä

B. Enligt Walin kan av klanderbest

ä

mmelsen

7 Walin framh

å

ller att "d

å

 man talar om ogiltighet av ett testamente, f

ö

ruts

ä

tts att det f

ö

religger ett f

ö

rordnande, om vilket kan anv

ä

ndas beteckningen testaraente, s

ä

rat att f

ö

rordnandet tillkommit under omst

ä

ndigheter sora f

ö

ranleder att det ej har raed sitt inneh

å

ll 

ö

verensst

ä

mmande r

ä

ttsverkningar" (',7alin 

Ä

B I s. 343). .3nligt Beckraan-H

ö

glund d

ä

remot

ä

r det en ogiltighetsgrund 

ä

ven n

ä

r 

ö

ver huvud intet testamente anses f

ö

religga (s. 297).

Prop. 1980/81:48

139

slutas att d

ä

r inte omn

ä

mnda ogiltighetsanledningar inte beh

ö

ver g

ö

ras g

ä

llande genom formligt testa­mentsklander. Det 

ä

r alltj

ä

mt en 

ö

ppen fr

å

ga, fort­s

ä

tter Walin, om vid sidan av den lagstadgade an-gripligheten finns 

ä

ven annan form av angriplighet samt hur d,ylik angriplighet 

ä

vensom nulliteten 

ä

r att behandla i skilda h

ä

nseenden. Walin tycks inte vara fr

ä

mmande f

ö

r att testaraente kan anses ogiltigt genom officialpr

ö

vning (Walin 

Ä

B I s. 345).

Det 

ä

r allts

ä

 ovisst hur arvinge skall f

ö

rfara ora han vill g

ö

ra g

ä

llande att testamente 

ä

r ogiltigt p

å

annan grund 

ä

n s

ä

dan sora avses i 14 kap. 5 

§

Ä

B. Eraellertid ligger detta problem egentligen vid sidan av fr

å

gorna om d

ö

dsbodel

ä

gares taler

ä

tt. Det har i st

ä

llet anknytning till sp

ö

rsm

å

let om testamentets begrepp. Utredningen anser att en 

ö

versyn av sist­n

ä

mnda lagstiftningsdel ligger utanf

ö

r dess uppdrag. Utredningen f

ö

resl

å

r d.Urf

ö

r inga talebestararaelser f

ö

r de ogiltighetsfall som inte regleras av 14 kap, 5 

§

Ä

B. N

å

got behov d

ä

rav fr

ä

n strikt taler

ä

ttssyn-punkt synes inte heller f

ö

religga. Det torde n

ä

mli­gen vara uppenbart att i den m

å

n s

ä

rskild ogiltig-hetstalan m

å

ste f

ö

ras s

ä

 tillkommer taler

ä

tten arvin.ge.

y.terc-

å

ngstalan enligt 3 kap. 3 '; andra stycket AB

Son framg

ä

r av redog

ö

relsen i avsnitt 3.1.2 saknas f

ö

rfattningsbest

ä

nmelse ora vem som 

ä

r beh

ö

rig att v

ä

cka talan enligt 3 kap. 3 

§

 andra stycket AB om 

ä

terg

ä

ng av g..va. HD har emellertid i r

ä

ttsfallet NJA 1973 s. 66 uttalat att s

å

dan talan f

ä

r f

ö

ras av var och en av den f

ö

rst avlidne makens arvingar f

ö

r

Prop. 1980/81:48

140

egen del. HD:s avg

ö

rande har godtagits i r

ä

tts­praxis (se t.ex. SvJT 1975 rf. s. 4).

Enligt utredningens raening b

ö

r nu n

ä

nnda praxis lagf

ä

stas. AB inneh

å

ller ju 

å

tskilliga best

ä

nnelser on r

ä

tt f

ö

r d

ö

dsbodel

ä

gare att f

ö

ra talan som part f

ö

r egen del. Det 

ä

r d

ä

rf

ö

r l

ä

mpligt att best

ä

mmelse h

ä

rom inf

ö

rs i 

Ä

B 

ä

ven betr

ä

ffande f

ö

revarande fall. Utredningen f

ö

resl

å

r att best

ä

mraelsen upptas son en ny sista mening i 3 kap, 3 5 andra stycket 

Ä

E,

3.3.3  Del

ä

gares beh

ö

righet att f

ö

ra talan som

part f

ö

r boets r

ä

kning

Allm

ä

n best

ä

raraelse

Som har n

ä

mnts i avsnitt 3.1.4 

ö

verv

ä

gde 

ä

rvdabalks­sakkunniga att f

ö

resl

å

 en best

ä

mmelse enligt vilken enskild d

ö

dsbodel

ä

gare skulle f

å

 f

ö

ra talan f

ö

r d

ö

dsboet i vissa fall. F

ö

ruts

ä

ttning h

ä

rf

ö

r skulle vara att r

ä

tteg

å

ng annars inte kunde komma till st

ä

nd antingen p

ä

grund av att samtliga del

ä

gare inte var ense d

ä

rom eller, n

ä

r boutredningsman hade f

ö

rordnats, d

ä

rf

ö

r att denne inte 

ö

nskade v

ä

cka ta­lan.

Trots att n

å

gon best

ä

raraelse av det slag sora 

ä

rvda­balkssakkunniga 

ö

verv

ä

gde inte inf

ö

rdes har HD vid flera tillf

ä

llen till

å

tit enskild d

ö

dsbodel

ä

gare att f

ö

ra talan som part f

ö

r boets r

ä

kning, I tre av de r

ä

ttsfall f

ö

r vilka har redogjorts i avsnitt

3.1.4  - NJA 1969 s. 437, 1972 s. 585 och 1974

3. 523 - har detta skett, fast

ä

n boutredningsraan var f

ö

rordnad. HD:s sk

ä

l har d

ä

rvid varit antingen att boutredningsmannen har ansett sig ha slutf

ö

rt

Prop. 1980/81:48

141

sitt uppdrag eller att han har avst

å

tt fr

å

n att f

ö

ra talan i saken f

ö

r boets r

ä

kning. I alla tre r

ä

tts­fallen har HD sora domsk

ä

l .

ä

ven anf

ö

rt att inga andra d

ö

dsbodel

ä

gare fanns 

ä

n parterna i m

å

len. N

ä

r son i r

ä

ttsfallet NJA 1975 s. 615 samtliga del

ä

gare inte var parter har enskild del

ä

gares talan f

ö

r boets r

ä

kning avvisats. Genom r

ä

ttspraxis har allts

å

 ska­pats en regel ora taler

ä

tt f

ö

r d

ö

dsbodel

ä

gare f

ö

r boets rakning delvis liknande den som 

ä

rvdabalkssak-kunni.ga 

ö

verv

ä

gde att f

ö

resl

å

. Utredningen anser att det i klarhetens intresse 

ä

r 

ö

nskv

ä

rt att denna r

ä

ttsregel lagf

ä

sts, dock mod viss modifiering.

Taler

ä

tt enligt den nu f

ö

reslagna lagbest

ä

mraelsen b

ö

r tillerk

ä

nnas enskild d

ö

dsbodel

ä

gare f

ö

r boets riikning antingen boutredningsraan 

ä

r f

ö

rordnad eller boet i princip f

ö

rvaltas av samtliga del

ä

gare ge­mensarat raed st

ö

d av 18 kap. 1 

§

Ä

B. G

ä

ller avtal 

om 

sanraanlovnad i oskiftat bo b

ö

r best

ä

raraelsen d

ä

.rera.ot inte ha till

ä

mpning. F

ö

revarande taler

ä

tt b

ö

r n

ä

mligen tillkomraa enskild del

ä

gare bara vid s,k. intern talan, dvs, d

å

sa.mtliga del

ä

gare och endast de 

ä

r parter i m

å

let eller 

ä

rendet (se n

ä

r­mare nedan i detta avsnitt). F

ö

religger ett avtals-f

ö

rh

ä

llande nellan del

ä

garna r

ö

rande f

ö

rvaltningen, torde de inte ha n

ä

got intresse av att s

å

 l

ä

nge av­talet best

å

r kunna processa not varandra. Skulle i detta fall n

å

.Ton av dem vilja v

ä

cka talan mot de andra f

ö

r boets r

ä

kning kan vederb

ö

rande f

ö

rst s

ä

ga upp avtalet eller utverka r

ä

ttens f

ö

rklaring att av­talet 5l-:all upph

ö

ra att g

ä

lla (24 kap. 3 resp, 5 

§ Ä

B), 

ö

ppnas m

ö

jlighet till intern talan 

ä

ven n

ä

r av­tal 

om  

sammanlevnad i oskiftat bo f

ö

religger, inne­b

ä

r dietta att la.gstiftaren 

å

sidos

ä

tter vad del

ä

gar­na m

å

ste anses ha menat n

ä

r de sl

ö

t avtalet. Tr

ä

ffa­de de d

ä

ingen 

ö

verenskonnelse ora r

ä

tten att f

ö

re­tr

ä

da boet g

ä

ller ju enligt 24 kap. 1 

§

Ä

B best

ä

m-

Prop, 1980/81:48

142

raelsen i 18 kap, 1 

§

Ä

B att de f

ö

retr

ä

der boet i f

ö

rening. Det ra

å

ste nog ocks

å

 antas vara del

ä

garnas mening n

ä

r s

ä

dana h

ä

r avtal sluts, om inte del

ä

garna uttryckligen komner 

ö

verens om annat, att de endast tillsannans skall f

å

 f

ö

retr

ä

da boet. Att under s

å

da­na onst

ä

ndlgheter tillerk

ä

nna var och en av dera r

ä

tt att ensam f

ö

ra talan som part f

ö

r boets r

ä

kning s

å 

l

ä

nge avtalet best

å

r skulle d

ä

rf

ö

r vara att i on

ö

dan inskr

ä

nka deras avtalsfrihet.

Utredningen f

ö

resl

å

r att taler

ä

tt tillerk

ä

nns d

ö

ds­bodel

ä

gare f

ö

r boets r

ä

kning bara n

ä

r samtliga del­

ä

gare och endast de 

ä

r parter i m

ä

let eller 

ä

rendet. Sannolikt menade inte 

ä

rvdabalkssakkunniga att n

å

gra s

ä

dana inskr

ä

nkningar skulle g

ä

lla enligt den best

ä

m­melse som de 

ö

verv

ä

gde att f

ö

resl

å

. Utredningen an­ser emellertid att det skulle vara ol

ä

mpligt om del­

ä

gare fick r

ä

tt att f

ö

ra talan som part f

ö

r boets r

ä

kning not utomst

å

ende. I regel har inte heller s

å­

dan talan till

å

tits i r

ä

ttspraxis (se avsnitt 3,1,4), Ogillas enskild del.Hgares talan mot utomst

å

ende

ä

r det ju inte s

ä

kert att domen vinner r

ä

ttskraft mot andra del

ä

gare eller mot boet. Svaranden kan d

å

 ris­kera att bli utsatt f

ö

r ytterligare r

ä

tteg

å

ngar an­g

å

ende sarama sak d

ä

r talan har v

ä

ckts av andra del­

ä

gare eller av boet.

Enligt utredningens f

ö

rslag skall f

ö

r det fall bo­utredningsraan 

ä

r f

ö

rordnad d

ö

dsbodel

ä

gare f

å

 ut

ö

va f

ö

revarande taler

ä

tt oberoende av ora boutrednings­mannen anser sig ha slutf

ö

rt sitt uppdrag eller har avst

å

tt fr

ä

n att f

ö

ra talan i saken f

ö

r boets r

ä

k­ning. Sk

ä

let h

ä

rf

ö

r 

ä

r bl,a, att del

ä

garen enligt f

ö

rslaget skall f

å

f

ö

ra talan sora part och allts

ä 

p

ä

 eget kostnadsansvar. Boutredningsmannen b

ö

r emellertid ges befogenhet att genom en uttrycklig f

ö

rklaring hindra del

ä

gare fr

ä

n att ut

ö

va taler

ä

tten.

Prop, 1980/81:48

143

Det kan ju vara s

å

att boutredningsmannen bed

ö

mer talan .som helt utsiktsl

ö

s. Har inte del

ä

garen samma mening i denna fr

å

ga son boutredningsmannen, kan han enligt 19 kap, 5 

§

 AB hos r

ä

tten beg

ä

ra entle­digande av ilenne, ?.

ä

tten f

ä

r d

å

 tillf

ä

lle att pr

ö

va om det !:an finnas sk

ä

l att f

ö

ra ifr

å

gavarande talan.

Fast

ä

n den enskilde d

ö

dsbodel

ä

garen f

ö

r ifr

å

gavarande slag av talan p

ä

eget kostnadsansvar f

ö

resl

å

r ut­redningen att han skall ha r

ä

tt till ers

ä

ttning av d

ö

dsboet f

ö

r kostnad son t

ä

cks av vad som har kom­mit boet till godo genom r

ä

tteg

å

ngen - j

ä

mf

ö

r 15 kap, 5 'i andra stycket aktiebolagslagen (1975:1385),  rlu f

ö

reslagna regel inneb

ä

r att den f

ö

revarande del

ä

garen har att sj

ä

lv f

ö

rskjuta sina r

ä

tteg

å

ngskostnader ooh, om han f

ö

rlorar m

ä

let, st

å

 f

ö

r b

å

de dessa och dera som tilld

ö

ms motparten; han skall emellertid ur det belopp sora genon r

ä

tte­g

å

ngen kan ha konmit d'..

ä

sboet till godo f

å

 ut er­s

ä

ttning f

ö

r sina r

ä

tteg

å

ngskostnader i den n

å

n de inte ers

ä

tts av raotparten (prop, 1975:103 s, 780 och NJA 

II

1910 nr 14 s, 120 f).

Utredningen f

ö

resl

å

r att de h

ä

r f

ö

rordade allm

ä

nna best

ä

mmelserna om d

ö

dsbodel

ä

gares beh

ö

righet att f

ö

ra talan som part f

ö

r boets r

ä

kning tas upp i en ny 1 a 

§

 i 18 kap, 

Ä

B och en ny 12 a 

§

i 19 kap, 

Ä

B,

Ans

ö

kan om f

ö

rl

ä

ngni.ng av tid f

ö

r f

ö

rr

ä

ttande av bouppteckning

Det 

ä

r enligt utredningens mening 

ö

nskv

ä

rt att be-st

ä

raj-elsen i 20 kap, 1 v f

ö

rsta stycket 

Ä

B om r

ä

tt att g

ö

ra ans

ö

kan om f

ö

rl

ä

ngning av tid f

ö

r boupp­tecknings f

ö

rr

ä

ttande kompletteras med en f

ö

reskrift

8    J.änför även  i  fräga ora finsk rätt avsnitt  3,2,1,

Prop, 1980/81:48

144

ora vem som 

ä

r beh

ö

rig att g

ö

ra s

å

dan ans

ö

kan. Ut­redningen f

ö

resl

å

r att taler

ä

tt tillerk

ä

nns b

ä

de d

ö

dsboet och enskild del

ä

gare. Dessutom f

ö

resl

ä

s att 

ä

ven legatarie skall kunna vara s

ö

kande. Det kan n

ä

mligen finnas fall d

ä

r endast legatarien har intresse av att bouppteckning sker. Ar boet s

ö

kande, b

ö

r det vara f

ö

retr

ä

tt p

å

 vanligt s

ä

tt dvs. av samt­liga del

ä

gare i f

ö

rening (i br

å

dskande fall av ett mindre antal) eller, ora boutredningsraan 

ä

r f

ö

rord­nad, av denne. Att boet uttryckligen tillerk

ä

nns taler

ä

tt torde inneb

ä

ra endast lagf

ä

stande av praxis. Boet har givetvis intresse av att boupptecknings­fristen inte f

ö

rsitts. 

Ä

ven enskild del

ä

gare har eraellertid ett sj

ä

lvst

ä

ndigt intresse av detta. Del

ä

gare son har boet i sin v

ä

rd 

ä

r ju enligt 20 kap. 2 

§

 f

ö

rsta stycket AB skyldig att f

ö

ranstalta ora bouppteckning. F

ö

rsitter han tiden f

ö

r bouppteck­nings f

ö

rr

ä

ttande, blir han enligt nu g

ä

llande 21 kap. 14 

§

 f

ö

rsta meningen 

Ä

B ansvarig f

ö

r all den d

ö

des g

ä

ld.  Vidare kan han koraraa att drabbas av vitesf

ö­

rel

ä

ggande enligt 20 kap. 9 

§

 AB.

9 Sora frarag

å

r av avsnitt 2,5 f

ö

resl

å

r eraellertid utredningen''upph

ä

vande av detta lagrura.

Prop. 1980/81:48

145

4      PRESKRIPTION AV R

Ä

TT TILL ARV OCH TESTAMENTE

4.1    G

ä

llande r

ä

tt

4.1.1  Inledning

Enligt f

ö

rarbetena till den g

ä

llande successions­r

ä

ttsliga lagstiftningen 

ä

r grunden f

ö

r arvsr

ä

tten den ekonomiska och sociala samh

ö

righeten mellan arvl

å

tare och arvinge.  Om arvinge inte tilltr

ä

der kvarl

å

tenskapen eller g

ö

r anspr

å

k p

å

 den inom rim­lig tid efter arvfallet, anses det inte f

ö

religga n

ä

gon samh

ö

righet av nyssn

ä

mnda slag. I s

å

 fall finns inte heller n

ä

gon grund f

ö

r arvsr

ä

tten. Den skall d

ä

 upph

ö

ra.

Eftersom r

ä

tt till arv allts

ä

 kan upph

ö

ra till f

ö

ljd av att arvingen inte g

ö

r sin r

ä

tt g

ä

llande, har det ansetts oegentligt att inte ocks

å

r

ä

tt till testa­mente skulle kunna upph

ö

ra av motsvarande sk

ä

l. Genom 1930 

ä

rs testamentslag inf

ö

rdes d

ä

rf

ö

r s

ä

dana best

ä

mmelser - som tidigare hade funnits endast be­tr

ä

ffande arvsr

ä

tt - 

ä

ven i fr

å

ga om testamentsr

ä

tt.

Det fr

å

n ovann

ä

mnda utg

å

ngspunkter avg

ö

rande f

ö

r fr

å

gan om arvs- och testamentsr

ä

tt skall best

å

ä

r allts

å

 den grad av aktivitet i f

ö

rh

å

llande till kvarl

å

tenskapen som arvinge resp. testamentstagare visar under en viss tidrymd efter d

ö

dsfallet eller, om hans r

ä

tt intr

ä

der vid senare tidpunkt, efter

1  Inf

ö

randet av full arvsr

ä

tt f

ö

r barn vars f

ö

r

ä

ld­rar inte har varit gifta med varandra har dock inte motiverats p

ä

 detta s

ä

tt (prop. 1969:124 s. 89 f).

10 Riksdagen 1980/81. 1 saml Nr 48

Prop. 1980/81:48

146

denna. Underl

å

ter han under den ifr

å

gavarande tid­rymden att vara verksara p

ä

 s

ä

tt sora kr

ä

vs, blir hans r

ä

tt preskriberad.

I motsats till vissa utl

ä

ndska r

ä

ttssystem 

ä

r enligt svensk r

ä

tt arv och testanente inte underkastade all-m.

ä

nna best

ä

ramelser om anspr

å

kspreskription. 1862 

å

rs preskriptionsf

ö

rordning avser s

å

lunda endast ford­ringar. Den svenske lagstiftaren har i st

ä

llet valt att skapa s

ä

rskilda regler f

ö

r preskription av arv och testamente. Enligt dessa preskriberas inte bara r

ä

tten att f

ö

ra talan som vid anspr

å

kspreskription (j

ä

mf

ö

r 2 

§

 preskriptionsf

ö

rordningen med 16 kap. 7 

§

Ä

b). 

Presirriptionens f

ö

remal 

ä

r arvs- och testa-nentsr

ä

tten son s

å

dan. .Glrillnaden nellan de b

å

da systenen kan 

å

sk

å

dligg

ö

ras med f

ö

ljande exempel. Har under en r

ä

ttsordning med anspr

ä

kspreskription avli­dens egendon 

ö

verl

ä

mnats till arvinge f

ö

r vilken preskription hade intr

ä

tt f

ö

re 

ö

verl

ä

mnandet,' kan inte annan arvsber

ä

ttigad kr

ä

va att f

å

 ut egendomen under 

å

beropande av preskriptionsreglerna. Var d

ä

remot sj

ä

lva arvsr

ä

tten preskriberad n

ä

r 

ö

verl

ä

jn-nandet skedde, kan egendomen kr

ä

vas tillbaka.

Nu g

ä

llande regler om preskription av r

ä

tt att ta arv och testamente finns huvudsakligen i 16 kap, 

Ä

B. 

Ä

B:s best

ä

ramelser i 

ä

mnet kompletteras av lagen (1958:52) ora f

ö

rl

ä

ngning av tid f

ö

r preskription av r

ä

tt till arv eller testaraente s

ä

rat av kung

ö

relsen (1959:321) raed n

ä

rmare best

ä

mmelser om kung

ö

rande, varora i 16 kap. 1, 2 och 3 

§§

Ä

B stadgas. I tredje punlcten 

ö

verg

å

ngsbest

ä

mmelserna till lagen (1969:621) ora 

ä

ndring i 

Ä

B finns en s

ä

rskild preskriptionsf

ö

re­skrift f

ö

r barn f

ö

dda f

ö

re den 1 januari 1970 vars f

ö

r

ä

ldrar inte har varit gifta raed varandra.

Prop. 1980/81:48

147

Det 

ä

r huvudsakligen fyra kategorier av arvingar och testamentstagare sora lagstiftaren har intresse­rat sig f

ö

r vid utforraningen av reglerna ora preskrip­tion av arv och testaraente. Dessa kategorier utg

ö

rs av s

å

dana sora 

ä

r

1.  helt ok

ä

nda,

2.

ok

ä

nda till naran och adress,

3.

k

ä

nda till namnet men p

ä

 ok

ä

nd adress samt

4.

k

ä

nda och kan n

ä

s men so.m inte inom rimlig tid tilltr

ä

der kvarl

å

tenskapen eller g

ö

r anspr

å

k p

ä

 den.

4.1.2  16 kap. 1-3 

§§

Ä

B ooh lagen (1958:52) om

f

ö

rl

ä

ngning av tid f

ö

r preskription av r

ä

tt till arv eller testamente

I 16 kap, 1-3 

§§

Ä

B har meddelats s

ä

rskilda best

ä

m­melser om preskriptionstid f

ö

r s

å

dana arvingar ooh testamentstagare sora 

ä

r helt ok

ä

nda, ok

ä

nda till naran och adress s

ä

rat k

ä

nda till naranet raen p

ä

 ok

ä

nd adress. Betr

ä

ffande dessa kategorier skall genora r

ä

ttens f

ö

rsorg kung

ö

rande ske i Post- och Inrikes Tidningar. Ar arvinge k

ä

nd till naranet men p

ä

 ok

ä

nd adress skall kung

ö

reLsen inneh

å

lla, f

ö

rutora uppgift on arvfallet, anmaning till honora ("individualiserad' anraaning) att g

ö

ra sin r

ä

tt g

ä

llande inora fen 

ä

r fr

å

n den dag d

å

 kung

ö

relsen var inf

ö

rd i tidningen (16 kap. 1 5 

Ä

B). 

Ä

r det fr

å

ga om helt ok

ä

nda arvingar eller arvingar ok

ä

nda till namn ooh adress, blir amnaningen givetvis inte individualiserad i nyss angiven raening (16 kap. 2 

§

Ä

B). Kung

ö

relsen kommer d

å

att rikta sig till arvl

å

tarens samtliga ok

ä

nda arvingar. Den skall eraellertid uppta s

å

dana f

ö

r r

ä

tten k

ä

nda f

ö

rh

å

llanden som kan vara till led­ning f

ö

r dera sora avses raed den. Betr

ä

ffande ok

ä

nda testaraentstagare (15 kap. 3 

§

 AB) g

ä

ller att anraa-

Prop. 1980/81:48

148

ningen i kung

ö

relsen skall vara individualiserad s

å 

l

ä

ngt det 

ä

r ra

ö

jligt. N

ä

r.kung

ö

relsen har inf

ö

rts i tidningen b

ö

rjar allts

å

en fem

å

rig frist att l

ö

pa inora vilken de ifr

å

gavarande arvingarna eller testa-raentstagarna p

å

 visst s

ä

tt (se avsnitt 4.1.6) skall g

ö

ra sin r

ä

tt g

ä

llande. G

ö

r de inte det, har de f

ö

r­lorat sin r

ä

tt (16 kap. 7 i AB). De f

ä

r inte 

å

beropa laga f

ö

rfall f

ö

r sin underl

å

tenhet. 

Ä

gde kung

ö

randet 

Tum   

fast

ä

n f

ö

ruts

ä

ttningarna d

ä

rf

ö

r (varom raera nedan i -letta avsnitt) i.nte var uppfyllda, g

ä

ller dock in­te den nu angivna preskriptionsfristen. D

ä

. till

ä

tapaa i st

ä

llet den allm

ä

nna sucoessionsr

ä

ttsliga preskrip­tionstiden, dvs. tio 

ä

r fr

ä

n d

ö

dsfallet eller fr

ä

n den senare tidpunkt n

ä

r arvingens eller testaments-tagarens ratt intrv

ä

dde.

Vid avfattandet av best

ä

mmelserna on s

ä

rskild preskriptionstid for arvingar oc:h testanentstagare betr

ä

ffan.le vilka det f

ö

religger bristande k

ä

nnedom i ett eller annat avseende har lagstiftaren haft att ta st

ä

llning till f

ö

ljande lagstiftningstekniska problem:

1.

Till vilken tidpunkt skall den bristande k

ä

nne­domen h.

ä

nf

ö

ras?

2.

Hos vilka skall den bristande k

ä

nnedonen f

ö

re­ligga?

Den f

ö

rsta fr

å

gan 

ä

r uttr.yokligen besvarad i lagen.

Det 

ä

r tiden f

ö

r bouppteckningens f

ö

rr

ä

ttande som

2 

ä

r den relevanta.  Vari son akall g

ä

lla f

ö

r det fall

att bouppteckning har ersatts med dodsboanra

ä

lan en-

2  Walin (

Ä

B I s, 367) p

å

st

å

r under h

ä

nvisning till ett uttalande i motiven till testamentslagen (vilket uttalande han s

ä

ger sig ha sv

å

rt att f

ö

rst

å

) att den relevanta tidpunkten n

ä

r det g

ä

ller bristande k

ä

nnedora om testaraentstagare 

ä

r tiden f

ö

r kung

ö

relsens utf

ä

rdande. Efter 

ä

B:s 

ikrafttr

ä

dande synes dock rao-tivuttalandet inte l

ä

ngre g

ä

lla.

Prop. 1980/81:48

149

ligt 20 kap. 8 a 

§

Ä

B tycks vara oklart. Probleraet har i vart fall inte ber

ö

rts i f

ö

rarbetena till denna best

ä

raraelse. M

ö

jligen har de s

ä

rskilda preskriptions-f

ö

reskrifterna inte till

ä

ropning p

ä

 f

ö

revarande fall.

Fr

å

gan hos vilka den bristande k

ä

nnedomen skall f

ö

re­ligga om de bortovarande har inte uttryckligen be­svarats i lagen. Genom att l

å

ta bouppteckningsf

ö

r­r

ä

ttningen bli den relevanta tidpunkten har eraeller­tid lagstiftaren f

å

tt en "naturlig" personkrets 1 detta h

ä

nseende. Enligt 20 kap. 3 

§

AB j

ä

mf

ö

rd med 2 

§

 samma kap. skall naran ooh hemvist betr

ä

ffande samtliga d

ö

dsbodel

ä

gare anges i bouppteckningen. En­ligt 6 

§

samraa kap. 

ä

r varje del

ä

gare - efterlevande make 

ä

ven om han inte 

ä

r del

ä

gare - skyldig att p

å 

anmaning l

ä

rana uppgifter till bouppteckningen. Det 

ä

r allts

ä

 de hemmavarande del

ä

garna och efterlevande maken sora utg

ö

r den relevanta personkretsen. Har n

å­

gon av dessa vid bouppteckningstillf

ä

llet kunskap ora existensen av viss del

ä

gare eller ora hans naran eller adress, f

ö

religger inte bristande k

ä

nnedom om den bortovarande i de avseenden sora t

ä

cks av de hemma­varandes kunskap.

Enligt lagen (1958:52) ora f

ö

rl

ä

ngning av tid f

ö

r preskription av r

ä

tt till arv eller testamente kan r

ä

tten ora s

ä

rskilda sk

ä

l f

ö

religger p

ä

 ans

ö

kan f

ö

r­l

ä

nga den tid inora vilken arvinge eller testam.ents-tagare enligt kung

ö

relse som avses i 16 kap. 1, 2 eller 3 

§

Ä

B har att g

ö

ra sin r

ä

tt g

ä

llande. F

ö

r­l

ä

ngning f

å

r ske med h

ö

gst fem 

å

r i s

ä

nder. Den f

å

r sammanlagt inte uppg

å

 till raera 

ä

n 15 

å

r. Ans

ö

kan om f

ö

rl

ä

ngning skall ges in till r

ä

tten innan preskrip­tion har intr

ä

tt. Beh

ö

rig s

ö

kande 

ä

r den som har att bevaka arvingens eller testamentstagarens r

ä

tt i boet, dvs. normalt god man enligt 18 kap. 4 

§

 FB,

3 F

ö

r detta talar best

ä

mraelsen i 20 kap, 8 a 

§

 andra stycket 

Ä

B att dodsboanra

ä

lan skall uppta d

ö

dsbodel-

ä

.garnas namn och bostadsadresser "om uppgifter d

ä

rom kunna inh

ä

mtas utan avsev

ä

rd tidsutdr

ä

kt,"

Prop. 1980/81:48

150

4,1,3  N

ä

gra s

ä

rskilda preskriptionsregler om barn.s arvsr

ä

tt och on r

ä

tt till arv efter barn

F

ö

re den 1 januari 1970 g

ä

llde att barn vars f

ö

r

ä

ldrar inte hade varit gifta med varandra hade full arvsr

ä

tt endast efter nodern och hennes sl

ä

ktingar. Barnet tog arv efter fadern och fadern efter barnet bara om det var trolovningsbarn eller fadern hade avgett s.k. arvsr

ä

ttsf

ö

rklaring. Mellan barnet och faderns sl

ä

k­tingar 

ä

gde inte arvsr

ä

tt rura. F

ö

re

ä

r 1918 avlade barn av trolovade raen inte gifta f

ö

r

ä

ldrar fick emel­lertid i vissa fall ta arv efter s

ä

v

ä

l fadern sora faderns sl

ä

ktingar.

Genora lagen (1969 ."621) om 

ä

ndring i AE, sora tr

ä

dde i kraft den 1 januari 1970, blev alla barn likst

ä

llda i arvsr

ä

ttsligt h

ä

nseende. Barn utom 

ä

ktenskap som 

ä

r f

ö

tt f

ö

re lagens ikrafttr

ä

dande och dess br

ö

st­arvingar 

ä

rver emellertid enligt punkten 3 i lagens 

ö

verg

å

ngsbest

ä

mmelser fadern ooh dennes sl

ä

ktingar endast om

1.  arvsr

ä

tt skulle ha f

ö

relegat raellan fadern ooh

4 barnet redan enligt 

ä

ldre lag,

2.

annan d

ö

dsbodel

ä

gare, boutredningsraan eller den som sitter i boet inom tre ra

å

nader fr

å

n d

ö

dsfallet eller, ora bouppteckningen f

ö

rr

ä

ttas senare, senast vid bouppteckningen har f

å

tt k

ä

nnedora. ora arvingen eller

3.

anteckning om barnet har gjorts f

ö

re arvfallet i personakt f

ö

r arvl

å

taren eller annan fr

ä

n vilken arvingen h

ä

rleder sin arvsr

ä

tt.

4 D

å

 g

ä

ller de nya reglerna utan inskr

ä

nkning, allts

ä ä

ven mellan barnet och faderns sl

ä

ktingar (prop. 1969:124 s. 93 f).

Prop. 1980/81:48

151

F

ö

re den 1 juli 1977 fanns inte n

ä

gon preskriptions­regel son motsvarade den sora har 

å

tergetts vid punkten

2

f

ö

r den arvsr

ä

tt som tillkonner fadern eller dennes sl

ä

ktingar. Muraera g

ä

lle.r emellertid enligt 16 kap.

3

a 

§

 .

Ä

B att ora vid n

å

gons d

ö

d faderskapet till honora inte 

ä

r fastst

ä

llt ooh fadern inte heller p

ä

annat s

ä

tt 

ä

r k

ä

nd f

ö

r annan d

ö

dsbodel

ä

gare, bout­redningsman eller den som sitter i boet, s

å

 skall den som vill grunda arvsr

ä

tt p

å

 faderskapet g

ö

ra sin r

ä

tt g

ä

llande inom tre ra

å

nader fr

ä

n d

ö

dsfallet eller, om boupptecknin.gen f

ö

rr

ä

ttas senare, senast vid bo­uppteckningen. Enligt f

ö

rarbetena till best

ä

mmelsen skall ra.an inte st

ä

lla upp f

ö

r str

ä

nga krav n

ä

r det g

ä

ller fr.

å

gan i vilka fall fadern skall anses ha va­rit k

ä

nd vid barnets d

ö

d. Det skall enligt lagraotiven vara tillr

ä

ckligt att exempelvis fadern under barnets livstid har p

å

st

å

tt f

ö

r n

å

gon av d

ö

dsbodel

ä

garna att han 

ä

r far till barnet. Har detta skett

ä

r allts

ä 

fadern och hans sl

ä

ktingar befriade fr

ä

n skyldigheten att framst

ä

lla arvsanspr

å

k inom fristen (prop. 1976/77:32 s. 19).

4.1.4  Den .allm

ä

nna preskriptionsbest

ä

mmelsen

Har inte arvinge eller testaraentstagare att g

ö

ra sin r

ä

tt g

ä

llande enligt n

ä

gon av de best

ä

ramelser f

ö

r vilka har redogjorts i avsnitten 4.1.2 och 4.1.3, skall han g

ö

ra det inom tio 

ä

r fr

å

n d

ö

ds­fallet eller, om hans r

ä

tt intr

ä

der f

ö

rst vid se­nare tidpunkt, fr

å

n denna (16 kap. 4 

§

Ä

B),

Den nu an.givna best

ä

mmelsen g

ä

ller dels i de fall n

ä

r kung

ö

relse sora avses i 16 Irap, 1-3 s5 

ä

3 

inte har utf

ä

rdats, dels d

ä

 s

å

dant kung

ö

rande har 

ä

gt run raen f

ö

ruts

ä

ttningarna d

ä

rf

ö

r inte f

ö

rel

å

g, dels

Prop, 1980/81:48

152

d

å

 f

ö

rel

ä

ggande enligt 16 kap, 5 v AB inte har med­delats. Har t,ex. kung

ö

rande skett enligt 2 

§

 (helt ok

ä

nd arvinge) fast

ä

n r

ä

tteligen kung

ö

rande med in­dividuell anmaning enligt 1 

§

 hade bort ske, l

ö

per den alln

ä

nna tio

å

riga preskriptionstiden och inte den kortare frist som har angetts i kung

ö

relsen. Det­samma blir f

ö

rh

å

llandet om kung

ö

rande har 

ä

gt rum trots att de heraraavarande d

ö

dsbodel

ä

garna eller n

ä­

gon av dem n

ä

r bouppteckningen f

ö

rr

ä

ttades k

ä

nde till den bortovarande b

å

de i fr

å

ga om namn och adress. Har d

ä

remot efter det kung

ö

relsen utf

ä

rda­des kunskap vunnits ora n

å

gon omst

ä

ndighet sora tidi­gare var ok

ä

nd och som om den varit k

ä

nd skulle ha f

ö

ranlett att kung

ö

rande inte hade skett, medf

ö

r inte detta f

ö

rh

å

llande att den allm

ä

nna preskrip­tionsregeln skall till

ä

mpas.

Den allm

ä

nna preskriptionsregeln kan 

å

beropas 

ä

ven av arvtagare som vid d

ö

dsfallet k

ä

nde till existen­sen av s

å

dan pretendent mot vilken han 

å

beropar be­st

ä

nnelsen (.valin 

Ä

B I s, 374). H

ä

r skiljer sig svensk r

ä

tt fr

ä

n t.ex. dansk (se avsnitt 4.2.2),

4,1,5  16 kap, 5 

§

Ä

B

I f

ö

rarbetena till lagstiftningen om preskription av r

ä

tt till arv och testamente har framh

å

llits att det ibland kan intr

ä

ffa att arvinge eller testaments­tagare som 

ä

r kand vid arvfallet inte kan f

ö

rm

å

s att ange on han g

ö

r anspr

å

k p

å

 kvarl

å

tenskapen. Det kan ocks

å

 f

ö

rekomna enligt lagmotiven att arvtagare som var helt ok

ä

nd eller p

ä

 ok

ä

nd ort n

ä

r bouppteck­ningen skedde sedermera bljr k

ä

nd och f

ä

r vetskap om sin r

ä

tt men v

ä

grar ge besked ora han 

ä

mnar ut

ö

va den. F

ö

r b

å

da dessa kategorier skulle, om inga s

ä

r­skilda best.

ä

mmelser f

ö

r denna situation var meddela­de, de i avsnitten 4,1.2 - 4.1.4 angivna proskrip-

Pro 

I. 

1980/81:48

153

tionstiderna forts

ä

tta att l

ö

pa trots att ifr

å

gava­rande arvtagare kanske ar helt ointresserade av kvar­l

å

tenskapen. Det successionsr

ä

ttsliga l

ä

get f

ö

r 

ö

v­riga arvingar och testaraentstagare skulle f

ö

rbli oklart under ganska l

å

ng tid. De skulle d

ä

rf

ö

r i rarlnga fall inte kunna ta sin lott i besittning.

I 16 kap. 5 i 

Ä

B har meddelats en best

ä

mmelse i syfte att f

ö

rhindra nu n

ä

randa icke 

ö

nskv

ä

rda effek­ter av de relativt l

å

.nga preskriptionstiderna. En­ligt denna best

ä

.nnelsc- kan arvinge eller testaraents­tagare son undandrar sig att ge tillk

ä

nna om han vill g

ö

ra anspr

å

k p

å

 r.

ä

tt till arv resp. testamente av r

ä

tten f

ö

rel

ä

ggas att g

ö

ra sin r

ä

tt g

ä

llande inom sex m

å

nader fr

å

n det f

ö

rel

ä

ggandet delgavs honom. S

å

dant f

ö

rel

ä

ggande skall meddelas p

å

 ans

ö

kan av n

å

gon so.m 

ä

r ber

ä

ttigad till arvingens eller testa­mentstagarens del i kvarl

å

tenskapen i h

ä

ndelse denne f

ö

rsummar att bevara si.'i r

ä

tt.

4.1.6  Preskriptionsavbrott

I avsnitten 4.1.2 - 4.1.5 har n

ä

mnts att den som vill avbryta den successionsr

ä

ttsliga preskriptio­nen har att inom vissa frister "g

ö

ra sin r

ä

tt g

ä

l­lande". N

ä

r preskription en g

å

ng har blivit av­bruten p

å

 beh

ö

rigt s

ä

tt f

å

r detta verkningar f

ö

r all framtid. N

å

gon ny preskriptionsfrist b

ö

rjar allts

ä

into l

ö

pa.

I 16 kap. 6 

§

AB anges n

ä

rmare hur preskriptionsav­brott skall ske. De olika slagen av verksamma av­brotts

å

tg

ä

rder kan indelas i tv

ä

 huvudkategorier:

1.

tilltr

ä

de av kvarl

å

tenskapen eller lott d

ä

ri och

2.

anra

ä

lan av det successionsr

ä

ttsliga anspr

å

ket.

5  Betr

ä

ffande s

å

dana "sekund

ä

rarvingar" se avsnitt 4.1.7.

Prop. 1980/81:48

154

ried tilltr

ä

de av kvarl

å

tenskapen avses inte bara faktiskt besittningstagande. 

Ä

ven att ta befattning ned boet i n

å

gon f

ö

rra t.ex. att delta i oouppteck-ning eller arvskifte r

ä

knas dit. A:rn-:;ia;- av anspr

å

k skall ske antingen hos r

ä

tten eller ho,s god nan ora s

å

dan har f

ö

rordnats att bevaka den bortovarandes r

ä

tt eller hos samtliga dodsbodel

ä

gare sora har till­tr

ä

tt kvarl

å

tenskapen. Har skifte inte 

ä

gt rura, f

å

r anifi

ä

lari ocks

ä

 ske hos boutredningsnan eller annan sora sitter i boet. God man son har mottagit anra

ä

lan skall tillk

ä

nnage den hos r

ä

tten. R

ä

tten skall un­derr

ä

tta k

ä

nda d

ö

dsbodel

ä

gare betr

ä

ffande anjn

ä

lan son har gjorts eller tillk

ä

nnagetts hos r

ä

tten.

4.1.7  Preskriptionens verkningar

Har arvinge eller testamentstagare inte gjort sin r

ä

tt g

ä

llande inora de preskriptionsfrister son g

ä

ller f

ö

r olika fall, f

ö

rlorar han enligt 16 kap. 7 

§

Ä

B sin r

ä

tt. Inneb

ö

rden d

ä

rav har ber

ö

rts n

ä

r-nare i avsnitt 4.1.1.

Betr

ä

ffande arv medf

ö

r preskription att det skall tillfalla dem son skulle ha haft r

ä

tt till det om den f

ö

r vilken preskription har skett hade avlidit f

ö

re arvl

å

taren (16 kap, 8 

§

Ä

3)." I fr

å

ga ora testa­raente har inte neddelats n

å

gon s

ä

rskild lagbest.

ä

ra-melse. I st

ä

llet g

ä

ller alln

ä

nna f

ö

reskrifter om tolkning av testanente.

6  I detta saramanhang 

ä

r allts

å

 likson vid f

ö

rver­kande av arv men till skillnad mot vad son g

ä

ller r

ö

rande avr

ä

kning av arvsf

ö

rskott och normalt be­tr

ä

ffande arvsavs

ä

gelse den s.k. representationsr

ä

t­ten inte n

ä

gon representationsr

ä

tt i egentlig raenin-r (6 kap. 6 5," 15 '-ap. 4 'j och 17 Jcap. 2

§

 tredje stycket .-B).

Prop. 1980/81:48

155

4. 2    Utl

ä

ndska f

ö

rh

å

llanden

4.2.1      Finland

De finska r

ä

ttsreglerna 

om  

preskription av r

ä

tt till arv och testamente uppvisar m

ä

nga likheter med de svenska (se avsnitt 4,1), Detta g

ä

ller t,ex. be­st

ä

mmelsen att den som har tagit arv eller testa­raente skall g

ö

ra sin r

ä

tt g

ä

llande inon tio 

ä

r fr

å

n arvl

å

tarens d

ö

d eller, om den p

ä

testamentet grun­dade r

ä

tten intr

ä

der senare, fr

å

n denna tidpunkt. Vidare kan liksom enligt svensk r

ä

tt dorastol efter ans

ö

kan f

ö

rel

ä

gga arvinge eller testamentstagare att g

ö

ra sin r

ä

tt till kvarl

å

tenskapen g

ä

llande inom viss tid efter det att f

ö

rel

ä

ggandet har del­getts honora. Slutligen 

ö

verensst.

ä

mner den finska lagstiftningen ned den svenska i fr

å

ga ora avbrott och verkningar av succo-ssionsr

ä

ttslig preskription.

Till skillnad fr

å

n svensk r

ä

tt inneh

å

ller den finska inga s

ä

rskilda best

ä

mraelser om preskriptionstid f

ö

r s

ä

dana arvingar och testamentstagare sora i ett eller annat avseende 

ä

r ok

ä

nda. Inte heller finns f

ö

re­skrifter ora kung

ö

rande betr

ä

ffande dessa kategorier.

4.2.2      Danraark

7 Enligt dansk r

ä

tt f

å

r arvinge  och legatarie kr

ä

va

sin del av arvet inora tio 

å

r efter arvl

å

tarens fr

å

nf

ä

lle 

ä

ven ora skifte har skett. Har de som del­tagit i skiftet d

ä

rvid gjort sig skyldiga till svikligt f

ö

rfarande not de bortovarande har de sist­n

ä

randa riitt att framst

ä

lla anspr

å

k p

å

 arvet under obegr

ä

nsad tid efter d

ö

dsfallet.

7  Betr

ä

ffande begreppet arvinge i dansk r

ä

tt so avsnitt 2.4.2.

Prop. 1980/81:48

156

Tnder skiftef

ö

rfarandet finns ra

ö

jlighet att utf

ä

rda kallelse p

å

ok

ä

nda arvingar och legatarier varvid dessa anmodas att anm

ä

la sig. Underl

ä

ten anra

ä

lan medf

ö

r emellertid inte att de bortovarande f

ö

rlorar sin r

ä

tt.

4,2.3  Norge

Den successionsr

ä

ttsliga presl-rriptionsfrister. en­ligt norsk r

ä

tt uppg

å

r normalt till tio 

ä

r r

ä

knad fr

å

n arvl

å

tarens d

ö

d. Arvsanspr

å

k kan emellertid

inte pre.5kriberas s

ä

l

ä

nge d

ö

dsboet 

ä

r f

ö

rem

å

l f

ö

r

3 offentligt skifte.

Prop. 1980/81:48

157

4.3    

ö

verv

ä

ganden och f

ö

rslag

De svenska successionsr

ä

ttsliga preskriptionsti­derna 

ä

r relativt korta vid en j

ä

mf

ö

relse med 

ö

vri­ga V

ä

steuropa. Inget av de i avsnitt 4.2 och i bilagorna 1-5 angivna l

ä

nderna har s

å

lunda kortare frister 

ä

n Sverige. Tre av dem - Finland, Danmark och Norge - har tio

å

rig preskriptionstid. I England utg

ö

r fristen tolv 

ä

r. Fyra av l

ä

nderna - Frankrike, F

ö

rbundsrepubliken Tyskland, Belgien och Neder­l

ä

nderna - har avsev

ä

rt l

ä

ngre preskriptionsfrist 

ä

n Sverige, n

ä

mligen 30 

å

r. Vid j

ä

mf

ö

relsen m

å

ste 

ä

ven beaktas att enligt flera av dessa utl

ä

ndska r

ä

ttsordningar g

ä

ller, i motsats till svensk r

ä

tt, ingen preskriptionstid alls om ond tro f

ö

rel

å

g hos de arvtagare som redan har skiftat resp. - enligt engelsk r

ä

tt - hos den personlige representanten.

Fast

ä

n de successionsr

ä

ttsliga preskriptionsfrister­na s

å

ledes 

ä

r relativt korta enligt svensk r

ä

tt kan det finnas sk

ä

l att f

ö

rkorta dera ytterligare fram­f

ö

r allt av h

ä

nsyn till de arvtagare som redan har gjort sin r

ä

tt g

ä

llande till kvarl

å

tenskapen. S

å 

l

ä

nge preskriptionstiderna l

ö

per, f

ö

rblir n

ä

mligen det successionsr

ä

ttsliga l

ä

get oklart f

ö

r dessa arvtagare. Visserligen har de under preskriptions­tiden i vissa .fall ra

ö

jlighet att 

å

stadkomma suoces-sionsr

ä

ttslig klarhet. S

å

dan m

ö

jlighet f

ö

religger enligt den tidigare ber

ö

rda best

ä

mmelsen i 16 kap. 5 

§

 AB (se avsnitt 4.1.5). Enligt denna best

ä

mmelse skall n

ä

mligen r

ä

tten efter ans

ö

kan f

ö

rel

ä

gga de arvtagare sora inte har framst

ä

llt arvs- eller tes-tamentsanspr

å

k att g

ö

ra sin r

ä

tt g

ä

llande inom viss kortare tid. Till

ä

mpning av denna best

ä

mmelse f

ö

rut­s

ä

tter emellertid att arvtagarna 

ä

r k

ä

nda till namn

Prop. 1980/81:48

158

och adress. Ar detta inte f

ö

rh

å

llandet, m

ä

ste de "aktiva" arvtaga.rna v

ä

nta hela preskripticristiden innan de f

ä

r veta hur det blir med den slutli-ga

Dst 

ä

r allts

ä

 tydligt att de arvta.gare son har be­vakat sin r

ä

tt h.ar ett starkt intresse av att preskinptionstiderna T

ö

rkortas, Fr

ä

ga 

ä

.r eneller­tld om detta intresse -'ir s

ä

 beaktansviirt att det b

ö

r f

ö

ranleda en fors.

ä

nring f

ö

r s

ä

dana .arvtagare s-on sent f

å

r vetskap on arvl

å

tarens fr

å

nf

ä

lle, i-ian kan naturligtvis med viss r

ä

tt h

ä

vda att en arvta­gare som har haft s

ä

 ringa kontakt raed den avlidne att han inte f

ä

r k-innedom om d

ö

dsfallet inon ett f

å

tal 

ä

r b

ö

r f

å

 finna sig i att hans anspr

å

k p

ä 

del i kvarl

å

tenskapen preskriberas. Detta resone­mang 

ä

r emellertid inte rimligt under alla f

ö

rh

å

l­landen. Mellan en utomlands bosatt arvtagare och en arvl

å

tare med hemivist i Sverige kan s

ä

lunda f

ö­

religga en stark k

ä

nsla av samh

ö

righet fast

ä

n de inte st

å

r i regelbunden f

ö

rbindelse raed varandra. Detta torde inte s

ä

llan vara fallet i fr

å

ga ora de ra

å

nga invandrare son finns h

ä

r i landet och deras utl

ä

ndska anh

ö

riga. Vidare kan bortovarande arvta­gares okunnighet on .arvl

å

tarens fr

å

nf

ä

lle bero p

ä 

att hemmavarande arvtagare avsiktligt har underl

å­

tit att underr

ä

tta dera ora d

ö

dsfallet.

Trots den tvel-rsara.het sora har redovisats i det f

ö

re­g

å

ende har utredningen slutligen stannat f

ö

r att f

ö

resl.*. f

ö

rkortningar av de sucoessionsr

ä

ttsli.ga preskriptionsfristerna, Fcr att det nya s.",'stenet inte skall leda till r

ä

ttsf

ö

rluster f

ö

r vissa kate­gorier av arvtagare b

ö

r f

ö

ljande regel inf

ö

ras. Bortovarande arvtagare skall f

å

 g

ö

ra anspr

å

k p

ä

 kvar-

Prop. 1980/81:48

159

l

ä

tenskapen 

ä

ven efter preskriptionsfristens ut­g

å

ng ora de som redan har tilltr

ä

tt arvet under fristen k

ä

nde till att det fanns ocks

å

 andra arv­tagare. De sistn

ä

mnda arvtagarna har att visa att de f

ö

rstn

ä

mnda var i ond tro i detta h

ä

nseende.

I fr

å

ga om de nya preskriptionstidernas l

ä

ngd anser

utredningen att den allra

ä

nna preskriptionsfristen i

g forts

ä

ttningen b

ö

r uppg

å

till fera 

å

r.  Betr

ä

ffande

de s

ä

rskilda preskriptionsfristerna enligt 16 kap. ''-3 

§§

 AB har utredningen 

ö

verv

ä

gt att f

ö

resl

å

 an­tingen att fristerna f

ö

rkortas ytterligare eller att best

ä

mraelserna upph

ä

vs. F

ö

rkortas inte frister­na, m

å

ste best

ä

raraelserna givetvis upph

ä

vas. Med en ferai

ä

rig alln

ä

n preskriptionstid finns det n

ä

mligen ingen anledning att beh

å

lla en specialreglering raed sanna preskriptionstid.

F

ö

r upph

ä

vande av de s

ä

rskilda preskrlptionsbest

ä

ra-melserna i 16 kap, 1-3 

§§

 AB talar f

ö

ljande sk

ä

l. Skall best

ä

mmelserna st

å

kvar kan det s

ä

ttas i fr

å

ga om inte det nuvarande systeraet med kung

ö

relse i Post- och Inrikes Tidningar b

ö

r 

ö

verges. Denna ord­ning torde n

ä

mligen i praktiken vara t

ä

mligen me­ningsl

ö

s. Fr

å

ga uppkommer d

å

 om man b

ö

r ers

ä

tta sagda kung

ö

randef

ö

rfarande .ned n

å

gon annan obligato­risk kung

ö

rande f

ö

rra.  Kung

ö

rande i ortstidni.ng tor-

9

Som notiv f

ö

r att just fera 

ä

r har valts kan rent allm

ä

nt s

ä

gas f

ö

liande. Fristen b

ö

r raed h

ä

nsyn till de bortovarande arvtagarnas intressen inte vara kortare. Er. l

ä

ngre allm

ä

n preskriptionstid skulle under beaktande av den nuvarande fristens l

ä

ngd knappast uppfattas sora en reforra,

10

.je 1 ;; lagen (1977:654) ora kung

ö

rande i m

ä

l och 

ä

renden hos nyndighet samt prop. l'975/77:63 s. U9 ff.

Prop. 1980/81:48

160

de bli alltf

ö

r dyrbart. Dessutom 

ä

r det sannolikt att de sora raan vill n

å

 raed s

å

dan kung

ö

relse i all­m

ä

nhet befinner sig utanf

ö

r tidningens spridnings-orar

ä

de. Kung

ö

rande p

å

 r

ä

ttens anslagstavla blir naturligtvis enklare ooh mindre kostsamt, 

k  

andra sidan f

ä

r v

ä

l dylikt kung

ö

rande anses vara 

ä

nnu nera meningsl

ö

st 

ä

n de b

å

da andra kung

ö

randeformerna. Med h-

ä

nsyn till det anf

ö

rda b

ö

r kravet p

å

 kung

ö

rande slopas i fr

å

ga om s

ä

dana arvtagare som i ett eller annat avseende ,

ä

r ok

ä

nda. Upph

ö

r kung

ö

rande f

ö

rfaran­det finns emellertid inte l

ä

ngre n

å

gon utg

å

.ngspunkt fcr ber.

ä

Vrning av de speciella preskriptionsfristerna. Utredningen f

ö

resl

ä

r d

ä

rf

ö

r att de srLrskilda nreskrip-tionsbestr-aira.elsorr.a i 16 kap, 1-3 5

§

Ä

B upph

ä

vs, Sora en konsekvens h

ä

rav f

ö

resl

ä

s 

ä

ven upph-

ä

vande .av dels lagen (1953:52) om f

ö

rl

ä

ngning av tid f

ö

r preskription av r

ä

tt till arv eller testamente, dels kung

ö

relsen (1959:321) med n

ä

rmare best

ä

mmelser om kung

ö

rande, varom i 16 kap, 1, 2 och 3 

§§

 AB stadgas.

Best

ä

mmelsen i 16 kap, 5 

§

Ä

B ora f

ö

rel

ä

ggande f

ö

r arvtagare att g

ö

ra sin r

ä

tt g

ä

llande b

ö

r st

å

 kvar. De motiv son har anf

ö

rts f

ö

r best

ä

mmelsen (se avsnitt 4.1.5) har giltighet 

ä

ven i det f

ö

reslagna systemet.

Snligt utredningens nening b

ö

r nan beh

ä

lla ocks

å 

best

ä

nnelsen i 16 kap. 3 a 

§

Ä

B ora tre m

å

naders preskriptionstid f

ö

r ok

ä

nd fader vid barnets d

ö

d. Best

ä

mmelsen utg

ö

r n

ä

mligen sora framg

ä

r av redog

ö­

relsen i avsnitt 4.1,3 ett korapleraent till den spe­ciella preskriptionsregeln f

ö

r barn uto.m 

ä

ktenskap sora har f

ö

tts f

ö

re den 1 januari 1970, Denna regel finns i 

ö

verg

ä

ngsbest

ä

mraelserna till 1969 

å

rs 

ä

nd­ringar i 

Ä

3 betr

ä

ffande barns arvsr

ä

tt. Det finns inget sk

ä

l att i detta sara.raanhang 

ä

ndra ifr

å

gavarande

Prop. 1980/81:48

161

ö

verg

å

ngsbest

ä

mraelser. D

ä

rf

ö

r b

ö

r inte heller regelns komplementf

ö

reskrift i 

Ä

B

ä

ndras.

Utredningen har 

ö

verv

ä

gt att f

ö

resl

å

 den 

ä

ndringen

i 3 a j- att best

ä

mmel.sen koraner att omfatta 

ä

ven

de fall n

ä

r den d

ö

des farfar eller morfar 

ä

r ok

ä

nd.

l:nellertid har utredningen slutligen stannat f

ö

r

att inte l

ä

gga fram n

å

got s

ä

dant f

ö

rslag. Av allt

att d

ö

ma koirmier n-amligen arvsr

ä

tten i tredje paren-

o

11

telen 

tvc-.  

sm

å

ningom att slopas.  Ooh da bortfaller givetvis grunden f

ö

r det ifr

å

gasatta 

ä

ndringsf

ö

r-.slaget.

Betr

ä

ffande fr

ä

gan vi;ra arvet slrall tillfalla n

ä

r preskription har intr

ä

tt f

ö

r arvinge f

ö

resl

ä

s ingen 

ä

ndring i g

ä

llande r

ä

tt. Arvet slcall allts

ä

 till­falla dem son skulle ha varit arvsber

ä

ttigade om arvingen hade avlidit f

ö

re arvl

å

taren. F.n. finns inga uttryckliga best

ä

rrmielser om vad sora g

ä

ller i preskriptionsh

ä

nseende betr

ä

ffande dessa s.k. sekund

ä

rarvingar. Inte heller i fr

ä

ga om sekund

ä

ra testamentstagare finns s

ä

dana best

ä

nmelser. Det f

ä

r eraellertid antas att den allm

ä

nna preskriptions­regeln i princip 

ä

r till

ä

mplig (se Lennart F

å

lsson i SvJT 1950 s. 541 ff). De sekund

ä

ra arvtagarna n

ä

ste allts

ä

 g

ö

ra sin r

ä

tt g

ä

,llande inom tio 

å

r fr

ä

n arvl

å

tarens d

ö

d. Upph

ä

vs de s

ä

rskilda preskrip-tionsbest

ä

inmelserna i 16 kap. 1-3 

§§

 AB enligt ut­redningens f

ö

rslag, inneb-

ä

r denna omst

ä

ndighet i ooh f

ö

r sig en f

ö

rs

ä

mring av de sekund

ä

ra arvta.gar-

las stal Inin". 1'reskriptionsfristen for dem konmer i "-'.": ;al."' -?.ll- :.d att l

ö

pa ut vid sairiraa tidpunkt so.ra

l.i'.-l a.gssakkunni.gas (Ju 1970:52) direktiv [nrikes tidn, den 27 augusti 1969).

11 Riksdagen 1980/81. 1 saml Nr 48

Prop. 1980/81:48

162

f

ö

r de prim

ä

ra arvtagarna. De sekund

ä

ra arvtagarna f

ä

r d

ä

 ingen ra

ö

jlighet att frarast

ä

lla arvsanspr

å

k sedan det har klarlagts att de 

ä

r arvsber

ä

ttigade. F.n. kan det vara s

å

 att de sekund

ä

ra arvtagarna erh

å

ller en kortare eller l

ä

ngre tid f

ö

r framst

ä

llan­de av arvsanspr

å

k efter det att fristen har l

ö

pt ut f

ö

r de prim

ä

ra arvtagarna.- Detta 

ä

r f

ö

rh

ä

llandet ora t.ex. kung

ö

relse har utf

ä

rdats betr.

ä

ffande pri­m

ä

rarvinge enligt 16 kap. 1 

§

 AB innan fera 

å

r har f

ö

rflutit fr

ä

n arvl

å

tarens d

ö

d. Fraraf

ö

r allt f

ö

r sekund

ä

r arvtagare son inte f

å

r k

ä

nnenon on arvl

å

ta­rens fr

å

nf

ä

lle under den preskriptionsfrist sora g

ä

ller f

ö

r den prira,.

ä

re arvtagaren 

ä

r det givetvis av stort intresse att d

ä

refter ha en "egen" preskrip­tionsfrist. Visserligen kan han enligt den f

ö

reslag­na ordningen i vissa fall.oberoende av att preskrip­tionstiden har g

å

tt ut f

ö

ra talan raot andra arvtagare ora utf

å

ende av arvet. ."len d

å

 kr

ä

vs att ond tro f

ö

re­l

å

g hos dera. Vidare g

ä

ller att han har bevisb

ö

rdan f

ö

r detta f

ö

rh

ä

llande.

F

ö

r att undg

å

 nu p

å

talade ol

ä

genheter f

ö

r sekund

ä

ra arvtagare av den nya regleringen f

ö

resl

å

r utred­ningen en s

ä

rskild best

ä

mmelse f

ö

r dessa arvtagare betr

ä

ffande preskriptionsfristens utg

ä

.ngspunVrt. en­ligt den f

ö

reslagna best

ä

mmelsen skall preskrip­tionstiden f

ö

r den inte b

ö

rja l

ö

pa f

ö

rr

ä

n de prin

ä

-ra arvtagarnas r

ä

tt har preskriberats. Fristen skall utg

ö

ra ett 

ä

r fr

å

n sistn

ä

m.nda tidpunkt.

Best

ä

mmelserna om att preskription inte skall intr

ä

da i ondtrosfallen och att en s

ä

rskild preskriptions­frist skall g

ä

lla f

ö

r sekund

ä

rsuccessorer f

ö

resl

å

s intagna sora nya stycken i 16 kap. 7 resp. 8 

§

ä

3.

Prop. 1980/81:48

163

5       D

Ö

DF

Ö

RKLARING

5,1    G

ä

llande r

ä

tt

I 25 kap, 

Ä

B finns best

ä

ramelser om d

ö

df

ö

rklaring. D

ö

df

ö

rklaring enligt svensk r

ä

tt inneb

ä

r f

ö

rkla­ring av domstol att n

å

gon skall anses f

ö

r d

ö

d. F

ö

rklaringen grundl

ä

gger en presumtion att veder­b

ö

rande 

ä

r avliden och att detta har intr

ä

ffat vid en i f

ö

rklaringen angiven tidpunkt. F

ö

rklaringen medf

ö

r r

ä

ttsverkningar i samtliga personliga och ekonorais.ka h

ä

nseenden,. Visar det sig senare att den d

ö

d f

ö

rklarade lever, faller utan vidare den presumtion som har st

ä

llts upp i f

ö

rklaringsbeslu­tet. N

å

gon s

ä

rskild talan om f

ö

rklaringens upph

ä­

vande beh

ö

vs allts

ä

 inte i detta fall. Detsamma 

ä

r f

ö

rh

å

llandet om det klarl

ä

ggs att den d

ö

df

ö

rklarade har avlidit vid annan tid 

ä

n den antagna d

ö

dsdagen.

Ans

ö

kan om d

ö

df

ö

rklaring f

ä

r g

ö

ras betr

ä

ffande bortovarande person under f

ö

ruts

ä

ttning att viss tid har f

ö

rflutit "sedan han veterligen sist var vid liv" (25 kap. 1 

§

Ä

B). I allra

ä

nhet kr

ä

vs att denna period uppg

å

r till rainst tio 

å

r. Skulle den f

ö

rsvunne vara 

ä

ldre 

ä

n 75 

ä

r vid ans

ö

kningstill­f

ä

llet, r

ä

cker det ora perioden utg

ö

r fera 

å

r. Befann han sig i livsfara vid f

ö

rsvinnandet 

ä

r det till-

I

Uttryckliga f

ö

reskrifter 

om  

f

ö

rklaringens verk­ningar har raeddelats endast betr

ä

ffande den d

ö

df

ö

r-klarades kvarl

å

tenskap. Det 

ä

r emellertid helt klart att f

ö

rklaringen f

å

r

ä

ven t.ex. den effekten att den d

ö

df

ö

rklarades 

ä

ktenskao anses upol

ö

st som om han hade avlidit (NJA 

II 

nj,Z  

s. 608 

ö

ch V/alin 

Ä

B

II

s. 289).

Prop. 1980/81:48

164

2

r

ä

ckligt raed tre 

å

r.

Det kr

ä

vs relativt stark bevisning f

ö

r att livsfara skall anses f

ö

religga. Detta framg

ä

r bl.a. av r

ä

tts­fallet NJA 1977 s. 118, Omst

ä

ndigheterna i m

ä

let var f

ö

ljande. En kvinna A,-L. ans

ö

kte om d

ö

df

ö

rkla­ring av sin raake S. Vid ans

ö

kningstillf

ä

llet hade ner 

ä

n tre men raindre 

ä

n tio 

ä

r f

ö

rflutit sedan han f

ö

rsvann. Av utredningen framgick att E, en fredag hade sagt till A.-L. att han 

ä

ranade cykla till familjens sommarstuga och tillbringa helgen d

ä

r. Han ville n

ä

raligen vila upp sig efter en anstrringan-de arbetsperiod. Dagen d

ä

rp

å

 begav sig A.-L. till sommarstugan. Hon fann d

å

att stugan var l

ä

st och att familjens motorb

å

t var borta. Samna dag p

å

tr

ä

f­fades motorb

å

ten i en fj

ä

rd utan n

å

gon m

ä

nniska ombord. Den hade fastnat i en lina till en utlagd n

ä

tv

ä

le. I b

ä

.ten fanns bl.a. en bag inneh

å

llande en jacka och en flaska m.ed en raindre m

ä

ngd br

ä

nnvin, Orafattande spaningar och draggningar p

å

gick efter 3. under cirka en m

å

nad fr

å

n hans f

ö

rsvinnande. Dessa blev emellertid resultatl

ö

sa. Vid tiden f

ö

r E:s f

ö

rsvinnande uppgick vindstyrkan i det f

ö

reva­rande omr

å

det till 2 

ä

 8 ra/sek. Domstolarna fann inte utrett att 3. befann .sig i livsfara n

ä

r han veterligen senast var i livet. A.-L.:s ans

ö

kan togs d

ä

.rf

ö

r inte upp till behandling.

Ans

ö

kan om d

ö

df

ö

rklaring g

ö

rs hos r

ä

tten i den ort d

ä

r den bortovarande senast har haft hemvist i

2  '/ar situationen vid f

ö

revarande tillf

ä

lle s

ä

dan att det f

ä

r anses uteslutet att den bortovarande har 

ö

verlevt den, torde d

ö

df

ö

rklaring vara obeh

ö

vlig (NJA 

II 

1933 s. 615, "JA 1911 s.'90 och JO 1946's. 167 ff).

I r-ittstill-

ä

rapningen har livsfara ansetts inne­fatta inte ondast en yttre fara utan 

ä

ven fara f

ö

r sj

ä

lvmord (SvJT 1963 rf. s, 34),

Prop, 1980/81:48

165

riket eller, om dylikt forum inte finns, hos Stockholms tingsr

ä

tt. Beh

ö

rig s

ö

kande 

ä

r den bortovarandes raake eller arvinge eller annan per­son vars r

ä

tt kan bero av d

ö

df

ö

rklaringen (25 kap. 2 

§

Ä

B), S

ä

dan person kan vara universell testa­raentstagare, legatarie eller f

ö

rm

å

nstagare till livf

ö

rs

ä

kring efter den f

ö

rsvunne (NJA 

II 

1933 s, 613). Fr

å

ga om d

ö

df

ö

rklaring betraktas som ett 

ä

rende tillh

ö

rande den frivilliga r

ä

ttsv

ä

rden. Be-tr

ä

.ffande r

ä

ttens handl

ä

ggning till

ä

rapas d

ä

rf

ö

r f

ö

rutom 25 kap. AB 

ä

ven lagen (1946:807) on hand-l'ig.gning av domstols

ä

renden. Ans

ö

kan ora d

ö

df

ö

rkla­ring torde kunna avse ocks

å

 utl

ä

ndsk raedborgare under f

ö

ruts

ä

ttning att han har viss anknytning till Sverige, t.ex. vid f

ö

rsvinnandet hade hemvist h

ä

r i riket. Svensk lag torde vara till

ä

mplig 

ä

ven i detta fall (SOU 1954:6 s. 124 f).

N

ä

r ans

ö

kan om d

ö

df

ö

rklaring har kommit in, skall r

ä

tten utreda de omst

ä

ndigheter som kan ha betydel­se i 

ä

rendet. Vissa n

ä

ra anh

ö

riga till den bortova­rande skall d

ä

rvid alltid beredas tillf

ä

lle att yttra sig n

ä

mligen maken ora han vistas i riket samt de n

ä

rraaste sl

ä

ktingarna. Det 

ä

r vidare obli­gatoriskt att h

ö

ra s

å

dan person som kan antas se­nast ha haft underr

ä

ttelse om de.n f

ö

rsvunne. Slut­ligen 

ä

r r

ä

tten skyldig att h

ö

ra pastors

ä

mbetet och polism.yndigheten i den-ort d

ä

r den bortovarande senast bar haft hemvist i riket (25 kap. 3 

§

ä

B).

Har vid r.

ä

ttens utredning inte klarlagts att den bortovarande har avlidit eller att han lever, skall r

ä

tten utf-rda kung

ö

relse om ans

ö

kningen (25 kap. 

f>.   

i .-.3). .'jon ytterligare f

ö

ruts

ä

ttning fcr kung

ö­

rande g

ä

ller att viss minsta tid skall ha f

ö

rflutit

Prop. 1980/81:48

166

fr

å

n f

ö

rsvinnandet till kung

ö

randetillf

ä

llet, H

ä

r­vid

ä

r det fr

å

ga ora lika stor tidryrad sora tnligt ovan kr

ä

vs vid ans

ö

kningstillf

ä

llet f

ö

r varje s

ä

r­skilt fall. Under r

ä

ttens utredning kan ju ha klar­lagts att den bortovarande var i livet vid en sena­re tidpunkt 

ä

n den son har an.getts i ans

ö

kan. ?;un-g

ö

relsen skall inneh

å

lla kallelse p

ä

den bortova­rande. Han skall d

ä

r uppmanas att senast .viss dag anm

ä

la sig hos r

ä

tten. Dagen f

å

r inte s

ä

ttas tidi­gare 

ä

n ett 

å

r efter r

ä

ttens beslut om kung

ö

rande. I kung

ö

relsen skall vidare intas en anmaning till var och en son kan l

ä

nna upplysning i 

ä

rendet att inon n

ä

mnda tid ge det till k

ä

nna hos r

ä

tten. Genom r

ä

ttens f

ö

rsorg skall kung

ö

relsen utan dr

ö

jsm

å

l f

ö­

ras in i Post- ooh Inrikes Tidningar samt i orts-

5 tidning.

Har den i kung

ö

relsen angivna fristen l

ö

nt ut och har visshet inte vunnits att den.bortovarande le­ver eller har avlidit, skall r

ä

tten d

ö

df

ö

rklara honora (25 kap. 5 

§

 AB). Liksora, vid ans

ö

knings- och kung

ö

randetillfallena galler 

ä

ven-vid tiden -f

ö

r d

ö

df

ö

rklaringsbeslutet sora en f

ö

ruts

ä

ttning f

ö

r denna r

ä

ttshandling att en viss tidrymd n

ä

ste ha f

ö

rflutit fr

ä

n den bortovarandes f

ö

rsvinnande. Minst lika stor tidryrr',d kr

ä

vs f

ö

r varje s

ä

rskilt fall so.m vid de b

å

da tidigare tillf

ä

llena, jjet 

ä

r endast betr

ä

ffande periodens begynnelse- och 

ä

nd­punkter sora 

ä

ndringar kan godtas. Har det s

å

lunda under -

ä

rendets handl-

ä

ggning visat sig att den borto-

3  Jnligt 3 

§

lagen (1977:654) on kung

ö

rande i ra

ä

l och 

ä

renden hos myndighet ra.ra. skall ora kun­g

ö

rande i ortstidning 

ä

r f

ö

reskrivet kung

ö

relsen f

ö

ras in i alla lokala dagstid.ningar son har en spridning av n

ä

gon betydenhet bland dera inom orten till vi]ka kung

ö

relsen riktar sig. S

å

dan spridning skall tidningen i regel anses lia ora den kan ber

ä

k­nas vara spridd till ninst fen procent av hush

å

llen i orten eller till minst 50 procent av hushallen i viss kommun inon det ber

ö

rda omr

å

det.

Prop. 1980/81:48

167

varande levde vid en senare tid 

ä

n den som"p

å

stods vid ans

ö

kningstillf

ä

llet utg

ö

r allts

ä

 denna omst

ä

n­dighet i och f

ö

r sig inget hinder raot d

ö

df

ö

rklaring. F

ö

ruts

ä

ttning "n

ä

rf

ö

r 

ä

r emellertid att period

é

n-raellan f

ö

rsvinnande och beslut om d

ö

df

ö

rklaring inte understiger de tidrymder som enligt ovan g

ä

ller f

ö

r varje s

ä

rskilt d

ä

r angivet fall.

I r

ä

ttens beslut ora d

ö

df

ö

rklaring skall anges den antagna d

ö

dsdagen. F

ö

r best

ä

mmande d

ä

rav g

ä

ller f

ö

ljande regler. Har rainst tio 

å

r f

ö

rflutit sedan den bortovarande veterligen sist var vid liv, skall som d

ö

dsdag i princip anses sista dagen av den m

å

nad d

å

 nyssn

ä

mnda tid gick till 

ä

nda. Har den f

ö

rsvunne fyllt 65 men inte 70 

å

r n

ä

r han f

ö

rsvann, skall som d

ö

dsdag anges sista dagen av den m

å

nad under vilken han skulle ha fyllt 75 

å

i-. Befann sig den bortova­rande i livsfara n

ä

r ha,n f

ö

rsvann, best

ä

ms sora d

ö

ds­dag dagen f

ö

r f

ö

rsvinnandet. Ar sistn

ä

mnda dag inte k

ä

nd, skall som d

ö

dsdag'anses sista dagen av den ra

å

nad n

ä

r livsfaran f

ö

rel

å

g.

Visar det sig senare att den d

ö

df

ö

rklarade lever, skall var och en som till f

ö

ljd av d

ö

df

ö

rklaringen har tilltr

ä

tt kvarl

å

tenskapen l

ä

mna tillbaka egen­domen (25 kap. 7 

§

Ä

B). 

Å

terb

ä

ringsskyldighet f

ö

r s

ä

dan mottagare f

ö

rsligger ocks

ä

om det blir klar­lagt att den d

ö

df

ö

rklarade har avlidit vid annan tid 

ä

n den antagna d

ö

dsdagen och annan person d

ä

r­f

ö

r 

ä

r ber

ä

ttigad till kvarl

å

tenskapen. H

ä

r f

ö

r arvtagare 

å

terb

ä

ringspliktig egendora blivit 

ö

verl

å­

ten eller uppl

å

ten (t.ex. pantsatt) till annan, 

ä

r ocks

å

denna 

ä

terb

ä

ringsskyldig i nu n

ä

randa fall on han inte var i god tro n

ä

r han "

å

tkon" egendoraeri.

4  iinligt f

ö

rarbetena

ä

.r godtroende tredje man skyd­dad raot 

å

terb

ä

ring i f

ö

revarande fall 

ä

ven om han inte har f

å

tt egendomen i sin besittning (NJA 

II 

1933 s, 622).

Prop. 1980/81:48

168

F

ö

r att god tro skall f

ö

religga r

ä

cker det inte m.ed att innehavaren 

ä

r okunnig ora att hans innehav 

ä

r obeh

ö

rigt. Det kr

ä

vs vidare att han inte har sk

ä

lig anledning utg

ä

 fr

ä

n att s

ä

ä

r f

ö

rh

å

llandet (NJA

II 

1933 s. 624). H

ä

r egendom l

ä

mnas tillbaka, skall den 

å

terb

ä

ringsskyldige i vissa fall ge ut avkastning eller, i regel betr

ä

ffande penningbelopp, dr

ö

jsm

ä

lsr

ä

nta. Avkastning resp. r.

ä

nta skali utg

ä 

f

ö

r tiden efter det innehavaren vann kunskap att annan hade b

ä

ttre r

ä

tt till egendomen eller st:in-ning delgavs honora. F

ö

r att nu angiven skyldighet skall kunna g

ö

ras g

ä

llande, m

å

ste allts

ä

innehavaren ha varit i ond tro son vad betr

ä

ffar

å

terb

ä

rings­skyldig tredje man skall ha varit mera kvalificerad 

ä

n n

ä

r det g

ä

ller sj

ä

lva

ä

terb

ä

ringsskyldigheten (NJA 

II 

1933 s. 624 f). 

Ä

r n

å

gon 

ä

terb

ä

ringsskyldig enligt n

ä

mnda regler men finns egendomen inte i be­h

ä

ll, uppkonner fr

ä

ga ora egendoraens v

ä

rde skall er­s

ä

ttas. Enligt f

ö

rarbetena f

å

r denna fr

å

ga l

ö

sas av r

ä

ttspraxis efter allra

ä

nna r

ä

ttsgrundsatser (a.a.).

Enligt 16 kap. 10 

§

lagen (1962:381) ora allra

ä

n f

ö

r­s

ä

kring har i vissa fall bortovarandes anh

ö

riga r

ä

tt.

5 till familjepension efter honora 

ä

ven om han inte

har blivit d

ö

df

ö

rklarad. F

ö

ruts

ä

ttning f

ö

r best

ä

ra-raelsens till

ä

mpning 

ä

r att det kan antas att den f

ö

rsvunne har avlidit. Som villkor f

ö

r pensionens utbetalning f

ä

r d

ä

rf

ö

r kr

ä

vas f

ö

rklaring p

å

heder och samvete av den anh

ö

rige att denne saknar varje underr

ä

ttelse on den bortovarande. Visar det sig senare att den fiirsvunne lever, skall r

ä

tten till pension upph

ö

ra. Redan utbetald pension f

ä

r i prin-

5 Med faniljepension f

ö

rst

å

s 

ä

nke- och barnpension (8 kap. lagen ora allm

ä

n f

ö

rs

ä

kring).

Prop. 1980/81:48

169

oip inte kr

ä

vas tillbaka. Har pensionsraottagaren underl

å

tit att till f

ö

rs

ä

kringskassan anm

ä

la det 

ä

ndrade f

ö

rh

ä

llandet och d

ä

rigenom f

ö

rorsakat felaktig utbetalning, kan emellertid under vissa ytterligare f

ö

ruts

ä

ttningar 

ä

terg

å

ngskrav riktas mot honora (16 kap. 8 

§

 och 20 kap. 4 

§

lagen om allra

ä

n f

ö

rs

ä

kring).

Vilka orast

ä

ndigheter som. skall anses tillr

ä

ckligt kvalificerande f

ö

r utbetalning av farailjepension i f

ö

rtid f

ä

r bero p

ä

 en pr

ö

vning i varje enskilt fall (Haradahl-Danielson-Lidbom.-Jj

Ö

berg, La-gen ora allm

ä

n f

ö

rs

ä

kring, 2 uppl. 1972, s. 251). I motiven till en med f

ö

revarande paragraf likartad best

ä

mmelse i den numera upph

ä

vda lagen ora f

ö

rs

ä

kring f

ö

r all­n

ä

n till

ä

ggspension n

ä

mns en del exempel p

å

 s

å

dana omst

ä

ndigheter. S

å

lunda kunde best.

ä

mmelsen bli till

ä

raplig on en person hade varit med om. en far-tygsf

ö

rlisning eller vistats p

å

 en ort sora hade ut­satts f

ö

r en naturkatastrof och d

ä

refter inte h

ö

rts av (prop. 1959:100 s. 136),

Ä

ven n

ä

r det g

ä

ller privata f

ö

rs

ä

kringar f

ö

rekommer enligt uppgift fr

ä

n f

ö

rs

ä

kringsinspektionen utbe­talning av f

ö

rs

ä

kringsbelopp efter bortovarande inte d

ö

df

ö

rklarade personer. Det finns emellertid inga best

ä

mnelser h

ä

rom i lag eller f

ö

rs

ä

kringsvillkor. "De st

ö

rre f

ö

rs

ä

kringsbolagen brukar trots detta be­tala ut f

ö

rs

ä

kringsbelopp efter f

ö

rsvunna livf

ö

r-s

ä

krade personer sora kan antas ha avlidit. Oftast r

ö

r det sig ora m

ä

nniskor sora har f

ö

rsvunnit till sj

ö

ss, fraraf

ö

r allt fiskare och sj

ö

m

ä

n. Totalt torde det vara fr.-\gan om ett feratontal personer per 

ä

.r. Vi-ri utbetalning i f

ö

rtid begr bolagen som .regel en f

ö

rbindelse av mottagaren att 

å

terbetala beloppet f

ö

r den h

ä

ndelse det senare skulle visa sig att den f

ö

rs

ä

krade lever.

Prop. 1980/81:48

170

5.2

Utländska  förhällanden

5,2,1       Finland

F

ö

r den finska r

ä

ttens del finns best

ä

mmelser om d

ö

df

ö

rklaring i 1901 

ä

rs lag ora f

ö

rsvunnen persons f

ö

rklarande f

ö

r d

ö

d. Betr

ä

ffande f

ö

ruts

ä

ttningarna f

ö

r d

ö

df

ö

rklaring g

ä

ller f

ö

ljande. Minst tio 

å

r skall sora regel ha f

ö

rflutit efter utg

å

ngen av det kalender

å

r n

ä

r den f

ö

rsvunne veterligen senast var vid liv. Skulle hans 

å

lder 

ö

verstiga 75 

å

r n

ä

r d

ö

d­f

ö

rklaring beg

ä

rs, f

ä

r emellertid f

ö

rklaring ske redan efter fem 

å

r fr

ä

n denna tidpunkt. Var den saknade vid f

ö

rsvinnandet orayndig p

å

 grund av un-der

ä

righet, dvs. hade han inte fyllt 20 

å

r, r

ä

knas tiden fr

ä

n slutet av det 

å

r under vilket han skulle ha uppn

å

tt rayndig 

å

lder. 1 fr

ä

ga ora bortovarande som befann sig i livsfara vid f

ö

rsvinnandet f

å

r d

ö

df

ö

rklaring 

ä

ga rum n

ä

r-tre 

å

r har f

ö

rflutit efter det kalender

å

r n

ä

r han senast veterligen levde.

.R

ö

rande f

ö

rfarandet vid d

ö

df

ö

rklaring g

ä

ller i hu­vudsak sara.ma regler sora enligt svensk r

ä

tt. Ans

ö

kan ora d

ö

df

ö

rklaring g

ö

rs s

ä

lunda hos domstol, i all­m

ä

nhet r

ä

tten i 

åen  

ort d

ä

r den f

ö

rsvunne senast hade sitt heravist. Beh

ö

rig s

ö

kande 

ä

r den borto­varandes make eller n

ä

rmaste sl

ä

kting eller annan person vars r

ä

tt kan bero av d

ö

df

ö

rklaringen. 

Ä

ven allm

ä

n

å

klagare f

ä

r under vissa f

ö

ruts

ä

ttningar an­s

ö

ka om d

ö

df

ö

rklaring. Upptas ans

ö

kningen, skall r

ä

tten i regel h

ö

ra den f

ö

rsvunnes nake, n

ä

rmaste sl

ä

ktingar och f

ö

myndare samt alln

ä

nne 

å

klagaren. F

ö

religger sannolika sk

ä

l f

ö

r att ovann-

ä

mnda f

ö

rut­s

ä

ttningar f

ö

r d

ö

df

ö

rklaring 

ä

r uppfyllda, skall r

ä

tten kalla den f

ö

rsvunne genon offentlig kung

ö

rel-

Prop. 1980/81:48

171

se. I kallelsen skall den bortovarande anmodas att senast viss dag anm

ä

la sig hos ratten. Dagen f

ä

r inte s

ä

ttas ut tidigare .

ä

n sex ra

å

nader och senare 

ä

n den f

ö

rsta ordinarie r

ä

tteg

ä

ngsdag son infaller efter ett 

ä

r fr

ä

.n r

ä

ttens beslut on kung

ö

rande. Kung

ö

relsen skall f

ö

ruton kallelsen inneh

å

lla upp­maning till alla som kan l

ä

mna upplysning i saken att ge det till k

ä

nna hos r

ä

tten inom angiven tid. Kung

ö

relsen skall ansl

å

s p

å

 r

ä

ttens d

ö

rr ooh genom s

ö

kandens f

ö

rsorg f

ö

ras in i den officiella tid­ningen. Sedan anslagstiden har g

å

tt till 

ä

nda, skall r

ä

tten pr

ö

va om f

ö

ruts

ä

ttningarna f

ö

r d

ö

df

ö

rklaring 

ä

r uppfyllda. 

Ä

r detta f

ö

rh

å

llandet, skall r

ä

tten genora utslag f

ö

rklara den f

ö

rsvunne f

ö

r d

ö

d. I ut­slaget skall 

ä

ven fastst

ä

llas den tidpunkt n

ä

r den bortovarande skall anses ha avlidit. F

ö

rekommer inte sk

ä

l att best

ä

mma annan tid skall som d

ö

dsdag anges den dag n

ä

r d

ö

df

ö

rklaring enligt ovan tidigast kan ske.

Liksora enligt svensk r

ä

tt g

ä

ller beslut om d

ö

df

ö

r­klaring i alla h

ä

nseenden, s

å

v

ä

l personliga som ekonoraiska.

5,2,2   Danmark

Den danska r

ä

tte.ns regler ora d

ö

df

ö

rklaring finns i loven om borteblevne fr

ä

n 

ä

r 1946, Har n

å

gon varit f

ö

rsvunnen i rainst tio 

ä

r ooh .

ä

r det inte klarlagt att han 

ä

r avliden, 

ä

r det m

ö

jligt att hos dorastol beg

ä

ra "d?(dsfornodningsdora" betr

ä

ffande honom, Genon donen best

ä

ras att den bortovarande skall anses f

ö

r d

ö

d. Befann han sig i livsfara vid f

ö

rsvinnandet, f

ä

r arrs

ö

kan g

ö

ras redan ett 

ä

r d

ä

refter. Beh

ö

riga

Prop, 1980/81:48

172

s

ö

kande 

ä

r den bortovarandes raake eller arvingar eller andra sora har ett r

ä

ttsligt intresse av att erh

å

lla en ddsformodnlngsdom. Upptas ans

ö

kningen, utf

ä

rdas kiingorelse raed kallelse p

ä

 den f

ö

rsvunne. Sedan viss tid har f

ö

rflutit d

ä

refter (tre m

å

nader -ett 

å

r) utan att det har utretts ora den bortovarande lever eller 

ä

r d

ö

d, skall r

ä

tten meddela d?!dsformod-nin.~3don,

Jen  

presu.ration betr

ä

ffande vederb

ö

randes fr

å

nf

ä

lle sora grundl

ä

ggs genom domen g

ä

ller i alla avseenden.

5.2,3  Norge

Best

ä

raraelserna i norsk r

ä

tt om d

ö

df

ö

rklaring finns i 1961 

ä

rs lov om forsvunne personer. Till en b

ö

rjan regleras i lagen det fallet att n

ä

gon har f

ö

rsvunnit under s

ä

dana omst

ä

ndigheter att det inte finns n

å­

got rimligt sk

ä

l till tvivel ora att han 

ä

r d

ö

d. D

ä

 kan skifte-domaralutan vidare meddela det beslutet att den bortovarande skall anses son avliden. Ar bevis­ningen f

ö

r den f

ö

rsvunnes fr

å

nf

ä

lle inte lika stark son i nyssn

ä

nnda fall, kan talan v

ä

ckas ora en dids-forraodnirr~sdora. Taleber

ä

.ttigade 

ä

r den f

ö

rsvunnes ar­vingar, make och andra som har ett r

ä

ttsligt intresse av en s

å

dan dom. Talan f

ä

r v

ä

ckas n

ä

r tio 

å

r har f

ö

rflutit fr

ä

n f

ö

rsvinnandet. Befann sig den borto­varande d

å

 i allvarlig livsfara, r

ä

cker det raed ett 

å

r. 3

ä

vf'.l i ett enkelt doraarbeslut som i en 

ddn-

forra.odningsdon skall anges den dag n

ä

r den f

ö

rsvunne skall anses ha avlidit (djzSdsforraodningsdagen). B

ä

ria sla.gen av avg

ö

randen grundl

ä

gger en ri

ö

dspresuntion

6 Kung

ö

relsen f

ö

rs in i "Statstidende" sant efter r

ä

ttens best

ä

mmande

ä

ven i andra danska eller ut­l

ä

ndska tidningar, ri

ä

tten kan ocks

ä

 besluta att kallelsen skall l

ä

sas upp i radio.

Prop. 1980/81:48

173

i alla sammanhang. Den f

ö

rsvunnes arvtagare kan allts

å

f

å

 ut sitt arv. Visar det sig senare att den bortovarande lever, f

å

r han kr

ä

va tillbaka kvarl

å

tenskapen. Blir det klarlagt att han dog vid en annan tidpunkt 

ä

n djdsformodningsdagen och 

ä

r d

ä

rf

ö

r andra personer 

ä

n de som har mottagit arv efter honom ber

ä

ttigade till kvarl

å

tenskapen, f

å

r de r

ä

tta arvtagarna rikta arvsanspr

å

k mot mot­tagarna. Till skillnad raot vad som g

ä

ller enligt svensk r

ä

tt har eraellertid f

ö

r dessa fall f

ö

re­skrivits vissa frister, S

ä

lunda m

å

ste den 

ä

terkomne arvl

å

taren beg

ä

ra tillbaka egendoraen inom 20 

ä

r fr

å

n d(!(dsformodningsdagen. De r

ä

tta arvingarna har att framst

ä

lla sina krav inora tio 

ä

r fr

ä

n n

ä

randa dag.

Prop, 1980/81:48

174

5,3    

Ö

verv

ä

ganden och f

ö

rslag

Utredningens uppdrag betr

ä

ffande 

ö

versynen av reg­lerna on d

ö

df

ö

rklaring avser n

ä

rmast fr

å

gan om l

ä

ngden av den tid som skall ha f

ö

rflutit fr

ä

n den bortovarandes f

ö

rsvinnande till ans

ö

irningstillf

ä

l-let (presumtionstiden), Gom framg

å

r av redog

ö

relsen ovan (avsnitt 5,1) skall denna perlod enligt - g.')llan-de r

ä

tt i allm

ä

nhet uppg

å

 till minst tio 

ä

r. Skulle don saknade vara 

ä

ldre 

ä

n 75 

ä

r vid ans

ö

ki-ingstill-f

ä

llet eller befann han sig i livsfara n

ä

r-han f

ö

r­svann, r

ä

cicer det med fen resp. tre 

å

r. F

ö

re till-korasten av 1933 

å

rs lag ora boutredning och arv­skifte utgjorde perioden 20 

ä

r i normalfallet. F

ö­

rel

å

g visst slag av livsfara vid f

ö

rsvinnandet eller skulle den bortovarande ha varit 

ä

ldre 

ä

n 90 

å

r vid ans

ö

kningstillf

ä

llet, var det tillr

ä

ckligt med fem 

ä

r (1 och 2 

§§

i 1854 

å

rs f

ö

rordning huru f

ö

rh

å

llas b

ö

r raed egendom, som tillh

ö

rt den, vilken l

ä

ngre tid varit borta, utan att l

å

ta h

ö

ra av sig). Som motiv f

ö

r att f

ö

rkorta tiderna anf

ö

rdes i f

ö

rarbe­tena till 1933 

å

rs lag den 

ö

kade skrivkunnigheten, de b

ä

ttre koranunikationerna ooh underr

ä

ttelsev

ä

sen­ dets utveckling 

ö

ver huvud taget (NJA 

II 

1933 s. 609),

Flertalet v

ä

steuropeiska r

ä

ttssystem har, liksom den svenska ratten, valt en ordning med en i alla avseenden verksam d

ö

df

ö

rklaring. Enligt dessa r

ä

ttssystem utg

ö

r den allm

ä

nna presumtionstiden i regel tio 

ä

r.

Prop, 1980/81:48

175

Utredningen vill erinra om de sk

ä

l sora anf

ö

rdes f

ö

r f

ö

rkortning av presumtionstiderna vid inf

ö

ran-aet av 1933 

ä

rs lag om boutredning ooh arvskifte. Med h-

ä

nsyn till den snabba utveckling p

å

 samf

ä

rd­selns omr

å

de sora har 

ä

gt rum sedan 1930-talet kan sararaa sk

ä

l nu 

å

beropas till st

ö

d f

ö

r ytterligare f

ö

rkortningar (j

ä

raf

ö

r motion 1977/78:1473 och lag-Utskottets bet

ä

nkande raed anledning av motionen, LU 1977/78:21), A andra sidan m

å

ste f

ö

ljande om­st

ä

ndigheter beaktas. Enligt svensk r

ä

tt blir verk­ningarna av en d

ö

df

ö

rklaring totala. Hed ett s

å

dant system b

ö

r d

ö

df

ö

rklaring f

å

meddelas endast-om mycket starka sk

ä

l talar f

ö

r att den f

ö

rsvunne har avlidit. Skulle den d

ö

df

ö

rklarade 

å

terkomma, blir n

ä

mligen risken f

ö

r oreda och r

ä

ttsf

ö

rluster st

ö

rre ju fler r

ä

ttsf

ö

rh

å

llanden sora ber

ö

rs av d

ö

df

ö

rkla­ringen. L

å

nga presumtionstider minskar riskerna f

ö

r att oriktiga d

ö

df

ö

rklaringar meddelas.

Det har fr

ä

n en del h

å

ll gjorts g

ä

llande att l

ä

nga presumtionstider 

ä

r till nackdel f

ö

r den f

ö

rsvunnes anh

ö

riga. Dessa nackdelar f

ö

refaller emellertid inte vara st

ö

rre 

ä

n att de v

ä

gs upp av f

ö

rdelarna f

ö

r de anh

ö

riga med en materiellt riktig d

ö

df

ö

rklaring son de relativt l

ä

nga presumtionstiderna avser att garantera. Sora har angetts i avsnitt 5.1 har anh

ö

­ riga till bortovarande vilken kan antas ha avlidit r

ä

tt till familjepension efter honora 

ä

ven om han inte har blivit d

ö

df

ö

rklarad. Vidare brukar de st

ö

rre f

ö

rs

ä

kringsbolagen betala ut livf

ö

rs

ä

kringar efter

Prop. 1980/81:48

176

inte d

ö

df

ö

rklarade f

ö

rsvunna personer ora det kan antas att vederb

ö

rande har avlidit. Inte h-.-ller i personligt h.

ä

nseende torde l

ä

nga presuntic-nstider raedf

ö

ra n

ä

gra ol

ä

genheter av betydelse f

ö

r de an­h

ö

riga. Visserligen n

ä

ste f

ö

rsvunnen persons raake son vill gifta om sig avvakta d

ö

df

ö

rklaringen om han inte 

ö

nskar beg

ä

ra 

ä

ktenskapsskillnad fr

ä

n den bortovarande. Han har era.ellertid enligt 11 kap. 

ä

tt till omedelbar

ä

ktenskapsskillnad sedan tv

ä

. Jr har f

ö

r.flutit fr

å

n f

ö

rsvinnandet. Den bortovaran­de f

ö

retr-

ä

ds i si-'illnaGsm

å

let av god nan enligt 15 kap. 31 

§

 G3. Vill don f

ö

rsvunnes raake gifta om sig 

ä

r f.

ö

. 

ä

ktenskapsskillnad att rekora.raerrdera 

ä

ven ora d"od f

ö

rklaring har skett. Annars anses tvegifte f

ö

religga ora den bortovarande 

å

terlronner. J)et nya 

ä

ktenskapet kan d

å

 bli uppl

ö

st med stod av 11 kap. 5 

§

 GB (Tottie, Gifterm.

ä

l och skilsm

ä

ssa, 1974, s. 40),

Utredningen har efter nu redovisade 

ö

verv

ä

ganden slutligen stannat f

ö

r att inte f

ö

resl

å

, n

ä

gon f

ö

r­kortning av den alln

ä

nna presumtionstiden. D

ä

remot b

ö

r enligt utredningen f

ö

rkortning ske av den s

ä

r­skilda presurationstid sora g

ä

ller n

ä

r den bortova­rande vid f

ö

rsvinnandet befann sig i livsiara. "Det kan knappast vara rimligt att f

ö

r detta fall beh

å

lla en s

ä

 l

å

ng presurationstid son tre 

ä

r. Denna st

å

nd­punkt vinner sta.rkt st

ö

d av deii omst

ä

ndigheten att d

ö

df

ö

rklaring anses obeh

ö

vlig om livsfaran har va­rit av tillr

ä

ckligt kvalificerat slag (se avsnitt 5.1). Vad som skall betraktas son ett kvalificerat fall -

ä

r nog inte alltid s

å

 klart. Det iir givetvis inte 

ö

nskv

ä

rt att betr

ä

ffande vissa gr.-insfall tre

å

rig presur-:tionstid kan kri'Lvas medan i fr

ä

ga om andra d

ö

dsfallets r

ä

ttsverkningar kan till

å

tas Intr

ä

da

Prop. 1980/81:48

177

omedelbart. Utredningen f

ö

resl

ä

r att f

ö

revarande presurationstid f

ö

rkortas till ett 

å

r. Den komraer d

ä 

att 

ö

verensst

ä

mma med den perlod som g

ä

ller enligt dansk och norsk r

ä

tt i detta fall.

Vidare b

ö

r i forts

ä

ttningen inte kr

ä

vas samma starka bevisning som f

ö

r n

ä

rvarande f

ö

r att den bortovaran­de skall anses ha befunnit sig i livsfara vid f

ö

r­svinnandet. Nu g

ä

llande beviskrav kan n

ä

mligen leda till att det inte 

ä

r m

ö

jligt att till

ä

mpa den korta­re presurationstideri n

ä

r det frarast

å

r som i h

ö

g grad sannolikt att livsfara f

ö

rel

å

g. S

å

dan var situatio­nen i r

ä

ttsfallet NJA 1977 s. 118 (se avsnitt 5,1). Den f

ö

reslagna bevisl

ä

ttnaden b

ö

r l

ä

mpligen genom­f

ö

ras s

å

 att sista meningen i 25 kap. 1 

§

Ä

B er-h

ä

ller f

ö

ljande 

ä

ndrade lydelse: "

Ä

r det sannolikt

att den bortovarande befann sig i livsfara d

ä

 han

I 

veterligen senast var i livet, f

ä

r ans

ö

kan ske efter

det ett 

å

r har f

ö

rflutit.""

Sora en ytterligare reforra av regelsysteraet r

ö

rande d

ö

df

ö

rklaring f

ö

resl

å

r utredningen viss 

ä

ndring i kung

ö

randebest

ä

nmieisen. Som framg

å

r av redog

ö

relsen i avsnitt 5.1 skalli enligt g

ä

llande r

ä

tt kung

ö

relse med kallelse p

ä

 bortovarande f

ö

ras in i Post- och Inrikes Tidningar samt i ortstidning, I vissa fall b

ö

r eraellertid r

ä

ttpn ges m

ö

jlighet att l

å

ta f

ö

ra in kung

ö

relsen .

ä

ven i utl

ä

ndsk tidning. S

å

dan m

ö

j­lighet finns enligt dansk r

ä

tt (se avsnitt 5.2.2). En uttrycklig best

ä

mmelse h

ä

rom b

ö

r tas upp i 25 kap. AB. Visserligen f

å

r rayndighet generellt ut

ö

ver obli­gatoriskt kun.

ö

rande under vissa f

ö

ruts

ä

ttningar kung

ö

ra ocks

ä

i annan form (s.k. st

ö

djande kung

ö

ran­de) enligt 4 

§

lagen (1977:654) om kung

ö

rande i m

å

l och .

ä

renden hos myndighet m.m, (prop, 1976/77:63

7 Se ora sannolikhetskravet specialraotiveringen till 25 kap. 1 

§

 AB.

12 Riksdagen 1980/81. 1 saml Nr 48

Prop, 1980/81:48

178

s. 169 f). Det 

ä

r emellertid tveksarat on donstol raed st

ö

d av enbart denna hest."mnelse skull'; 

ö

ver­v

ä

ga att anv

ä

nda sig av nu f

ö

reslaget kun.g

ö

randef

ö

r­farande. Behov av inf

ö

rande i utl

ä

ndsk tidning f

ö

re­ligger v

ä

l framf

ö

r allt n

ä

r r

ä

tten handl.

ä

gger ans

ö­

kan om d

ö

df

ö

rklaring av utl

ä

ndsk medborgare. Svensk domstol torde n

ä

mligen i vissa fall vara beh

ö

rig att ta upp s

ä

dana

ä

renden. D

ä

rvid torde svensk lag b

ö

ra till

ä

mpas.

8 SOU 1954:6 s. 124 f (fr

ä

gan har ber

ö

rts i av­snitt 5.1).

Prop. 1980/81:48

179

6     ALLM

Ä

NNA ARVSFONDENS R

Ä

TT ATT AVST

Å

 EGENDOM

6.1   G

ä

llande r

ä

tt

Enligt 5 kap. 1 

§

Ä

3 skall arv tillfalla allm

ä

nna arvsfonden om den avlidne inte efterl

ä

mnar n

ä

gon arvsber

ä

ttigad sl

ä

kting. Best

ä

mmelser om fonden finns i lagen (1928:281) ora allm

ä

nna arvsfonden, i forts

ä

ttningen kallad arvsfondslagen. Fondens egendom skall f

ö

rvaltas av kammarkollegiet som en s

ä

rskild fond f

ö

r fr

ä

mjande av v

å

rd och fostran av barn och ungdom samt omsorg om handikappade (1 

§

). Av medel som under ett r

ä

kenskaps

å

r har influtit till fonden skall vid 

å

rets utg

å

ng en tiondel l

ä

g­gas till fonden. 

Å

terstoden skall tillsammans raed 

å

rets avkastning fr.o.ra, n

ä

stf

ö

ljande 

å

r vara till­g

ä

nglig f

ö

r utdelning. Beslut om underst

ö

d ur fon­den meddelas av regeringen (socialdepartementet). Underst

ö

d f

å

r inte l

ä

ranas f

ö

r

å

tg

ä

rd vars bekostan­de 

ä

ligger stat eller kommun (2 

§

).

Arvsfonden kan i likhet med sl

ä

ktarvingar f

ö

rlora sin st

ä

llning som arvtagare p

ä

 grund av testamente eller arvsavst

å

ende. Enligt 4 

§

arvsfondslagen f

å

r kammarkollegiet godk

ä

nna testamente till annan 

ä

n fonden om det inte f

ö

religger anledning till klan­der. Kan testamentet antas vara ett ri.ktigt uttryck f

ö

r arvl

å

tarens yttersta vilja, f

ä

r godk

ä

nnande ske 

ä

ven om klanderanledning f

ö

religger eller bevakning inte har 

ä

gt run.

15 5 arvsfondslagen regleras fr

å

gorna om avst

å

ende av arv son har tillfallit fonden. Avst

å

ende f

ä

r ske helt eller delvis om

1. detta kan anses 

ö

verensst

ä

mma med arvl

å

tarens yttersta vilja med h

ä

nsyn till dennes uttalanden

Prop. 198/81:48

180

eller andra s

ä

rskilda omst

ä

ndigheter eller

2. detvkan anses "billigt" att arv avst

å

s till

sl

ä

kting eller annan n

ä

rst

å

ende till arvl

å

taren.

Beslut om arvsavst

å

ende fattas av regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, av kammarkollegiet. Kollegiet har bemyndigats avst

å

 egendom till ett v

ä

rde av h

ö

gst 50 000 kr. - f

ö

rordningen (1978:738) med bemyndigande f

ö

r kammarkollegiet att pr

ö

va

ä

renden on avst

å

ende av arv som tillfallit allm

ä

nna arvsfonden. Utan riksdagens tillst

å

nd f

å

r inte av­st

å

s egendom vars v

ä

rde

ö

verstiger 200 000 kr.  An­s

ö

kan om avst

å

ende av arv som har tillfallit fonden g

ö

rs hos l

ä

nsstyrelsen i det l

ä

n d

ä

r den d

ö

de se­nast har haft sitt hemvist. L

ä

nsstyrelsen skall sedan skicka handlingarna j

ä

mte eget utl

å

tande till kammarkollegiet. F

å

r kollegiet inte besluta 1 

ä

ren­det, skall kollegiet d

ä

refter s

ä

nda handlingarna j

ä

mte eget yttrande till regeringen.

Avst

å

s inte arv som har tillfallit arvsfonden och 

ä

r det fr

å

ga om fast egendom, skall egendomen i regel s

ä

ljas s

å

snart det kan ske. Detta framg

å

r av 11 

§

 f

ö

rordningen (1971:727) om f

ö

rs

ä

ljning av staten tillh

ö

rig fast egendom m.m., i forts

ä

tt­ningen kallad f

ö

rs

ä

ljningsf

ö

rordningen. Enligt 8 

§ 

f

ö

rs

ä

ljningsf

ö

rordningen f

å

r l

ä

nsstyrelse besluta om f

ö

rs

ä

ljning av arvsfonden tillh

ö

rig fast egen­dom d

ä

r taxeringsv

ä

rdet eller, om s

å

dant inte 

ä

r 

å

s

ä

tt, saluv

ä

rdet inte 

ö

verstiger 200 000 kr. En­ligt 22 

§

 skall den s

ä

ljande myndigheten se till att k

ö

peskillingen blir den h

ö

gsta m

ö

jliga och i varje fall att den inte understiger egendomens salu­v

ä

rde, on inte annat s

ä

rskilt f

ö

reskrivs.

1 1'Ied v

ä

rde f

ö

rst

å

s h

ä

r egendomens v

ä

rde enlig bouppteckningen (prop. 1977/78:80 s. 4).

Prop, 1980/81:48

181

I fr

å

ga om l

ö

s egendom som har tillfallit arvsfon­den och inte har avst

å

tts g

ä

ller i allm

ä

nhet f

ö

l­jande. Egendomen skall s

ä

ljas p

å

offentlig auktion av den gode man som enligt 7 

§

 arvsfondslagen har f

ö

rordnats av tingsr

ä

tten att vid boutredningen f

ö

retr

ä

da fonden (8

§

 arvsfondslagen). KsLmmarkolle-giet f

å

r emellertid medge annat f

ö

rs

ä

ljningss

ä

tt. S

ä

rskilda regler g

ä

ller betr

ä

ffande tomtr

ä

tt och fordringar.

Fr

å

n arvsfondens tillkomst den 1 januari 1929 till den 15 augusti 1976 har i arvsmedel Influtit till fonden omkring 230 miljoner kr.

Prop. 1980/81:48

182

6,2   

Ö

verv

ä

ganden och f

ö

rslag

Som har framg

å

tt av det f

ö

reg

å

ende skall f

ö

rs

ä

lj­ning ske av egendom vilken har tillfallit allm

ä

nna arvsfonden och inte avst

å

tts (avsnitt 6.1). Be­tr

ä

ffande fast egendora har uttryckligen f

ö

reskrivits att den s

ä

ljande myndigheten som regel skall se till att k

ö

peskillingen blir den h

ö

gsta m

ö

jliga. I fr

å

ga om l

ö

s egendom g

ä

ller i princip att den skall s

ä

l­jas p

å

 offentlig auktion. 

Ä

ven f

ö

r sistn

ä

randa slag av egendom har 

ö

verl

å

telsen allts

ä

 till syfte att tillf

ö

ra arvsfonden maxiraala inkomster. Dessa reg­ler framst

å

r som naturliga med h

ä

nsyn till fondens 

ä

ndam

å

l. Fr

ä

n fonden skall ju delas ut underst

ö

d till barn- och ungdomsverksamhet samt till omsorg om handikappade. S

å

dant underst

ö

d kan knappast ut­g

å

 i annan form 

ä

n som kontanta belopp.

G

ä

llande best

ä

mmelser om ar.vsfondsegendomens f

ö

r­s

ä

ljning kan enellertld i vissa fall leda till att egendom som 

ä

r v

ä

rdefull fr

ä

n kulturhistorisk syn­punkt eller fr

ä

n kultur- eller naturv

å

rdssynpunkt inte blir bevarad. Visserligen kan byggnad av kul­turhistoriskt intresse av l

ä

nsstyrelsen f

ö

rklaras f

ö

r byggnadsnlnne enligt lagen (1960:690) om bygg-nadsrainnen. Vidare 

ä

r det ra

ö

jligt f

ö

r myndighet att f

ö

rklara fast egendom av intresse fr

å

n naturv

å

rds-synpunkt som naturv

å

rdsobjekt enligt naturv

å

rds­lagen (1964:822). Vid nu angivna slag av f

ö

rordnan­den f

å

r resp. myndighet meddela f

ö

reskrifter f

ö

r att trygga 

ä

ndam

å

let raed f

ö

rordnandet. Dessa f

ö

re­skrifter g

ä

ller givetvis oberoende av vem sora 

ä

ger egendoraen. Arvsfondsegendora som har f

ö

rklarats f

ö

r byggnadsminne eller naturv

ä

rdsobjekt kan d

ä

rf

ö

r i princip 

ö

verl

å

tas till vem. sora helst utan fara f

ö

r att den g

å

r f

ö

rlorad eller inte blir omh

ä

ndertagen p

å

 det s

ä

tt som kr

ä

vs.

Prop. 1980/81:48

183

Det 

ä

r eraellertid inte alltid ekonomiskt f

ö

rsvar­bart att f

ö

rklara egendon f

ö

r byggnadsminne eller naturv

ä

-rdsobjekt 

ä

ven om r

ä

ttsliga f

ö

ruts

ä

ttningar finns f

ö

r s

ä

dan f

ö

rklaring. Betr

ä

ffande b

å

da slagen av f

ö

rordnanden g

ä

ller n

ä

mligen att staten 1 vissa fall skall utge skadeers

ä

ttning till fastighets­

ä

garen eller annan ber

ö

rd sak

ä

gare. Detta skall ske om f

ö

rordnandef

ö

reskrifterna medf

ö

r att p

å

g

å

en­de byggnads- eller markanv

ä

ndning avsev

ä

rt f

ö

rsv

å­

ras eller mark tas i anspr

å

k. P

å

 grund av n

ä

mnda ers

ä

ttningsbest

ä

mmelser kan det finnas egendom av betydande kulturhistoriskt intresse eller natur­v

å

rdsintresse f

ö

r vilken inte har meddelats beva­randeregler som g

ä

ller mot var och en.

I fr

å

ga om l

ö

s

ö

ren som 

ä

r v

ä

rdefulla fr

å

n kultur­v

å

rdssynpunkt och befinner sig i enskild 

ä

go finns inga lagliga m

ö

jligheter f

ö

r myndighet att meddela skyddsf

ö

reskrifter. En unik boksamling som har till­fallit arvsfonden kan s

ä

lunda efter f

ö

rs

ä

ljning komma att skingras eller g

å

 f

ö

rlorad.

E.n reform som syftar till att bevara f

ö

revarande slag av arvsfondsegendom b

ö

r - s

å

som framh

å

lls i utredningens direktiv - nu 

ö

verv

ä

gas. Den kan ge­nomf

ö

ras enligt n

å

got av f

ö

ljande alternativ. Det ena alternativet inneb

ä

r att man 

ä

ndrar best

ä

mmel-serna om arvsfondens 

ä

ndam

å

l. Man f

ö

reskriver i s

ä

fall att fonden f

ö

rutom nuvarande 

ä

ndam

å

l 

ä

ven skall fr

ä

mja bevarande av egendom sora 

ä

r v

ä

rdefull fr

ä

n kulturhistorisk synpunkt samt fr

ä

n kultur-och naturv

å

rdssynpunkt. Det andra alternativet inne­b

ä

r att raan 

ä

ndrar reglerna om fondens arvsavst

å

en-

2 Fr

å

ga om utvidg.ning av arvsfondens 

ä

ndam

å

l har behandlats i lagutskottets bet

ä

.nlcande 1978/79:17.

Prop. 1980/81:48

184

de till att generellt omfatta egendom av nyssn

ä

mnda slag; avst

å

ende av s

å

dan egendom skall ske till r

ä

ttssubjekt som har s

ä

rskilda f

ö

ruts

ä

ttningar att ta hand om egendomen p

ä

ett l

ä

mpligt s

ä

tt.

B

å

da nu skisserade alternativ komraer vid of

ö

r

ä

ndrad testamentsfrekvens att medf

ö

ra att det blir n

ä

got mindre medel kvar till de 

ä

ndam

å

l som arvsfonden har f.n. Vilken l

ö

sning man 

ä

n v

ä

ljer m

å

ste man d

ä

rf

ö

r ta upp fr

å

gan om det 

ä

r f

ö

rsvarligt att, om 

ä

n i begr

ä

nsad omfattning, minska fondens underst

ö

d till barn- och ungdomsverksamhet samt omsorg ora handikappade. I detta sammanhang b

ö

r beaktas att underst

ö

d ur fonden inte f

å

r l

ä

ranas f

ö

r 

å

tg

ä

rd vars bekostande 

å

ligger stat eller kommun (2 

§

arvsfonds­lagen). I den m

å

n samh

ä

llets bidragsf

ö

rpliktelser p

å

 f

ö

revarande omr

ä

den utvidgas, minskar allts

ä 

t

ä

nkbara bidrags

ä

ndam

ä

l f

ö

r fonden.

Samh

ä

llsinsatserna har under senare 

å

r 

ö

kat kraf­tigt n

ä

r det g

ä

ller barna-, ungdoms- och handi­kappv

å

rden. F

ö

rslag till ytterligare reformer inom dessa v

å

rdomr

å

den 

ö

verv

ä

gs f.n. inom social-departemiontet. En viss minskning av arvsfon­dens underst

ö

d till dessa 

ä

ndam

å

l torde d

ä

rf

ö

r inte f

ö

r dera medf

ö

ra n

å

gra ol

ä

genheter av betydelse. H

ä

nsyn till dessa 

ä

ndam

å

l b

ö

r allts

å

 inte hindra en reform av det slag son det nu 

ä

r fr

å

ga om.

Let 

ä

r emellertid inte s

ä

kert att testanentsfrekven-sen f

ö

rblir of

ö

r

ä

ndrad efter en reforra enligt n

ä

got av nu angivna alternativ. Det kanske tv

ä

rtom f

ö

r­h

å

ller sig s

ä

att reformen koramer att uppfattas klart positivt av arvl

å

tare utan sl

ä

ktarvingar och d

ä

rf

ö

r medf

ö

ra en nedg

å

ng i frekvensen att testa­mentera till andra 

ä

.n fonden. Blir detta fallet, 

ö

kar ju fondens tillg

å

ngar genom reformen. D

ä

 be­h

ö

ver ingen minskning uppkomma i f

ö

rh

å

llande till

Prop. 1980/81:48

185

nul

ä

get av fondens bidrag till barna-, ungdoms-och handikappv

å

rden.

Betr

ä

ffande problemet vilket av ovann

ä

mnda reform-alternativ som b

ö

r v

ä

ljas g

ö

r utredningen f

ö

ljande bed

ö

mning. F

ö

reskriver man att bevarande av ifr

å

ga­varande slag av arvsfondsegendom skall utg

ö

ra ett ytterligare 

ä

ndam

å

l f

ö

r arvsfonden, inneb

ä

r detta att den myndighet som f

ö

rvaltar fonden 

å

l

ä

ggs att f

ö

rvalta 

ä

ven den aktuella egendomen.  S

å

dan f

ö

r­valtning torde 1 regel komna att bli raycket dyrbar f

ö

r det allm

ä

nna. V

ä

ljer man d

ä

remot arvsavst

å

ende-alternativet, slipper fondf

ö

rvaltningsmyndigheten besv

ä

r och kostnader med f

ö

rvaltningen. I s

ä

 fall 

ö

verg

å

r n

ä

raligen 

ä

gander

ä

tten - och d

ä

rmed givetvis 

ä

ven r

å

digheten - till annat r

ä

ttssubjekt. Utred­ningen f

ö

redrar d

ä

rf

ö

r arvsavst

ä

endealternativet.

Utredningen f

ö

resl

å

r s

å

ledes att arv sora utg

ö

rs av egendom som 

ä

r v

ä

rdefull fr

ä

n kulturhistorisk syn­punkt eller fr

å

n natur- eller kulturv

å

rdssynpunkt skall f

å

 avst

å

s till annan, son har s

ä

rskilda f

ö

rut­s

ä

ttningar att ta hand ora egendomen p

ä

 ett l

ä

mpligt s

ä

tt. Den f

ö

reslagna regeln om arvsavst

å

ende b

ö

r inf

ö

ras sora en ny sista mening i 5 

§

 f

ö

rsta stycket arvsfondslagen. 

Ä

ven betr

ä

ffande arvsavst

å

ende en­ligt den nya best

ä

mmelsen f

ö

resl

ä

s g

ä

lla de f

ö

re­skrifter om beslutande myndighet och ans

ö

kningsf

ö

r­farande som har meddelats i arvsfondslagen och i 1978 

ä

rs f

ö

rordning (se avsnitt 6.1).

Ibland 

ä

r det 

ö

nskv

ä

rt att egendora som avst

å

s blir f

ö

ren

å

l f

ö

r s

ä

rskilda 

ä

tg

ä

rder, t.ex. f

ö

r att trygga

3 Splittring av f

ö

rvaltningen p

å

 flera rayndigheter b

ö

r inte korama i fr

å

ga. Det skulle medf

ö

ra sv

ä

ra sanordningsproblera. Dessutom 

ä

r det tveksamt om man ned en s

ä

dan ordning l

ä

ngre kan h

ä

vda att det finns endast en arvsfond.

Prop. 1980/81:48

186

egendomens fortbest

å

nd eller g

ö

ra det m

ö

jligt f

ö

r allm

ä

nheten att f

å

 tilltr

ä

cie till den. ;

ä

rskilda f

ö

reskrifter h

ä

rom torde er-reliertid inte birh

ö

va meddelas vid arvsavst

å

ende. Det f-

ä

r f

ö

ruts'ittas att avst

å

ende s"K"er till s

ä

ia.na r-'ittssubjokt vilka vidtar de 

å

tg

ä

rder som kr

ä

vs, i-iyndlghet so; beslu­tar on arvsavst

å

ende b

ö

r d

ä

rf

ö

r f

ö

re 

ä

rendets av-gcrTj.nd.e uppm.ana s

ö

kanden att ] 

ä

mna besked orn vilka 

ä

t .'rder denne 

ä

.ranar vidta med egendomen. Ar myndig­heten inte n

ö

jd med beskedet, bor den s

ö

ka f

é

 till strand en 

ö

verenskommelse med. s

ö

kri.nden orn de 

å

tg

ä

r­der som l

ä

mpligen b

ö

r vidtas. Sirulle det visa sig om

ö

jligt att n

å

en s

ä

dan uppg

ö

relse, kan denna om­st

ä

ndighet utg

ö

ra sk

ä

l att avsl

ä

 beg

ä

ran om arvs­avst

å

ende.

Prop. 1980/81:48

187

7

A?-;';iAD;;0TIV:5RING   TIIL  UTREDNINGENS

?'ÖH:?ATT;iIfIG3ÖRSLAG

7.1

Förslaget  till  lag  orn  ändring  i  ärvdabalken

Allraänt

De 

ä

ndringar i AB sora utredningen f

ö

resl

å

r inneb

ä

r fr

å

n lagteknisk synpunkt bl.a. att vissa paragrafer upph

ä

vs och att en del nya paragrafer inf

ö

rs. Utred­ningen anser att de kvarst

å

ende best

ä

mmelserna i de kapitel i AB som ber

ö

rs av f

ö

rslaget b

ö

r beh

å

lla sin nuvarande paragrafnumrering. Detta f

ö

r eraeller­tid raed sig den n

ä

got egendoraliga konsekvensen att 21 kap. 

Ä

3 koraraer att inledas av 4 

§

. Denna best

ä

ra­melse reglerar fr

ä

gan ora g

ä

ld i visst fall skall anses veterlig. Den koramer allts

ä

 att f

ö

reg

å

 best

ä

ra­melser om den raateriell-i betydelsen av att g

ä

ld

ä

r veterli.g. Utredningen 

ä

r eraellertid av den uppfatt­ningen att f

ö

rdelarna med att beh

ä

lla 

ä

B:s 

nuvarande paragrafnumrering v

ä

l uppv

ä

ger de nackdelar sora en s

ä

dan ordning i n

ä

got fall kan medf

ö

ra.

16 kap. 7 

§

Andra st.ycket i paragrafen inneh

å

ller den f

ö

r svensk r

ä

tt helt nya best

ä

raraelsen att arvsr

ä

ttspreskription inte skall intr

ä

da ora hemmavarande d

ö

dsbodel

ä

gare u.nd.or proskriptionsfristen k

ä

nde till att det fanns ooks

å

 andra arvta.gare. Hennavarande arvtagares onda tro skall enellertld inte f

ä

 denna r

ä

ttsf

ö

ljd ora han under preskriptionsfristen varken har f

ä

.tt f

ö

r-ra

ä

n av d

ö

dsboet eller tagit befattning med det, t.ex. deltagit i bouppteckning.

Prop. 1980/81:48

188

J best

ä

mmelsen har d

ö

dsbodel

ä

gares onda tro ut­tryckts s

å

 att del

ä

garen skall ha k-

ä

nt till den bortovarande arvtagarens naran och vistelseort. Ond tro hos den hemmavarande f

ö

religger allts

ä

inte om, vederb

ö

rande har haft en svag misstanke att det kan finnas bortovarande del

ä

gare om vilka han efter rimliga efterforskningar inte har f

å

tt n

å

gon ytter­ligare k

ä

nnedom. Inte heller 

ä

r det fr

å

ga om ond tro n

ä

r den herara.avarande vet namnet p

ä

 bortovarande del

ä

gare men helt saknar vetskap ora dennes vistelse­ort. Givetvis 

ä

r den heraraavarande skyldig att bedri­va vissa efterforskningar efter bortovarande arvta­gares adresser. Kraven i detta avseende p

ä

 den hem­mavarande f

ä

r eraellertid inte st

ä

llas s

å

 h

ö

ga att han m

ä

ste l

ä

gga ned osk

ä

liga kostnader p

ä

 efter­forskningsarbetet.

19 kap. 12 a 

§

F

ö

r att boutredningsmannen skall kunna g

ö

ra s

ä

dan anm

ä

lan hos r

ä

tten som anges i f

ö

rsta stycket av paragrafen ra

å

ste han naturligtvis k

ä

nna till att del

ä

gare har v

ä

ckt talan f

ö

r boets r

ä

kning. R

ä

tten skall d

ä

rf

ö

r genast underr

ä

tta boutredningsmannen ora talans v

ä

ckande sedan r

ä

tten har f

å

tt k

ä

nnedon on att boet f

ö

rvaltas av boutredningsman och att detta var fallet 

ä

ven vid talans v

ä

ckande. Det 

ä

r l

ä

mpligt att boutredningsmannen i saraband raed under­r

ä

ttelsen bereds tillf

ä

lle att inom en kortare frist g

ö

ra anm

ä

lan. Underl

å

ter han det, b

ö

r han inte sena­re f

å

 anra

ä

la att han raots

ä

tter sig talan.

N

ä

r s

å

dan talan har v

ä

ckts son avses i paragrafen torde det ligga i parternas eget intresse att s

å

Prop, 1980/81:48

189

snart sora m

ö

jligt upplysa r

ä

tten om att boutrednings­mannaf

ö

rvaltning 

ä

r anordnad. K

ä

randen b

ö

r givetvis g

ö

ra detta redan i st

ä

mningsans

ö

kan. Annars riskerar ju parterna att boutredningsmannen stoppar en p

å­

g

å

ende process. Parterna har d

å

å

dragit sig on

ö

diga r

ä

tteg

å

ngskostnader.

Skulle en r

ä

tteg

å

ng av ifr

å

gavarande slag 

ä

ga rura utan att boutredningsmannen f

å

r k

ä

nnedom om den och d

ä

rf

ö

r kan hindra den, kan denna omst

ä

ndighet inte utg

ö

ra grund f

ö

r att med extraordin

ä

ra r

ä

tts­medel angripa en i processen laga kraftvunnen dom. Det finns n

ä

raligen .fr

å

n nu ber

ö

rda utg

å

ngspunkter inget intresse av att s

å

 att s

ä

ga stoppa r

ä

tteg

å

ngen n

ä

r den v

ä

l har avslutats. Syftet raed boutrednings-raannens "vetor

ä

tt" 

ä

r att hindra d

ö

dsbodel

ä

garna fr

ä

n att f

ö

rdr

ö

ja boutredningen raed processer sora enligt boutredningsmannen inte komner att leda till n

å

gon f

ö

rdel f

ö

r boet. Detta syfte kr

ä

ver naturligt­vis inte att man undanr

ö

jer laga kraftvunna domar i s

ä

dana r

ä

tteg

å

ngar.

21 kap. 12 a 

§

Sora har framg

å

tt av den allm

ä

nna motiveringen (av­snitt 2.5) inneh

å

ller denna paragraf den nya 

å

ter-g

ä

ngsbest

ä

mraelse som utredningen l

ä

gger frara. Den f

ö

resl

ä

s allts

å

ers

ä

tta den nuvarande huvudregeln ora d

ö

dsbodel

ä

gares g

ä

ldsansvar i 21 kap, 1 

§

 AB,

I f

ö

rsta stycket finns sj

ä

lva 

ä

terg

ä

ngsregeln. Den b

ö

r l

ä

sas tillsammans raed fj

ä

rde stycket varav frara­g

å

r att paragrafens best

ä

mraelser skall g

ä

lla i till-l

ä

rapliga delar 

ä

ven efter "forml

ö

sa" delningar eller

Prop, 1980/81:48

190

skiften. Det blir d

ä

givetvis inte fr

å

ga om 

å

ter­g

å

ng i egentlig raening utan endast 

å

terb

ä

ring och ers

ä

ttning eller skadest

ä

nd, N

ä

gon giltig r-

ä

tts-handling sora kan g

ä

å

ter har n

ä

raligen into f

ö

reta­gits i dessa fall.

Å

terg

å

ng f

ö

resl

ä

s s

å

ledes i forts

ä

ttningen bli den normala p

å

f

ö

ljden ora delning eller skifte har 

ä

gt rura innan d

ö

dsboets skulder har betalats. K

ä

nde d

ö

dsbods] .

ä

garn.a till skulderna vid delningen eller skiftet eller sist vid d

ä

refter f

ö

rr

ä

ttad bouijp-teckning, skall de eraellertid kunna drabbas av per­sonligt betalningsansvar f

ö

r skulderna .

ä

ven enligt den f

ö

reslagna ordningen. iJetta fr

å

ng

å

r av h

ä

nvis­ningen till 12 -5 f

ö

rsta stycket i f

ö

rsta stycket av f

ö

revarande paragrs.j. 12 a 

§

 reglorar i'detta h

ä

nseende de fall som inte t

ä

,cks av 12 

§

 dvs. b

ä

de urs

ä

ktlig och culp

ö

s okunnighet ora obetalda skulder. Vetskap faller d

ä

reraot under 12 

§

, givetvis under f

ö

ruts.

ä

ttning att borgen

ä

ren kan visa att k

ä

nnedora o,ra skulden f

ö

rel

å

g hos del

ä

garen vid den relevanta tidpunkten.

A terg

ä

ngsp.-"; f 

ö

l jdens n

ä

rraare inneb

ö

rd regloras i andra oo'n tredje styckena av f

ö

revarande naragraf. Till en b

ö

rjan kan konstateras att ora delningen eller skiftet inte har g

å

tt i verkst

ä

llighet, r

ä

tts­handlingens 

å

terg

å

ng inneb

ä

r endast att handlingen blir verkningsl

ö

s. Den konmer allts

å

 d

å

 inte att fullbordas. Den egendomsf

ö

rdelning son har best

ä

nts .genom den koramer inte att 

ä

ga rum.

I andra st.ycket behandlas det fall d

ä

 delningen eller skiftet har g

ä

tt i verkst

ä

llighet ooh egen­doraen finns kvar hos .mottagaren. D

å

 skall egendoraen

Prop, 1980/81:48

191

l-

ä

mnas tillbaka till d

ö

dsboet. Sora framg

å

r av 7 

§ 

innefattar 

å

terb

ä

ringsskyldigheten ocks

å

 skyldighet att ge ut r

ä

nta eller avkomst av egendomen. Vidare har den 

ä

terb

ä

ringsskyldige enligt n

ä

mnda best

ä

mrael­se r

ä

tt till ers

ä

ttning f

ö

r n

ö

dig kostnad avseende egendonen och 

ä

ven nyttig kostnad ora han var i god tro.

I tredje stycket finns best

ä

nnelser o.ra ers

ä

ttnings­skyldighet f

ö

r mottagaren n

ä

r

å

terb

ä

ring 

ä

r helt eller delvis om

ö

jlig. F

ö

rslaget i denna del har mo­tiverats utf

ö

rligt i avsnitten 2,5.1 och 2.5.5.

I princip f

ö

resl

ä

s allts

ä

mottagaren bli ers

ä

ttnings­skyldig gentemot d

ö

dsboet om han inte kan l

ä

mna tillba"Ka mottagen egendom. I godtrosfallen skall ers

ä

ttningen motsvara e.gendomens v

ä

rde vid tiden f

ö

r ers

ä

ttningens utbetalande. I 

ö

mmande fall skall mottagaren kunna helt befrias fr

ä

n ers

ä

ttningsskyl­dighet eller ers

ä

ttningsskyldigheten j

ä

mkas.

1 h

ä

ndelse av ond tro hos mottagaren skall han ut­

ö

ver nyssn

ä

nnda v

ä

rde

ä

ven ers

ä

tta boet den skada som han kan ha v

å

llat boet genon att g

ö

ra sig av med egendonen. H

ä

r blir det allts

ä

 fr

å

ga om skade­st

å

nd. F

ö

r att ond tro skall f

ö

religga kr

ä

vs i f

ö

rsta hand att raottagaren avsiktligt eller av oakt­sarahet har avh

ä

nt si.g e.gendomen. Har egendomen stu­lits eller f

ö

rst

ö

rts genora olycksh

ä

ndelse eller f

ö

-rRligger annat casusfall bortfaller skadest

ä

.ndsan-svarst. ,jc;n ..'tterli.-;;;are rekvisit f

ö

r ond tro hos mottagaren har st.--:ilts upp att mottagaren vid av-hi-:rdandet k."inde till eller borde ha Ic

ä

nt till att d

ö

dsboet hade obetalda skulder. Det b

ö

r p

å

pekas att kun.slrao hos d

ö

dsbodel

ä

gare cn obetalda skulder vid

Prop. 1980/81:48

192

tiden f

ö

r egendoraens avh

ä

ndande 

ä

r n

å

gonting annat 

ä

n s

å

dan kunskap vid tiden f

ö

r delni.ngen eller skiftet. K

ä

nde del

ä

garen till skulderna redan vid sistn

ä

randa tidpunkt blir ju i princip 12 

§

 och inte f

ö

revarande paragraf till

ä

nplig.

25!ran,_ 1

F

ö

r till

ä

rapning av den i sista meningen av f

ö

reva­rande paragraf angivna ett

å

riga presurationstiden fordras enligt f

ö

rslaget att det skall vara "sanno­likt" att den bortovarande befann sig i livsfara vid f

ö

rsvinnandet. Det kan tyckas att kravet p

ä

 be-vis.ning ora livsfaran d

ä

rraed s

ä

tts alltf

ö

r l

å

gt m.ed h.

ä

nsyn till dels att g

ä

llande r

ä

tt 

å

tminstone for-ra.ellt kr

ä

ver full bevisning h

ä

rora, dels att presura­tionstiden sara.tidigt f

ö

rkortas fr

å

n tre till ett 

ä

r. Utredningen har d

ä

rf

ö

r 

ö

verv

ä

gt att kvalificera sannolikhetskravet raed n

ä

got f

ö

rst

ä

rkande uttryck s

ä

son "i h

ö

g grad sannolikt" eller "ned st

ö

rsta sannolikhet", I 

ö

verensst.

ä

ramelse raed den lagstift­ningsteknik som synes ha till

ä

npats i liknande fall har utredningen dock funnit sig b

ö

ra avst

ä

fr

ä

n att i sj.

ä

lva l.a.-itey.ten s

ö

ka g

ö

ra n

å

gon s

ä

dan kvo.lifice-ring. Utredningens mening 

ä

r emellertid att det skall f

ö

religga h

ö

g grad av sannolikhet f

ö

r att livs­fara f

ö

rel

å

g vid f

ö

rsvinnandet, dvs, att bevisningen betr

ä

ffande livsfara skall vara starkare 

ä

n vad dom­stolarna normalt kr

ä

ver vid en sannolikhetsbed

ö

mning. Det synes dock b

ö

ra 

ö

verl

ä

n.nas 

ä

t dorastolarna att i det enskilda fallet pr

ö

va ora orast

ä

ndigheterna vid f

ö

rsvinnandet var s

ä

dana att tillr

ä

cklig grad av sannolikhet att den bortovarande d

å

 befann sig i livsfara f

ö

religger f

ö

r att den ett

å

riga presurations­tiden skall kunna till

ä

rapas.

Prop. 1980/81:48

193

Ö

verg

å

ngsbes t

ä

mmelser

Den f

ö

reslagna best

ä

mmelsen i punkten 2 av 

ö

ver-g

ä

ngsbest

ä

m.melserna torde 

ö

verensst

ä

mma med all­m

ä

nna arvsr

ä

ttsliga principer - se t.ex. 1 

§

 andra stycket lagen (1959:638) ora inf

ö

rande av nya 

ä

rvda­balken.

7.2   F

ö

rslaget till lag om 

ä

ndring 1 lagen (1928:281) om allm

ä

nna arvsfonden

Arvsavst

å

ende i det fall som avses i 5 

§

 f

ö

rsta stycket sista meningen b

ö

r f

ö

retr

ä

desvis ske till museer, bibliotek, stiftelser och andra institutio­ner eller sammanslutningar. Ibland kan det vara l

ä

mpligt att avst

å

 till f

ö

rm

å

n f

ö

r konmun.

13 Riksdagen 1980/81. 1 saml Nr 48

Prop, 1980/81:48

194

BILAGA

REDOG

Ö

RELSER F

Ö

R VISS UTL

Ä

NDSK SUCCESSIONSR

Ä

TT

1.  Frankrike

D

ö

dsbodel

ä

gares ansvar f

ö

r avlidens skulder

Enligt fransk r

ä

tt

ö

vertar d

ö

dsbodel

ä

gare (arvinge eller testamentstagare av visst slag) den avlidnes s

å­

v

ä

l tillg

å

ngar som skulder under f

ö

ruts

ä

ttning att han f

ö

rbeh

å

llsl

ö

st mottar arvet (acceptation pure et simple). Han blir d

å

 -ansvarig f

ö

r skulderna 

ä

ven till den del de 

ö

verstiger tillg

å

ngarna. Han 

ä

r dock inte skyldig att motta arvet. Mottagandet k.nn vara uttryckligt eller underf

ö

rst

å

tt. Det m

å

ste ske inora viss preskriptions­frist (se nedan). Hottagandets verkningar r

ä

knas fr

å

n d

ö

dsdagen.

Vill d

ö

dsbodel

ä

gare raotta arvet men inte svara f

ö

r st

ö

rre del av den avlidnes skulder 

ä

n vad han mottar, skall han g

ö

ra en anm

ä

lan h

ä

rom hos den allm

ä

nna un­derr

ä

tten i den ort d

ä

r d

ö

dsfallet intr

ä

ffade (accepta­tion sous b

é

n

é

fice d'inventaire). Anm

ä

lan blir verk­ningsl

ö

s ora den inte f

ö

reg

å

s eller f

ö

ljs av en boupp­teckning son skall uppr

ä

ttas inon tre m

å

nader fr

ä

n d

ö

dsfallet. Verkan av ett riktigt anra

ä

lningsferfarande av nu ifr

å

gavarande slag 

ä

r allts

ä

 att del

ä

garen blir g

ä

ldsansvarig endast raed sin lott. Vidare f

å

r han, i notsats till de del

ä

gare som mottar arvet f

ö

rbeh

å

lls­l

ö

st, h

ä

lla sina personliga tillg

å

ngar 

å

tskilda fr

å

n dera som h

ä

rr

ö

r fr

ä

n arvl

å

taren. Han har ocks

å

 kvar sin r

ä

tt att frarast

ä

lla fordringsanspr.

ä

k genteraot den av­lidnes f

ö

rm

ö

genhetsmassa.

1  Redog

ö

relserna 

ä

r i huvudsak utarbetade p

ä

 grundval av promemorior som utredningen har erh

å

llit genora ut­rikesdepartementets f

ö

rsorg.

Prop, 1980/81:48

195

Avst

å

r d

ö

dsbodel

ä

gare uttryckligen fr

ä

n sitt arv (renonciation), vilket skall ske hos allm

ä

n underr

ä

tt och inom samma preskriptionsfrist som g

ä

ller f

ö

r mot­tagande, anses han aldrig ha varit del

ä

gare. Han f

ä

r d

å

 ingenting av den avlidnes tillg

å

ngar men slipper ocks

å

 allt ansvar f

ö

r dennes skulder.

D

ö

dsbodel

ä

gare kan undg

å

ansvar f

ö

r den avlidnes g

ä

ld genom att 

ö

verl

ä

mna sin lott till boets borgen

ä

rer och till legatarierna (abandon), De n

ä

rmare formerna f

ö

r detta slag av 

ö

verl

ä

mnande 

ä

r inte lagreglerade.

D

ö

dsbodel

ä

gares taler

ä

tt

Enligt fransk r

ä

tt f

ö

retr

ä

ds d

ö

dsbo av del

ä

garna ge­mensamt om boutredningsman inte har f

ö

rordnats. Har s

å

dan utsetts 

ä

r det denne som representerar boet. Liksom enligt svensk r

ä

tt f

å

r enskild d

ö

dsbodel

ä

gare vidta f

ö

rvaltnings

å

tg

ä

rder r

ö

rande boet vilka 

ä

r av br

å

dskande natur utan att dessf

ö

rinnan ha inh

ä

mtat

ö

vriga del

ä

gares samtycke till 

å

tg

ä

rderna. I sagda befogenhet kan 

ä

ven ing

å

att f

ö

ra boets talan inf

ö

r domstol.

Preskription av r

ä

tt till arv och testamente

Som har ber

ö

rts ovan n

ä

ste enligt fransk r

ä

tt notta­gande av arv ske inom viss preskriptionsfrist. Best

ä

m­raelsen h

ä

rom h

ä

nvisar till de allra

ä

nna reglerna on an­spr

ä

kspreskription. Betr

ä

ffande anspr

å

k p

å

 arv utg

ö

r preskriptionsfristen 30 

ä

r. 

Ä

r den sora 

å

beropar preskrip­tion i ond tro, kan arvsanspr

å

k emellertid framst

ä

llas 

ä

ven efter utg

å

ngen av n

ä

randa tid.

Prop. 1980/81:48

196

2.   F

ö

rbundsrepubliken T.yskland D

ö

dsbodel

ä

gares ansvar f

ö

r avlidens skulder

A.  Enligt tysk r

ä

tt svarar arvinge f

ö

r de f

ö

rpliktel­

ser sora 

å

vilar kvarl

å

tenskapen. Till dessa f

ö

rpliktel­

ser r

ä

knas f

ö

rutom arvl

å

tarens skulder ooh begravnings­

kostnaderna i allm

ä

nhet 

ä

ven legat och fullg

ö

rande av

ä

ndam

å

lsbest

ä

mmelser. Till f

ö

rpliktelserna h

ö

r ocks

ä

underh

ä

ll under 30 dagar efter arvfallet till vissa

personer som 

å

tnj

ö

t underh

ä

ll fr

å

n arvl

å

taren. Arvinges

g

ä

ldsansvar kan vara oinskr

ä

nkt dvs. personligt eller

inskr

ä

nkt till de efterl

ä

mnade tillg

å

ngarna (se n

ä

rma­

re nedan vid B, C och D),

Sora arvinge (Erbe) betecknas i tysk r

ä

tt dels laglig arvtagare, dels arvtagare som har insatts genom testa­mente, dels arvtagare onligt arvsavtal raellan arvl

å

ta­ren, 

å

ena sidan, och arvtagaren eller n

ä

gon annan per­son, 

ä

 den andra.

Arvinge kan avs

ä

ga sig sitt arv (Ausschlagung der Erbschaft) och det oavsett p

ä

 vilken grund han 

ä

r arv­tagare. Avs

ä

gelsen skall 

ä

ga rum inf

ö

r domstol inom sex veckor fr

ä

n det arvingen har f

å

tt k

ä

nnedom om att arvet har tillfallit honora. Avs

ä

gelsen g

ä

ller inte om arvingen redan har rnctta.git arvet (Annahne der .-Crbschaft). Avs

ä

gelsen f

å

r inte ske f

ö

re arvl

å

tarens fr

å

nf

ä

lle. Verkan av en giltig avs

ä

gelse

ä

r att arvet inte skall anses ha tillfallit den som har gjort avs

ä

gelsen.

B.  1 fr

ä

ga on arvinges ansvar f

ö

r d

ö

dsboets sVrulder

ä

r reglerna delvis olika f

ö

r de fall d

ä

r han 

ä

r ensam­arvinge och dem d

ä

r det finns flera arvingar, "

ö

r s

å

v

ä

l ensaraarvinge sora samarvinge g

ä

iller em,ellertld att ve­derb

ö

rande kan inskr

ä

nka sitt ansvar till endast till-

Prop. 1980/81:48

197

g

å

ngarna i d

ö

dsboet genom egendomsseparation (Giitersonderung). Detta kan ske p

å

 n

å

got av f

ö

ljande s

ä

tt:

1.  Anordnande av d

ö

dsbof

ö

rvaltning (Nachlassverwaltung)

S

å

dan f

ö

rvaltning beslutas av domstol p

å

arvinges yr­

kande. F

ö

ruts

ä

ttningar h

ä

rf

ö

r 

ä

r emellertid att

arvingen inte har f

ö

rlorat sin r

ä

tt till ansvarsbe­

gr

ä

nsning (se n

ä

rmare nedan vid C) samt att d

ö

dsboets

skulder inte 

ö

verstiger tillg

å

ngarna. I det senare

fallet m

å

ste d

ö

dsboet i regel f

ö

rs

ä

ttas i konkurs

(se nedan vid B 2). 

Ä

ven efter ans

ö

kan av borgen

ä

r f

å

r domstol besluta om d

ö

dsbof

ö

rvaltning, om det finns sk

ä

l att anta att borgen

ä

rernas f

ö

rn

ö

jande s

ä

tts i fara p

å

 grund av arvingarnas 

å

tg

ä

rder eller ekonomiska situation. Borgen

ä

r m

å

ste konma in med s

å

dan ans

ö

kan sist inom tv

å

å

r fr

å

n det arvet har mottagits. Anord­nas d

ö

dsbof

ö

rvaltning, f

ö

rlorar arvinge sin befogenhet att f

ö

rvalta kvarl

å

tenskapen och att f

ö

rfoga 

ö

ver den.

2.

F

ö

rs

ä

ttande av d

ö

dsboet i konkurs (Nachlasskonkurs). Varje arvinge f

ö

r sig 

ä

r beh

ö

rig att g

ö

ra ans

ö

kan om s

å

dan konkurs. Arvinge, liksom f

ö

rvaltare vid d

ö

dsbo­f

ö

rvaltning, m

å

ste genast inge dylik ans

ö

kan, om veder­b

ö

rande har konstaterat att d

ö

dsboets skulder 

ö

versti­ger dess tillg

å

ngar. Underl

å

ter arvinge detta kan han bli ers

ä

ttningsskyldig gentemot d

ö

dsboets borgen

ä

rer f

ö

r de skador som dessa 

å

samkas till f

ö

ljd av hans un­derl

å

tenhet. (I vissa fall kan arvinge i st

ä

llet ans

ö

ka om r

ä

ttsligt f

ö

rlikningsf

ö

rfarande - se nedan vid B 3). Ans

ö

kan ora d

ö

dsbokonkurs ges in till den allm

ä

nna under­r

ä

tt som var arvl

å

tarens allra

ä

nna tvistera

ä

lsforum vid d

ö

dsfallet, dvs. i regel r

ä

tten i den ort d

ä

r han hade sitt hemvist.

3.

Inledande av r

ä

ttsligt f

ö

rlikningsf

ö

rfarande med avseende p

ä

. kvarl

å

tenskapen (Vergleichsverfahren iiber den Nachlass).

F

ö

r att undvika konkurs n

ä

r s

ä

dan egentligen skulle

Prop. 1980/81:48

198

ha beg

ä

rts 

ä

r det i vissa fall m

ö

jligt att i st

ä

llet ge in ans

ö

kan om r

ä

ttsligt f

ö

rlikningsf

ö

rfarande med avseende p

å

 kvarl

å

tenskapen. Finns flera arvingar ra

å

.ste samtliga bitr

ä

da s

å

dan ans

ö

kan.

C.  F

ö

r samarvinge g

ä

ller att han till dess arvskifte

sker svarar f

ö

r kvarl

å

tenskapens skulder endast raed

sin andel 1 kvarl

å

tenskapen, om han inte har f

ö

rlorat

sin r

ä

tt till ansvarsbegr

ä

nsning. Denna r

ä

tt f

ö

rlorar

han, liksom ensamarvinge, om han bl.a.

1.

f

ö

rsummar att uppr

ä

tta bouppteckning inom frist som domstol har best

ä

mt (Inventarfrlst),

2.

upps

å

tligen l

ä

mnar oriktig uppgift till bouppteck­ningen,

3.

v

ä

grar l

ä

rana uppgifter till bouppteckningen f

ö

r det fall den uppr

ä

ttas av rayndighet eller

4.

underl

å

ter att efter borgen

ä

rs beg

ä

ran i domstols protokoll under edlig f

ö

rpliktelse f

ö

rs

ä

kra att han efter b

ä

sta vetskap i bouppteckningen har angett kvar­l

å

tenskapens egendom s

å

 fullst

ä

ndigt han kan.

D.  F

ö

rsl

å

r inte kvarl

å

tenskapen till kostnaderna f

ö

r

kvarl

å

tenskapsf

ö

rvaltning, kvarl

å

tenskapskonkurs eller

r

ä

ttsligt f

ö

rlikningsf

ö

rfarande med avseende p

ä

 kvar­

l

å

tenskapen (ein diirftiger Nachlass), kan arvinge und­

g

å

 personligt ansvar f

ö

r d

ö

dsboets skulder, om han

l

ä

mnar ifr

å

n sig kvarl

å

tenskapen f

ö

r exekutiva 

å

tg

ä

rder

till borgen

ä

rernas f

ö

rn

ö

jande.

D

ö

dsbodel

ä

gares taler

ä

tt

o Enligt tysk r

ä

tt g

ä

ller att d

ö

dsboet 

ä

r'arvingarnas

2 Betr

ä

ffande begreppet arvinge i tysk r

ä

tt se av­snittet ovan om d

ö

dsbodel

ä

gares ansvar f

ö

r avlidens skulder.

Prop. 1980/81:48

199

geraensamma tillg

å

ng. D

ä

rf

ö

r f

ö

rvaltas boet av alla medarvingarna geraensarat. Br

å

dskande f

ö

rvaltnings

å

tg

ä

rd f

ä

r dock f

ö

retas av enskild d

ö

dsbodel

ä

gare. Har testamentsexekut

ö

r, d

ö

dsbof

ö

rvaltare eller konkurs­f

ö

rvaltare f

ö

rordnats,

ä

r denne ensara ber

ä

ttigad att f

ö

rvalta boet. Varje enskild raedarvinge har eraellertid r

ä

tt att h

ä

vda krav som h

ö

r till d

ö

dsboet. Han f

ä

r 

ä

ven i eget naran f

ö

ra talan inf

ö

r dorastol mot boets g

ä

lden

ä

rer. Han m

å

ste dock i s

å

fall kr

ä

va prestatio­nen till f

ö

rm

ä

n f

ö

r samtliga medarvingar gemensamt.

Preskription av r

ä

tt till arv och testamente

Arvsanspr

å

k preskriberas enligt tysk r

ä

tt sedan 30 

ä

r har f

ö

rflutit fr

å

n det att den s.k. arvsbesittaren (Erbschaftsbesitzer) har omh

ä

ndertagit n

å

got av kvar­l

å

tenskapen. Med arvsbesittare menas en person som utan att vara arvinge har kvarl

å

tenskapen i besittning helt eller delvis.

3.  Belgien

D

ö

dsbodel

ä

gares ansvar f

ö

r avlidens skulder

Belgisk r

ä

tt betr

ä

ffande d

ö

dsbodel

ä

gares ansvar f

ö

r avlidens skulder 

ä

r i huvudsak identisk med fransk r

ä

tt p

å

 f

ö

revarande omr

å

de (se ovan i denna bilaga).

D

ö

dsbodel

ä

gares taler

ä

tt

Enligt belgisk r

ä

tt kr

ä

vs normalt samtliga d

ö

dsbodel­

ä

gares saratycke till olika 

ä

tg

ä

rder och dispositioner f

ö

r boets r

ä

kning. Detta g

ä

ller ocks

ä

i fr

å

ga ora ut-

Prop. 1980/81:48

200

ö

vande av boets taler

ä

tt. I vissa fall t.ex. betr

ä

ffan­de provisoriska administrativa 

å

tg

ä

rder till

å

ts emeller­tid enskild del

ä

gare att agera sj

ä

lvst

ä

ndigt.

Preskription av r

ä

tt till arv och testamente

De belgiska reglerna om preskription av r

ä

tt till arv och testamente 

ö

verensst

ä

mmer helt med fransk r

ä

tt.

4.  Nederl

ä

nderna

D

ö

dsbodel

ä

gares ansvar f

ö

r avlidens skulder

Enligt nederl

ä

ndsk r

ä

tt 

ä

r arvtagare ansvarig f

ö

r den avlidnes skulder endast om han uttryckligen eller kon-kludent har mottagit arvet. Huvudregeln 

ä

r d

å

 att han svarar f

ö

r s

ä

 stor del av skulderna som hans arvslott utg

ö

r av det totala arvet. Fr

å

n denna huvudregel finns en del undantag. Ett s

å

dant 

ä

r f

ö

ranlett av att vissa skulder anses "odelbara", t.ex. f

ö

rpliktelse att utge ett best

ä

mt f

ö

rem

å

l. F

ö

religger en dylik skuld, kan arvtagare vara skyldig att svara f

ö

r st

ö

rre del av den d

ö

des g

ä

ld 

ä

n vad som f

ö

ljer av nyssn

ä

mnda huvudregel.

Mottar arvtagare arvet med f

ö

rbeh

å

ll att uppr

ä

tta bo­uppteckning, svarar han bara med sin arvslott f

ö

r den avlidnes skulder (j

ä

mf

ö

r institutet "acceptation sous b

é

n

é

fice d'inventaire" 1 avsnittet om Frankrike ovan).

D

ö

dsbodel

ä

gares taler

ä

tt

Enligt nederl

ä

ndsk r

ä

tt f

å

r enskild arvtagare f

ö

ra talan mot d

ö

dsboets g

ä

lden

ä

rer. Ar boets fordran delbar

Prop. 1980/81:48

201

(se ovan),f

ä

r arvtagarens talan inte avse st

ö

rre del av fordringen 

ä

n vad hans arvslott utg

ö

r av det totala arvet. 

Ä

.r fordran odelbar g

ä

ller f.n. att arvtagarens talan f

ä

r omfatta hela fordringen f

ö

r hans egen r

ä

kning. Enligt en 

ny  

lag, som 

ännti  

inte har tr

ä

tt i kraft, skall emellertid betr

ä

ffande nyssn

ä

mnda fall g

ä

lla att taler

ä

tten i fr

å

ga om hela fordringen tillkommer an­tingen samtliga arvtagare geraensarat eller en enskild arvtagare f

ö

r alla arvtagares r

ä

kning.

Preskription av r

ä

tt till arv och testamente

Enligt nederl

ä

ndsk' r

ä

tt uppg

å

r den successionsr

ä

ttsliga preskriptionstiden till 30 

å

r fr

å

n arvfallet.

5.   England

D

ö

dsbodel

ä

gares ansvar f

ö

r avlidens skulder

Enligt engelsk r

ä

tt ra

å

ste avlidons kvarl

å

tenskap ora-h

ä

ndertas av en eller flera personer, s.k. personliga representanter (personal representatives of the deceased). Dessa har att betala den dcdes skulder och sedan f

ö

r­dela den 

å

terst

å

ende egendoraen enligt lag eller testa­mente. Den personlige representanten kan vara f

ö

rord­nad av deii avlidne i testamente (executor). Saknas s

ä

dant f

ö

rordnande,skall dorastol utse personlig repre­sentant (administrat

ö

r).

''

ä

r arvinge eller testanentstagare tar sitt arv i be­sittning, skall allts

ä

den avlidnes skulder vara be­talda. "Har den personlige representanten f

ö

rdelat kvar­l

å

tenskapen utan att betala g

ä

lden, kan borgen

ä

rerna kr

ä

va honora personligen. De kan d

ä

ä

ven v.

ä

nda sig raot

Prop. 1980/81:48

202

arvinge eller testamentstagare sora har f

å

tt egendora efter den d

ö

de och beg

ä

ra att sagda tillg

å

ngar anv

ä

nds till deras f

ö

rn

ö

jande.

Oinskr

ä

nkt personligt betalningsansvar f

ö

r arvinge el­ler testaraentstagare betr

ä

ffande avlidens skulder kon­ner inte i fr

å

ga enligt engelsk r

ä

tt.

D

ö

dsbodel

ä

gares taler

ä

tt

Enligt engelsk r

ä

tt ut

ö

vas i princip taler

ä

tt f

ö

r den oskiftade kvarl

å

tenskapen av den personlige represen­tanten f

ö

r den avlidne (se ovan). I vissa fall f

ä

r enellertld arvinge eller testanentstagare f

ö

ra talan f

ö

r den oskiftade kvarl

å

tenskapens r

ä

kning, t.ex. i fr

å

ga om domstols f

ö

rordnande av personlig representant 1 h

ä

ndelse s

å

dan inte har utsetts av den avlidne.

Preskription av r

ä

-t till arv och testaraente

Enligt engelsk r

ä

tt utg

ö

r den sucoessionsr

ä

ttsliga preskriptionsfristen i princip tolv 

ä

r. Fristen r

ä

knas fr

å

n den tidpunkt n

ä

r arvtagaren fick r

ä

tt till sin lott. Denna tidpunkt 

ä

r vanligen identisk med det till­f

ä

lle d

ä

 den avlidnes tillg

å

ngar omh

ä

ndertogs av den personlige representanten. Har den personlige represen­tanten gjort sig skyldig till bedr

ä

gligt f

ö

rfarande raot arvtagaren eller beh

å

llit kvarl

å

tenskap for egen del, g

ä

ller ingen preskriptionsfrist.

Prop.  1980/81:48

203

Bilaga 2

Sammanställning av remissyttrandena över betänkandet (Ds Ju 1979:11) Dödsbodelägares ansvar för avlidens skulder m. m.

Remissinstanserna

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts av Göta hovrätt, hovrätten för Övre Norrland, Stockholms tingsrätt, domstolsverket, riks­skatteverket, familjelagssakkunniga (Ju 1970:52), kommittén (Ju 1977:07) om ställföreträdare för dödsbo i vissa fall m, m,, kammarkollegiet, riksan­tikvarieämbetet och statens historiska museer, statens naturvårdsverk, länsstyrelsen i Västernorrlands län, länsstyrelsen i Hallands län, länstyrel­sernas organisationsnämnd, Svenska Bankföreningen, Post- och Kreditban­ken, Svenska sparbanksföreningen, Sveriges advokatsamfund och Sveriges domareförbund,

Riksskatteverket har bifogat yttrande av kronofogdemyndigheten i Eskilstuna.

I det följande återges yttrandena i oavkortat skick under olika avsnitt,

1 Allmänna synpunkter

1.1      Stockholms tingsrätt

Enligt tingsrättens mening har utredningen framlagt ett väl genomarbetat och lämpligt avvägt förslag på områden, som med nu gällande regler delvis är invecklade och svårtillgängliga. Tingsrätten hälsar med särskild tillfredsstäl­lelse de förtydligande och utfyllande lagbestämmelser, som föreslås beträf­fande dödsbodelägares talerätt,

1.2      Domstolsverket:

Betänkandet rör centrala civilrättsliga frågor inom områden som är allt annat än lättillgängliga. Det hade därför varit önskvärt att utredningen mera utförligt motiverat sina förslag. Att detta inte skett har medfört vissa svårigheter vid granskningen av förslagen,

1.3      Kronofogdemyndigheten i Eskilstuna:

Kronofogdemyndigheten tillstyrker i allt väsentligt utredningens för­slag.

Prop. 1980/81:48

204

1.4       Kammarkollegiet:

Kollegiet är i princip emot att det endast görs språkliga ändringar av lagtexten utan att det klart kommer att framgå av propositionen att det endast rör sig om dylika ändringar. Som exempel på en sådan ändring vill kollegiet peka på förslaget om  ändring av  3  kap,  3 §  andra stycket

ärvdabalken där "lände           till förfång" ändrats till "var till skada för". Den

som skall tillämpa den nya texten torde vara tvungen att - för att vara säker på att ändringen ej innebär en ändring av sakinnehållet- genom studium av förarbetena ta reda på hur det förhåller sig,

1.5       Utredningen (Ju 1977:07) om ställföreträdare för dödsbo i vissa fall

m. m., länsstyrelsen i Västmanlands län, länsstyrelsen i Hallands län,

länsstyrelsernas organisationsnämnd, Svenska Bankföreningen och Post- och

Kreditbanken:

Förslaget tillstyrkes eller lämnas utan erinran,

2 Dödsbodelägares ansvar för avlidens skulder

2.1 Göta hovrätt:

Enligt nuvarande bestämmelser i 21 kap, ärvdabalken om dödsbodeläga­res ansvar för avlidens skulder kan dödsbodelägare drabbas av ett långtgående personligt betalningsansvar. Utredningens förslag om återgång av bodelning och arvskifte torde tillvarataga dödsbodelägarnas intressen i större utsträckning än för närvarande. Då förslaget dessutom inte synes leda till att borgenärernas rätt försämras, tillstyrker hovrätten utredningens val av lösning i denna del. Emellertid kan viss kritik riktas mot den föreslagna utformningen av återgångsreglerna. Förslaget att återgång skall leda till fullständig äterbäringsskyldighet torde kunna medföra vissa komplikationer. Ett krav från en borgenär på ett obetydligt belopp skulle sålunda, om delägarna ej kan enas om gäldens betalning, medföra en total återgång. Detta synes vara alltför ingripande. Bodelningar och arvskiften berör nämligen ej sällan egendom av betydande värde och stor omfattning och ofta ingår fast egendom i boet. En total återgång skulle härigenom kunna belasta delägarna med kostnader, som ej står i proportion till den fordran som föranlett återgången. I många fall skulle de föreslagna reglerna framstå som onödigt formella. En total återgång kommer vidare att leda till att antalet fall kommer att öka där ställning måste tas till frågan om återbäring kan ske och -om återbäring ej sker - hur ersättningen skall bestämmas. Hovrätten anser på grund av det anförda att återgång liksom hittills skall kunna begränsas till behovet i varje särskilt fall. Hovrätten avstyrker således förslaget om införande av en obligatorisk total återgång.

Prop. 1980/81:48

205

Utredningen föreslår, att bestämmelsen i 12 § utvidgas till att avse också de fall då egendom har mottagits av dödsbodelägare från dödsboet utan att bodelning eller arvskifte har skett. Enligt Walin (Kommentar till ärvdabal­ken 

II, 

1976, s. 201 f) torde bestämmelsen redan i dag i vissa fall omfatta även formlösa bodelningar och arvskiften och utlämnande av förskott sker emellanåt med stöd av 11 §. Eftersom utredningen föreslagit att detta stadgande skall upphävas tillstyrker hovrätten det föreslagna tillägget till 12 §.

Utredningen har behandlat frågan om ett eventuellt införande av offentlig dödsboförvaltning och obligatorisk boutredningsmannaförvaltning. De i betänkandet redovisade skälen häremot är dock av sådan styrka att införande av sådana förvaltningsformer ej bör ifrågakomma.

2.2 Hovrätten för Övre Norrland:

Hovrätten finner att det av utredningen föreslagna alternativet, som innebär återgång av bodelning och arvskifte om de sker innan skulderna har betalats, allmänt kan sägas innebära en ändamålsenlig reglering av frågan om dödsbodelägarnas ansvar för den avlidnes skulder. Förslaget medför en i förhållande till nuvarande regler rimlig begränsning av delägarnas ansvar och är också enklare att tillämpa. Alternativet att helt slopa reglerna i 21 kap. ÄB och lita till skadeståndsregeln i 18 kap. 6 § ÄB innebär måhända endast tillämpningssvårigheter av bevisrättsllgt slag. Dessa svårigheter är dock enligt hovrättens mening så väsentliga att ett sådant alternativ medför en icke godtagbar försämring för borgenärerna. Av flera skäl kan hovrätten inte heller förorda det alternativ som innebär en offentlig dödsboförvaltning eller obligatorisk boutredningsmannaförvaltning. Visserligen torde borgenärer­nas rätt i ett sådant system i hög grad säkras. Ett system enligt någon av de nu angivna modellerna innebär emellertid en ordning som är främmande för svensk rätt. Det innebär en byråkratisering och en iblandning av myndighe­ter på ett område där medborgarna traditionellt själva har skött sina angelägenheter. De fördelar det således möjligen kan innebära för borge­närerna med offentlig dödsboförvaltning eller obligatorisk boutrednings­mannaförvaltning uppväger enligt hovrättens mening inte de nackdelar det innebär med en sådan ordning både från allmänna synpunkter och från kostnadssynpunkter.

Sammanfattningsvis tillstyrker hovrätten utredningens förslag om att nu gällande huvudregel om dödsbodelägares ansvar för avlidens skulder ersätts med bestämmelser om återgång av bodelning och arvskifte som äger rum innan den dödes skulder har betalats.

När det gäller de enskilda bestämmelserna i 21 kap. ÄB vill hovrätten i anslutning till den föreslagna utvidgningen av 12 § ifrågasätta om det av praktiska skäl inte borde vara möjligt för dödsbodelägarna att före bodelning

Prop. 1980/81:48

206

och arvskifte ta emot den avlidnes mera personliga tillhörigheter av ringa ekonomisk betydelse, såsom kläder, böcker och husgeråd, utan att riskera personligt betalningsansvar för den avlidnes kända skulder. I övrigt ger utredningens förslag i fråga om sakinnehållet i 21 kap. inte anledning till något särskilt uttalande från hovrättens sida.

Beträffande skadeståndsregeln i 18 kap. 6 § ÄB finns en principiell skillnad mellan detta stadgande och återgångsreglerna i 21 kap. ÄB.

Som utredningen anfört förs återgångstalan av dödsboet mot delägare efter det att borgenären riktat krav mot boet, medan skadeståndstalan förs direkt av borgenären mot dödsbodelägaren. Processionellt befinner sig borgenären i en helt annan ställning vid en skadeståndstalan än vid en återgångstalan, med alla de konsekvenser detta kan medföra. Enbart detta förhållande utgör enligt hovrättens mening tillräckligt skäl att behålla skadeståndsregeln i 18:6 ÄB.

Utredningens förslag innebär helt och hållet en nyordning av regelsyste­met rörande dödsbodelägares ansvar för avlidens gäld. Beträffande den lagtekniska utformningen av förslaget har utredningen emellertid förordat, att den nuvarande paragrafnumreringen i 21 kap. ÄB skall behållas. Utöver vad utredningen själv har anfört om konsekvenserna av en sådan ordning kan påpekas att som ytterligare ett märkligt resultat av den föreslagna dispositionen kommer §§ 6 och 7, som närmare reglerar hur återgången för vissa fall skall ske, att gå före bestämmelsen om när återgång skall äga rum. Enligt hovrättens mening är den av utredningen föreslagna dispositionen inte lämplig. Hovrätten anser, att hela 21 kapitlet bör redigeras om bl. a. så att den nya föreslagna huvudregeln får sin naturliga plats i början av kapitlet.

2.3 Stockholms tingsrätt:

Ärvdabalkens 21 kapitel, vari de mest genomgripande ändringarna föreslås, får genom dessa en något egendomlig disposition, vilket också påpekats av utredningen. Huvudreglerna om ansvaret för den dödes gäld kommer således först i 12 § och 12 a §. Tingsrätten anser att kapitlet borde redigeras om, så att dessa huvudregler kommer att inleda kapitlet, och att kapitlet borde erhålla annan paragrafnumrering. Det synes därvid lämpligt, att de båda nämnda paragraferna arbetas samman till en, varvid man skulle kunna undvika en upprepning av det sista stycket, som reglerar formlösa skiften av dödsbon. Tingsrätten kan för sin del inte finna, att nackdelarna med en sådan åtgärd skulle överväga fördelarna. Samma redaktionella ändring kan ifrågasättas beträffande 16 kapitlet om preskription av rätt att taga arv eller testamente.

Prop.  1980/81:48

207

2.4       Domstolsverket:

Enligt domstolsverkets uppfattning bör som princip i fråga om dödsbo­delägares ansvar för avlidens skulder gälla att den avlidnes borgenärer inte skall få sin ställning förbättrad genom dödsfallet. Delägarnas ansvar bör alltså begränsas till vad som erhållits från dödsboet. Domstolsverket finner utredningens förslag om återgång av bodelning och arvskifte lämpligt.

I likhet med utredningen anser domstolsverket att bestämmelsen i 18 kap. 6 § ÄB om skadestånd bör finnas kvar. Domstolsverket finner det emellertid mycket tveksamt om även bestämmelsen i 21 kap. 12 § bör kvarstå. Stadgandet i 12 § innebär att delägare genom att skifta egendom innan all skuld betalts ådrar sig personligt ansvar för veterlig gäld. Enligt domstols­verkets mening kan det ifrågasättas om det finns anledning att i något fall låta ansvaret gå så långt. De problem som uppkommer för borgenärerna om 12 § upphäves torde bero på svårigheterna att sedan egendomen skingrats visa vilken egendom som tillhörde boet. I de fall delägare medvetet förringar borgenärernas rätt skulle man kunna tänka sig en regel som stadgade personligt gäldsansvar endast om delägaren inte förmådde visa vilken egendom som ingick i boet. Utskiftad egendom skulle då följa huvudregeln om återgång. Det sagda gäller enligt domstolsverkets mening i princip också bestämmelsen i 21 kap. 14 § andra meningen ÄB. Beträffande båda stadgandena tillkommer dessutom att det ansvar som kan drabba delägare går långt utöver det som kan drabba den som gör sig skyldig till gäldenärsbrott. Enligt domstolsverkets uppfattning kan det ifrågasättas om det för att utkräva skadeståndsansvar för ren förmögenhetsskada av den som begått mened vid bouppteckningens edfästande krävs något särskilt stadgan­de i ÄB. Bestämmelsen i 2 kap. 4 § skadeståndslagen torde räcka.

2.5       Riksskatteverket:

RSV konstaterar att utredningen inte uppmärksammat i vilken omfattning det personliga betalningsansvaret är av betydelse med avseende på skatter och allmänna avgifter. De begränsningar i betalningsansvaret som finns enligt 75 § 2 mom. kommunalskattelagen och motsvarande bestämmelser enligt andra skatteförfattningar gäller enbart för preliminär B-skatt, kvarstående skatt, tillkommande skatt och mervärdeskatt. För betydelse­fulla medelslag som t. ex. arbetsgivaravgifter och punktskatter gäller inte detta begränsade ansvar utan för dessa medel torde i princip gälla de allmänna reglerna om gäldansvaret i ärvdabalken. Om ärvdabalkens regelsystem ändras blir följden att två olika system även i fortsättningen skall tillämpas, ett enligt ärvdabalken enligt vilket bodelning och arvskifte kan gå åter och ett annat med begränsat ansvar enligt vissa skatteförfattningar. RSV vill ifrågasätta om det är lämpligt med två system för delägares ansvar. Utredningen  har inte  berört frågan.  Det är vanligt  att skatteskulder

Prop. 1980/81:48

208

förekommer bland avlidens skulder. Två system för delägares ansvar kan skapa komplikationer i den praktiska tillämpningen. För en enskild delägare måste det framstå som märkligt att hans betalningsansvar kan vara strängare för vissa av statens skattefordringar - t. ex. enligt 75 § 2 mom. kommunal­skattelagen - än för andra sådana fordringar, eftersom den föreslagna jämkningsregeln inte torde omfatta skattefordringar med begränsat person­ligt betalningsansvar.

Starka skäl talar för att samtliga offentligrättsliga fordringar behandlas lika med avseende på delägares ansvar. En strävan mot enhetlighet finns t. ex. i fråga om förslaget till preskription av skattefordringar m. m., SOU 1978:87. Man kan tänka sig att antingen anpassa de nu undantagna skattefordringarna till systemet enligt ärvdabalken eller att renodla de olika systemen på olika slags fordringar. Frågan måste emellertid närmare utredas än vad som är möjligt inom ramen för ett remissvar. Ett steg i riktning mot enhetligare regler skulle vara att t. ex. låta den pågående punktskatteutredningen ta upp frågan om dödsbodelägaransvaret för punktskatter.

En annan viktig skillnad som föreligger mellan de två ansvarssystemen gäller indrivningen och därmed hur man från statens sida hävdar sina betalningsanspråk. Vid indrivning av inkomstskatter och mervärdeskatt mot skiftat dödsbo kan kronofogdemyndigheten enligt fast praxis verkställa utmätning direkt hos delägare med stöd av exekutionstitel mot den avlidne eller dödsboet (se SvJT 1975 s. 63 ff och däri citerat rättsfall NJA 1969 s. 418 samt SvJT 1972 ref. s. 19). När det gäller andra fordringar däremot måste staten utverka särskild exekutionstitel mot dödsbodelägarna, vilket givetvis är ett betydligt omständligare förfarande.

Sammanfattningsvis anser RSV att den föreslagna lagstiftningen inte bör genomföras utan att konsekvenserna av att använda två system för dödsbodelägares ansvar närmare belysts. Om författningsändring genomförs bör den ske med utgångspunkt i att man skapar något så när enhetliga regler för dödsbodelägares ansvar för civilrättsliga respektive offentligrättsliga fordringar.

2.6 Kronofogdemyndigheten i Eskilstuna:

Bestämmelserna i ärvdabalken om dödsbodelägares ansvar för avlidens skulder anses gälla även sådana allmänna utskylder som inte omfattas av reglerna i 75 § kommunalskattelagen och motsvarande lagrum i annan skattelagstiftning, dvs. annan skatt än B-, K-, T-skatt och mervärdeskatt. Skattelagstiftningens regler om betalningsansvarighetens omfattning och lottläggning på de olika dödsbodelägarna är lätta att tillämpa och väl avvägda. Utverkande av särskilda exekutionstitlar behövs inte. Myndigheten

Prop. 1980/81:48

209

vill därför föreslå att dessa regler görs tillämpliga för hela skatte- och avgiftsområdet (jfr i sammanhanget U XII s. 203 ff och lagrådsremissen s. 276 ff).

Utredningen har över huvud taget inte berört reglerna om dödsbodel-ägaransvarighet i skattelagstiftningen mer än marginellt. Vid indrivning kommer kronofogdemyndigheterna ofta i kontakt med dessa frågor och det kan röra sig om avsevärda belopp. På en rad områden kan tveksamhet råda hur frågorna skall behandlas, låt vara att ledning kan hämtas från praxis. Fråga kan t. ex. vara om förmånsrättslagens tillämpning före arvsskifte, dvs. vilka skulder som får betalas/betalats före skatteskulder och vilka belopp dödsboet/dödsbodelägarna sålunda skall anmodas betala. Fråga kan vara om boutredningsman eller förmyndares ekonomiska ansvar i sammanhanget, avsaknaden av skifteshandling (som enligt myndighetens mening f. ö. alltid borde finnas och föi-varas hos tingsrätten), felaktiga skiften och frågor som hör till lottläggningen. En kartläggning av eventuella olägenheter och oklarheter kan erhållas genom enkät hos kronofogdemyndigheterna.

2.7 Familjelagssakkunniga:

Vad först gäller frågan när dödsbodelägare skall kunna drabbas av personligt ansvar anser vi i likhet med utredningen att den nuvarande huvudregeln är alltför sträng mot dödsbodelägarna. Visserligen framgår det av enkäter som utredningen företagit att det personliga ansvaret görs gällande förhållandevis sällan, bl. a. därför att långivare mestadels har betryggande säkerhet. Def kan dock inträffa att dödsbodelägare, kanske av ren okunnighet om vad lagen fordrar av dem, drabbas av ett långt gående ansvar. Vi finner det angeläget att det här sker en ändring. Det är rimligt att anknyta till att delägarna verkställer bodelning eller arvskifte med vetskap om att skuld ännu inte blivit betald.

I detta sammanhang har utredningen tagit upp det förhållandet att bodelning respektive arvskifte skett formlöst, dvs. tillgångarna har rent faktiskt skiftats mellan delägarna utan att man iakttagit den föreskrivna formen, nämligen handling som underskrivs av delägarna med vittnen. Sådana skiften betraktas av utredningen som en nullitet (s. 61-62) vilket betyder att det inte finns någon rättshandling att anknyta påföljden till.

Därför har med bodelning och arvskifte likställts det faktum att delägare mottagit egendom av dödsboet utan att bodelning eller arvskifte skett (21:12 andra st.).

Vi kan inte finna att det skulle vara omöjligt för borgenär att göra det personliga ansvaret gällande gentemot delägare som faktiskt skiftat tillgång­arna utan att iaktta föreskriven form (se NJA 

II

1933 s. 457). Ett klargörande yttrande om att dylika förrättningar också kan läggas till grund för gäldsansvar kan möjligen vara nyttigt men behöver kanske inte nödvändigt­vis förekomma i själva lagtexten.

14 Riksdagen 1980/81. 1 saml Nr 48

Prop. 1980/81:48

210

För det fall att man först efter bodelningen eller arvskiftet får kännedom om en skuld har utredningen som huvudregel föreslagit (21:12 a §) att bodelningen eller skiftet skall gå åter och delägarna återbära vad de mottagit av dödsboet. Även detta är en lämplig reglering om delägare och borgenärer inte kan komma överens om betalning av skulden. Vi tillstyrker alltså förslaget men vill också här sätta ett frågetecken för vad som sägs om det förhållandet att det inte finns någon giltig förrättning som kan återgå (21:12 a fjärde st.).

Utredningens förslag tycks emellertid utgå från att bodelning respektive arvskifte alltid skall ske efter ett dödsfall. Vad gäller bodelning efter gift person får man onekligen den uppfattningen av stadgandet i GB 12:1 som säger att, då make dött, bodelning skall ske såvida inte till följd av äktenskapförord eller boskillnad ingendera maken vid dödsfallet hade giftorättsgods. Det finns emellertid fall, förutom de nyss nämnda, då bodelning inte förutsätts skola ske. Ett sådant är då den avlidne var gift men saknade bröstarvingar. Då tillfaller kvarlåtenskapen maken enligt 3 kap. 1 § ÄB utan bodelning (se NJA 

II 

1928 s. 294).

Med nu gällande reglering kommer den efterlevande efter utgången av de i 21:1 ÄB stadgade fristerna att överta ansvaret för den avlidne makens skulder och svara för dessa med all sin egendom, både sin egen och den som härrör från den avlidne. Om bodelning sker eller inte får då ingen avgörande betydelse. Upphävs 21:1 ÄB kommer emellertid hela systemet i stället att hängas upp på bodelningen. Hur skall man då förfara när ingen bodelning finns? Finns något annat faktum till vilket man kan knyta inträdet av det personliga ansvaret enligt 21:12 eller återbäringsskyldigheten enligt 21:12 a? Kan den efterlevandes arv anses gå in under tilläggsregeln i 21:12 andra stycket eller 21:12 a fjärde stycket som med bodelning resp. arvskifte likställer den situationen att egendom mottagits från dödsboet utan att bodelning eller arvskifte skett. Utredningen har uppenbarligen inte menat att så utan vidare skuUe vara faUet. Reglerna har ju som nämnts tillagts med tanke på faktiska men ogiltiga skiften. Det måste också ofta sägas möta svårigheter att fastslå att egendom mottagits av den efterlevande. Detta kan vara möjligt om den avlidne hade enbart enskild egendom. Då uppkommer emellertid frågan när egendomen skall anses ha mottagits, vid arvfallet, vid eventuell boutrednings avslutande, eller annan tidpunkt? I värsta fall skulle följden bli en försämring av den efterlevandes ställning jämfört med vad som nu gäller, då man har åtminstone en månad på sig efter bouppteckningen då ansvarsbefrielse kan erhållas genom egendomsavträde. Den nuvarande regeln har i så fall den fördelen att rättsläget är klart genom att en bestämd tidsfrist är utsatt.

Hade makarna giftorättsgemenskap är det ofta inte så lätt att tala om att den efterlevande mottagit egendom av dödsboet. När det gäller en först efter bouppteckningen känd skuld är det i varje fall inte så enkelt att fastslå hur mycket den efterlevande fått. Det är ju inte så att den efterlevande för att

Prop. 1980/81:48

211

täcka skulden skall behöva avstå från upp till häften av boet. I stället måste bestämmas hur mycket av den avlidnes egendom som, med hänsyn tagen även till den nya skulden, skulle ingå i en bodelning. Följden blir att om skulden är av någon betydelse en tänkt bodelning måste komma till stånd för att det skall kunna fastställas om det finns täckning för skulden och i vad mån den efterlevande måste avstå av sin egendom till dödsboet. Om inte 21:12 andra stycket täcker fallet med efterlevande make blir i stället följden att denne, eftersom bodelning inte sker, överhuvudtaget inte kan göras personligen ansvarig. Detta är inte heller tillfredsställande. Visserligen är enligt vår mening efterlevande make i behov av ett visst skydd när det gäller den avlidne makens skulder, men det är inte orimligt att ett visst ansvar inträder efter en tid. Hur gränsdragningen skall ske bör klart anges i lagen. Det kan ur praktisk .synpunkt vara svårt att ha regler om att bodelning alltid skall ske. För närvarande sker sådan troligen bara om den efterlevande avstår från arvet eller om dödsboet sätts i konkurs. Man kunde emellertid tänka sig att låta det personliga ansvaret inträda först när den efterlevande, sedan boutredningen är avslutad, formellt förklarat sig tillträda boet eller överta ansvaret för skulderna. Klara regler om förfarandet måste finnas. Vad som nämligen framför allt måste undvikas är att ansvar inträder automatiskt. Också för andra fall där det bara finns en dödsbodelägare och någon skiftesförrättning alltså inte äger rum, bör det klart anges vid vilken tidpunkt arvingens personliga gäldansvar skall inträda.

2.8 Kammarkollegiet:

I samband med utredningen av frågan om dödsbodelägares gäldsansvar är det ett särskilt spörsmål som enligt kollegiets mening bör undersökas. Kollegiet, som ganska ofta kommer i beröring med problemet, syftar på följande situation. Den avlidne har på sitt liv tagit en livförsäkring och satt in en förmånstagare. A, till försäkringen. Vid sin död efterlämnar han dottern B. I boet föreligger en brist om 100 000 kr. Försäkringens värde är enahanda belopp, 100 000 kr. Slutligen gör vi antagandet att rätten till försäkringen enligt 116 § lagen (1927:77) om försäkringsavtal inte får tas i mät och att D gör anspråk på rätt till laglott. Enligt 104 § första stycket nämnda lag ingår rätten till försäkringen inte i kvarlåtenskapen. Med A:s rätt konkurerar dels D:s rätt, dels borgenärernas. Enligt andra stycket i nämnda paragraf har D intill beloppet av sin laglott bättre rätt än A, och A har enligt första stycket bättre rätt än borgenärerna, men är det för den skull självfallet att D har bättre rätt än borgenärerna? Syftet med det i nämnda andra stycke stadgade laglottsskyddet lär väl åtminstone i allt väsentligt vara att bröstarvingarna inte skall komma i sämre läge än om förmånstagare inte hade satts in, men av detta syfte följer ju ingalunda att D bör komma i bättre läge än om ingen annan förmånstagare än dödsboet funnits, vilket skulle bli följden av att D ansågs ha genom förmånstagarförordnandet fått bätte rätt än borgenärerna.

Prop. 1980/81:48

212

Högsta domstolen har vid avgörandet av det uppmärksammade fallet Stuart (NJA 1978 sidan 329) utgått från att så är fallet, men domstolens uppmärksamhet har av allt att döma inte varit inriktad på denna fråga utan på andra problem. I allt fall blir spörsmålet inte belyst i motiveringen till beslutet. Två författare (Almgren och Jan Hellner) som berört frågan, är närmast böjda för att (i vårt exempel) anse D ha bättre rätt än borgenärerna men kan inte sägas ha givit övertygande skäl för riktigheten av sin åsikt.

Spörsmålets praktiska betydelse bör väl inte överdrivas. 1 flertalet fall är nämligen arvingarna insatta som subsidiära förmånstagare, och i sådant fall träder de in som förmånstagare om A faller bort, vilket ju leder till att de enligt 104 § första stycket och 116 § försäkringsavtalslagen har bättre rätt än borgenärerna. (I fallet Stuart gällde detta i verkligheten i allt fall om den värdefullaste försäkringen, en pensionsförsäkring, men denna omständighet uppmärksammades inte i målet, vilket lett till att kollegiet nödgats söka resning mot högsta domstolens beslut.)

Även om frekvensen av sådana fall där förevarande fråga vid insiktsfull bedömning har betydelse sålunda inte får överdrivas, får man å andra sidan inte underskatta frågans vikt i de fall där den har betydelse. I tlera fall där kollegiet i samband med beräkning av arvsskatt undersökt hur försäkrings­medlen fördelats, har det visat sig att bland intressenterna och även hos boutredningsmannen råder ovisshet om vem som egentligen är berättigad till medlen.

2.9 Svenska sparbanksföreningen:

Det är inte ovanligt att delägare som ej känt till reglerna om gäldansvar i 21 kap. ÄB oförskyllt drabbats av stora ekonomiska förluster. Sparbanksföre­ningen har därför inget att erinra mot de ändringar som föreslås av utredningen och som innebär att regeln om gäldansvar ersätts med en bestämmelse om återgång av bodelning och arvskifte som sker innan den dödes skulder betalats.

I detta sammanhang kan också nämnas att de nuvarande bestämmelserna i 21 kap. ÄB i mycket ringa omfattning har tillämpats av sparbanken som haft fordringar på dösbon. Sparbankerna har som regel säkerhet för sin fordran, varför man inte behöver kräva betalning av enskild delägare som åsidosatt bouppteckningsplikten eller underlåtit att inom lagstadgad tid avträda boet till konkurs eller till förvaltning av boutredningsman.

Enligt föreningens mening borde utredningens förslag även kunna förenkla och underlätta förvaltningen av boet. Förslaget tillstyrkes där­för.

Prop. 1980/81:48

213

2.10 Sveriges advokatsamfund

Samfundet delar utredningens uppfattning om angelägenheten av att upphäva dödsbodelägares ansvar för avlidens skulder för de fall att bouppteckning inte förrättats inom föreskriven tid eller boets tillgångar inte inom viss tid avträtts till förvaltning av boutredningsman eller konkurs. Samfundet ifrågasätter emellertid om inte förslagets utformning av ÄB 21:12 a) förhindrar de i praktiken vanligen förekommande delarvskiftena. Dessa görs ofta innan all dödsboets veterliga gäld har betalats. Inte sällan förrättas och verkställs delskiften av ett dödsbos lösa egendom innan dödsboet tillhörig fast egendom försålts eller överenskommelse om dess tillskiftande till delägare träffats. Något hinder mot ett sådant förfarande bör inte föreligga då den fasta egendomens värde uppenbart överstiger dess gäldbelastning och eventuella övriga skulder, som boutredningskostnader m. m.

Även slutliga arvskiften upprättas ofta innan dödsboets skulder, t. ex. skatter, till fullo betalats, varvid avsättning sker av erforderliga medel till täckande av skulderna. Ett sådant förfarande måste även framdeles kunna tillämpas.

2.11 Sveriges domareförbund:

Såsom framhålls såväl i direktiven till utredningen som i utredningens egna överväganden är gällande bestämmelser i 21 kap. ÄB om dödsbodelsägares gäldsansvar invecklade och svårtillgängliga. Detta är olyckligt särskilt med hänsyn till att bestämmelserna kan medföra att en dödsbodelägare oförskyllt drabbas av ett långtgående betalningsansvar. Domareförbundet anser därför, i likhet med utredningen, att reglerna bör förenklas och att dödsbodelägares intressen bör tillgodoses bättre. Härvid måste givetvis beaktas att borgenärernas skydd inte urholkas. Även nu gällande regler ger emellertid borgenärerna ett begränsat skydd beroende på olika omständig­heter. En sådan är att reglerna om dödsbodelägares gäldsansvar tillämpas i mycket liten omfattning beroende på att de är så svårtillgängliga. Vidare är reglernas genomslagskraft begränsad genom att vissa fall är undantagna från deras tillämpningsområde, t. ex. då efter den döde finns endast utmätnings­fria tillgångar och då bouppteckning ersatts med dödsboanmälan vilket sker i en fjärdedel av samtliga dödsbon. Som utredningen påpekat gäller det att finna regler som på ett tillfredsställande sätt balanserar dödsbodelägarnas och borgenärernas intressen. Enligt domareförbundets mening har utred­ningen lagt fram ett i väsentliga delar väl avvägt förslag.

Utredningens förslag innebär i huvudsak att bestämmelserna i 21 kap. 1-3, 5, 11 och 13 §§ ÄB upphävs. I stället föreskrivs i en ny paragraf, betecknad 12 a, att dä tidigare okända skulder blir kända först efter det att bouppteckning samt  bodelning eller arvskifte  skett,  skall  skiftet eller

Prop. 1980/81:48

214

delningen gå åter med påföljd att var och en skall återbära vad han mottagit. En fördel med detta förslag är att dödsbodelägarna inte blir skyldiga att till borgenärerna avstå mer än vad de mottagit från boet. När dödsbodelägarna ställer sig de föreslagna reglerna till efterrättelse synes den föreslagna ordningen smidig. Om dödsbodelägare inte lojalt underordnar sig bestäm­melserna om återgång skall, enligt vad utredningen uttalar på sid. 71 i betänkandet, dödsboet föra återgångstalan mot delägaren. Utredningen har emellertid inte berört frågan hur återgången skall komma till stånd om dödsboet i sådana fall underlåter att agera. Detta bör klarläggas. En utväg för borgenärerna kan vara att begära boets avträdande till förvaltning av boutredningsman.

Återgång skall givetvis inte behöva ske om dödsbodelägarna och borgenärerna kan träffa överenskommelse om gäldens betalning. Som utredningen påpekat kan det ifrågasättas om återgången måste vara fullständig i samtliga fall där överenskommelse inte kan träffas. Även en partiell återgång torde emellertid många gånger innebära en sådan rubbning av förutsättningarna för delningen och skiftet att detta enligt allmänna regler bör gå åter. Domareförbundet delar därför utredningens uppfattning att fullständig återgång skall ske i samtliga fall där överenskommelse med borgenärerna inte kan träffas. En sådan ordning måste också, enligt domareförbundets mening, medföra en viss press på delägarna att söka nå en uppgörelse med borgenärerna.

För det fall att mottagaren, då återbäring skall ske, inte har kvar den mottagna egendomen skall han enligt utredningens förslag ersätta dess värde. Dessutom skall han ersätta boet den skada som han kan ha vållat boet, om det berodde på honom att egendomen gick från honom och han då kände till eller borde ha känt till att dödsboet hade obetalda skulder. Den som var i ond tro, då han gjorde sig av med den egendom som han fått från boet, skall alltså enligt utredningens förslag ersätta den skada som härigenom vållats boet. Enligt domareförbundets mening kompliceras lagtexten av dessa bestämmelser om ondtroende delägare. Som utredningen själv påpekar torde i de flesta fall den ersättning som den ondtroende dödsbodelägaren har att utge bli densamma som om han hade varit i god tro. Dödsboet torde i regel vilja ha egendomen tillbaka för att reaUsera den och härigenom få tillfälle att främja borgenärerna. Dödsboets nytta av egendomen torde därför i de flesta fall motsvara vad dödsboet kan få ut vid en försäljning av egendomen på öppna marknaden, vilket i sin tur torde motsvara det belopp som den godtroende dödsbodelsägarna har att ersätta dödsboet med. Det förefaller överhuvudtaget oklart vilken skada som i förevarande fall skulle kunna uppkomma för dödsboet. Med hänsyn till det anförda sätter domareförbun­det i fråga om den särskilda regleringen för ondtroende dödsbodelägare i dessa fall motsvaras av sådan nytta för dödsboen och härigenom för borgenärerna, att det är värt att för den skull komplicera lagtexten.

Prop. 1980/81:48

215

Domareförbundet finner det välmotiverat att, som utredningen föreslagit, föreskriva att bestämmelserna i 12 och 12 a §§ om bodelning och arvskifte i tillämpliga delar också skall gälla i sådana fall då egendomen har mottagits från dösboet utan att bodelning eller arvskifte formligen har skett.

3 Dödsbodelägares talerätt

3.1       Göta hovrätt:

Hovrätten tillstyrker att det föreslagna tillägget i 3 kap. 3 § 2 st. ärvdabalken införes samt att lagtexten i samband härmed moderniseras. För erhållande av en enhetlig språklig utformning av lagtexten bör emellertid justering göras även i lagrummets sista stycke.

120 kap. 1 § ärvdabalken stadgas att bouppteckning skall förrättas sist tre månader efter dödsfallet om rätten ej på ansökan inom samma tid förlänger fristen. Bestämmelsen bör enligt förslaget kompletteras med en regel om vem som har rätt att begära sådan förlängning. Såvitt hovrätten har sig bekant torde nuvarande utformning av lagrummet icke föranleda några tillämpningssvårigheter i aktuellt hänseende vid tingsrätterna. Behov av föreslagen ändring torde därför ej föreligga.

3.2       Hovrätten för Övre Norrland

Hovrätten tillstyrker utredningens förslag till utfyllande rättsregler om dödsbodelägares talerätt i fråga om återgångstalan enligt 3 kap. 3 § 2 st. ÄB och till allmänna bestämmelser om dödsbodelägares behörighet att föra talan som part för boets räkning.

När det gäller den föreslagna regeln att såväl dödsboet som enskild delägare eller legatarie tillerkänns talerätt i fråga om rätt att göra ansökan om förlängning av tid för boupptecknings förrättande är det enligt hovrättens mening tveksamt om det finns behov av en sådan reglering. Avsaknaden av regler om talerätt på området torde inte tidigare ha föranlett några tillämpningssvårigheter. Hovrätten vill dock inte motsätta sig den föreslagna regleringen.

Hovrätten har ingen erinran mot utredningens övriga förslag i denna del av betänkandet.

3.3 Stockholms tingsrätt:

Beträffande dödsbodelägares talerätt har utredningen i 19 kap. 12 a § föreslagit att boutredningsman - för det fall sådan är förordnad då talan väckes - hos rätten skall kunna anmäla, att han motsätter sig den väckta talan, och därmed kunna hindra delägare från att utöva talerätten. I

Prop. 1980/81:48

216

betänkandet har inte berörts vad som skall gälla, när boutredningsman förordnats först efter det att en sådan talan väckts. Tingsrätten anser ett klargörande på denna punkt vara nödvändigt.

3.4       Domstolsverket:

Domstolsverket hälsar med tillfredsställelse att regler om dödsbodelägares talerätt för dödsboet blir lagfästa. Domstolsverket accepterar därvid att dödsbodelägare bara kan föra s. k. intern talan. Den inskränkning i talerätten som föreslås genom vetorätt för boutredningsman vill domstols­verket emellertid avstyrka. Förhållandet torde ofta vara det att delägaren och boutredningsmannen inte har samma uppfattning i frågan om talan är utsiktslös eller inte. Bedömer boutredningsmannen chanserna till framgång i processen som goda för han naturligtvis själv boets talan. Den möjlighet att få ändring i boutredningsmannens veto som utredningen anvisat (s. 98 ö) förefaller inte genomtänkt. Det är sålunda knappast lämpligt att rätten avgör om talan skall få föras. Visserligen har en liknande befogenhet tillagts domstolarna genom de ändringar i rättshjälpslagen som träder i kraft den 1 januari 1980; domstol skall vägra allmän rättshjälp om den rättssökande inte har befogat intresse att få sin talan prövad. Härifrån är emellertid steget ganska långt till att direkt säga till dödsbodelägaren att en talan inte får föras. Dessutom förutsätter den föreslagna bestämmelsen att domstolen kontrol­lerar att den nya boutredningsmannen inte lägger in sitt veto.

Domstolsverket har ingen erinran mot det föreslagna tillägget till 3 kap. 3 § andra stycket ÄB. Utredningens förslag till reglering av talerätt vid ansökan om förlängning av tid för förrättande av bouppteckning kan också tillstyrkas även om den tveksamhet utredningen pekat på inte torde ha vållat några större problem vid tillämpningen.

3.5       Familjelagssakkunniga:

Vi har inte närmare granskat förslaget i denna del. Emellertid har vi noterat att utredningen föreslår ett tillägg till 3 kap. 3 § andra st. ÄB, ett tillägg som sägs överensstämma med rättspraxis. Vi vill i sammanhanget nämna att vi i vårt pågående utredningsarbete, som omfattar bl. a. efterlevande makes rätt, kommer att föreslå betydande ändringar i makes arvsrätt, varvid kapitlet kommer att omarbetas helt.

3.6      Svenska sparbanksföreningen:

Den kodifiering av domstolspraxis som utredningen föreslår har förening­en inget att erinra mot. Förslaget att enskild dödsbodelägare i vissa fall får utökad rätt att föra talan för boets räkning torde komma att förenkla förvaltningsförfarandet i flera hänseenden och därigenom nedbringa förvalt­ningskostnaderna.

Prop. 1980/81:48

217

3.7 Sveriges advokatsamfund:

Samfundet instämmer i utredningens förslag att den utvidgade talerätt för dödsbodelägare, som kommit till uttryck i högsta domstolens praxis, fastställes i lag. En sådan talerätt har medgivits även i fall då boutrednings­man varit förordnad. Utredningens förslag att boutredningsman skall tilläggas befogenhet att genom uttrycklig förklaring hidnra delägare från att utöva talerätten, finner samfundet därför inte godtagbart. Anledningen till att dödsbodelägare själv önskar föra talan av ifrågavarande slag är regelmässigt att boutredningsmannen förklarat sig inte vilja göra detta. Motivet för boutredningsmannens ställningstagande kan vara att ett mot­satsförhållande uppstått mellan honom och delägare, som önskar föra talan. Risk kan då föreligga att boutredningsmannen mindre välgrundat hindrar delägare från att utöva talerätten.

Utredningen har som skäl för införande av boutredningsmannens vetorätt anfört att denne kan bedöma talan som helt utsiktslös och endast ägnad att fördröja boutredningen. Delägare, som har annan mening än boutrednings­mannen, hänvisas att hos rätten begära boutredningsmannens entledigande. I samband med handläggningen av detta ärende skulle rätten kunna pröva om det funnes skäl för ifrågavarande talan. En sådan prövning måste med nödvändighet bli summarisk och kan inte ge det slutliga svaret på frågan huruvida talan är berättigad eller inte. Samfundet avstyrker därför det föreslagna förfarandet.

Vidare synes utredningen utgå från att boutredningsmannen alltid är bättre skickad än dödsbodelägarna att ta ställning till huruvida talan är utsiktslös eller inte. Lagstiftningen ställer emellertid inga krav på boutred­ningsmans utbildning. En av delägarna i ett dödsbo kan vara boutrednings­man. Inte ens om boutredningsmannen är advokat bör han tilläggas den rätt utredningen föreslår. Enligt samfundets mening är bestämmelsen att delägare som för talan själv svarar för rättegångskostnaderna tillräcklig för undvikande av onödiga rättegångar dödsbodelägare emellan.

På nu anförda grunder avstyrker samfundet att förslagets ÄB 19:12 a) första stycket, senare delen, och andra stycket lägges till grund för lagstiftning.

Beträffande rätten för delägare som genom talan tillvinner boet egendom att av detta få ersättning för sina rättegångskostnader, i den mån de täcks av vad som kommit boet tillgodo genom rättegången, tillåter sig samfundet påpeka att motsvarande bestämmelse förekommer i ÄB 19:19 första stycket samt föreslå att förslagets ÄB 18:1 a) och 19:12 a) utformas likalydande med nyssnämnda lagrum.

Prop.  1980/81:48

218

3.8 Sveriges domareförbund:

Domareförbundet tillstyrker utredningens förslag om lagfästande av den praxis som har utvecklats i fråga om den först avlidne makens arvingars rätt att för egen del föra talan om återgång av gåva jämlikt 3 kap. 3 § ÄB.

Vad gäller enskild dösbodelägares rätt att föra talan för boets räkning har domareförbundet intet att erinra mot att sådan rätt införs i den begränsade utsträckning som utredningen föreslår och med skyldighet för dödsbodel­ägare som för sådan talan att gentemot dödsboet svara för uppkommande rättegångskostnader i den mån dessa inte täcks av vad som kommer boet tillgodo genom rättegången. Liksom utredningen anser domareförbundet att boutredningsmannen, om sådan är förordnad då talan väcks, skall ha vetorätt samt att löpande avtal om sammanlevnad i oskiftat bo skall utgöra hinder för talan.

Utredningen har inte berört det fallet att boutredningsman har förordnats först efter det att talan som avses här har väckts. Dessa fall torde emellertid böra jämställas med sådana där boutredningsman är förordnad när talan har väckts och där boutredningsmannen inte har brukat sin vetorätt.

Förslaget om att bestämmelsen i 20 kap. 1 § första stycket ÄB komplet­teras med föreskrift om vem som är behörig att ansöka om förlängd tid för upprättande av bouppteckning tillstyrks av domareförbundet.

4 Preskription av rätt till arv och testamente 4.1 Göta Hovrätt:

Enligt svensk rätt förlorar en arvinge eller testamentstagare sin rätt om han inte hävdar denna inom preskriptionstiden. Vidare gäller att preskription ej hindras av laga förfall för arvingen eller testamentstagaren. För en bortovarande, som icke har vetskap om arvfallet men som om han hade detta skulle göra sin rätt gällande, torde en förkortning av de, vid en internationell jämförelse, i Sverige redan relativt korta preskriptionsfristerna framstå som en påtaglig försämring. Å andra sidan torde vara uppenbart att de arvingar respektive testamentstagare som bevakat sin rätt har ett starkt intresse av att fristerna förkortas. De vittgående verkningar preskriptionen enligt svensk rätt har för de bortovarande talar dock starkt mot en förkortning av preskriptionsfristerna. En förkortning av den allmänna preskriptionsfristen skulle dessutom innebära en avvikelse från vad som i detta avseende gäller i övriga nordiska länder. Utredningens förslag skulle sålunda motverka de strävanden mot nordisk enhetlighet som förekommer inom andra områden. Hovrätten finner därför att nuvarande regler bör, med nedan angivet undantag, kvarstå oförändrade.

Utredningen har föreslagit att bortovarande skall få göra anspråk på kvarlåtenskapen även efter preskriptionstidens utgång om de som redan har

Prop. 1980/81:48

219

tillträtt arvet under preskriptionsfristen kände till att det fanns också andra arvtagare. Motsvarande bestämmelse finns redan i flera utländska rättsord­ningar. Hovrätten tillstyrker att utredningens förslag genomföres.

4.2 Hovrätten för Övre Norrland:

Hovrätten har ingen annan erinran mot utredningens förslag i denna del än att 16 kap. 7 § andra stycket bör formuleras så att det framgår klarare vad som torde vara innebörden av bestämmelsen, nämligen att en arvinge eller testamentstagare inte förlorar sin rätt till följd av bestämmelserna i 3 a eller 4 §, om annan arvinge eller testamentstagare, som har fått förmån av eller tagit befattning med dödsboet, har känt till hans namn och vistelseort före preskriptionstidens utgång.

4.4 Domstolsverket:

Som utredningen framhållit (s. 112) är de svenska successionsrättsliga preskriptionstiderna relativt korta vid en jämförelse med övriga Västeuropa. Med den stora ut- och invandring som f. n. äger rum är det viktigt att i Sverige inte tillskapa regler på ifrågavarande område som i alltför hög grad avviker från vad som eljest är vanligt. Bara om starka skäl kan åberopas bör därför en förkortning ske av nu gällande preskriptionstider. De skäl som framförts i betänkandet har enligt domstolsverkets mening inte tillräcklig styrka. Så kan t. ex. knappast hävdas att de hemmavarande arvtagarna lider något påtagligt men av att det successionsrättsliga läget förblir oklart ytterligare någon tid. De kan ju utan att avvakta preskriptionstidens utgång få boet skiftat med undantag av den del som tillkommer den bortovarande. Därtill kommer att den föreslagna regeln om att ond tro hos hemmavarande skall göra att preskription inte inträder inte förefaller ordentligt genomtänkt. Här införs något helt nytt i svensk rätt som gör att det arvsrättsliga läget blir oklart för all framtid. Dessutom kan man fråga sig om ond tro hos en hemmavarande arvtagare skall vara nog eller om ond tro skall styrkas hos alla hemmava­rande. Domstolsverket avstyrker därför en förkortning av den allmänna preskriptionstiden.

De nuvarande bestämmelserna är emellertid inte helt lättillgängliga. Det kan också med fog ifrågasättas om kungörelse i PoIT fyller någon verklig funktion. Enligt domstolsverkets uppfattning bör bestämmelserna därför bli föremål för ytterligare överväganden med sikte på en förenkling.

När det gäller utformningen av den föreslagna lagtexten vill domstolsver­ket anföra följande. Det torde inte vara möjligt att tillämpa 15 kap. 7 § 2 st. ÄB på den situation som avses i 5 §. Andra stycket i 7 § kan därför inte vara utformat på sätt som föreslagits. Utformningen av 8 § 2 st. är heller inte lyckad. Sålunda bör enligt domstolsverkets mening ond tro hos envar annan

Prop. 1980/81:48

220

arvinge eller testamentstagare i likhet med vad som stadgas i 7 § 2 st. göra att preskription för sekundära arvtagare inte inträder.

Oavsett vad som händer med förslaget i övrigt bör lagen om förlängning av tid för preskription av rätt till arv eller testamente och kungörelsen med närmare bestämmelser om arvskungörande upphävas.

4.5 Familjelagssakkunniga:

Vi har ingenting emot utredningens förslag om en förkortning av den allmänna preskriptionsfristen till fem år. Vi instämmer också i att det nuvarande kungörelseförfarandet är tämligen meningslöst och att det knappast finns någon annan kungörandeform som är bättre och som kunde ersätta de nuvarande. De särskilda preskriptionsfristerna i 16 kap. 1-3 §§ÄB kan därför upphävas.

Utredningen anför härefter att även lagen (1958:52) om föriängning av tid för preskription av rätt till arv eller testamente (den s. k. lex Wallenberg) jämte kungörelsen med närmare bestämmelser härom bör upphävas som en konsekvens av att kungörelseförfarandet slopas.

Lagen tillkom med anledning av förhållandena efter andra världskriget. Det ansågs obilligt att en bortovarande arvinge som utan egen förskyllan varit oförmögen att bevaka sin rätt skulle förlora denna efter de preskrip­tionstider som annars gällde enligt 16 kap. 1, 2 och 3 §§. Arvingen kunde ha vistats i ett land som varit krigsskådeplats och råkat i fångenskap eller eljest bortförts och saknat möjlighet att få kännedom om utfärdad kungörelse eller att sätta sig i förbindelse med anhöriga eller myndigheter i hemlandet inom den stadgade tiden.

Lagen tillkom som ett provisorium eftersom det ansågs angeläget att vidta omedelbara åtgärder till skydd för arvinge som kunde antas vara ur stånd att bevaka sin rätt. Förfarandet enligt lagen anknyter till att kungörelse utfärdats enligt 16 kap. 1, 2 eller 3 §§. Även domstolens beslut om förlängning skall kungöras.

Vi saknar kännedom om hur ofta förlängning enligt dessa särskilda bestämmelser förekommit men antar att det bara skett i enstaka fall. Likväl finner vi att det även i fortsättningen kan finnas behov av att genom undantagsregler möjliggöra arvsrättens bevarande längre tid än enligt de allmänna preskriptionsreglerna, särskilt om dessa förkortas. Vid 1958 års lags tillkomst anförde departementschefen (prop. 1958:25 s. 5) att olika lösningar för en mera permanent lagstiftning kunde tänkas, exempelvis att i överensstämmelse med åtskilliga utländska lagar införa särskilda undantags­bestämmelser för det fall att man vet eller kan anta att bortovarande arvinge är i livet, eller att införa möjligheten att mot preskription åberopa laga förfall.

Prop. 1980/81:48

221

En annan möjlighet kunde vara att om kungörelseförfarandet slopas i stället anknyta till tiden för dödsfallet men i övrigt behålla rättens medverkan i förfarandet.

Vi vill därför föreslå att man i stället för att helt slopa möjligheten till längre preskriptionstid närmare utreder hur ett förlängt skydd för bortova­rande arvinge lämpligen bör utformas.

I fråga om bestämmelsen i 16 kap. 3 a § om särskild preskriptionstid för det fall att vid arvlåtarens död dennes fader är okänd har utredningen övervägt om inte bestämmelsen borde ändras att omfatta även fall då den dödes farfar eller morfar är okänd. Under hänvisning till familjelagssakkunnigas direktiv och till att arvsrätten i tredje parentelen av allt att döma så småningom kommer att slopas har man dock avstått från att föreslå ändringen.

Vi anser att oavsett vad som sker med arvsrätten i tredje parentelen en dylik ändring är obefogad. Dels är fallet mycket långsökt och dels skulle en ändring betyda att hela 3 a § måste konstrueras om.

4.6       Kammarkollegiet:

Kollegiet ställer sig tveksamt till lämpligheten av att helt utmönstra kungörelseförfarandet för att ge bortovarande arvingar, testamentstagare och okända arvingar en möjlighet att få reda på dödsfallet m. m. Enligt kollegiets mening synes utredningens skäl i denna del otillräckliga.

4.7       Svenska sparbanksföreningen:

Sparbanksföreningen har inget att erinra mot förslaget i denna del.

4.8       Sveriges advokatsamfund:

Samfundet tillstyrker att utredningens förslag lägges till grund för lagstiftning.

4.9       Sveriges domareförbund:

Domareförbundet tillstyrker förslaget om att preskriptionstiden i 16 kap. 4 § ÄB förkortas från tio till fem år. En arvtagare som har sä ringa kontakt med den avlidne att han inom fem år efter dödsfallet inte får reda på detta bör i princip få finna sig i att hans anspråk på del i kvarlåtenskapen preskriberas. I likhet med utredningen anser domareförbundet vidare att man vid denna förkortning av preskriptionstiden kan upphäva de särskilda bestämmelserna i 16 kap. 1-3 §§ om arvinge och testamentstagare som är okänd till sin existens eller till sitt namn eller som befinner sig på okänd ort. Kungörel­seförfarandet i nämnda fall torde, som utredningen påpekar, vara menings-

Prop.  1980/81:48

222

löst. Som en konsekvens härav bör också, i enlighet med utredningens förslag, lagen (1958:52) om förlängning av tid för preskription av rätt till arv eller testamente upphävas liksom kungörelsen (1959:321) med närmare bestämmelser om kungörande, varom i 16 kap. 1, 2 och 3 §§ ÄB stadgas.

Enligt utredningen kan en förkortning av preskriptionstiden till fem år medföra viss risk för rättsförluster. Som exempel anförs bl. a. att en utomlands boende arvinge medvetet hålls i okunnighet om dödsfallet av hemmavarande arvtagare. Domareförbundet instämmer i utredningens farhågor på denna punkt. Vad gäller det föreslagna nya stycket i 16 kap. 7 § ÄB vill förbundet påpeka, att lagtexten förutsätter faktisk vetskap om den bortovarandes namn och vistelseort och häri skiljer sig från uttalandena i specialmotiveringen på sid. 143 i betänkandet, där utredningen menar att den hemmavarande är skyldig att bedriva viss efterforskning. Enligt förbundets mening bör här lagtexten gälla och därför skyldighet inte föreligga för den hemmavarande att göra några efterforskningar. Det bör vidare påpekas att bestämmelserna i lagrummet kan komma att medföra att bortovarandes arvsrätt överhuvudtaget inte preskriberas. Detta kan inträffa om hans namn och vistelseort blir känd för den hemmavarande före utgången av femårsfristen men han sedan byter vistelseort och inte kan nås av föreläggande enligt 16 kap, 5 § ÄB, En yttersta preskriptionstid synes därför böra föreskrivas. Vad nu sagts är tillämpligt även, i de fall som avses med 16 kap, 8 § 2 st. i föreslaget.

En generell förkortning av preskriptionstiden till fem år medför som utredningen påpekar att arvsrätten för dem som skall ärva i stället för den arvtagare vars arvsrätt preskriberats ocksä blir preskriberad då fem år förflutit från dödsfallet. Utredningen föreslår därför att det i ett nytt andra stycke i 16 kap. 8 § ÄB tas in en bestämmelse om att preskriptionstiden för sekundärarvinge inte skall gå ut förrän ett år har förflutit från det primärarvingens rätt preskriberats. Domareförbundet tillstyrker detta för­slag.

5 Dödförklaring

5.1 Göta hovrätt:

Hovrätten tillstyrker utredningens förslag om en förkortning från tre till ett år av den presumtionstid som skall gälla när saknad person vid försvinnandet befann sig i livsfara. Hovrätten kan däremot ej dela utredningens uppfattning att nu gällande beviskrav skulle omöjliggöra en tillämpning av nämnda presumtionsregel. Eftersom en dödförklaring enligt svensk rätt medför att vederbörande definitivt förlorar sin arvsrätt är ett av största vikt att meddelade dödförklaringar är materiellt riktiga. Risk föreligger för att en lagstiftning enligt utredningens förslag kan få negativa konsekvenser. Hovrätten kan därför inte tillstyrka utredningens förslag om en uppmjukning av nu gällande beviskrav.

Prop.  1980/81:48

223

5.2 Hovrätten för Övre Norrland:

Som utredningen erinrat om blir verkningarna av en dödförklaring totala och avsevärda rättsförluster kan uppkomma i händelse av en oriktig dödförklaring såväl för den dödförklarade som för personer i dennes omgivning. Med hänsyn till detta och då långa presumtionstider inte borde innebära några avgörande praktiska nackdelar för de anhöriga, anser hovrätten att det inte föreligger skäl att förkorta den allmänna presumtions­tiden. Utredningens förslag att behålla den nuvarande presumtionstiden på tio år tillstyrks därför av hovrätten. Hovrätten tillstyrker även utredningens förslag om förkortning till tre år av den särskilda presumtionstiden om den bortovarande vid försvinnandet befann sig i livsfara liksom det förslag som innebär en lättnad i beviskravet för att bortovarande skall anses ha befunnit sig i livsfara vid försvinnandet.

När det gäller det föreslagna stadgandet om kungörande i utländsk tidning ifrågasätter hovrätten behovet av en sådan reform. Som utredningen anfört får myndighet generellt, utöver obligatoriskt kungörande, under vissa förutsättningar kungöra också i annan form, s. k. stödjande kungörande enligt 4 § lagen (1977:654) om kungörande i mål eller ärende hos myndighet m. m. Det kan enligt hovrättens mening förutsättas att domstolarna, om ett kungörande i utländsk tidning anses påkallat i ärende angående dödförkla­ring, tillämpar den angivna möjligheten till stödjande kungörande. Hovrät­ten vill dock inte motsätta sig att det föreslagna stadgandet tas in i 25 kap. 4 § ÄB.

5.3 Stockholms tingsrätt:

Utredningen har beträffande reglerna om dödförklaring föreslagit, att det inte längre skall krävas samma starka bevisning som för närvarande för att en bortovarande skall anses ha befunnit sig i livsfara vid försvinnandet och följaktligen den kortare presumtionstiden skall kunna tillämpas. Därför föreslås den ändringen i lagtexten (ÄB 25:1), att det skall vara "sannolikt" att den bortovarande befann sig i livsfara vid den aktuella tidpunkten. Samtidigt sägs i specialmotiveringen till stadgandet, att det enligt utredning­ens mening skall föreligga hög grad av sannolikhet för att livsfara förelåg vid försvinnandet, dvs. att bevisningen beträffande livsfaran skall vara starkare än vad domstolarna normalt kräver vid en sannolikhetsbedömning. Tings­rätten delar uppfattningen i sak men anser för sin del, att om avsikten är att ett strängare beviskrav skall gälla, detta bör framgå av lagtexten med något förstärkande uttryck, vilket utredningen för övrigt också övervägt. Ett sådant förtydligande måste anses vara till nytta såväl för domstolarna som för andra, vilka berörs av stadgandet, inte minst allmänheten.

Prop. 1980/81:48

224

5.4 Domstolsverket:

Rättsverkningarna av en dödförklaring är som framhålles i betänkandet totala. En person bör därför förklaras död bara om mycket starka skäl talar för att han verkligen har avlidit. Tillämpningen av de gällande reglerna innebär långtgörande garantier för att ingen levande person dödförklaras. Till detta bidrar den relativt långa tid av 10 år som i allmänhet krävs innan ansökan får göras. När det gäller de fall då vederbörande vid försvinnandet befann sig i livsfara bidrar därtill såväl tidsfristen om tre år som beviskravet på livsfaran. Domstolsverket finner det betänkligt att båda dessa kriterier skall bli mindre hårda. Domstolsverket förordar att bara tidsfristen förkortas. Härigenom skulle viss enhetlighet nås med lagstiftningen i Danmark och Norge.

Utredningen föreslår att "rätten ges möjlighet att låta införa kungörelsen om dödförklaring även i utländsk tidning". Domstolsverket motsätter sig bestämt en sådan regel. Som utredningen också framhåller finns redan denna möjlighet genom bestämmelsen om stödjande kungörande i 4 § lagen (1977:654) om kungörande i mål och ärenden hos myndighet. Det är visserligen sant att myndigheterna i relativt liten utsträckning begagnar sig av möjligheten till stödjande kungörande. Departementschefen uttalade i propositionen i kungörandelagen (prop. 1976/77:63 s. 169 rf) att "tillämpning av regeln är emellertid av stor betydelse för kungörandets effektivitet och bör inte underlåtas utan starka skäl". Nämnden för samhällsinformation (NSI) har enligt 5 § kungörandeförordningen (1977:817) att meddela allmänna råd för tillämpningen av kungörandelagen. Sådana råd har NSI meddelat i publikationen Kungörandereformen Vägledande anvisningar för handlägg­ning av kungörandefrågor. NSI framhåller där vikten av att myndighet verkligen överväger stödjande kungörande samt påpekar (s. 28) att om målgruppen finns utomlands detta regelmässigt är ett starkt skäl att vidta stödjande kungörande t. ex. i tidning som har spridning i det landet.

Mot bakgrund av det nu sagda finner domstolsverket det märkligt om man för särskilt tal i specialförfattning skulle införa en regel om stödjande kungörande. Det kan t. o. m. ifrågasättas om inte kungörandelagens bestämmelser härigenom skulle undergrävas. För övrigt stadgas i förslaget att särskilda skäl skall föreligga om kungörande i utländsk tidning skall få ske. Detta torde innebära att möjligheterna att införa kungörelse i utländsk tidning blir mindre enligt förslaget än enligt nuvarande bestämmelser.

5.5 Familjelagssakkunniga:

Ändringsförslagen tillstyrks. Särskilt förslaget att lätta på kravet på bevisning för att den bortovarande befann sig i livsfara är påkallat.

Prop.  1980/81:48

225

5.6       Svenska sparbanksföreningen:

Sparbanksföreningen har inte någon erinran mot förslaget i denna del.

5.7       Sveriges advokatsamfund:

Utredningen har för normalfallet föreslagit ett bibehållande av tidsfristen 10 år respektive för den, som är över 75 år gammal, fem år, innan ansökan om dödförklaring får göras, medan i livsfarefallet tidsfristen sänkts från tre till ett år, samtidigt som kravet på bevisning om livsfaran minskats. Detta förslag finner samfundet inkonsekvent. Med de kommunikationer vi har i dag torde det vara utomorentligt ovanligt att någon försvinner och ej låter sig avhöra inom rimlig tid, såvitt vederbörande inte försvunnit för gott. Samfundet föreslår därför att tidsfristen för normalfallet sänkes till fem år och för den som uppnått 75 års ålder till tre år. För livsfarefallet tillstyrker samfundet att tidsfristen sänkes till ett år men med bibehållande av det beviskrav, som nu gällande lagstiftning uppställer, dvs. ett formellt krav på full bevisning.

5.8       Sveriges domareförbund:

Utredningens förslag till ändring av bestämmelserna om dödförklaring i 25 kap. ÄB tillstyrks av domareförbundet, som delar utredningens uppfattning att förkortning av den allmänna presumtionstiden, tio år, inte bör göras.

6 Allmänna arvsfondens rätt att avstå egendom

6.1       Hovrätten för Övre Norrland:

Hovrätten tillstyrker utredningens förslag i denna del.

6.2       Domstolsverket:

Förslaget i betänkandet på denna punkt förefaller välgrundat. Utredning­en synes emellertid ha förbisett de arvsskatterättsliga konsekvenserna. Enligt 1 § 2 st. lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt, AGL, skall arvsskatt utgå för egendom som förvärvas genom arvsavstående enligt 5 § lagen om allmänna arvsfonden som om förvärvet skett genom testamente efter den avlidne. Bara om den till vars förmån avståendet sker omfattas av bestämmelserna i 3 § AGL utgår ingen skatt. Det kan visserligen antas att många av de rättssubjekt till vilka avstående kommer att ske omfattas av 3 §, men inte alla. Att i övriga fall tvingas vända sig till regeringen och begära eftergift av arvsskatt enligt 56 § AGL förefaller onödigt. Den egendom som kan avstås måste ju alltid vara sådan att skäl till eftergift kan sägas föreligga. Enligt domstolsverkets uppfattning bör därför arvsskatt aldrig utgå för förvärv i nu avsedda situationer.

15 Riksdagen 1980/81. 1 saml Nr 48

Prop.  1980/81:48

226

6.3       Familjelagssakkunniga:

Vi har ingen erinran mot förslaget.

6.4       Kammarkollegiet:

I propositionen 1969:83 med förslag om ändring i arvsfondslagen m. m. yttrade departementschefen i denna fråga bl. a.

"Kammaradvokatfiskalsämbetet och ett par länsstyrelser har framfört önskemål om ytterligare utvidgning av möjligheterna att avstå arv som har tillfallit arvsfonden. Därvid nämns till att börja med egendom som av hänsyn till vissa allmänna intressen anses böra behandlas på särskilt sätt. nämligen föremål och samlingar av vetenskaplig eller kulturhistorisk betydelse samt fast egendom som på grund av sitt värde från natur- eller kulturvårdssyn­punkt bör skyddas mot exploatering. En bestämmelse som gjorde det möjligt att avstå arvfallen egendom till förmån för sådana intressen skulle emellertid enligt min mening i själva verket innebära en utvidgning av arvsfondens ändamål för vissa speciella situationer. En sådan utvidgning möter betänk­ligheter från principiell synpunkt och bör inte genomföras utan starka skäl. Jag har inte blivit övertygad om att sådana skäl föreligger. Arvlåtare, som efterlämnar egendom av dessa slag, torde f. ö. ofta ha upprättat testamente rörande egendomen. Även när testamente saknas torde, som kammaradvo­katfiskalsämbetet har framhållit, i allmänhet andra uttalanden rörande arvlåtarens yttersta vilja kunna påvisas och läggas till grund för ett beslut om att avstå arvet enligt de nya regler som jag har förordat."

I och med att grunden för ett avstående i enlighet med förslaget ej beror på uttalanden av arvlåtaren eller på att det överhuvudtaget föreligger någon anknytning mellan arvlåtaren och den som får egendomen genom avstående innebär förslaget enligt kollegiets mening på sätt som departementschefen anförde i propositionen i realiteten en utvidgning av fondens ändamål. Med hänsyn till arvsfondslagens uppbyggnad bör en ändring av ändamålet framgå av 1 §. Kollegiet, som för sin del anser det vara av vikt att förslaget i denna del genomföres, föreslår att i 1 § första stycket arvsfondslagen intages en ny mening lydande sålunda. -,-,-,-,-. Vidare må på det sätt som anges i 5 § kulturhistoriska intressen samt vård av natur och kultur främjas.

Slutligen bör det enligt kollegiets mening, med hänsyn till syftet med förslaget, ej kunna vara möjligt att avstå egendom till fysisk person. Därför föreslår kollegiet att texten i denna del ändras sålunda: -,- får avstås till annan - dock ej fysisk person - som har -,-.

6.5       Riksantikvarieämbetet och Statens historiska museer:

Utredningen föreslår att arv som utgörs av egendom som är värdefull från kulturhistorisk synpunkt eller från natur- eller kulturvårdssynpunkt ska

Prop. 1980/81:48

227

kunna avstås företrädesvis till museer, bibliotek, stiftelser och andra institutioner eller sammanslutningar eller ibland till förmån för kommun.

Ämbetet tillstyrker bifall till förslaget med hänvisning till de motiveringar som anförs av utredningen.

Beträffande fast egendom av kulturhistoriskt värde torde ämbetet inte för egen del annat än i undantagsfall kunna ta emot ytterligare fastigheter. Det är lämpligt att sådana fastigheter avstås till respektive kommun eller till stiftelser eller förening med kulturminnesvård som ändamål.

Utredning huruvida byggnad uppfyller kraven för byggnadsminnesförkla-ring torde kunna göras av länsstyrelsen eventuellt efter samråd med riksantikvarieämbetet. Om det är önskvärt att byggnad förklaras för byggnadsminne bör detta ske i samband med successionen.

Beträffande lös egendom av kulturhistoriskt värde anser ämbetet att statens kulturråds yttrande bör inhämtas i varje enskilt ärende.

6.6 Statens naturvårdsverk:

Statens naturvårdsverk tillstyrker det i betänkandet intagna förslaget att allmänna arvsfonden skall få rätt att avstå arv av egendom vilken är värdefull från bl. a. naturvårdssynpunkt till annan som har särskilda förutsättningar att ta hand om egendomen på lämpligt sätt.

Naturvårdsverket vill i detta sammanhang också framföra några synpunk­ter på hur verket skall beredas tillfälle att bevaka naturvårdsintresset i samband med att egendom tillfaller allmänna arvsfonden.

Naturvårdsverket anser således, att kammarkollegiet varje gång som fast egendom tillfaller fonden bör göra en bedömning, om egendomen kan ha något värde från naturvårdssynpunkt, och att kollegiet, om så finnes vara fallet, skall underrätta naturvårdsverket därom. Verket bör därefter -förslagsvis senast sex månader efter underrättelsen - meddela kollegiet, om verket anser att egendomen bör avstås till naturvårdsfonden eller hur eljest bör förfaras med densamma.

I de fall där naturvårdsverket hävdar, att egendomen skall avstås till naturvårdsfonden, bör frågan därom av kammarkollegiet efter samråd med verket underställas regeringen för beslut.

Det synes naturvårdsverket angeläget, att verket genom en sådan handläggningsordning som nyss nämnts får möjlighet att bedöma egendo­mens värde från naturvårdssynpunkt och vilka konsekvenser i olika avseenden ett avstående av egendomen till naturvårdsfonden eller andra dispositioner av densamma skulle kunna få.

Prop.  1980/81:48

228

6.7       Länsstyrelsen i Hallands län

Länsstyrelsen delar utredningens uppfattning att möjligheten att avstå från allmänna arvsfondens rätt bör utvidgas till egendom av särskild betydelse från natur- eller kulturvårdssynpunkt. Den föreslagna regleringen förefaller lämplig. Länsstyrelsen tillstyrker därför förslaget i denna del.

6.8       Svenska sparbanksföreningen:

Sparbanksföreningen har inget att erinra mot förslaget i denna del.

6.9       Sveriges advokatsamfund:

Samfundet tillstyrker att vad som föreslagits i detta hänseende lägges till grund för lagstiftning.

6.10    Sveriges domareförbund:

Domareförbundet tillstyrker den föreslagna ändringen i 5 § lagen (1922:281) om allmänna arvsfonden.

7 Övergångsbestämmelser

7.1 Stockholms tingsrätt:

'

Vad gäller övergångsbestämmelserna till ändringarna i ärvdabalken föreslås, att äldre bestämmelser fortfarande skall gälla om arvlåtaren avlidit före den 1 juli 1980. Detta innebär, att arvskungörelser enligt de äldre reglerna kan bli aktuella under en inte obetydlig tid efter denna tidpunkt. Emellertid föreslår utredningen, att kungörelsen (1959:321) med närmare bestämmelser om kungörande, varom i 16 kap. 1, 2 och 3 §§ ärvdabalken stadgas, upphävs med utgången av juni månad 1980 utan att motsvarande övergångsbestämmelse finns. Detta synes ge det otillfredsställande resulta­tet, att äldre bestämmelser om kungörelser skall tillämpas, medan den närmare regleringen av dessa inte längre är gällande. Tingsrätten anser att kungörelsen borde ha en övergångsbestämmelse korresponderande med den för ärvdabalken. Det förtjänar att uppmärksammas att motsvarande förhållande gäller beträffande lagen (1958:52) om förlängning av tid för preskription av rätt till arv eller testamente, en konsekvens, som möjligen kan ha varit avsedd, då den överensstämmer med andan i den nya regleringen av preskriptionsfrågan.

Prop.  1980/81:48

229

Bilaga 3

Lagrådsremissens lagförslag

1 Förslag till

Lag om ändring i ärvdabalken

Härigenom föreskrivs i fråga om ärvdabalken

dels att 18 kap. 2 §, 21 kap., 23 kap. 2 §, 24 kap. 1 § och 25 kap. 1 och 5 §§ samt rubriken till 21 kap. skall ha nedan angivna lydelse,

dels att i balken skall införas tre nya paragrafer, 18 kap. 1 a § samt 19 kap. 12 a och 20 a §§, av nedan angivna lydelse.

.Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse 18 kap.

1 a§

När särskUd dödsboförvaltning inte har anordnats enligt 19 kap. får enskilda delägare i mål som rör boet väcka och föra talan som parter i eget namn men för boets räkning, om övriga delägare är motparter i målet.

Delägare som har väckt talan har rätt till ersättning av dödsboet för kostnaderna i målet, i den mån kost­naderna täcks av det som har kommil boet IiU godo genom rättegången.

2

§

'

Till dess att egendomen omhän­dertagits av samtliga dödsbodelägare eller av den som eljest har att förvalta boet, skall egendomen, där den ej står under vård av förmyndare, syss­loman eller annan, vårdas av deläga­re som sammanbodde med den avlidne eller eljest kan laga vård om egendomen, och har han att oför­dröjligen underrätta övriga delägare

Till dess att egendomen har tagits om hand av samtliga dödsbodeläga­re eller av den som / annat fall har att förvalta boet. skall egendomen, om den ej står under vård av förmynda­re, syssloman eller annan, vårdas av delägare som sammanbodde med den avlidne eller annars kan ta hand om egendomen. Den som har tagit hand om  egendomen  skall genast

Senaste Ivdelse 1976:221

Prop. 1980/81:48

Nuvarande lydelse

om dödsfallet saml. där god man för delägare tarvas, hos rätten göra anmålansåsom i 18 kap, föräldrabal­ken 5ä5, V ad nu är sagt om delägare gäller ock efterlevande make som ej är delägare / boet.

Är ej någon som sålunda tager vård om den dödes egendom, skall husfolk, husvärd eller annan som är närmast därtill omhändertaga egen­domen samt tillkalla delägare eller anmäla dödsfallet till socialnämn­den. Polismyndigheten är ock pliktig att utföra vad nu sagls, om dess biträde äskas eller eljest finnes erfor­derligt. Då anmälan skett, skall soci­alnämnden, där så erfordras, fuUgö­ra vad enligt första stycket åligger delägare. För kostnaderna med anledning härav äger kommunen erhålla ersättning av boet.

230

Föreslagen lydelse

underrätta övriga delägare om döds­fallet och, om det behövs god man för någon delägare, göra anmälan hos rätten enligt 18 kap, föräldrabal­ken. Vad som har sagts om delägare gäller också efterlevande make som inte är delägare.

Finns det inle någon som sålunda tar hand om den dödes egendom, skall medlem av hushållet som den döde tillhörde, hyresvärd eller annan som är närmast till det ta hand om egendomen samt tillkalla delägare eller anmäla dödsfallet till social­nämnden. Då anmälan skett eller förhållandet på annat sått blir känt. skall socialnämnden, om det behövs, göra vad som enligt första stycket åligger delägare. För kostnaderna med anledning av detta liar kommu­nen rätt till ersättning av boet.

19 kap.

12 a §

När dödsboet förvaltas av boutred­ningsmanfår var och en av delägarna i mål som rör boel väcka och föra talan som part i egel namn men för boets räkning, om även övriga delä­gare är parter i målet och boutred­ningsmannen avstår från att föra boets talan.

Delägare som har väckt talan har rätt till ersättning av dödsboet för kostnaderna i mälet, i den mån kost­naderna täcks av det som har kOmmU boel till godo genom rättegången.

Prop. 1980/81:48

Nuvarande Ivdelse

Föreslagen /yde/se

231

20 a §

När dödsboet förvaUas av testa­mentsexekutör med behörighet att företräda boet i rättegång får var och en av delägarna i mål som rör boet väcka och föra talan som part i eget namn men för boets räkning, om även övriga delägare är parter i målet och testamentsexekutorn avslår från att föra boets lalan.

Delägare som har väckt lalan har rätt IiU ersättning av dödsboet för kostnaderna i målet, i den mån kosl­naderna läcks av det som har kom/nit boet till godo genom rättegången.

21 kap. Om den dödes gäld

1 §

Varder ej efter ansökan, som göres sist en månad efter det bouppteckning förättades, dödsboets egendom av­trädd lill förvaUning av boutred­ningsman eller till konkurs svara delägarna för sådan gäld efter den döde som vid bouppteckningens för­rättande var dem veterlig.

Yppas efter bouppteckningens för­rättande ny gäld efler den döde och avträdes ej egendomen efter ansökan som göres sist en månad därefter, svarar delägare, som sådan tid för­suttit, för den gälden.

21 kap. Om den dödes skulder

2§

Sker egendomsavträde efter ansö­kan, som ingivits senare än en månad efter del bouppteckningen förrät­tades, är delägare pliktig att IiU döds­boet utgiva det belopp, varmed gäld. som var honom veterlig en månad före    ansökningsdagen,    överstiger

Prop. 1980/81:48

Nuvarande Ivdelse

Föreslagen lydelse

232

värdet av den avträdda egendomen och eljest tillgängUga medel, men skall ej vidare mot enskild borgenär stå i ansvar efter vad i 1 § sägs.

Där borgenär begär det, skall delä­gare med ed fästa, att gäld som yrkandet avser ej var honom velerlig en månad före ansökningsdagen. Gitter han ej gå eden, skall så anses som hade den gälden tidigare varit honom veterlig.

3§

Förfaller delägares ansökan om boets avträdande till konkurs, enär egendomen i stället sättes under för­valtning av boutredningsman, skall så anses som hade ansökan om av­träde till sådan förvaltning gjorts den dag konkursansökningen ingavs.

4§

Hava delägarna gUtig anledning antaga, att de ej skola nödgas infria borgen som den döde tecknat eller viss annan förbindelse, skall den gälden ej anses såsotn veterlig.

8 §

Innan den 11 § forsla stycket stad­gade tiden gått till ända eller, där boet står under förvaltning av bout­redningsman, uppgörelse träffats om borgenärens förnöjande, må betalning av gäld verkställas allenast där med fog kan antagas, att betal­ningen ej länder till men för borgenä­rer.

9§

Sedan den i 1 § första stycket stadgade tiden gått till ända, må borgenär fordra säkerhet för gäld

1 §

Innan en månad har förflutit efler del alt bouppteckning förrättades eller, om boet förvaltas av boutred­ningsman, uppgörelse har träffats med samtliga borgenärer om betal­ningen av skulderna får en skuld betalas endast om det med fog kan antas att betalningen inte är till skada för borgenärerna.

2 S

Sedan en månad har förflutit efter det att bouppteckning förrättades får borgenärerna   kräva   säkerhet   för

Prop. 1980/81:48

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

233

efter den döde, som ej är till betal­ning/ör/rt/Ze/i och för vilken tillräck­lig säkerhet ej finnes. Ställes ej säker­het inom tre månader, må förfallotid ej tillgodonjutas.

sådana skulder efter den döde vilka inle har förfallit till betalning och för vilka det inte redan finns tillräcklig säkerhet. Ställs ej säkerhet inom tre månader, får dödsboet inle längre tillgodoräkna sig någon förfallotid.

10 §2

Är efler den döde gäld som ej förfader Inom sex månader, må den, där flera dödsbodelägare finnas eller allmänna arvsfonden är ensam delä­gare, hos borgenären uppsägas till betalning sex månader efter uppsäg­ningen. Borgenär, som till säkerhet för sin fordran har panträtt i fast egendom eller tomträtt eller har inteckning, är dock ej skyldig att taga betalning före förfallodagen, där han inom tre månader efter uppsägning­en giver tillkänna att han vill hålla sig allenast till säkerheten.

Finns det flera delägare i dödsboet eller är allmänna arvsfonden ensam delägare, får en skuld som inte för­faller lill betalning inom sex månader sägas upp hos borgenären till betal­ning sex månader efter uppsägning­en. Om borgenären till säkerhet för sin fordran har panträtt i fast egen­dom eller tomträtt eller har inteck­ning och han inom tre månader efter uppsägningen meddelar att han vill hålla sig endast till säkerheten, är han dock inte skyldig att ta emot betalning före förfallodagen.

5§

Sker egendomsavträde efter del bodelningen eller arvskifte ägt rum, skall bodelningen eller skiftet gå åter. Då gälden finnes ej vara större än att den kan betalas av den dödes tillgångar och, om han var gift, vad av andra makens egendom på hans lott belöpt, om gälden gått i beräk­ning vid bodelningen, skall Ukväl avträdande till förvaUning av bout­redningsman allenast omfatta vad som enligt dennes prövning erfordras till gäldens betalning och kostnader­na för förvaltningen.  Vad sålunda

4§

Sker bodelning eller arvskifte innan den dödes och boets andra skulder har betalts eller medel till deras betalning har ställts under sär­skild vård, skall bodelningen eller skiftet gå åter.

Är skulderna inte större än att de kan betalas av den dödes tillgångar och, om han var gift, vad som av den andra makens egendom skuUe ha belöpt på hans lott för del faU att skulderna hade beaktats vid bodel­ningen, skall återgången begränsas till vad som behövs för att skulderna

2 Senaste lydelse 1970:1001,

16 Riksdagen 1980/81. 1 saml Nr 48

Prop.  1980/81:48

Nuvarande lydelse

erfordras skall av delägarna utgivas i förhållande till vad envar vid bodel­ningen eller arvskiftet njutit för mycket; och skall bodelningen eller skiftet / övrigt förbliva ståndande.

Yppas hos någon delägare brist, skall den fyllas av de övriga med vad de vid bodelningen eller skiftet vun­nit.

6§

Egendom, som utgivits såsom legat eller jämlikt ändamålsbestäm­melse, skall återbäras, såvitt det erfordras för täckning av gäld. Fin­nes egendomen ej i behäll, skall dess värde gäldas, såvitt ej särskilda skäl äro däremot.

234 Föreslagen lydelse

och kostnaderna för boets förvaU­ning skall kunna betalas. Vad som sålunda behövs skall utges av delä­garna i förhållande till vad var och en av dem har fått för myckel vid bodelningen eller arvskiftet, / övrigt skall bodelningen eller skiftet be­stå.

Uppkommer brist hos någon delä­gare, skall de övriga delägarna täcka bristen med vad de har fått vid bodelningen eller skiftet. Vad sotn behövs för att brislen skall kunna täckas skall utges av delägarna i förhållande till vad var och en av dem sålunda har fått.

5§

Egendom som har utgetts som legat eller / enUghet med en ända­målsbestämmelse skall lämnas tillba­ka tiU boet, om det behövs för att den dödes skulder skall kunna betalas. Finns egendomen inte i behåll skall dess värde ersättas, om del inle finns särskilda skäl mol detla.

7§

Skyldighel att utgiva egendom jäm­likt 5 eller 6 § skall tilUka omfatta ränta eller avkomst av egendomen. Nödig kostnad för egendomen skall ersättas, så ock nyttig kostnad, där den var gjord i god tro.

6

§

Den som enligl 4 eller 5 § är skyldig att lämna tiUbaka egendom till boet eller att ersätta egendomens värde skall utge även ränta eller avkomst av egendomen. Han har dock själv rätt till ersättning för nödvändiga kostna­der för egendomen och, om han var i god tro, kostnader som har varil tid nytta för egendomen.

11 §

Hava delägarna betalt gäld i strid med vad i 8 § sägs eller, under lid för egendomsavträde  enligt   1 §   första

Prop. 1980/81:48

235

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

eller andra stycket, till men för bor­genärer ulgivU legat, fullgjort ända­målsbestämmelse, såU, förpantat, an­norledes använt eller ock förfarit boets egendom eller ådragit boet förbindelse, svara de för sådan gäld efter den döde som, då de så förf oro, var eller sist vid därefter förrättad bouppteckning blev dem veterlig. Kom av åtgärden allenast ringare skada eller företogs den av obetänk­samhet eller bristande kännedom om boets ställning, skaU allenast skade­stånd gäldas.

12       §

Sker bodelning eller arvskifte innan all gäld är gulden, svara delä­garna för gäld efter den döde, som då var eller sist vid därefter förrättad bouppteckning blev dem velerlig. Bodelning skall dock icke medföra sådan påföljd, där efterlevande ma­ken ej erhållit något av den dödes egendom.

13       §

Hava delägarna, sedan boet blivU avträtt till förvaltning av boutred­ningsman, utverkat rätlens förord­nande att boet icke längre skall sålun­da förvaltas, skaU i fråga om ansvar för gäld så anses som hade egen­domsavträdet ej ägt rum.

14       §

Försitter delägare, som har boel i sin vård, tid för boupptecknings för­rättande, skall han svara för all den dödes gäld. Samma lag vare, där delägare vid bouppteckningen eller dess   edfästande   genom   veterligen

Prop. 1980/81:48

236

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

oriklig uppgift eller svikligt förtigan­de äventyrar borgenärers rält.

15       §

Häftar delägare i ansvar för gäld efter den döde, skall ansvarigheten ock gälla annan boets gäld; och är delägare förty i fall som avses i 2 § första styckei pliktig att utgiva vad som erfordras för täckning av gäld, som före egendomsavträdet ådragils boel.

16       §

Vad i 1 -4 saml 11 -15 §§ stadgas om skyldighet för delägare att svara för gäld skall ej äga tiUämpning å delägare som är omyndig, ej heller å allmänna arvsfonden eller annan som företrädes av god man, men förmyndaren eller gode mannen skall gentemol borgenärerna svara för ska­da som kommil av hans åtgärd eller försummelse.

17       §

Hava flera enligl detta kapitel ådra­git sig ansvar för gäld eller för skada, svara de en för alla och alla för en. Vad sålunda utgivits skaU dem emel­lan fördelas enligl den i 18 kap. 6 § stadgade grunden.

18       §

Har arvinge eller testamentstagare ej njuttt förmån av boet och ej heller tagit annan befattning därmed än att han fullgjort vad enligl 18 kap. 2 § åligger honom och deltagU i boupp­teckningens förrättande, är han fri från ansvar på grund av underlåten­het att avträda boet.

Prop.  1980/81:48

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

237

19 §

Finnes efter den döde allenast egendom som ej kunnat hos honom tagas i mäl, skall vad i detta kapitel är stadgat om ansvar för gäld ej äga tillämpning. Vad nu är sagt länder dock ej tiU inskränkning i delägares skyldighet all låta egendomen eller dess värde gå i betalning för gäl­den.

23 kap.

Mot delägares bestridande må skifte e] företagas, innan bouppteck­ning skett och all veterlig gäld blivit gulden eller delägaren frilagils från ansvar för gälden eller medel till dess betalning ställts under särskild vård.

Skall legat eller ändamålsbestäm­melse fullgöras av oskifto, må skifte ej mot delägares bestridande äga rum, innan förordnandet verkställts eller delägaren fritagits från att svara för dess fullgörande eller erforderlig egendom blivit ställd under särskild vård.

Står boet under förvaltning av boutredningsman eller testaments­exekutör, må skifte ej företagas, innan denne anmält att utredningen slutförts.

2

§

Mot någon delägares bestridande /år skifte e] företas innan bouppteck­ning har förrättals och alla kända skulder har betalts eller medel till deras betalning har ställts under särskild vård.

Skall legat eller ändamålsbestäm­melse fullgöras av oskifto,/År skifte ej mot delägares bestridande äga rum innan förordnandet har verk­ställts eller delägaren har fritagits från att svara för dess fullgörande eller erforderlig egendom har blivit ställd under särskild vård.

Står boet under förvaltning av boutredningsman eller testaments­exekutör, får skifte ej företas innan denne har anmält att utredningen har slutförts.

24 kap. I§

Hava, vid samförvaUning av döds­bo, delägarna överenskommit att leva samman i oskiftat bo, gäller, i den mån ej annat föranledes av avta­let, om förvaltningens handhavande

Om ett dödsbo förvaltas av delä­garna gemensamt och de har kommit överens om att leva samman i oskif­tat bo, gäller i fråga om förvaltning­en av boet och rätten att företräda

Prop.  1980/81:48

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

238

och boets företrädande vad i 18 kap. 1 § sägs; och skall vad 13,4 och 6 §§ samma kapitel är stadgat äga motsva­rande tillämpning.

boet vad som sägs i 18 kap. 1 §, om inte annat har avtalats. Också bestämmelserna 13,4 och 6 §§ sam­ma kapitel skaU tUlämpas.

I fråga om rätten för enskilda delägare att väcka och föra talan som parter i eget namn men för boets räkning gäller vad som sägs i 18 kap. 1 a §, om inte annat avtalas mellan delägarna.

25 kap.

Är någon borta och hava sedan han veterligen sist var vid liv förflutit tio år eller, där han skulle vara över sjuttiofem år gammal, fem år, mä ansökan göras om hans dödförkla­ring. Befann sig den bortovarande i livsfara då han veterligen senast var i livet, må ansökan ske efter det tre år förflutit.

1§

Är någon borta och har del sedan han veterligen senast var vid liv förflutit tio år eller, om han skulle vara över sjuttiofem år gammal, fem år, får ansökan göras om hans död­förklaring. Kan del antas att den som är borta befann sig i livsfara då han veterligen senast var i livet, får ansökan göras sedan tre år har för­flutit, /iir der utrett att han befann sig i livsfara, får ansökan dock göras sedan ell år har förflutit.

Har den i kungörelsen fastställda dagen gått till ända, skall rätten, om sådan tid som i 1 § sägs år förfluten och man ej vet att den bortovarande avlidit, förklara att han skall anses för död; och skall han antagas hava avlidit, i fall som i 1 § första punkten sägs vid utgången av den månad då nyss angiven tid gick till ända eller, i fråga om bortovarande som fyllt sextiofem men ej sjuttio år när han veterligen sist varvid liv, vid utgång­en av den månad under vilken han skulle hava fyllt sjuttiofem år samt, i

5

§

Har den i kungörelsen fastställda dagen gått till ända, skall rätten, om sådan tid som anges i 1 § är förfluten och man ej vet att den bortovarande avlidit, förklara att han skall anses för död. Han skall då antas ha avlidit, i fall som anges i 1 § första meningen vid utgången av den månad då nyss angiven tid gick till ända eller, i fråga om bortovarande som fyllt sextiofem men ej sjuttio år när han veterligen sist var vid liv, vid utgången av den månad under vilken han skulle ha fyllt sjuttiofem år samt.

Prop.  1980/81:48

Nuvarande lydelse

fall enligt andra punkten i samma paragraf, å den dag eller, om dagen ej är känd, vid utgången av den månad då livsfaran förelåg. I rättens beslut skall angivas vilken dag sålun­da är att antaga såsom dödsdag.

239

Föreslagen lydelse

i fall enligt andra eller iredje mening­en i samma paragraf, på den dag eller, om dagen ej är känd. vid utgången av den månad då livsfaran förelåg respektive kunde antas före­ligga. I rättens beslut skall anges vilken dag som sålunda är att anta såsom dödsdag.

1,

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1981,

2,

I fråga om dödsbodelägares ansvar för den dödes skulder tillämpas fortfarande äldre bestämmelser, om den döde har avlidit före ikraftträdan­det,

3,

Har ansökan om dödförklaring gjorts före ikraftträdandet, tillämpas äldre bestämmelser.

Prop. 1980/81:48

240

2 Förslag till

Lag om ändring i giftermålsbalken

Härigenom föreskrivs att 12 kap, 2§ giftermålsbalken' skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

12 kap.

Emot dödsbodelägares bestridan­de må bodelning ej äga rum, innan fl// veterlig gäld, för vilken den döde svarade, blivit gulden eller delägaren fritagits från ansvar för gälden eller medel till dess betalning satts under särskild vård. Har den dödes egen­dom blivit avträdd till konkurs, må bodelning städse äga rum utan hin­der av delägares bestridande.

Mot någon dödsbodelägares be­stridande får bodelning ej äga rum innan alla kända skulder för vilka den döde svarade har betalts eller medel till deras betalning har satts under särskild vård. Har den dödes egendom blivit avträdd till konkurs, får bodelning alltid äga rum utan hinder av någon delägares bestridan­de.

Denna lag träder i kraft den 1 juli  1981, Har den döde avlidit före ikraftträdandet, tillämpas dock fortfarande äldre bestämmelser.

1 Balken omtryckt 1978:854,

Prop. 1980/81:48

241

3 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1937:81) om internationella rättsförhållanden

rörande dödsbo

Härigenom föreskrivs att 2 kap, 3 och 7 §§ lagen (1937:81) om internationella rättsförhållanden rörande dödsbo skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 kap.

Finnes här i riket efter någon som vid sin död ej här hade hemvist egendom som ej är jämUkt 2 § avträdd till förvaltning av boutred­ningsman, skall anmälan härom utan dröjsmål göras hos polismyndighe­ten av den som om egendomen har vård eller eljest av anhörig, husfolk, husvärd eller annan som är därtiU närmast. Då anmälan sker eller för­hållandet eljest varder kunnigt, ålig­ge det polismyndigheten all, där det tarvas, laga vård om egendomen.

Är egendomen av ringa värde och består den huvudsakligen av reda penningar, kläder och andra lösören för personligt bruk, må, sedan kost­naden här i riket för den avlidnes uppehälle, vård och begravning gul­dits, poUsmyndigheten, där det finnes kunna ske utan förfång för rättsägare som äro svenska medborgare eller här hava hemvist, överlämna egen­domen till anhörig till den avlidne eller, om denne var utländsk med­borgare, till konsul för det land han tillhörde.

Är ej sådant fall för handen som i andra stycket sägs, göre polismyn-

3

§

Finns det här i riket egendom efter någon som vid sin död inle hade hemvist här och har egendomen inle avlrätts till förvaltning av boutred­ningsman enligl 2 §, skall anmälan om delta utan dröjsmål göras hos socialnämnden av den som har vård om egendomen eller annars av anhö­rig, medlem av det hushåll som den döde tillhörde, hyresvärd eller annan som är närmast tiU det. Då anmälan sker eller förhållandet på annat sätt blir känt, skall socialnämnden, om det behövs, ta hand om egendo­men.

Är egendomen av ringa värde och består den huvudsakligen av kon­tanter, kläder och andra lösören för personligt bruk, får socialnämnden överlämna egendomen till anhörig till den avlidne eller, om denne var utländsk medborgare, till konsul för det land han tillhörde. Överlämnan­defår dock ske först sedan koslnader­na här i riket för den avlidnes uppe­hälle, vård och begravning har be­talts. Överlämnande får inte ske, om det skulle medföra skada för någon rättsägare som är svensk medborgare eller som har hemvist här.

I annat fall än som avses i andra stycket  skall  socialnämnden  göra

Prop. 1980/81:48

242

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

dighelen anmälan till rätten; och förordne rätten, att egendomen skall avträdas till förvaltning av boutred­ningsman, och gälle därefter vad i 2 § sägs.

Då boutredning, bodelning eller arvskifte sker här i riket, gälle om bodelägares ansvarighet för gäld vad i svensk lag är stadgat. Ifall som i 6 § sägs må dock gäld för vilken den döde häftade till annan än den som är svensk medborgare eller här har hemvist icke i något fall såsom veler­lig anses, med mindre den blivit hos boutredningsmannen av borgenären särskiU angiven.

Har någon njutit lott i dödsbo vid bodelning eller arvskifte som utom riket företagits i den ordning främ­mande lag stadgar, vare han ej enligt svensk lag på den grund ansvarig för boets gäld annat än med den mottag­na egendomen eller dess värde.

7

§

anmälan till rätten, som då förord­nar att egendomen skall avträdas till förvaltning av boutredningsman. Därefter gäller vad som sägs i 2 §,

Då boutredning, bodelning eller arvskifte sker här i riket skall frågan om dödsbodelägares ansvar för den dödes skulder bedömas efter svensk lag.

Denna lag träder i kraft den 1 juli  1981, Har den döde avlidit före ikraftträdandet, tillämpas dock fortfarande äldre bestämmelser.

Prop. 1980/81:48

243

Utdrag

Lagrådets

LAGRÄDET

PROTOKOLL

yttrande

vid sammanträde 1980-10-21

Närvarande: f. d. justitierådet Petrén, regeringsrådet Hilding, justitierådet Vängby.

Enligt lagrådet tillhandakommet utdrag av protokoll vid regeringssam­manträde den 25 september 1980 har regeringen på hemställan av statsrådet och chefen för justitiedepartementet[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat inhämta lagrådets yttrande över förslag till

1.

lag om ändring i ärvdabalken,

2.

lag om ändring i giftermålsbalken,

3.

lag om ändring i lagen (1937:81) om internationella rättsförhållanden rörande dödsbo.

Förslagen  har inför  lagrådet föredragits av hovrättsassessorn  Bertil[REDACTED_EFTERNAMN]. Förslagen föranleder följande yttrande av lagrådet:

Lagen om ändring i ärvdabalken

18 kap. la§

Enligt förslaget får enskilda delägare "väcka och föra talan" som parter i eget namn men för boets räkning, om övriga delägare är motparter i målet. I motiven sägs att av bestämmelsen framgår att enskilda delägare inte kan företräda boet på svarandesidan. Härmed torde avses, att motsvarande talan för boets räkning men i eget namn inte kan föras på svarandesidan. Detta synes i och för sig naturligt, eftersom den som vill föra talan mot dödsbo torde rikta sin talan mot boet som sådant. Av uttalanden i motiven framgår vidare att hinder inte föreligger mot att när enskild dödsbodelägare väcker talan mot boet, övriga delägare företräder boet som svarande i målet. Denna ordning synes också ha godtagits i rättspraxis (jfr NJA 1945 s. 206). Om en reglering av hithörande frågor över huvud taget skall ske i lagtext, synes det önskvärt att till undvikande av motsatsslut även denna fråga blir reglerad. Detta kan ske genom att i förevarande paragraf införs ett nytt tredje stycke av förslagsvis följande lydelse: "Väcker enskild delägare talan mot dödsboet och har särskild dödsboförvaltning inte anordnats, får övriga delägare föra boets talan i målet."

Det bör tilläggas att om övriga dödsbodelägare är oense om det sätt på vilket boets talan bör föras, det torde framstå som önskvärt att boutred­ningsman dock förordnas.

Prop.  1980/81:48

244

19                                                                                                  kap.

Lagrådets

yttrande 12 a §

Enligt förslaget får, när dödsboet förvaltas av boutredningsman, var och en av delägarna i mål som rör boet väcka och föra talan som part i eget namn men för boets räkning, om även övriga delägare är parter i målet och boutredningsmannen avstår från att föra talan. Bestämmelsen medför att samtliga delägare kan i förening föra talan för boets räkning även mot tredje man, trots att boutredningsman finns. De fall som förekommit i rättspraxis och där enskilda delägare i motsvarande situation har tillåtits föra talan för boets räkning kännetecknas av att dödsbodelägarna tvistat med varandra eller rättare att bland dödsbodelägarna rått delade meningar om huruvida visst rättsförhållande förelegat mellan boet och någon delägare; rättsfall avseende tvist mellan boet och en utanförstående tredje man synes ej föreligga (NJA 1969 s. 437, 1972 s. 586 och 1974 s. 623). Att låta delägarna föra talan mot tredje man, när boutredningsman finns, kan som framgår också av motiven till förslaget medföra praktiska komplikationer, bl. a. därför att boutredningsman är ensam behörig att företa utomprocessuella rättshandlingar, som helt kan rubba förutsättningarna för processen. Att på detta sätt skilja på den processuella och den utomprocessuella behörigheten synes inte rekommendabelt. Det kan visserligen anföras att motsvarande problem kan uppkomma vid tvister mellan delägarna inbördes. Här får emellertid rättspraxis anses ha pekat på ett praktiskt behov. Något motsvarande behov har inte påvisats i fråga om talan mot tredje man. Det synes i denna situation tillrådligt att lagstiftningsåtgärden begränsas till en kodifiering av rättspraxis. Så kan ske, om förevarande paragraf ges följande lydelse: "Talan som avses i 18 kap. 1 a § första stycket får föras även när dödsboet förvaltas av boutredningsman, om boutredningsmannen avstår från att föra boets talan."

Självfallet blir även i ett sådant fall som nu avses kostnadsregeln i 18 kap. 1 a § andra stycket tillämplig. Däremot blir bestämmelsen i det av lagrådet förordade tredje stycket i samma paragraf inte tillämplig, när boutrednings­man finns. Väcks talan mot dödsbo av enskild delägare, bör boet som svarande företrädas av boutredningsmannen, när sådan finns.

20        a §

I konsekvens med vad lagrådet förordar beträffande 12 a § bör förevaran­de paragraf ges följande lydelse: "Talan som avses i 18 kap. 1 a § första stycket får föras även när dödsboet förvaltas av testamentsexekutör med behörighet att företräda boet i rättegång, om testamentsexekutorn avstår från att föra boets talan."

Prop. 1980/81:48

245

21 kap.

Lagrådets

yttrande 4§

Om vid sådan hel eller partiell återgång av bodelning eller arvskifte varom talas i förevarande paragraf en delägare inte kan lämna tillbaka egendom som har tillskiftats honom, torde enligt departementschefen delägaren enligt allmänna rättsgrundsatser vara skyldig att utge ersättning för egendomens värde, varmed skall förstås dess värde när återgången aktualiseras. Av allmänna rättsgrundsatser anses också kunna följa att jämkning kan ske i särskilt ömmande fall. Den närmare innebörden åtminstone av de i sistnämnda hänseende åberopade rättsgrundsatserna synes emellertid i hög grad osäker. Medan någon bestämmelse i ämnet inte upptas i förevarande paragraf, innehåller 5 §, som behandlar skyldighet att lämna tillbaka egendom som utgetts som legat eller i enlighet med en ändamålsbestämmel­se, en uttrycklig föreskrift om att värdet av egendom, som inte finns i behåll, skall ersättas, om det inte finns särskilda skäl mot det. Samma skillnad finns mellan motsvarande bestämmelser i gällande rätt. Denna skillnad motive­rades vid tillkomsten av 1933 års lag om boutredning och arvskifte med att bestämmelserna om återgång av bodelning och arvskifte var så avfattade att de inte behövde fattas såsom avseende allenast återbäring av egendom in specie samt att å andra sidan regeln om ersättningsskyldighet borde äga strängare tillämpning, då det gällde delägare i dödsbo. Med en modern lagstiftningsteknik är emellertid bättre förenligt att principer av den vikt det här är fråga om kommer till direkt uttryck i lagtexten. Särskilt gäller detta om en paragraf som med den föreslagna nya ordningen för dödsbodelägares gäldsansvar får så central betydelse som förevarande. Lagrådet, som inte har något att erinra mot de principer som enligt departementschefen bör gälla för tillämpningen och som anser att frågan om den förordade jämkningsregelns närmare innebörd kan överlämnas åt rättspraxis, föreslår därför att mellan de två sista styckena i förevarande paragraf tas in ett nytt stycke av följande lydelse: "Finns vid tillämpning av första eller andra stycket egendom som skall lämnas åter inte i behäll, skall ersättning utges för det värde egendomen hade när återgång påkallades, om det inte finns särskilda skäl mot detta."

5

§

I konsekvens med den av lagrådet föreslagna ändringen i 4 § bör andra meningen av förevarande paragraf ges följande lydelse: "Finns egendomen inte i behåll, skall ersättning utges för det värde egendomen hade när återlämnande påkallades, om det inte finns särskilda skäl mot detta."

Övriga lagförslag

Förslagen lämnas utan erinran.

Prop.  1980/81:48

246

Utdrag

SlutprotokoU

JUSTITIEDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1980-10-30

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Boo,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Petri,[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition  om  dödsbodelägares ansvar  för den dödes skulder m. m.

Föredraganden anmäler lagrådets yttrande ' över förslag till

1.

lag om ändring i ärvdabalken,

2.

lag om ändring i giftermålsbalken,

3.

lag om ändring i lagen (1937:81) om internationella rättsförhållanden rörande dödsbo.

Föredraganden redogör för lagrådets yttrande och anför.

I anslutning till 18 kap. 1 a § ärvdabalken har lagrådet berört ett uttalande i lagrådsremissen om att, när en delägare för talan mot boet för egen del, boet företräds av de övriga delägarna. Enligt lagrådet bör detta klargöras genom en särskild bestämmelse i paragrafen. Jag vill inte motsätta mig lagrådets förslag. Bestämmelsen, som bör tas in som ett nytt tredje stycke, bör enligt min mening ges följande lydelse:

Väcker någon delägare talan mot dödsboet för egen räkning och har särskild dödsboförvaltning inte anordnats, förs boets talan i målet av övriga delägare.

När det gäller 19 kap. 12 a § ärvdabalken kan jag hålla med lagrådet om att det knappast finns något praktiskt behov av en möjlighet för dödsbodelä­garna att samfällt föra talan för boets räkning mot någon utomstående i fall då boutredningsmannen avstår från att föra boets talan. Paragrafens första stycke kan därför utan olägenhet formuleras i överensstämmelse med 18 kap. 1 a § första stycket och alltså ges följande lydelse:

Beslut om lagrådsremiss fattat vid regeringssammanträde den 25 september 1980.

Prop. 1980/81:48

247

När dödsboet förvaltas av boutredningsman får var och en av delägarna i     Slutprotokoll mål som rör boet väcka och föra talan som part i eget namn men för boets räkning, om övriga delägare är motparter i målet och boutredningsmannen avstår från att föra boets talan.

På motsvarande sätt bör 19 kap. 20 a § första styckei ärvdabalken ges följande lydelse:

När dödsboet förvaltas av testamentsexekutör med behörighet att företräda boet i rättegång får var och en av delägarna i mål som rör boet väcka och föra talan som part i eget namn men för boets räkning, om övriga delägare är motparter i målet och testamentsexekutorn avstår från att föra boets talan.

Som lagrådet har uttalat är det en fördel om det uttryckligen framgår av 27 kap. 4 § ärvdabalken vad som skall gälla när egendom som skall lämnas tillbaka inte finns i behåll. En bestämmelse om detta bör därför tas in i paragrafen, lämpligen som en första mening i det i lagrådsremissen föreslagna tredje stycket. Detta stycke bör då ges följande lydelse:

Finns egendom som skall lämnas åter inte i behåll, skall ersättning utges för det värde egendomen hade när återgång påkallades, om det inte finns särskilda skäl mot detta. Uppkommer brist hos någon delägare skall de övriga delägarna täcka bristen med vad de har fått vid bodelningen eller skiftet. Vad som behövs för att bristen skall kunna täckas skall utges av delägarna i förhållande till vad var och en av dem sålunda har fått.

I konsekvens med denna ändring bör, som lagrådet har föreslagit, 21 kap. 5 § andra meningen ärvdabalken ges följande lydelse:

Finns egendomen inte i behåll, skall ersättning utges för det värde egendomen hade när återlämnande påkallades, om det inte finns särskilda skäl mot detta,

I övrigt bör en mindre ändring göras i ingressen till förslaget till lag om ändring i ärvdabalken.

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen föreslår riksdagen

att anta de av lagrådet granskade lagförslagen med vidtagna ändringar.

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att anta de förslag som föredraganden har lagt fram.

Prop. 1980/81:48

248

Innehåll

Propositionens huvudsakliga innehåll............................. 

i

Propositionens lagförslag................................................ 

...... 

2

Utdrag av protokoll vid regeringssammanträde den 25 september

1980 ............................................................................... 

6

1

Inledning................................................................... 

.... 

16

2

Allmän motivering ..................................................... 

1

2.1

Dödsbodelägares ansvar för den dödes skulder        

1

2.2

Dödsbodelägares rätt att föra talan i mål som rör boet .

23

2.3

Preskription av rätten till arv och testamente... 

.... 

26

2.4

Dödförklaring.................................................... 

28

2.5

Allmänna arvsfondens rätt att avstå egendom. 

...... 

0

2.6

Polisens skyldighet att ta hand om avlidnas egendom...

31

2.7

Ikraftträdande m.m........................................... 

.... 

33

3

Upprättade lagförslag............................................ :.

33

4

Specialmotivering ..................................................... 

33

5

Hemställan................................................................ 

.... 

46

6

Beslut........................................................................ 

.... 

46

Bilaga 1 Utredningens betänkande................................. 

.... 

47

Bilaga 2 SammanstäUning av remissyttrandena............. 

.. 

203

Bilaga 3 Lagrådsremissens lagförslag............................. 

.. 

229

Utdrag av lagrådets protokoll den 21 oktober 1980 ....... 

243

Utdrag av protokoll  vid regeringssammanträde den 30 oktober

1980 ............................................................................... 

246

GOTAB Stockholm 1980   63911