Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Regeringens proposition 1982/83:9

om åtgärder mot alkoholförtäring på allmän plats och om lättnader i tillståndskravet för gatumusik;

beslutad den 22 juU 1982.

Regeringen föreslår riksdagen att antaga de förslag som har upptagits i bifogade utdrag av regeringsprolokoll ovannämnda dag.

På regeringens vägnar

JAN-ERIK[REDACTED_EFTERNAMN]

KARL BOO

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen behandlas dels frågan om förbud mot alkoholförtäring på allmän plats, dels frågan om lättnader i lillståndskravet för gatumusik. Vad gäUer den förstnämnda frågan föreslås atl kommunernas möjligheter att i lokala ordningsstadgor meddela förbud mot alkoholförtäring på aUmän plats behålls. I allmänna ordningsstadgan införs en.bestämmelse som gör det möjligt för polisen atl la i beslag och förverka sprit, vin och starköl som påträffas hos den som överträder ett i lokal ordningsstadga meddelat förbud mot alkoholförläring på allmän plats. I fråga om gatumusiken införs lättnader i lillståndskravet genom atl allmänna sammankomster för framfö­rande av konstnärligt verk skall få hållas utan tillstånd om de under vissa angivna förutsättningar kan antas äga rum utan fara för trafik eller allmän ordning.

Förslagen föranleder ändringar i allmänna ordningssladgan och i lagen om allmänna sammankomster. Lagändringarna avses träda i kraft den 1 januari 1983.

1 Riksdagen 1982/83. I sami Nr 9

Prop. 1982/83:9

Prop. 1982/83:9

2

Propositionens lagförslag

1 Förslag till

Lag om ändring i allmänna ordningsstadgan (1956:617)

Härigenom föreskrivs alt 7, 28 och 30 §§ allmänna ordningssladgan (1956:617) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7§

De ytterligare föreskrifter i avse-

De ytterligare föreskrifter i avse-

ende å den allmänna ordningen, som ende å den allmänna ordningen, som

för kommun eller del därav finnas för kommun eller del därav finnas

erforderliga och ej angå förhållan- erforderliga och ej angå förhållan­

den, om vilka annorledes är den, om vilka annorledes är

bestämt, meddelas / lokal ordnings- bestämt, meddelas av regeringen

stadga.

eller, efter regeringens bemyndigan-

de, i lokal ordningsstadga av kom­mim eller länsstyrelse i den ordning som föreskrivs i 23 §.

Vid meddelande av sådan föreskrift skall tillses atl därigenom icke lägges onödigt tvång på allmänheten eller eljest göres obefogad inskränkning i den enskildes frihet.

28 §

Den som bryter mol 2-6 §§ eller

Den som bryter mol 2-6 §§ eller

mot en bestämmelse i lokal ordnings- mot en föreskrift som har meddelats

stadga eller i reglemente eller taxa, med stöd av 7 § första stycket eller i

som avses i 25 §, eller underlåter att reglemente eller taxa, som avses i

följa en föreskrift eUer elt förbud 25 §, eller underlåter att följa en

eller påbud som har meddelats rhed föreskrift eller ell förbud eller påbud

slöd av 2 eller 8 § döms lill böter, som har meddelats med stöd av 2

högst femhundra kronor.

eller 8 § döms till böter, högst fem-

hundra kronor.

Om förseelsen har avsett en skyldighet av större vikl eller om avsevärd skada eller olägenhet har förorsakats genom förseelsen, döms lill böter. Till böter döms också den som har framkallat fara för personskada genom alt bryta mol 2 § eller föreskrift som har meddelats med stöd av 2 §.

Om elt barn, som inle har fylll femton år, handlar i strid mol 6 § första eller andra stycket, skall den som har vårdnaden om barnet straffas enligt första eller andra stycket denna paragraf. Della gäller inte, om vårdnadshavaren har gjort vad som ankommer på honom för atl förhindra förseelsen.

30 §2

Vapen som använts i strid med 6 §

Vapen som har använts i strid med

första eUer andra stycket och för     6 § första eller andra stycket och

1          Senaste lydelse 1979:970.

2          Senaste lydelse 1973:1178.

Prop. 1982/83:9

Nuvarande lydelse

vapnet avsedd ammunition må, efter ty prövas skäligt, förklaras förver­kade till kronan.

Har anordnare av offentlig till­ställning begått överträdelse som / 29 § avses, må, efter ty prövas skäligt, förklaras förverkat till kronan vad som uppburits i avgifter eller eljest i ersättning för bevistande av tillställ­ningen, //arvederlaget utgått i annat än penningar och finnes det ej i behåll, må [ stäUet värdet förklaras förverkat.

Angående beslag av egendom, som kan antagas vara förverkad enligt denna paragraf, gälla bestäm­melserna om beslag i rättegångsbal­ken med den avvikelsen att bestäm­melsen att åtal skall väckas inom viss tid ej gäller i annat fall än då rätten utsatt sådan lid.

Föreslagen lydelse

ammunition som är avsedd för vap­net får förklaras förverkade, efter vad som kan anses skäligt.

Om en anordnare av offentlig tillställning har begått en överträdel­se som avses / 29 §, får vad som har uppburils i avgifter eUer i annan ersättning för bevistande av tillställ­ningen förklaras förverkat efter vad som kan anses skäligt. Om vederla­get har utgått i annat än pengar och om vederlaget inle finns i behåll,/år i stället värdet förklaras förverkat.

Spritdrycker, vin eller starköl, som påträffas hos den som förtär sådana drycker i strid med bestämmelse som har meddelats med stöd av 7 § första stycket skall, oavsett vem dryckerna tillhör, förklaras förverkade, om inte särskilda skäl talar mot det. Vad som har sagts nu gäller också i fråga om spritdrycker, vin och starköl som påträffas hos någon som vid tillfället var i sällskap med den som bröt mot bestämmelsen, om det är sannolikt att dryckerna var avsedda även för den senare.

Angående beslag av egendom, som kan antas vara förverkad enligt första eller andra stycket, gäller bestämmelserna om beslag i rätte­gångsbalken med den avvikelsen att bestämmelsen alt åtal skall väckas inom viss lid inte gäller i annat fall än då rätten utsatt sådan lid. Ifråga om drycker som kan antas vara förver­kade enligt tredje stycket gäller lagen (1958:205) om förverkande avalko-holhaltiga drycker m. m. i tillämpliga delar.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1983.

Prop. 1982/83:9

4

2 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1956:618) om allmänna sammankomster

Härigenom föreskrivs alt 3 § lagen om allmänna sammankomster (1956:618) skaU ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3§'

Utan tillstånd av polismyndigheten må allmän sammankomst ej hållas å gala, torg, park eller annan plats, som enligt fastställd stadsplan eller byggnadsplan utgör allmän plats och som upplåtits för avsett ändamål, å sådan del av hamnområde som är tillgänglig för allmänheten eller å allmän väg eller annat område som är upplåtet till eller eljest nyttjas för allmän samfärdsel.

TiUstånd får vägras endast om det är nödvändigt med hänsyn till trafik eller allmän ordning.

En allmän sammankomst för framförande av konstnärligt verk får hållas utan tillstånd enligt första stycket, om den med hänsyn till det väntade deltagarantalet, den utvalda platsen och tiden för sammankom­sten samt de anordningar som avses förekomma kan antas äga rum utan fara för trafik eller allmän ordning.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1983.

1 Senaste lydelse 1974:580.

Prop. 1982/83:9

5

Utdrag

KOMMUNDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1982-06-10

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Anders­son, Boo, Petri,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Elmstedl, Tilländer,[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Boo.

Lagrådsremiss om åtgärder mot alkoholförtäring på allmän plats och om lättnader i tillståndskravet för gatumusik

1 Inledning

I februari 1977 tilikalfade regeringen en särskild utredare' (Kn 1977:02), ordningsstadgeulredningen, med uppdrag alt göra en översyn av allmänna ordningsstadgan (1956:617) i syfte alt anpassa stadgan lill regeringsformens bestämmelser om normgivningsmaklen. Utredningen skulle också behandla etl antal särskilda frågor som angavs i direktiven.

Ordningsstadgeulredningen avlämnade i december 1981 delbetänkandet (Ds Kn 1981:26) Alkoholförtäring på allmän plats m. m. I betänkandet behandlas dels frågan om förbud mot alkoholförläring på allmän plats, dels frågan om lättnader i tUlslåndskravet för gatumusik. Betänkandet bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 1.

Belänkandet har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanser och en sammanställning av deras yttranden bör fogas lill protokollet i detta ärende som bilaga 2.

2 Föredraganden

2.1 Översynsarbetet

Allmänna ordningssladgan (1956:617) (AOsl) innehåller dels ordningsfö­reskrifter för allmänna platser, dels föreskrifter om offentliga tillställning­ar.

Lagmannen Erik Neergaard

Prop. 1982/83:9

6

Allmän plats enligt AOsl är gata, torg, park och annan plats som enligt fastställd stads- eller byggnadsplan utgör allmän plats och som har upplåtits för avsett ändamål. Även för allmänheten tillgänglig del av hamnområde, aUmän väg eller annat område som är upplåtet till eller används för allmän samfärdsel utgör allmän plats (1 § 1 st.).

AOsl innehåller endasi grundläggande ordningsföreskrifter. Enligt 7 § första stycket AOsl får de ytterligare ordningsföreskrifter som behövs för en kommun eller del av en kommun meddelas i lokal ordningsstadga. Sådana föreskrifter får inte gälla förhåUanden som regleras i annan ordning. Vid meddelande av lokala ordningsföreskrifter skall enhgt 7 § andra stycket ses till att därigenom inte läggs onödigt tvång på allmänheten eller på annat sätt görs obefogad inskränkning i den enskildes frihet. Vidare får i lokal ordningsstadga bestämmas atl sådana till allmänt begagnande upplåtna områden som inte utgör allmän plats i allmänna ordningssladgans mening vid tillämpning av de allmänna ordningsföreskrifterna i AOsl eller av föreskrift i lokal ordningsstadga skall vara UkstäUda med allmän plats (1 § 2 st.).

Enligt 23 § AOsl skall lokala ordningsstadgor antas av kommunfullmäk­tige på förslag av eller efter hörande av berörda myndigheter. Beslutet skall underställas länsstyrelsens prövning. Länsstyrelsen kan själv förordna i ämnet, om kommunfullmäktige inte antar en lokal ordningsstadga med det innehåU som länsstyrelsen anser nödvändigt. Beslutet skall i så fall underställas regeringen. Fullmäktiges beslut om anlagande, upphävande eller ändring av lokal ordningsstadga överklagas genom kommunalbesvär (27 § 2 st.). Länsstyrelsens beslut i underställningsärendel överklagas hos regeringen genom besvär (27 § 4 st.).

Förseelser mot de allmänna ordningsföreskrifterna i AOsl eller mot en bestämmelse i en lokal ordningsstadga bestraffas enligt 28 § med böter högst 500 kr. eller, vid grövre förseelser, med dagsböter.

AOsl beslutades vid sin tillkomst av regeringen ensam efter hörande av riksdagen. Sedan stadgan beslutades har den nya regeringsformen (RF) tillkommit. Dess beslämmelser om normgivningsmaklen skiljer sig i väsentliga delar från vad som gällde när AOsl kom lill. En stor del av bestämmelserna i AOsl skulle enligt RF:s principer om normgivningsmaklen kräva lagform. Andra bestämmelser skuUe kunna meddelas av regeringen endast efter ett bemyndigande av riksdagen. Åter andra beslämmelser skulle regeringen utan bemyndigande kunna meddela i form av verkställighelsfö­reskrifter. Även om ett flertal av föreskrifterna i AOsl sålunda inte har tillkommit i den ordning som RF föreskriver gäller föreskrifterna ändå med slöd av punkt 6 övergångsbestämmelserna till RF.

Ordningsstadgeulredningen har fått i uppdrag att anpassa AOsl tiU RF:s bestämmelser om normgivningsmaklen. Utredningen skall bl. a. överväga vilka bestämmelser som bör beslutas av riksdagen genom lag och i vilken utsträckning regeringen - med eller utan möjlighet till subdelegation till kommun eller förvaltningsmyndighet - bör bemyndigas att meddela före-

Prop. 1982/83:9

7

skrifter. Utöver detta allmänna översynsuppdrag skall utredningen behandla några särskilda frågor som anges i direktiven eller sOm under arbetets gång har överlämnats till utredningen. En fråga gäUer förbud mot alkoholförtäring på allmän plats. En annan fråga gäller lättnader i bestämmelserna om tillståndstvång för gatumusik. Utredningen har behandlat båda dessa frågor i sill delbetänkande Alkoholförtäring på allmän plats m. m., vilket har remissbehandlats.

I del följande lar jag upp de två frågor som utredningen har behandlat i det nyss angivna delbetänkandet.

2.2 Alkoholförtäring på allmän plats

2.2.7 Bakgrund

AOsl saknar bestämmelser om förbud mot alkoholförtäring på allmän plats. I förarbetena till stadgan (SOU 1954:37, prop. 1956:143) förordades att regleringen på området - om sådan alls behövdes - borde ske i form av lokala ordningsföreskrifter. Ordningsstadgeulredningen har under hösten 1979 gått igenom alla då gällande lokala ordningsstadgor. Utredningen fann att förbud mot förtäring av alkoholhaltiga drycker på allmän plats vid den tiden fanns i 32 lokala stadgor.

Frågan om förbud mot alkoholförtäring på allmän plats har vid skilda tillfällen prövats av regeringen i besvärsärendén angående fastslällelse av lokala ordningssladgor. Även JO har prövat frågan i samband med inspektion av en länsstyrelse (JO:s ämbetsberältelse 1966 s. 560 ff). Prövningen har i regel gällt om förbudens omfattning har varit förenliga med 7 § andra stycket AOst, dvs. en prövning om förbuden har lagt onödigt tvång på allmänheten eUer eljest har gjort obefogad inskränkning i den enskildes frihet. Regeringen fann i ett besvärsärende som avgjordes våren 1981 (regeringsbeslut den 19 mars 1981, nr 6) alt det med hänsyn tiU 7 § andra stycket AOst inte var möjligt att fastställa ett generellt förbud i lokal ordningsstadga som, förutom spritdrycker, vin och starköl, omfattar äyen öl. Däremot skulle det enhgt beslulel vara möjUgi att införa ett sådant förbud begränsat till någon särskilt angiven plats i kommunen om det finns starka skäl för åtgärden.

Av visst intresse i detta sammanhang är vilka ingripanden som kan ske enligt andra författningar än AOst vid alkoholförtäring på allmän plats. Jag vill till en början erinra om alt den straffbestämmelse för fylleri som tidigare fanns i 16 kap. 15 § brottsbalken upphävdes genom lagsiiftning år 1976. Samtidigt antogs lagen (1976:511) om omhändertagande av berusade personer m. m. (LOB). Lagändringarna Irädde i kraft den 1 januari 1977. LOB föreskriver bl. a. alt polisman får omhänderta den som på allmän plats, utom- eller inorrihus, anträffas berusad av alkoholhaltiga drycker eller annat berusningsmedel, om han till följd av berusningen är ur slånd all ta vård om

Prop. 1982/83:9

8

sig eller annars utgör en fara för sig själv eller annan. I sammanhanget bör också nämnas stadgandet i 16 kap. 16 § brottsbalken om förargelseväckande beteende. Straffbestämmelsen riktar sig mot den som för oljud pä allmän plats eller annars offentligen beter sig på elt sätt som är ägnat atl väcka förargelse hos allmänheten. Bestämmelsen har emellertid ell begränsat intresse i delta sammanhang. Högsta domstolen har nämligen i en dom den 5 november 1981 (NJA 1981 s. 1010) ogillat etl ålal för förargelseväckande beteende med motiveringen alt offentlig spritförtäring kan anses som allmänt förargelseväckande endast om någol förargelseväckande moment utöver själva spritförtäringen tillkommer. Slutligen vill jag nämna att ingripande mot ordningsslörningar på bl. a. allmänna platser kan ske med slöd av 3 § lagen (1973:558) om tillfälligt omhändertagande (LTO). Enligt del angivna lagrummet kan den som genom sitt uppträdande stör allmän ordning eller utgör omedelbar fara för denna omhändertas av polisen. LTO och LOB ses f. n. över av LTO/LOB-utredningen (Ju 1978:03).

Vid 1979/80 års riksdag föreslogs i två motioner (1979/80:1020 och 1112) lagstiftning som skulle innebära förbud mot alkoholförläring på allmän plats och möjlighet lill beslag och förverkande av alkoholhaltiga drycker vid överträdelse av sådant förbud. Justilieutskoltet (JuU 1980/81:6) hemställde atl yrkandet om elt generellt förbud mol alkoholförläring på allmän plats inte skulle bifallas. Utskoltet uttalade bl. a. atl det finns lagtekniska svårigheter atl bestämma omfattningen av förbudet och att del kan uppslå svårigheter alt i praktiken upprätthålla förbudet. Utskottet erinrade om de möjligheter som kommunerna har att förbjuda alkoholförläring på allmän plats i lokala ordningsstadgor. I avvaktan pä resultatet av bl. a. ordningsstadgeutredning-ens pågående arbete borde enligt utskoltet någon åtgärd från riksdagens sida inle vidtas med anledning av motionsyrkandena i fråga om beslag och förverkande. Utskottet hemställde att riksdagen skulle avslå motionerna. Riksdagen biföll utskottets hemställan.

' Även vid 1980/81 års riksdag väcktes en motion (1980/81:1913) i frågan. Justitieutskottet (JuU 1981/82:2) vidhöll sin bedömning från år 1980 och framhöll alt det är i hög grad tveksamt om en kriminalisering av det slag som förordades i motionen är en från alkoholpolitisk synpunkt lämplig åtgärd. Enligt utskottet är en generell straffrättslig reglering inte heUer påkallad från ordningssynpunkt. Behovet av alt av ordningsskäl kunna ingripa mot alkoholförläring på allmän, plats torde enligt utskottet tillgodoses genom straffbestämmelsen om förargelseväckande beleende och genom den möj­lighet som kommunerna har att i lokala ordningsstadgor förbjuda sådan förtäring. Utskottet hemställde därför all riksdagen skulle avslå motionen i angiven del. Riksdagen biföll utskottets hemställan.

Prop. 1982/83:9

9

2.2.2   Behovet av åtgärder

Ordningsstadgeulredningen framhåller alt del under senare år har riktats en växande kritik mot ordningsläget på vissa allmänna platser. Från polishåll har för utredningen framhållits all ordningsproblemen i många fall har ett direkt samband med alkoholförtäring på allmän plats. Det är enligt utredningen en allmän erfarenhet alt störningar av det slag det här är fråga om främst uppkommer inom vissa centrumområden i slörre tätorter. Grupper av ungdomar eller äldre, ofta med alkoholproblem och andra sociala problem, söker sig till centrala torg, parker, köpcentra osv. där de öppet dricker alkohol. Ordningsslörningar är en vanlig följd av alkoholför-läringen. Enligt utredningen torde de ordningsproblem som har sin grund i offentlig alkoholförläring liU stor del bero på all polisen inle har rättsliga möligheler alt ingripa på elt lillräckligt tidigt stadium och på att de sanktionsmedel som står lill buds inle är lillräckligt effektiva. Sålunda kan enligl vad utredningen framhåller elt ingripande med stöd av LTO ske först när ordningen redan har blivit påtagligt störd. Möjligheten till etl ingripande med stöd av straffbestämmelsen om förargelseväckande beteende är i de fall som nu är i fråga begränsade. Mot bakgrund bl. a. härav anser utredningen atl det finns ett klart behov av en särskild reglering som möjliggör ett effektivt ingripande mot sådan alkoholförläring på allmän plats som sker under störande eller provocerande former eller som leder till ordningsstör­ningar av annat slag.

Remissinstanserna delar överlag utredningens synpunkt att del i ordnings­hänseende finns etl behov av alt komma till rätta med alkoholförtäringen på allmän plats. Bl. a. flera polisstyrelser och kommuner vitsordar atl ordnings­problemen på allmän plats lill slor del har ett direkt samband med alkoholförläring. Särskill från polisens sida framhåller man att de nuvarande sanktionsmöjlighelerna inte är tillräckligt effektiva.

För egen del vill jag först erinra om att frågan om förbud mol alkoholförtäring på allmän plats sedan länge har diskuterats i skilda sammanhang. Önskemålen om en reglering i ämnel har dikterats av alkoholpolitiska skäl eller av ordningsskäl. När ordningsstadgeulredningen nu har behandlat frågan är det ordningsskälen som har legat lill grund för övervägandena. Flera remissinstanser har också betonat atl de har gjort sina bedömningar med utgångspunkt i behovet av att komma till rätta med ordningsproblemen på allmän plats. Jag fäster stor vikt vid alt flera instanser på lokal nivå, nämligen polisstyrelser och kommuner, har framhållit sambandet mellan ordningsproblem och det som man säger tilltagande missbruket av alkohol på allmän plats. Med ledning av vad utredningen och remissinstanserna har anfört finns del enligt min mening etl klart belägg för att det från ordningssynpunkt finns behov av att kunna reglera alkoholför­täringen på allmän plats. Jag erinrar om atl det redan i dag finns möjligheter till en sådan reglering i lokala ordningsstadgor. Fråga är därför om del

Prop. 1982/83:9

10

därutöver finns etl behov av att reglera frågan generellt, t. ex. i AOst. En annan viktig fråga är vilka sanktionsmedel som är mest effektiva för att komma till rätta med problemen. Det är därvid naturligt alt överväga möjligheterna lill beslag och förverkande av drycker hos någon som överträder ett förbud mot alkoholförläring. Dessa båda huvudfrågor avser jag att ta upp i del följande.

2.2.3 Generella eller lokala förbud

Ordningsstadgeulredningen konstaterar alt förslag till lagstiftning om generellt förbud mot alkoholförtäring på alla allmänna platser i landet har lagts fram vid skilda tillfällen. I riksdagen aktualiserades frågan senast vid behandlingen av motionerna 1979/80:1020 och 1980/81:1913. Riksdagen ställde sig då avvisande till tanken all man åter skulle tillgripa generella straffrättsliga medel i kampen mol alkoholmissbruket.

Utredningen anser att det kan anföras starka betänkligheter mot etl generellt förbud mot alkoholförläring på allmän plats. Utredningen fram­håller därvid atl ordningsstörningar i samband med alkoholförtäring förekommer främst på vissa mera centralt belägna allmänna platser i tätorterna och att förhållandena i dessa hänseenden varierar starkt från kommun till kommun. Utredningen betonar att förhållandena inom en kommun kan vara sådana alt ett förbud inle behövs från ordningssynpunkt. Alkoholförtäring på allmän plats behöver nämligen enligt utredningen inte alllid befaras leda lill ordningsstörningar eller uppfattas som stötande av en bredare allmänhet. Som exempel nämner utredningen förtäring av vin eller starköl vid måltider i samband med utflykter lill olika rekreationsområden. Det kan enligl utredningens mening befaras att etl förbud som gäller även på platser där viss alkoholförläring framstår som fullt godtagbar sannolikt skulle medföra all allmänhetens respekt för förbudet skulle komma att undergrävas också beträffande platser där etl förbud behövs av hänsyn till den allmänna ordningen. Enligt utredningen skulle även det förhållandel, atl efterlevna­den av etl generellt förbud knappast skulle kunna övervakas effektivt, sannolikt medverka till atl urholka respekten för förbudet.

Utredningen anser således att skäl av betydande stryka talar mot införandel av ell generellt förbud mol förtäring av alkoholhaltiga drycker på allmän plats. Däremot anser utredningen atl kommunerna har förutsättning­ar att utforma ett lokalt förbud mot alkoholförtäring på allmän plats på ett sådant sätt atl de invändningar som kan riktas mot elt generellt förbud inte träffar de lokala förbuden. Utredningen framhåller bl. a. alt kommunerna har en god överblick över ordningslägel på oUka allmänna platser inom kommunen. En kommun som överväger atl införa etl förbud mot alkohol­förläring i den lokala ordningsstadgan har därför, enligl utredningen, goda förutsättningar all bedöma beträffande vilka allmänna platser i kommunen som det från ordningssynpunkt kan vara motiverat atl införa elt sådant

Prop. 1982/83:9

11

förbud och vilka alkoholdrycker som förbudet bör omfatta. Utredningen erinrar i della sammanhang om alt fastslällelse i något fall har vägrats av lokala föreskrifter som omfallade förbud mol förtäring av öl på samtliga allmänna platser i kommunen. Utredningen gör emellertid inte några egna uttalanden om hur en lokal föreskrift öm ett förbud mot alkoholförtäring på allmän plats bör utformas.

En i det närmaste enig remissopinion instämmer med utredningen i atl något generellt förbud mol förtäring av alkoholhaltiga drycker på allmän plats inte bör införas. En sådan inställning redovisar bl. a. JK, RÅ, hovrätten för Västra Sverige, hovrätten för Nedre Norrland, kammarrätten i Jönkö­ping, Svenska kommunförbundet, flertalet polisstyrelser samt samtliga hörda länsstyrelser och kommuner. I likhet med utredningen anser de atl förbuden i fråga bör meddelas i lokala ordningsstadgor. Flera remissinstan­ser framhåller att allmänheten skulle uppfatta ett generellt förbud som ett aUtför stort intrång i den personliga friheten och atl förbudet därför inle skulle få någon förankring i det allmänna rältsmedvetandet. Några instanser, bl. a. RÅ, pekar på de problem från övervakningssynpunkt som ett generellt förbud sannolikt skulle medföra. Endasi elt par polisstyrelser förordar ett generellt förbud.

Några remissinslanser framhåller vikten av atl förbuden mol alkoholför­täring i lokala ordningsstadgor begränsas till platser inom kommunen där verkliga problem föreUgger. Till dessa remissinslanser hör RÅ, hovrälten för Nedre Norrland, länsstyrelsen i Stockholms län, polisstyrelsen i Luleå polisdistrikt och Nora kommun. Enligt kammarrätten i Jönköping bör förtäringsförbuden i lokala ordningsstadgor inle utformas så generellt som nu tycks vara fallet. Kammarrätten anser att möjligheten att utfärda förbud borde begränsas till att gälla mera centralt belägna platser i tätorterna.

I likhet med utredningen och så gott som alla remissinstanser anser jag att det finns starka betänkligheter mot atl införa etl generellt förbud mol alkoholförläring på allmän plats. Som flera remissinslanser har påpekat skulle säkerligen en slor del av aUmänhelen uppfatta ell sådant förbud som ett alltför stort ingrepp i den personliga friheten. Jag vill liksom utredningen och remissinstanserna understryka att det väsentliga är att elt förbud träffar de situationer där det finns ett verkligt behov av atl komma till rätta med ordningsstörningar som är direkt förknippade med alkoholförläringen. I detta avseende är en lokal reglering överlägsen en reglering som gäller generellt för hela landet. Jag finner det alltså ändamålsenligt alt föreskrifter om förbud mol alkoholförläring på allmän plats liksom f. n. kan meddelas i lokala ordningsstadgor.

Som jag nyss har redovisat har det vid remissbehandlingen framkommit synpunkter på omfattningen av de lokala förbuden mot alkoholförtäring på allmän plats. Synpunkterna ger uttryck för alt en viss resiriklivitet bör iakttas i fråga om hur stora delar av en kommun som elt förbud bör omfatta. För egen del vill jag betona att fördelen med förbud i lokala ordningsstadgor

Prop. 1982/83:9

12

framför etl generellt förbud just är alt resp. kommun kan välja ut de platser där del finns ett verkligt behov av en reglering. Om förbudet begränsas lill vissa allmänna platser i kommunen kan man enligl min mening räkna med atl del efterlevs i högre grad än om förbudet omfattar hela kommunen. Jag vill i della sammanhang erinra om bestämmelsen i 7 § andra stycket AOsl om atl del vid meddelande av föreskrifter i lokal ordningsstadga skall tillses all del inte läggs onödigt tvång på allmänheten eller eljest görs obefogad inskränk­ning i den enskildes frihet. Tillämpningen av denna bestämmelse vid kommunfullmäktiges anlagande av lokala ordningssladgor och vid faslsläl-lelseprövningen bör enligt min mening ge goda garantier för alt de lokala förbuden bUr väl avvägda.

2.2.4 Beslag och förverkande

Den som bryter mot en bestämmelse i en lokal ordningsstadga om förbud mol alkoholförtäring på allmän plats kan dömas till böter, högst femhundra kronor med stöd av 28 § AOst. Däremot finns inte i gällande lagstiftning någon bestämmelse om beslag och förverkande av de drycker som påträffas hos den som överträder etl sådant förtäringsförbud.

Allmänna bestämmelser om beslag finns i 27 kap. rättegångsbalken. Den grundläggande bestämmelsen stadgar atl föremål som skäligen kan antas ha betydelse för utredning om brott eller vara genom brott någon avhänt eller på grund av broll förverkat kan tas i beslag. Bestämmelser om förverkande ges i 36 kap. brottsbalken. Bl. a. egendom som har använts som hjälpmedel vid brott enligt brottsbalken kan förklaras förverkad, om det är påkallat till förebyggande av brott eller om särskilda skäl i övrigt finns för förverkan­de.

Enligl lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga drycker m. m. (förverkandelagen) kan alkoholhaltiga drycker och andra berusningsmedel som påträffas hos den som i berusat tillstånd har gjort sig skyldig lill vissa militära brott eller hos den som har brutit mot bl. a. 4 § Irafikbrottslagen, dvs. rattfylleri och rattonykterhet, förklaras förverkade, såvida inte särskilda skäl talar däremot. Vid bl. a. trafikonykterhetsbrolten kan förverkande av dryckerna inte bara ske hos gärningsmannen. Berusningsmedel som påträffas hos någon som har medföljt vid tillfället kan också förverkas under förutsättning atl berusningsmedlen kan antas ha varit avsedda även för gärningsmannen. Spritdrycker, vin och starköl som har medförts vid offentlig tillställning i strid mol gällande bestämmelser kan också förverkas med stöd av förverkandelagen.

I de fall där alkoholförläring på allmän plats sker under sådana omständigheter att handlandet kan bedömas som förargelseväckande beleende ger de allmänna bestämmelserna om beslag och förverkande i rättegångsbalken och brottsbalken möjlighet att omhänderta de alkohol­drycker som har använts som hjälpmedel vid brottet. Ordningsstadgeulred-

Prop. 1982/83:9

13

ningen är av den bestämda uppfattningen att effekterna av etl polisingripan­de vid överträdelse av ett förbud mot alkoholförläring på allmän plats skulle bli avsevärt större, om alkoholen kunde las i beslag och sedermera förverkas.

En förverkanderegel bör enligt utredningens mening endast omfalla spritdrycker, vin och starköl. Utredningen erinrar om att kommunerna, enligt den praxis som har utbildats under senare år, saknar möjlighet att generellt förbjuda ölförtäring på allmän plats. Däremot synes kommunerna kunna förbjuda ölförtäring på sådana allmänna platser i kommunen där särskilt starka skäl talar för en sådan åtgärd. Behovel av en möjlighet att ta i beslag och förverka annat öl än starköl som förtärs på sådana platser torde enligt utredningens mening vara ringa. Utredningen framhåller alt de ordningsstörningar som kan tänkas uppkomma i samband med ölförtäring i allmänhet härrör från ungdomar och att beslag och förverkande då ofta kan ske med slöd av 79 § lagen (1977:293) om handel med drycker.

Enligl utredningen bör beslag och förverkande kunna ske inte bara av den dryck eller de drycker som förtäringen har avsett ulan överhuvudtaget av spritdrycker, vin och starköl som påträffas hos den som har överträtt förbudet, oavsett vem dryckerna tillhör. Detta torde enligt utredningen vara nödvändigt för att en förverkandebestämmelse skall bli tillräckligt effektiv. Utredningen föreslår vidare att förverkande skall kunna ské av sprit, vin eller starköl som påträffas hos någon som inte själv kan visas ha överträtt förbudet men som vid tiUfällel har varit i sällskap med den som har överträtt förbudet. Ett sådant förverkande bör dock enligl utredningen kunna ske bara om del är uppenbart alt dryckerna har varit avsedda även för den ertappade.

Utredningen föreslår sålunda en bestämmelse enligt vilken förverkande skall ske av spritdrycker, vin och starköl som påträffas hos den som i strid mol en bestämmelse i lokal ordningsstadga förlär sådana drycker på allmän plats eller, under de förulsättningar jag nyss har angett, hos någon som vid tillfället var i sällskap med den som bröt mol bestämmelsen. Beträffande förfarandet vid beslag och förverkande skall enligt förslaget förverkandelagen gälla i tillämpliga delar. Utredningen föreslår atl förverkande inte skall ske, om särskilda skäl talar mol alt dryckerna förverkas. Enligt förslaget skall bestämmelserna tas in i 30 § AOst.

Med någol enstaka undantag tillstyrker remissinstanserna förslaget om beslag och förverkande av drycker i samband med överträdelse av förbud mot alkoholförtäring på allmän plats. RÅ framhåller atl en sådana möjlighet avsevärt skulle höja effekten av ett ingripande. Enligt Svenska kommunför­bundet är etl förbud mot alkoholförläring på allmän plats utan större effekt om inte förbudet kombineras med en bestämmelse om möjligheter till beslag och förverkande. Hörda polisstyrelser redovisar genomgående liknande synpunkter.

Även jag kan ansluta mig till utredningens förslag i denna del. Det torde stå helt klart all bötesstraffet i AOst inte är ett tillräckligt effektivt

Prop. 1982/83:9

14

sanklionsmedel i detta sammanhang. Jag ser det därför som ytterst angeläget att del vid sidan av straffbestämmelsen införs en regel som möjliggör beslag och förverkande av drycker som förtärs i strid med elt förbud mot alkoholförtäring på allmän plats. Förverkanderegeln bör gälla även i fråga om sådana platser som enligt 1 § andra stycket AOst kan ha likställts med allmän plats. I det följande tar jag upp några synpunkter i särskilda frågor som remissinstanserna har framfört.

Några remissinstanser har synpunkter på vilka slags drycker som bör omfattas av den föreslagna regeln. Rikspolisstyrelsen samt några länsstyrel­ser och polisstyrelser anser sålunda atl beslag och förverkande bör kunna ske även av annat öl än starköl, under förutsättning alt förbud mot förtäring av sådant öl har införts i en lokal ordningsstadga. Socialstyrelsen anser att även tekniska alkoholprodukter bör kunna omfattas av elt förbud i lokal ordningsstadga. Det förekommer enligt styrelsen ett visst missbruk av sådana produkter, såsom förgasar- och brännvälskor, framförallt hos äldre alkohol-skadade män. Styrelsen anser att förverkanderegeln bör gälla "alkoholhal­tiga drycker eller andra berusningsmedel". Härigenom kommer enligl styrelsen både öl och tekniska alkoholprodukter atl kunna förverkas.

För egen del anser jag att övervägande skäl talar för utredningens ujjpfattning. att endast spritdrycker, vin och starköl: bör omfattas av möjligheten lill beslag och förverkande. Som utredningen framhåller torde kommunerna, enligt den praxis som har utbildats, endast kunna förbjuda förtäring av öl på sådana platser i kommunen där särskilt starka skäl talar för en sådan åtgärd. Enligt min mening torde del i dessa undanlagssiluationer inte föreligga något större behov från ordningssynpunkt att kunna beslagta och förverka öl. Jag vill liksom utredningen erinra om möjligheten alt med slöd av 79 § lagen' om handel med drycker beslagta och förverka öl hos personer under 18 år. Jag är f. n. inle heller beredd alt låta förverkandere­geln omfatta de tekniska alkoholprodukler som socialstyrelsen har avsett. Om det skulle visa sig att det finns etl praktiskt behov av att kunna förverka sådana produkter får frågan prövas i etl senare sammanhang.

Några remissinstanser har särskilt uppehållit sig vid frågan om förverkande skall kunna ske av drycker som påträffas hos någon som vid tillfället var i säUskap med den som har överträtt en förbudsbestämmelse. Kammarrätten i Jönköping och statskontoret avstyrker förslagel i denna del under hänvisning till att bevis- och rättssäkerhetsproblem kan uppstå vid tillämpningen av bestämmelsen. Även vissa andra remissinstanser förutser lillämpningssvå-righeter. Trots detta tillstyrker de förslaget eftersom de anser att bestäm­melsen är nödvändig för atl ingripandena skall bli effektiva. Stockholms tingsrätt och polisstyrelserna i Helsingborgs och Landskrona polisdistrikt anser att utredningen har ställt upp för stränga krav för förverkande av dryckerna. De menar atl den föreslagna bestämmelsen om atl det skall vara uppenbart att dryckerna har varit avsedda även för den som överträder förbudet ställer alltför höga krav på bevisningen..Enligt dessa remissinstan-

Prop. 1982/83:9

15

ser är det tillräckligt atl man kan anta atl dryckerna har varit avsedda för den som överträder förbudet. Rikspolisstyrelsen föreslår atl ordet "uppenbart" i den föreslagna bestämmelsen ersätts av ordet "sannolikt".

Jag har förståelse för de farhågor som under remissbehandlingen har förts-fram beträffande möjligheten atl beslagta och förverka drycker även hos andra personer än dem som har överträtt ett förbud mot alkoholförtäring. Från rättssäkerhetssynpunkt finns det skäl att iaktta försiktighet med beslämmelser av detta slag. Samtidigt är det uppenbart atl ingripandena påtagligt skulle förlora i effekt om inle den föreslagna bestämmelsen finns. I praktiken är det nämligen ofta så alt den offentliga alkoholförläringen förekommer i grupper av personer där dryckerna bjuds runt och där det således mera är en tillfällighet vem av de närvarande som ertappas med att dricka. För atl möjliggöra effektiva ingripanden anser jag liksom utredning­en atl del är nödvändigt atl förverkanderegeln får denna vidare omfattning. Regeln ställer emellertid stora krav på en omdömesgill användning för att inte i sammanhanget oskyldiga personer skall drabbas. Beviskravet måste därför ställas relativt högt. Vid remissbehandlingen av utredningens förslag har dock bl. a. från polishåll riktals kritik mof förslaget att del skall vara uppenbart att dryckerna har varit avsedda även för den som överträder etl förläringsförbud. Enligt min mening bör man la hänsyn lill dessa invänd­ningar vid utformningen av förverkanderegeln. Beviskravet får alltså inte ställas så högt att del leder till praktiska lillämpningssvårigheler. Man kan också enligt min mening väga in det förhållandet att värdet av den egendom som kan las i beslag och förverkas är förhållandevis ringa. Enligl min mening är del av rikspolisstyrelsen framförda förslaget alt det skall vara sannolikt atl dryckerna har varit avsedda även för den som har överträtt förbudet en lämplig lösning.

Mot bakgrund av vad jag nu har anfört föreslår jag alltså att utredningens förslag till en förverkandebestämmelse genomförs, dock med den ändringen att förverkande hos någon som var i sällskap med den som bryter mot en bestämmelse om förbud mot alkoholförtäring skall kunna ske om del är sannolikt atl dryckerna var avsedda för den som bröt mol bestämmelsen.

Utredningens förslag atl förverkandelagens beslämmelser skall gälla i tillämpliga delar har inle mött någon erinran vid remissbehandlingen. Även jag ansluler mig till förslaget. Del innebär atl det förenklade beslagsförfa­rande som föreskrivs i lagen blir tillämpligt. Vidare kommer åklagaren att kunna besluta om förverkande även i fall där åtal för förseelsen inte väcks och strafföreläggande inte utfärdas.

2.2.5 Den lagtekniska lösningen

Jag har i det föregående förordat att ordningssladgeulredningens förslag i frågan om alkoholförläring på allmän plats genomförs. För genomförandet krävs vissa bedömningar med utgångspunkt i bestämmelserna om normgiv­ningsmaklen i RF.

Prop. 1982/83:9

16

De centrala delarna av normgivningen tillkommer enligt RF riksdagen ensam, medan regeringen grundar sin behörighet antingen direkt på föreskrifter i RF eller på delegering från riksdagen. I RF anges ett antal ämnen i vilka del i första hand ankommer på riksdagen alt besluta, del s. k. primära lagområdet. Inom en del av delta område kan riksdagen genom lag delegera normgivningskompetens lill regeringen. Enligt 8 kap. 7 § första stycket RF kan regeringen t. ex. efter bemyndigande i lag genom förordning meddela föreskrifter om bl. a. trafik eller ordning på allmän plats. Elt sådant bemyndigande medför inte rätt för regeringen atl meddela föreskrifter om annan rättsverkan av brolt än böter. Enligt 8 kap. 7 § andra stycket RF kan dock riksdagen i den lag som innehåller bemyndigandet föreskriva även annan rättsverkan än böter för överträdelser av en föreskrift som regeringen meddelar med slöd av bemyndigandet. När riksdagen bemyndigar regering­en att meddela föreskrifter i ett visst ämne, kan den samtidigt medge all regeringen överlåter åt förvaltningsmyndighet eller kommun att meddela bestämmelser i ämnet, s. k. subdelegation, enligt 8 kap. 11 § RF.

Enligt punkt 6 övergångsbestämmelserna lill RF gäller äldre författning eller föreskrift ulan hinder av att den inte har tillkommit i den ordning som skulle ha iakttagits vid tillämpningen av RF. I punkten stadgas vidare alt ett bemyndigande, som har beslutals av Konungen och riksdagen gemensamt eller av riksdagen ensam, får utnyttjas även fortsättningsvis.

Ordningsstadgeulredningen konstaterar att föreskrifter om förbud mol alkoholförläring på allmän plats enligt RF i princip skall meddelas i lag, men atl de faller inom ramen för del delegeringsbara området. Enligl utredningen följer det av övergångsbestämmelserna till RF att bemyndigandet i 23 § AOst för kommunerna att anta lokala ordningsstadgor fortfarande kan utnyttjas. För atl kommunerna även i framliden skall kunna besluta om lokala förbud behövs därför enligt utredningen inte några författningsändringar. Utred­ningen framhåller samtidigt atl bemyndigandet för framtiden bör utformas så atl riksdagen i lag bemyndigar regeringen atl meddela föreskrifter och därvid medger alt regeringen överlåter sin befogenhet ål kommunerna. Utredning­en uppger alt den avser all återkomma lill denna fråga.

Vad därefter angår frågan om förverkande och beslag konstaterar utredningen all föreskrifter om förverkande endasi kan meddelas i lag. Från systematisk synpunkt skulle det enligt utredningens mening vara lämpligast att la in den föreslagna bestämmelsen om förverkande i förverkandelagen. Med hänvisning lill 8 kap. 7 § andra stycket RF anser utredningen dock all föreverkandebestämmelsen bör tas in i AOst. Utredningen föreslår därför att bestämmelsen tas in i 30 § AOsl.

Några remissinslanser har haft invändningar mol utredningens förslag från grundlagssynpunkt.

JK anser det säkrast all kommunernas normgivningsmakt på det nu diskuterade området, dvs. utfärdandet av lokala ordningssladgor, ges stöd i lag i enlighet med RF:s beslämmelser. JK är således tveksam till om den

Prop. 1982/83:9

17

punkt i övergångsbestämmelserna till RF som kommer i fråga, nämligen punkt 6, medger att kommunerna antar nya lokala ordningsstadgor. JK pekar därvid på atl AOsl inte är en sådan författning som avses i punkt 6 andra meningen, eftersom den inte har beslutats av Konungen och riksdagen gemensamt eller av riksdagen ensam. JK konstaterar alltså att AOst inte är en bemyndigandelag i RF:s mening. Endasi om 23 § AOst ges en sådan utformning atl den överensstämmer med 8 kap. 11 § RF är det enligt JK möjligt att som utredningen har föreslagit ta in förverkandebestämmelsen i AOst. JK ifrågasätter om inle bestämmelsen bör tas in i förverkandela­gen.

Även socialstyrelsen anser att det skulle vara lämpligast att ta in förverkandebestämmelsen i förverkandelagen. Eftersom det i 8 kap. 7 § andra stycket RF anges alt riksdagen i den lag som innehåller ett bemyndigande kan föreskriva även annan rättsverkan än böter för överträ­delse av en föreskrift som meddelas med stöd av bemyndigandet, anser dock socialstyrelsen atl förverkandebestämmelsen bör tas in i AOst. Hovrätten för Nedre Norrland ifrågasätter om det finns möjlighet att införa den föreslagna förverkanderegeln i AOsl, eftersom stadgan inte innehåller något bemyndi­gande enligt 8 kap. 7 § första stycket RF.

För egen del vill jag anföra följande.

Kommunernas rätt att meddela föreskrifter i lokal ordningsstadga har tillkommit före RF:s beslämmelser om normgivningsmaklen. Numera skulle rätten att meddela sådana föreskrifter inte kunna grundas direkt på AOst. RF kräver nämligen, som jag tidigare har sagt, atl riksdagen först i lag bemyndigar regeringen att meddela föreskrifter och därvid medger alt regeringen överlåter sin befogenhet ål kommunerna. Ett sådant överlåtande skall ske i en förordning.

Enligt min mening bör man i möjUgaste mån undvika att föregripa ordningssladgeulredningens ställningstagande till hur AOst bör anpassas till RF:s bestämmelser. För atl kunna införa den av utredningen föreslagna förverkandebestämmelsen kan jag emellertid inle finna annat än alt bemyndigandet för kommunerna atl meddela föreskrifter i lokal ordnings­stadga redan nu måste utformas enligt RF:s principer. En förverkandebe­stämmelse av den art som utredningen föreslår måste nämligen enligt 8 kap. 7 § andra stycket RF tas in i en lag som innehåller ett bemyndigande som är utformat i enUghet med 8 kap. 7 § första stycket RF (jfr prop. 1981/82:94 s. 261). Eftersom en förverkandebestämmelse således förutsätter en bemyn-diganderegel i AOst finner jag inte anledning att gå närmare in på den av JK påtalade problemaliken kring RF:s övergångsbestämmelser.

Jag föreslår alltså att det i AOst tas in en bemyndiganderegel som följer RF:s principer om normgivningsmaklen. Den grundläggande bestämmelsen om rätten atl meddela lokala ordningssladgor finns i 7 § AOst. 123 § stadgas bl. a. att kommunfullmäktige antar stadgorna och att besluten skall underställas länsstyrelsen. Av samma paragraf framgår alt länsstyrelsen själv

2 Riksdagen 1982/83. 1 saml. Nr 9

~- ,

Prop. 1982/83:9

18

kan förordna i etl ämne, om fullmäktige inle antar en lokal ordningsstadga med del innehåll som länsstyrelsen anser nödvändigt. Med hänsyn härtill bör ett bemyndigande utformas så alt inte endast kommunerna ulan även länsstyrelserna får möjlighet atl utfärda lokala ordningsföreskrifter. Bestäm­melsen kan enligl min mening lämpligen tas in i 7 § AOst. Av bestämmelsen bör framgå att de ytterligare ordningsföreskrifter - utöver föreskrifterna i AOst - som behövs för en kommun eller del av en kommun meddelas av regeringen eUer, efter regeringens bemyndigande, av kommun eller länssty­relse i den ordning som föreskrivs i 23 § AOsl. Jag avser att sedermera återkomma till regeringen med förslag till en förordning, vari kommunerna och länsstyrelserna bemyndigas alt meddela föreskrifter i lokal ordningsstad­ga-

Med denna ordning kan alltså formellt regeringen besluta om föreskrifter som reglerar lokala förhållanden. Enligl min mening torde det emellertid inte finnas några skäl alt upprätthålla en sådan ordning i praktiken. Straffbestämmelsen i 28 § AOsl bör dock ändras så alt den formellt även omfattar regeringens föreskrifter, Med hänsyn lill den pågående översynen av AOst bör inte några ytterligare ändringar av straffbestämmelsen göras nu.

Genom den ändring av 7 § AOst som jag nu har förordat blir del möjligt att ta in en förverkandebestämmelse i AOst. Däremot torde det inte, som etl par remissinslanser har föreslagit, vara möjligt alt ta in bestämmelsen i förverkandelagen, eftersom bestämmelsen måste meddelas i en lag som innehåller ett bemyndigande enligl 8 kap. 7 § första stycket RF. Liksom utredningen anser jag att bestämmelsen har en naturlig plats i 30 § AOst. Jag föreslår alt 30 § ändras genom lag i enlighet med vad j ag tidigare har förordat (2.2.4). Vissa redaktionella ändringar i JDaragrafen bör genomföras.

2.3 Tillståndskrav för gatumusik

2.3.1 Bakgrund

AOst innehåller förutom ordningsföreskrifter för allmänna platser också föreskrifter om offentliga tillställningar. YtterUgare ordningsföreskrifter kan meddelas i lokala ordningsstadgor. Allmänna sammankomster regleras i lagen (1956:618) om allmänna sammankomster (LAS). Utförande av sång och musik på allmän plats har i regel ansetts kräva tillstånd antingen som offentUg tillställning eller allmän sammankomst eller enligt föreskrifter i lokala ordningsstadgor.

LAS är tillämplig på allmänna sammankomster som hålls för överläggning, opinionsyttring eller upplysning i allmän eller enskild angelägenhet eller som är alt hänföra lill föreläsning eller föredrag för undervisning eller medde­lande av allmän eller medborgerUg bildning eller till religionsövning. Sedan den 1 januari 1977 tillämpas LAS också på allmänna teaterföreställningar.

Prop. 1982/83:9

19

konserter, biografföreställningar och andra allmänna sammankomster för framförande av konstnärliga verk. Tidigare reglerades dessa företeelser i AOst. Att reglerna fördes över från AOst till LAS hängde samman med att grundlagsskyddet för frir och rättigheter förstärktes genom ändringar i 2 kap. RF år 1976. Bl. a. utvidgades det skyddade området för mötesfriheten till att omfatta även sammankomster för. framförande av konstnärliga verk. Samtidigt infördes bestämmelser som begränsade möjlighelerna atl göra ingrepp i de s. k. opinionsfriheterna. Sålunda får enligt 2 kap. 14 § RF mötes-och demonslralionsfrihelerna begränsas endasi av hänsyn lill rikets säkerhet, till ordning och säkerhet vid sammankomsten eller demonstrationen eller till trafiken eller för atl motverka farsot.

Av betydelse för den rättsliga regleringen av gatumusik är begreppet konstnärligt verk i RF och i LAS. Enligl vad departementschefen anförde i den proposition som föregick fri- och rältighetsreformen (prop. 1975/76:209) skall, vid en bedömning av om en konstnärlig framställning faller inom det grundlagsskyddade området, någon prövning av verkets konstnärliga värde i allmänhet inte göras. Avgörande skall i stället vara om verket till sin typ kan hänföras lill någon konstnärlig uttrycksform, t. ex. film eller musik. Endasi om det framstår som helt främmande för vanligt språkbruk att tala om framförande av konstnärligt verk bör, enligt departementschefen, uppträ­dandel inte betecknas som eh sammankomst för framförande av konstnärligt verk.

Enligt 12 § AOsl och.3 § LAS fordras tillstånd för offentlig tillställning resp. allmän sammankomst på allmän plats. Tillstånd till allmän samman-, komst får vägras bara om det är nödvändigt av hänsyn lill trafik eller allmän ordning. Ansökan om tillstånd till offentlig tillställnirig eller allmän sammankomst skall vara skriftlig och skall innehålla uppgifter om bl. a. lid och plats för tillställningen eller sammankomsten samt om dennas art och huvudsakliga utformning. Ansökan skall om möjligt ges in senast sjunde dagen före tillställningen eller sammankomsten.

Polismyndigheten kan inställa eller upplösa en offentlig tillställning bl. a. om den hålls i strid mot ett beslut att den inte får äga rum, Rätt.att upplösa en tillställning föreligger även om del,vid denna förekommer någol som strider mol lag eller om tillställningen föranleder oordning eller fara för de närvarande och andra åtgärder har visat sig otillräckliga. Möjligheterna att insläUa eller upplösa en allmän sammankomst är, med hänsyn lill skyddet för fri- och rättigheter, mera begränsade. I princip fordras alt sammankomsten föranleder svårare oordning eller avsevärd fara för de närvarande.

I praktiken är det ofta oklart om gatumusik är offentlig tillställning eUer . allmän sammankomst eller om den eventuellt är en så anspråkslös företeelse alt den inte kan  inbegripas under något av dessa begrepp.  Tidigare betraktades gatumusiken i regel som offentlig tillställning. I en dom av Svea hovrätt (dom den 16 januari 1976, DB 6) har emellertid hovrätten funnit att gatumusik rimligen inte kan anses som offentlig tillställning. Hovrälten

Prop. 1982/83:9

20

grundade sin bedömning på etl motivuttalande enligt vilket begreppet offentlig tiUslällning förutsätter en avsikt all samla publik. Någol primärt syfte alt samla pubUk fanns i allmänhet inte då det gällde gatumusik, menade hovrätten. Däremot kunde den fakliska publiktillströmningen bli så omfat­tande att en offentlig tillställning måste anses ha kommit till stånd. JO har i etl beslut den 11 mars 1981 uttalat bl. a. atl gatumusikanten och hans publik kan utgöra en sådan sammankomst för framförande av konstnärligt verk som omnämns i RF och LAS. Sammankomsten skyddas i så fall av RF, men är också såsom allmän sammankomst underkastad LAS regler om tillstånds-plikt.

I en motion vid 1974 års riksdag (motion 1974:1179) hemställdes alt tillståndsprövningen vid anordnande av allmän sammankomst på aUmän plats helt slopades. I stället skuUe anmälningsskyldighet gälla. Riksdagen avslog motionen (KU 1974:21).

I en motion vid 1975 års riksdag (motion 1975:1102) hemställdes att AOst skulle ändras så alt tillstånd generellt inte skulle krävas för sång och musik på allmän plats. I motionen anfördes bl. a. atl lillslåndspUklen förhindrade spontana yttringar i sång och musik i en utsträckning som inte var motiverat av ordningsskäl. CivUutskoltel (CU 1975:11) uttalade bl. a. att inskränk­ningar av den påtalade typen endasi borde göras i den mån de motiverades av särskilda ordningsskäl m. m. Med hänsyn liU att regelområdel var kompli­cerat och anknöt till andra regelsystem kunde utskottet inte tillstyrka motionärernas förslag. Utskollel föreslog all riksdagen begärde en översyn av bestämmelserna i ämnet. Riksdagen biföll ulskotlets hemställan (rskr 1975:98).

Vid frågor i riksdagen (F 1975/76:209 och 1980/81:243) har krävts att det generella tillslåndslvångel för gatumusik slopas.

2.3.2 Allmänna synpunkter

Enligt ordningsstadgeulredningen upplevs gatumusik sannolikt av en bredare allmänhet som ett trevligt och lättsamt eller i vart fall oförargligt inslag i stadsmiljön. Utredningen är samtidigt medveten om atl gatumusik också kan upplevas som synnerligen störande, särskilt för de människor som bor eller arbetar invid de allmänna platser som flitigt utnyttjas av gatumusikanter.

Utredningen anser att framförande av gatumusik inte bör försvåras eller hindras av bestämmelser som inte framstår som sakligt välmotiverade. Å andra sidan är det enligt utredningens mening angeläget att polisen kan ingripa mot gatumusik som är alltför störande.

Bortsett från rena undanlagsfall måste enligt utredningens mening gatumusik betraktas som framförande av konstnärligt verk. Utredningen hänvisar därvid till uttalandena om begreppet konstnärligt verk i förarbetena till fri- och rättighetsreformen. Denna ståndpunkt leder utredningen till atl

Prop. 1982/83:9

21

gatumusiken omfattas av RF:s bestärnmelser om skydd för yttrandefriheten och, om den framförs under sådana omständigheter att en sammankomst föreligger, även av grundlagsskyddet för mötesfriheten. Vidare konstaterar utredningen, med utgångspunkt i atl gatumusik i regel är all hänföra lill framförande av konstnärligt verk, att den i allmänhet är en allmän sammankomst enligt LAS. En förutsättning härför är enligt utredningen dock atl ett visst antal människor faktiskt har samlats. Redan en avsikt atl samla publik kan således enligt utredningens uppfattning inte medföra att musikanten kan anses som anordnare av en allmän sammankomst. Slutligen konstaterar utredningen atl gatumusik kan vara av så blygsam omfattning att den faller utanför sammankomstbegreppel i RF och LAS.

Ett fåtal remissinstanser kommenterar frågan om gatumusikens rättsliga natur. EnUgt rikspolisstyrelsen torde en stor del av den gatumusik som allmänt förekommer i storstäderna vara hänförUg till LAS. Hovrätten för Västra Sverige anser däremot alt den gatumusik som förekommer på allmän plats ofta torde vara av så anspråkslös natur att den, med en tolerant syn, inte behöver belraktas som sammankomst enligl LAS. Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län anser atl gatumusik inte är vare sig allmän sammankomst eller offentlig tillställning utan atl bestämmelser om gatumusik hör hemma i lokal ordningsstadga. Samma inställning redovisar polisstyrelsen i Göteborgs polisdistrikt.

För egen del konstaterar jag först alt det som benämns som gatumusik inte är en enhetlig företeelse. Under begreppet ryms alltifrån en ensam musikant, som kanske inte ens samlar någon publik, till mer eller mindre vidlyftiga musikarrangemang med t. ex. högtalaranläggningar och anordningar för publiken. Omständigheterna i det enskilda fallet bhr avgörande för vUka regler som gäller.

Det torde enligt min mening stå helt klart att en sammankomst uppstår först om etl visst antal människor faktiskt har samlats. En person som framför sång och musik på allmän plats och som inte samlar någon åhörare eller endast några få, kan därför inte betraktas som anordnare av en sammankomst även om avsikten har varit atl samla publik. Elt sådant framförande faller därför utanför grundlagsskyddet för mötesfrihet och även utanför regleringen i LAS. Däremot kan föreskrifter om sång och musik på allmän plats i lokala ordningsstadgor bU tillämpliga.

Så snart gatumusiken bUr av något större omfattning har man anledning att räkna med all en sammankomst har uppstått. Det torde emeUertid vara svårt att exakt ange hur många personer som minst måste vara närvarande för att det skall vara en sammankomst. Frågan får lösas av de rätlstillämpande myndigheterna i det enskilda fallet. Med hänsyn till molivuttalandena inför fri- och rältighetsreformen år 1976 anser jag att gatumusiken ofta bör betraktas som en sammankomst för framförande av konstnärligt verk. Den omfattas därigenom av RF:s beslämmelser om skydd för mötesfriheten. Vidare blir gatumusiken under dessa förhållanden att betrakta som en allmän

Prop. 1982/83:9

22

sammankomst enligl LAS. Den är därmed också tillståndspliktig.

Liksom utredningen gör jag den bedömningen atl allmänheten i regel uppfattar gatumusik som etl trevligt eller åtminstone oförargligt inslag i gatubilden. Jag har också förståelse för att kravet på tillstånd av många kan upplevas som onödigt betungande och som ett hinder mot spontana framträdanden. Å andra sidan är jag medveten om all den gatumusik som av en del människor upplevs som trevlig och oförarglig av andra tvärtom uppfattas som etl allvarligt störande inslag i miljön. Detta torde särskill gälla de människor som bor eller arbetar vid de allmänna platser som flitigt utnyttjas av gatumusikanter. Med dessa utgångspunkter vill jag i det följande diskutera vilka möjligheter det finns all införa lättnader i kravet på tillstånd för gatumusik.

2.3.3 Lättnader i tillståndskravet

I enlighet med vad jag har anfört i det föregående har man anledning atl räkna med atl gatumusiken ofta faller in under begreppet allmän samman­komst och att den därmed är tillståndspliktig enligt 3 § LAS. Ordningsstad­geulredningen anser att bestämmelser som i onödan försvårar eller hindrar utförandet av gatumusik om möjligt bör ändras eller upphävas. En nackdel med den nuvarande regleringen är enligl utredningens mening alt mera spontana och oplanerade framträdanden hindras. Utredningen överväger därför möjlighelerna att åstadkomma lättnader i tillståndskravet för gatumusik.

Ordningsstadgeulredningen anser inte att någon särskild reglering bör tillskapas för aUmänna sammankomster i form av gatumusik eller för alla former av sammankomster för framförande av konstnärliga verk. Enligl utredningen måste del nämligen anses som stötande att vissa typer av sammankomster befrias från kravet på tillstånd, medan kravet alltjämt skall gälla för andra former av sammankomster, t. ex. för den som vill föra fram'ett religiöst eller elt politiskt budskap. Några som helst sakliga skäl för en sådan skillnad i regleringen av olika typer av sammankomster kan enligl utredningens mening inle anföras.

Utredningen diskuterar i stället möjligheten atl slopa kravet på tillstånd för alla typer av sammankomster som är av så ringa omfattning alt några problem från ordningssynpunkt inte kan väntas uppkomma. Utredningen överväger härvidlag två lösningar. Enligt den ena skuUé i LAS föreskrivas alt' tillstånd inle behövs för vissa allrnänna sammankomster, nämligen sådana sorh med hänsyn till det väntade deltagarantalet, de särskilda anordningar som avses förekomma och övriga omständigheter inle kan antas föranleda fara för ordning och säkerhet. Den andra lösningen är att polismyndigheten ges möjlighel atl föreskriva att vissa tyJDer av samrnankomster, som inle kan antas vålla ordningsproblem, skall få äga riim utan tillståhd på vissa särskilt angivna platser. Utredningen a\'visarden förra lösningen med hänsyn till de

Prop. 1982/83:9

23

gränsdragningsproblem som den kan antas leda lill. Utredningen menar all betydande svårigheter kan uppkomma för den enskilde anordnaren när del gäller att på förhand bedöma om en sammankomst kommer att tilldra sig så ringa intresse från allmänhetens sida alt den håller sig inom del "tillstånds-fria" området. Om publiktillströmningen blir slörre än väntat, kan detta enligt utredningen medföra oförutsedda ordningsproblem.

Utredningen finner den lösning mera tilltalande enligt vilken polismyn­digheten skall få föreskriva undantag från tillståndsplikten. Utredningen framhåller alt polismyndigheten vid valet av de allmänna platser för vilka undantaget skall gälla har möjlighet atl styra gatumusiken och de samman­komster i övrigt på vilka den nya regeln blir tillämplig lill särskill lämpliga platser. Befogenheten atl föreskriva undanlag från lillståndskravet bör enligt utredningens mening begränsas till sammankomster av mindre omfattning. För de större och mera resurskrävande evenemangen, såsom framträdanden av orkestrar eller teatergrupper eller större politiska möten, bör således kravet på tillstånd finnas kvar. Utredningen är medveten om alt även den nu skisserade lösningen kan leda till gränsdragningsproblem och tillämpnings­svårigheter. Enligl utredningen kan problemen i någon mån undvikas genom att poUsmyndigheten i beslutet noga anger de platser som omfattas av beslutet och de tider under vilka tillstånd inte behövs.

Utredningen konstaterar ätt polismyndighetens föreskrifter skulle bli atl betrakta som normgivning. Begränsningar i mötesfriheten får enligt 2 kap. 12 § RF emellertid endast göras genom lag. Utredningen anser inte atl polismyndighetens föreskrifter kan belraktas som en begränsning av mötesfriheten. Snarare får de enligl utredningens mening uppfattas som en utvidgning av mötesfriheten, eftersom det generella lillståndskrav som ställs upp i LAS tas bort för vissa fall. Polismyndigheten får inte heller någon befogenhet att närmare ange för vilka slag av sammankomster undanlaget skall gälla.

Ordningsstadgeulredningen stannar alltså för den lösning, enligt vilken polismyndigheten får föreskriva undanlag från lillståndskravet för vissa allmänna sammankomster. Utredningen föreslår att det i ett nytt tredje stycke i 3 § LAS tas in en bestämmelse om atl polismyndigheten får föreskriva att sådana allmänna sammankomster av mindre omfattning som med hänsyn lill det väntade deltagarantalet, de särskilda anordningar som avses förekomma och omständigheterna i övrigt inle kan antas föranleda fara för ordning och säkerhet får hållas ulan tiUstånd. En sådan föreskrift skall innehålla uppgift om på vUka platser och under vilka tider sådana sammankomster får hållas utan tillstånd. Enligt den föreslagna bestämmel­sen skall polismyndigheten, innan den meddelar beslut i frågan, samråda med den kommunala nämnd som kommunen har bestämt.

Vid remissbehandlingen av utredningens förslag har ett stort antal remissinstanser framhållit vissa grärisdragningsproblem och tillämpningssvå­righeter som de anser atl förslagel kan leda lill. Enligl RÅ:s mening kan

Prop. 1982/83:9

24

polismyndigheten ställas inför avsevärda svårigheter när det gäller alt uppskatta del väntade deltagarantalet ulan alt äga närmare kännedom om sammankomstens art. Några instanser pekar på alt tveksamhet kan råda om vilka konsekvenser det skall få för anordnaren all publiktillströmningen blir större än väntat. Enligt rikspoUsstyrelsens och ett par polisstyrelsers uppfattning kan befrielse från tillslåndspUkl framför allt tänkas beträffande mindre efterfrågade platser och tider. De anser därför att betydelsen av den föreslagna möjligheten lill lillståndsfrihet i praktiken blir relativt liten. Några instanser ser ett problem i att tillståndsfria sammankomster konkurrerar om tid och plats med lillståndspliktiga sammankomster.

Även om många remissinstanser sålunda har betänkligheter mot förslaget tillstyrks del av en majorilet av remissinstanserna. Det tiUslyrks av bl. a. JK, RÅ, rikspolisstyrelsen, länsstyrelserna i Stockholms, Kalmar, Malmöhus, Örebro, Kopparbergs och Norrbottens län, flertalet polisstyrelser. Svenska kommunförbundet, Sveriges polisförbund samt föreningarna Sveriges läns­polischefer och Sveriges polischefer. Förslaget avstyrks däremot av hovrät­ten för Nedre Norrland samt polisstyrelserna i Stockholms, Göteborgs och Luleå polisdistrikt. Ytterligare några polisstyrelser är tveksamma till förslaget.

Hovrätten för Västra Sverige förordar alt en generell bestämmelse införs om tillståndsfrihet när del gäller mindre sammankomster. Hovrälten ifrågasätter om utredningen inte har överskattat de svårigheter för den enskilde gatumusikanten som tillämpningen av en sådan bestämmelse skulle medföra. En anordnare som har orsakat oförutsedda ordningsproblem torde enligt hovrätten i de flesta fall kunna acceptera en skyldighet att avbryta sammankomsten. Mot utredningens lösning invänder hovrätten alt det skulle leda lUl stora praktiska svårigheter för den enskilde att få reda på var och när gatumusik får utövas och att med all sannolikhet gatumusik trots en sådan bestämmelse skulle förekomma i en vidare omfattning än som har tillåtils. Kammarrätten i Jönköping anser att bestämmelsen bör utformas så att sammankomster av mindre omfattning generellt får äga rum på vissa lider. Polismyndigheten skulle enligt kammarrätten genom föreskrifter kunna förbjuda sådana sammankomster på vissa platser där undantag från huvudregeln behövs.

För egen del vill jag lill en början konstalera alt remissinslanserna överlag inle har redovisat någon från ordningsstadgeulredningen avvikande uppfatt­ning vad gäller värdet av alt åstadkomma lättnader i lillståndskravet för gatumusik. Min bedömning är därför atl det finns en bred uppslutning hos myndigheter och organisationer bakom kraven på sådana lättnader. En annan sak är att många remissinstanser har uttryckt en oro för de tillämpningssvårigheter som utredningens förslag kan föranleda. Även jag finner det nuvarande rättsläget otillfredsställande, främst från den synpunk­ten att det nuvarande lillståndskravet för gatumusik närmast tenderar att bli en formalitet utan någon större förankring i det allmänna rättsmedvetandet.

Prop. 1982/83:9

25

Jag vill också hänvisa lill bestämmelsen i 2 kap. 12 § andra stycket RF om atl begränsningar av fri- och rättigheter inle får gå utöver det ändamål som har föranlett dem.

I likhet med utredningen anser jag det uteslutet att införa regler i LAS som enbart avser sammankomster i form av gatumusik. Del gäller därför all på annat sätt avgränsa de sammankomster som kan undantas från tillstånds-plikten. Enligt 3 § andra stycket LAS får tillstånd lill en allmän samman­komst vägras endast om del är nödvändigt med hänsyn till trafik eller allmän ordning. Många sammankomster vållar regelmässigt inte några problem från ordningssynpunkt. För sådana sammankomster bör det enligl min mening vara möjligl att införa ett undantag från tillståndskravet. Sammankomstens storlek har givetvis en avgörande betydelse i delta sammanhang. Det säger sig självt att en sammankomst med elt slorl anlal deltagare i högre grad än en sammankomst med en mera begränsad deltagarskara riskerar alt vålla problem för trafik eUer allmän ordning vid sammankomsten. Enbart deltagarantalet är dock inte avgörande. Om det vid sammankomsten förekommer speciella arrangemang i form av högtalaranläggningar eller andra anordningar kan givetvis en till deltagarantalet mera begränsad sammankomst vålla vissa problem från ordningssynpunkt. De ordningspro­blem som en allmän sammankomst kan orsaka varierar också allt efter valet av plats för sammankomsten. De beror också på under vilken lid sammankomsten hålls. Om sammankomsten hålls t. ex. nattetid i etl bostadsområde är naturligtvis risken förordningsstörningar större än om den hålls under dagtid inom affärsområden. Med hänsyn lill vad jag nu har sagt bör alltså ett undantag från lillståndskravet kunna göras för sådana sammakomster som kan antas äga rum utan fara för trafik eller allmän ordning. Hänsyn bör därvidlag tas lill det väntade deltagarantalet, platsen och tiden för sammankomsten och de särskilda anordningar som avses förekomma. Med denna avgränsning torde enligt min mening en stor del av gatumusiken kunna rymmas inom del tillståndsfria området.

En bestämmelse med det nu angivna innehållet anger förutsällningarna för tillståndsfrihet mera klart än vad utredningen har föreslagit. Härigenom mildras enligt min mening de gränsdragningsproblem som en del remissin­stanser har pekat på. Jag vill betona atl undanlaget från lillståndskravet endast kan avse sådana mera anspråkslösa sammankomster som erfarenhets­mässigt inte vållar några problem för trafik eller allmän ordning.

Utredningen har föreslagit atl polismyndigheterna skall få föreskriva på vilka platser och under vilka tider som allmänna sammankomster skall få äga rum ulan tillstånd. Utredningen framhåller atl polismyndigheterna häri­genom har möjlighel atl styra gatumusiken lill särskill lämpliga platser. Även jag har den uppfattningen att den praktiska tillämpningen av undantagsbe­stämmelsen skulle underlättas om polismyndigheterna närmare kunde ange på vilka platser och under vilka tider somen allmän sammankomst kan hållas utan tillstånd. I motsats lill utredningen kan jag dock inte finna att den

Prop. 1982/83:9

26

normgivning som härigenom skulle tilläggas polismyndigheterna är förenlig med RF:s krav på lagform för begränsningar i fri- och rällighelerna. Trots att polismyndighetens föreskrifter skulle begränsa omfattningen av tillstånds­kravet och därigenom gå i berättigande riktning för den enskilde kan man inle komma ifrån alt bestämmelsen skulle ingå som en del i den gränsdragning för inskränkning i mötesfriheten som LAS släller upp. Jag kan därför inle finna annat än att det måste framgå direkt av LAS i vUka fall som del inle krävs lillständ för en allmän sammankomst. Det får alltså avgöras från fall till fall om del finns förutsättningar atl hålla en sammankomst utan tillstånd. I sista hand ankommer del på de rältstillämpande myndigheterna att dra gränsen mellan det lillståndspliktiga och det tillståndsfria områ­det.

Sammanfattningsvis föreslår jag alltså atl det i ell nytt tredje stycke i 3 § LAS förs in en bestämmelse om att en allmän sammankomst får hållas utan tillstånd om den med hänsyn till del väntade deltagarantalet, platsen och tiden för sammankomsten och de särskilda anordningar som avses förekom­ma kan antas äga rum ulan fara för trafik eller allmän ordning.

2.3.4 TUlståndskrav enligt lokala ordningsstadgor

I enlighet med vad jag tidigare har sagt torde gatumusiken ofta falla in under begreppet allmän sammankomst. Om gatumusiken framförs under sådana förhållanden alt framträdandet inte kan anses som en sammankomst kan i stället regler i lokala ordningssladgor bli aktuella. Föreskrifter om lillståndskrav för sång och musik som utförs yrkesmässigt eller mot betalning på allmän plats förekommer i ett stort antal lokala ordningsstadgor. Enligl 7 § AOst får lokala ordningsföreskrifter inle angå förhållanden som är reglerade i annan ordning. I de fall dä gatumusik är atl anse som allmän sammankomst regleras skyldigheten atl söka tillstånd lill verksamheten uttömmande i LAS. I andra fall torde det dock f. n. inte föreligga något hinder mot lokala föreskrifter om gatumusik.

Ordningsstadgeulredningen ifrågasätter om det finns någol behov av lokala föreskrifter om gatumusik. Enligt utredningen är de musikframlrä-danden på allmän plats som faller utanför regleringen i LAS av så blygsam omfattning att de knappast kan tänkas vålla några ordningsproblem. Utredningen framhåller vidare att del framstår som stötande atl en lokal reglering skulle kunna medföra alt i viss mån strängare regler blir tillämpliga på mera anspråkslösa framträdanden än på gatumusik som utgör allmän sammankomst.

Endasi etl fåtal remissinstanser har uppmärksammat frågan om lillstånds­krav för gatumusik enligt lokala ordningsstadgor. Enligl RÅ kan del vara svårl alt avgöra när elt musikframlrädande är av sådan natur atl det faller utanför regleringen i LAS. RÅ konstaterar liksom utredningen att ett musikframträdande av så blygsam natur atl inle bestämmelserna i LAS bhr

Prop. 1982/83:9

27

gällande ändå kan kräva tillstånd enligl lokal ordningsstadga. RÅ ifrågasät­ter om det finns någol behov av lokala föreskrifter om gatumusik. Enligt polisstyrelsen i Huddinge polisdistrikt bör det på lämpligl säll förhindras atl sådana föreskrifter utfärdas. Hovrätten för Västra Sverige, som förordar en generell bestämmelse om lillståndsfrihet för mindre sammankomster, anser atl del därav följer alt några lokala föreskrifter om gatumusik inte behövs.

Även jag anser att del finns starka skäl att ifrågasätta behovet av föreskrifter om tillståndslvång för gatumusik i lokala ordningsstadgor om lättnader införs i tillståndskravet för sådan gatumusik som regleras i LAS.Som utredningen har anfört kan den gatumusik som är av så blygsam omfattning att den faller utanför regleringen i LAS normall knappast vålla några ordningsproblem. Jag vill i detta sammanhang erinra om atl de lokala föreskrifterna inte får innebära alt onödigt tvång läggs på allmänheten eller att obefogad inskränkning görs i den enskildes frihet. I speciella fall kan rnan dock inle utesluta behovet av lokala föreskrifter orh gatumusik. Jag är därför inte beredd alt som en remissinstans har föreslagit ta initiativ lill atl förhindra kommunerna alt utfärda lokala föreskrifter på della område. Del ankommer på kommunerna själva att ta ställning till om det, sedan lättnader i lillståndskravet enligl LAS har införts, finns behov av lillståndskrav för annan gatumusik än sådan som utgör allmän sammankomst.

3 Upprättade lagförslag

I enlighet med vad jag nu har anfört har inom kommundeparlementet upprättats förslag till

1.

lag om ändring i allmänna ordningsstadgan (1956:617),

2.

lag om ändring i lagen (1956:618) om allmänna sammankomster.

Del under 2 angivna förslagel har upprätlals i samråd med chefen för jusliliedepariemenlel.

Förslagen bör fogas lill regeringsprotokollel i delta ärende som bila­ga 3.

4 Hemställan

Jag hemställer atl lagrådels yttrande inhämtas över lagförslagen.

5 Beslut

Regeringen beslutar i enlighet med föredragandens hemställan.

Prop. 1982/83:9

28

Bilaga I

kéä'

KOMMUN­DEPARTEMENTET

ALKOHOLFÖRTÄRING PÅ ALLMÄN PLATS M.M.

Betänkande av ordnings stadgeutredningen

DsKn 1981:26

Prop. 1982/83:9

29

Till statsr

å

det och chefen f

ö

r kommundepartementet

Regeringen bemyndigade den 27 januari 1977 chefen f

ö

r kommundepartementet att tillkalla en s

ä

rskild utredare med uppdrag att g

ö

ra en 

ö

versyn av allm

ä

nna ordningsstadgan. Med st

ö

d av bemyndigandet tillkal­lade departementschefen den 15 februari 1977 som ut­redare numera lagmannen Erik Neergaard.

Som sakkunniga i utredningen f

ö

rordnades samma dag polis

ö

verintendenten Gustaf[REDACTED_EFTERNAMN], avdelnings­direkt

ö

ren Gerhard[REDACTED_EFTERNAMN], numera hovr

ä

ttsr

å

det Hans Palmcrantz, direkt

ö

ren Rolf[REDACTED_EFTERNAMN] och numera kanslichefen Bo[REDACTED_EFTERNAMN] {t.o.m. den 30 juni 1979) samt den 27 juni 1979 hovr

ä

ttsassessorn Jan Vilgeus. Att s

å

som experter bitr

ä

da utredaren f

ö

rordnades den 3 oktober 1979 polissekreteraren Staffan[REDACTED_EFTERNAMN] och f

ö

rbundsjuristen Gunnar Tholander samt den 23 december 1980 hovr

ä

ttsassessorn Ulf Bjurman.

Till sekreterare f

ö

rordnades den 15 februari 1977 hovr

ä

ttsassessorn Ulf Bjurman (t.o.m. den 14 januari 1981) och den 23 december 1980 hovr

ä

ttsassessorn Britt-Marie Riving (fr.o.m. den 15 januari 1981).

Utredningen, som kallat sig ordningsstadgeutredning-en, har tidigare avgett delbet

ä

nkandet Kostnader f

ö

r ordningsh

å

llning vid offentliga tillst

ä

llningar m.m. (Ds Kn 1978:2).

Prop. 1982/83:9

30

utredningen f

å

r h

ä

rmed 

ö

verl

ä

mna delbet

ä

nkandet Alkoholf

ö

rt

ä

ring p

å

allm

ä

n plats m.m.' (Ds Kn 1981:26).

Stockholm i december 1981

Erik Neergaard

/Britt-Marie Riving

Prop. 1982/83:9

31

INNEHALL

Sammanfattning

kapitel 1  UTREDNINGENS UPPDRAG

kapitel 2  ALLM

Ä

NNA ORDNINGSSTADGAN OCH LOKALA ORDNINGSSTADGOR

kapitel 3  NORMGIVNINGSMAKTEN ENLIGT RF

kapitel 4  ALKOHOLP

Ö

RT

Ä

RING P

Ä

ALLM

Ä

N PLATS

4.1

Nuvarande ordning

4.2

Till

ä

mpningen

4.3

Ingripanden enligt andra f

ö

rfattningar 

ä

n AOst

4.3.1

Ansvarsregler m.m.

4.3.2

Beslag och f

ö

rver­kande m.m.

4.4       Fr

å

gans tidigare behandling

4.4.1   1970 

å

rs f

ö

rslag

4.4.2

Alkoholpolitiska ut­redningens f

ö

rslag

4.4.3

Departementspromemoria

å

r 1979

4.4.4

Motioner vid 1979/80 

å

rs riksdag

4.4.5

Motion vid 1980/81 

å

rs riksdag

4.4.6

Samordningsorganet f

ö

r alkoholfr

å

gor

4.5       Utredningen

4.5.1

Allm

ä

nna synpunkter

4.5.2

Generella eller lokala f

ö

r f

ä

ringsf

ö

rbud

Prop. 1982/83:9

32

4.5.3  Beslag och f

ö

rver­kande

kapitel 5  TILLST

Ä

NDSKRAV F

Ö

R GATUMUSIK

5.1       Inledning

5.1.1

Gatumusik

5.1.2

AOst och LAS

5.1.3

Lokala ordningsstad­gor

5.2

Allm

ä

nna sammankomster och offentliga tillst

ä

llningar - allm

ä

nt om bakgrunden

5.3

Opinionsfriheterna enligt RF

5.3.1    G

ä

llande r

ä

tt

5.3.2          Allm

ä

n bakgrund till

best

ä

mmelserna i

2 kap. RF

5.3.3          Avgr

ä

nsningen av det

grundlagsskyddade om­

r

å

det

5.4

Gr

ä

nsdragningen mellan sam­mankomster och tillst

ä

ll­ningar

5.5

Gr

ä

nsdragningen mot enskild sammankomst eller tillst

ä

ll­ning m.m.

5.6

Tillst

å

ndspr

ö

vningen enligt AOst och LAS

5.7

Uppl

ö

sning av tillst

ä

llningar och sammankomster

5.8

Tillämpningen

5.8.1    Svea   hovrätts  dom

5.8.2    JO:s  prövning

rop. l982/

»

3-9

, ti

ä

igar.e behandling

'''''' .a 975 

å

rs .592 Motion vxd 19 .

;   3    ;efr.etsut.ed-

5.10 utredningen

rvKter

5.10.1  l"""', LLet enUgt

''''..tåndsKrav enligt        -°- 

rr

ia

o

.

d

ni

ng33

.adg

o

.

Bilaga   ' Bilaga   2

-       10S7/83 i saml Nr 9 

3 Riksdagen 1982/W-

33

Prop, 1982/83:9

34

Sammanfattning

I bet

ä

nkandet behandlas dels fr

å

gan om f

ö

rbud mot al­koholf

ö

rt

ä

ring p

å

 allm

ä

n plats och m

ö

jlighet till be-, slag och f

ö

rverkande av alkoholhaltiga drycker som p

å

tr

ä

ffas hos n

å

gon som bryter mot ett s

å

dant f

ö

rbud, dels fr

å

gan om tillst

å

ndskrav f

ö

r gatumusicerande.

Utredningen anser att ett generellt f

ö

rbud mot f

ö

rt

ä­

ring av alkoholhaltiga drycker p

å

 alla allm

ä

nna plat­ser i landet inte b

ö

r inf

ö

ras. Ordningsst

ö

rningar i samband med offentlig alkoholf

ö

rt

ä

ring f

ö

rekommer fr

ä

mst p

å

 vissa centralt bel

ä

gna allm

ä

nna platser i t

ä

torterna. Behovet av en f

ö

rbudsbest

ä

mmelse varierar-d

ä

rf

ö

r starkt fr

å

n kommun till kommun. F

ö

reskrifter om f

ö

rt

ä

ringsf

ö

rbud b

ö

r enligt utredningen endast meddelas f

ö

r de allm

ä

nna platser betr

ä

ffande vilka behovet av dylika f

ö

reskrifter g

ö

r sig s

ä

rskilt starkt g

ä

llande. Denna pr

ö

vning kan endast g

ö

ras p

å 

lokal niv

å

. Utredningen anser d

ä

rf

ö

r att den m

ö

jlig­het som kommunerna har att i lokal ordningsstadga f

ö

rbjuda alkoholf

ö

rt

ä

ring p

å

 allm

ä

n plats b

ö

r kvarst

å

.

Utredningen f

ö

resl

å

r att en best

ä

mmelse inf

ö

rs enligt vilken beslag och f

ö

rverkande skall kunna ske av spritdrycker, vin och stark

ö

l som p

å

tr

ä

ffas hos den som i strid mot en best

ä

mmelse i lokal ordningsstadga f

ö

rt

ä

r s

å

dana drycker p

å

allm

ä

n plats eller p

å

 en plats som med st

ö

d av 1 

§

 andra stycket AOst lik­st

ä

llts med allm

ä

n plats. F

ö

rslaget motiveras av att effekterna av ett polisingripande vid 

ö

vertr

ä

delse av ett f

ö

rt

ä

ringsf

ö

rbud i lokal ordningsstadga skulle bli avsev

ä

rt st

ö

rre, om alkoholen kan tas i beslag och sedermera f

ö

rverkas. F

ö

rverkande skall kunna f

ö

l­ja 

ä

ven om dryckerna tillh

ö

r annan 

ä

n den som har

Prop. 1982/83:9

35

ö

vertr

ä

tt f

ö

rbudet. Enligt f

ö

rslaget skall f

ö

rverkan­de vidare kunna ske av spritdrycker, vin och stark

ö

l som p

å

tr

ä

ffas hos n

å

gon som inte sj

ä

lv kan visas ha 

ö

vertr

ä

tt f

ö

rbudet men som vid till fallet'var i s

ä

ll­skap med den ertappade. Detta skall dock bara g

ä

lla om det 

ä

r uppenbart att dryckerna varit avsedda 

ä

ven f

ö

r den som 

ö

vertr

ä

tt f

ö

rbudet. Beslag och f

ö

rverkan­de skall kunna ske inte bara av den dryck eller de drycker som f

ö

rt

ä

ringen avsett utan 

ö

verhuvudtaget av spritdrycker, vin och stark

ö

l som p

å

tr

ä

ffas hos n

å

gon av de nu n

ä

mnda personerna. Utredningen f

ö

resl

å

r att det f

ö

rfarande som f

ö

reskrivs i lagen (1958:205) om f

ö

rverkande av alkoholhaltiga drycker m.m. skall g

ä

l­la i till

ä

mpliga delar.

Utf

ö

rande av s

å

ng och musik p

å

allm

ä

n plats (gatumu­sik) utg

ö

r i allm

ä

nhet en allm

ä

n sammankomst. H

ä

rav f

ö

ljer att tillst

å

nd av polismyndigheten kr

ä

vs f

ö

r varje s

ä

rskilt framtr

ä

dande p

å

 allm

ä

n plats. H

ä

rige­nom kan spontana och oplanerade framtr

ä

danden f

ö

r­hindras i en utstr

ä

ckning som inte alltid 

ä

r sakligt motiverad. Utredningen anser att vissa l

ä

ttnader i tillst

å

ndskravet b

ö

r inf

ö

ras. N

å

gon anledning att i detta h

ä

nseende g

ö

ra skillnad i regleringen av gatu­musiken och av andra typer av sammankomster f

ö

relig­ger inte enligt utredningens mening. Utredningen f

ö

resl

å

r d

ä

rf

ö

r en best

ä

mmelse enligt vilken polis­myndigheten f

å

r f

ö

reskriva att tillst

å

nd inte beh

ö

vs f

ö

r s

å

dana allm

ä

nna sammankomster p

å

 allm

ä

n plats som 

ä

r av mindre omfattning och som inte kan f

ö

rv

ä

ntas medf

ö

ra fara f

ö

r ordning och s

ä

kerhet. Vid bed

ö

mning­en av om en sammankomst kan v

ä

ntas medf

ö

ra fara f

ö

r ordning och s

ä

kerhet skall s

ä

rskild h

ä

nsyn tas till det v

ä

ntade antalet deltagare och till de s

ä

rskilda anordningar som avses f

ö

rekomma. Enligt f

ö

rslaget

Prop. 1982/83:9

36

skall polismyndighetens f

ö

reskrift inneh

å

lla uppgif­ter om p

å

 vilka platser och under vilka tider de an­givna sammankomsterna f

å

r h

å

llas utan tillst

å

nd. In­nan polismyndigheten beslutar i fr

å

gan skall samr

å

d ske med den kommunala n

ä

mnd som kommunens fullm

ä

ktige best

ä

mmer.

Prop. 1982/83:9

37

1

UTREDNINGENS UPPDRAG

I ordningsstadgeutredningens uppdrag ing

å

r fr

ä

mst en allm

ä

n 

ö

versyn av allm

ä

nna ordningsstadgan (1956:617) (AOst) i syfte att anpassa stadgan till regeringsformens (RF:s) best

ä

mmelser om normgiv-ningsmakten. S

ä

rskild uppm

ä

rksamhet skall d

ä

rvid 

ä

gnas 

å

t de lokala ordningsstadgorna som ibland torde inneh

å

lla best

ä

mmelser som enligt RF inte f

å

r meddelas i annan ordning 

ä

n genom lag. Utredningen b

ö

r 

ö

verv

ä

ga om best

ä

mmelser av det slag det h

ä

r kan vara fr

å

ga om beh

ö

vs och i vilken form de i s

å

fall b

ö

r meddelas. Utredningen har vidare att be­handla ett antal s

ä

rskilda fr

å

gor som anges i direk­tiven eller som under arbetets g

å

ng har 

ö

verl

ä

mnats till utredningen.

Riksdagen har med anledning av motionen 1975:1102 beg

ä

rt en 

ö

versyn av best

ä

mmelserna om tillst

å

nds­tv

å

ng f

ö

r gatumusicerande (CU 1975:11, rskr 98). Utredningen skall enligt direktiven behandla 

ä

ven denna fr

å

ga.

I motionerna 1979/80:1020 och 1112 f

ö

reslogs lag­stiftning inneb

ä

rande f

ö

rbud mot alkoholf

ö

rt

ä

ring p

å

 allm

ä

n plats och m

ö

jlighet till beslag och f

ö

r­verkande av alkoholhaltiga drycker vid 

ö

vertr

ä

delse av s

å

dant f

ö

rbud (JuU 1980/81:6). Utskottet uttalade att motionsyrkandet om ett generellt f

ö

rbud mot al­koholf

ö

rt

ä

ring p

å

 allm

ä

n plats inte borde bifallas, och att n

å

gon 

å

tg

ä

rd fr

å

n riksdagens sida med an­ledning av motionsyrkandena i fr

å

ga om beslag och f

ö

rverkande av alkoholhaltiga drycker inte borde vidtas i avvaktan p

å

 resultatet av ordningsstadge-

Prop. 1982/83:9

38

utredningens p

å

g

å

ende arbete. P

å

hemst

ä

llan av ut­skottet avslog riksdagen motionerna.

1  detta bet

ä

nkande behandlas dels fr

å

gan om f

ö

rbud

mot alkoholf

ö

rt

ä

ring p

å

 allm

ä

n plats och m

ö

jlighet

till beslag och f

ö

rverkande av alkoholhaltiga dryck­

er  som antr

ä

ffas hos n

å

gon som bryter mot ett s

å­

dant f

ö

rbud, dels fr

å

gan om tillst

å

ndskray f

ö

r ga­

tumusicerande. F

ö

retr

ä

dare f

ö

r kommunerna och f

ö

r

palisen har f

ä

st utredningens uppm

ä

rksamhet p

å

de

s

ä

rskilda ordningsproblem som alkoholf

ö

rt

ä

ringen p

å

allm

ä

n plats har medf

ö

rt under senare 

å

r. Det har

ocks

å

 p

å

pekats f

ö

r utredningen att os

ä

kerhet r

å

der

om vilka regler som g

ä

ller f

ö

r gatumusicerande och

att detta medf

ö

r ol

ä

genheter f

ö

r b

å

de polismyndig­

heterna och gatumusikanterna.

2     ALLM

Ä

NNA ORDNINGSSTADGAN OCH LOKALA

ORDNINGSSTADGOR

AOst inneh

å

ller dels ordningsf

ö

reskrifter f

ö

r i f

ö

rsta hand allm

ä

nna platser, dels f

ö

reskrifter om offentliga tillst

ä

llningar.

Allm

ä

n plats enligt AOst 

ä

r gata, torg, park och annan plats som enligt fastst

ä

lld stads- eller bygg­nadsplan utg

ö

r allm

ä

n plats och som uppl

å

tits f

ö

r avsett 

ä

ndam

å

l. 

Ä

ven f

ö

r allm

ä

nheten tillg

ä

nglig del av hamnomr

å

de, allm

ä

n v

ä

g eller annat omr

å

de som 

ä

r uppl

å

tet till eller anv

ä

nds f

ö

r allm

ä

n sam­f

ä

rdsel utg

ö

r allm

ä

n plats (1 

§

1 st);

I 2 - 6 

§§

 finns allm

ä

nna ordningsf

ö

reskrifter och f

ö

reskrifter om krav p

å

 polismyndighetens tillst

å

nd f

ö

r viss verksamhet p

å

 allm

ä

n plats.

Prop. 1982/83:9

39

Enligt 7 

§

 f

ö

rsta stycket f

å

r i lokal ordningsstadga meddelas de ytterligare ordningsf

ö

reskrifter - ut­

ö

ver de allm

ä

nna ordningsf

ö

reskrifterna i AOst -som beh

ö

vs f

ö

r en kommun eller del av en kommun. S

å

dana f

ö

reskrifter f

å

r inte g

ä

lla f

ö

rh

å

llanden som reglerats i annan ordning. Vid meddelande av lokal ordningsf

ö

reskrift skall enligt' 7 

§

 andra stycket tillses att d

ä

rigenom inte l

ä

ggs on

ö

digt tv

å

ng p

å 

allm

ä

nheten eller p

å

annat s

ä

tt g

ö

rs obefogad in­skr

ä

nkning i den enskildes frihet. Vidare f

å

r i lo­kal ordningsstadga best

ä

mmas att s

å

dana till allm

ä

nt begagnande uppl

å

tna omr

å

den som inte utg

ö

r allm

ä

n plats i AOstrs mening vid till

ä

mpning av de allm

ä

nna ordningsf

ö

reskrifterna i AOst eller av f

ö

reskrift i lokal ordningsstadga skall vara likst

ä

llda med all­m

ä

n plats (1 

§

 2 st).

Lokal ordningsstadga antas av kommunfullm

ä

ktige p

å 

f

ö

rslag av eller efter h

ö

rande av ber

ö

rda myndighe­ter. Beslutet skall underst

ä

llas l

ä

nsstyrelsens pr

ö

vning. L

ä

nsstyrelsen kan sj

ä

lv f

ö

rordna i 

ä

mnet, om kommunfullm

ä

ktige inte antar en lokal ordnings­stadga med det inneh

å

ll som l

ä

nsstyrelsen anser n

ö

d­v

ä

ndigt. Beslutet skall i s

å

fall underst

ä

llas rege­ringen. Motsvarande best

ä

mmelser g

ä

ller f

ö

r 

ä

ndring av eller upph

ä

vande av lokal ordningsstadga (23 

§

). Fullm

ä

ktiges beslut om antagande, upph

ä

vande eller 

ä

ndring av lokal ordningsstadga 

ö

verklagas genom kommunalbesv

ä

r (27 

§

2 st). L

ä

nsstyrelsens beslut i underst

ä

llnings

ä

rendet

ö

verklagas hos regeringen genom besv

ä

r (27 

§

 4 st).  .

F

ö

rseelser mot de allm

ä

nna ordningsf

ö

reskrifterna i AOst eller mot en best

ä

mmelse i en lokal ordnings-

Prop. 1982/83:9

40

stadga bestraffas enligt 28 

§

 med b

ö

ter h

ö

gst 500 kr eller, vid gr

ö

vre f

ö

rseelser, med dagsb

ö

ter.

De ordningsf

ö

reskrifter som meddelas i en lokal ord­ningsstadga 

ä

r allm

ä

nna regler som g

ä

ller generellt inom kommunen eller en del av denna. I 8 

§

 har emel­lertid polismyndigheten tillagts befogenhet att med­dela de ordningsf

ö

reskrifter som beh

ö

vs f

ö

r s

ä

rskil­da fall.

Svenska stadsf

ö

rbundet och Svenska landskommunernas f

ö

rbund (numera Svenska kommunf

ö

rbundet) har utarbe- tat normalf

ö

rslag till lokal ordningsstadga j

ä

mte en promemoria med f

ö

rbundets kommentarer till de olika best

ä

mmelserna. F

ö

rslaget har vid skilda tillf

ä

llen omarbetats med h

ä

nsyn till nytillkommen lagstiftning. En genomgripande omarbetning gjordes 

å

r 1970.

I f

ö

rarbetena till AOst (bet

ä

nkandet SOU 1944.:48 med f

ö

rslag till al]m

ä

n ordningsstadga m.m., bet

ä

n­kandet SOU 1954:37 med f

ö

rslag till allm

ä

n ordnings­stadga m.m. samt prop. 1956:143) diskuterades ing

å­

ende om den nya f

ö

r hela riket g

ä

llande stadgan skulle inneh

å

lla endast ett f

å

tal materiella- ord­ningsf

ö

reskrifter och i 

ö

vrigt 

ö

verl

ä

mna'regleringen 

å

t kommunerna - som skett i 1868 

å

rs ordningsstadga f

ö

r rikets st

ä

der - eller en m

ä

ngd detalj f

ö

reskrif-ter som gav ringa utrymme 

å

t lokal reglering.

I 1954 

å

rs bet

ä

nkande framh

ö

lls att ett. 

ö

nskem

å

l om enhetliga regler inte fick f

ö

ranleda en detaljregle­ring i den allm

ä

nna stadgan som gick ut

ö

ver behovet f

ö

r varje enskilt samh

ä

lle. S

å

dana regler kunde, menade utredningen, uppfattas som ett on

ö

digt tv

å

ng

Prop. 1982/83:9

41

p

å

 allm

ä

nheten och skulle d

ä

rf

ö

r endast med sv

å

rig­het kunna uppr

ä

tth

å

llas. Vidare borde man beakta att en l

å

ngtg

å

ende generell reglering kunde komma att st

å

 i strid mot principen om kommunalt sj

ä

lvstyre.

F

ö

redragande departementschefen ansl

ö

t sig i prop. 1956:143 till utredningens uppfattning. Visserligen hade det utvecklade kommunikationsv

ä

sendet och den 

ö

kade r

ö

rligheten medf

ö

rt behov av s

å

enhetliga ord­ningsregler som m

ö

jligt. Man m

å

ste emellertid beakta de skilda f

ö

rh

å

llandena f

ö

r stad och f

ö

r landsbygd. Det kunde d

ä

rf

ö

r enligt departementschefen inte vara riktigt att i sm

å

 landskommuner ha ordningsf

ö

reskrif­ter i alla de h

ä

nseenden som beh

ö

vdes i st

ö

rre st

ä­

der. Den huvudsakliga regleringen borde d

ä

rf

ö

r ske lokalt.

I 1954 

å

rs bet

ä

nkande ans

å

gs det inte m

ö

jligt att i detalj ange i vilka h

ä

nseenden kommunerna skulle ha m

ö

jlighet att meddela kompletterande ordningsf

ö

re­skrifter. Utredningen f

ö

reslog i st

ä

llet att det i den nya stadgan uttryckligen skulle anges att genom lokala f

ö

reskrifter inte fick l

ä

ggas on

ö

digt tv

å

ng p

å

 allm

ä

nheten eller p

å

annat s

ä

tt g

ö

ras obefogad inskr

ä

nkning i den enskildes frihet. Vissa remiss­instanser ans

å

g att best

ä

mmelsen var 

ö

verfl

ö

dig. Departementschefen f

ä

ste emellertid stor vikt vid utredningens mening. Han anf

ö

rde f

ö

ljande (s. 110).

I fr

å

ga om lokala f

ö

reskrifter vill jag i 

ö

vrigt understryka, att s

å

dan f

ö

reskrift skall ha befun­nits erforderlig och att det skall tillses att genom lokal f

ö

reskrift icke l

ä

gges on

ö

digt tv

å

ng p

å

 allm

ä

nheten eller eljest g

ö

res obefogad in­skr

ä

nkning i den enskildes frihet. Det kan m

å

h

ä

nda tyckas att sistn

ä

mnda till

ä

gg 

ä

r 

ö

verfl

ö

digt och att en s

å

dan f

ö

reskrift s

å

som varande sj

ä

lvklar

Prop. 1982/83:9

42

b

ö

r kunna utg

å

 ur f

ö

rslaget. Det

ä

r emellertid uppenbarligen av st

ö

rsta vikt att tillse, att man icke inf

ö

r ett flertal detaljerade ordningsf

ö

re­skrifter som icke verkligen 

ä

r av behovet p

å

kallade och som icke uppb

ä

res av ett allm

ä

nt r

ä

ttsmedvetan­de. Ett otal ordnings- och s

ä

kerhetsfr

å

gor uppkommer i v

å

rt nuvarande samh

ä

lle. Alla t

ä

nkbara situatio­ner kan icke regleras genom f

ö

reskrifter av olika slag. Det m

å

ste g

ö

ras en l

ä

mplig avv

ä

gning. G

å

r man f

ö

r l

å

ngt i regleringen, kommer det att framst

å

som ett on

ö

digt tv

å

ng p

å

 allm

ä

nheten eller en obefogad inskr

ä

nkning i den enskildes frihet. F

ö

r s

å

dana f

ö

reskrifter kan man icke r

ä

kna med f

ö

rst

å

else hos allm

ä

nheten. Jag anser dessa synpunkter s

å

 betydel­sefulla, att de b

ö

r komma till uttryck 

ä

ven i f

ö

r­fattningstexten.

Fr

å

gan om olika lokala ordningsf

ö

reskrifter st

å

tt i strid mot 7 

§

 AOst har vid skilda tillf

ä

llen pr

ö­

vats av regeringen, regeringsr

ä

tten - i yttranden till regeringen eller i kommunalbesv

ä

rsm

å

l - och av justitieombudsmannen (JO). JO gjorde i sin 

ä

mbets-ber

ä

ttelse 1966 (s. 563) f

ö

ljande mera principiella uttalande.

Inom det vidstr

ä

ckta ordningsomr

å

det f

ö

religger i och f

ö

r sig utrymme f

ö

r detaljreglering av en m

å

ng­fald fr

å

gor r

ö

rande ordning och trivsel i den m

ä

nsk­liga sammanlevnaden. Som framh

å

llits i propositionen till allm

ä

nna ordningsstadgan (prop. nr 143/1956 s. 110) kunna emellertid icke alla t

ä

nkbara situa­tioner regleras genom lokala f

ö

reskriftei:. En reg­lering, som icke verkligen 

ä

r av behovet p

å

kallad, kan l

ä

tt framst

å

 som ett on

ö

digt tv

å

ng f

ö

r allm

ä

n­heten eller som en obefogad inskr

ä

nkning i den en­skildes frihet och kan f

ö

r 

ö

vrigt 

ä

ven eljest med­f

ö

ra ol

ä

genheter. Det 

ä

r d

ä

rf

ö

r enligt min mening av st

ö

rsta vikt att l

ä

nsstyrelserna vid sin pr

ö

v­ning av lokala ordningsstadgor tillse, att orts­myndigheterna icke - p

å

s

ä

tt i stor utstr

ä

ckning skedde f

ö

re allm

ä

nna ordningsstadgans tillkomst -begagna sin lokala f

ö

rordningsmakt till att utf

ä

rda l

å

ngtg

å

ende, sakligt op

å

kallade eller mindre v

ä

l motiverade f

ö

rbud, som antingen icke efterlevas eller ens kunna i praktiken uppr

ä

tth

å

llas och som f

ö

r 

ö

vrigt - om fr

å

gan skulle h

ä

nskjutas f

ö

r bed

ö

m­ning i s

å

dan ordning - torde komma att underk

ä

nnas av domstol eller Kuingl. Maj: t.

Prop, 1982/83:9

43

3

NORMGIVNINGSMAKTEN ENLIGT RF

Vid bed

ö

mningen av de sp

ö

rsm

å

l som behandlas i detta bet

ä

nkande kr

ä

ver fr

å

gan om normgivningsmakten en­ligt RF s

ä

rskild uppm

ä

rksamhet. I det f

ö

ljande l

ä

m­nas d

ä

rf

ö

r en kortfattad redog

ö

relse f

ö

r reglerna om normgivningsmaktens f

ö

rdelning i 8 kap. RF.

De centrala delarna av normgivningen tillkommer en­ligt RF riksdagen ensam, medan regeringen grundar sin beh

ö

righet antingen direkt p

å

f

ö

reskrifter i RF eller p

å

 delegering fr

å

n riksdagen. I RF anges ett antal 

ä

mnen i vilka det i f

ö

rsta hand ankommer p

å 

riksdagen att besluta - det prim

ä

ra lagomr

å

det. Hit h

ö

r bl.a. fr

å

gor av privatr

ä

ttslig natur (8 kap. 2 

§

) samt s

å

dana f

ö

reskrifter om f

ö

rh

å

llandet mellan enskilda och det allm

ä

nna som g

ä

ller- 

å

ligganden f

ö

r enskilda eller i 

ö

vrigt avser ingrepp i den enskil­des personliga eller ekonomiska f

ö

rh

å

llanden (jfr 8:5) (8 kap. 3 

§

). Under 8 kap. 3 

§

 faller s

å­

ledes bl.a. fr

å

gor om brott och r

ä

ttsverkan av brott.

Inom en del av det prim

ä

ra lagomr

å

det kan riksdagen genom lag delegera normgivningskompetens till rege­ringen. I 8 kap. 7 - 10 

§§

 anges utt

ö

mmande de fall d

ä

r delegering kan ske. Enligt 8 kap. 7 

§

 f

ö

rsta stycket kan regeringen s

å

ledes, utan hinder av 8 kap. 3 S, efter bemyndigande i lag genom f

ö

rord­ning meddela f

ö

reskrifter om bl.a. trafik eller ord­ningen p

å

 allm

ä

n plats. Ett s

å

dant bemyndigande (jfr 2:12 1 st) medf

ö

r inte r

ä

tt f

ö

r regeringen att meddela f

ö

reskrifter om annan r

ä

ttsverkan av brott 

ä

n b

ö

ter. Riksdagen kan dock i den lag som inneh

å

ller bemyndigandet f

ö

reskriva 

ä

ven annan r

ä

ttsverkan 

ä

n

Prop. 1982/83:9

44

b

ö

ter f

ö

r 

ö

vertr

ä

delse av en f

ö

reskrift som rege­ringen meddelar med st

ö

d av bemyndigandet, s.k. blankettstraffstadgande (8 kap. 7 

§

 2 st).

N

ä

r riksdagen bemyndigar regeringen att meddela f

ö

re­skrifter i ett visst 

ä

mne, kan den samtidigt medge att regeringen 

ö

verl

å

ter 

å

t f

ö

rvaltningsmyndighet eller kommun att meddela best

ä

mmelser i 

ä

mnet, s.k. subdelegation (8 kap. 11 

§

). H

ä

rigenom ges grundlags­st

ö

d 

å

t den kommunala f

ö

rordningsmakten. Denna grun­dade sig tidigare i stor utstr

ä

ckning p

å

 f

ö

rfatt­ningar som Kungl. Maj:t hade beslutat efter att ha h

ö

rt riksdagen. Dessa 

ä

ldre f

ö

rfattningar g

ä

ller enligt 

ö

verg

å

ngsbest

ä

mmelserna till RF utan hinder av att de inte tillkommit i den ordning som f

ö

re­skrivs i RF.

I 8 kap. 13 

§

anges regeringens direkt p

å

 RF grun­dade beh

ö

righet att besluta r

ä

ttsnormer. Hit h

ö

r dels f

ö

reskrifter som inte enligt grundlag skall meddelas av riksdagen, den s.k. restkompetensen, dels f

ö

reskrifter om verkst

ä

llighet av lag.

Grundlagberedningen hade i sitt bet

ä

nkande med f

ö

r­slag till ny regeringsform (SOU 1972:15) f

ö

reslagit att subdelegation skulle kunna ske endast till f

ö

r­valtningsmyndighet. F

ö

redragande departementschefen anf

ö

rde emellertid i prop. 1973:90 (s. 319 f) f

ö

l­jande.

En fr

å

ga som aktualiseras i detta sammanhang g

ä

ller den s.k. kommunala  f

ö

rordnings­makten. Genom vissa av regeringen beslutade f

ö

rfattningar tillerk

ä

nns kommunernas fullm

ä

ktige r

ä

tt att besluta f

ö

r allm

ä

nheten bindande f

ö

reskrif­ter, vilka i regel 

ä

r straffsanktionerade i den f

ö

r­fattning som inneh

å

ller bemyndigandet. De viktigaste

Prop. 1982/83:9

45

slagen av s

å

dana f

ö

reskrifter 

ä

r lokala ordnings­stadgor, hamnordningar, brandordningar och h

ä

lso­v

å

rdsordningar. Det b

ö

r dock till

ä

ggas att fullm

ä

k­tiges beslut i flertalet fall m

å

ste fastst

ä

llas av l

ä

nsstyrelsen f

ö

r att bli giltiga. F

ö

reskrifterna kan i dessa fall ocks

å

 beslutas av l

ä

nsstyrelsen mot fullm

ä

ktiges vilja. De m

å

ste d

å

 fastst

ä

llas av Kungl. Maj:t.

F

ö

reskrifterna i de f

ö

rfattningar som jag har n

ä

mnt nu ligger p

å

grund av 3 

§

 i huvudsak inom det pri­m

ä

ra lagomr

å

det. Detta inneb

ä

r att s

å

dana av rege­ringen beslutade f

ö

rfattningar, som inneh

å

ller be­myndiganden f

ö

r kommunernas fullm

ä

ktige, i framtiden m

å

ste grunda sig p

å

delegation enligt 7 

§

. Det blir d

å

 naturligt att se bemyndigandena f

ö

r kommunernas fullm

ä

ktige som fall av subdelegation av riksdagens normgivningskompetens. Jag f

ö

resl

å

r d

ä

rf

ö

r att i f

ö

revarande paragraf tas in best

ä

mmelser av inne­h

å

ll att subdelegation skall kunna ske 

ä

ven till kommun. - - -

Den normgivningskompetens som enligt den f

ö

reslagna paragrafen skall kunna delegeras vidare till f

ö

rvalt­ningsmyndighet eller kommun 

ä

r visserligen formellt inte begr

ä

nsad till n

ä

rmare best

ä

mmelser i 

ä

mnet utan avser best

ä

mmelser 

ö

ver huvud taget i detta. Det m

å

ste emellertid f

ö

ruts

ä

ttas att subdelegationen i allm

ä

n­het kommer att omfatta endast en del av den normgiv­ningskompetens som regeringen erh

å

llit genom bemyn­digandet. En s

å

dan ordning 

ö

verensst

ä

mmer ocks

å

b

ä

st med den f

ö

reslagna best

ä

mmelsens ordalydelse. - - -Straffbest

ä

mmelser b

ö

r enligt min uppfattning inte bli f

ö

rem

å

l f

ö

r subdelegation. Eftersom r

ä

tten till subdelegation bygger p

å

 medgivande av riksdagen, kan riksdagen utstr

ä

cka eller begr

ä

nsa subdelegations-m

ö

jligheten p

å

 det s

ä

tt som riksdagen finner l

ä

mp­ligt.

Ang

å

ende anv

ä

ndningen av s.k. blankettstraffstadgan­den anf

ö

rde f

ö

redragande departementschefen f

ö

ljande (s. 315).

Det 

ä

r inte ovanligt att till- allm

ä

nheten riktade handlingsregler i ett visst 

ä

mne finns intagna i en f

ö

rfattning som har beslutats av regeringen, medan d

ä

remot best

ä

mmelser om straff f

ö

r 

ö

vertr

ä

delser av dessa regler finns i samf

ä

llt beslutad lag. Som exempel p

å

 s

å

dana s.k. blankettstraffstadganden kan

Prop. 1982/83:9

46

n

ä

mnas 37 

§

 naturv

å

rdslagen (1964:822) j

ä

mf

ö

rd med 5 och 14 

§§

 samma lag, 31 

§

 allm

ä

nna f

ö

rfogandela­gen (1954:279) och 11 

§

 lagen . (1971:176) om vissa internationella sanktioner. Skulle straffstadgandet f

ö

reskriva annan r

ä

ttsverkan 

ä

n b

ö

ter torde det, om grundlagen saknade ett uttryckligt st

ö

d f

ö

r tekniken, med blankettstraffstadganden, kunna h

ä

vdas att denna teknik innebar ett otill

å

tet kringg

å

ende av i f

ö

rsta hand best

ä

mmelsen i tredje styckets andra punkt. Ef­tersom metoden med blankettstraffstadganden kan vara praktisk, f

ö

resl

å

r jag att det i tredje stycket tas in en f

ö

reskrift som inneb

ä

r att riksdagen i en lag med ett bemyndigande av det slag som avses i f

ö

reva­rande paragraf kan f

ö

reskriva 

ä

ven annan r

ä

ttsverkan

ä

n b

ö

ter f

ö

r 

ö

vertr

ä

delse av f

ö

reskrift som regering­en meddelar med st

ö

d av bemyndigandet. Det blir h

ä

ri­genom exempelvis m

ö

jligt att i lag f

ö

reskriva frihets­straff som p

å

f

ö

ljd f

ö

r brott mot en av regeringen f

ö

reskriven tystnadsplikt. Sj

ä

lvfallet b

ö

r man emel­lertid str

ä

va efter att i st

ö

rsta m

ö

jliga utstr

ä

ck­ning i lag beskriva de g

ä

rningar som kan f

ö

ljas av frihetsstraff.

4

ALKOHOLF

Ö

RT

Ä

RING P

Ä

 ALLM

Ä

N PLATS

4.1       Nuvarande ordning

AOst saknar best

ä

mmelser om f

ö

rbud mot alkoholf

ö

rt

ä­

ring p

å

 allm

ä

n plats. Samma f

ö

rh

å

llande g

ä

llde 1868 

å

rs ordningsstadga f

ö

r rikets st

ä

der. F

ö

reskrifter om f

ö

rt

ä

ringsf

ö

rbud f

ö

rekommer emellertid i ett flertal lokala ordningsstadgor.

I 1944 

å

rs bet

ä

nkande f

ö

reslog de sakkunniga under rubriken "Ordning i 

ö

vrigt 

å

 allm

ä

n plats" en be­st

ä

mmelse av f

ö

ljande lydelse.

Rusdrycker och pilsnerdricka m

å

 icke f

ö

rt

ä

ras 

å

 allm

ä

n plats, s

å

vida icke r

ä

tt till utsk

ä

nkning av dylika drycker 

å

 platsen 

ä

r s

ä

rskilt medgiven.

Prop. 1982/83:9

47

Best

ä

mmelsen hade h

ä

mtats fr

å

n de d

å

 g

ä

llande lokala ordningsstadgorna d

ä

r den f

ö

rekom allm

ä

nt. De sakkun­niga motiverade sitt f

ö

rslag enligt f

ö

ljande (s. 143).

F

ö

rbud mot f

ö

rt

ä

ring av alkoholhaltiga drycker 

å

 allm

ä

n plats f

ö

rekommer allm

ä

nt i lokala ordnings­stadgor. Utredningen anser dylikt f

ö

rbud vara av s

å

 stor vikt f

ö

r den allm

ä

nna ordningen, att det­samma b

ö

r upptagas i den nya ordningsstadgan. F

ö

r­budet avser s

å

v

ä

l rusdrycker, dvs. spritdrycker och vin, som pilsnerdricka. Tveksamhet kan m

å

h

ä

nda r

å

da, om icke i vissa fall pilsnerdricksf

ö

rt

ä

ring i samband med m

å

ltid, t.ex. vid utf

ä

rd till park­anl

ä

ggning, borde undantas fr

å

n f

ö

rbudet. Utred­ningen har dock stannat vid ett generellt f

ö

rbud 

ä

ven f

ö

r dylik f

ö

rt

ä

ring. Orsaken h

ä

rtill

ä

r, att utredningen anser pilsnerdricksf

ö

rt

ä

ring 

å

 allm

ä

n plats ofta kunna bliva st

ö

rande f

ö

r trevnaden, var­f

ö

r den i princip helt b

ö

r f

ö

rbjudas.'

Å

tskilliga remissinstanser ans

å

g att de best

ä

mmelser som f

ö

reslogs under rubriken "Ordning.i 

ö

vrigt 

å

 allm

ä

n plats" var exempel p

å

 detaljf

ö

reskrifter som inte borde ges generell giltighet. Det framh

ö

lls 

ä

ven att best

ä

mmelsen om f

ö

rt

ä

ringsf

ö

rbud var v

ä

l str

ä

ng framf

ö

r allt med h

ä

nsyn till att 

ä

ven f

ö

rt

ä­

ring av pilsnerdricka hade kriminaliserats. I sam­band h

ä

rmed p

å

pekades att rusdrycksf

ö

rt

ä

ring p

å 

allm

ä

n plats under vissa omst

ä

ndigheter kunde be­straffas som f

ö

rargelsev

ä

ckande beteende. N

å

gra remissinstanser st

ä

llde sig positiva till f

ö

rslaget om f

ö

rt

ä

ringsf

ö

rbud.

I direktiven till den nya utredningen understr

ö

k departementschefen att storst

ä

dernas ordningsproblem p

å

 m

å

nga punkter p

å

kallade en annan och mera ing

å

en­de reglering 

ä

n motsvarande fr

å

ga i de sm

å

 samh

ä

lle­na. Kravet p

å

 enhetlighet fick d

ä

rf

ö

r inte f

ö

ranleda generella f

ö

reskrifter som inte omfattades av en

Prop. 1982/83:9

48

allm

ä

n folkmening. Till denna kategori av best

ä

mmel­ser h

ä

nf

ö

rde departementschefen f

ö

rslaget om ett allm

ä

nt f

ö

rbud mot f

ö

rt

ä

ring av pilsnerdricka p

å 

allm

ä

n plats. I den m

ä

n s

å

dana f

ö

reskrifter beh

ö

v­des h

ö

rde de hemma i lokala ordningsstadgor.

I 1954 

å

rs bet

ä

nkande utesl

ö

ts best

ä

mmelsen om f

ö

r­t

ä

ringsf

ö

rbud. Den nya utredningen ans

å

g att 

å

tskil­liga av de st

ö

rningar som i 1944 

å

rs bet

ä

nkande be­handlats under rubriken "Ordning i 

ö

vrigt

å

 allm

ä

n plats" kunde beivras som 

ö

vertr

ä

delser av best

ä

mmel­ser i annan lagstiftning. 

Ä

ven om s

å

 inte var fallet, borde f

ö

reskrifterna inte f

å

 n

å

gon motsvarighet i en ny allm

ä

n ordningsstadga. Efterlevnaden av best

ä

mmel­serna i deras f

ö

reslagna avfattning skulle n

ä

mligen knappast kunna uppr

ä

tth

å

llas. Reglering p

å

 omr

å

det -om s

å

dan alls beh

ö

vdes - borde d

ä

rf

ö

r ske i form av lokala ordningsf

ö

reskrifter.

I prop. 1956:143 f

ö

ljdes den f

ö

reslagna linjen.

Inte heller Svenska kommunf

ö

rbundets normalf

ö

rslag till lokal ordningsstadga inneh

å

ller n

å

gon f

ö

reskrift om f

ö

rbud mot alkoholf

ö

rt

ä

ring p

å

 allm

ä

n plats. I f

ö

r­bundets kommentar till 6 

§

 normalf

ö

rslaget anf

ö

rs f

ö

ljande.

N

å

gra best

ä

mmelser om f

ö

rbud mot f

ö

rt

ä

ring av rus­drycker samt kortspel 

å

allm

ä

n plats synes icke be­h

ö

vliga. D

å

anledning d-

ä

rtill f

ö

religger kan ingri­pande ske med st

ö

d av straffbest

ä

mmelserna om f

ö

r­argelsev

ä

ckande beteende i 16 kap. 16 

§

 brottsbal­ken. Skulle s

ä

rskilda f

ö

reskrifter om f

ö

rbud mot f

ö

rt

ä

ring av rusdrycker samt bedrivande av kortspel 

ä

ndock p

å

 n

å

gon ort anses n

ö

dv

ä

ndiga kan dessa f

ö

re­skrifter f

ö

rslagsvis f

å

f

ö

ljande lydelse:

Rusdrycker m

å

ej f

ö

rt

ä

ras 

å

 allm

ä

n plats annat 

ä

n i samband med till

å

ten utsk

ä

nkning d

ä

rav.

Prop. 1982/83:9

49

Ordningsstadgeutredningen har under h

ö

sten 1979 g

å

tt igenom alla d

å

 g

ä

llande lokala ordningsstadgor. F

ö

r­bud mot f

ö

rt

ä

ring av alkoholhaltiga drycker p

å

all­m

ä

n plats fanns vid denna tid i 32 lokala stadgor. I nio fall var f

ö

rbudet inf

ö

rt i 6 

§

och i fyra fall i 7 

§

. I 

ö

vriga fall hade f

ö

rbudet intagits i en s

ä

r­skild best

ä

mmelse. F

ö

rbudet var i de flesta fall ut­format i enlighet med kommunf

ö

rbundets f

ö

rslag. I tre stadgor hade ordet "rusdrycker" ersatts med "sprit­drycker, vin och stark

ö

l". I andra stadgor f

ö

rekom uttrycken "alkoholhaltiga drycker", "alkoholdrycker" och "spritdrycker och vin". I n

å

gra fall f

ö

rekom f

ö

r­bud mot f

ö

rt

ä

ring och anv

ä

ndning av "andra berusnings­medel". 

Ö

lf

ö

rt

ä

ring p

å

allm

ä

n plats annat 

ä

n i samband med till

å

ten utsk

ä

nkning var f

ö

rbjuden enligt sex lo­kala stadgor. Det finns anledning f

ö

rmoda att antalet lokala stadgor med n

å

gon form 

av  

f

ö

rbud mot alkohol­f

ö

rt

ä

ring p

å

 allm

ä

n plats d

ä

refter har 

ö

kat.

Inneb

ö

rden av begrepp som "rusdrycker" och "alkohol­drycker" framg

å

r av alkohollagstiftningen. "Alkohol­drycker"

ä

r enligt lagen (1977:293) om handel med drycker (LHD) spritdrycker, vin, stark

ö

l och 

ö

l. L

ä

tt

ö

l - med en alkoholhalt av h

ö

gst 1,8 viktpro­cent - anses som alkoholfri dryck.

1954 

å

rs rusdrycksf

ö

rs

ä

ljningslag (upph

ä

vd vid ikrafttr

ä

dandet av LHD) h

ä

nf

ö

rde till "rusdrycker" spritdrycker, vin och stark

ö

l. Om.begreppet "rus­drycker" alltj

ä

mt f

ö

rekommer i en lag eller annan f

ö

rfattning, skall d

ä

rmed avses spritdrycker, vin och stark

ö

l, s

å

vida inte annat framg

å

r av samman­hanget (

ö

verg

å

ngsbest. till LHD).

4 Riksdagen 1982/83. 1 saml. Nr 9

Prop. 1982/83:9

50

Generella f

ö

rbud mot f

ö

rt

ä

ring' av vissa alkoholhal­tiga drycker f

ö

rekommer, f

ö

rutom i lokala ordnings­stadgor, 

ä

ven i 16 

§

andra stycket AOst och i 56 

§ 

LHD.

Enligt 16 

§

 andra stycket AOst f

å

r vid en offentlig tillst

ä

llning, som 

ä

ger. rum inomhus eller utomhus inom inh

ä

gnat omr

å

de, sprit, vin eller stark

ö

l inte drickas annat 

ä

n i samband, med till

å

ten servering av s

å

dana drycker. Polismyndigheten kan ge dispens fr

å

n f

ö

rbudet. 

Ö

vertr

ä

delse av detta bestraffas med b

ö

ter, h

ö

gst 500 kr. F

ö

rbudet har funnits sedan AOst:s tillkomst. Det ans

å

gs d

å

 motiverat fr

ä

mst av att f

ö

rh

å

llandena i nykterhetsh

ä

nseende inte var tillfredsst

ä

llande vid offentliga tillst

ä

llningar. S

ä

rskilt det tilltagande missbruket av alkohol bland ungdom, som ofta utgjorde st

ö

rre delen av publiken vid s

å

dana tillst

ä

llningar, framstod som allvarligt. Syftet med f

ö

rbudet

ä

r s

å

ledes att f

ö

rhindra alkohol­f

ö

rt

ä

ring som kan befaras leda till br

å

k eller andra st

ö

rningar av den allm

ä

nna ordningen.

I 56 

§

 LHD f

ö

reskrivs  bl.a. att p

å

 serveringsst

ä

lle som har tillst

å

nd till servering av alkoholdrycker endast f

å

r f

ö

rt

ä

ras - och ges tillst

å

nd till"f

ö

rt

ä­

ring av - alkoholdrycker som serveras i enlighet med tillst

å

ndet. P

å

serveringsst

ä

lle som inte har till­st

å

nd till alkoholservering f

å

r n

å

gon ' alkoholf

ö

rt

ä­

ring inte f

ö

rekomma. 

Ö

vertr

ä

delse av f

ö

rbudet kan medf

ö

ra b

ö

tesstraff och f

ö

rverkande. Best

ä

mmelsen har tillkommit i syfte att f

ö

rhindra att g

ä

llande regler om begr

ä

nsningar i r

ä

tten att servera alkohol kringg

å

s.

Prop. 1982/83:9

51

4.2      Till

ä

mpningen

Den allm

ä

nt h

å

llna avfattningen av 7 

§

 andra stycket AOst har medf

ö

rt vissa till

ä

mpningssv

å

righeter. Kom­munerna har emellan

å

t inte med s

ä

kerhet kunnat avg

ö

ra om en viss f

ö

reskrift st

å

tt i strid mot best

ä

mmelsen i den allm

ä

nna stadgan. Som framg

å

r av det f

ö

ljande har l

ä

nsstyrelserna ocks

å

 n

å

gon g

å

ng v

ä

grat att fast­st

ä

lla olika f

ö

reskrifter med motiveringen att dessa lagt on

ö

digt tv

å

ng p

å

 allm

ä

nheten. Till ovissheten har givetvis bidragit att uppfattningen om vad som utg

ö

r on

ö

digt tv

å

ng p

å

 allm

ä

nheten eller obefogad in­skr

ä

nkning i den enskildes frihet kan variera fr

å

n tid till annan. Inte minst fr

å

gan om f

ö

rbud mot alko­holf

ö

rt

ä

ring p

å

 allm

ä

n plats har h

ä

rvid v

å

llat pro­blem och meningarna har g

å

tt is

ä

r ang

å

ende s

å

v

ä

l m

ö

j­ligheterna att utstr

ä

cka ett f

ö

rbud lokalt inom kom-, munen som m

ö

jligheterna att f

ö

rbjuda f

ö

rt

ä

ring av alla eller endast vissa alkoholdrycker.

Fr

å

gan om lokala f

ö

rbud mot alkoholf

ö

rt

ä

ring p

å

all­m

ä

nna platser med h

ä

nsyn till f

ö

rbudens omfattning varit f

ö

renliga med 7 

§

 andra stycket AOst har bl.a. pr

ö

vats av JO i samband med inspektion av en l

ä

nssty­relse (

ä

mbetsber

ä

ttelsen 1966 s. 560 ff). I lokala ordningsstadgor f

ö

r tre kommuner hade intagits f

ö

re­skrifter om f

ö

rbud mot f

ö

rt

ä

ring av rusdrycker eller av rusdrycker och 

ö

l p

å

 allm

ä

n plats. Med allm

ä

n plats torde i n

å

gon kommun ha likst

ä

llts ett stort antal fri tidsomr

å

den.,JO antecknade till inspektions­protokollet f

ö

ljande.

I princip torde lokala f

ö

rbud mot kortspel och f

ö

r­t

ä

ring av alkoholhaltiga drycker vara varken beh

ö

v­liga eller l

ä

mpliga (jfr RA 1959 not. I 25 samt

Prop. 1982/83:9

52

Svenska Stadsf

ö

rbundets Tidskrift 1959 s. 474 o f). Om dylika f

ö

rbud undantagsvis kunde anses p

å

kallade av s

ä

rskilda lokala ordningssk

ä

l, m

å

ste emellertid tillses att f

ö

rbuden icke komme att omfatta on

ö

digt vidstr

ä

ckta omr

å

den. Att t.ex. bes

ö

kare av camping­platser, friluftsbad eller andra fritidsomr

å

den skulle vara helt f

ö

rbjudna att till medf

ö

rd mats

ä

ck f

ö

rt

ä

ra en pilsner eller stark

ö

l eller att f

ö

rdriva tiden med of

ö

rargligt kortspel o.d. syntes - i varje fall om det vore fr

å

ga om st

ö

rre markomr

å

den - inne­fatta on

ö

dig  inskr

ä

nkning i den enskildes frihet och s

å

lunda st

å

i strid mot grundregeln i 7 

§

 all­m

ä

nna ordningsstadgan. Stadgan f

ö

r V

ä

nersborg inne-h

ö

lle h

ä

rutinnan ett mindre l

å

ngtg

å

ende f

ö

rbud 

ä

n de 

ö

vriga stadgorna, enligt vilka f

ö

rbudet syntes omfatta mycket vidstr

ä

ckta omr

å

den ut

ö

ver planlagd mark. Det vore av vikt att angivna grundregel icke 

å

sidosattes och att lokala stadgor icke inneh

ö

lle sakligt op

å

kallade f

ö

rbud, som vid pr

ö

vning av upp­kommen ansvarsfr

å

ga kunde komma att underk

ä

nnas. L

ä

nsstyrelsen syntes d

ä

rf

ö

r b

ö

ra n

ä

rmare 

ö

verv

ä

ga huruvida f

ö

rbud, varom h

ä

r vore fr

å

ga,

ö

verhuvudta­get vore betingade av i n

ä

mnda st

ä

der f

ö

religgande s

ä

rskilda f

ö

rh

å

llanden och i 

ö

vrigt 'huruvida f

ö

rbu­den med den utstr

ä

ckning, som givits dem, kunde an­ses tillr

ä

ckligt motiverade ur allm

ä

nna ordnings­synpunkter.

Vidare anf

ö

rde JO i 

ä

rendet f

ö

ljande.

Vad jag i inspektionsprotokollef i fr

å

gasatte var, icke behovet av att genom ifr

å

gavarande f

ö

rbud trygga ordning och trevnad 

å

 mera centralt bel

ä

gna allm

ä

nna platser, utan om f

ö

rbuden verkligen vore beh

ö

vliga i den lokala utstr

ä

ckning som f

ö

reskrivs. F

ö

rutom vad jag h

ä

rutinnan anf

ö

rt i inspektionspro­tokollet vill jag s

ä

rskilt framh

å

lla, att ett gene­rellt f

ö

rbudsstadgande visserligen underl

ä

ttar in­gripande p

å

 ett tidigt stadium mot f

ö

rehavanden, som - i ett f

ö

rh

å

llandevis mycket begr

ä

nsat antal fall - kunna utveckla sig till f

ö

rargelsev

ä

ckande beteende eller fylleri. F

ö

rdelen h

ä

rav synes mig emellertid, n

ä

r fr

å

ga 

ä

r om fritidsomr

å

den d

ä

r be­drivande av f

ö

rstr

ö

elsespel och intagande av viss f

ö

rt

ä

ring icke i och f

ö

r sig framst

å

r som opassan­de, sv

å

rligen kunna motivera den inskr

ä

nkning i flertalet bes

ö

kares frihet, som en konsekvent till-l

ä

mpning av det generella stadgandet skulle medf

ö­

ra .

Prop. 1982/83:9

53

Fr

å

gan har ocks

å

 vid skilda tillf

ä

llen pr

ö

vats av regeringen i besv

ä

rs

ä

renden ang

å

ende fastst

ä

llelse av lokala ordningsstadgor.

Ronneby stad anf

ö

rde besv

ä

r 

ö

ver l

ä

nsstyrelsens i Blekinge l

ä

n beslut att v

ä

gra fastst

ä

llelse av f

ö

r­bud i lokal ordningsstadga f

ö

r staden mot f

ö

rt

ä

ring av rusdrycker p

å

 allm

ä

n plats annat 

ä

n i samband med till

å

ten utsk

ä

nkning. Regeringsr

ä

ttens majori­tet f

ö

rordade i yttrande till regeringen att besv

ä­

ren skulle l

ä

mnas utan bifall. Motiveringen var att f

ö

rt

ä

ringsf

ö

rbudet skulle v

å

lla 

ö

vervakningssv

å

rig­heter och att ingripande mot ordningsst

ö

rande be­teende i f

ö

rekommande fall kunde ske med st

ö

d av straffbest

ä

mmelserna om fylleri och f

ö

rargelsev

ä

ck­ande  beteende. En ledamot var skiljaktig betr

ä

f­fande motiveringen och anf

ö

rde som sk

ä

l f

ö

r avslag p

å

 stadens besv

ä

r att f

ö

rbudet skulle bli alltf

ö

r omfattande och f

å

 karakt

ä

ren av betydligt mera 

ä

n en ordningsf

ö

reskrift. Kungl. Maj:t besl

ö

t i enlig­het med majoritetens yttrande (RA 1959 I 25).

Sammanl

ä

ggningsdelegerade f

ö

r V

ä

nersborgs kommun besl

ö

t att i lokal ordningsstadga f

ö

r den nybilda­de kommunen anta f

ö

reskrift om f

ö

rbud mot f

ö

rt

ä­

ring av rusdrycker och 

ö

l p

å

 allm

ä

n plats annat 

ä

n i samband med till

å

ten utsk

ä

nkning av s

å

dana dryck­er.  L

ä

nsstyrelsen i 

Ä

lvsborgs l

ä

n v

ä

grade fast­st

ä

lla beslutet. Regeringen l

ä

mnade kommunens be­sv

ä

r i 

ä

rendet utan bifall (regeringsbeslut den 17 april 1975, nr 15).

Kommunfullm

ä

ktige i R

ä

ttviks kommun antog en lokal f

ö

reskrift enligt vilken 

ö

l klass 

II, 

stark

ö

l, vin och spritdryck inte fick f

ö

rt

ä

ras p

å

 allm

ä

n plats. L

ä

nsstyrelsen i Kopparbergs l

ä

n fann att f

ö

reskrif­ten inte kunde fastst

ä

llas. Till st

ö

d h

ä

rf

ö

r anf

ö

r­de l

ä

nsstyrelsen f

ö

ljande. Bl.a. g

ä

llande best

ä

m­melser r

ö

rande detaljhandel med 

ö

l enligt lagen (1977:293) om handel med drycker ger vid handen att 

ö

l 

ä

r en av samh

ä

llet godtagen m

å

ltidsdryck. Det 

ä

r 

ä

ven allm

ä

nt bekant att 

ö

l dagligen fortares av en bred allm

ä

nhet liksom att vissa arbetsgrupper i sam­h

ä

llet har att intaga sina m

å

ltider under arbetstid i det fria. Det kan d

ä

rvid ej uteslutas att s

å

dan m

å

ltid kan komma att intagas p

å

 allm

ä

n plats. I be­greppet allm

ä

n plats inrymmes bl.a. 

ä

ven parker som kan vara m

å

l f

ö

r rekreationsutflykter f

ö

renade med viss f

ö

rt

ä

ring. Vid meddelande av lokal ordnings-

Prop. 1982/83:9

54

f

ö

reskrift skall j

ä

mlikt 7 

§

andra stycket allm

ä

nna ordningsstadgan (1956:617) tillses att d

ä

rigenom icke l

ä

gges on

ö

digt tv

å

ng p

å

 allm

ä

nheten eller el­jest g

ö

res obefogad  inskr

ä

nkning i den enskildes frihet. Emedan underst

ä

llt f

ö

rslag till lokal ord­ningsstadga, f

ö

rutom f

ö

rbud mot f

ö

rt

ä

ring av sprit­drycker, vin och stark

ö

l, j

ä

mv

ä

l f

ö

rbjuder f

ö

rt

ä­

ring av 

ö

l p

å

 allm

ä

n plats, finner l

ä

nsstyrelsen f

ö

rslaget utg

ö

ra en obefogad inskr

ä

nkning i den en­skildes frihet. Bl.a. som f

ö

ljd h

ä

rav torde 

ä

ven sv

å

righeter komma att uppst

å

 vid 

ö

vervakningen av f

ö

rbudets efterlevnad.. - Regeringen l

ä

mnade kom­munens besv

ä

rstalan utan bifall (regeringsbeslut den 21 februari 1980, nr 9).-

Kommunfullm

ä

ktige i V

ä

nersborgs kommun besl

ö

t 

ä

nd­ring i den lokala ordningsstadgan f

ö

r kommunen p

å 

s

å

 s

ä

tt att f

ö

rbud inf

ö

rdes mot f

ö

rt

ä

ring av alko­holdrycker (spritdrycker, vin, stark

ö

l och 

ö

l) p

å 

allm

ä

n plats annat 

ä

n i samband med till

å

ten ser­vering av s

å

dana drycker. L

ä

nsstyrelsen i 

Ä

J.vsborgs l

ä

n f

ö

rklarade sig under h

ä

nvisning till 7 

§

 andra stycket AOst f

ö

rhindrad att fastst

ä

lla 

ä

ndringen och anf

ö

rde f

ö

ljande. L

ä

nsstyrelsen 

ä

r medveten om att problem med alkoholmissbruk 

ä

r av den omfatt­ningen och tar sig s

å

dana uttryck att det f

ö

r kom­munerna kan vara n

ö

dv

ä

ndigt att 

ä

ven i ordningsh

ä

n­seende vidta de 

å

tg

ä

rder som lagstiftningen ger m

ö

j­ligheter till. L

ä

nsstyrelsen delar d

ä

rf

ö

r helt den uppfattningen att

alkoholf

ö

rt

ä

ring p

å

 allm

ä

n plats i stor utstr

ä

ckning b

ö

r kunna f

ö

rbjudas om f

ö

rh

å

l­landena 

ä

r s

å

dana att ett beslut h

ä

 rom p

å

fordras av kommunerna. L

ä

nsstyrelsen 

ä

r beredd att i s

å

dana fall l

å

ta ett f

ö

rbud i lokal ordningsstadga gene­rellt omfatta sprit, vin och stark

ö

l. I och f

ö

r sig har l

ä

nsstyrelsen f

ö

rst

å

else f

ö

r de sociala myndig­heternas, pol i smyndigheternas och skolmyndigheternas 

ö

nskan om f

ö

rbud mot f

ö

rt

ä

ring 

ä

ven av 

ö

l p

å

 allm

ä

n plats. Ett generellt s

å

dant f

ö

rbud skulle dock vara stridande mot g

ä

llande till

ä

mpning av 7 

§

andra stycket AOst, eftersom det inte bed

ö

ras som uteslu­tet att 

ö

l kan intas p

å

 allm

ä

n plats under s

å

dana former att ett ingripande d

ä

remot m

å

ste anses ut­g

ö

ra en obefogad inskr

ä

nkning i den enskildes fri­het. L

ä

nsstyrelsen anser sig d

ä

rf

ö

r ej ha m

ö

jlighet att fastst

ä

lla ett generellt f

ö

rbud i lokal ordnings­stadga som 

ä

ven omfattar 

ö

l. D

ä

remot b

ö

r det enligt l

ä

nsstyrelsens mening vara m

ö

jligt att inf

ö

ra ett s

å­

dant f

ö

rbud begr

ä

nsat till n

å

gon s

ä

rskilt angiven allm

ä

n plats i kommunen om det finns starka sk

ä

l f

ö

r en s

å

dan 

å

tg

ä

rd. - Regeringen, som f

ö

rklarade sig

Prop. 1982/83:9

55

dela l

ä

nsstyrelsens bed

ö

mning, l

ä

mnade besv

ä

ren utan bifall (regeringsbeslut den 19 mars 1981, nr 6).

Regeringsr

ä

tten har 

ä

ven n

ä

r det g

ä

ller f

ö

reskrifter om krav p

å

 tillst

å

nd f

ö

r yrkesm

ä

ssig fotografering p

å

 allm

ä

n plats samt s.k. upplockningstv

å

ng f

ö

r hund­

ä

gare funnit att f

ö

reskrifter som inte begr

ä

nsats lokalt till viss del eller vissa delar av kommunen, exempelvis till omr

å

den med utpr

ä

glad stadskarakt

ä

r, . innefattat on

ö

digt tv

å

ng p

å

 allm

ä

nheten, (se t.ex. RA 1977 Bb. 107, regeringsr

ä

ttens dom den 19 septem­ber 1980 i m

å

l 2934/79).

4.3       Ingripanden enligt andra f

ö

rfattningar 

ä

n AOst

4.3.1

Ansvarsregler m.m.

I 16 kap. 15 

§

brottsbalken (BrB) fanns tidigare en straffbest

ä

mmelse f

ö

r fylleri. Den som p

å

 allm

ä

n plats, utom- eller inomhus, upptr

ä

dde berusad av alkoholhaltiga drycker eller av annat 

ä

n alkohol­haltiga drycker s

å

 att det framgick av hans 

å

tb

ö

rder eller tal kunde s

å

lunda d

ö

mas f

ö

r.fylleri till b

ö

ter, h

ö

gst 500 kr.

Med allm

ä

n plats avs

å

gs i lagrummet allm

ä

n plats i BrB:s mening, dvs. omr

å

de som 

ä

r uppl

å

tet f

ö

r eller annars frekventeras av allm

ä

nheten. Som allm

ä

n plats ans

å

gs s

å

ledes 

ä

ven t

å

g, b

å

tar, hotell, restauranger o.d. i den m

å

n och under den tid allm

ä

nheten hade tilltr

ä

de dit, d

ä

remot inte enskilda platser eiler skog och mark.

Prop. 1982/83:9

56

Omh

ä

ndertagande av den berusade kunde ske med st

ö

d av f

ö

rordningen (1841:58 s. 1) emot fylleri och dryckenskap. Den omh

ä

ndertagne f

ö

rvarades regelm

ä

s­sigt i polisarrest f

ö

r tillnyktring.

Den av 

å

lder g

ä

llande kriminaliseringen av fylleri blev med tiden alltmer ifr

å

gasatt som ett verksamt medel f

ö

r att motverka alkoholmissbruk och avh

å

lla berusade personer fr

å

n att upps

ö

ka allm

ä

nna platser. Genom lagstiftning 

å

r 1976 (prop. 1975/76:113, JuU 1975/76:37, rskr 1975/76:351) avkriminaliserades fylleriet och upph

ä

vdes f

ö

rordningen mot fylleri och dryckenskap. Samtidigt antogs lagen (1976:511) om omh

ä

ndertagande av berusade personer m.m. (LOB). Lagen f

ö

reskriver att polisman f

å

r omh

ä

nderta den som p

å

 allm

ä

n plats, utom- eller inomhus, antr

ä

ffas berusad av alkoholhaltiga drycker eller annat berus­ningsmedel, om han till f

ö

ljd av berusningen 

ä

r ur st

å

nd att taga v

å

rd om sig eller annars utg

ö

r en fara f

ö

r sig sj

ä

lv eller annan. Omh

ä

ndertagande f

å

r ocks

å 

ske, om den berusade antr

ä

ffas i port, trappuppg

å

ng eller liknande utrymme eller annars inom omr

å

de som gr

ä

nsar till allm

ä

n plats och omst

ä

ndigheterna ger vid handen att han uppeh

å

ller sig d

ä

r endast till­f

ä

lligtvis. Den omh

ä

ndertagne skall regelm

ä

ssigt fri­ges senast 

å

tta timmar fr

å

n omh

ä

ndertagandet.

Avkriminaliseringen av fylleri hade f

ö

reslagits av fylleristraffutredningen i bet

ä

nkandet (SOU 1968:55) Bot eller b

ö

ter. Utredningen ans

å

g att det d

å

varande systemet med omh

ä

ndertagande och bestraffning av akut berusade personer representerade ett f

ö

rlegat betrak­telses

ä

tt, att den akuta berusningen ur medicinsk synpunkt var att betrakta som ett sjukdomstillst

å

nd.

Prop. 1982/83:9

57

och att omh

ä

ndertagandet d

ä

rf

ö

r borde inriktas p

å 

att bereda de berusade adekvat v

å

rd och behandling.

F

ö

redragande departementschefen ansl

ö

t sig i prop. 1975/76:113 till utredningens allm

ä

nna syns

ä

tt. Han anf

ö

rde bl.a. f

ö

ljande (s. 77 f) .    -

Den alltj

ä

mt kvarst

å

ende straffbest

ä

mmelsen mot fyl­leri kan emellertid i m

å

nga avseenden fungera som ett direkt hinder f

ö

r str

ä

vandena till en mera ade­kvat v

å

rd f

ö

r akut berusade personer som tas om hand p

å

allm

ä

n plats. Den kan s

å

lunda bidra till att kon­servera ett syns

ä

tt enligt vilket omh

ä

ndertagandet av en berusad person i varje fall till en del utg

ö

r en repressiv 

å

tg

ä

rd. H

ä

rtill kommer naturligtvis ocks

å

 de olyckliga konsekvenser f

ö

r den mera l

å

ng­siktiga v

å

rden som straffet kan leda till s

ä

rskilt f

ö

r

å

terfallsfyllerister som drabbas av upprepade b

ö

tesstraff med 

å

tf

ö

ljande indrivning eller indriv­ningsf

ö

rs

ö

k. De ol

ä

genheter i dessa och andra avse­enden som 

ä

r f

ö

renade med fylleristraffet har sedan l

ä

nge varit k

ä

nda.

N

ä

r man i olika sammanhang har diskuterat kriminali­seringen av fylleriet, torde det vidare sedan l

å

ng tid tillbaka allm

ä

nt ha ansetts att b

ö

tesstraffet inte 

ä

r n

å

got effektivt medel att motverka alkohol­missbruk. Fylleristraffet har v

ä

l snarare bed

ö

mts ha sitt ber

ä

ttigande som ett medel att avh

å

lla be­rusade fr

å

n att upps

ö

ka allm

ä

nna platser. Det har tidigare ibland gjorts g

ä

llande att straffet ocks

å 

kunde ha en mera allm

ä

nt 

å

terh

å

llande effekt n

ä

r det g

ä

ller tillf

ä

llighetsmissbrukare och att det med h

ä

nsyn h

ä

rtill skulle fylla en viss funktion som nykterhetspolitiskt instrument. Som har p

å

visats av fylleristraffutredningen torde emellertid krimi­naliseringen numera knappast i och f

ö

r sig kunna an­ses ha n

å

gra i egentlig mening preventiva effekter. Den s.k. moralbildande verkan som man ibland har talat om n

ä

r det g

ä

ller fylleristraffet uppn

å

s b

ä

tt-.re p

å

 annat s

ä

tt, fr

ä

mst genom uppfostran och infor­mation i alkoholfr

å

gan.

En fr

å

ga som under lagstiftningsarbetet tilldrog sig s

ä

rskilt intresse g

ä

llde gr

ä

nsdragningen mellan fylleri och f

ö

rargelsev

ä

ckande beteende. F

ö

r f

ö

r

ä

r-

Prop. 1982/83:9

58

gelsev

ä

ckande beteende kan enligt 16 kap. 16 

§

 BrB den d

ö

mas som f

ö

r oljud p

å

 allm

ä

n plats eller eljest offentligen beter sig p

å

 s

ä

tt som 

ä

r 

ä

gnat att v

ä

cka f

ö

rargelse hos allm

ä

nheten. Straffet 

ä

r b

ö

ter, h

ö

gst 500 kr. (Enligt SFS 1980:1133 och 1981:85 h

ö

js straff­maximum den 1 januari 1982 till 1 000 kr.) Fr

ä

n olika h

å

ll uttalades farh

å

gor f

ö

r att avkriminaliseringen av fylleri skulle bli verkningsl

ö

s  genom att

å

tal i st

ä

llet v

ä

cktes f

ö

r f

ö

rargelsev

ä

ckande beteende. Enligt d

å

varande praxis ans

å

gs n

ä

mligen fylleri i allm

ä

nhet tillfullo bestraffat med till

ä

mpning av fylleriparagrafen, 

ä

ven om fylleristens beteende var s

å

dant att det i och f

ö

r sig var 

ä

gnat att.v

ä

cka all­m

ä

n f

ö

rargelse. Den fyllerist som upptr

ä

dde f

ö

rargel­sev

ä

ckande genom att t.ex. skr

ä

na, antasta f

ö

rbipas-

 serande eller l

ä

gga sig p

å

g

å

ngbanan 

å

talades s

å

ledes endast f

ö

r fylleri. F

ö

r att fylleristen skulle kunna d

ö

mas 

ä

ven f

ö

r f

ö

rargelsev

ä

ckande beteende fordrades att n

å

got f

ö

rargelsev

ä

ckande moment tillkom ut

ö

ver sj

ä

lva berusningen och de typiska yttringarna av denna.

Fylleristraffutredningen framh

ö

ll att n

å

gon

ä

ndring i d

å

varande r

ä

ttspraxis inte var avsedd. F

ö

r f

ö

rar­gelsev

ä

ckande beteende borde d

ä

rf

ö

r d

ö

maS bara i fall d

ä

r man tidigare d

ö

mt f

ö

r fylleri och f

ö

rargelsev

ä

ck­ande  beteende i konkurrens.

Departementschefen understr

ö

k i prop. 19.75/76:113 att brottsbeskrivningen i best

ä

mmelsen om f

ö

rargelsev

ä

ck­ande  beteende aldrig kunde ges den inneb

ö

rden att berusningen som s

å

dan skulle falla under lagrummet. Detsamma m

å

ste g

ä

lla s

å

dana inslag i den berusades upptr

ä

dande som typiskt sett hade ett omedelbart samband med berusningen och som inte tog sig n

å

gra

Prop. 1982/83:9

59

mera uppseendev

ä

ckande eller st

ö

rande uttryck. En riktpunkt vid till

ä

mpningen borde vara att best

ä

m­melsen om f

ö

rargelsev

ä

ckande beteende ans

å

gs till

ä

mp­lig i s

å

dana fall d

ä

r dittills best

ä

mmelserna om fyl­leri och f

ö

rargelsev

ä

ckande beteende brukat 

å

beropas i konkurrens. Departementschefen h

ä

nvisade ocks

å

 till best

ä

mmelsen om ofredande i 4 kap. 7 

§

 BrB.

De h

ä

r 

å

tergivna motivuttalandena har under senare 

å

r f

å

tt betydelse f

ö

r de allm

ä

nna domstolarnas be­d

ö

mning av fr

å

gan om alkoholf

ö

rt

ä

ring p

å

 allm

ä

n plats - utan andra inslag av st

ö

rande upptr

ä

dande -kan anses falla inom ramen f

ö

r straffbart f

ö

rargel­sev

ä

ckande beteende. Hovr

ä

ttspraxis har d

ä

rvid g

å

tt i skilda riktningar. Fr

å

gan har nyligen pr

ö

vats av h

ö

gsta domstolen (HD) i en dom den 5 november 1981, DB 43. En person hade sittande p

å

 en parksoffa i Sundsvalls centrum druckit sprit direkt ur flaskan. HD ogillade 

å

talet f

ö

r f

ö

rargelsev

ä

ckande beteende med motiveringen att offentlig spritf

ö

rt

ä

ring kan anses som allm

ä

nt f

ö

rargelsev

ä

ckande endast om n

å

got f

ö

rargelsev

ä

ckande moment ut

ö

ver sj

ä

lva f

ö

rt

ä

ringen tillkommer. Enbart den omst

ä

ndigheten att f

ö

rt

ä

ringen kan iakttas av ett stort antal m

ä

nniskor medf

ö

r inte att beteendet kan anses som f

ö

rargelsev

ä

ckande. HD uttalade vidare f

ö

ljande.

Uppfattningen om vad som 

ä

r f

ö

rargelsev

ä

ckande be­teende v

ä

xlar med tidsf

ö

rh

å

llandena. N

ä

r det g

ä

ller spritf

ö

rt

ä

ring p

å

allm

ä

n plats har fr

å

gan, om be­teendet skall anses f

ö

rargelsev

ä

ckande, f

å

tt viss belysning i lagstiftningssammanhang. Med inf

ö

randet 

å

r 1956 av allm

ä

nna ordningsstadgan (1956:617) f

ö

lj­de s

å

lunda ett s

ä

rskilt, straffsanktionerat f

ö

rbud mot f

ö

rt

ä

ring av rusdrycker vid offentlig tillst

ä

ll­ning, som

ä

ger rum inomhus eller utomhus inom in­h

ä

gnat omr

å

de (16 

§

andra stycket och 29 

§

 tredje stycket). Motsvarande f

ö

rbud inf

ö

rdes d

ä

remot inte

Prop. 1982/83:9

60

mot rusdrycksf

ö

rt

ä

ring i 

ö

vrigt p

å

 allm

ä

n plats. Meningen var att i detta senare h

ä

nseende varje kommun skulle - med st

ö

d av 7 

§

- sj

ä

lv f

ä

 best

ä

mma efter vad som kunde anses erforderligt genom f

ö

re­skrift i lokal ordningsstadga. Den omst

ä

ndigheten att s

ä

rskilda best

ä

mmelser s

å

lunda inf

ö

rdes i all­m

ä

nna ordningsstadgan visar, att vid den tiden of­fentlig rusdrycksf

ö

rt

ä

ring inte ans

å

gs utan vidare straffbar s

å

som f

ö

rargelsev

ä

ckande beteende.

Anledning saknas till antagande att n

å

gon f

ö

rskjut­ning av betydelse numera intr

ä

tt i det syns

ä

tt i f

ö

revarande h

ä

nseende som f

å

r anses ha varit f

ö

r­h

ä

rskande vid tiden f

ö

r allm

ä

nna ordningsstadgans tillkomst. I sammanhanget kan n

ä

mnas, att man i samband med fylleristraffets  avskaffande 

å

r 1976 inte avs

å

g att 

å

stadkomma n

å

gon 

ä

ndring i fr

å

ga om till

ä

mpningsomr

å

det f

ö

r best

ä

mmelsen i 16 kap. 16 

§ 

brottsbalken om f

ö

rargelsev

ä

ckande beteende.

Det anf

ö

rda ger vid handen, 

ä

tt det f

ö

r att offent­lig spritf

ö

rt

ä

ring skall betraktas som f

ö

rargelse­v

ä

ckande beteende kr

ä

vs att n

å

got f

ö

rargelsev

ä

ckande moment tillkommer ut

ö

ver sj

ä

lva f

ö

rt

ä

ringen. S

å

 kan vara fallet exempelvis om den drickande samtidigt skr

ä

nar, antastar f

ö

rbipasserande eller l

ä

gger sig p

å

 g

å

ngbanan (jfr NJA 

II 

1976 s. 528). Detsamma kan ocks

å

 g

ä

lla om sj

ä

lva f

ö

rt

ä

ringen sker p

å

 ett s

ä

r­skilt utmanande s

ä

tt. Vidare kan utan att n

å

got s

ä

r­skilt handlingsmoment tillkommer omst

ä

ndigheterna i 

ö

vrigt vara s

å

dana att f

ö

rt

ä

ringen m

å

ste anses 

ä

gnad att v

ä

cka f

ö

rargelse, t.ex. om f

ö

rt

ä

ringen sker i n

ä

rheten av en begravningsceremoni.

Ingripande mot ordningsst

ö

rningar p

å

 bl.a. allm

ä

nna platser kan 

ä

ven ske med st

ö

d av 3 

§

 lagen (1973:558) om tillf

ä

lligt omh

ä

ndertagande (LTO). Enligt lag­rummet kan den som genom sitt upptr

ä

dande st

ö

r all­m

ä

n ordning eller utg

ö

r en omedelbar fara f

ö

r denna omh

ä

ndertas av polisman. Omh

ä

ndertagande kan ske 

ä

ven n

ä

r det beh

ö

vs f

ö

r att avv

ä

rja straffbelagd handling. Tiden f

ö

r omh

ä

ndertagande f

å

r inte 

ö

ver­stiga sex timmar.

Prop. 1982/83:9

61

4.3.2    Beslag och f

ö

rverkande m.m.

Allm

ä

nna best

ä

mmelser om beslag finns i 27 kap. r

ä

t-teg

å

ng.sbalken (RB) . Enligt 1 

§

 kan f

ö

rem

å

l som sk

ä­

ligen kan antas ha betydelse f

ö

r utredning om brott eller vara genom brott n

å

gon avh

ä

nt eller p

å

 grund av brott f

ö

rverkat tas i beslag. Beslut om beslag fattas av unders

ö

kningsledare eller 

å

klagare. 

Ä

ven enskild polisman kan besluta om beslag. Han skall d

å

 skyndsamt anm

ä

la beslaget till unders

ö

kningsle­dare eller 

å

klagare, som omedelbart skall pr

ö

va om beslaget skall best

å

 (4 

§

). 

Å

tal skall i allm

ä

nhet v

ä

ckas inom en m

å

nad efter det att beslaget verk­st

ä

lldes (7 

§

) .

Best

ä

mmelser om f

ö

rverkande ges i 36 kap. BrB. En­ligt 2 

§

 kan bl.a. egendom som anv

ä

nts som hj

ä

lpmedel vid brotf enligt BrB och egendom med vilken har ta­gits befattning som utg

ö

r s

å

dant brott f

ö

rklaras f

ö

rverkad, om det 

ä

r p

å

kallat till f

ö

rebyggande av brott eller om s

ä

rskilda sk

ä

l i 

ö

vrigt finns f

ö

r f

ö

rverkande. Vissa av de allm

ä

nna f

ö

rverkandebest

ä

m­melserna i 36 kap. anses till

ä

mpliga 

ä

ven utanf

ö

r BrB. Detta g

ä

ller bl.a. f

ö

reskriften i 4 

§

 att f

ö

r­verkande p

å

grund av brott av egendom kan ske hos g

ä

rningsmannen eller annan medverkande vid brottet endast om egendomen vid brottstillf

ä

llet tillh

ö

rde n

å

gon av dem. Om annan f

ö

rfattning inneh

å

ller avvi­kande f

ö

reskrift, g

ä

ller dock denna.

I de speciella fall d

ä

r offentlig alkoholf

ö

rt

ä

ring kan bed

ö

mas som f

ö

rargelsev

ä

ckande beteende ger de allm

ä

nna best

ä

mmelserna om beslag och f

ö

rverkande i RB och BrB m

ö

jlighet att omh

ä

nderta alkoholdrycker som anv

ä

nts som hj

ä

lpmedel vid brottet. Best

ä

mmel-

Prop. 1982/83:9

62

serna kan emellertid inte grunda n

å

gon r

ä

tt till om­h

ä

ndertagande av alkohol som f

ö

rt

ä

rs p

å

 allm

ä

n plats i strid mot f

ö

rbud i lokal ordningsstadga.

Av s

ä

rskilt intresse i detta sammanhang 

ä

r lagen (1958:205) om f

ö

rverkande av alkoholhaltiga drycker m.m. (f

ö

rverkandelagen). Enligt lagen kan alkohol­haltiga drycker och andra berusningsmedel som p

å­

tr

ä

ffas hos den som i berusat tillst

å

nd gjort sig skyldig till vissa milit

ä

ra brott (

ö

vergivande av post och onykterhet i tj

ä

nsten) eller hos den som brutit mot bl.a. 4 

§

trafikbrottslagen (rattfylleri och rattonykterhet) f

ö

rklaras f

ö

rverkade, s

å

vida inte s

ä

rskilda sk

ä

l talar d

ä

remot. Vid bl.a. trafikonyk-terhetsbrotten kan f

ö

rverkande ske 

ä

ven av berus­ningsmedel som p

å

tr

ä

ffas hos n

å

gon som medf

ö

ljt vid tillf

ä

llet under f

ö

ruts

ä

ttning att berusningsmedlen kan antas ha varit avsedda, 

ä

ven f

ö

r g

ä

rningsmannen. Spritdrycker, vin och stark

ö

l som medf

ö

rts vid of­fentlig tillst

ä

llning i strid mot g

ä

llande best

ä

mmel­ser kan ocks

å

 f

ö

rverkas (1 

§

).

F

ö

r beslag av berusningsmedel g

ä

ller vissa avvikelser fr

å

n de allm

ä

nna reglerna i RB. M

ö

jlighet finns bl.a.-att omedelbart f

ö

rst

ö

ra egendomen, om v

ä

rdet 

ä

r ringa eller f

ö

rst

ö

randet av annan anledning 

ä

r f

ö

rsvarligt. I annat fall kan egendomen genast s

ä

ljas p

å

 vissa i lagen n

ä

rmare angivna s

ä

tt. Beslut om f

ö

rst

ö

rande eller f

ö

rs

ä

ljning meddelas av unders

ö

kningsledare,

å

klagare eller - i fall d

ä

r f

ö

runders

ö

kning inte be­h

ö

vs - av polismyndigheten. Om beslaget g

å

r

å

ter sedan egendomen s

å

lts eller f

ö

rst

ö

rts, utg

å

r ers

ä

tt­ning av allm

ä

nna medel enligt 

å

klagarens beslut. Beslutet kan 

ö

verklagas hos r

ä

tten (2 

§

1). rb:s regler om tid f

ö

r 

å

tals v

ä

ckande g

ä

ller i allm

ä

nhet inte (2 

§

 2).

Prop. 1982/83:9

63

Fr

å

gan om f

ö

rverkande enligt lagen kan pr

ö

vas av domstol men kan 

ä

ven tas upp i straff

ö

rel

ä

ggande eller - vid 

ö

vertr

ä

delse av 16 

§

 andra stycket AOst -i f

ö

rel

ä

ggande av ordningsbot. Om f

ö

rverkande inte f

ö

relagts och godk

ä

nts i samband med straff

ö

rel

ä

g­ gande eller f

ö

rel

ä

ggande av ordningsbot och 

å

klaga­ren beslutar att inte v

ä

cka 

å

tal f

ö

r brottet, har 

å

klagaren att pr

ö

va om f

ö

rverkande av beslagtagen egendom 

ä

nd

å

 skall ske. Den som 

ä

r missn

ö

jd med be­slutet kan inom viss tid anm

ä

la missn

ö

je. Om s

å

 sker skall 

å

klagaren antingen h

ä

va beslaget eller v

ä

cka talan om f

ö

rverkande inom viss tid. I annat fall g

å

r beslaget 

å

ter (2 

§

3) .

Enligt 3 

§

 g

ä

ller att egendom som f

ö

rklarats f

ö

rver­kad enligt lagen skall f

ö

rst

ö

ras eller s

ä

ljas i den m,

å

n detta inte redan har skett.

I prop. 1958:80, som l

å

g till grund f

ö

r lagen, klar­gjordes att med "alkoholhaltiga drycker", avs

å

gs spritdrycker, vin, stark

ö

l och 

ö

l men inte l

ä

tt

ö

l.

Enligt f

ö

rverkandelagen kan 

å

klagaren s

å

ledes besluta om f

ö

rverkande 

ä

ven i fall d

ä

r 

å

tal inte v

ä

cks. Detta f

ö

rfarande ans

å

gs vid lagens tillkomst v

ä

rdefullt inte minst med h

ä

nsyn till de vid denna tid 

å

terkom­mande fyllerifallen d

ä

r 

å

talseftergift meddelades enligt nykterhetsv

å

rdslagstiftningen. Genom lagen inf

ö

rdes ocks

å

 m

ö

jlighet till f

ö

rverkande av alkohol som medf

ö

rts vid offentlig tillst

ä

llning. Departe­mentschefen menade (prop. s. 13) att det b

ö

tesstraff som tidigare utgjorde den enda p

å

f

ö

ljden vid 

ö

ver­tr

ä

delse av f

ö

rbudet inte.var tillr

ä

ckligt f

ö

r att effektivt uppr

ä

tth

å

lla f

ö

rbudet. Effekten av f

ö

rbu­det skulle d

ä

rf

ö

r bli avsev

ä

rt st

ö

rre, om detta f

ö

r-

Prop. 1982/83:9

64

knippades med en m

ö

jlighet att f

ö

rklara dryckerna f

ö

rverkade.

S

ä

rskild m

ö

jlighet till beslag och f

ö

rverkande av alkoholdrycker fr

å

n ungdomar finns i LHD. I lagen f

ö

reskrivs en l

ä

gsta

å

lder f

ö

r ink

ö

p av alkoholhal­tiga drycker, n

ä

mligen 20 

å

r vid detaljhandel med spritdrycker, vin och stark

ö

l och 18 

å

r vid detalj­handel med 

ö

l. Det 

ä

r f

ö

rbjudet dels att s

ä

lja alko­hol till den.som inte kan antas ha uppn

å

tt f

ö

reskri­ven 

å

lder, dels att som ombud o.d. eller genom g

å

va eller l

å

n anskaffa alkoholdrycker till den som inte sj

ä

lv har r

ä

tt att k

ö

pa s

å

dana drycker (11 och 12 

§§

).

Ö

vertr

ä

delser av f

ö

rbuden bestraffas som olovlig dryckeshantering respektive olovligt anskaffande av alkoholdrycker. Dryckerna kan f

ö

rverkas enligt 79 

§

. F

ö

rverkandelagens f

ö

rfaranderegler skall d

å

 g

ä

lla i till

ä

mpliga delar, vilket bl.a. inneb

ä

r att polisman kan beslagta dryckerna.

Ett mera forml

ö

st f

ö

rfarande vid omh

ä

ndertagande av alkoholdrycker f

ö

rekommer enligt LOB och vissa v

å

rd­f

ö

rfattningar. I 8 S LOB f

ö

reskrivs att alkoholhal­tiga drycker eller andra berusningsmedel' som p

å

tr

ä

f­fas hos den omh

ä

ndertagne skall fr

å

ntas denne om inte s

ä

rskilda sk

ä

l talar d

ä

remot. Egendomen skall d

ä

refter s

ä

ljas eller f

ö

rst

ö

ras i enlighet med 3 

§ 

f

ö

rverkandelagen. N

å

gon m

ö

jlighet att f

ö

ra talan, mot beslutet om omh

ä

ndertagande av alkoholen finns inte enligt LOB.

F

ö

rverkandelagen g

ä

llde tidigare 

ä

ven mot den som gjort sig skyldig till fylleri. Fylleristraffutred­ningen fann det sj

ä

lvklart att den som omh

ä

ndertogs

Prop. 1982/83:9

65

enligt den f

ö

reslagna nya lagen skulle l

ä

mna fr

å

n sig medf

ö

rda alkoholdrycker och att spriten inte skulle 

å

terl

ä

mnas d

å

omh

ä

ndertagandet upph

ö

rde. N

ä

r

å

klagarens befattning med fyllerifallen upph

ö

rde, var det angel

ä

get att 

å

stadkomma ett f

ö

rfarande som medf

ö

rde att alkoholen kunde omh

ä

ndertas och f

ö

rst

ö­

ras p

å

 ett smidigt och enkelt s

ä

tt utan n

å

got for­mellt beslags- och f

ö

rverkandef

ö

rfarande. Utred­ningen fann h

ä

rvid en l

ä

mplig f

ö

rebild i 63 

§

 nyk­terhetsv

å

rdslagen (1954:579). I paragrafen f

ö

reskrivs att alkoholhaltiga drycker som p

å

tr

ä

ffas hos den som 

ä

r f

ö

rem

å

l f

ö

r vissa 

å

tg

ä

rder enligt lagen f

å

r omh

ä

n­dertas av polisman eller av f

ö

rest

å

ndare f

ö

r v

å

rdan­stalt. Egendomen skall sedan s

ä

ljas eller f

ö

rst

ö

ras enligt 3

§

 f

ö

rverkandelagen. F

ö

reskrifter av samma inneb

ö

rd finns i 88 a 

§

barnav

å

rdslagen (1960:97) och i 63 

§

 lagen (1974:203) om kriminalv

å

rd i an­stalt.

4.4      Fr

å

gans tidigare behandling

4.4.1     1970 

å

rs f

ö

rslag

I en inom justitiedepartementet 

å

r 1970 uppr

ä

ttad promemoria (Stencil Ju 1970:7) ang. vissa fr

å

gor om f

ö

rverkande av alkoholhaltiga drycker f

ö

reslogs bl.a. inf

ö

randet av m

ö

jlighet att beslagta och f

ö

rverka rus­drycker som hade f

ö

rekommit i samband med 

ö

vertr

ä

del­se av f

ö

rbud i lokal ordningsstadga mot rusdrycksf

ö

r­t

ä

ring. I promemorian anf

ö

rdes att g

ä

rningen visser­ligen i vissa fall kunnat bed

ö

mas som f

ö

rargelsev

ä

ck­ande  beteende varvid f

ö

rverkande kunnat ske med st

ö

d av BrB. Det fick emellertid anses vara angel

ä

get att ett ingripande kunde ske i omedelbart samband med 

ö

vertr

ä

delsen genom att rusdrycker togs i beslag

5 Riksdagen 1982/83. 1 saml. Nr 9

Prop. 1982/83:9

66

ä

ven i situationer d

å

 handlingen inte bed

ö

mdes som f

ö

rargelsev

ä

ckande beteende. F

ö

rslaget ledde inte till lagstiftning.

4.4.2    Alkoholpolitiska utredningens f

ö

rslag

F

ö

rslag om f

ö

rbud mot alkoholf

ö

rt

ä

ring p

å

allm

ä

n plats och om m

ö

jlighet till beslag och f

ö

rverkande i samband h

ä

rmed togs n

å

gra 

å

r senare upp av alko-holpolitisV;a utredningen (

Ä

PU). APU, som tillsattes 

å

r 1965, avl

ä

mnade

å

r 1974 bet

ä

nkandet (SOU 1974:90-93) Alkoholpolitik med f

ö

rslag till ett samlat alkoholpolitiskt program. Alkoholpoliti­kens huvudsyfte - att 

å

stadkomma

å

terh

å

llsamma alko­holvanor - skulle uppn

å

s genom ett antal av utred­ningen uppst

ä

llda delm

å

l. Ett s

å

dant delm

å

l var att verka f

ö

r alkoholfria milj

ö

er och umg

ä

ngesformer. I detta syfte f

ö

reslog APU inf

ö

randet av ett vid­str

ä

ckt f

ö

rbud mot offentlig alkoholf

ö

rt

ä

ring i en ny 6 a 

§

 i AOst. Best

ä

mmelsen hade i f

ö

rslaget f

ö

l­jande lydelse.

A allm

ä

n plats eller eljest 

å

 plats, utom- eller inomhus, som 

ä

r uppl

å

ten f

ö

r allm

ä

nheten och d

ä

r m

ä

nniskor brukar uppeh

å

lla sig, m

å

spritdrycker, vin eller stark

ö

l ej f

ö

rt

ä

ras annat 

ä

n i samband med till

å

ten servering d

ä

rav eller d

å

 polismyndig­heten med h

ä

nsyn till s

ä

rskilda omst

ä

ndigheter med­givit det.

Ö

vertr

ä

delse av f

ö

rbudet skulle enligt f

ö

rslaget kunna medf

ö

ra b

ö

ter, h

ö

gst 500 kr, och f

ö

rverkande av dryckerna. Best

ä

mmelsen om f

ö

rverkande borde en­ligt APU tas in i 1 

§

 tredje stycket f

ö

rverkandela­gen.

Prop. 1982/83:9

67

Som motivering f

ö

r f

ö

rslaget anf

ö

rde APU f

ö

ljande.

Vad "h

ä

refter g

ä

ller f

ö

rt

ä

ringen av alkoholdrycker p

å

 allm

ä

n plats 

ä

r det som bekant numera inte ovan­ligt att s

å

dana drycker, inte minst mellan

ö

l, dricks p

å

allm

ä

n plats. Detta kan framkalla allm

ä

n otrivsel bland dem som uppeh

å

ller sig i n

ä

rheten. Det kan ocks

å

 bidra till nerskr

ä

pningen p

å

gator och torg.

Dylik offentlig alkoholf

ö

rt

ä

ring 

ä

r i regel inte f

ö

rbjuden. Dels kan emellertid i lokala ordnings-stadgor eller reglementen f

ö

r sp

å

rv

ä

gsf

ö

retag o.d. meddelas best

ä

mmelser om f

ö

rbud mot dylik f

ö

rt

ä

ring, dels kan f

ö

rt

ä

ringen i det enskilda fallet bed

ö

mas som f

ö

rargelsev

ä

ckande beteende. Det har emellertid varit ganska s

ä

llsynt att f

ö

rseelser mot s

å

dana lo­kala best

ä

mmelser p

å

talats. Inte heller har annat 

ä

n i undantagsfall v

ä

ckts talan f

ö

r f

ö

rargelsev

ä

ck­ande  beteende.

Den 1 oktober 1973 har i ordningsstadgan f

ö

r tunnel-bane-, sp

å

rv

ä

gs- och busstrafiken i Stockholms l

ä

n f

ö

reskrivits f

ö

rbud mot f

ö

rt

ä

ring av spritdrycker, vin och maltdrycker. 

Ö

vervakningen av de nya best

ä

m­melsernas efterlevnad har enligt uppgifter fr

å

n po­lismyndigheten i Stockholm lett till v

ä

sentliga f

ö

r­b

ä

ttringar i fr

å

ga om ordningen och trevnaden p

å 

dessa kommunikationsmedel.

Enligt vad som anf

ö

rts i kap. 11 b

ö

r alkoholpoliti­ken verka f

ö

r att skapa alkoholfria milj

ö

er. Det b

ö

r

ö

verv

ä

gas om man inte som ett led i denna str

ä

van b

ö

r f

ö

rbjuda konsumtion av alkoholdrycker p

å

 allm

ä

n plats. En inv

ä

ndning som kan resas mot en s

å

dan 

å

t­g

ä

rd 

ä

r, att det kan bli s

å

 sv

å

rt att f

å

 f

ö

rbudet 

å

tlytt att polisen finner det l

ö

nl

ö

st att ingripa mot 

ö

vertr

ä

delser. Erfarenheterna fr

å

n de nyss redo­visade f

ö

rh

å

llandena i Stockholm tyder dock p

å

att det 

ä

r m

ö

jligt att betydligt minska de ol

ä

genheter som sammanh

ä

nger med den utbredda f

ö

rt

ä

ringen av alkoholdrycker p

å

 allm

ä

n plats. Enligt APU:s mening b

ö

r f

ö

rbudet endast omfatta spritdrycker, vin och stark

ö

l. F

ö

rt

ä

ring av mellan

ö

l p

å

 allm

ä

n plats kan inte s

ä

gas alltid vara st

ö

tande eller medf

ö

ra ol

ä­

genheter. Uppst

å

r s

å

dana ol

ä

genheter finns m

ö

jlig­heter att f

ö

rbjuda f

ö

rt

ä

ringen i lokala ordnings­stadgor.

APU f

ö

resl

å

r allts

å

, att i allm

ä

nna ordningsstadgan inf

ö

rs en best

ä

mmelse, enligt vilken det skall vara f

ö

rbjudet att dricka spritdrycker, vin eller stark-

Prop. 1982/83:9

68

ö

l p

å

 allm

ä

n plats. F

ö

rseelse mot f

ö

rbudet b

ö

r be­straffas med penningb

ö

ter, varj

ä

mte drycken b

ö

r kun­na tas i beslag och sedermera f

ö

rverkas. Inte minst sistn

ä

mnda m

ö

jlighet b

ö

r kunna utg

ö

ra ett effektivt medel att f

å

 f

ö

rbudet 

å

tlytt. - - -

Hed uttrycket allm

ä

n plats har APU d

ä

rvid avsett inomhus eller utomhus bel

ä

gna platser som 

ä

r upp­l

å

tna f

ö

r eller eljest i n

å

gon omfattning bes

ö

ks av allm

ä

nheten. Best

ä

mmelsen b

ö

r med h

ä

nsyn till sitt syfte inf

ö

ras i AOst. P

å

grund av den betydelse be­greppet allm

ä

n plats givits i AOst har f

ö

rbudet an­getts att g

ä

lla p

å

 allm

ä

n plats eller eljest p

å 

plats, utom- eller inomhus, som 

ä

r uppl

å

ten f

ö

r all­m

ä

nheten och d

ä

r m

ä

nniskor brukar uppeh

å

lla sig.

APU:s f

ö

rslag om f

ö

rt

ä

ringsf

ö

rbud omfattade s

å

ledes allm

ä

nna platser i s

å

v

ä

l AOst:s mening som BrB:s mening. 

Ä

ven platser som i lokala ordningsstadgor likst

ä

llts med allm

ä

n plats torde ha omfattats av det f

ö

reslagna f

ö

rbudet. F

ö

rslaget gick h

ä

rigenom betydligt l

ä

ngre 

ä

n g

ä

llande lokala f

ö

reskrifter och avvek ocks

å

 fr

å

n vad som f

ö

rordats i tidigare sammanhang.

F

ö

rslaget om f

ö

rt

ä

ringsf

ö

rbud avstyrktes vid remiss­behandlingen av RA, RPS, l

ä

nsnykterhetsn

ä

mnden i[REDACTED_EFTERNAMN]

ö

hus l

ä

n, l

ä

nsstyrelserna i Stockholms, Krono­bergs, Blekinge och V

ä

stmanlands l

ä

n samt Sveriges kommunaltj

ä

nstemannaf

ö

rbund, Sveriges socionomf

ö

r­bund och TCO. Som sk

ä

l h

ä

rf

ö

r 

å

beropades den ringa effekt som f

ö

rslaget kunde f

å

 om det genomf

ö

rdes. N

å

gra remissinstanser tillstyrkte emellertid det f

ö

reslagna f

ö

rbudet och kr

ä

vde dessutom att 

ä

ven 

ö

l skulle innefattas i detta.

APU:s f

ö

rslag till alkoholpolitisk reform utsattes 

ä

ven i 

ö

vrigt f

ö

r stark kritik vid remissbehand­lingen. Med anledning h

ä

rav tillsattes 

å

r 1976 be-

Prop. 1982/83:9

69

redningsgruppen f

ö

r fr

å

gor avseende alkoholpolitiken. Beredningsgruppen fick i uppdrag att p

å

.grundval av APU:s f

ö

rslag och remissyttrandena h

ä

r

ö

ver utarbeta ett samlat underlag f

ö

r regeringens st

ä

llningstagan­de till de alkoholpolitiska fr

å

gorna. Beredningsgrup­pen redovisade sina 

ö

verv

ä

ganden i en rapport (DsS 1977:1), vilken lades till grund f

ö

r 1977 

å

rs alkohollagstiftning. F

ö

rslaget om f

ö

rbud mot alkohol­f

ö

rt

ä

ring p

å

 allm

ä

n plats 

å

terkom inte i berednings­gruppens bet

ä

nkande.

4.4.3    Departementspromemoria 

å

r 1979

I en inom socialdepartementet den 4 september 1979 uppr

ä

ttad promemoria, PM om 

å

tg

ä

rder mot missbruk av alkohol och narkotika, redovisas ett 

å

tg

ä

rdspro­gram i 13 punkter mot alkohol- och narkotikamiss­bruk. I promemorian anf

ö

rs bl.a. f

ö

ljande.

Missbruket av alkohol och narkotika har l

ä

nge varit v

å

rt allvarligaste sociala problem. P

å

 grundval av riksdagens beslut 1977 om alkoholpolitiken och 1978 om narkotikapolitiken p

å

g

å

r ett brett arbete mot missbruksproblemen. Mot bakgrund av nya alarmerande uppgifter om alkoholf

ö

rs

ä

ljningen redovisas i denna PM regeringens syn p

å

 missbruksproblemen och aktuel­la och planerade 

å

tg

ä

rder. - - -

5. Kommunerna har m

ö

jlighet att f

ö

rbjuda f

ö

rt

ä

ring av rusdrycker p

å

 allm

ä

n plats. I vissa kommuner finns en s

å

dan best

ä

mmelse i den lokala ordnings­stadgan, men inte i alla kommuner. Regeringen f

ö

r­uts

ä

tter att de lagliga m

ö

jligheterna att stoppa alkoholdrickandet i allm

ä

nna parker och p

å

gator och torg utnyttjas.

4.4.4    Motioner vid 1979/80 

å

rs riksdag

Som inledningsvis n

ä

mnts v

ä

cktes vid 1979/80 

å

rs riksdag tv

å

motioner i fr

å

gan.

Prop. 1982/83:9

70

I motionen 1979/80:1020 av Rune[REDACTED_EFTERNAMN] m.fl. yrkade motion

ä

rerna under h

ä

nvisning till vad som anf

ö

rdes i motionen 1979/80:1018 att riksdagen skulle beg

ä

ra f

ö

rslag till lagstiftning inneb

ä

rande f

ö

rbud mot alkoholf

ö

rt

ä

ring p

å

 allm

ä

n plats och m

ö

j­lighet till f

ö

rverkande av alkohol hos den som bry­ter mot ett s

å

dant f

ö

rbud.

Motion

ä

rerna anf

ö

rde bl.a. att straffbest

ä

mmelsen om f

ö

rargelsev

ä

ckande beteende p

å

senare 

å

r visat sig otillr

ä

cklig d

å

det g

ä

llt att komma till r

ä

tta med offentlig alkoholf

ö

rt

ä

ring. En f

ö

rklaring till den 

ö

kande alkoholkonsumtionen 

ä

r att s

ö

ka i den alltmer accepterande attityden fr

å

n samh

ä

llets sida till alkoholbruket. Det vore enligt .motion

ä

rerna d

ä

rf

ö

r v

ä

rdefullt om man 

ä

ven lagstiftningsv

ä

gen sk

ä

rpte samh

ä

llets attityd mot alkohol. Detta skulle 

ä

ven ha ett viktigt normbildande v

ä

rde, inte minst f

ö

r barn och ungdom. Den grundl

ä

ggande regleringen borde d

ä

rvid ske i brottsbalken. Avsaknaden av m

ö

j­ligheter till f

ö

rverkande begr

ä

nsade polisens m

ö

j­ligheter att ingripa mot st

ö

rande beteende.

I motionen 1979/80:1112 av Bertil[REDACTED_EFTERNAMN] m.fl. yrkades att riksdagen skulle beg

ä

ra f

ö

rslag till lagstiftning som gjorde det m

ö

jligt att ta i beslag och f

ö

rverka alkohol hos den som i strid mot f

ö

rbud i en lokal ordningsstadga f

ö

rt

ä

r alkohol p

å

allm

ä

n plats. I motionen framh

ö

lls att problemen med ord­ningsh

å

llningen alltmer hade accentuerats framf

ö

r allt i de centrala t

ä

torterna. Samtidigt hade sprit­missbruket 

ö

kat. Inte minst unga m

ä

nniskor drabbades socialt av denna utveckling. Motion

ä

rerna ans

å

g det angel

ä

get att kommunerna utnyttjade sina m

ö

jligheter att i lokala ordningsstadgor f

ö

rbjuda spritf

ö

rt

ä

ring

Prop. 1982/83:9

71

p

å

 s

ä

rskilt utsatta platser. Den omst

ä

ndigheten att spriten inte kunde beslagtas och f

ö

rverkas medf

ö

rde emellertid att f

ö

rbuden ofta blev verkningsl

ö

sa. Enligt motion

ä

rerna borde d

ä

rf

ö

r f

ö

rverkandelagen 

ä

ndras s

å

att m

ö

jlighet inf

ö

rdes till f

ö

rverkande av sprit, vin eller stark

ö

l vid 

ö

vertr

ä

delse av f

ö

rt

ä

ringsf

ö

rbud i lokal ordningsstadga.

Justitieutskottet inh

ä

mtade yttranden 

ö

ver motionerna fr

å

n riks

å

klagaren (som h

ö

rde 

ö

ver

å

klagarna i Stock­holms, G

ö

teborgs och[REDACTED_EFTERNAMN]

ö

å

klagardistrikt samt l

ä

ns

å

klagarmyndigheterna i Hallands, Kopparbergs och Norrbottens l

ä

n), rikspolisstyrelsen, G

ö

ta hov­r

ä

tt, socialstyrelsen, l

ä

nsstyrelserna i Kronobergs, G

ö

teborgs- och Bohus l

ä

n (som h

ö

rde kommunstyrelserna i G

ö

teborgs, M

ö

lndals och Uddevalla kommuner), l

ä

ns­styrelserna i Kopparbergs och Norrbottens l

ä

n, ord­ningsstadgeutredningen, Link

ö

pings och Gotlands kom­muner. Svenska kommunf

ö

rbundet och Sveriges advokat­samfund. Flertalet remissinstanser var negativa till f

ö

rslaget om en allm

ä

n straffbest

ä

mmelse med f

ö

rbud mot alkoholf

ö

rt

ä

ring p

å

 allm

ä

n plats. Rikspolissty­relsen, l

ä

nsstyrelsen i G

ö

teborgs- och Bohus l

ä

n, Link

ö

pings kommun och Gotlands kommun tillstyrkte emellertid f

ö

rslaget. Flertalet remissinstanser tillstyrkte f

ö

rslagen om lagstiftning om beslag och f

ö

rverkande.

Riks

å

klagaren (RA) uppgav att den liberalisering i r

ä

ttspraxis som intr

ä

tt under senare 

å

r n

ä

r det g

ä

llt att bed

ö

ma offentlig alkoholf

ö

rt

ä

ring som allm

ä

nt f

ö

rargelsev

ä

ckande f

å

tt till f

ö

ljd att polisen i minskande omfattning rapporterade alko­holf

ö

rt

ä

ring p

å

 allm

ä

n plats. Vad som beivrades i s

å

dan ordning torde enligt rA endast vara p

å

tag­ligt st

ö

rande eller provocerande former av alkohol­f

ö

rt

ä

ring. rA st

ä

llde sig dock tveksam till om ett generellt f

ö

rbud i BrB var det l

ä

mpligaste s

ä

ttet

Prop. 1982/83:9

72

att begr

ä

nsa alkoholf

ö

rt

ä

ringen p

å

 allm

ä

nna platser. R

Ä

 ans

å

g att m

ö

jligheten att i lokal ordningsstadga meddela f

ö

rbud mot f

ö

rt

ä

ring av alkoholhaltiga dryck­er  var ett l

ä

mpligare s

ä

tt att komma till r

ä

tta med en del av de problem som motionen  1979/80:1020  be­handlade. Ett s

å

dant f

ö

rbud kan visserligen inte med­delas av nykterhetspolitiska sk

ä

l utan ifr

å

gakomma endast om det 

ä

r p

å

kallat ur ordningssynpunkt. Ett p

å

 denna grund tillkommet f

ö

rbud torde emellertid enligt rA inneb

ä

ra att den nykterhetspolitiska as­pekten blir tillgodosedd. Ordningen med lokala f

ö

r­bud inneb

ä

r vidare f

ö

rdelen att s

å

dana  kan meddelas betr

ä

ffande s

ä

rskilt utsatta platser inom kommunerna. RA erinrade om att de personer som rapporterades f

ö

r att ha brutit mot f

ö

rt

ä

ringsf

ö

rbud inte s

ä

llan torde vara immuna mot ett b

ö

tesstraff. M

ö

jlighet till be­slag och f

ö

rverkande skulle d

ä

rf

ö

r enligt R

Ä

 f

ö

rh

ö

ja effekten av ett ingripande.

G

ö

ta hovr

ä

tt ans

å

g det inte antagligt att inf

ö

randet av ett generellt f

ö

rbud med straffsanktion i och f

ö

r sig skulle medf

ö

ra att alkoholmissbruket minskade. F

ö

rbudet skulle dessutom sv

å

rligen kunna uppr

ä

tt­h

å

llas med de resurser som stod till buds. Hovr

ä

t­ten menade att f

ö

rslaget om beslag och f

ö

rverkande var 

ä

gnat att inge bet

ä

nkligheter, 

ä

ven om effekten av ett ingripande s

ä

kerligen skulle bli st

ö

rre med m

ö

jligheter till beslag och f

ö

rverkande av alkohol. Den s

ä

rskilda r

ä

ttsverkan skulle n

ä

mligen inte in­tr

ä

da 

ö

verallt utan vara beroende av den bed

ö

mning som vederb

ö

rande kommun hade gjort. Eftersom f

ö

rver­kande innebar ett inte obetydligt ingrepp mot den enskilde, kunde det framst

å

 som or

ä

ttvist att ett visst handlande skulle f

å

 f

ö

rverkande till f

ö

ljd p

å 

en plats men inte p

å

 en annan.

L

ä

nsstyrelsen i Kronobergs l

ä

n pekade p

å

de avgr

ä

ns-ningsproblem som med n

ö

dv

ä

ndighet skulle uppkomma vid ett generellt f

ö

rbud mot alkoholf

ö

rt

ä

ring. De kontroll

å

tg

ä

rder som skulle kunna bli n

ö

dv

ä

ndiga f

ö

r att 

ö

vervaka efterlevnaden av f

ö

rbudet skulle kunna upplevas som ett intr

å

ng i den personliga in­tegriteten.

L

ä

nsstyrelsen i G

ö

teborgs-och Bohus l

ä

n tillstyrkte f

ö

rslaget och menade att straffbest

ä

mmelsen borde tas in i BrB. G

ä

rningsbeskrivningen borde dessutom utformas s

å

 att brottet t

ä

ckte inte endast f

ö

rt

ä

ring utan 

ä

ven s

å

dant innehav av rusdryck, t.ex. 

ö

ppnad

ö

lburk eller butelj, som visade att f

ö

rt

ä

ring p

å

-

Prop. 1982/83:9

73

gick. L

ä

nsstyrelsen framh

ö

ll att ett ingripande mot alkoholf

ö

rt

ä

ring p

å

 allm

ä

n plats inte endast kunde betraktas som en ordningsfr

å

ga. Den f

ö

reslagna lag­stiftningen skullen

ä

mligen helt rikta sig mot per­soner med allvarliga alkoholproblem och ungdomar med alkoholvanor som gjorde dem till alkoholmiss­brukare. S

ä

rskilda st

ö

djande 

å

tg

ä

rder borde d

ä

rf

ö

r samtidigt s

ä

ttas in.

L

ä

nsstyrelsen i Kopparbergs l

ä

n fann att ett allm

ä

nt f

ö

rbud mot alkoholf

ö

rt

ä

ring p

å

 allm

ä

n plats inte var f

ö

renligt med de tankeg

å

ngar som l

å

g bakom fylleri­straffets avskaffande. Det torde vara tillr

ä

ckligt att tillgripa straffr

ä

ttsliga sanktioner mot ord­ningsst

ö

rande beteende p

å

allm

ä

n plats. Att krimi­nalisera redan f

ö

rt

ä

ringen var d

ä

remot varken n

ö

d­v

ä

ndigt eller l

ä

mpligt.

Kommunf

ö

rbundet ans

å

g att varje enskild kommun borde f

å

 ta st

ä

llning till om ett f

ö

rbud mot alkoholf

ö

rt

ä­

ring p

å

 allm

ä

n plats beh

ö

vdes i den kommunen.

Sveriges advokatsamfund anf

ö

rde att m

ö

jligheten f

ö

r kommunerna att i lokala ordningsstadgor f

ö

rbjuda alkoholf

ö

rt

ä

ring p

å

s

ä

rskilt utsatta platser torde vara tillfyllest. Samfundet avstyrkte d

ä

rf

ö

r f

ö

r­slaget.

Utskottet anf

ö

rde f

ö

ljande (JuU 1980/81:6 s. 12)

Vid st

ä

llningstagande till motions

ö

nskem

å

let om in­f

ö

rande av ett generellt f

ö

rbud mot alkoholf

ö

rt

ä­

ring p

å

allm

ä

n plats vill utskottet till en b

ö

rjan erinra om de bed

ö

mningar som l

å

g till grund f

ö

r av­skaffandet av straffansvaret f

ö

r fylleri 

å

r 1976. Bestraffningen av akut berusade personer ans

å

gs s

å­

lunda representera ett f

ö

rlegat betraktelses

ä

tt. Den akuta berusningen ans

å

gs b

ö

ra betraktas som ett sjukdomstillst

å

nd, och ett omh

ä

ndertagande borde ta sikte p

å

 att bereda de berusade adekvat v

å

rd och behandling.

Dessa bed

ö

mningar 

ä

ger enligt utskottets mening alltj

ä

mt sin giltighet, och de talar mot att man nu 

å

terigen tillgriper generella straffr

ä

ttsliga medel i ka.mpen mot alkoholmissbruket. Mot ett f

ö

r­bud mot alkoholf

ö

rt

ä

ring p

å

 allm

ä

n plats talar ocks

å

Prop. 1982/83:9

74

de lagtekniska sv

å

righeter som reser sig n

ä

r det g

ä

l;-ler att best

ä

mma omfattningen av f

ö

rbudet och, s

å

som framh

å

llits under remissbehandlingen, de sv

å

righeter som uppst

å

r n

ä

r det g

ä

ller att i praktiken uppr

ä

tt­h

å

lla f

ö

rbudet.

En annan sak 

ä

r att det fr

å

n ordningssynpunkt kan finnas starka sk

ä

l att ingripa mot alkoholf

ö

rt

ä

ring p

å

 allm

ä

n plats. En s

å

dan m

ö

jlighet finns ocks

å

 ge­nom straffbest

ä

mmelsen om f

ö

rargelsev

ä

ckande beteen­de och genom m

ö

jligheten f

ö

r kommunerna att f

ö

rbjuda alkoholf

ö

rt

ä

ring p

å

 allm

ä

n plats i lokala ordnings­stadgor .

Sammantaget finner utskottet att yrkandet i motion 1020 om f

ö

rbud mot alkoholf

ö

rt

ä

ring p

å

 allm

ä

n plats inte b

ö

r vinna riksdagens bifall.

N

ä

r det g

ä

ller 

ö

nskem

å

let att inf

ö

ra en generell m

ö

jlighet till beslag och f

ö

rverkande av alkoholhal­tiga drycker hos den som f

ö

rt

ä

r s

ä

dana drycker p

å 

allm

ä

n plats finner utskottet i likhet med de fles­ta remissinstanserna att ett genomf

ö

rande av en s

å­

dan reglering skulle underl

ä

tta 

ö

vervakningen och efterlevnaden av s

å

dana f

ö

rbud mot alkohol f

ö

rt

ä

ring som upptagits i lokala ordningsstadgor.

Inf

ö

randet av den ifr

å

gasatta beslags- och f

ö

rver-kandem

ö

jligheten kr

ä

ver 

ö

verv

ä

ganden fr

å

n grund­lagssynpunkt. S

å

dana 

ö

verv

ä

ganden g

ö

rs f.n. av ord­ningsstadgeutredningen, och f

ö

rst n

ä

r resultatet av dem har presenterats 

ä

r det m

ö

jligt att ta st

ä

llning till hur 

ö

nskem

å

len bakom motionsyrkandena i denna del kan tillgodoses. 

Ö

verv

ä

ganden av betydelse f

ö

r fr

å

gan kan ocks

å

 komma att g

ö

ras av det av chefen f

ö

r socialdepartementet i maj 1980 tillkallade sam­ordningsorganet f

ö

r alkoholfr

å

gor.

I avvaktan p

å

resultatet av p

å

g

å

ende utredningsar­bete b

ö

r det enligt utskottets mening inte vidtas n

å

gon

å

tg

ä

rd fr

å

n riksdagens sida med anledning av motionsyrkandena i denna del.

Utskottet hemst

ä

llde att riksdagen skulle avsl

å

 mo­tionerna 1979/80:1020 och 1112. Riksdagen bif

ö

ll utskottets hemst

ä

llan.

Prop. 1982/83:9

75

4.4.5         Motion vid 1980/81 

å

rs riksdag

I motionen 1980/81:1913 av Rune[REDACTED_EFTERNAMN] m.fl. yrka­des bl.a. att riksdagen skulle beg

ä

ra f

ö

rslag till lagstiftning om f

ö

rbud mot alkoholf

ö

rt

ä

ring p

å

 allm

ä

n plats. Motion

ä

rerna framh

ö

ll - i motionen 1980/81:1912-att samh

ä

llet b

ö

r sk

ä

rpa sin attityd mot alkoholf

ö

rt

ä­

ring p

å

 allm

ä

n plats, och att ett generellt f

ö

rbud mot s

å

dan f

ö

rt

ä

ring d

ä

rvid skulle ha ett stort normbildan­de v

ä

rde.

Justitieutskottet vidh

ö

ll i bet

ä

nkande (Ju U 1981/82:2) sin bed

ö

mning fr

å

n

å

r 1980 och framh

ö

ll att det 

ä

r i h

ö

g grad tveksamt om en kriminalisering av det slag som f

ö

rordas i motionen 

ä

r en fr

å

n alkoholpolitisk synpunkt l

ä

mplig 

å

tg

ä

rd. Enligt utskottet 

ä

r en gene­rell, straffr

ä

ttslig reglering inte heller p

å

kallad fr

å

n ordningssynpunkt. Behovet av att av ordningssk

ä

l kunna ingripa mot alkoholf

ö

rt

ä

ring p

å

 allm

ä

n plats torde tillgodoses genom straffbest

ä

mmelsen om f

ö

rar­gelsev

ä

ckande beteende och genom den m

ö

jlighet som kommunerna har att i lokala ordningsstadgor f

ö

rbjuda s

å

dan f

ö

rt

ä

ring.

Utskottet hemst

ä

llde att riksdagen skulle avsl

å

 motio­nen 1980/81:1913 i angiven del. Riksdagen bif

ö

ll ut­skottets hemst

ä

llan.

4.4.6         Samordningsorganet f

ö

r alkoholfr

å

gor

Samordningsorganet f

ö

r alkoholfr

å

gor (SAMO), tillsat­tes den 14 maj 1980. I EAMO:s uppdrag ing

å

r dels att l

ä

gga fram f

ö

rslag p

å

 kort sikt dels vissa mera l

å

ng­siktiga uppgifter p

å

 alkoholpolitikens omr

å

de. SAMO har avl

ä

mnat delbet

ä

nkandet (Ds S 1980:10) Om alko­holpolitiken.

Prop. 1982/83:9

76

F

ö

retr

ä

dare f

ö

r SAMO har vid kontakter med ordnings­stadgeutredningen f

ö

rklarat att SAMO i avvaktan p

å 

resultatet av utredningens 

ö

verv

ä

ganden ang

å

ende alkor holf

ö

rt

ä

ring p

å

allm

ä

n plats m.m. inte har f

ö

r avsikt att sj

ä

lv l

ä

gga fram n

å

got f

ö

rslag i fr

å

gan.

4.5      Utredningen

415.1     Allm

ä

nna synpunkter

Under senare 

å

r har v

ä

xande kritik riktats mot ord­ningsl

ä

get p

å

 vissa allm

ä

nna platser. Klagom

å

l har fr

ä

n olika h

å

ll f

ö

rts fram mot en tilltagande oord­ning och "nedbusning" som av allm

ä

nheten upplevs som st

ö

rande och ibland till och med som skr

ä

mmande.

Bl.a. fr

å

n polish

å

ll har f

ö

r utredningen framh

å

llits att ordningsproblemen i m

å

nga fall har ett direkt samband med alkoholf

ö

rt

ä

ring p

å

 allm

ä

n plats. Det

ä

r en allm

ä

n erfarenhet att st

ö

rningar av det slag det h

ä

r

ä

r fr

å

ga om fr

ä

mst uppkommer inom vissa centrum­omr

å

den i st

ö

rre t

ä

torter. Grupper av ungdomar eller 

ä

ldre, ofta med alkoholproblem och andra sociala problem, s

ö

ker sig till centrala torg, parker, k

ö

p­centra osv. d

ä

r de 

ö

ppet dricker alkohol.'Ordnings­st

ö

rningar i form av mer eller mindre handgripligt tiggeri, br

å

k och slagsm

å

l 

ä

r en vanlig f

ö

ljd av alko­holf

ö

rt

ä

ringen. De kringboende st

ö

rs, och ofta blir det f

ö

renat med 

å

tminstone ett avsev

ä

rt obehag f

ö

r allm

ä

nheten att vistas p

å

 platser som frekventeras av s

å

dana grupper. Inte s

ä

llan f

ö

rekommer det att vissa platser i s

å

 h

ö

g girad domineras av personer av detta slag att allm

ä

nheten i stor utstr

ä

ckning n

ö

dgas avst

å

fr

å

n att vistas d

ä

r.

Prop. 1982/83:9

77

De ordningsproblem som har sin grund i offentlig alko­holf

ö

rt

ä

ring torde till stor del bero p

å

 att polisen inte har r

ä

ttsliga m

ö

jligheter att ingripa p

å

 ett tillr

ä

ckligt tidigt stadium och p

å

 att de sanktions­medel som st

å

r till buds inte 

ä

r tillr

ä

ckligt effek­tiva. I skilda f

ö

rfattningar ges visserligen m

ö

jlig­het till polisingripande vid ordningsst

ö

rande beteen­de p

å

allm

ä

n plats. Berusade personer kan s

å

ledes omh

ä

ndertas med st

ö

d av 1 

§

 LOB, om de till f

ö

ljd av berusningen 

ä

r ur st

å

nd att ta v

å

rd om sig sj

ä

lva eller annars utg

ö

r fara f

ö

r sig sj

ä

lva eller andra. 

Ä

ven alkohol som p

å

tr

ä

ffas hos den berusade kan d

å 

tas om hand. Den som st

ö

r allm

ä

n ordning eller utg

ö

r en omedelbar fara f

ö

r denna kan omh

ä

ndertas enligt 3 

§

 LTO, om det 

ä

r n

ö

dv

ä

ndigt f

ö

r att uppr

ä

tth

å

lla ordningen. Ingripande med st

ö

d av dessa best

ä

mmelser torde emellertid inte kunna ske p

å

 ett s

å

 tidigt stadium som skulle beh

ö

vas f

ö

r att hindra att obehag och ol

ä

genheter av det slag som nyss har n

ä

mnts upp­kommer. Ingripande synes med andra ord normalt kunna ske f

ö

rst n

ä

r ordningen redan blivit p

å

tagligt st

ö

rd. Enligt 2 

§

 polisinstruktionen har polisen ett allm

ä

nt 

å

liggande att uppr

ä

tth

å

lla allm

ä

n ordning och s

ä

ker­het och att hindra att den allm

ä

nna ordningen och s

ä

kerheten st

ö

rs genom brott eller p

å

 annat.s

ä

tt. Hur l

å

ngt polisens befogenhet att ingripa med st

ö

d av 2 

§ 

polisinstruktionen str

ä

cker sig f

å

r dock anses oklart. H

ä

rtill kommer att best

ä

mmelsen inte 

ä

r f

ö

renad med n

å

gra s

ä

rskilda sanktionsmedel.

Alkohol f

ö

rt

ä

ring p

å

allm

ä

n plats kan under vissa f

ö

r­uts

ä

ttningar beivras som f

ö

rargelsev

ä

ckande beteende. Beslag och f

ö

rverkande av alkoholen kan d

å

 f

ö

lja en­ligt reglerna i RB och BrB. Med h

ä

nsyn till utveck­lingen av r

ä

ttspraxis framst

å

r dock m

ö

jligheterna

Prop.  1982/83:9

78

till ett ingripande med st

ö

d av straffbest

ä

mmelsen om f

ö

rargelsev

ä

ckande beteende som begr

ä

nsade. Omst

ä

n­digheterna kring alkohol f

ö

rt

ä

ringen kan ofta vara s

å­

dana att ordningen allvarligt st

ö

rs utan att 

å

klaga­ren f

ö

rm

å

r visa att n

å

got har f

ö

reko.mmit som har varit 

ä

gnat att v

ä

cka allm

ä

n f

ö

rargelse. Detta g

ä

ller s

ä

r­skilt som alkohol f

ö

rt

ä

ringen eller den d

ä

rav f

ö

ran­ledda berusningen i och f

ö

r sig inte torde kunna betraktas som f

ö

rargelsev

ä

ckande.

Mot bakgrund h

ä

rav anser utredningen att det finns.

ett klart behov av en s

ä

rskild reglering som m

ö

jlig­

g

ö

r ett effektivt ingripande mot s

å

dan alkoholf

ö

rt

ä­

ring p

å

.allm

ä

n plats som sker under st

ö

rande eller

provocerande former eller som leder till ordnings­

st

ö

rningar av annat slag.

-

Ett f

ö

rsta led i en s

å

dan reglering finns redan i de f

ö

rbud mot alkoholf

ö

rt

ä

ring p

å

allm

ä

n plats som finns i de lokala ordningsstadgorna i ett drygt trettiotal av landets 279 kommuner. F

ö

rbuden har i vissa fall utformats s

å

 att de omfattar alla alkohol­haltiga drycker, medan andra kommuner n

ö

jt sig med att f

ö

rbjuda f

ö

rt

ä

ring av spritdrycker och vin eller spritdrycker, vin och stark

ö

l. Stora variationer f

ö

rekommer 

ä

ven betr

ä

ffande f

ö

rbudens omfattning lokalt inom kommunerna.

Som ett argument mot de lokala f

ö

rt

ä

ringsf

ö

rbuden har anf

ö

rts att de 

ä

r ineffektiva eller rent av verkningsl

ö

sa, eftersom 

ö

vertr

ä

delse av s

å

dana f

ö

r­bud endast medf

ö

r penningb

ö

ter, en sanktion som har en ringa avskr

ä

ckande verkan p

å

de persoper som det h

ä

r g

ä

ller. Det har framh

å

llits att respekten f

ö

r f

ö

rbuden skulle bli avsev

ä

rt st

ö

rre, om mera effek-

Prop. 1982/83:9

79

tiva sanktionsmedel fanns att tillg

å

. Utredningen, som delar denna uppfattning, 

å

terkommer till fr

å

gan om sanktionsmedlen i ett f

ö

ljande avsnitt.

4.5.2    Generella eller lokala f

ö

rt

ä

ringsf

ö

rbud

F

ö

rslag till lagstiftning om generellt f

ö

rbud mot alkoholf

ö

rt

ä

ring p

å

 alla allm

ä

nna platser i landet har lagts fram vid skilda tillf

ä

llen. 

Ö

nskem

å

len om en s

å

dan reglering har 

ä

n .f

ö

restavats av h

ä

nsyn till allm

ä

n ordning och 

ä

n haft sin grund i alkohol­politiska synpunkter.

Utredningen betvivlar att inf

ö

randet av ett gene­rellt f

ö

rbud mot alkoholf

ö

rt

ä

ring p

å

allm

ä

n plats 

ä

r en effektiv eller i 

ö

vrigt l

ä

mplig 

å

tg

ä

rd f

ö

r att nedbringa alkoholkonsumtionen och f

ö

r att komma till r

ä

tta med ett utbrett alkoholmissbruk. Fr

å

gan aktualiserades som tidigare n

ä

mnts vid riksdagsbe­handlingen av motionerna 1979/80:1020 och 1980/81: 1913. Riksdagen st

ä

llde sig d

å

 avvisande till tanken att man 

å

ter skulle tillgripa generella straffr

ä

tts­liga medel i kampen mot alkoholmissbruket och fram­h

ö

ll att de bed

ö

mningar som l

å

g till grund f

ö

r fyl­leriets avkriminalisering alltj

ä

mt 

ä

gde giltighet.

Ä

ven fr

å

n de synpunkter som utredningen har att f

ö

re­tr

ä

da kan starka bet

ä

nkligheter anf

ö

ras mot ett gene­rellt f

ö

rbud mot alkoholf

ö

rt

ä

ring p

å

alla allm

ä

nna platser i riket. Som tidigare framh

å

llits f

ö

rekommer ordningsst

ö

rningar i samband med alkohol f

ö

rt

ä

ring fr

ä

mst p

å

 vissa mera centralt bel

ä

gna allm

ä

nna plat­ser i t

ä

torterna. F

ö

rh

å

llandena i dessa h

ä

nseenden

Prop. 1982/83:9

80

varierar starkt fr

å

n kommun till kommun. I vissa kom­muner med omfattande stadsbebyggelse kan flertalet allm

ä

nna platser ha s

å

dan karakt

ä

r att ett f

ö

rbud mot alkohol f

ö

rt

ä

ring framst

å

r som v

ä

lmotiverat fr

å

n ord-ningssynpunkt. I andra kommuner med kanske vidstr

ä

ck­ta omr

å

den av ren landsbygdskarakt

ä

r kan f

ö

rh

å

llan­dena vara s

å

dana att ett f

ö

rbud inte beh

ö

vs fr

å

n ord­ningssynpunkt. Alkoholf

ö

rt

ä

ring p

å

 allm

ä

n plats be­h

ö

ver n

ä

mligen inte alltid befaras leda till ord­ningsst

ö

rningar eller uppfattas som st

ö

tande av en bredare allm

ä

nhet. Som exempel kan n

ä

mnas f

ö

rt

ä

ring av vin eller stark

ö

l vid m

å

ltider i samband med ut­flykter till olika rekreationsomr

å

den. Det kan en­ligt utredningens mening befaras att ett f

ö

rbud som g

ä

ller 

ä

ven p

å

 platser d

ä

r viss alkoholf

ö

rt

ä

ring framst

å

r som fullt godtagbar sannolikt skulle med­f

ö

ra att allm

ä

nhetens respekt f

ö

r f

ö

rbudet skulle komma att undergr

ä

vas ocks

å

betr

ä

ffande platser d

ä

r ett f

ö

rbud .beh

ö

vs av h

ä

nsyn till den allm

ä

nna ord­ningen. I f

ö

rarbetena till AOst och i olika v

ä

gle­dande uttalanden d

ä

refter har ocks

å

kraftigt under­strukits att s

å

dana ordningsregler som g

å

r ut

ö

ver .behovet f

ö

r varje enskilt samh

ä

lle l

ä

tt kan uppfattas som ett op

å

kallat intr

å

ng i den personliga friheten och d

ä

rf

ö

r riskera att bli ignorerade ocks

å

 i fall d

ä

r det 

ä

r angel

ä

get att reglerna efterlevs.

Efterlevnaden av ett generellt f

ö

rbud skulle knappast kunna 

ö

vervakas effektivt med de resurser som f

ö

r n

ä

rvarande st

å

r till buds. 

Ä

ven detta f

ö

rh

å

llande skulle sannolikt medverka till att urholka respekten f

ö

r f

ö

rbudet. Utredningen anser d

ä

rf

ö

r att det 

ä

r 

ö

nskv

ä

rt att ett f

ö

rbud mot alkoholf

ö

rt

ä

ring begr

ä

n­sas till att g

ä

lla endast p

å

 s

å

dana allm

ä

nna platser d

ä

r behovet fr

å

n ordningssynpunkt g

ö

r sig s

ä

rskilt

Prop. 1982/83:9

81

starkt g

ä

llande. Att i en f

ö

rfattning som g

ä

ller f

ö

r landet i dess helhet inf

ö

ra en s

å

dan begr

ä

nsning skulle st

ö

ta p

å

 mycket stora lagtekniska sv

å

righeter. N

å

gon form av kompletterande lokal reglering skulle sannolikt bli n

ö

dv

ä

ndig. Utredningen anser allts

å 

att allvarliga inv

ä

ndningar kan riktas mot tanken p

å 

en generell f

ö

rfattningsbest

ä

mmelse om f

ö

rbud mot alkoholf

ö

rt

ä

ring p

å

 allm

ä

n plats.

De synpunkter som utredningen nyss givit uttryck f

ö

r g

ö

r sig i n

å

gon m

å

n g

ä

llande 

ä

ven i fr

å

ga om lokala f

ö

reskrifter med f

ö

rbud mot alkoholf

ö

rt

ä

ring p

å

 all­m

ä

n plats. Detta g

ä

ller s

ä

rskilt i fr

å

ga om f

ö

rbud som b

å

de omfattar alla allm

ä

nna platser i en kommun och som g

ä

ller s

å

v

ä

l sprit, vin och stark

ö

l som 

ö

l. Utredningen vill i detta sammanhang erinra om att fastst

ä

llelse i n

å

gra fall har v

ä

grats av lokala f

ö

reskrifter som omfattade f

ö

rbud mot f

ö

rt

ä

ring av 

ö

l p

å

 samtliga allm

ä

nna platser i kommunen. Kommuner­na har sj

ä

lvfallet redan genom sina egna organ en mycket god 

ö

verblick 

ö

ver ordningsl

ä

get p

å

 olika all­m

ä

nna platser inom kommunen. En kommun som 

ö

verv

ä

ger att inf

ö

ra ett f

ö

rbud mot alkohol f

ö

rt

ä

ring i den lokala ordningsstadgan har allts

å

 goda f

ö

ruts

ä

ttning­ar att bed

ö

ma betr

ä

ffande vilka allm

ä

nna platser i kommunen som det fr

å

n ordningssynpunkt kan vara moti­verat att inf

ö

ra ett s

å

dant f

ö

rbud och vilka alkohol­drycker som f

ö

rbudet b

ö

r omfatta. Ytterligare under­lag f

ö

r bed

ö

mningen kan kommunen inh

ä

mta fr

å

n polis­myndigheten. Kommunen har ocks

å

m

ö

jlighet att i sam­band med f

ö

rbudet vidta 

å

tg

ä

rder av t.ex. nykterhets­v

å

rdande karakt

ä

r. Utredningen anser allts

å

 att kom­munerna har f

ö

ruts

ä

ttningar att utforma ett lokalt f

ö

rbud p

å

 ett s

å

dant s

ä

tt att de inv

ä

ndningar som utredningen har redovisat mot ett generellt f

ö

rbud

6 Riksdagen 1982/83. 1 saml. Nr 9

Prop. 1982/83:9

82

mot alkoholf

ö

rt

ä

ring p

å

alla allm

ä

nna platser i lan­det inte tr

ä

ffar de lokala f

ö

rbuden.

F

ö

reskrifter om f

ö

rbud mot alkoholf

ö

rt

ä

ring p

å

allm

ä

n plats skall enligt RF i princip meddelas i lag men de faller inom ramen f

ö

r det delegeringsbara omr

å

det (8 kap. 3 

§

 och 7 

§

f

ö

rsta stycket 5 RF) . Av. 

ö

ver­g

å

ngsbest

ä

mmelserna till RF f

ö

ljer att bemyndigandet i 23 

§

AOst f

ö

r kommunerna att anta lokala ordnings­stadgor fortfarande kan utnyttjas. Lokala f

ö

reskrif­ter i 

ä

mnet kommer d

ä

rf

ö

r inte i konflikt-med RF:s best

ä

mmelser om normgivningsmakten. Med h

ä

nsyn till RF:s best

ä

mmelser om subdelegation b

ö

r emellertid bemyndigandet f

ö

r framtiden utformas s

å

 att riksdagen i lag bemyndigar regeringen att meddela f

ö

reskrifter och d

ä

rvid medger att regeringen 

ö

verl

å

ter sin befo­genhet 

å

t kommunerna. Utredningen 

å

terkommer till denna fr

å

ga i det fortsatta arbetet.

Sammanfattningsvis anser s

å

ledes utredningen att sk

ä

l av betydande styrka talar mot inf

ö

randet av ett generellt f

ö

rbud mot f

ö

rt

ä

ring av alkoholhaltiga drycker p

å

 allm

ä

n plats. Utredningen l

ä

gger d

ä

rf

ö

r inte fram n

å

got f

ö

rslag om ett s

å

dant f

ö

rbud. F

ö

r att kommunerna 

ä

ven i framtiden skall kunna besluta om lokala f

ö

rbud beh

ö

vs, som framg

å

r av det f

ö

reg

å­

ende, f.n. inte n

å

gra f

ö

rfattnings

ä

ndringar. Utred­ningen anser sig d

ä

rf

ö

r inte b

ö

ra g

ö

ra n

å

gra egna uttalanden om utformningen av en lokal f

ö

reskrift om ett f

ö

rbud mot alkohol f

ö

rt

ä

ring p

å

 allm

ä

n plats. P

å

 denna punkt vill utredningen endast h

ä

nvisa till de uttalanden i f

ö

rarbetena till AOst samt av fasf-st

ä

llelsemyndigheterna och JO som har redovisats i det f

ö

reg

å

ende.

Prop. 1982/83:9

83

4.5.3    Beslag och f

ö

rverkande

Beslags- och f

ö

rverkandebest

ä

mmelser som anknyter till f

ö

rt

ä

ringsf

ö

rbud i lokal ordningsstadga finns som tidigare n

ä

mnts inte i g

ä

llande lagstiftning. S

ä

rskilt polisen har framh

å

llit detta som en brist. 

Ä

ven utredningen 

ä

r av den best

ä

mda uppfattningen att effekterna av ett polisingripande skulle bli av­sev

ä

rt st

ö

rre, om alkoholen kunde tas i beslag och sedermera f

ö

rverkas.

F

ö

reskrifter om f

ö

rverkande kan endast meddelas genom lag (8 kap. 7 

§

 andra stycket RF). N

å

got hin­der fr

å

n grundlagssynpunkt mot en f

ö

rverkandebest

ä

m­melse i lag som p

å

f

ö

ljd f

ö

r 

ö

vertr

ä

delse av f

ö

re­skrift i lokal ordningsstadga torde enligt utred­ningens mening inte finnas. Enligt RF kan riksdagen, n

ä

r den bemyndigar regeringen att meddela f

ö

reskrif­ter i visst 

ä

mne, f

ö

reskriva annan r

ä

ttsverkan 

ä

n b

ö

ter f

ö

r 

ö

vertr

ä

delse av de f

ö

reskrifter som rege­ringen meddelar med st

ö

d av bemyndigandet. Samma m

ö

jlighet torde - 

ä

ven om s

å

 inte uttryckligen anges i RF - st

å

 riksdagen till buds i de fall d

å

 riksdagen medger att regeringen 

ö

verl

å

ter sina befogenheter 

å

t kommunerna.

Ang

å

ende omfattningen av en f

ö

rverkanderegel kan f

ö

l­jande synpunkter anf

ö

ras. Enligt 1 

§

 andra stycket AOst kan kommun i lokal ordningsstadga f

ö

reskriva att andra till allm

ä

nt begagnande uppl

å

tna omr

å

den 

ä

n s

å

dana som utg

ö

r allm

ä

n plats i AOst:s mening vid till

ä

mpning av lokal ordningsf

ö

reskrift skall vara likst

ä

llda med allm

ä

n plats. S

å

 har ocks

å

 skett i viss utstr

ä

ckning. De omr

å

den som oftast likst

ä

llts med allm

ä

n plats 

ä

r bl.a. badplatser, fritidsomr

å

den

Prop. 1982/83:9

84

och campingplatser. Utredningen har i sina 

ö

verv

ä

gan­den om l

ä

mpligheten av en generell f

ö

rfattningsbe­st

ä

mmelse om f

ö

rbud mot alkoholf

ö

rt

ä

ring p

å

 allm

ä

n plats funnit att viss f

ö

rsiktighet kan vara p

å

kallad n

ä

r det g

ä

ller att f

ö

rbjuda alkoholf

ö

rt

ä

ring p

å

de platser som det h

ä

r 

ä

r fr

å

ga om. Med h

ä

nsyn h

ä

rtill kan det h

ä

vdas att en f

ö

rverkanderegel b

ö

r g

ä

lla bara i fr

å

ga om s

å

dana allm

ä

nna platser som avses i 1 

§

 f

ö

rsta stycket AOst. Utredningen anser emeller­tid att det inte finns sk

ä

l att g

ö

ra en s

å

dan be­gr

ä

nsning. En plats som enligt f

ö

reskrift i en lokal ordningsstadga skall vara likst

ä

lld med allm

ä

n plats kan ha s

å

dan karakt

ä

r att en m

ö

jlighet till ett effektivt ingripande mot alkoholf

ö

rt

ä

ring d

ä

r fram­st

å

r som i h

ö

g grad 

ö

nskv

ä

rd. F

ö

rverkande b

ö

r allts

å 

kunna f

ö

lja 

ä

ven vid 

ö

vertr

ä

delser av f

ö

rbud mot alkoholf

ö

rt

ä

ring p

å

 s

å

dana platser som avses i 1 

§ 

andra stycket AOst. Av det anf

ö

rda f

ö

ljer att utred­ningen f

ö

ruts

ä

tter att uttrycket allm

ä

n plats i 8 kap. 7 

§

 f

ö

rsta stycket 5 RF omfattar inte bara s

å

dana allm

ä

nna platser som avses i 1 

§

 f

ö

rsta styc!;-et  AOst utan 

ä

ven s

å

dana platser som avses i para­grafens andra stycke.

En f

ö

rverkanderegel b

ö

r enligt utredningens mening endast omfatta spritdrycker, vin och stark

ö

l. Enligt den praxis som har utbildats under senare 

å

r saknar kommunerna m

ö

jlighet att generellt f

ö

rbjuda 

ö

lf

ö

rt

ä­

ring p

å

 allm

ä

n plats. Ett s

å

dan f

ö

rbud har ansetts of

ö

renligt med 7 

§

 andra stycket AOst. D

ä

remot synes kommunerna kunna f

ö

rbjuda 

ö

lf

ö

rt

ä

ring p

å

 s

å

dana all­m

ä

nna platser i kommunen d

ä

r s

ä

rskilt starka sk

ä

l talar f

ö

r en s

å

dan

å

tg

ä

rd. Behovet av en m

ö

jlighet att ta i beslag och f

ö

rverka  

ö

l som f

ö

rt

ä

rs p

å

 s

å

dana platser torde dock vara ringa. De ordningsst

ö

rningar

Prop. 1982/83:9

85

som kan t

ä

nkas uppkomma h

ä

rr

ö

r i allm

ä

nhet fr

å

n ung­domar, och beslag och f

ö

rverkande kan d

å

ofta ske med st

ö

d av 79 S LHD. Genom att en f

ö

rverkandebest

ä

m­melse endast omfattar spritdrycker, vin och stark

ö

l

å

stadkoms ocks

å

ö

verensst

ä

mmelse med f

ö

rbudet i 16 

§ 

andra stycket AOst.

Beslag och f

ö

rverkande b

ö

r kunna ske inte bara av den dryck eller de drycker som f

ö

rt

ä

ringen har av­sett utari 

ö

verhuvudtaget av spritdrycker, vin och stark

ö

l, som p

å

tr

ä

ffas hos den som har 

ö

vertr

ä

tt f

ö

r­budet. Detta torde vara n

ö

dv

ä

ndigt f

ö

r att en f

ö

r­verkandebest

ä

mmelse skall bli tillr

ä

ckligt effektiv. I annat fall 

ä

r risken uppenbar f

ö

r att f

ö

rt

ä

ringen efter ett ingripande forts

ä

tter p

å

 n

å

gon annan all­m

ä

n plats. Offentlig alkohol f

ö

rt

ä

ring f

ö

rekommer inte s

ä

llan i grupper av personer d

ä

r spriten bjuds runt och d

ä

r det s

å

ledes mera 

ä

r en tillf

ä

llighet vem av de n

ä

rvarande som ertappas med att dricka. Det 

ä

r inte ovanligt att spritink

ö

pen betalas med pengar som har samlats in fr

å

n olika deltagare. Det kan givetvis inte komma i fr

å

ga att i dessa fall rikta en f

ö

rverkandetalan mot varje enskild "del- 

ä

gare". 

Ä

ven i andra fall kan det vara sv

å

rt att fastst

ä

lla

ä

gander

ä

tten till alkoholdryckerna. F

ö

r­verkande b

ö

r d

ä

rf

ö

r kunna ske, 

ä

ven om dryckerna tillh

ö

r n

å

gon annan 

ä

n den som kan visas ha 

ö

vertr

ä

tt f

ö

rbudet. Den omst

ä

ndigheten att dryckerna tillh

ö

r n

å

gon annan kan dock n

å

gon g

å

ng utg

ö

ra s

å

dana s

ä

r­skilda sk

ä

l som talar mot ett f

ö

rverkande.

Vad som har anf

ö

rts i f

ö

reg

å

ende stycke talar f

ö

r en f

ö

rverkandebest

ä

mmelse som str

ä

cker sig n

å

got l

ä

ngre 

ä

n vad som har f

ö

rordats d

ä

r. Utredningen erin­rar om att alkoholhaltiga drycker vid bl.a. trafik-

Prop. 1982/83:9

86

nykterhetsbrott kan f

ö

rverkas s

å

v

ä

l om de p

å

tr

ä

ffas hos den som har beg

å

tt brottet som om de p

å

tr

ä

ffas hos n

å

gon som har medf

ö

ljt vid tillf

ä

llet (1 

§

 2 st f

ö

rverkandelagen). I sistn

ä

mnda fall fordras dock att dryckerna kan antas ha varit avsedda 

ä

ven f

ö

r g

ä

rningsmannen. En liknande regel b

ö

r enligt utred­ningens - mening g

ä

lla vid 

ö

vertr

ä

delse av eri f

ö

re­skrift i lokal ordningsstadga om f

ö

rbud mot alkohol­f

ö

rt

ä

ring p

å

 allm

ä

n plats. Sprit, vin eller stark

ö

l som p

å

tr

ä

ffas hos n

å

gon som inte sj

ä

lv kan visas ha 

ö

vertr

ä

tt f

ö

rbudet men som vid tillf

ä

llet har varit i s

ä

llskap med den som har 

ö

vertr

ä

tt f

ö

rbudet b

ö

r dock kunna f

ö

rverkas bara om det 

ä

r uppenbart att dryckerna varit avsedda 

ä

ven f

ö

r den ertappade. En s

å

 utformad best

ä

mmelse b

ö

r avsev

ä

rt kunna minska de bevisproblem som polisen st

ä

lls inf

ö

r, n

ä

r flera personer dricker alkohol tillsammans p

å

 en-allm

ä

n plats men bara n

å

gon eller n

å

gra av dem kan 

ö

verbe­visas om f

ö

rseelsen.

En fr

å

ga som b

ö

r ber

ö

ras i detta sammanhang 

ä

r i vad m

å

n beslag och f

ö

rverkande av alkohol kan ske. fr

å

n bilpassagerare som dricker sprit i en bil som framf

ö

rs eller stannats p

å

 allm

ä

n plats. Avg

ö

rande f

ö

r bed

ö

mningen blir om utrymmet inne i bilen b

ö

r betraktas som allm

ä

n eller enskild plats. Fr

å

gan har pr

ö

vats av Svea hovr

ä

tt i tv

å

 avg

ö

randen r

ö

rande ansvar f

ö

r fylleri p

å

 allm

ä

n plats i strafflagens - numera BrB:s - mening (SvJT 1924 rf s. 24 och 1936 rf s. 13). I det f

ö

rra avg

ö

randet ans

å

gs en 

ö

ppen mindre motorb

å

t utg

ö

ra allm

ä

n plats, medan hovr

ä

tten i det senare fallet f

ö

rklarade att en t

ä

ckt person­bil inte kunde anses som allm

ä

n plats. JO har i ett uttalande fr

å

n senare, 

å

r - ang

å

ende omh

ä

ndertagande, enligt LOB i en taxibil p

å

 allm

ä

n plats - f

ö

rklarat

Prop. 1982/83:9

87

att "s

ä

rskild avskildhet fr

å

n omgivningen" nog enligt praxis ansetts r

å

da 

å

tminstone i en t

ä

ckt bil (JO 1978/79 s. 72 ff). Det kan 

ä

ven till

ä

ggas att en buss betraktas som allm

ä

n plats enligt BrB - under f

ö

rut­s

ä

ttning att allm

ä

nheten har tilltr

ä

de - men inte som allm

ä

n plats enligt AOst. Mot bakgrund av vad nu sagts torde spritf

ö

rt

ä

ring i en t

ä

ckt bil f

å

anses 

ä

ga rum p

å

 enskild plats, medan motsatt bed

ö

mning m

ö

jligen f

å

r anl

ä

ggas f

ö

r det fall att f

ö

rt

ä

ringen sker i ett 

ö

ppet fordon.

I f

ö

rverkandelagen ges regler om beslag och f

ö

rver­kande av alkoholhaltiga drycker fr

å

n den som gjort sig skyldig till vissa brott i samband med alkohol­p

å

verkan. F

ö

rverkande kan ocks

å

 f

ö

lja vid 

ö

vertr

ä­

delse av f

ö

rt

ä

rings- och f

ö

rvaringsf

ö

rbudet i 16 

§ 

andra stycket AOst. F

ö

rverkandelagens regler b

ö

r en­ligt, utredningens mening g

ö

ras till

ä

mpliga

ä

ven vid f

ö

rverkande p

å

grund av 

ö

vertr

ä

delse av f

ö

rt

ä

rings-   \ f

ö

rbud i lokal ordningsstadga. H

ä

rigenom blir det f

ö

renklade beslagsf

ö

rfarande som f

ö

reskrivs i lagen till

ä

mpligt, och 

å

klagaren kan besluta om f

ö

rverkan­de 

ä

ven i fall d

ä

r 

å

tal f

ö

r f

ö

rseelsen inte v

ä

cks och straff

ö

rel

ä

ggande inte utf

ä

rdas. Det kan 

ö

ver­v

ä

gas att - som skett betr

ä

ffande 

ö

vertr

ä

delse av f

ö

rbudet i 16 

§

andra stycket AOst - inf

ö

ra m

ö

jlig­het att f

ö

rel

ä

gga f

ö

rverkande 

ä

ven i f

ö

rel

ä

ggande av ordningsbot. 

Ä

ndring torde d

å

f

å

 g

ö

ras i ordnings-botskung

ö

relsen (1968:199). Utredningen anser det dock inte p

å

kallat att l

ä

gga fram n

å

got s

å

dan f

ö

rslag.

Utredningen f

ö

resl

å

r allts

å

att en best

ä

mmelse in­f

ö

rs enligt vilken f

ö

rverkande skall ske av sprit­drycker, vin och stark

ö

l som p

å

tr

ä

ffas hos den som i strid mot en best

ä

mmelse i lokal ordningsstadga

Prop. 1982/83:9

f

ö

rt

ä

r s

å

dana drycker p

å

 allm

ä

n plats eller, under de f

ö

ruts

ä

ttningar som har angetts i det f

ö

reg

å

ende, hos n

å

gon som vid tillf

ä

llet var i s

ä

llskap med den som br

ö

t mot best

ä

mmelsen. Betr

ä

ffande f

ö

rfarandet vid beslag och f

ö

rverkande skall f

ö

rverkandelagen g

ä

lla i till

ä

mpliga delar. I best

ä

mmelsen b

ö

r anges att f

ö

r­verkande inte skall ske, om s

ä

rskilda sk

ä

l talar mot att dryckerna f

ö

rverkas. Det 

ä

r vidare uppenbart att f

ö

rverkande med st

ö

d av den f

ö

reslagna best

ä

mmelsen inte skall ske, om  dryckerna tas om hand enligt LOB.

Fr

å

n systematisk synpunkt 

ä

r det l

ä

mpligast att be­st

ä

mmelsen inf

ö

rs i f

ö

rverkandelagen. Eftersom det i 8 kap. 7 

§

 andra stycket RF anges att riksdagen kan i den lag som inneh

å

ller bemyndigandet f

ö

reskriva 

ä

ven annan r

ä

ttsverkan

ä

n b

ö

ter f

ö

r 

ö

vertr

ä

delse av en f

ö

reskrift som meddelas med st

ö

d av bemyndigandet, anser utredningen dock att f

ö

rverkandebest

ä

mmelsen b

ö

r tas in i AOst.'Best

ä

mmelsen b

ö

r tas in i 30 

§

. I paragrafen b

ö

r ocks

å

g

ö

ras vissa redaktionella 

ä

nd­ringar.

Med utg

å

ngspunkt i de 

ö

verv

ä

ganden som har redovisats i detta avsnitt har uppr

ä

ttats f

ö

rslag till Lag om 

ä

ndring i allm

ä

nna ordningsstadgan (1956:617). F

ö

r­slaget har tagits in i bilaga 1 till bet

ä

nkandet.

5

TILLST

Ä

NDSKRAV F

Ö

R GATUMUSIK

5.1       Inledning

5.1.1     Gatumusik

Gatumusik, dvs. s

å

ng och musik som framf

ö

rs p

å

 allm

ä

n plats, 

ä

r inte n

å

gon enhetlig f

ö

reteelse. Med gatu-

Prop. 1982/83:9

89

musik i traditionell mening avser man i allm

ä

nhet framtr

ä

danden av mera anspr

å

ksl

ö

s natur. K

ä

nneteck­nande f

ö

r denna form av musikut

ö

vning 

ä

r att fram­tr

ä

dandet 

ä

r mer eller mindre improviserat och att det riktar sig till tillf

ä

lligt f

ö

rbipasserande som stannar och lyssnar kortare eller l

ä

ngre stunder. Syftet 

ä

r inte s

ä

llan att samla in pengar fr

å

n 

å

h

ö

r­arna. Denna kategori musikut

ö

vare torde s

å

ledes st

å ä

ldre tiders g

å

rdsmusikanter n

ä

ra. Mera kvalificera­de arrangemang, exempelvis s

ä

rskilt anordnade fri-luftskonserter med ett stort antal deltagare och med s

ä

rskilda anordningar s

å

som h

ö

gtalare, avsp

ä

rrningar eller stolar f

ö

r publiken, brukar inte betecknas som gatumusik. Den r

ä

ttsliga reglering som g

ä

ller f

ö

r s

å

dana arrangemang 

ä

r emellertid av betydelse ocks

å 

f

ö

r gatumusiken.

Gatumusik har tidigare ofta ansetts utg

ö

ra tillst

å

nds­pliktig offentlig tillst

ä

llning eller - efter lag

ä

nd­ring den 1 januari 1977 - allm

ä

n sammankomst. I en dom fr

å

n 

å

r 1976 fann Svea hovr

ä

tt dock att gatumusik i dess mest typiska form vanligtvis var en alltf

ö

r anspr

å

ksl

ö

s f

ö

reteelse f

ö

r att kunna betraktas som offentlig tillst

ä

llning. R

ä

ttsl

ä

get 

ä

r s

å

ledes oklart.

Vid skilda tillf

ä

llen har krav f

ö

rts fram p

å

 att den egentliga gatumusiken skall befrias fr

å

n det till­st

å

ndstv

å

ng som g

ä

ller f

ö

r allm

ä

nna sammankomster och offentliga tillst

ä

llningar p

å

allm

ä

n plats.

5.1.2     AOst och LAS

Offentliga tillst

ä

llningar regleras i AOst, medan be­st

ä

mmelser om allm

ä

nna sammankomster finns i lagen om allm

ä

nna sammankomster (1956:618) (LAS). LAS 

ä

r

Prop. 1982/83:9

90

till

ä

mplig p

å

 allm

ä

nna sammankomster som h

å

lls f

ö

r 

ö

verl

ä

ggning, opinionsyttring eller upplysning i' all­m

ä

n eller enskild angel

ä

genhet eller som 

ä

r att h

ä

n­f

ö

ra till f

ö

rel

ä

sning eller f

ö

redrag f

ö

r undervisning eller meddelande av allm

ä

n eller medborgerlig bildning eller till religions

ö

vning. LAS skall ocks

å

 efter lag­

ä

ndring den 1 januari 1977 till

ä

mpas p

å

allm

ä

nna tea­terf

ö

rest

ä

llningar, konserter, biograff

ö

rest

ä

llningar eller andra allm

ä

nna sammankomster f

ö

r framf

ö

rande av kostn

ä

rliga verk. Som allm

ä

n anses en sammankomst om den anordnas f

ö

r allm

ä

nheten eller om allm

ä

nheten har tilltr

ä

de till sammankomsten eller om denna med h

ä

nsyn till de villkor under vilka tilltr

ä

de l

ä

mnas 

ä

r att j

ä

mst

ä

lla med allm

ä

n sammankomst. Best

ä

mmelser­na i lagen skall till

ä

mpas,

ä

ven om det vid samman­komsten f

ö

rekommer mindre inslag som avser underh

å

ll­ning eller f

ö

rstr

ö

else av annat slag 

ä

n framf

ö

rande av konstn

ä

rligt verk (1 

§

LAS).

Offentlig tillst

ä

llning

ä

r enligt 9 

§

 AOst t

ä

vling och uppvisning i sport och idrott, danstillst

ä

llning, pornografisk f

ö

rest

ä

llning, cirkusf

ö

rest

ä

llning, tivoli- och marknadsn

ö

jen, festt

å

g samt tillst

ä

llning av annat slag som anordnas f

ö

r allm

ä

nheten och som inte avses i LAS. Om tilltr

ä

de till en tillst

ä

llning 

ä

r beroende av medlemskap i -f

ö

rening eller av inbju­dan, skall tillst

ä

llningen 

ä

nd

å

 anses som offentlig, om den ing

å

r i r

ö

relse som drivs uteslutande eller v

ä

sentligen f

ö

r anordnande av s

å

dana tillst

ä

llningar. 

Ä

r en tillst

ä

llning med h

ä

nsyn till omfattningen av den krets som har tilltr

ä

de eller till de villkor under vilka tilltr

ä

de  l

ä

mnas att j

ä

mst

ä

lla med till­st

ä

llning till vilken allm

ä

nheten har tilltr

ä

de, skall den likas

å

 anses som offentlig.

Prop. 1982/83:9

91

Tillst

å

nd av polismyndigheten fordras enligt 12 

§

AOst resp. 3 

§

 LAS f

ö

r offentlig tillst

ä

llning och allm

ä

n sammankomst p

å

 allm

ä

n plats. Tillst

å

nd kr

ä

vs alltid - oavsett var tillst

ä

llningen h

å

lls - f

ö

r offentlig danstillst

ä

llning, pornografisk f

ö

rest

ä

llning, cirkus­f

ö

rest

ä

llning, tivoli- och marknadsn

ö

jen och d

ä

rmed j

ä

mf

ö

rlig n

ö

jestillst

ä

llning samt f

ö

r t

ä

vling och upp­visning i motorsport och professionell brottning

(12 

§

 AOst). Om en icke tillst

å

ndspliktig offentlig tillst

ä

llning anordnas inom stads- eller byggnads-planelagt omr

å

de, skall anm

ä

lan g

ö

ras till polismyn­digheten (13 

§

 AOst). Motsvarande anm

ä

lningsskyldighet g

ä

ller i fr

å

ga om sammankomster, dock bara om de an­ordnas utomhus (4 

§

 LAS). L

ä

nsstyrelsen kan i vissa fall utvidga anm

ä

lningsskyldigheten f

ö

r offentliga tillst

ä

llningar och allm

ä

nna sammankomster till att g

ä

lla 

ä

ven f

ö

r andra omr

å

den och - med vissa undantag - . f

ö

r allm

ä

nna sammankomster som h

å

lls inomhus (13 

§ 

AOst och 4 

§

 LAS). I den m

å

n det kan ske utan fara f

ö

r ordning och s

ä

kerhet kan polismyndigheten befria sam­manslutning eller annan anordnare fr

å

n att s

ö

ka till­st

å

nd t:ill eller anm

ä

la tillst

ä

llningar av visst slag

(12 

§

 och 13 

§

 AOst). Befrielse fr

å

n anm

ä

lningsskyl­dighet kan i motsvarande fall ges f

ö

r allm

ä

n samman­komst (4 

§

 LAS) .

Tillst

å

nd till allm

ä

n sammankomst f

å

r v

ä

gras bara om det 

ä

r n

ö

dv

ä

ndigt av h

ä

nsyn till trafik eller allm

ä

n ordning (3 

§

 LAS).

Ans

ö

kan om tillst

å

nd till offentlig tillst

ä

llning eller allm

ä

n sammankomst skall vara skriftlig och skall inneh

å

lla uppgifter om bl.a. tid och plats.f

ö

r tillst

ä

llningen eller sammankomsten samt om dennas art och huvudsakliga utformning. Ans

ö

kan skall om

Prop. 1982/83:9

92

m

ö

jligt inges senast sjunde dagen f

ö

re tillst

ä

llningen eller sammankomsten (14 

§

 AOst och 5 

§

 LAS). Polismyn­digheten kan f

ö

rel

ä

gga anordnaren att l

ä

mna komplet­terande upplysningar eller sj

ä

lv skaffa s

å

dana. Anord­naren f

å

r dock - med visst undantag f

ö

r offentlig tillst

ä

llning - inte f

ö

rel

ä

ggas att tillhandah

å

lla eller l

ä

mna uppgifter om inneh

å

llet i muntlig fram­st

ä

llning som skall f

ö

rekomma vid tillst

ä

llningen eller sammankomsten (14 

§

 AOst och 5 

§

LAS).

Anm

ä

lan skall inneh

å

lla samma slags uppgifter som an­s

ö

kan och skall om m

ö

jligt g

ö

ras senast p

å

 femte dagen f

ö

re tillst

ä

llningen eller sammankomsten. Anm

ä

lan kan 

ä

ven g

ö

ras muntligen (15 

§

 AOst och 6 

§

LAS).

Polismyndigheten f

å

r meddela ordnings- och s

ä

kerhets­f

ö

reskrifter f

ö

r tillst

ä

llningen eller sammankomsten (16 

§

 AOst och 7 

§

LAS).

Om det 

ä

r p

å

kallat av h

ä

nsyn till krig, krigsfara eller andra s

å

dana utomordentliga f

ö

rh

å

llanden eller farsot kan regeringen f

ö

rordna att offentlig till­st

ä

llning eller allm

ä

n sammankomst inte f

å

r h

å

llas inom visst l

ä

n eller del av l

ä

net. Regeringen kan 

ö

verl

å

ta sin befogenhet till l

ä

nsstyrelsen (11 

§

AOst och 2 

§

 LAS).

Polismyndigheten kan inst

ä

lla eller uppl

ö

sa en offent­lig tillst

ä

llning, som h

å

lls i strid mot ett generellt f

ö

rbud enligt 11 

§

 AOst eller mot ett beslut att den inte f

å

r 

ä

ga rum. R

ä

tt att uppl

ö

sa en tillst

ä

llning f

ö

religger 

ä

ven om det vid denna f

ö

rekommer n

å

got som strider mot lag eller om tillst

ä

llningen f

ö

ranleder oordning eller fara f

ö

r de n

ä

rvarande och andra 

å

tg

ä

r­der visat sig otillr

ä

ckliga (19 

§

 AOst). Polismyndig-

Prop. 1982/83:9

93

heten kan vidare f

ö

rbjuda f

ö

rnyande av en tillst

ä

ll­ning som 

å

syftar eller inneb

ä

r n

å

got som strider mot lag eller som visat sig f

ö

ranleda oordning eller fara som inte kan f

ö

rebyggas med ordningsf

ö

reskrifter eller andra 

å

tg

ä

rder (20 

§

AOst). M

ö

jligheterna att inst

ä

lla eller uppl

ö

sa en allm

ä

n sammankomst 

ä

r mera begr

ä

nsade dels genom att s

å

dana 

å

tg

ä

rder inte f

å

r vidtas p

å

den grunden att n

å

got som strider mot lag f

ö

rekommer, dels genom att sammankomsten skall f

ö

ranleda sv

å

rare oord­ning eller avsev

ä

rd fara f

ö

r de n

ä

rvarande (10 

§

 och 11 

§

 LAS). Den omst

ä

ndigheten att tillst

å

nd inte har s

ö

kts f

ö

r en tillst

å

ndspliktig tillst

ä

llning eller sammankomst ger inte polismyndigheten r

ä

tt att uppl

ö

sa eller inst

ä

lla tillst

ä

llningen eller sammankomsten.

Befogenhet att uppl

ö

sa en tillst

ä

llning eller samman­komst b

ö

r i allm

ä

nhet endast anf

ö

rtros polisman i be­f

ä

lsst

ä

llning (19 

§

 AOst och 10 

§

LAS).

Den som anordnar en offentlig tillst

ä

llning utan er­forderligt tillst

å

nd, f

ö

rsummar sin anm

ä

lningsplikt, l

å

ter tillst

ä

llningen forts

ä

tta trots att beslut om uppl

ö

sning har meddelats eller inte efterkommer polis­myndighetens f

ö

reskrifter kan enligt 29 

§

 AOst d

ö

mas till b

ö

ter eller f

ä

ngelse i h

ö

gst sex m

å

nader. I 15 

§ 

LAS f

ö

reskrivs b

ö

tesstraff i motsvarande fall. F

ö

rsum­melse i fr

å

ga om anm

ä

lningsskyldighet skall emellertid inte f

ö

ranleda ansvar, om f

ö

rsummelsen 

ä

r urs

ä

ktlig och inte v

å

llat ol

ä

genheter och inte heller om till­st

ä

llningen eller sammankomsten inte har kommit till st

å

nd.

Polismyndighetens beslut i tillst

å

nds

ä

rendet 

ö

verkla­gas hos l

ä

nsstyrelsen. Mot l

ä

nsstyrelsens beslut f

ö

rs talan hos regeringen (27 

§

 AOst och 13 

§

LAS).

Prop. 1982/83:9

94

5.1.3     Lokala ordningsstadgor

I Svenska kommunf

ö

rbundets normalf

ö

rslag till lokal ordningsstadga f

ö

rekommer tv

å

best

ä

mmelser som har n

ä

ra anknytning till fr

å

gan om tillst

å

ndstv

å

ng f

ö

r gatumusicerande. F

ö

reskrifterna, som inte n

ä

rmare kommenterats av f

ö

rbundet, har f

ö

ljande lydelse.

7   §

Penninginsamling i bössor eller dylikt må ej äga rum å allmän plats utan tillstånd av polismyndig­heten.

14 

§

S

å

ng eller musik m

å

 ej utan tillst

å

nd av polismyn­digheten yrkesm

ä

ssigt eller mot betalning utf

ö

ras 

å

 allm

ä

n plats eller 

å

 till s

å

dan plats gr

ä

nsande 

ö

ppet omr

å

de s

å

som portg

å

ng, f

ö

rg

ä

rd eller dylikt.

Vid ordningsstadgeutredningens genomg

å

ng av de lokala ordningsstadgorna under h

ö

sten 1979 saknades f

ö

re­skriften om tillst

å

ndstv

å

ng f

ö

r penninginsamling i 27 lokala stadgor. I tre stadgor f

ö

reskrevs att s

ä

r­skilt tillst

å

nd inte beh

ö

vdes, om insamlingen utgjor­de en del av en redan tillst

å

ndspliktig tillst

ä

llning eller sammankomst. F

ö

reskriften om s

å

ng och musik p

å 

allm

ä

n plats m.m. saknades i 19 lokala ordningsstadgor. I en stadga g

ä

llde tillst

å

ndstv

å

nget endast f

ö

r allm

ä

n plats och inte f

ö

r angr

ä

nsande omr

å

den.

5.2      Allm

ä

nna sammankomster och offentliga

tillst

ä

llningar - allm

ä

nt om bakgrunden

F

ö

rsamlingsfrihet,   dvs. r

ä

tten f

ö

r svenska medbor­gare att h

å

lla sammankomster f

ö

r 

ö

verl

ä

ggning om all­m

ä

nna eller enskilda angel

ä

genheter, har sedan l

ä

nge ansetts g

ä

lla i v

å

rt land som en i princip erk

ä

nd med­borgerlig r

ä

ttighet. F

ö

rsamlingsfriheten var, .trots

Prop. 1982/83:9

95

att under 1900-talets f

ö

rsta h

ä

lft ett flertal f

ö

rslag till f

ö

rfattningar i 

ä

mnet lades fram, i huvudsak oreglerad f

ö

re tillkomsten av LAS 

å

r 1956. Uttryckligt grundlagsst

ö

d f

ö

r f

ö

rsamlingsfriheten inf

ö

rdes f

ö

rst genom RF 

å

r 1975.

I 1868 

å

rs ordningsstadga f

ö

r rikets st

ä

der gjordes inte n

å

gon grundl

ä

ggande 

å

tskillnad mellan samman­komster och tillst

ä

llningar. Sammankomster h

ä

nf

ö

rdes s

å

lunda under tillst

ä

llningsbegreppet. I 1944 

å

rs be­t

ä

nkande framh

ö

lls att sk

ä

l kunde anf

ö

ras f

ö

r 

ä

tt reg­lera f

ö

rsamlingsr

ä

tten i lag. Utredningen menade dock att det, eftersom n

å

gra v

ä

sentliga f

ö

r

ä

ndringar i de materiella reglerna om offentliga tillst

ä

llningar inte kunde komma i fr

å

ga i den f

ö

reslagna nya ordningsstad­gan, inte heller var p

å

kallat att 

ä

ndra best

ä

mmelser­nas formella karakt

ä

r. Det var vidare f

ö

rdelaktigt att f

ö

reskrifterna om offentliga tillst

ä

llningar och all- . manna sammankomster var sammanf

ö

rda i en f

ö

rfattning. Ordningsstadgan borde d

ä

rf

ö

r enligt utredningen om­fatta 

ä

ven de best

ä

mmelser som avs

å

g f

ö

rsamlingsr

ä

tten.

I direktiven f

ö

r den nya utredningen framh

ö

ll departe­mentschefen att f

ö

rsamlingsr

ä

tten syntes utg

ö

ra ett s

å

 v

ä

sentligt element i en demokratisk samh

ä

llsordning att dess huvudgrunder borde fastsl

å

s i lag. Han ansl

ö

t . sig d

ä

rf

ö

r till de myndigheter och organisationer som vid remissbehandlingen av 1944 

å

rs bet

ä

nkande f

ö

rordat en fastare reglering i fr

å

gan.

I 1954 

å

rs bet

ä

nkande ans

å

g utredningen att f

ö

rsam­lingsfriheten borde omg

ä

rdas med det skydd som f

ö

ljde av reglering i allm

ä

n lag. Utredningen f

ö

reslog d

ä

rf

ö

r att utf

ö

rliga best

ä

mmelser f

ö

r sammankomster skulle meddelas i en s

ä

rskild lag, medan andra tillst

ä

llning-

Prop. 1982/83:9

96

ar liksom tidigare skulle regleras i en ordningsstad­ga.

I prop. 1956:143 f

ö

ljdes f

ö

rslaget. Som allm

ä

nna sam­mankomster borde enligt departementschefen betecknas vad som med h

ä

nsyn till f

ö

rsamlingsfrihetens grund­satser kr

ä

vde reglering i lag, medan begreppet till­st

ä

llning skulle anv

ä

ndas i de fall d

å

 erforderliga f

ö

reskrifter i ordningens och s

ä

kerhetens intresse togs upp i den f

ö

reslagna ordningsstadgan. Det g

ä

llde att fr

å

n dessa utg

å

ngspunkter best

ä

mma vad som avs

å

gs med "sammankomst" och "tillst

ä

llning" och att dra upp gr

ä

nserna mellan dessa b

å

da begrepp. Vidare m

å

ste man avgr

ä

nsa allm

ä

nna sammankomster och offentliga till­st

ä

llningar mot enskilda s

ä

dana. Enskilda samman­komster och tillst

ä

llningar skulle n

ä

mligen, liksom tidigare, l

ä

mnas utanf

ö

r lagstiftningen. Tillr

ä

ckligt r

ä

ttsskydd f

ö

r dessa fall fanns att tillg

å

 genom olika stadganden i straff- och straffprocesslagstiftningen (prop. s. 152 och s. 155).

Enligt departementschefen skulle f

ö

r f

ö

rsamlingsfri­heten r

å

da st

ö

rsta m

ö

jliga frihet. Andra inskr

ä

nkning­ar i denna frihet fick inte g

ö

ras 

ä

n s

å

dana som fram­stod som n

ö

dv

ä

ndiga f

ö

r att uppr

ä

tth

å

lla ordning och s

ä

kerhet i samh

ä

llet eller f

ö

r att f

ö

rhindra att en­skild medborgares fri- och r

ä

ttigheter kr

ä

nktes. Fr

å­

gan om inf

ö

rande av grundlagsskydd f

ö

r f

ö

rsamlingsfri­heten borde emellertid inte tas upp till pr

ö

vning i samband med den reglering fr

å

n ordnings- och s

ä

ker­hetssynpunkt som det d

å

 var fr

å

ga om (prop. s. 142).

Prop. 1982/83:9

97

5.3       Opinionsfriheterna enligt RF

5.3.1     G

ä

llande r

ä

tt

M

ö

tesfriheten och demonstrationsfriheten har traditio­nellt behandlats tillsammans som de grundl

ä

ggande elementen i f

ö

rsamlingsfriheten. N

ä

r grundlagsskydd f

ö

r f

ö

rsamlingsfriheten inf

ö

rdes genom RF, valde man emellertid att behandla de b

å

da r

ä

ttigheterna var f

ö

r sig. Anledningen h

ä

rtill var fr

ä

mst, f

ö

rutom vissa skillnader i det typiska funktionss

ä

ttet, att en demonstration kan genomf

ö

ras av en enda.person, medan begreppet "m

ö

te" f

ö

ruts

ä

tter deltagande av flera.

Enligt 2 kap. 1 

§

RF 

ä

r varje medborgare gentemot det allm

ä

nna tillf

ö

rs

ä

krad

1.

yttrandefrihet: frihet att i tal, skrift eller bild eller p

å

annat s

ä

tt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, 

å

sikter eller k

ä

nslor,

2.

informationsfrihet; frihet att inh

ä

mta och mottaga upplysningar samt att i 

ö

vrigt taga del av andras yttranden,

3.

m

ö

tesfrihet: frihet att anordna eller bevista sam­mankomst f

ö

r upplysning, meningsyttring eller annat liknande syfte eller f

ö

r framf

ö

rande av konstn

ä

rligt verk,

4.

demonstrationsfrihet: frihet att anordna och del­taga i demonstration p

å

 allm

ä

n plats,

5.

f

ö

reningsfrihet: frihet att sammansluta sig med andra f

ö

r allm

ä

nna eller enskilda syften,

6.

religionsfrihet: frihet att ensam eller tillsam­mans med andra ut

ö

va sin religion.

Dessa s.k. opinionsfriheter fick sin nuvarande grund­lagsreglering genom lagstiftning 

å

r 1976 (prop.

7 Riksdagen 1982/83. 1 saml. Nr 9

Prop. 1982/83:9

98

1975/76:209, KU 1975/76:56, rskr. 1975/76:414, KU 1976/77:1, rskr. 1976/77:2, SFS 1976:871). Lagstift­ningen innebar en viss utvidgning av det grundlags­skyddade omr

å

det, fr

ä

mst genom att konstn

ä

rliga ut­trycksformer uttryckligen tillerk

ä

ndes grundlagsskydd. Samtidigt inf

ö

rdes best

ä

mmelser som begr

ä

nsade m

ö

jlig­heterna att g

ö

ra ingrepp i opinionsfriheterna. S

å

dana ingrepp f

å

r s

å

ledes numera inte g

ö

ras i vilken om­fattning eller i vilket syfte som helst.

N

å

gon inskr

ä

nkning i religionsfriheten f

å

r inte g

ö

ras. I 

ö

vrigt f

å

r de h

ä

r uppr

ä

knade fri- och r

ä

ttigheterna under vissa f

ö

ruts

ä

ttningar begr

ä

nsas genom lag eller - s

å

vitt g

ä

ller tystnadsplikt f

ö

r offentliga funktio­n

ä

rer eller best

ä

mmelser om att f

ö

reskrifter i lag skall b

ö

rja eller upph

ö

ra att till

ä

mpas - genom annan f

ö

r­fattning efter bemyndigande i lag. Generellt g

ä

ller att begr

ä

nsningar i opinionsfriheterna f

å

r g

ö

ras en­dast f

ö

r att tillgodose 

ä

ndam

å

l som 

ä

r godtagbara i ett demokratiskt samh

ä

lle. Begr

ä

nsningarna f

å

r inte g

å

 l

ä

ngre 

ä

n vad 

ä

ndam

å

let kr

ä

ver och inte heller str

ä

cka sig s

å

 l

å

ngt att de utg

ö

r ett hot mot den fria 

å

siktsbildningen. Inte heller f

å

r begr

ä

nsningar g

ö

ras enbart p

å

 grund av politisk, religi

ö

s, kulturell eller annan s

å

dan 

å

sk

å

dning. (2 kap. 12 

§

 RF.)

Begr

ä

sningar av de olika opinionsfriheterna f

å

r vidare ske endast f

ö

r att tillgodose skilda f

ö

r varje frihet s

ä

rskilt angivna syften. Enligt 2 kap. 13 

§

RF f

å

r s

å­

ledes yttrande- och informationsfriheten begr

ä

nsas med h

ä

nsyn till rikets s

ä

kerhet, folkf

ö

rs

ö

rjningen, allm

ä

n ordning och s

ä

kerhet, enskilds anseende, privatlivets helgd eller f

ö

r f

ö

rebyggande och beivrande av brott. Friheten att yttra sig i n

ä

ringsverksamhet f

å

r ocks

å 

begr

ä

nsas. I 

ö

vrigt f

å

r begr

ä

nsningar i yttrande- och ,

Prop. 1982/83:9

99

informationsfriheten ske endast om s

ä

rskilt viktiga sk

ä

l f

ö

ranleder det. Vikten av vidaste m

ö

jliga yttran­defrihet och informationsfrihet i politiska, religi

ö

sa, fackliga, vetenskapliga och kulturella angel

ä

genheter skall alltid beaktas. F

ö

reskrifter som utan avseende p

å

 yttrandets inneh

å

ll n

ä

rmare reglerar s

ä

ttet att sprida eller motta yttranden skall dock inte anses som en begr

ä

nsning avyttrande- eller informationsfriheten.

M

ö

tes- och demonstrationsfriheten f

å

r enligt 2 kap. 14 

§

 begr

ä

nsas av h

ä

nsyn till rikets s

ä

kerhet, till ordning och s

ä

kerhet vid sammankomsten eller demonstra­tionen eller till trafiken eller f

ö

r at.t motverka far­sot. I 

ö

vrigt f

å

r ingrepp i dessa friheter inte g

ö

ras.

Utl

ä

ndska medborgare 

ä

r i allm

ä

nhet likst

ä

llda med svenska medborgare i fr

å

ga om grundlagsskydd f

ö

r opinionsfriheterna (2 kap. 20 

§

RF).

En ytterligare f

ö

rst

ä

rkning av grundlagsskyddet f

ö

r opinionsfriheterna inf

ö

rdes genom lagstiftning 

å

r 1979 (prop. 1978/79:195: KU 1978/79:39, rskr. 1978/79:359, SFS 1979:933). I 2 kap. 12 

§

f

ö

reskrivs s

å

lunda numera att f

ö

rslag till lag som ang

å

r begr

ä

nsning av de icke absoluta fri- och r

ä

ttigheterna skall p

å

 yrkande av l

ä

gst tio riksdagsledam

ö

ter vila i minst tolv m

å

nader. Om f

ö

rslaget vid omr

ö

stningen f

å

r st

ö

d av minst fem sj

ä

ttedelar av de r

ö

stande, 

ä

r det dock omedelbart antaget. Uppskovsreglerna g

ä

ller inte f

ö

r bl.a. f

ö

r­slag till lag om frihetsstraff f

ö

r vissa g

ä

rningar.

Prop. 1982/83:9

100

5.3.2    Allm

ä

n bakgrund till best

ä

mmelserna i 2 kap. RF

Enligt den ursprungliga regleringen i RF skulle varje medborgare gentemot det allm

ä

nna vara tillf

ö

rs

ä

krad yttrande- och tryckfrihet, r

ä

tt till information, m

ö

tesfrihet, demonstrationsr

ä

tt, f

ö

reningsfrihet och religionsfrihet. Dessa fri- och r

ä

ttigheter kunde be­gr

ä

nsas genom lag, beslutad av riksdagen i vanlig ord­ning. Grundlagsskyddet var s

å

ledes n

ä

rmast utformat som en reglering av riksdagens och regeringens norm­givningskompetens, d

ä

r fri- och r

ä

ttigheterna inte hade ett starkare skydd 

ä

n det som g

ä

llde f

ö

r andra r

ä

ttsomr

å

den d

ä

r normgivningskompetensen tillkom riks­dagen ensam.

RF:s regler om medborgerliga fri- och r

ä

ttigheter betecknades redan vid sin tillkomst som ett proviso­rium. Riksdagen f

ö

reslog vid sin behandling av prop. 1973:90 att en ny utredning   skulle f

å

 i uppdrag att 

ö

verv

ä

ga fr

å

gan om grundlagsskydd f

ö

r enskildas fri-och r

ä

ttigheter (KU 1973:26 s. 51). S

å

 skedde ocks

ä 

genom tills

ä

ttandet av 1973 

å

rs fri- och r

ä

ttighets­utredning. Utredningen avl

ä

mnade 

å

r 1975 bet

ä

nkandet (SOU 1975:75) Medborgerliga fri- och r

ä

ttigheter.

Fri- och r

ä

ttighetsutredningens f

ö

rslag f

ö

ljdes i huvudsak i prop. 1975/76:209 om fri- och r

ä

ttigheter i grundlag. Genom riksdagens beslut med anledning av regeringens f

ö

rslag f

ö

rst

ä

rktes grundlagsskyddet f

ö

r fri- och r

ä

ttigheterna, som tidigare n

ä

mnts, i skilda h

ä

nseenden. Det kan anm

ä

rkas att skyddet avser 

ä

ven enskilda m

ö

ten (prop. s. 143). I prop. 1975/76:209 framh

ö

lls (s. 110) att utg

å

ngspunkten vid avgr

ä

nsan­det av det omr

å

de som skulle skyddas genom best

ä

mmel-

Prop. 1982/83:9

101

serna om m

ö

tesfrihet var att denna frihet i st

ö

rsta m

ö

jliga utstr

ä

ckning skulle korrespondera med yttran­de- och informationsfriheten. Principen borde vara att sammankomster som avs

å

g s

å

dant framf

ö

rande eller mottagande av yttranden som skyddades av reglerna om yttrande- och informationsfrihet skulle omfattas av RF:s skydd f

ö

r m

ö

tesfriheten. Detta innebar bl.a. att sammankomster f

ö

r framf

ö

rande av konstn

ä

rliga verk borde beredas samma skydd som t.ex. politiska eller religi

ö

sa m

ö

ten. Grundlagsskyddet borde utformas s

å 

att det i princip omfattade alla former av scenisk framst

ä

llning. 

Ä

ven s

å

dana konserter och sammankomster f

ö

r h

ö

gl

ä

sning ur litter

ä

ra verk som inte kunde be­traktas som medier f

ö

r opinionsyttring borde omfattas av grundlagsskyddet.

Ang

å

ende tolkningen av begreppet konstn

ä

rligt verk anf

ö

rde departementschefen f

ö

ljande (s. 143).

.Best

ä

mningen, "konstn

ä

rlig" b

ö

r i detta sammanhang uppfattas som beteckning p

å

 vissa former av yttran­den, inte i f

ö

rsta hand som ett kvalitetskrav. Om 

ä

ndam

å

let med en sammankomst 

ä

r framf

ö

rande av ett verk som till sin typ kan h

ä

nf

ö

ras till n

å

gon konst­n

ä

rlig uttrycksform - t.ex. film, musik eller ett verk avsett f

ö

r scenisk framst

ä

llning - b

ö

r samman­komsten normalt anses omfattad av RF:s skydd f

ö

r m

ö

tesfriheten, 

ä

ven om det framf

ö

rda verkets konst­n

ä

rliga v

ä

rde i ett visst fall inte skulle vara s

ä

rskilt framtr

ä

dande. Grundlagsskydd f

ö

religger d

ä

remot inte om det framst

å

r som helt fr

ä

mmande f

ö

r vanligt spr

å

kbruk att i n

å

got h

ä

nseende tala om framf

ö

rande av konstn

ä

rligt verk.

Departementschefen framh

ö

ll vidare att en omfattande frihet f

ö

r den enskilde medborgaren att p

å

olika s

ä

tt ta del i den samh

ä

lleliga opinionsbildningen var en n

ö

dv

ä

ndig f

ö

ruts

ä

ttning f

ö

r ett demokratiskt styrel­seskick. Detta f

ö

rh

å

llande hindrade emellertid inte

Prop. 1982/83:9

102

att det kunde f

ö

religga legitima behov av begr

ä

nsning­ar i opinionsfriheterna av m

å

ngskiftande slag. Yttran­defriheten kunde med fog betraktas som den viktigaste fri- och r

ä

ttigheten. Det var d

ä

rf

ö

r naturligt att kr

ä

va att lagstiftaren iakttog st

ö

rsta m

ö

jliga restrik­tivitet n

ä

r det g

ä

llde att begr

ä

nsa denna frihet (prop. s. 108). Yttrandefriheten skulle bl.a. kunna begr

ä

nsas av h

ä

nsyn till allm

ä

n ordning och s

ä

kerhet. Omfattningen av detta inskr

ä

nknings

ä

ndam

å

l framgick i n

å

gon m

å

n genom att uttrycket redan f

ö

rekom p

å

 skilda h

å

ll i lagstiftningen och d

ä

rmed i viss m

å

n var av­gr

ä

nsat till sitt betydelseinneh

å

ll (prop. s. 155).

M

ö

tes- och demonstrationsfriheten borde f

å

 begr

ä

nsas endast med h

ä

nsyn till rikets s

ä

kerhet, till ordning och s

ä

kerhet vid sammankomsten eller demonstrationen, till trafiken eller f

ö

r att motverka farsot. Med ut­trycken "ordning och s

ä

kerhet" och "trafiken" avs

å

gs att t

ä

cka regleringen i LAS. Best

ä

mmelsen i 3 

§

LAS om att tillst

å

nd till sammankomst f

å

r v

ä

gras endast om det 

ä

r n

ö

dv

ä

ndigt med h

ä

nsyn till trafiken eller till allm

ä

n ordning m

å

ste d

ä

rvid, framh

ö

ll departe­mentschefen, tolkas s

å

 att dess till

ä

mpning kom att h

å

lla sig inom ramen f

ö

r grundlagens inskr

ä

nknings­

ä

ndam

å

l. Detsamma g

ä

llde f

ö

r regierna om f

ö

rhandsan­m

ä

lan i 4 

§

LAS (prop. s. 155).

Departementschefen p

å

pekade vidare att vissa sv

å

rig­heter kunde uppkomma genom att man inf

ö

rde olika be­gr

ä

nsningsregler f

ö

r skilda opinionsfriheter. Det blev d

å

av stor vikt att dra gr

ä

nser mellan de olika reglernas till

ä

mpningsomr

å

den. Han understr

ö

k dock att en yttrandefrihetsbegr

ä

nsning som utformats s

å 

att den enbart g

ä

llde yttranden vid sammankomster skulle betraktas ocks

å

 som en begr

ä

nsning av m

ö

tes-

Prop. 1982/83:9

103

friheten. Endast om de i RF angivna f

ö

ruts

ä

ttningarna f

ö

r begr

ä

nsningar i de b

å

da ber

ö

rda r

ä

ttigheterna f

ö

rel

å

g samtidigt kunde s

å

ledes ingrepp g

ö

ras (prop. s. 105).

Skyddet f

ö

r m

ö

tesfriheten skulle som n

ä

mnts omfatta 

ä

ven enskilda m

ö

ten. I prop. framh

ö

lls att detta f

ö

r­h

å

llande inte p

å

verkade m

ö

jligheterna att g

ö

ra hus­rannsakan o.d. S

å

dana ingrepp skulle s

å

ledes inte ses som ingrepp i m

ö

tesfriheten utan som en begr

ä

nsning i den enskildes hemfrid m.m. (prop. s. 143).

5.3.3    Avgr

ä

nsningen av det grundlagsskyddade omr

å

det

Alla slags yttranden kan inte 

å

tnjuta grundlagsskydd. Inte heller torde grundlagsskyddet f

ö

r m

ö

tesfriheten medf

ö

ra r

ä

tt f

ö

r m

ö

tesdeltagare att i denna egenskap beg

å

 handlingar som i annat sammanhang 

ä

r f

ö

rbjudna. Det blir d

ä

rf

ö

r av vikt att sl

å

 fast vilka 

å

tg

ä

rder och ingripanden fr

å

n det allm

ä

nnas sida som inte b

ö

r betraktas som ingrepp i de grundlagsskyddade r

ä

ttig­heterna. Fr

å

gan ber

ö

rs kortfattat i f

ö

rarbetena.

I prop. 1975/76:209 anf

ö

rde departementschefen s

å­

lunda att RF:s yttrandefrihetsbegrepp i princip 

ö

ver­ensst

ä

mmer med motsvarande begrepp i tryckfrihetsf

ö

r­ordningen. H

ä

rav f

ö

ljde att 

å

tskilliga yttranden de­finitionsm

ä

ssigt f

ö

ll utanf

ö

r grundlagsskyddet och d

ä

rmed kunde bli f

ö

rem

å

l f

ö

r ingripande utan s

ä

rskilt grundlagsst

ö

d. Han erinrade bl.a. om att skilda ytt­randen i tal eller skrift ofta ing

å

r som ett led i ett brottsligt f

ö

rfarande och att kriminaliseringen uppenbarligen inte kan ses som en begr

ä

nsning av ytt­randefriheten i RF:s mening. Som exempel 'anf

ö

rde han

Prop. 1982/83:9

104

bl.a. olika best

ä

mmelser i BrB s

å

som bedr

ä

geri (9 kap.

1  

§

), olaga hot (4 kap. 5 

§

), ofredande (4 kap. 7 

§

)

och f

ö

rargelsev

ä

ckande beteende (16 kap. 16 

§

). Straff­

best

ä

mmelsen om f

ö

rargelsev

ä

ckande beteende fick inte

tolkas s

å

 att den kom att fungera som en begr

ä

nsning

av yttrandefriheten. Best

ä

mmelsen var s

å

ledes inte till

ä

mplig p

å

yttranden - enbart p

å

 grund av deras in­neh

å

ll (prop. s. 141).

Vidare skulle - i likhet med vad som g

ä

ller f

ö

r tryck­friheten - vissa ordningsf

ö

reskrifter som utan avse­ende p

å

 yttrandets inneh

å

ll uppst

ä

ller krav p

å

 till­st

å

nd f

ö

r visst s

ä

tt att sprida eller mottaga medde­landen inte anses som ett intr

å

ng i yttrandefriheten. Hit h

ö

rde exempelvis f

ö

reskrifter om skyltar i bygg­nads-, naturv

å

rds- och v

ä

gf

ö

rfattningar och om affi­schering o.d. i lokala ordningsstadgor. 

Ä

ven 2 

§

' AOst kunde- n

ä

mnas i detta sammanhang. En s

ä

rskild best

ä

m­melse h

ä

rom borde enligt departementschefen tas in i

2  kap. 13 

§

 RF (prop. 1975/76:209 s. 141 och s. 156).

Sv

å

righeter kan f

ö

religga n

ä

r det g

ä

ller att avg

ö

ra om vissa polisingripanden vid m

ö

ten eller demonstra­tioner skall anses utg

ö

ra en begr

ä

nsning av m

ö

tesfri­heten eller anses vara riktade endast mot en enskild m

ö

tesdeltagare. Fr

å

gan f

å

r s

ä

rskild betydelse i de fall d

å

 ett m

ö

te eller en demonstration samlar endast ett f

å

tal deltagare. I prop. 1975/76:209 framh

ö

lls att den grundl

ä

ggande regeln borde vara att ett ingri­pande mot en person f

ö

ranlett enbart av att denne del­tar i m

ö

tet skall betraktas som ett ingrepp i m

ö

tes­friheten. Samma syns

ä

tt fick anl

ä

ggas d

å

det g

ä

llde demonstrationer. Med denna utg

å

ngspunkt borde man inte betrakta LTO som en begr

ä

nsning av m

ö

tes- och demonstrationsfriheten. Inte heller BrB:s best

ä

mmelser

Prop. 1982/83:9

105

om upplopp (16 kap. 1 

§

) och oh

ö

rsamhet mot ordnings­makten (16 kap. 3 

§

) kunde anses som en begr

ä

nsning i dessa friheter (prop. s. 144).

JO har betr

ä

ffande ett fall d

ä

r en flermansdemonstra-tion inte ans

å

gs som allm

ä

n sammankomst - och LAS allts

å

 inte var till

ä

mplig - uttalat att de deltagare som st

ö

rde allm

ä

n ordning kunde omh

ä

ndertas med st

ö

d av 3 

§

 LTO, 

ä

ven om h

ä

rigenom demonstrationen kom att uppl

ö

sas. Paragrafen skulle s

å

ledes enligt JO kunna anv

ä

ndas f

ö

r ingrepp i bl.a. demonstrationsr

ä

tten (JO 1975 s. 92).

5.4      Gr

ä

nsdragningen mellan sammankomster och tillst

ä

llningar

I prop. 1956:143 f

ö

ljde departementschefen helt de riktlinjer f

ö

r best

ä

mningen av begreppen sammankomst och tillst

ä

llning som hade dragits upp i 1954 

å

rs be­t

ä

nkande. Den f

ö

reslagna lagen skulle s

å

ledes till-l

ä

mpas p

å

 allm

ä

nna sammankomster f

ö

r 

ö

verl

ä

ggning, opinionsyttring eller upplysning i allm

ä

n eller en­skild angel

ä

genhet eller som var att h

ä

nf

ö

ra till f

ö

rel

ä

sning eller f

ö

redrag f

ö

r meddelande av allm

ä

n eller medborgerlig bildning eller till religions

ö

v­ning. Lagen blev h

ä

rigenom bl.a. till

ä

mplig p

å

 poli­tiska m

ö

ten, vilka var att betrakta som sammankomster f

ö

r bibringande av information, och p

å

demonstratio­ner. F

ö

rel

ä

sningar och f

ö

redrag i bildningssyfte var enligt departementschefen ocks

å

 typiska sammankomster som f

ö

ll under lagens best

ä

mmelser (prop. s. 153).

Inneb

ö

rden av begreppet offentlig tillst

ä

llning kunde enligt departementschefen inte anges genom en generell definition. I st

ä

llet fick man - som utredningen f

ö

re-

Prop. 1982/83:9

106

slagit - tillgripa den metoden att de vanligaste slagen av offentliga tillst

ä

llningar r

ä

knades upp. Hit h

ö

rde fr

ä

mst vissa allm

ä

nna folkn

ö

jen s

å

som tea­terf

ö

rest

ä

llningar, konserter, t

ä

vling och uppvisning i sport och idrott, danstillst

ä

llningar, biograf- och cirkusf

ö

rest

ä

llningar, tivoli- och marknadsn

ö

jen, festt

å

g och tillst

ä

llningar av annat slag som inte avs

å

gs i LAS. Som ytterligare exempel anf

ö

rde depar­tementschefen revy-, kabaret- och varit

é

f

ö

rest

ä

llning-ar, musikunderh

å

llning, dans- och gymnastikuppvisning (prop. s. 154).

S

ä

rskilda sv

å

righeter vid till

ä

mpningen av best

ä

mmel­serna r

ö

rande allm

ä

nna sammankomster och offentliga tillst

ä

llningar g

ö

r sig g

ä

llande betr

ä

ffande de s.k. blandade tillst

ä

llningarna, dvs. tillst

ä

llningar d

ä

r det f

ö

rekommer dels inslag som kan h

ä

nf

ö

ras till sam­mankomst, dels inslag som f

å

r betraktas som offentlig tillst

ä

llning. Huvudregeln 

ä

r att skilda regler blir till

ä

mpliga p

å

 olika delar av arrangemanget. Under f

ö

rarbetena till AOst och LAS framh

ö

lls att detta m

å

nga g

å

nger kunde te sig osraidigt och opraktiskt. I LAS inf

ö

rdes d

ä

rf

ö

r en undantagsregel  (1 

§

 tredje stycket). Enligt denna skall, om det vid en samman­komst f

ö

rekommer mindre inslag av underh

å

llning eller, f

ö

rstr

ö

else best

ä

mmelserna om sammankomster 

ä

nd

å

 g

ä

l­la. Departementschefen n

ä

mnde att. om t.ex. ett poli­tiskt m

ö

te f

ö

ljdes av ett par s

å

ngnummer av en ber

ö

md s

å

ngare torde - 

ä

ven om publik kunde antas ha samlats i stor utstr

ä

ckning f

ö

r s

å

ngens skull - sammankomsten likv

ä

l f

å

 inbegripas under LAS. I de fall d

ä

r tvekan uppstod om en tillst

ä

llning skulle h

ä

nf

ö

ras till det ena eller andra slaget borde i regel den f

ö

rfattning anses till

ä

mplig som gav den st

ö

rsta friheten, n

ä

mli­gen LAS.

Prop. 1982/83:9

107

Utvidgningen i RF 

å

r 1976 av det skyddade omr

å

det f

ö

r m

ö

tesfriheten till att omfatta 

ä

ven sammankomster f

ö

r framf

ö

rande av konstn

ä

rliga verk s

å

som konserter, tea­ter- och biograf f

ö

rest

ä

llningar ledde genom prop. 1976/77:39 till att reglerna h

ä

rom f

ö

rdes 

ö

ver fr

å

n AOst till LAS (KU 1975/77:16, rskr. 1976/77:56, SFS 1976:1003, 1005). Ang

å

ende inneb

ö

rden av begreppet konstn

ä

rligt verk h

ä

nvisade departementschefen till vad som anf

ö

rts i prop. 1975/76:209 s. 143 (se ovan s. 73).

Han anf

ö

rde vidare f

ö

ljande.

I enlighet med nuvarande principer f

ö

r gr

ä

nsdragning­en mellan lagens och stadgans till

ä

mpningsomr

å

den b

ö

r i de fall, d

ä

r det r

å

der tvekan huruvida ett m

ö

te 

ä

t en allm

ä

n sammankomst eller en offentlig tillst

ä

ll­ning, lagen i regel anses till

ä

mplig. Man b

ö

r utg

å 

fr

å

n en helhetsbed

ö

mning. Ett trollerinummer som in­g

å

r i en revy eller kabar

é

 f

å

r s

å

lunda anses vara en del av framf

ö

randet av det konstn

ä

rliga verk som den samlade sceniska framst

ä

llningen utg

ö

r. En offentlig filmf

ö

revisning som ing

å

r som ett moment i en porno­grafisk f

ö

rest

ä

llning b

ö

r 

å

 andra sidan inte betrak­tas som en biograff

ö

rest

ä

llning, utan stadgan b

ö

r vara till

ä

mplig ocks

å

 p

å

 s

å

dan f

ö

revisning.

5.5      Gr

ä

nsdragningen mot enskild sammankomst eller tillst

ä

llning m.m.

AOst och LAS 

ä

r inte till

ä

mpliga p

å

 enskilda m

ö

ten. Detta uttrycks i 9 

§

 f

ö

rsta stycket AOst s

å

 att en tillst

ä

llning 

ä

r offentlig, om den anordnas f

ö

r all­m

ä

nheten, dvs. om allm

ä

nheten har tilltr

ä

de till tillst

ä

llningen.

Ä

ven annan tillst

ä

llning kan emel­lertid bli att anse som offentlig, n

ä

mligen om vill­koren f

ö

r tilltr

ä

de 

ä

r s

å

dana att tillst

ä

llningen blir att j

ä

mst

ä

lla med en tillst

ä

llning till vilken allm

ä

nheten har tilltr

ä

de. Med allm

ä

nhet avses med-

Prop. 1982/83:9

108

borgare i gemen till skillnad fr

å

n en s

ä

rskild kate­gori eller en s

ä

rskild personkrets. En tillst

ä

llning som anordnas f

ö

r medlemmarna i en f

ö

rening 

ä

r s

å

ledes inte offentlig (jfr dock 9 

§

 andra stycket AOst).

Enligt f

ö

rarbetena till AOst h

ö

r till begreppet of­fentlig tillst

ä

llning en avsikt att samla publik. Se­dan departementschefen gett vissa exempel p

å

offent­liga tillst

ä

llningar, framh

ö

ll han att processioner och liknande - t.ex. begravningst

å

g - vars syfte en­bart var f

ö

rflyttning och som inte  innebar demon­stration eller p

å

 samma s

ä

tt som exempelvis festt

å

g avs

å

g att samla publik inte borde betraktas som offentliga tillst

ä

llningar (prop. s. 154). 

Ä

ven andra processio­ner 

ä

n festt

å

g kunde dock bli att betrakta som offent­liga tillst

ä

llningar. Detta fick i varje s

ä

rskilt fall bli beroende av processionens art. I vissa andra fall d

å

 syftet visserligen var att samla publik, s

å

som vid sedvanlig aff

ä

rsskyltning, f

ö

revisning p

å

 museum o.d., var det emellertid uppenbart att tillst

ä

llning inte f

ö

rel

å

g. Bed

ö

mningen blev inte annorlunda, om skylt­ningen bestod av filmf

ö

revisning eller upptr

ä

dande av m

ä

nniskor och djur i skyltf

ö

nster. F

ö

r dessa fall var, menade departementschefen, polisens allm

ä

nna be­fogenheter att vidta 

å

tg

ä

rder f

ö

r att uppr

ä

tth

å

lla allm

ä

n ordning tillr

ä

ckliga. 

Ä

ven i 

ö

vrigt f

ö

ll reklam normalt utanf

ö

r tillst

ä

llningsbegreppet. Endast n

ä

r det var fr

å

ga om mera omfattande eller publikdragande evenemang som varumassor, utst

ä

llningar eller manne­k

ä

nguppvisningar torde man kunna tala om tillst

ä

ll­ningar (prop. s. 154). Underh

å

llning i samband med servering p

å

 restaurang eller caf

é

 borde falla under best

ä

mmelserna om offentliga tillst

ä

llningar, s

å

 snart inslaget kunde betraktas som en sj

ä

lvst

ä

ndig till­st

ä

llning (konsert, kabaret, varit

é

), vilket regel-

Prop. 1982/83:9

109

m

ä

ssigt var fallet. Om underh

å

llningen endast bestod av radio- eller grammofonmusik eller av TV var det dock i allm

ä

nhet sv

å

rt 

ä

tt tala om tillst

ä

llning (prop. s. 155). Erfarenheten hade dock visat, konsta­terade departementschefen, att det knappast var m

ö

j­ligt att p

å

ett fullst

ä

ndigt s

ä

tt definiera begreppet offentlig tillst

ä

llning utan att man var tvungen att 

ö

verl

ä

mna 

å

t r

ä

ttstill

ä

mpningen att i sista hand fast­sl

å

 var gr

ä

nsen skulle g

å

 (prop. s. 152).

I detta sammanhang b

ö

r n

ä

ranas att enligt 1944 

å

rs f

ö

r­slag utf

ö

rande utomhus av s

å

ng och musik skulle lik­st

ä

llas med offentlig tillst

ä

llning, om det inte var uppenbart att utomst

å

ende inte st

ö

rdes av framf

ö

ran­det. I 1954 

å

rs bet

ä

nkande avvisades tanken p

å

 att f

ö

reskriva tillst

å

ndsskyldighet f

ö

r gatumusik som inte var att anse som offentlig tillst

ä

llning. Utred­ningen framh

ö

ll att polisens allm

ä

nna befogenhet att ingripa mot ordningsst

ö

rande tilltag var tillr

ä

ck­lig i dessa fall (bet. s. 70).

Fr

å

gan om 

ä

ven arrangemang av mycket blygsam natur eller framtr

ä

danden som samlat endast ett f

å

tal 

å

h

ö­

rare uppfyller kraven p

å

 en offentlig tillst

ä

llning ber

ö

rs inte n

ä

rmare i f

ö

rarbetena. Svea hovr

ä

tt ut­talade i en dom 

å

r 1976 (se n

ä

rmare under kap. 5.8.1) att upptr

ä

danden av mera anspr

å

ksl

ö

s natur inte kunde anses syfta till att samla publik och d

ä

rf

ö

r inte ut­gjorde offentlig tillst

ä

llning. Om publiktillstr

ö

m­ningen blev omfattande, m

å

ste man dock enligt hovr

ä

t­ten beteckna 

ä

ven mera anspr

å

ksl

ö

sa framtr

ä

danden - t.ex. gatumusik - som offentliga tillst

ä

llningar.

JO har i 

ä

mbetsber

ä

ttelsen 1957 s. 342 uttalat att reklam genom s.k. sandwichman eller skyltanordningar

Prop. 1982/83:9

110

p

å

 bilar kunde anses som offentlig tillst

ä

llning en­dast i fall d

ä

r reklamen skett i form av s

ä

rskil't organiserade reklamt

å

g eller'i 

ö

vrigt under s

ä

rskilt uppseendev

ä

ckande former. N

å

gon erinran kunde dock inte g

ö

ras mot att s

å

ng och musik p

å

g

å

rdar ansetts som offentlig tillst

ä

llning i den m

å

n framf

ö

randet skett under s

å

dana omst

ä

ndigheter att allm

ä

nheten haft tilltr

ä

de, t.ex. genom att g

å

rden varit 

ö

ppen "mot gatan.

En sammankomst 

ä

r allm

ä

n, om den anordnas f

ö

r allm

ä

n­heten eller om allm

ä

nheten har tilltr

ä

de (1 

§

andra stycket LAS). 

Ä

ven andra sammankomster kan, beroende p

å

 de villkor under vilka tilltr

ä

de l

ä

mnas, bli att betrakta som allm

ä

nna. Vid tillkomsten av LAS 

ö

verv

ä

g­des att 

ä

ven l

å

ta deltagarantalet f

å

 inverka p

å

 be­d

ö

mningen p

å

 s

å

 s

ä

tt att en betydande publiktill­str

ö

mning skulle kunna medf

ö

ra att en sammankomst som annars vore att anse som enskild kom att falla under LAS. Departementschefen stannade dock f

ö

r att inte l

å

ta deltagarantalet f

å

 sj

ä

lvst

ä

ndig betydelse. Anledningen h

ä

rtill var fr

ä

mst att - som lagr

å

det p

å

pekat - sv

å

rig­heter skulle kunna uppkomma vid gr

ä

nsdragningen mellan allm

ä

nna och enskilda m

ö

ten. De sk

ö

nsm

ä

ssiga bed

ö

mning­ar som skulle bli f

ö

ljden av att fasta normer saknades skulle enligt departementschefen kunna leda till obe­fogade inskr

ä

nkningar i f

ö

rsamlingsfriheten (prop. 1956:143 s. 301). N

å

gon defini.tion av begreppet sam­mankomst, exempelvis genom angivande av det minsta an­tal deltagare som kr

ä

vs f

ö

r att en sammankomst skall anses f

ö

religga, f

ö

rekommer inte i f

ö

rarbetena, till LAS. Bed

ö

mningen av denna fr

å

ga har s

å

ledes helt 

ö

ver­l

ä

mnats till r

ä

ttstill

ä

mpningen. JO har dock vid ett par tillf

ä

llen uttalat sig om begreppen sammankomst ' och allm

ä

n sammankomst.

Prop. 1982/83:9

111

I ett fall uttalade JO (JO 1975 s. 92) att vid bed

ö­

mandet av om en sammankomst var att anse som allm

ä

n hade deltagarantalet inte n

å

gon sj

ä

lvst

ä

ndig betydel­se. Det fick dock anses klart att ett litet antal deltagare, exempelvis fem - tio personer, var en om­st

ä

ndighet som vid en samlad bed

ö

mning - d

ä

r ocks

å 

andra faktorer inverkade p

å

 st

ä

llningstagandet -kunde ha avg

ö

rande betydelse och f

ö

ranleda att sam­mankomsten inte ans

å

gs som allm

ä

n. I det aktuella fallet ans

å

gs en demonstration best

å

ende av fem per­soner vara av s

å

 ringa omfattning att den inte kunde anses vara anordnad f

ö

r allm

ä

nheten.

JO har vidare uttalat sig i fr

å

gan i ett beslut den 11 mars 1981 (se under kap. 5.8.2).

5.6       Tillst

å

ndspr

ö

vningen enligt AOst och LAS

Polismyndighetens tillst

å

nd fordras, som f

ö

rut har n

ä

mnts, f

ö

r offentlig tillst

ä

llning och allm

ä

n sam­mankomst p

å

allm

ä

n plats. Tillst

å

nd beh

ö

vs vidare generellt f

ö

r vissa tillst

ä

llningar 

av  

utpr

ä

glad n

ö

jeskarakt

ä

r. Departementschefen anf

ö

rde i prop. 1956:143 att en t

ä

mligen fri pr

ö

vningsr

ä

tt skulle g

ä

lla betr

ä

ffande rena n

ö

jestillst

ä

llningar. H

ä

nsyn borde s

å

ledes tas till bl.a. tillst

ä

llningens art, anordnarens kvalifikationer och platsens eller loka­lens l

ä

mplighet. Vidare borde ordnings-, trafik- och s

ä

kerhetsf

ö

rh

å

llandena beaktas. N

ä

r det g

ä

llde till­st

ä

llningar och sammankomster p

å

 allm

ä

n plats avs

å

g pr

ö

vningen i f

ö

rsta hand platsens l

ä

mplighet fr

å

n trafik- och ordningssynpunkt. Om hinder inte m

ö

tte i dessa h

ä

nseenden, borde tillst

å

nd regelm

ä

ssigt be­viljas. Det var s

ä

rskilt angel

ä

get, framh

ö

ll departe­mentschefen, att f

ö

reskrifterna om tillst

å

ndstv

å

ng inte kom att m.edf

ö

ra ett obefogat intr

å

ng i f

ö

rsam­lingsfriheten. I 3 

§

 andra stycket LAS intogs d

ä

rf

ö

r en best

ä

mmelse om att vid tillst

å

ndspr

ö

vningen skulle beaktas vikten ur allm

ä

n synpunkt av att f

ö

rsamlings­friheten uppr

ä

tth

ö

lls.

Prop. 1982/83:9

112

Lagrummet fick sin nuvarande lydelse genom riksdagens beslut med anledning av prop. 1974:35 om f

ö

ljdlag-stiftning p

å

 grund av inf

ö

randet av RF (KU 1974:21, rskr. 1974:160, SFS 1974:580). Efter f

ö

rslag av grundlagberedningen f

ö

rordades i propositionen (s. 114) att i LAS n

ä

rmare skulle anges under vilka f

ö

r­uts

ä

ttningar tillst

å

nd till allm

ä

n sammankomst fick v

ä

gras. Grundlagsskyddet f

ö

r demonstrationsfriheten innebar att begr

ä

nsningar i r

ä

ttigheten endast fick g

ö

ras genom lagbeslut. Det var d

å

 otillfredsst

ä

llande att det i LAS st

ä

lldes upp krav p

å

 tillst

å

nd utan att avg

ö

randet av tillst

å

ndsfr

å

gorna n

ä

rmare bands upp.

F

ö

r att insk

ä

rpa vikten av att demonstrationsfriheten respekterades f

ö

rordade departementschefen att till­st

å

nd skulle f

å

v

ä

gras endast om det var n

ö

dv

ä

ndigt med h

ä

nsyn till trafiken eller allm

ä

n ordning. Det b

ö

r anm

ä

rkas att regeln i 3 

§

 LAS g

ä

ller f

ö

r alla all­m

ä

nna sammankomster och inte - som motivuttalandena synes ge vid handen - enbart f

ö

r demonstrationer.

S

ä

rskilt tillst

å

nd enligt 2 

§

AOst torde beh

ö

vas en­dast om platsen genom s

ä

rskilda anordningar tas i an­spr

å

k p

å

 ett mera varaktigt s

ä

tt (prop. 1956: 143 s. 175). JO har uttalat att tillst

å

nd till allm

ä

n sam­mankomst torde innefatta medgivande att,s

ä

tta upp bok­bord och banderoller p

å

 allm

ä

n plats (JO 1975 s. 86).

5.7      Uppl

ö

sning av tillst

ä

llningar och samman­komster

I 1868 

å

rs ordningsstadga f

ö

r rikets st

ä

der fanns f

ö

reskrifter som gav polismyndigheten r

ä

tt att uppl

ö

sa och f

ö

rbjuda f

ö

rnyande av offentliga tillst

ä

llningar. Departementschefen fann i prop. 1956:143 att best

ä

m-

Prop. 1982/83:9

113

melser som p

ä

detta s

ä

tt inskr

ä

nkte f

ö

rsamlingsfrihe­ten inte kunde undvaras. Myndigheterna m

å

ste ha befo­genhet att vid behov ingripa f

ö

r att uppr

ä

tth

å

lla ord­ning och s

ä

kerhet. Starka sk

ä

l skulle dock f

ö

religga, innan en s

å

 l

å

ngtg

å

ende 

å

tg

ä

rd som uppl

ö

sning till-greps. Detta g

ä

llde s

ä

rskilt i fr

å

ga om allm

ä

nna sam­mankomster. Uppl

ö

sning av en sammankomst till f

ö

ljd av oordning eller fara f

ö

r de n

ä

rvarande borde d

ä

rf

ö

r bara f

å

 ske, om sv

å

rare oordning eller avsev

ä

rd fara hade uppkommit. F

ö

r att ytterligare understryka vik­ten av att uppl

ö

sning inte beordrades annat 

ä

n i all­varliga situationer f

ö

reslog departementschefen att i respektive f

ö

rfattning skulle tas in uttryckliga f

ö

reskrifter om att uppl

ö

sning fick ske f

ö

rst sedan . andra 

å

tg

ä

rder visat sig otillr

ä

ckliga. 

Å

tg

ä

rden bor­de i allm

ä

nhet endast anf

ö

rtros polisman i bef

ä

ls­st

ä

llning (prop. s. 222).

Best

ä

mmelsen i 10 

§

 LAS reglerar endast m

ö

jligheterna att uppl

ö

sa sammankomsten som s

å

dan. Polisens m

ö

jlig­heter att ingripa mot enskild m

ö

tesdeltagare som st

ö

r ordningen eller som beg

å

tt brott ber

ö

rs inte h

ä

rav (se prop. 1970:125 s. 61. samt s. 76 ovan).

I prop. 1956:143 (s. 236) f

ö

rklarade departements­chefen att best

ä

mmelsen-i d

å

 g

ä

llande 12 

§

 polisin­struktionen (numera 3 

§

 LTO) torde kunna anv

ä

ndas mot m

ö

tesdeltagare som v

ä

grade att r

ä

tta sig efter ett beslut om uppl

ö

sning av m

ö

tet (se 

ä

ven SOU 1975:75 s. 308).

8 Riksdagen 1982/83. 1 saml. Nr 9

Prop. 1982/83:9

114

5.8      Till

ä

mpningen

5.8.1    Svea hovr

ä

tts dom

Fr

å

gan om gatumusicerande 

ä

r att betrakta som offent­lig tillst

ä

llning har bed

ö

mts av Svea hovr

ä

tt i en uppm

ä

rksammad dom fr

å

n

å

r 1976 (dom den 16 januari 1976, DB 6). Tv

å

 utl

ä

ndska medborgare, Donald Partridge och William Cox, 

å

talades vid Stockholms, tingsr

ä

tt f

ö

r brott mot 12 

§

 1 st AOst best

å

ende i . att de under 

å

r 1974 i Stockholm utan polismyndighe­tens tillst

å

nd anordnat offentlig musiktillst

ä

llning vid ett tiotal tillf

ä

llen. Partridge och Cox bestred ansvar under p

å

st

å

ende att deras framtr

ä

danden inte utgjort  offentliga tillst

ä

llningar i AOst:s mening. Musicerandet hade inte vid n

å

got tillf

ä

lle varat l

ä

ngre

ä

n 15 - 30 minuter. Det var inte fr

å

ga om ar­rangerade konserter utan om ett spontant spelande. De trakterade olika instrument och f

ö

rs

ö

kte ge sina 

å

h

ö

rare en "hel show". N

å

gra s

ä

rskilda anordningar f

ö

rekom inte. Tingsr

ä

tten fann att Partridge och Cox anordnat offentlig tillst

ä

llning och bif

ö

ll 

å

talet. Svea hovr

ä

tt ogillade .dock 

å

klagarens talan med bl.a. f

ö

ljande motivering.

Vid tillkomsten av ordningsstadgan l

ä

mnades icke n

å

gra anvisningar under vilka f

ö

rh

å

llanden upptr

ä

dan­den varom nu 

ä

r fr

å

ga skall h

ä

nf

ö

ras under begreppet offentlig tillst

ä

llning. Det blir f

ö

ljaktligen en uppgift f

ö

r r

ä

ttstill

ä

mpningen att s

ö

ka ange gr

ä

nser­na d

ä

rf

ö

r. Vid denna gr

ä

nsdragning  

ä

r att beakta, att det under f

ö

rarbetena till ordningsstadgan fram­h

ö

lls att till begreppet offentlig tillst

ä

llning h

ö

r en avsikt att samla publik. Fr

å

n den   utg

å

ngspunkten kan upptr

ä

danden av mera anspr

å

ksl

ö

s natur icke vara att betrakta som offentlig tillst

ä

llning. F

ö

rst n

ä

r det g

ä

ller upptr

ä

danden, som har tilldragit sig s

å

dan uppm

ä

rksamhet att ett mera betydande antal 

å

h

ö

rare har samlats, kan det bli fr

å

ga om en s

å

dan tillst

ä

ll­ning. N

å

got prim

ä

rt syfte att samla publik f

ö

religger

Prop. 1982/83:9

115

i allm

ä

nhet ej. Beroende p

å

 upptr

ä

dandets karakt

ä

r Samt tidpunkten och platsen f

ö

r detta kan det sj

ä

lv­fallet intr

ä

ffa, att tillstr

ö

mningen av 

å

h

ö

rare blir s

å

 omfattande att det  kan vara befogat att betrak­ta upptr

ä

dandet som en offentlig tillst

ä

llning.

Vad ang

å

r omst

ä

ndigheterna i f

ö

revarande fall 

ä

r icke visat, att Cox' och Partridges upptr

ä

danden i n

ä

mn­v

ä

rd grad skiljt sig fr

å

n vad som 

ä

r vanligt vid ut­f

ö

rande av s

å

ng och musik p

å

 allm

ä

nna platser. Enbart den omst

ä

ndigheten att Cox och Partridge vid sina framtr

ä

danden f

ö

rs

ö

kt att "skapa komedi" och ge sina 

å

h

ö

rare "en hel show" kan icke tagas till' int

ä

kt f

ö

r att bed

ö

ma deras upptr

ä

danden som offentlig till­st

ä

llning. Tillfredsst

ä

llande utredning har ej f

ö

re-bragts om det antal personer som samlats vid de med 

å

talet avsedda tillf

ä

llena. Hovr

ä

tten finner p

å 

grund av det anf

ö

rda, att Cox och Partridge icke kan f

ä

llas till ansvar i m

å

let.

5.8.2    JO:s pr

ö

vning

JO har i ett beslut den 11 mars 1981 uttalat sig ang

å­

ende m

ö

jligheterna f

ö

r polisen att ingripa mot st

ö

ran­de gatumusik. JO konstaterade inledningsvis att sam­mankomster f

ö

r framf

ö

rande  av konstn

ä

rligt verk 

å

t­nj

ö

t grundlagsskydd och anf

ö

rde d

ä

refter f

ö

ljande.

Begreppet sammankomst f

ö

ruts

ä

tter att flera personer deltar. En enda person, t.ex. en gatumusikant, kan s

å

ledes inte utg

ö

ra en sammankomst. Hur m

å

nga per­soner som minst skall vara n

ä

rvarande f

ö

r att det skall vara en sammankomst, kan inte anges exakt, utan beror i viss m

å

n p

å

 omst

ä

ndigheterna. F

ö

rekom­mer t.ex. s

ä

rskilda arrangemang, kan det r

ä

cka med f

ä

rre deltagare 

ä

n om det 

ä

r fr

å

ga om en spontant bildad folksamling. Det 

ä

r allts

å

 inte m

ö

jligt att h

ä

r, med utg

å

ngspunkt i begreppet sammankomst, ange n

å

gon tydlig gr

ä

ns mellan upptr

ä

danden som omfattas av RF:s regler om m

ö

tesfrihet och s

å

dana som faller utanf

ö

r det grundlagsskyddade omr

å

det. Fr

å

gan om var denna gr

ä

ns g

å

r f

å

r l

ö

sas av de r

ä

ttstill

ä

mpan-de myndigheterna i det enskilda fallet.

Efter att ha redogjort f

ö

r g

ä

llande best

ä

mmelser i 

ä

mnet fortsatta JO.

Prop. 1982/83:9

116

Av den nu l

ä

mnade redog

ö

relsen torde framg

å

 att gatu­musikanten och hans publik kan utg

ö

ra en s

å

dan sam­mankomst f

ö

r framf

ö

rande av konstn

ä

rligt verk som om­n

ä

mns i RF och LAS. Sammankomsten skyddas i s

å

 fall av RF men 

ä

r ocks

å

s

å

som allm

ä

n underkastad LAS reg­ler om tillst

å

ndsplikt. F

ö

r n

ä

rvarande torde det emellertid h

ö

ra till undantagen att gatumusikanterna s

ö

ker s

å

dant tillst

å

nd. Polisens m

ö

jligheter enligt LAS att ingripa mot musikanter som upptr

ä

der utan tillst

å

nd 

ä

r dock begr

ä

nsade till de fall d

å

 verksam­heten medf

ö

r sv

å

rare oordning eller avsev

ä

rd fara f

ö

r de n

ä

rvarande, n

å

got som mer s

ä

llan torde f

ö

rekomma. Polisen kan s

å

lunda i regel inte uppl

ö

sa sammankoms­ten utan dess insatser i detta l

ä

ge kan endast avse rapportering av musikanten f

ö

r eventuellt 

å

tal.

Enligt LTO skulle s

å

ledes i och f

ö

r sig en gatumusi­kant som st

ö

r allm

ä

n ordning kunna omh

ä

ndertas. LTO f

å

r emellertid inte anv

ä

ndas f

ö

r att kringg

å

 LAS' str

ä

ngare regler ang

å

ende skydd miot uppl

ö

sning av sammankomst. LTO:s regler om ingripande vid ordnings­st

ö

rningar kan allts

å

 inte till

ä

mpas i det syftet att ett m

ö

te skall uppl

ö

sas eller att musicerande skall upph

ö

ra. D

ä

remot kan best

ä

mmelserna ge st

ö

d f

ö

r ingripande mot enskilda m

ö

tesdeltagare av annan orsak 

ä

n att de deltar i sammankomsten. S

ä

rskild f

ö

rsiktighet m

å

ste enligt min mening iakttas n

ä

r det g

ä

ller ingripande mot t.ex. en gatumusikant som har samlat en publik s

å

 att en allm

ä

n sammankomst f

ö

religger. Ett omh

ä

ndertagande f

å

r ju d

å

 i regel den effekten att sammankomsten faktiskt blir uppl

ö

st.

Ingripande enligt LTO kan emellertid ocks

å

 ske n

ä

r det beh

ö

vs f

ö

r att avv

ä

rja straffbelagd g

ä

rning. 

Ä

ven i dessa fall kan en sammankomst uppl

ö

sas om man omh

ä

ndertar en gatumusikant och 

ä

ven h

ä

r m

å

ste av­g

ö

rande vikt l

ä

ggas vid syftet med 

å

tg

ä

rden. Denna f

å

r ske f

ö

r att f

ö

rhindra brott men inte f

ö

r att uppl

ö

sa sammankomsten. 

Å

tg

ä

rden skall d

ä

rmed rikta sig, inte mot sj

ä

lva m

ö

tet utan mot en enskild m

ö

tesdeltagare. M

ö

tesfriheten inneb

ä

r s

å

ledes inte att t.ex. gatumusikanterna 

ä

r "immuna" mot brotts­balkens stadganden och andra straffr

ä

ttsliga regler.

De brott som i f

ö

rsta hand kan t

ä

nkas bli aktuella

ä

r ofredande och f

ö

rargelsev

ä

ckande beteende. ---- 

Dessa straffbest

ä

mmelser anses inte innefatta n

å

gon begr

ä

nsning av grundlagsskyddad yttrandefrihet eller m

ö

tesfrihet. Sj

ä

lva inneh

å

llet i vad som spelas el­ler sjungs - budskapet - f

å

r inte f

ö

ranleda ingri­pande; d

ä

remot kan s

ä

ttet f

ö

r framf

ö

randet vara brottsligt.

Prop. 1982/83:9

117

Det kan som framg

å

tt vara vanskligt att avg

ö

ra n

ä

r en st

ö

rning har f

å

tt en s

å

dan omfattning att den kan anses motivera ingripande enligt LTO. Det som av en person betraktas som st

ö

rande oljud kanske inte alls st

ö

r en annan. Det finns s

å

ledes anled­ning att f

ö

rmoda att flertalet boende i Gamla Stan tidvis uppfattar gatumusiken som allvarligt st

ö

ran­de, -medan andra - bland dem tillf

ä

lliga bes

ö

kare -tv

ä

rtom tycker att den utg

ö

r ett naturligt och trevligt inslag i gatulivet. Platsen och tidpunkten f

ö

r ett musikframtr

ä

dande har, som man f

ö

rst

å

r, stor betydelse i detta sammanhang. Ett musicerande i Gamla Stans gr

ä

nder med dess s

ä

regna akustikf

ö

r­h

å

llanden uppfattas naturligt nog som mer st

ö

rande 

ä

n motsvarande aktivitet p

å

 t-ex. Sergels torg. Att Ijudligt spela och sjunga nattetid f

å

r anses vara mer h

ä

nsynsl

ö

st om det sker inom bostadskvar­ter 

ä

n inom kvarter som saknar bostadsbebyggelse.

Vad som i det enskilda fallet skall anses utg

ö

ra en s

å

allvarlig st

ö

rning att ingripande enligt LTO kan ske 

ä

r s

å

ledes en bed

ö

mningsfr

å

ga. Det 

ä

r i f

ö

rsta hand polisens sak att g

ö

ra dessa bed

ö

mning­ar, n

ä

r ingripanden direkt beg

ä

rs eller eljest kom­ mer i fr

å

ga. Jag har med de ovan framf

ö

rda synpunk­terna velat betona vikten av att dessa bed

ö

mningar blir nyanserade. I detta sammanhang vill jag fram­h

å

lla att jag finner det ofr

å

nkomligt att de boende i Gamla Stan med h

ä

nsyn till stadsdelens karakt

ä

r av turistattraktion i allm

ä

nhet f

å

r r

ä

kna med att finna sig i mer st

ö

rande aktiviteter 

ä

n man beh

ö

ver t

å

la inom andra bostadsomr

å

den. Detta g

ä

ller kanske framf

ö

r allt under sommarhalv

å

ret men 

ä

ven d

å

 torde v

ä

l bullrande nattlig musik inne mellan husv

ä

ggarna 

ö

verskrida en rimlig toleransgr

ä

ns: N

ä

r ett helt band spelar upp klockan tre p

å

 natten - n

å

got som p

å

st

å

s ha h

ä

nt - kan det inte r

å

da n

å

gon tvekan om att polisen har grund f

ö

r ingripande.

J

ä

mte m

ö

tesfriheten - och egentligen som en av de

v

ä

sentliga grundvalarna f

ö

r denna - skyddar RF 

ä

ven

yttrandefriheten i allm

ä

nhet. Denna inneb

ä

r frihet

att i tal, skrift eller bild eller p

å

annat s

ä

tt

meddela upplysningar samt uttrycka tankar, 

å

sikter

och k

ä

nslor. 

Ä

ven om sammankomst i RF:s mening inte

f

ö

religger, finns allts

å

 ett grundlagsskydd som

m

å

ste beaktas n

ä

r det ifr

å

gas

ä

tts ingripande mot

en gatumusikant. Bed

ö

mningen av vad som kan vidta­

gas f

ö

r den allm

ä

nna ordningens uppr

ä

tth

å

llande er­

bjuder emellertid inte fullt s

å

 stora sv

å

righeter i

ett s

å

dant fall som n

ä

r det g

ä

ller en allm

ä

n sam­

mankomst; fr

ä

mst beror detta p

å

 att h

ä

r inte f

ö

re­

ligger de komplikationer som den s

ä

rskilda reglering­

en i LAS medf

ö

r. ----- 

Prop. 1982/83:9

118

I det f

ö

reg

å

ende har talats om omh

ä

ndertagande av person som den intressanta formen av ingripande mot st

ö

rande gatumusik. Givetvis 

ä

r regeln h

ä

r som i andra liknande situationer att polisen skall efter­str

ä

va att n

å

resultatet genom tills

ä

gelser eller andra lindrigare medel. Det f

ö

rtj

ä

nar d

å

 att p

å

pekas' att inte heller ingripanden i dessa former f

å

r ske s

å

att grundlagsskyddad r

ä

ttighet trades f

ö

r n

ä

ra.

Den lagstiftning som finns ger s

å

ledes enligt min mening m

ö

jligheter f

ö

r polisen att ingripa mot s

å­

dan gatumusik som av olika, ovan ber

ö

rda sk

ä

l inte b

ö

r accepteras.

5.9     Fr

å

gans tidigare behandling

5.9.1    Motion vid 1974 

å

rs riksdag

I motionen 1974:1179 av herr[REDACTED_EFTERNAMN] m.fl. hem­st

ä

lldes att tillst

å

ndspr

ö

vningen vid anordnande av allm

ä

n sammankomst p

å

allm

ä

n plats helt slopades. I st

ä

llet skulle anm

ä

lningsskyldighet g

ä

lla.

Utskottet (KU 1974:21 s. 22) anf

ö

rde f

ö

ljande.

Utskottet vill starkt understryka angel

ä

genheten av att inga on

ö

diga hinder uppst

ä

lls f

ö

r ut

ö

vandet av demonstrationsfriheten p

å

allm

ä

n plats. Enligt ut­skottets mening 

ä

r det emellertid inte m

ö

jligt att helt undvika reglering av hur denna frihet f

å

r ut­

ö

vas. Flera demonstrationer kan t.ex. inte samtidigt h

å

llas p

å

samma plats. H

ä

nsyn m

å

ste ocks

å

tas till intresset av att trafiken om m

ö

jligt inte lamsl

å

s genom en demonstration. Med h

ä

nsyn h

ä

rtill

ä

r det enligt utskottets mening oundvikligt att bibeh

å

lla kravet p

å

 att polismyndighet skall ge tillst

å

nd f

ö

r anordnande av demonstration p

å

 allm

ä

n plats. Ut­skottet kaii d

ä

rf

ö

r inte tillstyrka f

ö

rslaget i motionen 1974:1179 om 

ö

verg

å

ng till ett system med enbart anm

ä

lan till polismyndighet.

Riksdagen bif

ö

ll utskottets hemst

ä

llan.

Prop. 1982/83:9

119

5.9.2    Motion vid 1975 

å

rs riksdag.

I en motion vid 1975 

å

rs riksdag (mot. 1975:1102) av fr

ö

ken[REDACTED_EFTERNAMN] m.fl. hemst

ä

llde motion

ä

rerna att AOst 

ä

ndrades s

å

 att tillst

å

nd generellt inte skulle kr

ä

vas f

ö

r s

å

ng och musik p

å

allm

ä

n plats. 1 motionen anf

ö

rdes f

ö

ljande. Gatumusicerande var enligt AOst att betrakta som offentlig tillst

ä

llning, vilket in­nebar att musik p

å

 gator och torg inte fick f

ö

rekomma utan tillst

å

nd fr

å

n polismyndigheten. Spontana ytt­ringar i s

å

ng och musik f

ö

rhindrades d

ä

rigenom i en utstr

ä

ckning som inte var motiverat av ordningssk

ä

l. Medan den statliga kulturpolitiken tog sikte p

å

 att stimulera amat

ö

rism och kulturaktiviteter av olika slag, h

ä

mmades s

å

dana uttrycksformer on

ö

digtvis av g

ä

llande best

ä

mmelser. I m

å

nga andra l

ä

nder fanns ingen motsvarighet till den restriktivitet som r

å

dde i v

å

rt land utan s

å

ng och musik ans

å

gs vara naturliga inslag i en levande stadsmilj

ö

.

Civilutskottet (CU 1975:11) ansl

ö

t sig till motion

ä

r­ernas allm

ä

nna synpunkter i 

ä

mnet och uttalade att inskr

ä

nkningar av den p

å

talade typen endast borde g

ö

ras i den m

å

n de motiverades av s

ä

rskilda ordnings­sk

ä

l m.m. Regelomr

å

det var emellertid komplicerat och ankn

ö

t 

ä

ven till andra regelsystem. Utskottet kunde d

ä

rf

ö

r inte tillstyrka motion

ä

rernas f

ö

rslag men f

ö

reslog att riksdagen mot angiven bakgrund beg

ä

rde en 

ö

versyn av best

ä

mmelserna i 

ä

mnet. Riksdagen bif

ö

ll utskottets hemst

ä

llan (rskr. 1975:98).

Motion

ä

ren har d

ä

refter vid tv

å

tillf

ä

lTen vid fr

å

gor i riksdagen (F 1975/76:209 och 1980/81:243) kr

ä

vt slopande av det generella tillst

å

ndstv

å

nget f

ö

r .gatu­musik.

Prop. 1982/83:9

120

5.9.3    Yttrandefrihetsutredningens f

ö

rslag

Yttrandefrihetsutredningen f

ö

resl

å

r i sitt "debatt­bet

ä

nkande" (SOU 1979:49) Grundlagsskyddad yttrande­frihet inf

ö

rande av en yttrandefrihetsgrundlag med detaljerat grundlagsskydd f

ö

r andra uttrycksformer 

ä

n tryckta skrifter. Enligt f

ö

rslaget b

ö

r i grundlag inf

ö

ras f

ö

rbud mot krav p

å

 tillst

å

nd f

ö

r sammankoms­ter och demonstrationer ., Enligt utredningen b

ö

r man dock inte g

å

 s

å

 l

å

ngt att man i grundlag f

ö

rbjuder regler om anm

ä

lningsskyldighet och ora r

ä

tt f

ö

r myn­digheterna att meddela ordningsf

ö

reskrifter om hur demonstrationer och sammankomster skall genomf

ö

ras. Vidare f

ö

resl

å

s bl.a. att m

ö

jligheterna att uppl

ö

sa en sammankomst skall g

ö

ras beroende av att oordning som inneb

ä

r - antingen fara f

ö

r person eller egendom eller allvarlig st

ö

rning av trafiken redan uppkommit. Sammankomst skall ocks

å

 kunna uppl

ö

sas f

ö

r att mot­verka farsot.

Ö

ver f

ö

rslaget har inh

ä

mtats yttranden fr

å

n ett stort antal myndigheter, f

ö

reningar och intresseorga­nisationer (se Ds Ju 1980:5). Remissinstanserna var 

ö

verlag positiva till inf

ö

randet av en grundlag som omfattade 

ä

ven andra uttrycksformer 

ä

n tryckt skrift. Utredningens f

ö

rslag om starkare skydd f

ö

r samman­komster och demonstrationer mottogs dock inte odelat posi tivt.

Ri kspolisstyrelsen hade inte n

å

gon erinran mot f

ö

r­slaget r

ö

rande uppl

ö

sning av sammankomster.

Ö

ver

å

klagaren i Stockholm godtog i princip f

ö

rslaget men ifr

å

gasatte om det inte finns behov av att kunna uppl

ö

sa i vart fall en demonstration f

ö

r att f

ö

re­bygga en p

å

taglig fara f

ö

r oordning.

Prop. 1982/83:9

121

L

ä

nsstyrelsen i 

Ö

sterg

ö

tlands l

ä

n anf

ö

rde liknande synpunkter och menade att 10 

§

 LAS inte borde 

ä

ndras p

å

 annat s

ä

tt

ä

n som f

ö

ljde av att tillst

å

ndskravet togs bort.

Svenska kommunf

ö

rbundet hade inte n

å

got att erinra mot att grundlagsskyddet f

ö

r m

ö

tes- och demonstra­tionsfriheten f

ö

rst

ä

rktes i enlighet med f

ö

rslaget.

Sveriges domaref

ö

rbund ans

å

g att vissa hinder f

ö

re-l

ä

g mot ett ovillkorligt grundlagsf

ö

rbud mot till­st

å

ndskrav. I vissa fall kunde man n

ä

mligen f

ö

rutse st

ö

rning av ordningen genom att de politiska partier­na under senare tid i 

ö

kad omfattning satsat p

å

 s.k. torgm

ö

ten f

ö

r att f

ö

rmedla sina budskap. Vissa plat­ser och tider 

ä

r d

ä

rvid s

ä

rskilt attraktiva. Polis­myndighetens tillst

å

ndsgivning fyllde h

ä

r den viktiga funktionen att f

ö

rhindra att partierna upptr

ä

dde sam­tidigt, n

å

got som snarast skulle motverka yttrande­friheten.

Landsorganisationen (LO) inst

ä

mde i f

ö

rslaget om be­gr

ä

nsningar 1 ratten att uppl

ö

sa m

ö

ten och ans

å

g att grunderna f

ö

r uppl

ö

sningsr

ä

tten borde regleras i grundlag.

Svenska arbetsgivaref

ö

reningen ans

å

g att tillst

å

nds-kravet i fr

å

ga om sammankomster och demonstrationer fyller en viktig funktion. Genom ett s

å

dant krav ges m

ö

jlighet att f

ö

regripa st

ö

rningar av den allm

ä

n­na ordningen och att avv

ä

rja risk f

ö

r skada p

å

 person eller egendom. Det var inte tillr

ä

ckligt att i vissa situationer kunna ingripa mot en p

å

g

å

ende sammankomst eller demonstration. Skadeverkningar kunde d

å

 redan ha uppkommit. Inte heller fanns det enligt f

ö

reningen n

å

got som tydde p

å

 att kravet p

å

 tillst

å

nd skulle inneb

ä

ra ett osakligt ingrepp i r

ä

tten till samman­komster och demonstrationer. Tillst

å

ndskravet borde d

ä

rf

ö

r finnas kvar.

L

ä

ns

å

klagaren i Kopparbergs l

ä

n menade att uppl

ö

sning av sammankomst eller demonstration skulle kunna f

å 

tillgripas redan innan oordning uppkommit. I annat fall skulle i vissa situationer m

ä

nniskors liv och h

ä

lsa kunna s

ä

ttas i allvarlig fara. F

ö

rslaget kunde m

ö

jligen godtas i dagens lugna samh

ä

llsatmosf

ä

r men knappast i ett oroligare l

ä

ge.

F

ö

reningen Sveriges polischefer avstyrkte f

ö

rslaget om f

ö

rbud mot tillst

å

ndskrav. F

ö

reningen ans

å

g att f

ö

rslaget snarare utgjorde en fara f

ö

r yttrandefri­heten. Uppenbara risker 

ä

r f

ö

rbundna med en samman­komst som h

å

lls under s

å

dana former att 

ö

verh

ä

ngande

Prop. 1982/83:9

122

fara f

ö

r skada f

ö

r de n

ä

rvarande f

ö

religger. Kompli­cerade tolkningsproblem skulle enligt f

ö

reningen uppst

å

 i fr

å

gan om vilka aktiviteter som skulle vara undantagna fr

å

n tillst

å

ndskrav. F

ö

reningen anf

ö

rde vidare f

ö

ljande. En f

ö

rfattnings

ä

ndring av f

ö

reslaget inneh

å

ll torde leda till att syftet med den f

ö

reslag­na 

ä

ndringen motarbetas. Utredningen synes helt ha bortsett fr

å

n den funktion den nuvarande regleringen kommit att f

å

. Tillst

å

nds- resp. anm

ä

lningskravet har gjort det m

ö

jligt f

ö

r polismyndigheterna att i samr

å

d med ansvariga anordnare s

å

 planera omst

ä

ndigheterna kring demonstrationer/sammankomster att dessa kunnat genomf

ö

ras p

å

 avsett s

ä

tt. Avslag p

å

detta slag av ans

ö

kningar 

ä

r ytterst s

ä

llsynt f

ö

rekommande. I sam­manhanget b

ö

r understrykas att det varken i bet

ä

nkan­det eller i den allm

ä

nna debatten anf

ö

rts att polis­styrelsens handl

ä

ggning av dessa 

ä

renden medf

ö

rt eller inneburit fara f

ö

r inskr

ä

nkningar i yttrande­friheten. Med nuvarande tillst

å

ndskrav ges polisen tillf

ä

lle att tillse att allm

ä

nna sammankomster inte "kolliderar" utan att en var sammankomst p

å

 allm

ä

n plats kan genomf

ö

ras utan st

ö

rningar fr

å

n bl.a. andra tillst

å

ndskr

ä

vande aktiviteter. Vidare kan s

å

dana om­st

ä

ndigheter som gatuarbeten och 

ö

vrig trafik v

ä

gas in i bilden. H

ä

rigenom kan s

ö

kanden i samr

å

d med polisen och ev. i 

ö

vrigt ber

ö

rda myndigheter l

ä

gga upp sammankomsten s

å

 att den kan genomf

ö

ras utan hinder. Utan en dylik samordning f

ö

religger uppenbar fara f

ö

r att antydda hinder kan f

ö

rsv

å

ra eller i v

ä

rsta fall helt om

ö

jligg

ö

ra den planerade samman­komsten. Polisens tillst

å

ndspr

ö

vning n

ä

r det g

ä

ller politiska s.k. apellm

ö

ten spelar vidare en avg

ö

rande roll. Antalet attraktiva platser och tider 

ä

r n

ä

mli­gen starkt begr

ä

nsade 

ä

ven i de absolut st

ö

rsta or­terna. Skulle denna samordning f

ö

rsvinna tillskapas ett otal potentiella konfliktsituationer. Utredningen g

å

r inte in p

å

 fr

å

gan om vilka typer av sammankomster etc. som skulle fritas fr

å

n tillst

å

ndsplikt. F

ö

re­ningen ville dock peka p

å

 de mycket stora sv

å

righeter som i vissa fall f

ö

religger att bed

ö

ma huruvida en aktivitet skall regleras enligt LAS eller AOst. F

ö

re­ningen syftade h

ä

r inte fr

ä

mst p

å

 s.k. blandade till­st

ä

llningar utan exempelvis p

å

 musikgruppers framtr

ä­

dande p

å

 allm

ä

n plats. S

å

dana framtr

ä

danden kan vara reglerade inom ramen f

ö

r s

å

v

ä

l LAS som AOst och even­tuellt lokal ordningsstadga. I dag fordras tillst

å

nd oavsett vilken av de tre f

ö

rfattningarna som anses vara till

ä

mplig. F

ö

r tillst

å

ndshavaren saknar det d

ä

rf

ö

r praktisk betydelse vilken av f

ö

rfattningarna som anv

ä

nds. Om tillst

å

ndsplikten enligt LAS bortfal­ler kommer fr

å

gan emellertid i ett annat l

ä

ge.

Prop. 1982/83:9

123

Yttrandefrihetsutredningen har f

ö

r avsikt att i sitt slutbet

ä

nkande 

å

terkomma till dessa fr

å

gor.

5.10     Utredningen

5.10.1   Allm

ä

nna synpunkter

Utf

ö

rande av s

å

ng och musik p

å

allm

ä

n plats har i regel ansetts kr

ä

va tillst

å

nd av polismyndigheten en­ligt AOst eller LAS eller enligt f

ö

reskrifter i lokala ordningsstadgor. Detta f

ö

rh

å

llande har kritiserats i olika sammanhang. Bl.a. framh

ö

lls, som redovisats i det f

ö

reg

å

ende, i motionen 1975:1102 att det generel­la tillst

å

ndstv

å

nget enligt AOst f

ö

r gatumusik h

ä

mma­de amat

ö

rism och spontana yttringar i s

å

ng och musik p

å

é

tt s

ä

tt som inte var motiverat fr

ä

n ordningssyn­punkt. Civilutskottet (CU 1975:11) ansl

ö

t sig till motion

ä

rernas allm

ä

nna synpunkter och f

ö

rklarade att tillst

å

ndstv

å

ng borde g

ä

lla f

ö

r gatumusik endast i den m

å

n detta motiverades av s

ä

rskilda ordningssk

ä

l. 

Ä

ven i pressen har kritik riktats mot polisingripan­den mot gatumusikanter som saknat f

ö

reskrivet till­st

å

nd. Fr

å

n polish

å

ll har framh

å

llits att s

å

dana in­gripanden i regel upplevs som mycket olustiga av den enskilde polismannen, eftersom allm

ä

nheten oftast uppskattar musikframtr

ä

dandet och d

ä

rf

ö

r ifr

å

gas

ä

tter det befogade i att musicerandet avbryts.

Gatumusik upplevs sannolikt av en bredare allm

ä

nhet som ett trevligt och l

ä

ttsamt eller i vart fall of

ö

r­argligt inslag i stadsmilj

ö

n. Detta torde framf

ö

r allt g

ä

lla m

ä

nniskor som mera tillf

ä

lligt uppeh

å

ller sig p

å

de gator och torg eller andra allm

ä

nna platser d

ä

r gatumusik f

ö

rekommer och som d

ä

rf

ö

r fritt kan av­g

ö

ra om de vill lyssna p

å

 musikanten eller inte. Av

Prop. 1982/83:9

124

de 

å

terkommande klagom

å

len till polismyndigheterna fr

ä

mst i storstadsomr

å

dena framg

å

r emellertid att gatumusik ocks

å

 kan upplevas som synnerligen st

ö

rande. S

ä

rskilt m

ä

nniskor som bor eller arbetar invid de all­m

ä

nna platser som framf

ö

r allt sommartid flitigt ut­nyttjas av gatumusikanter anser sig ofta st

ö

rda av musicerandet och av 

å

h

ö

rarnas bifallsyttringar. 

Ä

ven aff

ä

rsinnehavare klagar inte s

ä

llan 

ö

ver att deras kundkrets minskar till f

ö

ljd av att butiksing

å

ngen eller skyltf

ö

nster blockeras av gatumusikanter och deras publik. F

ö

retr

ä

dare f

ö

r polisen i Stockholm, G

ö

teborg och[REDACTED_EFTERNAMN]

ö

har f

ö

r utredningen framh

å

llit att gatumusicerandet i regel inte utg

ö

r n

å

got st

ö

rre problem fr

å

n ordningssynpunkt, men att det ofta nog kan vara mycket st

ö

rande f

ö

r kringboende och andra.

D

å

 det g

ä

ller att avg

ö

ra om gatumusik kan betraktas som st

ö

rande har sj

ä

lvfallet platsen och tidpunkten f

ö

r framtr

ä

dandet stor betydelse. Ett musicerande som 

ä

ger rum nattetid eller i ett utpr

ä

glat bostads­omr

å

de 

ä

r naturligtvis mera st

ö

rande 

ä

n ett framtr

ä­

dande under dagtid inom omr

å

den,som saknar bostads­bebyggelse.

Allm

ä

nheten uppfattar 1 regel gatumusiken som ett naturligt och trevligt inslag i gatulivet. Utredning­en anser d

ä

rf

ö

r att framf

ö

rande av gatumusik inte b

ö

r f

ö

rsv

å

ras eller hindras av best

ä

mmelser som inte framst

å

r som sakligt v

ä

lmotiverade. A andra sidan 

ä

r det enligt utredningens mening angel

ä

get att polisen kan ingripa mot gatumusicerande som 

ä

r alltf

ö

r st

ö­

rande.

Som inledningsvis framh

å

llits

ä

r r

ä

ttsl

ä

get oklart i fr

å

gan om gatumusik 

ä

r offentlig tillst

ä

llning eller

Prop. 1982/83:9

125

allm

ä

n sammankomst eller om den eventuellt 

ä

r en s

å

anspr

å

ksl

ö

s f

ö

reteelse att den inte kan inbegripas  '

under n

å

got av dessa begrepp. Denna fr

å

ga 

ä

r givetvis

av avg

ö

rande betydelse f

ö

r regleringen av gatumusiken

och f

ö

r m

ö

jligheterna att ingripa mot st

ö

rande musi­

cerande.

,

S

å

ng och musik p

å

 allm

ä

n plats betraktades tidigare i allm

ä

nhet som tillst

å

ndspliktig offentlig till­st

ä

llning. Sedan Svea hovr

ä

tt i sin dom den 16 januari 1976 funnit att gatumusik vanligen inte kunde anses som offentlig tillst

ä

llning, uppkom emellertid stor os

ä

kerhet hos de r

ä

ttstill

ä

mpande myndigheterna an­g

å

ende m

ö

jligheterna att ingripa mot gatumusikanter som saknade tillst

å

nd'. Hovr

ä

tten grundade sin bed

ö

m­ning p

å

ett motivuttalande enligt vilket begreppet offentlig tillst

ä

llning f

ö

ruts

ä

tter en avsikt att samla publik. N

å

got prim

ä

rt syfte att samla publik fanns i allm

ä

nhet inte d

å

 det g

ä

llde gatumusik, mena­de hovr

ä

tten. D

ä

remot kunde den faktiska publiktill­str

ö

mningen bli s

å

 omfattande att en offentlig till­st

ä

llning m

å

ste anses ha kommit till st

å

nd. Hovr

ä

tten f

ä

ste s

å

ledes avg

ö

rande vikt vid det faktiska antalet 

å

h

ö

rare.

Utvidgningen av grundlagsskyddet f

ö

r yttrande- och m

ö

tesfriheten till att omfatta ocks

å

 konstn

ä

rliga ut­trycksformer fick som tidigare n

ä

mnts till f

ö

ljd att konserter, teater- och biograff

ö

rest

ä

llningar och andra sammankomster f

ö

r framf

ö

rande av konstn

ä

rliga verk blev att betrakta som sammankomster och inte som tillst

ä

llningar. Vid bed

ö

mningen av om en konstn

ä

rlig framst

ä

llning f

ö

ll inom det grundlagsskyddade omr

å

det skulle enligt lagstiftaren n

å

gon pr

ö

vning av verkets konstn

ä

rliga v

ä

rde i allm

ä

nhet inte g

ö

ras. Avg

ö

rande

Prop. 1982/83:9

126

skulle i st

ä

llet vara om verket till sin typ kunde h

ä

nf

ö

ras till n

å

gon konstn

ä

rlig uttrycksform s

å

som film, musik eller ett verk avsett f

ö

r scenisk fram­st

ä

llning. Endast om det framstod som helt 'fr

ä

mmande f

ö

r vanligt spr

å

kbruk att tala om framf

ö

rande av konstn

ä

rligt verk borde upptr

ä

dandet inte betecknas som en sammankomst f

ö

r framf

ö

rande av konstn

ä

rligt verk (prop. 1975/76:209 s. 143). Mot bakgrund av dessa uttalanden m

å

ste enligt utredningens mening gatumusik - bortsett fr

å

n rena undantagsfall - betrak­tas som framf

ö

rande av konstn

ä

rligt verk. Gatumusiken omfattas s

å

ledes av RF:s best

ä

mmelser om skydd f

ö

r yttrandefriheten och, om den framf

ö

rs under s

å

dana omst

ä

ndigheter att en sammankomst f

ö

religger, 

ä

ven av grundlagsskyddet f

ö

r m

ö

tesfriheten. Stor f

ö

rsik­tighet m

å

ste s

å

ledes iakttas fr

ä

n polisens sida n

ä

r man - som emellan

å

t l

ä

r vara fallet - bed

ö

mer gatu­musik inte som.en grundlagsskyddad uttrycksform utan som rent bettleri.

I fr

å

gan om gatumusik kan anses utg

ö

ra en allm

ä

n sammankomst enligt LAS kan f

ö

ljande anf

ö

ras. Begrep­pet sammankomst f

ö

r framf

ö

rande av konstn

ä

rligt verk har samma inneb

ö

rd i LAS som i RF (prop. 1976/77:39 s. 7). Vad som avses med "sammankomst" ber

ö

rs emel­lertid inte n

ä

rmare i f

ö

rarbetena till RF eller LAS. Liksom m

ö

tesbegreppet i RF torde dock termen samman­komst f

ö

ruts

ä

tta att flera personer deltar. En ensam gatumusikant utan publik kan s

å

ledes inte utg

ö

ra en sammankomst. Enligt utredningens mening m

å

ste en gatu­musikant som upptr

ä

der p

å

 allm

ä

n plats regelm

ä

ssigt antas ha en avsikt att samla publik. Vanligen 

ä

r ju det prim

ä

ra syftet att samla in pengar fr

å

n 

å

h

ö

rarna. H

ä

rvid torde gatumusikanterna inte skilja sig fr

å

n anordnare av andra tillst

ä

llningar eller sammankomster

Prop. 1982/83:9

127

i vinningssyfte. Redan en avsikt att samla publik kan emellertid enligt utredningens uppfattning inte med­f

ö

ra att musikanten kan anses som anordnare av en allm

ä

n sammankomst. Endast om ett visst antal m

ä

nni­skor faktiskt har samlats torde man ha anledning att tala om en sammankomst. Hur m

å

nga personer som minst m

å

ste delta f

ö

r att en sammankomst skall anses f

ö

re­ligga kan emellertid inte exakt anges. Det f

å

r dock anses klart att en allm

ä

n sammankomst har kommit till st

å

nd n

ä

r en eller flera gatumusikanter samlat ett relativt betydande antal 

å

h

ö

rare. Som JO anf

ö

rde i sitt beslut.den 11 mars 1981 torde emellertid 

ä

ven andra faktorer 

ä

n antalet deltagare kunna bli av be­tydelse. Bl.a. torde f

ö

rekomsten av s

ä

rskilda anord­ningar, t.ex. h

ö

gtalare, stolar f

ö

r

å

h

ö

rare och av­sp

ä

rrningar, kunna medf

ö

ra att en allm

ä

n sammankomst f

å

r anses f

ö

religga redan vid ett mindre deltagaran­tal. S

å

dana anordningar f

ö

rekommer dock mycket s

ä

llan, om ens n

å

gonsin, n

ä

r det g

ä

ller gatumusik.

En sammankomst 

ä

r enligt 1 

§

 LAS allm

ä

n, om den anord­nas f

ö

r allm

ä

nheten eller om allm

ä

nheten har tilltr

ä

de. Sammankomster f

ö

r framf

ö

rande av s

å

ng och musik p

å 

allm

ä

n plats blir s

å

ledes regelm

ä

ssigt att anse som allm

ä

nna. Fr

å

n enskilda sammankomster bortses d

ä

rf

ö

r i det f

ö

ljande.

Sammanfattningsvis kan s

å

ledes konstateras att gatu­musik i allm

ä

nhet 

ä

r en allm

ä

n sammankomst enligt LAS och d

ä

rigenom omfattas av RF:s regler om m

ö

tesfrihet. Gatumusik kan emellertid ocks

å

 vara av s

å

blygsam om­fattning att den faller utanf

ö

r m

ö

tesbegreppet i RF och LAS. N

å

gon skarp gr

ä

ns kan inte dras mellan dessa b

å

da fall utan fr

å

gan torde f

å

 l

ö

sas av de r

ä

ttstill-l

ä

mpande myndigheterna fr

å

n fall till fall.

Prop. 1982/83:9

128

5.10.2   Tillst

å

ndskravet enligt LAS

Utredningen har i f

ö

reg

å

ende avsnitt funnit att gatu­musikanten och hans publik i allm

ä

nhet utg

ö

r en all­m

ä

n sammankomst. Enligt 3 

§

 LAS f

ö

religger d

å

skyl­dighet att s

ö

ka tillst

å

nd till sammankomsten, om denna 

ä

ger rum p

å

allm

ä

n plats. Om musikframtr

ä

dandet 

ä

r av s

å

 ringa omfattning att en allm

ä

n sammankomst inte kan anses ha kommit till st

å

nd och LAS s

å

ledes inte 

ä

r till

ä

mplig, kan emellertid skyldighet att ut­verka tillst

å

nd av polismyndigheten vara f

ö

reskriven i lokal ordningsstadga. Utredningen 

å

terkommer till denna fr

å

ga i avsnitt 5.10.3.

Best

ä

mmelser som i on

ö

dan f

ö

rsv

å

rar eller hindrar ut­

ö

vandet av gatumusik b

ö

r, som utredningen tidigare uttalat, om m

ö

jligt

ä

ndras eller upph

ä

vas. Utredhing-en ifr

å

gas

ä

tter dock om tillst

å

ndskravet enligt 3 

§ 

LAS i och f

ö

r sig 

ä

r s

å

 s

ä

rskilt betungande. Utred­ningen erinrar om att tillst

å

nd f

å

r v

ä

gras bara om det 

ä

r n

ö

dv

ä

ndigt med h

ä

nsyn till trafiken  eller den allm

ä

nna ordningen. I en ans

ö

kan om tillst

å

nd beh

ö

ver bara anges tiden och platsen f

ö

r sammankomsten samt sammankomstens art och utformning i stort. En nackdel med den nuvarande regleringen 

ä

r onekligen att ans

ö­

kan m

å

ste inges i s

å

 god tid att den hinner pr

ö

vas f

ö

re sammankomsten och helst sju dagar i f

ö

rv

ä

g. H

ä

ri-geno.m f

ö

rhindras i stor utstr

ä

ckning mera spontana och oplanerade framtr

ä

danden. I det f

ö

ljande diskute­ras d

ä

rf

ö

r om det 

ä

r m

ö

jligt och l

ä

mpligt att 

å

stad­komma l

ä

ttnader i tillst

å

ndstv

å

nget f

ö

r gatumusik.

Yttrandefrihetsutredningen har som tidigare redovi­sats avgivit f

ö

rslag till en ny yttrandefrihetsgrund­lag med bl.a. f

ö

rbud mot krav p

å

 tillst

å

nd f

ö

r sam-

Prop. 1982/83:9

129

mankomster och demonstrationer p

å

 allm

ä

n plats. En­ligt f

ö

rslaget skall i st

ä

llet inf

ö

ras en generell anm

ä

lningsplikt. F

ö

rslaget har i denna del kritise­rats av flera remissinstanser. 

Ä

ven ordningsstadge­utredningen anser att starka bet

ä

nkligheter kan rik­tas mot ett slopande av kravet p

å

 tillst

å

nd f

ö

r all­m

ä

nna sammankomster p

å

 allm

ä

n plats. Under alla f

ö

r­h

å

llanden faller det utanf

ö

r ramen f

ö

r utredningens uppdrag att ta upp denna fr

å

ga. Utredningen ifr

å

ga­s

ä

tter ocks

å

 om yttrandefrihetsutredningens f

ö

rslag skulle medf

ö

ra n

å

gra mera p

å

tagliga l

ä

ttnader f

ö

r gatumusikanterna. En anm

ä

lan om en planerad allm

ä

n sammankomst kan visserligen g

ö

ras muntligt. Den skall emellertid enligt g

ä

llande lagstiftning inne­h

å

lla samma uppgifter som en ans

ö

kan om tillst

å

nd, och den skall om m

ö

jligt inges fem dagar i f

ö

rv

ä

g. Den omst

ä

ndigheten att en anm

ä

lan till skillnad fr

å

n en ans

ö

kan 

ä

r avgiftsfri - vid meddelande av tillst

å

nd till allm

ä

n sammankomst uttas en avgift om f.n. 30 kr - 

ä

r enligt utredningens mening inte heller s

å

 v

ä

sentlig att en 

ö

verg

å

ng till anm

ä

lnings­plikt f

ö

r gatumusik av denna anledning kan anses som meningsfull. H

ä

rtill kommer att det kan befaras att gatumusikanterna i regel skulle underl

å

ta att full-  -g

ö

ra en anm

ä

lningsplikt likav

ä

l som de hittills har 

å

sidosatt best

ä

mmelserna om tillst

å

ndskrav.

Utredningen har 

ö

verv

ä

gt om det 

ä

r m

ö

jligt att slopa kravet p

å

 tillst

å

nd f

ö

r allm

ä

nna sammankomster i form av gatumusik eller f

ö

r alla former av samman­komster f

ö

r framf

ö

rande av konstn

ä

rliga verk. Utred­ningen har dock funnit att s

å

 starka inv

ä

ndningar kan riktas mot en s

å

dan l

ö

sning att den inte b

ö

r komma i fr

å

ga. Det m

å

ste n

ä

mligen anses som st

ö

tande att vissa typer av sammankomster befrias fr

å

n kravet

9 Riksdagen 1982/83. 1 saml. Nr 9

Prop. 1982/83:9

130

p

å

 tillst

å

nd, medan kravet alltj

ä

mt skall g

ä

lla f

ö

r andra former av sammankomster, t.ex. f

ö

r den som vill f

ö

ra fram ett religi

ö

st eller ett politiskt budskap. N

å

gra som helst sakliga sk

ä

l f

ö

r en s

å

dan skillnad i regleringen av olika typer av sammankoms­ter kan enligt utredningens mening inte anf

ö

ras.

En t

ä

nkbar m

ö

jlighet 

ä

r att i st

ä

llet slopa kravet p

å

 tillst

å

nd f

ö

r sammankomster som 

ä

r av s

å

ringa omfattning att n

å

gra problem fr

å

n ordningssynpunkt inte kan v

ä

ntas uppkomma.. Undantaget b

ö

r i s

å

 fall g

ä

lla f

ö

r alla typer av "sm

å

" sammankomster, medan "stora" sammankomster, dvs. mera kvalificerade ar­rangemang d

ä

r en omfattande publiktillstr

ö

mning 

ä

r att v

ä

nta, alltj

ä

mt b

ö

r vara tillst

å

ndspliktiga. En s

å

dan best

ä

mmelse skulle kunna tas in i 3 

§

 LAS och utformas p

å

 s

å

 s

ä

tt att tillst

å

nd inte beh

ö

vs f

ö

r en allm

ä

n sammankomst som med h

ä

nsyn till det v

ä

ntade deltagarantalet, de s

ä

rskilda anordningar som avses f

ö

rekomma och 

ö

vriga omst

ä

ndigheter inte kan antas f

ö

ranleda fara f

ö

r ordning och s

ä

kerhet. Vid avg

ö­

randet av om en sammankomst 

ä

r fri fr

å

n krav p

å 

tillst

å

nd f

å

r man s

å

ledes med denna l

ö

sning utg

å 

fr

å

n en helhetsbed

ö

mning, d

ä

r framf

ö

r allt det v

ä

n­tade 

å

h

ö

rarantalet f

å

r betydelse. Det kan inte f

ö

r­nekas att en l

ö

sning som den h

ä

r skisserade har p

å­

tagliga nackdelar. Inte minst leder den till sv

å

ra gr

ä

nsdragningsproblem. Betydande sv

å

righeter uppkom­mer f

ö

r den enskilde anordnaren (gatumusikanten) n

ä

r det g

ä

ller att p

å

 f

ö

rhand bed

ö

ma om en sammankomst kommer att tiilldra sig s

å

 ringa intresse fr

å

n all­m

ä

nhetens sida att den h

å

ller sig inom det "till­st

å

ndsfria" omr

å

det. Om publiktillstr

ö

mningen blir st

ö

rre 

ä

n v

ä

ntat, kan detta medf

ö

ra of

ö

rutsedda ord­ningsproblem och - under f

ö

ruts

ä

ttning att en be-

Prop. 1982/83:9

131

st

ä

mmelse h

ä

rom inf

ö

rs - skyldighet att avbryta sam­mankomsten.

En mera tilltalande l

ö

sning

ä

r enligt utredningens mening att polismyndigheten ges m

ö

jlighet att gene­rellt f

ö

reskriva att vissa typer av sammankomster, som inte kan antas v

å

lla ordningsproblem, utan till­st

å

nd skall f

å

ä

ga rum p

å

 vissa's

ä

rskilt angivna platser. H

ä

rigenom 

å

stadkommer man att tillst

å

nds­kravet slopas f

ö

r de allm

ä

nna sammankomster som er­farenhetsm

ä

ssigt inte v

å

llar problem f

ö

r den allm

ä

n­na ordningen samtidigt som polismyndigheten vid va­let av de allm

ä

nna platser f

ö

r vilka undantaget skall g

ä

lla har m

ö

jlighet att styra gatumusicerandet och de sammankomster i 

ö

vrigt p

å

vilka den nya re­geln blir till

ä

mplig till s

ä

rskilt l

ä

mpliga platser. Polismyndighetens befogenhet att f

ö

reskriva generel­la undantag fr

å

n tillst

å

ndskravet  b

ö

r dock enligt utredningens mening begr

ä

nsas till sammankomster av mindre omfattning. F

ö

r de st

ö

rre och mera resurs­kr

ä

vande evenemangen, s

å

som framtr

ä

danden av orkest­rar eller teatergrupper eller st

ö

rre politiska m

ö

ten, b

ö

r s

å

ledes kravet p

å

 tillst

å

nd f

ö

r varje s

ä

rskilt fall finnas kvar. Vid denna l

ö

sning skulle i ett tredje stycke i 3 

§

 LAS kunna f

ö

reskrivas att polis­myndigheten f

å

r betr

ä

ffande allm

ä

n plats eller annat omr

å

de som avses i 3 

§

 f

ö

rsta- stycket f

ö

reskriva att tillst

å

nd under viss tid inte beh

ö

vs f

ö

r s

å

dana sam­mankomster av mindre omfattning som med h

ä

nsyn till det v

ä

ntade deltagarantalet, de s

ä

rskilda anordning­ar som avses f

ö

rekomma och omst

ä

ndigheterna i 

ö

vrigt -inte kan antas f

ö

ranleda fara f

ö

r ordning och s

ä

ker­het. Det kan 

ä

ven vara l

ä

mpligt att f

ö

reskriva att polismyndigheten,innan den meddelar beslut i fr

å

gan, skall samr

å

da med den kommunala n

ä

mnd som kommunen

Prop. 1982/83:9

132

har best

ä

mt. Mot polismyndighetens beslut b

ö

r talan f

å

 f

ö

ras enligt 13 

§

 LAS genom besv

ä

r hos l

ä

nsstyrel­sen.

Ä

ven mot denna l

ö

sning kan riktas den inv

ä

ndningen att den leder till gr

ä

nsdragningsproblem och till-l

ä

mpningssv

å

righeter. Problemen kan dock i n

å

gon m

å

n undvikas genom att polismyndigheten i beslutet noga anger de platser som omfattas av beslutet och de tider under vilka tillst

å

nd inte beh

ö

vs. Av sk

ä

l som framg

å

r av det f

ö

ljande f

ö

ljer att polismyndigheten inte b

ö

r ges n

å

gon befogenhet att n

ä

rmare ange f

ö

r vilka slag av sammankomster som undantaget skall g

ä

lla.

Polismyndighetens f

ö

reskrift riktar sig till en i allm

ä

nna termer best

ä

md personkrets och 

ä

r d

ä

rf

ö

r att anse som normgivning (prop. 1973:90 s. 204). Be­gr

ä

nsningar i m

ö

tesfriheten s

å

som en av de grundl

ä

g­gande fri- och r

ä

ttigheterna f

å

r emellertid endast g

ö

ras av riksdagen genom lag (2 kap. 12 

§

 RF).

En f

ö

ruts

ä

ttning f

ö

r att den h

ä

r skisserade l

ö

sning­en skall kunna genomf

ö

ras 

ä

r s

å

ledes att polismyn­dighetens f

ö

reskrift inte kan anses som en begr

ä

ns­ning av m

ö

tesfriheten. Enligt utredningens mening torde dock med fog kunna h

ä

vdas att polismyndighe­tens f

ö

reskrift snarare f

å

r uppfattas som en utvidg­ning av m

ö

tesfriheten, eftersom det generella till­st

å

ndskrav som st

ä

lls upp i LAS tas bort f

ö

r vissa fall och eftersom polismyndigheten inte f

å

r n

å

gon befogenhet att n

ä

rmare ange f

ö

r vilka slag av sam­mankomster undantaget skall g

ä

lla. N

å

got hinder fr

å

n grundlagssynpunkt mot den diskuterade l

ö

sningen b

ö

r d

ä

rf

ö

r inte m

ö

ta.

Prop. 1982/83:9

133

Enligt 7 

§

 LAS f

å

r polismyndigheten meddela de f

ö

re­skrifter som beh

ö

vs f

ö

r att uppr

ä

tth

å

lla ordning och s

ä

kerhet vid en viss sammankomst. Det

ä

r dock ytterst tveksamt om polismyndigheten kan ges befogenhet att meddela generella ordningsf

ö

reskrifter f

ö

r de olika typer av sammankomster som kan komma att undantas fr

å

n tillst

å

ndstv

å

nget. S

å

dana f

ö

reskrifter f

å

r san­nolikt anses medf

ö

ra inskr

ä

nkningar i m.

ö

tesfriheten och de skulle d

ä

rf

ö

r r

å

ka i konflikt med RF:s regler om normgivningsmakten. Det 

ä

r enligt utredningens mening en brist att generella f

ö

reskrifter f

ö

r upp­r

ä

tth

å

llande av allm

ä

n ordning och s

ä

kerhet inte torde kunna meddelas.

Utredningen har i det f

ö

reg

å

ende diskuterat olika m

ö

jligheter att slopa det generella kravet p

å

 till­st

å

nd f

ö

r gatumusicerande p

å

 allm

ä

n plats. Utredning­en har d

ä

rvid dragit upp linjerna f

ö

r tv

å

 alternativa l

ö

sningar. Enligt den f

ö

rra l

ö

sningen skulle kravet p

å

 tillst

å

nd generellt upph

ä

vas f

ö

r mindre omfattan­de sammankomster p

å

 allm

ä

n plats. Det senare f

ö

rsla­get g

å

r ut p

å

att polismyndigheten ges m

ö

jlighet att betr

ä

ffande vissa allm

ä

nna platser upph

ä

va till­st

å

ndskravet f

ö

r "sm

å

" sammankomster. Enligt utred­ningens mening 

ä

r i synnerhet den f

ö

rsta l

ö

sningen f

ö

renad med avsev

ä

rda nackdelar j

ä

mf

ö

rt med g

ä

llande lagstiftning. Som utredningen konstaterat kan den nuvarande regleringen inte heller anses som s

ä

rskilt betungande f

ö

r den enskilde gatumusikanten. Trots detta och trots att utredningen 

ä

r medveten om att inte heller den andra av de diskuterade l

ö

sningarna 

ä

r inv

ä

ndningsfri,  har utredningen ansett det moti­verat att l

ä

gga fram ett f

ö

rslag som 

ä

r utformat i enlighet med den andra l

ö

sningen. Vid denna bed

ö

m­ning har utredningen f

ä

st avg

ö

rande vikt vid den nu-

Prop. 1982/83:9

134

varande oklarheten i r

ä

ttsl

ä

get. Den os

ä

kerhet som r

å

der i fr

å

gan om framf

ö

rande av gatumusik 

ä

r att- an--se som allm

ä

n sammankomst medf

ö

r sv

å

righeter s

ä

rskilt f

ö

r polisen. Eftersom r

ä

ttsl

ä

get 

ä

r oklart och efter­som polisen i regel inte har n

å

got st

ö

d fr

å

n allm

ä

n­heten vid ett ingripande mot en gatumusikant som sak­nar tillst

å

nd att anordna allm

ä

n,sammankomst, tende­rar det tillst

å

ndskrav som i dag finns i fr

å

ga om, framf

ö

randen som 

ä

r allm

ä

nna sammankomster att bli en formalitet. Utredningen har allts

å

 utarbetat ett f

ö

rslag till 

ä

ndring i 3 

§

 LAS. F

ö

rslaget redovisas i bilaga 2 till bet

ä

nkandet.

Utredningens f

ö

rfattningsf

ö

rslag 

ä

r s

å

 utformat att inte- heller n

å

gon anm

ä

lningsplikt kommer att g

ä

lla f

ö

r de sammankomster betr

ä

ffande vilka polismyndig-'heten f

ö

reskriver undantag fr

å

n tillst

å

ndskravet. I fr

å

ga om polisens m

ö

jligheter att ingripa, om en sammankomst som omfattas av polismyndighetens f

ö

re­skrift om undantag fr

å

n tillst

å

ndskravet f

ö

ranleder ordningsproblem, kommer samma regler att g

ä

lla som f

ö

r andra allm

ä

nna sammankomster p

å

 allm

ä

n plats. Utredningen h

ä

nvisar p

å

denna punkt till 10 och 11 

§§ 

LAS samt till framst

ä

llningen i avsnitt 5.3.3, 5.7 och 5.8.2. Om en allm

ä

n sammankomst har visat sig f

ö

ranleda oordning eller fara f

ö

r de n

ä

rvarande, f

ö

ljer d

ä

rav att f

ö

ruts

ä

ttningar f

ö

r undantag fr

å

n tillst

å

ndskravet inte l

ä

ngre f

ö

religger.

5.10.3    Tillst

å

ndskrav enligt lokala ordnings­stadgor

F

ö

reskrifter om tillst

å

ndskrav f

ö

r s

å

ng och musik som utf

ö

rs yrkesm

ä

ssigt eller mot betalning p

å

 all­m

ä

n plats f

ö

rekommer i ett stort antal lokala ord-

Prop. 1982/83:9

135

ningsstadgor. F

ö

reskriften finns ocks

å

 med i kommun­f

ö

rbundets normalf

ö

rslag till lokal ordningsstadga.

Begreppen "yrkesm

ä

ssigt" och "mot betalning" defini­eras inte i f

ö

rbundets kommentar till normalf

ö

rsla­get. Viss tvekan kan enligt utredningens mening r

å

da i fr

å

gan om gatumusik normalt utf

ö

rs "mot betalning". Penningbidrag fr

å

n 

å

h

ö

rarna l

ä

mnas n

ä

mligen helt fri­villigt och utg

ö

r inte n

å

gon f

ö

ruts

ä

ttning f

ö

r till­tr

ä

de till musikframtr

ä

dandet. F

ö

reskriften torde dock, oavsett den n

å

got missvisande avfattningen, syfta till att reglera gatumusicerande i allm

ä

nhet.

Enligt 7 

§

 AOst f

å

r lokala ordningsf

ö

reskrifter inte ang

å

 f

ö

rh

å

llanden som 

ä

r reglerade i annan ordning. I de fall d

å

 gatumusik 

ä

r att anse som allm

ä

n sam­mankomst, vilket oftast torde vara fallet, regleras skyldigheten att s

ö

ka tillst

å

nd till verksamheten utt

ö

mmande i LAS. Lokala best

ä

mmelser i 

ä

mnet kommer s

å

ledes att st

å

 i strid mot 7 

§

AOst. H

ä

rtill kommer att allm

ä

nna sammankomster omfattas av RF:s skydd f

ö

r m

ö

tesfriheten och att begr

ä

nsningar i denna fri­het endast kan g

ö

ras genom lag. Lokala best

ä

mmelser med krav p

å

 tillst

å

nd f

ö

r gatumusik som utg

ö

r allm

ä

n sammankomst strider s

å

ledes mot s

å

v

ä

l RF som AOst.

Emellertid f

ö

rekommer det att gatumusik framf

ö

rs under s

å

dana f

ö

rh

å

llanden att framtr

ä

dandet inte kan anses som.en sammankomst. F

ö

r dessa fall utg

ö

r inte 7 

§

 AOst n

å

got hinder mot lokal reglering i fr

å

gan. Inte heller torde de lokala f

ö

reskrifterna strida mot RF:s best

ä

mmelser om normgivningsmakten. Framf

ö

rande av gatumusik omfattas visserligen av RF:s skydd f

ö

r yttrandefriheten. Enligt 2 kap. 13 

§

 RF skall dock f

ö

reskrifter som utan avseende p

å

 inneh

å

llet i ett

Prop. 1982/83:9

136

yttrande n

ä

rmare reglerar s

ä

ttet att sprida eller mot­taga detta inte anses som en begr

ä

nsning av yttrande­friheten. I motiven till lagrummet anf

ö

rdes som exem­pel p

å

 s

å

dana f

ö

reskrifter bl.a. best

ä

mmelser i lokala ordningsstadgor om affischering samt tillst

å

ndskravet i 2 

§

 AOst. En f

ö

reskrift om krav p

å

 tillst

å

nd f

ö

r gatumusik p

å

 allm

ä

n plats torde mot bakgrund av vad nu sagts inte kunna anses som en begr

ä

nsning av ytt­randefriheten. N

å

got hinder mot lokala f

ö

reskrifter om gatumusik som inte 

ä

r sammankomst torde d

ä

rf

ö

r en­ligt utredningens mening inte i och f

ö

r sig f

ö

religga. S

å

dana f

ö

reskrifter b

ö

r emellertid kompletteras med en erinran om att gatumusik som utg

ö

r allm

ä

n samman­komst 

ä

r reglerad i annan ordning.

Kommunala ordningsf

ö

reskrifter f

å

r endast reglera ordningen p

å

 allm

ä

n plats (8 kap. 7 

§

 f

ö

rsta stycket 5 och 11 

§

 RF). Best

ä

mmelser med krav p

å

 tillst

å

nd f

ö

r s

å

ng och musik i portg

å

ngar, f

ö

rg

å

rdar o.d. tor­de d

ä

rf

ö

r inte vara f

ö

renliga med grundlagen.

I lokala ordningsstadgor f

ö

rekommer 

ä

ven best

ä

mmelser om att tillst

å

nd skall inh

ä

mtas till penninginsamling i b

ö

ssor o.d. p

å

allm

ä

n plats. Om en gatumusikant g

å

r runt bland publiken och samlar in pengar, blir f

ö

rfa­randet s

å

ledes regelm

ä

ssigt att anse som penningsin­samling. Att, som oftast sker, musikanten endast st

ä

ller fram en instrumentl

å

da eller l

ä

gger fram n

å

got kl

ä

desplagg d

ä

r 

å

h

ö

rarna kan l

ä

mna sina penning­bidrag kan knappast betraktas som tillst

å

ndspliktig penningsinsamling.

Det kan enligt utredningens mening ifr

å

gas

ä

ttas om det finns n

å

got behov av lokala f

ö

reskrifter om gatu­musik. De musikframtr

ä

danden p

å

allm

ä

n plats som

Prop. 1982/83:9

137

faller utanf

ö

r regleringen i LAS 

ä

r n

ä

mligen av s

å 

blygsam omfattning att de knappast kan t

ä

nkas v

å

lla n

å

gra ordningsproblem. H

ä

rtill kommer att, som fram­g

å

r av det f

ö

reg

å

ende, n

å

gon klar gr

ä

ns inte kan dras mellan gatumusik som utg

ö

r allm

ä

n sammankomst och an­nan gatumusik. Till

ä

mpningsomr

å

det f

ö

r en lokal f

ö

re­skrift om tillst

å

ndskrav blir allts

å

 oklart. Det framst

å

r vidare som st

ö

tande att en s

å

dan lokal reg­lering skulle kunna medf

ö

ra att i viss m

å

n str

ä

ngare regler blir till

ä

mpliga p

å

 mera anspr

å

ksl

ö

sa fram­tr

ä

danden

ä

n p

å

 gatumusik som utg

ö

r allm

ä

n samman­komst. De best

ä

mmelser i LAS som avser att skydda m

ö

tesfriheten g

ä

ller ju bara f

ö

r gatumusik som utg

ö

r allm

ä

n sammankomst.

Prop. 1982/83:9

Bilaga 1 s. 1 (3)

138

F

ö

rslag till

Lag om 

ä

ndring i allm

ä

nna ordningsstadgan (1956:617)

H

ä

rigenom f

ö

reskrivs att 30 

§

 allm

ä

nna ordningsstad­gan (1956:617) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen lydelse

Vapen som anv

ä

nts i strid med 6 

§

 f

ö

rsta eller andra stycket och f

ö

r vapnet avsedd ammunition m

å

, efter ty pr

ö

vas sk

ä

ligt, f

ö

rkla­ras f

ö

rverkade till kronan.

Vapen som har anv

ä

nts i strid med 6 

§

 f

ö

rsta eller andra stycket och ammunition som 

ä

r avsedd f

ö

r vapnet skall f

ö

rkla­ras f

ö

rverkade, om inte s

ä

rskilda sk

ä

l talar mot det.

Har anordnare av offent­lig tillst

ä

llning beg

å

tt 

ö

vertr

ä

delse som i 29 

§ 

avses, m

å

, efter ty pr

ö

vas sk

ä

ligt, f

ö

rkla­ras f

ö

rverkat till kro­nan vad som uppburits i avgifter eller eljest i ers

ä

ttning f

ö

r bevis­tande av tillst

ä

llning­en. Har vederlaget ut­g

å

tt i annat an pen­ningar och finnes det ej i beh

å

ll, m

£

 i st

ä

l­let v

ä

rdet f

ö

rklaras f

ö

rverkat.

Om 

£

n anordnare av of­fentlig tillst

ä

llning har beg

å

tt

en_  ö

vertr

ä

del­se som avses i 29 

§

, f

å

r vad som har uppburits i avgifter eller i annan ers

ä

ttning f

ö

r bevistan­de av tillst

ä

llningen f

ö

rklaras f

ö

rverkat till den del det kan anses sk

ä­

ligt. Om vederlaget har utg

å

tt i annat 

ä

n pengar och om vederlaget inte finns i beh

å

ll, f

å

r i st

ä

llet v

ä

rdet f

ö

rklaras f

ö

rverkat.

1

Senaste lydelse 1973:1176

Prop. 1982/83:9

139

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen lydelse

Spritdrycker, vin eller stark

ö

l, som p

å

tr

ä

ffas hos den som i strid med best

ä

mmelse i lokal ord­ningsstadga f

ö

rt

ä

r s

å

da­na drycker p

å

allm

ä

n plats, skall, oavsett vem dryckerna tillh

ö

r, f

ö

rklaras f

ö

rverkade, om inte s

ä

rskilda sk

ä

l ta­lar mot det. Vad som har sagts nu g

ä

ller ocks

å

 i fr

å

ga om spritdrycker, vin och stark

ö

l som p

å­

tr

ä

ffas hos n

å

gon som vid tillf

ä

llet var i s

ä

llskap med den som br

ö

t mot best

ä

mmelsen, om det 

ä

r uppenbart att dryckerna var avsedda 

ä

ven f

ö

r den senare.

Ang

å

ende beslag av egen­dom, som kan antagas vara f

ö

rverkad enligt denna paragraf, g

ä

lla best

ä

m­melserna om beslag i r

ä

tteg

å

ngsbalken med den avvikelsen att best

ä

m­melsen att 

å

tal skall v

ä

ckas inom viss tid ej g

ä

ller i annat fall 

ä

n d

å

 r

ä

tten utsatt s

å

dan

Ang

å

ende beslag av egen­dom, som kan antagas vara f

ö

rverkad enligt f

ö

rsta eller andra stycket, g

ä

ller best

ä

mmelserna om beslag i r

ä

tteg

å

ngsbal­ken med den avvikelsen att best

ä

mmelsen att 

å

tal skall v

ä

ckas inom viss tid inte g

ä

ller i annat fall 

ä

n d

å

 r

ä

tten

Prop. 1982/83:9

140

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen lydelse

tid.

utsatt s

å

dan tid. I fr

å

ga om drycker som kan anta­gas vara f

ö

rverkade en­ligt tredje stycket g

ä

l-ler lagen (1958:205) om f

ö

rverkande av alkohol­haltiga drycker m.m. i till

ä

mpliga delar.

Prop. 1982/83:9

141

Bilaga 2 s. 1 (2)

F

ö

rslag till

Lag om 

ä

ndring i lagen (1956:618) om allm

ä

nna

sammankomster

H

ä

rigenom f

ö

reskrivs att 3 

§

lagen om allm

ä

nna sam­mankomster (1956:618) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen lydelse

3 

S'

Utan tillst

å

nd av polismyndigheten m

å

 allm

ä

n samman­komst ej h

å

llas 

å

 gata, torg, park eller annan plats, som enligt fastst

ä

lld stadsplan eller byggnadsplan utg

ö

r allm

ä

n plats och som uppl

å

tits f

ö

r avsett 

ä

nda­m

å

l, 

å

 s

å

dan del av hamnomr

å

de som 

ä

r tillg

ä

nglig f

ö

r allm

ä

nheten eller 

å

 allm

ä

n v

ä

g eller annat omr

å

de som 

ä

r uppl

å

tet till eller eljest nyttjas f

ö

r allm

ä

n sam­f

ä

rdsel .

Tillst

å

nd f

å

r v

ä

gras endast om det 

ä

r n

ö

dv

ä

ndigt med h

ä

nsyn till trafik eller allm

ä

n ordning.

Polismyndigheten f

å

r f

ö

re­skriva att s

å

dana allm

ä

nna sammankomster av mindre omfattning som med h

ä

nsyn till det v

ä

ntade deltagar­antalet, de s

ä

rskilda an­ordningar som avses f

ö

re-komma och omst

ä

ndigheterna i 

ö

vrigt inte kan antas f

ö

ranleda fara f

ö

r ordning

Senaste lydelse 1974:580

Prop. 1982/83:9

142

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen lydelse

och"s

ä

kerhet f

å

r h

å

llas utan tillst

å

nd. En s

å

dan f

ö

reskrift skall, inneh

å

lla uppgift om p

å

 vilka plat­ser och under vilka tider s

å

dana sammankomster f

å

r h

å

llas utan tillst

å

nd. Innan f

ö

reskriften medde­las, skall polismyndighe­ten samr

å

da med den kommu-nala n

ä

mnd som kommunen har best

ä

mt.

Prop. 1982/83:9

143

Bilaga 2

Sammanställning av remissyttranden över ordnings­stadgeutredningens betänkande (Ds Kn 1981:26) Alkoholförtäring på allmän plats m. m.

1 Inkomna yttranden

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts av justitiekanslem (JK), riksåklagaren (RÅ), hovrätten för Västra Sverige, hovrätten för Nedre Norrland, kammarrätten i Jönköping, Stockholms tingsrätt, rikspolisstyrel­sen, socialstyrelsen, statskontoret, riksrevisionsverket, länsstyrelserna i Stockholms, Kalmar, Malmöhus, Göteborgs och Bohus, Örebro, Koppar­bergs och Norrbottens län. Svenska kommunförbundet. Landstingsförbun­det, Centralorganisationen SACO/SR, Landsorganisationen-i Sverige (LO), Föreningen Sveriges länspolischefer samt Föreningen Sveriges polische­fer.

Tjänstemännens centralorganisation (TCO) har utan eget ställningstagan­de överlämnat ett yttrande från Svenska polisförbundet.

Riksåklagaren har bifogat yttranden från överåklagaren i Malmö åklagar­distrikt och länsåklagarna i Uppsala och Örebro län. Länsstyrelserna har överlämnat yttranden från poUsstyrelserna i Huddinge, Solna, Stockholms, Södertälje, Täby, Kalmar, Västerviks, Helsingborgs, Landskrona, Göte­borgs, Mölndals, Kungälvs, Uddevalla, Strömstads, Hallsbergs, Karlskoga, Lindesbergs, Örebro, Borlänge,[REDACTED_EFTERNAMN] och Luleå polisdistrikt. De har vidare överlämnat yttranden från Solna, Stockholms, Södertälje, Täby, Nybro, Oskarshamns, Västerviks, Malmö, Göteborgs, Mölndals, Uddevalla, Lin­desbergs, Nora, Örebro, Rättviks och Borlänge kommuner.

Ett yttrande har dessutom kommit in från fältutskottet för Olofströms kommuns samrådsorgan.

2 Alkoholförtäring på allmän plats

2.1 Behovet av åtgärder

Några remissinstanser delar uttryckligen utredningens uppfattning att det finns ett behov av en reglering som gör det möjligt att ingripa mot sådan alkoholförtäring på allmän plats som sker under störande eller provocerande former eller som leder till ordningsstörningar av annat slag. Till dessa remissinstanser hör bl. a. JK, hovrätten för Västra Sverige och Svenska kommunförbundet Socialstyrelsen delar i huvudsak de synpunkter som utredningen har framfört. Styrelsen understryker vikten av att förtäring av de drycker etc. som det här är fråga om, endast förbjuds på sådana platser där

Prop. 1982/83:9

144

behovet från ordningssynpunkt gör sig särskilt starkt gällande. Det är enhgt styrelsen även viktigt att socialnämnderna beaktar de möjligheter som finns att enligt socialtjänstlagen förebygga och motverka missbruk.

Ett flertal remissinstanser ger stöd åt utredningens uppfattning om behovet av åtgärder genom att redovisa sina egna erfarenheter på området. Polisstyrelsen i Landskrona polisdistrikt upplyser att det nyligen har införts ett förbud mot alkoholförtäring inom ett centralt beläget område i Landskrona. Anledningen härtill var att försöka komma till rätta med det tilltagande alkoholmissbruk, som enligt polisstyrelsen numera sker öppet och ogenerat på allmänna platser och som utgör ordningsstörande inslag och avsevärt obehag för allmänheten. Erfarenheterna under den relativt korta tid som har förflutit sedan förbudet infördes visar på att en förbättring har skett ur ordningssynpunkt. Polisstyrelsen i[REDACTED_EFTERNAMN] polisdistrikt anför att missbruket av alkoholhaltiga drycker tenderar att öka. Vetskapen hos missbrukarna om myndigheternas begränsade möjUgheter att ingripa har enligt polisstyrelsens mening inneburit att missbrukarna mer och mer ohämmat tar allmänna platser i anspråk med ökad otrivsel för allmänheten som följd. Även polisstyrelserna i Täby, Södertälje, Helsingborgs, -Hallsbergs och Luleå polisdistrikt framhåller de tilltagande ordningsproblemen i samband med alkoholförtäring på allmän plats.

Malmö kommun åberopar ett utlåtande i frågan från sociala centralnämn­den i Malmö. Enligt nämnden förorsakar alkoholförtäring på allmän plats i många fall betydande ordningsproblem. För att ge polisen möjlighet att ingripa i förebyggande syfte är, enligt nämnden, en bestämmelse om förbud mot alkoholförtäring pä allmän plats mest verkningsfull. Göteborgs kommun framhåller det angelägna i att införa regler som möjliggör effektiva åtgärder mot alkoholförtäring på allmän plats. Lindesbergs kommun vitsordar att det har blivit mer och mer vanligt att alkoholhaltiga drycker förtärs på allmän plats till stort förtret för allmänheten. Någon möjlighet att komma till rätta med dessa störningar finns f. n. inte enligt kommunens mening. Kommunen anser inte att polisens tillrättavisningar till berörda personer har någon effekt. Enligt Rättviks kommun har under senare år en allt mer växande kritik riktats mot ordningslaget på vissa allmänna platser. Det torde enligt kommunen vara ostridigt att ordningsproblemen i många fall har ett direkt samband med alkoholförtäring. Kommunen instämmer helt i utredningens slutsats att det föreligger ett klart behov av en reglering som gör det möjligt att ingripa mot alkoholförtäring på allmän plats.

Länsstyrelsen i Kalmar län ställer sig tveksam till värdet av att förbjuda alkoholförtäring på allmän plats. Inom Kalmar län har föreskrifter innefat­tande förbud mot förtäring av alkoholdrycker på allmän plats hittills fastställts i tre kommuner, medan förslag till sådana föreskrifter har lagts fram i ytterligare två kommuner. I flertalet kommuner torde enligt länsstyrelsen förbud av denna typ ingå som en del i kommunernas alkoholpolitiska program. Vid genomförandet har dock i flera fall stor

Prop. 1982/83:9

145

tveksamhet uppstått om värdet ur alkoholpolitisk synpunkt av sådana förbud. Man har avstått från att anta några föreskrifter eftersom dessa föreskrifter inte har ansetts vara något effektivt medel att komma till rätta med alkoholmissbruket. I den mån betydande ordningsproblem har upp­kommit i samband med förekomsten av alkoholförtäring på vissa platser torde dock enligt länsstyrelsen befogenheten för en kommun att anta ett förbud i lokal ordningsstadga kunna vara av visst värde. Länsstyrelsen framhåller att effekten i yttersta hand bhr beroende av huruvida polismyn­digheten har tillräckliga resurser för att övervaka och i förekommande fall beivra överträdelser av förbudet. Länsstyrelsen ifrågasätter om det inte skulle kunna vara tillräckligt med tillsägelser från polisens sida eller bötesförelägganden grundade på förhörsanteckningar.

2.2 Generella eller lokala förtäringsförbud

Så gott som alla remissinstanser instämmer med utredningen i att ett generellt förbud mot förtäring av alkoholhaltiga drycker på allmän plats inte bör införas. I likhet med utredningen anser de att det är lämpligare att sådana förbud meddelas i lokala ordningsstadgor. En sådan inställning redovisar JK, RÅ, hovrätten för Västra Sverige, hovrätten för Nedre Norrland, kammarrätten i Jönköping, Stockholms tingsrätt, socialsty­relsen, statskontoret, riksrevisionsverket, länsstyrelserna i Stockholms, Kal­mar, Malmöhus, Göteborgs och Bohus, Örebro, Kopparbergs och Norrbot­tens län, polisstyrelserna i Huddinge, Solna, Södertälje, Täby, Kalmar, Västerviks, Landskrona, Mölndals, Kungälvs, Strömstads, Hallsbergs, Örebro,[REDACTED_EFTERNAMN] och Luleå polisdistrikt, Solna, Stockholms, Södertälje, Täby, Nybro, Oskarshamns, Västerviks, Malmö, Göteborgs, Mölndals, Uddevalla, Nora, Örebro, Rättviks och Borlänge kommuner. Svenska kommunförbun­det. Landstingsförbundet, Svenska polisförbundet, centralorganisationen SACO/SR, LO samt Föreningen Sveriges länspolischefer och Föreningen Sveriges polischefer.

RÅ framhåller att behovet av en förbudsbestämmelse varierar från kommun till kommun och att behovet av ett förbud inom en kommun ofta är angeläget endast beträffande någon eller några allmänna platser. Utredningr ens förslag medför enligt RÅ den fördelen att lokala förbud kan meddelas beträffande särskilt utsatta platser inom kommunerna. RÅ finner även i likhet med utredningen att efterlevnaden av ett generellt förbud knappast skulle kunna övervakas effektivt med de resurser som står till buds. Hovrätten för Nedre Norrland, som betonar frågans karaktär av ordnings­föreskrift, instämmer i utredningens ställningstagande att ej föreslå införan­de av ett generellt förbud mot alkoholförtäring på allmän plats. Den nuvarande ordningen med möjlighet för kommunerna att med stöd av allmänna ordningsstadgan i lokal ordningsföreskrift föreskriva dyhkt förtä­ringsförbud synes hovrätten fullt tillfredsställande, förutsatt att förbudet får

10 Riksdagen 1982/83. 1 sami Nr 9

Prop. 1982/83:9

146

en lämplig begränsning till mera utsatta platser och endast omfattar sprit, vin och starköl. Kammarrätten i Jönköping delar utredningens uppfattning att ett generellt förbud mot förtäring av alkoholhaltiga drycker på allmän plats inte bör införas, men att kommunerna även i framtiden skall kunna besluta om lokala förbud. Förtäringsförbud i lokala ordningsstadgor bör emellertid enligt kammarrättens mening inte utformas så generellt som nu tycks vara fallet. Det behov som finns av att kiinna ingripa på ett tidigt stadium, innan ingrepp kan ske enligt de regler som gäller vid ordningsstörningar, är enligt kammarrättens uppfattning inte lika starkt beträffande alla allmänna platser i en kommun. Kammarrätten anser att möjligheten att utfärda lokala förbud borde begränsas till att gälla mera centralt belägna allmänna platser i tätorterna. Länsstyrelsen i Stockholms län finner det riktigt att man lämnar åt kommunerna att efter lokala behov besluta om införande av förtäringsför­bud. Länsstyrelsen framhåller vikten av att förbuden blir lokala, dvs. avser platser inom kommunen, där verkliga problem föreligger och kan styrkas. Landstingsförbundet anser att möjligheterna för kommuner att i lokal ordningsstadga införa regler om alkoholförtäring på allmän plats bör finnas kvar. Genom samråd och beredning i den komunala beslutsprocessen kan enligt Landstingsförbundet sådana regler förväntas bli på ett meningsfullt sätt anpassade till lokala behov och förutsättningar samt samordnade med eventuella andra insatser med motsvarande syfte.

Enligt polisstyrelsen i Hallsbergs polisdistrikt föreligger inte något behov av ett generellt förbud. Allmänheten skulle enligt polisstyrelsens förmodan uppfatta ett sådant förbud som ett alltför stort intrång i den personliga friheten och förbudet får därför inte någon förankring i det allmänna rättsmedvetandet. Polisstyrelsen hävdar den uppfattningen, att länsstyrelsen i egenskap av fastställelsemyndighet spelar en väsentlig roll vid utformningen av lokala förtäringsförbud, särskilt som många kommuner saknar juridisk kompetens. Vad angår förtäringsförbudens utformning anser polisstyrelsen att ölförtäringsförbud bör meddelas med mycket stor restriktivitet, eftersom denna typ av föreskrifter i särskilt hög grad kommer att uppfattas som ett intrång i den personliga friheten. Polisstyrelsen delar i och för sig utredningens uppfattning att förtäringsförbuden bör begränsas enbart till de enstaka mindre områden i en tätort, där man har uttalade ordningsstörning­ar. Polisstyrelsen påpekar att avsevärda problem är förenade med denna metod. Dels kan man befara; att förtäring kan komma att äga rum omedelbart utanför det område, som omfattas av förbudet medan de ordningsstörande momenten fortfarande sker i området och dels kan den situationen tänkas uppstå, att såväl förtäring som ordningsstörningarna flyttas till angränsande områden. Liknande synpunkter framförs av Nora kommun. Polisstyrelsen i Luleå polisdistrikt anser däremot att det ur ordningssynpunkt torde vara tillräckligt att begränsa eventuella förbud till sådana platser där ordningen hotas bl. a. på grund av alkoholförtäring. Ett generellt förbud skulle enligt polisstyrelsen i Strömstads polisdistrikt inte

Prop. 1982/83:9

147

kunna övervakas effektivt och skulle knappast möta förståelse från allmänhetens sida. Enligt polisstyrelsen i Örebro polisdistrikt möjliggör den nuvarande ordningen med en kommunal självbestämmanderätt en lokal behovsanpassning och ordningen fungerar enligt polisstyrelsens mening bra.

Oskarshamns kommun instämmer i utredningens uppfattning att införan­de av ett generellt förbud mot alkoholförtäring på alla allmänna platser i landet är helt omotiverat. Bärande skäl för ett så omfattande generellt förbud kan inte enligt kommunens uppfattning anses föreligga ur ordningssynpunkt och inte heller på alkoholpohtiska grunder. I lokala ordningsstadgan för Oskarshamns kommun har införts förbud mot förtäring av alkoholdrycker inom två från varandra skilda områden i centrala delarna av Oskarshamn. Dessa områden omfattar endast mindre delar av de allmänna platserna i tätorten. En utökning av alkoholförtäringsförbudet till alla allmänna platser inom en ort som Oskarshamn är enligt kommunen en överdrift. Insatserna för övervakning av efterlevnad av bestämmelsen måste enligt kommunen bli betydande. Göteborgs kommun anser att det skulle vara av stort värde att få en enhetlig reglering för hela riket. Kommunen är samtidigt medveten om att det vid behandling av riksdagsmotioner i ämnet inte har funnits gehör för tanken att skriva in ett generellt förbud i lag. Eftersom utredningens förslag enligt kommunens uppfattning innebär avsevärda förbättringar i jämförelse med nuvarande möjligheter, tillstyrker kommunen utredningens förslag. Ett generellt förbud skulle enligt Örebro kommun lägga ett onödigt tvång på allmänheten.

Föreningen Sveriges länspolischefer och Föreningen Sveriges polischefer anför i ett gemensamt yttrande att behovet av förbud varierar starkt från kommun till kommun. Prövningen bör därför enligt föreningarnas mening göras på lokal nivå.

Ett par remissinstanser förordar ett generellt förbud. Polisstyrel­sen i Uddevalla polisdistrikt förordar att ett förbud mot alkoholförtäring på allmän plats regleras i brottsbalken. Enligt polisstyrelsen kan det inte vara lämpligt att låta varje kommun själv avgöra om förtäringen av alkoholdryck­er på allmän plats skall vara straffbar eller inte. Det främsta skälet härtill är enligt polisstyrelsen att begreppet "allmän plats" då definieras enligt ordningslagstiftningen och alltså får en annan omfattning än när man hänför sig till den straffrättsliga innebörden av begreppet. Som ett alternativ till den av polisstyrelsen förordade allmänstraffrättsliga regleringen, bör enligt polisstyrelsens mening ett generellt stadgande i allmänna ordningsstadgan gå före lokala regleringar. Behov av enhetliga regler, alkoholens stora skadeverkningar och hänsyn till rättssäkerheten talar enligt polisstyrelsen i Karlskoga polisdistrikt för att ett generellt förbud införs. Svårigheten för allmänheten att känna till var lokala förbud mot spritförtäring finns och på vilka platser de gäller talar enligt polisstyrelsen inte för en sådan reglering som föreslås. Enligt polisstyrelsen är därför ett generellt förbud att föredra.

Prop. 1982/83:9

148

Polisstyrelsen anser att man genom ändring av gärningsbeskrivningen för förargelseväckande beteende skulle vinna att det blir enhetliga regler över hela landet. Polisstyrelsen i Lindesbergs polisdistrikt framhåller att ett polisdistrikt vanligtvis omfattar ett flertal kommuner. Olika utformning av förbudet kan enligt polisstyrelsen skapa osäkerhet om gällande bestämmel­ser hos såväl allmänhet som polis. Polisstyrelsen anser därför att ett generellt förbud vore att föredra. Ett sådant förbud kan enligt polisstyrelsen förväntas få förankring i det allmänna rättsmedvetandet och medföra stabilitet i rättstillämpningen.

JK riktar viss kritik mot utredningens ställningstaganden från grund­lagssynpunkt. JK anför:

På s. 54 i betänkandet anför utredningen att det av övergångsbestämmel­serna till regeringsformen (RF) följer att bemyndigandet i 23 § allmänna ordningsstadgan (AOst) för kommunerna att anta lokala ordningsstadgor fortfarande kan utnyttjas och att det alltså f. n. inte behövs några författningsändringar för att kommunerna även i framtiden skall kunna besluta om lokala förbud. Lokala föreskrifter i ämnet kommer alltså enligt utredningen inte i konflikt med RF:s normgivningsmakt. Jag ställer mig dock tveksam till om den punkt i övergångsbestämmelserna till RF som kommer ifråga, nämhgen punkten 6, medger att kommunerna antar nya lokala ordningsstadgor. AOst är nämligen inte en sådan författning som avses i punkten 6 andra meningen, eftersom den inte beslutats av Konungen och riksdagen gemensamt eller av riksdagen ensam. Däremot kan diskuteras om inte 23 § AOst genom lagen (1976:1003) om ändring i allmänna ordnings­stadgan innefattar ett bemyndigande som kommunerna kan utnyttja även i framtiden. Mot detta talar emellertid det förhållandet att ändringen genom SFS 1976:1003 enbart avsåg att ordet "Konungen" i olika böjningsformer skulle bytas ut mot "regeringen" i motsvarande form. Det är därför tveksamt om bestämmelsen kan sägas ha fått sitt huvudsakliga innehåll genom lag. Vidare kan jag inte finna att 23 § AOst fått en sådan utformning som förutsätts i 8 kap. 11 § RF för att delegation skall vara möjHg. Om man vid 1976 års lagändring avsett att lagstifta om delegation till kommunerna borde man alltså enligt min mening ha utformat 23 § AOst på ett sådant sätt att detta framgått. Då detta inte har skett anser jag det säkrast att kommunernas normgivningsmakt redan nu ges stöd i lag i enlighet med RF:s bestämmel­ser.

Hovrätten för Nedre Norrland finner inte mot bakgrund av regeringsfor­mens övergångsbestämmelser, att det föreligger någon konflikt mellan regeringsformens regler om normgivningsmakten och lokala ordningsstad­gor.

2.3 Beslag och förverkande

Utredningens förslag om en bestämmelse, enligt vilken beslag och förverkande skall kunna ske av spritdrycker, vin och starköl får ett positivt bemötande av remissinstanserna. Några instanser har dock en från utred­ningen avvikande uppfattning i några delfrågor. Endast en instans har en

Prop. 1982/83:9

149

mera allmänt kritisk inställning till förslaget.

Förslaget om att införa en bestämmelse om beslag och förver­kande tillstyrks av JK, RÅ, hovrätten för Västra Sverige, hovrätten för Nedre Norrland, kammarrätten i Jönköping, Stockholms tingsrätt, rikspolis­styrelsen, socialstyrelsen, statskontoret, riksrevisionsverket, länsstyrelserna i Stockholms, Kalmar, Malmöhus, Göteborgs och Bohus, Örebro, Koppar­bergs och Norrbottens län, polisstyrelserna i Huddinge, Solna, Stockholms, Södertälje, Täby, Kalmar, Västerviks, Helsingborgs, Landskrona, Göte­borgs, Mölndals, Kungälvs, Uddevalla, Strömstads, Hallsbergs, Karlskoga, Lindesbergs, Örebro, Borlänge,[REDACTED_EFTERNAMN] och Luleå polisdistrikt, Solna, Stockholms, Södertälje, Täby, Nybro, Oskarshamns, Västerviks, Malmö, Göteborgs, Mölndals, Uddevalla, Nora, Örebro, Rättviks och Borlänge kommuner. Svenska kommunförbundet, Landstingsförbundet, Svenska polisförbundet, centralorganisationen SACO/SR, LO samt Föreningen Sve­riges länspolischefer och Föreningen Sveriges polischefer.

RÅ biträder utredningens uppfattning att beslags- och förverkandebe­stämmelser som anknyter till förtäringsförbud i lokal ordningsstadga bör införas. Det bötesstraff som enligt 28 § första stycket allmänna ordnings­stadgan kan drabba de personer som rapporteras för att ha brutit mot i lokal ordningsstadga meddelat förtäringsförbud torde enligt RÅ knappast ha någon preventiv verkan. Däremot kan RÅ på goda grunder anta att ett beslagtagande av förekommande alkoholhaltiga drycker med efterföljande förverkande avsevärt skulle höja effekten av ett ingripande. RÅ har inte något att erinra mot utformningen av de i betänkandet föreslagna beslags-och förverkandereglerna. Anpassningen till de förverkanderegler som gäller vid trafikonykterhetsbrott synes RÅ välgrundad. RÅ anför vidare:

I regeringens proposition 1980/81:38 om ändring i brottsbalken, m. m. (bötesstraffen) föreslogs bl. a. höjning av maximum för penningböter i brottsbalken. Propositionen ledde till lagstiftning. Departementschefen uttalade därvid att även straffskalorna avseende penningböter inom special­straffrätten bör justeras till att omfatta högst 1 000 kronors böter samt att frågan får beaktas i samband med att ändringar av andra skäl görs i de aktuella författningarna. Mot bakgrund härav bör således utredningens förslag till ny lydelse av 30 § allmänna ordningsstadgan kompletteras med en justering av stadgans 28 §.

I likhet med utredningen anser hovrätten för Västra Sverige att en beslags-och förverkanderegel bör införas, vilken anknyter till förtäringsförbud i lokal ordningsstadga, såvitt gäller spritdrycker, vin och starköl, som påträffas hos någon som bryter mot förbudet. Hovrätten biträder också förslaget om möjlighet till beslag och förverkande av sådana drycker som påträffas hos någon som var i sällskap med den som bröt mot förtäringsförbudet. En sådan regel bör enhgt hovrättens mening kunna få en avhållande effekt på dem som i grupper dricker alkohol på gator och torg. Hovrätten påtalar att utredningen inte har funnit det påkallat att lägga fram något förslag om

11 Riksdagen 1982/83. 1 sami Nr 9

Prop. 1982/83:9

150

möjlighet att förelägga förverkande även i föreläggande om ordningsbot. Hovrätten förordar för sin del att en sådan möjlighet införs i överensstäm­melse med vad som har skett i fråga om överträdelse av förbudet i 16 § andra stycket allmänna ordningsstadgan. Enligt Svenska kommunförbundet är ett förbud mot alkoholförtäring på allmän plats utan större effekt om inte förbudet kombineras med en bestämmelse om möjligheter till beslag och förverkande. Förbundet tillstyrker därför utredningens förslag om att det förfarande som föreskrivs i lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhal­tiga drycker, m. m. skall gälla i tillämpliga delar i samband med förseelser mot bestämmelser i lokala ordningsstadgor.

Reglerna om beslag och förverkande är enligt polisstyrelsen i Södertälje polisdistrikt ett viktigt och nödvändigt instrument att förebygga ytterligare nedbusning på allmän plats. Det är enligt polisstyrelsen angeläget att reglerna utformas så att polisen bereds möjlighet att ingripa mot spritförtä­ring i bil som finns inom förbudsområdet oavsett om förtäringen sker i öppen eller täckt bil. Enligt polisstyrelsen i Landskrona polisdistrikt är det till stor nackdel ur effektivitetssynpunkt att det f. n. saknas möjlighet till beslag och förverkande av de alkoholhaltiga drycker som används vid överträdelse av förbud mot alkoholförtäring. För att få effektivitet i ordningshänseende är det enligt polisstyrelsen nödvändigt att kunna ta dryckerna i beslag. Polisstyrelsen i Karlskoga polisdistrikt ifrågasätter vilka "särskilda skäl" som skulle tala mot ett förverkande av drycker som påträffas hos någon som förtär drycker på allmän plats där förbud finns. Polisstyrelsen i Örebro polisdistrikt hälsar den föreslagna förverkandebestämmelsen med tillfredsställelse inte minst därför att den förbättrar polisens arbetssituation och medger effektivare polisingripanden. I detta instämmer polisstyrelserna i Borlänge och[REDACTED_EFTERNAMN] polisdistrikt Oskarshamns kommun anser att möjligheterna att beslagta och förverka drycker verksamt kan bidra till ökad respekt för förbudsbestämmelserna.

Örebro kommun är kritisk till utredningens förslag i denna del. Kommu­nen anser således inte att förslaget om beslag och förverkande tillgodoser något upplevt behov. Kommunen drar slutsatsen att, om förslaget genom­förs, den mycket destruktiva langningen av alkoholdrycker till ungdom inte kommer att nämnvärt påverkas. Istället är det enligt kommunen risk för att åtgärderna riktar sig enbart mot de sämst ställda i samhället. Behovet att göra effekterna större av ett polisingripande vid överträdelse av förbud mot alkoholdrycksförtäring på allmän plats är enligt kommunens mening ringa eller obefintligt. Genom förverkandelagens möjlighet till beslag och förverkande av alkoholdrycker hos den som i strid mot gällande bestämmel­ser har medfört sådana vid offentlig tillställning, är enligt kommunens mening en viktig del av behovet av beslag täckt. EnUgt kommunen tar utredningen parti för den allmänhet som väljer att undvika att vistas på platser där grupper öppet dricker alkohol. Det kan, som kommunen ser det, få negativa konsekvenser. Det är enligt kommunen önskvärt att allmänheten

Prop. 1982/83:9

151

stimuleras att med alla medel motverka utstötningen av de avvikande ur samhällsgemenskapen. Den nya roll som socialtjänsten har fått genom socialtjänstlagen ger kommunen ökade möjligheter att arbeta med samhälls­strukturer. En utveckling av dessa metoder är enligt kommunens mening att föredra framför en utvidgning av de polisiära inslagen.

Några remissinstanser kommenterar förverkanderegelns om­fattning.

Socialstyrelsen anser att även tekniska alkoholprodukter bör kunna omfattas av ett förbud. Det förekommer nämligen enhgt styrelsen ett visst-missbruk av sådana produkter, såsom förgasar- och brännvätskor, framför­allt hos äldre, alkoholskadade män. Dessa personer söker sig ofta, enligt vad styrelsen uppger, till centrala torg, parker och köpcentra och dricker olika vätskor som innehåller etylalkohol. Genom att lokal ordningsstadga skall fastställas av länsstyrelse får det enligt styrelsen anses föreligga tillräckliga garantier att inte onödigt tvång läggs på allmänheten. Styrelsen anser att eftersom såväl öl som tekniska alkoholprodukter bör kunna omfattas av förtäringsförbud dessa också bör kunna förverkas. Vid utformningen av förverkandebestämmelsen kan, enligt styrelsen, jämförelse ske med 1 § första och andra styckena förverkandelagen. Där sägs att "alkoholhaltiga drycker eller andra berusningsmedel" kan förverkas hos den som gör sig skyldig till där uppräknade brott. Styrelsen uppger att både öl och tekniska alkoholprodukter innefattas i det ifrågavarande uttrycket.

Rikspolisstyrelsen, länsstyrelserna i Örebro, Kopparbergs och Norrbottens län, polisstyrelserna i Örebro och Luleå polisdistrikt, Nora kommun samt Svenska polisförbundet anser att beslag och förverkande bör kunna ske av annat öl än starköl, om förbud mot förtäring av sådant öl har införts i en lokal ordningsstadga. Polisstyrelsen i Örebro polisdistrikt kritiserar utredningen för att den med hänvisning till att förverkande av öl ofta kan ske med stöd av 79 § lagen om handel med drycker har nöjt sig med att låta förverkandebe­stämmelsen omfatta spritdrycker, vin och starköl. Pohsstyrelsen vill fästa uppmärksamheten på att det angivna lagrummet är otillräckligt i det fall gärningsmannen har uppnått arton års ålder. Sådana platser där förbud mot ölförtäring skulle kunna komma ifråga, torde enligt polisstyrelsen regelmäs­sigt vara sådana platser där, framför allt kvällstid, mycket ungdomar samlas och problem ur såväl trafik-, ordnings- som nykterhetssynpunkt föreligger. Många av dessa ungdomar är körkortsinnehavare och har fyllt arton år. Vidare nämner polisstyrelsen att det vid polisiära ingripanden är besvärligt att på avstånd avgöra, huruvida flaskan eller burken innehåller starköl eller annan maltdryck på grund av etiketternas likformiga utseende. Polisstyrel­sen föreslår därför att förverkandebestämmelsen utökas till att omfatta även öl på sådana allmänna platser i kommunen där särskilt starka skäl talar för förbud mot förtäring.

Flera remissinstanser har särskilt uppmärksammat förslaget om att drycker som påträffas hos någon som vid tillfället var i

Prop. 1982/83:9

152

sällskap med den som bröt mot förbudsbestämmelsen också skall kunna förverkas, om det är uppenbart att dryckerna har varit avsedda även för den ertappade.

Stockholms tingsrätt påpekar att motsvarande bestämmelse i förverkan­delagen ger möjlighet till förverkande om dryckerna kan antas ha varit avsedda även för gärningsmannen. Tingsrätten har inte funnit något skäl för att ställa högre krav på bevisningen, när förverkande skall ske enligt allmänna ordningsstadgan. Tingsrätten anser därför att lokutionen i förver­kandelagen är att föredra. Beträffande lydelsen i övrigt av 30 § allmänna ordningsstadgan konstaterar tingsrätten att den föreslagna ändringen i första stycket inte enbart är redaktionell. Orden "efter ty prövas skäligt" i den gamla lydelsen motsvaras enligt tingsrätten inte till sitt sakliga innehåll av den nya formuleringen "skall förklaras förverkade om inte särskilda skäl talar mot det". Även polisstyrelserna i Helsingborgs och Landskrona polisdistrikt anser att det är tillräckligt att man kan anta att dryckerna har varit avsedda även för den som har överträtt förbudet. Enligt polisstyrelsen i Helsingborgs polisdistrikt torde kravet att det skall vara uppenbart kunna medföra att den enskilde polismannen i vissa fall kan komma att ställas inför vanskliga bevisproblem. Rikspolisstyrelsen föreslår att ordet "uppenbart" i det föreslagna nya stycket av 30 § AOst ersätts av ordet "sannolikt".

Länsstyrelsen i Stockholms län anser att bestämmelsen är långtgående och ställer stora krav på en omdömesgill användning. Bestämmelsen torde dock enligt länsstyrelsen inte kunna undvaras. Även länsstyrelsen i Malmöhus län anser att bestämmelsen möjligen kan anses vara väl långtgående. Kravet på uppenbarhet måste dock enligt länsstyrelsen anses vara en tillräcklig garanti för att gränserna för det tillbörliga inte överskrids. Enligt länsstyrelsens uppfattning är bestämmelsen helt nödvändig för att polisen skall kunna göra effektiva ingripanden när flera personer dricker alkohol tillsammans på allmän plats, men endast någon eller några av dem kan överbevisas om förseelsen. Oskarshamns kommun understryker att den föreslagna bestäm­melsen kan leda till svårbedömda situationer för de polismän och myndig­heter som har att fatta de avgörande besluten. Det bör därför enligt kommunen anges att förverkande inte får ske om särskilda skäl talar mot att dryckerna förverkas. Åven polisstyrelsen i Solna polisdistrikt och Mölndals kommun förutser vissa problem vid tillämpningen av den föreslagna bestämmelsen. Enligt Mölndals kommun bör bestämmelsen formuleras så att dryckerna kan tas i beslag även "hos någon som var i sällskap med den som bröt mot förbudet, om inte särskilda skäl talar däremot". Polisstyrelsen i Solna polisdistrikt tror att polismännen kommer att hamna i utomordentligt svåra awägningssituationer om förslaget genomförs. Trots denna betänklig­het anser polisstyrelsen att förslaget bör genomföras. En annorlunda lösning skulle enligt polisstyrelsen innebära att beslagsinstitutet blir mer eller mindre illusoriskt. LO anser att utvidgade möjligheter till förverkande av drycker från personer som tillfälligt bryter mot förbud i lokala ordningsstadgor till att

Prop. 1982/83:9

153

gälla även andra är av ringa alkoholpolitiskt värde. LO anser dock att åtgärden kan få stor betydelse för att upprätthålla ordningen, eftersom polispersonalen kan se sin uppgift mer meningsfull. LO tillstyrker därför utredningens förslag till lag om ändring i allmänna ordningsstadgan i detta avseende.

Kammarrätten i Jönköping anser att det är tillräckligt att kunna förverka otillåten dryck hos den som förtär drycken. Att förverka dryck som påträffas hos annan i sällskapet synes inte kammarrätten nödvändigt för att uppnå den avsedda effekten. Enligt kammarrätten skulle tillämpningen av en sådan bestämmelse säkert medföra svårigheter. Kammarrätten anser därför att andra meningen i det föreslagna nya stycket i 30 § allmänna ordningsstadgan bör utgå. Statskontoret avstyrker förslaget i denna del. Statskontoret anser att det finns risk för bevis- och rättssäkerhetsproblem, som enligt statskon­toret förefaller omotiverade med tanke på de jämförelsevis lindriga förseelser som det är fråga om.

Några remissinstanser har synpunkter på den lagtekniska lös­ningen.

JK anför:

Enligt vad jag förut har anfört är AOst inte en bemyndigandelag i RF:s mening utan en författning som gäller med stöd av punkten 6 första meningen i övergångsbestämmelserna till RF. Om 23 § AOst ges en sådan utformning att den överensstämmer med 8 kap. 11 § RF är det möjligt att som utredningen har föreslagit ta in förverkandebestämmelsen i AOst. Med hänvisning till 16 § AOst kan det dock enligt min mening ifrågasättas om inte också den nya aktuella förverkandebestämmelsen bör tas in i 1958 års förverkandelag. Som utredningen har framhållit är en sådan lösning dessutom lämphgast från systematisk synpunkt.

Hovrätten för Västra Sverige anför:

En förverkandebestämmelse som den föreslagna - innefattande annan rättsverkan än böter - äger riksdagen med stöd av 8 kap. 7 § andra stycket RF föreskriva i lag, genom vilken till regeringen delegeras rätt att meddela föreskrifter i visst angivet ämne. Enligt RF:s ordalydelse kan en sådan bestämmelse avse enbart "överträdelse av föreskrift som regeringen medde­lar med stöd av bemyndigandet". RF lämnar däremot inte något uttryckligt svar på frågan huruvida riksdagen kan i lag antaga en bestämmelse om förverkande (eller t. ex. ett straffbud innefattande fängelse) vars närmare materiella innehåll kommer att fyllas ut inte av regeringen utan av en kommun, till vilken regeringen delegerar sin förordningsmakt.

Frågan synes inte ha berörts i förarbetena till RF. När det gäller förvaltningsmyndighet har det emellertid i praxis förekommit att riksdagen i lag, som innehåller bemyndigande för regeririgen eller myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter i visst ämne, föreskrivit även annan rättsverkan än böter för överträdelse av föreskrift som kan komma att meddelas med stöd av bemyndigandet. Därvid har skillnad inte gjorts mellan fall då föreskriften meddelas av regeringen och fall då den meddelas av myndighet som regeringen bestämmer (se t. ex. 8 kap. 2 § första stycket arbetsmiljölagen 16 § första stycket 1. lagen om transport av farligt gods).

Prop. 1982/83:9

154

När det gäller kommun föreligger såvitt hovrätten har sig bekant inte någon motsvarande praxis. Skäl synes emellertid föreligga för ståndpunkten att vad i angivet hänseende i rättstillämpningen godtagits beträffande förvaltningsmyndighet bör kunna godtagas i fråga om kommun. Hovrätten har på anförda skäl inte någon erinran från grundlagssynpunkt mot den föreslagna bestämmelsen.

Hovrätten för Nedre Norrland framhåller att utredningen i betänkandet har slagit fast att aUmänna ordningsstadgan inte står i överensstämmelse med delegationsbestämmelserna i 8 kap. 7 § regeringsformen. Med hänsyn till ordalydelsen av 8 kap. 7 § andra stycket regeringsformen ifrågasätter hovrätten om det inom ramen för nu befintlig ordningsstadga finns möjlighet att införa den föreslagna förverkanderegeln eftersom stadgan inte innehåller något bemyndigande enligt 8 kap, 7 § första stycket regeringsformen. Hovrätten är vidare inte övertygad om riktigheten av utredningens uppfattning att uttrycket allmän plats i 8 kap. 7 § första stycket 5 regeringsformen omfattar även sådana platser som avses i 1 § andra stycket allmänna ofdningsstadgan.

Socialstyrelsen instämmer med utredningen i att det från systematisk synpunkt torde vara lämpligast om förverkandebestämmelsen kunde införas i förverkandelagen. Eftersom det i 8 kap. 7 § andra stycket regeringsformen anges att riksdagen i den lag som innehåller bemyndigandet kan föreskriva även annan rättsverkan än böter för överträdelse av en föreskrift som meddelas med stöd av bemyndigandet, anser dock socialstyrelsen att förverkandebestämmelsen bör tas in i allmänna ordningsstadgan. Polissty­relsen i Uddevalla polisdistrikt anser däremot att bestämmelserna bör tas in i förverkandelagen.

3 Tillståndskrav för gatumusik

En majoritet av remissinstanserna är positivt inställda till det förslag till ändring i lagen (1956:618) om allmänna sammankomster (LAS), enligt vilket polismyndigheten skall få föreskriva att tillstånd inte behövs för sådana allmänna sammankomster på allmän plats som är av mindre omfattning och som inte kan förväntas medföra fara för ordning och säkerhet. Elva remissinstanser är kritiska mot eller tveksamma till förslaget.

Förslaget tillstyrks av JK, RÅ, Stockholms tingsrätt, rikspolisstyrelsen, statskontoret, riksrevisionsverket, länsstyrelserna i Stockholms, Kalmar, Malmöhus, Örebro, Kopparbergs öch Norrbottens län, polisstyrelserna i Huddinge, Solna, Södertälje, Täby, Kalmar,' Västerviks, Helsingborgs, Landskrona, Mölndals, Kungälvs, Uddevalla, Hallsbergs, Lindesbergs och Borlänge polisdistrikt, Solna, Stockholms, Södertälje, Täby, Oskarshamns, Västerviks, Malmö, Göteborgs, Mölndals, Uddevalla, Nora, Örebro, Rätt­viks och Borlänge kommuner. Svenska kommunförbundet, LandsUngsför-bundet. Svenska polisförbundet, centralorganisationen SACO/SR, LO samt

Prop. 1982/83:9

155

Föreningen Sveriges länspolischefer och Föreningen Sveriges polischefer.

RÅ delar utredningens uppfattning att övervägande skäl talar mot en lösning som innebär att tillståndskravet skulle upphävas för mindre omfattande sammankomster. RÅ anser i och för sig att den av utredningen föreslagna lösningen inte heller är invändningsfri. RÅ förmodar således att gränsdragningsproblem och tillämpningssvårigheter kan uppstå. Enligt RÅis mening kan polismyndigheten ställas inför avsevärda svårigheter när det gäller att uppskatta det väntade deltagarantalet utan att äga närmare kännedom om sammankomstens art. På av i betänkandet anförda skäl synes nämligen polismyndigheten enligt RÅ:s mening inte kunna ges någon befogenhet att närmare ange för vilka slag av sammankomster som undantaget skall gälla. Med hänsyn bl. a. härtill är det enligt RÅ angeläget att polismyndigheten ges möjlighet att noga ange vilka allmänna platser och tider som omfattas av beslutet. Även med de nackdelar som sålunda enligt RÅ:s mening är förenade med utredningens förslag biträder RÅ förslaget. RÅ framhåller vidare att bestämmelserna i LAS endast avser gatumusik som utgör allmän sammankomst. Enligt RÅ kan det uppstå svårigheter att avgöra när étt musikframträdande är av sådan natur att det faller utanför regleringen i LAS. Denna oklara gräns mellan gatumusik som utgör allmän samman­komst och annan gatumusik kan, som RÅ ser det, medföra att ett musikframträdande av så blygsam natur att inte bestämmelserna i LAS blir gällande ändå kräver tiUstånd enligt lokal ordningsstadga. Mot bakgrund härav ifrågasätter RÅ i likhet med utredningen om det finns något behov av lokala föreskrifter om gatumusik.

Stockholms tingsrätt pekar på att vissa svårigheter kan uppstå för den enskilde anordnaren av' en allmän sammankomst om utredningens förslag genomförs. Tingsrätten konstaterar därvid att den som ämnar framträda på "tillståndsfri" plats på förhand måste bedöma inte bara om sammankomsten kommer att bU av mindre omfattning utan även om allmänhetens intresse kommer att bli så pass stort att man kan tala om en sammankomst. I annat fall kan framförandet vara'förbjudet i lokal ordningsstadga. Tveksamhet kan vidare enligt tingsrätten råda om vilka konsekvenser det skall få för anordnaren - och eventuellt sammankomsten - att publiktillströmningen blir större än väntat och sammankomsten således inte längre kan anses vara av mindre omfattning. Enligt tingsrättens mening torde gränsdragningsproblem i viss mån kunna undvikas genom ett noggrant angivande av platser och tider då tillstånd inte erfordras. Det är enligt tingsrättens mening sannolikt att den föreslagna ordningen avsevärt skulle kunna underlätta poHsens arbete i hithörande frågor. Detta förhållande och den omständigheten att det finns anledning förmoda att den nya lagstiftningen i praktiken leder till att nu för enskilda personer störande musik torde komma att minska gör,"- att tingsrätten tillstyrker förslaget till ändring i 3 § lagen om allmänna sammankomster. Även statskontoret framhåller vissa gränsdragningspro­blem som kan uppkomma enligt den föreslagna ordningen. Statskontoret

Prop. 1982/83:9

156

anser det angeläget att undantagsföreskrifterna, inom ramen för vad som är godtagbart med hänsyn till risken för konflikt med normgivningsmakten, görs så tydliga som möjUgt.

En stor del av den gatumusik som allmänt förekommer i storstadsmiljön torde enligt rikspolisstyrelsen vara hänförlig till LAS. När det övervägs att medge lättnader i tillståndskravet för sådan verksamhet måste enligt styrelsen beaktas att många anordnare av allmänna sammankomster på allmän plats upplever tUlståndsplikten som ett stöd. Styrelsen framhåller därvid att innehav av tillstånd garanterar att anordnare ostört får utnyttja platsen för sin verksamhet. Vid konkurrens om populära platser fungerar polismyndigheterna som en opartisk fördelare av tillgängliga tider. Denna verksamhet torde enUgt styrelsens mening i viss utsträckning behövas även i framtiden. Befrielse från tillståndsplikt kan enligt styrelsen framför allt tänkas beträffande mindre efterfrågade platser och tider. Styrelsen anser därför att betydelsen av den föreslagna möjligheten till inskränkning i tillståndsplikten blir relativt liten.

Länsstyrelsen i Stockholms län framhåller att gatumusiken inom det egna länet främst torde vara ett ordningsproblem för Stockholm. Länsstyrelsen förväntar sig inte att förslaget kommer att medföra någon förbättring av problemen i Stockholms centrala delar. Länsstyrelsen finner emeUertid att förslaget för andra orter kan innebära ett förenklat förfarande och att det i varje fall inte innebär någon nackdel för Stockholms del. Länsstyrelsen tillstyrker därför förslaget. Länsstyrelsen i Kalmar län tillstyrker förslaget att polismyndighet skall få föreskriva undantag från tillståndskravet för vissa allmänna sammankomster. Länsstyrelsen anser i Hkhet med utredningen att sådana föreskrifter bör föregås av samråd med vederbörande kommun. Länsstyrelsen ifrågasätter emellertid om det är lämpligt att i lagtexten peka ut "den kommunala nämnd som kommunen har bestämt" som samrådsor­gan. Enligt länsstyrelsen förutsätter en sådan föreskrift att delegationsbeslut fattas i landets samtliga kommuner. Länsstyrelsen anser att samråd i första hand lämpligen kan ske med kommunstyrelsen och i andra hand med den nämnd till vilken samrådet har delegerats. Länsstyrelsen i Malmöhus län delar utredningens farhågor för att den valda lösningen kan leda till gränsdragningsproblem och tillämpningssvårigheter. Eftersom någon annan lösning av frågan inte synes möjlig vill länsstyrelsen, med hänsyn till vikten av att lättnader för gatumusiken kommer till stånd, inte motsätta sig att förslaget kommer till utförande.

Svenska kommunförbundet delar utredningens uppfattning att bestämmel­ser som i onödan försvårar eller hindrar sång och musik på allmän plats bör ändras eller upphävas. I och för sig hade det enligt kommunförbundets mening varit av värde om reglerna hade kunnat förenklas på så sätt att krav på tillstånd för mindre omfattande sammankomster på allmän plats helt hade kunnat tas bort. Kommunförbundet biträder dock det förslag som nu läggs fram med hänsyn till de skäl som utredningen åberopar mot en mera

Prop. 1982/83:9

157

genomgripande förändring. Det samrådsförfarande med kommunen som föreslås i förslaget är enligt kommunförbundet betydelsefullt och garanterar ett kommunalt medinflytande i denna typ av frågor. Kommunförbundet konstaterar att polismyndigheten enligt förslaget tilläggs en exklusiv initiativrätt i frågan huruvida allmänna sammankomster av mindre omfatt­ning skall få hållas utan särskilt tillstånd. I den mån polismyndigheten inte vidtar någon som helst åtgärd för att underlätta utövandet av sång och musik på allmän plats inom en kommun saknas alltså möjUgheter för vederbörligt kommunalt organ att direkt påverka detta förhållande. Enligt kommunför­bundets mening kan i vissa fall det kommunala intresset komma att stå i motsatsställning till polismyndighetens. Kommunförbundet utgår dock från att polismyndigheten låter de kommunala synpunkterna väga tungt i bedömningen, om en kommun framför önskemål om att polismyndigheten skall föreskriva att allmänna sammankomster av mindre omfattning skall få hållas utan tillstånd på vissa platser under vissa tider. Enligt kommunför­bundet får tillämpningen av de nu föreslagna reglerna visa om det på sikt finns anledning att öka det kommunala inflytandet inom detta område.

Enligt polisstyrelsen i Huddinge polisdistrikt bör tillståndstvång för allmänna sammankomster och liknande inte gälla i större utsträckning än vad som kan anses nödvändigt för att trygga allmän ordning och säkerhet. Utredningens förslag torde enligt polisstyrelsen innebära en möjlighet att anpassa tillståndskravet till det lokala behovet. Polisstyrelsen ser detta som en klar fördel för såväl polisen som anordnaren. Då det gällermusikfram-trädanden på allmän plats som faller utanför regleringen i LAS finns enligt polisstyrelsens mening inget behov av lokala föreskrifter om tillståndstvång. Enligt polisstyrelsen bör på lämpligt sätt förhindras att sådana lokala föreskrifter utfärdas. Polisstyrelsen i Helsingborgs polisdistrikt finner försla­get i denna del välmotiverat. Polisstyrelsen upplyser att prövningen av ansökan om tillstånd till allmän sammankomst i flertalet faU endast innefattar en undersökning av tid, plats, eventuellt tidigare för platsen meddelade tillstånd samt huruvida trafik- eller ordningsstörningar kan tänkas uppkom­ma. EnUgt polisstyrelsen sker denna prövning tämligen omgående och utan alltför omfattande remissförfarande. För att i viss mån tillgodose att gatumusicerandet inte onödigtvis hindras eller försvåras, ifrågasätter pohs­styrelsen därför om inte den tid, inom vilken ansökan om tillstånd till gatumusik skall inlämnas, kan inskränkas till endast några dagar. Polissty­relsen i Mölndals polisdistrikt har inte någon principiell invändning mot utredningens förslag. Gatumusik av mera anspråkslös natur kan polisstyrel­sen acceptera som ett trevligt och ofta harmlöst inslag i gatubilden. Men så snart det blir fråga om ett mera vidlyftigt arrangemang med högtalare, förstärkare e.d. kommer frågan i ett annat läge. Pohsstyrelsen framhåller att en polismyndighet bör kunna vägra tillstånd om det visar sig nödvändigt med hänsyn tiU att den allmänna sammankomsten kan förväntas få sådana proportioner, att den stör trafik eller allmän ordning. I detta sammanhang är

12 Riksdagen 1982183. 1 saml. Nr 9

Prop. 1982/83:9

158

enligt'polisstyrelsens mening förslaget om samråd med kommunen om principerna för sammankomster utan tillståndstvång av utomordentligt bra stöd för polisen. Polisstyrelsen befarar dock stora olikheter i skilda kommuner i fråga om de normer och föreskrifter i övrigt som kan komma att gälla för "sammankomster av mindre omfattning". Polisstyrelsen i Borlänge polisdistrikt anser det rimligt att det ges möjlighet att undanta enstaka musikanters framträdanden på allmän plats från tillståndspUkt. De svårig­heter som den föreslagna lagregleringen kan förväntas medföra torde enligt polisstyrelsen främst hänföra sig till problemet att avgränsa sammankomster av mindre omfattning. Polisstyrelsen pekar också på att olika regler kan komma att gälla i kommunerna, vilket enligt polisstyrelsen kan komma att skapa osäkerhet hos musikutövarna. Dessa problem har dock inte en sådan styrka att pohsstyrelsen vill motsätta sig en lagändring i enlighet med utredningens förslag.

Oskarshamns kommun, som inte har något att erinra mot införande av lättnader i kraven på tillstånd för gatumusik, föreslår att kommunstyrelsen skall vara det kommunala organ som polismyndigheten skall samråda med i denna fråga. Göteborgs kommun finner att den föreslagna bestämmelsen om lättnad i tillståndskravet är väl avvägd och att den ger kommunen tillfälle till det medinflytande på detta slag av upplåtelse av allmän plats som kan anses påkallat. Kommunen förutsätter emellertid att den föreslagna lagändringen inte medför en utvidgning av tUlämpningsområdet för LAS. Det mest anspråkslösa gatumusicerandet niåste enligt kommunens uppfattning rimligtvis också efter lagändringar kunna bedrivas utan att polismyndigheten utfärdar föreskrifter av det slag som föreslås av utredningen. Enligt Mölndals kommun är lagförslaget välmotiverat. Kommunen förutsätter att polismyn­dighetens normgivning på denna punkt kan anpassas på ett smidigt sätt till rådande lokala förhållanden. Även Örebro kommun finner lagförslaget välmotiverat. Det är emellertid kommunens uppfattning att en kommuns mening i fråga om vilka platser och på vilka tider gatumusik får ske utan tillstånd, skall vara den gällande. Eftersom kommunfullmäktige får utfärda lokala ordningsstadgor, borde enligt kommunens mening inga formella hinder föreligga mot att kommunfullmäktige eller den kommunala nämnd fullmäktige bestämmer också utfärdar bestämmelser som reglerar gatumu­siken. Kommunen framhåller därvid att en kommun kan ha motiv för att medge gatumusik utifrån andra utgångspunkter än polisen.

Föreningen Sveriges länspolischefer och Föreningen Sveriges polischefer tillstyrker gemensamt förslaget till ändring av 3 § LAS. Föreningarna anser att utredningen möjligen skulle ha utvecklat hur den praktiska frågan skall lösas, när anordnare av tillståndsfria sammankomster av mindre omfattning konkurrerar med anordnare av tillståndspliktiga sammankomster om attraktiva platser och tider.

Hovrätten för Västra Sverige, hovrätten för Nedre Norrland, kammarrätten i Jönköping, länsstyrelsen i Göteborg och Bohus län samt polisstyrelserna i

Prop. 1982/83:9

159

Stockholms, Göteborgs, Strömstads, Karlskoga, Örebro,[REDACTED_EFTERNAMN] och Luleå polisdistrikt är kritiska mot eller tveksamma till förslaget.

Den gatumusik som förekommer på allmän plats torde enligt hovrätten för Västra Sverige ofta vara av sådan anspråkslös natur att den - med en tolerant syn - inte behöver betraktas som sammankomst enligt LAS och alltså inte är: tillståndspliktig enligt denna lag. Det ligger vidare enligt hovrätten i sakens natur att det vanligen först under ett framträdande kan konstateras att fråga är om en allmän sammankomst, utan att fördenskuU någon fara för ordning och säkerhet uppkommit: Genom en bestämmelse, som befriar anordnare av mindre sammankomster från tillståndsplikt, skulle enligt hovrättens mening gränsdragningsproblemen i skiktet mellan gatumusik som inte är tillstånds-plikrig enligt LAS och de mindre, nu tillståndspliktiga sammankomsterna kunna finna sin lösning." Hovrätten ifrågasätter om utredningen inte har överskattat de svårigheter för den enskilde gatumusikanten som tillämpning­en av en sådan bestämmelse skulle medföra. En anordnare som har orsakat oförutsedda ordningsproblem torde enligt hovrätten i de flesta fall kunna acceptera en skyldighet att avbryta sammankomsten. Mot utredningens lösning om möjlighet för polismyndighet att föreskriva särskilda "tillstånds­fria" platser invänder hovrätten att det skulle leda till stora praktiska svårigheter för den enskilde att få reda på var och när gatumusik får utövas och att med all sannolikhet gatumusik trots en sådan bestämmelse skulle förekomma i vidare omfattning än som har tillåtits. Hovrätten vill bestämt förorda att en generell bestämmelse införs om tillståndsfrihet när det gäller mindre sammankomster i överensstämmelse med utredningens skisserade alternativ på sid. 102 i betänkandet. Till denna kategori bör då regelmässigt hänföras gatumusik. Av denna lösning följer enUgt hovrättens mening att några lokala föreskrifter om gatumusik normalt inte torde behövas.

Hovrätten för Nedre Norrland påpekar att utredningens förslag inte avses omfatta bara gatumusicerande utan även andra allmänna sammankomster av mindre omfattning. Med hänsyn till att ev. följdverkningar härav är outredda och då enligt hovrättens mening förslaget inte kan anses bringa någon större klarhet i ifrågavarande hänseende avstyrker hovrätten utredningens förslag i denna del. Kammarrätten i Jönköping anser liksom utredningen att tillståndskravet för gatumusik kan modifieras. Kammarrätten ifrågasätter emellertid om inte den föreslagna bestämmelsen skulle kunna utformas på det sättet att de sammankomster som där avses generellt får äga rum på vissa tider. PoUsen skulle dock enligt kammarrätten genom särskild föreskrift kunna förbjuda sådana sammankomster på vissa platser där undantag från huvudregeln behövs. Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län anser att gatumusik inte är vare sig allmän sammankomst eUer offentUg tillställning utan att bestämmelser om gatumusik hör hemma i en lokal ordningsstadga. Länsstyrelsen upplyser att det i den lokala ordningsstadgan för Göteborgs kommun tidigare fanns ett sådant förbud som emellertid upphävdes år 1982. Under handläggningen av ändringsärendet sattes aldrig i fråga att gatumu-

Prop. 1982/83:9

160

siken, trots att den gjordes tillåtlig enligt den lokala ordningsstadgan, ändå kunde vara underkastad tiUståndstvång såsom offentlig tillställning eller allmän sammankomst. Länsstyrelsen avser härvidlag den mera anspråkslösa gatumusiken, som inte avser att samla publik och inte heller ger upphov till trafikstörningar. I den mån gatumusik anses utgöra offentlig tillställning eller allmän sammankomst, bör den enligt länsstyrelsens mening uttryckUgen undantas från de bestämmelser som gäller för sådana tiUställningar och sammankomster.

Polisstyrelsen i Stockholms polisdistrikt påpekar att det huvudsakliga problemet med den nuvarande ordningen är att musikanterna inte söker tillstånd och att poUsen bara i undantagsfall kan ingripa mot störande gatumusik. Utredningens förslag medför enligt polisstyrelsens uppfattning inga förbättringar av rättsläget. Polisstyrelsen tror inte heller att det genom de föreslagna åtgärderna är möjligt att styra gatumusiken till särskilt angivna platser. Polisstyrelsen avstyrker därför förslaget. Polisstyrelsen i Göteborgs polisdistrikt anser att gatumusik i allmänhet inte kan hänföras till vare sig allmän sammankomst eller offentlig tillställning. Till allmänna samman­komster av mindre omfattning hänför polisstyrelsen politiska apellmöten, framföranden av fria teatergrupper, vissa seriösa musikinslag m. m. De allmänna platser som är eftertraktade i detta sammanhang är i huvudsak belägna i centrala delar av staden och är ianspråktagna för gångtrafik. Ett generellt medgivande att disponera platserna för apeUmöten m. m. skulle enUgt polisstyrelsen skapa ordnings- och trafikproblem av oacceptabelt slag. Andra centralt belägna platser som kan godtas ur ordnings- och trafiksyn­punkt för det ändamål som utredningen föreslår, uppfattas, enligt pohssty­relsen, allmänt som alltför avsides belägna för att framstå som attraktiva för arrangörer av det slags framträdanden som nu diskuteras. Polisstyrelsen anser att den lösning som utredningen föreslår inte är invändningsfri. Polisstyrelsen avstyrker förslaget. Polisstyrelsen i Strömstads polisdistrikt ställer sig synnerUgen tveksam till utredningens förslag att s. k. "små" sammankomster skulle vara tillståndsfria på av polismyndighet föreskrivna platser. Bortsett från de problem som redan finns när det bl. a. gäller att avgöra om ett arrangemang är en sammankomst eller tillställning skulle enligt polisstyrelsen - om utredningens förslag till lagändring godtogs -ytterligare tolknings- och bedömningsproblem uppstå. Pohsstyrelsen frågar sig var gränsen går mellan en liten och stor allmän sammankomst och vem som skall bedöma om en allmän sammankomst kommer att bli av mindre omfattning eller ej. Vidare undrar poUsstyrelsen vilka krav som måste uppfyUas för att en plats skaU kunna "utropas" till tillståndsfritt område. Det skulle enligt poUsstyrelsens mening föreUgga risk för att bedömningarna blev klart oUka hos oUka polismyndigheter, vilket skulle skapa osäkerhet både hos anordnare och myndigheter. Att ändra nuvarande lagbestämmelser, till synes huvudsakUgen för att "undvika bråk med några envisa gatumusikanter i ett par av våra större städer", ter sig för polisstyrelsen som tämligen

Prop. 1982/83:9

161

obefogat. Polisstyrelsen förordar de gällande bestämmelserna framför nya regler, som enligt polisstyrelsens mening sannolikt inte kommer att innebära förenklingar för någon part.

I likhet med utredningen anser polisstyrelsen i Örebro polisdistrikt att det inte är genomförbart att slopa kravet på tillstånd för sammankomster ijorm av gatumusik eller för alla former av sammankomster för framförande av konstnärUga verk. Inte heller torde det enligt polisstyrelsen vara lämpligt att ta bort tillståndskravet för sammankomster som är av så ringa omfattning att några problem från ordningssynpunkt inte kan väntas uppkomma. Utred­ningens förslag att poUsen skall kunna föreskriva genereUa undantag från tillståndskravet för sammankomster av mindre omfattning på vissa särskilt angivna platser och under vissa tider innebär enligt polisstyrelsens uppfatt­ning ingen större förenkling av tillståndsmyndighetens arbete. Eftersom sammankomstens syfte i de flesta fall är att samla publik, torde enligt polisstyrelsens uppfattning endast centralt belägna platser vara av intresse. Dessa platser är i dag ofta upptagna av torghandel eller större aktiviteter som kräver tillstånd enl. allmänna ordningsstadgan eller LAS. Skulle sådana platser undantas föreligger enligt polisstyrelsen risk för intressekollisioner. Polisstyrelsen ställer sig således tveksam till värdet av den föreslagna lättnaden. Polisstyrelsen i[REDACTED_EFTERNAMN] polisdistrikt är tveksam till om utredningen har avsett att generella föreskrifter i förhand skall meddelas av polismyn­digheten för vissa platser. Om så är fallet torde enligt poUsstyrelsens mening besvär jämlikt 13 § LAS inte kunna föras av tillfälliga musikutövare. Polisstyrelsen anser att betänkandet är vacklande och oklart. EnUgt polisstyrelsens bedömning torde tillägget till 3 § LAS komma att bli utan praktisk betydelse. Polisstyrelsen i Luleå polisdistrikt instämmer i utredning­ens uppfattning att bestämmelser som i onödan försvårar eller hindrar utövandet av gatumusik om möjligt bör ändras eller upphävas. Förslaget att låta polismyndighet föreskriva tillståndsfrihet på vissa platser för vissa sammankomster löser enligt polisstyrelsen inte ett enda av de gränsdrag­ningsproblem som finns. Det enda som klart kan utsägas tiU en presumtiv arrangör är enligt polisstyrelsen var och när dessa "små" sammankomster får hållas utan tiUstånd. Arrangören har sedan själv att bedöma sådana kriterier som "mindre omfattning", "inte kan antas föranleda fara för ordning", "väntade deltagarantalet", "särskilda anordningar", "omständigheterna i övrigt". Polisstyrelsen ser också ett problem i att den som vill anordna en större sammankomst på platser som är upplåtna för tillståndsfria samman­komster inte kan garanteras plats härför, trots att tillstånd har meddelats av polismyndigheten. Följden bUr enUgt poUsstyrelsen att de platser som upplåts för tillståndsfria sammankomster måste vara exklusiva just för denna typ av arrangemang. Trots detta kvarstår problemen med vilken arrangör av flera som skall ha rätt att hålla sin sammankomst. Även om en viss lättnad i tillståndsbyråkratin vore önskvärd, anser polisstyrelsen att förslaget är ägnat att skapa större problem på sammankomstområdet än vad som nu är för

Prop. 1982/83:9

162

handen med de s. k. gatumusikanterna. Polisstyrelsen avstyrker därför utredningens förslag i denna del under åberopande av att gatumusikanterna även inom ramen för gällande lagstiftning torde ha en rörelsefrihet som är helt tillfredsställande.

Prop. 1982/83:9

163

Bilaga 3 De remitterade förslagen

1         Förslag till

Lag om ändring i allmänna ordningsstadgan (1956:617)

Härigenom föreskrivs att 7, 28 och 30 §§ allmänna ordningsstadgan (1956:617) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

7§

De ytterligare föreskrifter i avse-

De ytterligare förskrifter i avseen-

endeå den allmänna ordningen, som de å den allmänna ordningen, som

för kommun eller del därav finnas för kommun eller del därav finnas

erforderUga och ej angå förhållan- erforderliga och ej angå förhållan­

den, om vilka annorledes är den, om vilka annorledes är

bestämt, meddelas / lokal ordnings- bestämt, meddelas av regeringen

stadga.

eller, efter regeringens bemyndigan-

de, i lokal ordningsstadga av kom­mun eller länsstyrelse i den ordning som föreskrivs i 23 §.

Vid meddelande av sådan föreskrift skall tillses att därigenom icke lägges onödigt tvång på allmänheten eller eljest göres obefogad inskränkning i den enskildes frihet.

28 §1

Den som bryter mot 2-6 §§ eller

Den som bryter mot 2-6 §§ eller

mot en bestämmelse i lokal ordnings- mot en föreskrift som har meddelats

stadga eller i reglemente eller taxa, med stöd av 7 § första stycket eller i

som avses i 25 §, eller underlåter att reglemente eller taxa, som avses i

följa en föreskrift eller ett förbud 25 §, eller underlåter att följa en

eller påbud som har meddelats med föreskrift eller ett förbud eller påbud

stöd av 2 eUer 8 § döms till böter', som har meddelats med stöd av 2

högst femhundra kronor.

eller 8 § döms till böter, högst fem-

hundra kronor.

Om förseelsen har avsett en skyldighet av större vikt eller om avsevärd skada eller olägenhet har förorsakats genom förseelsen, döms till böter. Till böter döms också den som har framkallat fara för personskada genom att bryta mot 2 § eller föreskrift som har meddelats med stöd av 2 §.

Om ett barn, som inte har fyllt femton år, handlar i strid mot 6 § första eller andra stycket, skall den som har vårdnaden om barnet straffas enligt första eller andra stycket denna paragraf. Detta gäller inte, om vårdnadshavaren har gjort vad som ankommer på honom för att förhindra förseelsen.

30 §2

Vapen som använts i strid med 6 §

Vapen som har använts i strid med

första eller andra stycket och för 6 § första eller andra stycket och vapnet avsedd ammunition må, efter     ammunition som är avsedd för vap-

i Senaste lydelse 1979:970.

2        Senaste lydelse 1973:1178.

Prop. 1982/83:9

164

Nuvarande lydelse

ty prövas skäligt, förklaras förver­kade till kronan.

Har anordnare av offentlig till­ställning begått överträdelse som / 29 § avses, må efter ty prövas skäligt, förklaras förverkat till kronan vad som uppburits i avgifter eller eljest i ersättning för bevistande av tillställ­ningen. -War vederlaget utgått i annat än penningar och finnes det ej i behåll, må i stället värdet förklaras förverkat.

Angående beslag av egendom, som kan antagas vara förverkad enligt denna paragraf, gälla bestäm­melserna om beslag i rättegångsbal­ken med den avvikelsen att bestäm­melsen att åtal skall väckas inom viss tid ej gäller i annat fall än då rätten utsatt sådan tid.

Föreslagen lydelse

net får förklaras förverkade, efter vad som kan anses skäligt.

Om en anordnare av offentlig tillställning har begått en överträdel­se som avses / 29 §, får vad som har uppburits i avgifter eller i annan ersättning för bevistande av tillställ­ningen förklaras förverkat efter vad som kan anses skäligt. Om vederla­get har utgått i annat än pengar och om vederlaget inte finns i behåll,/år i stället värdet förklaras förverkat.

Spritdrycker, vin eller starköl, som påträffas hos den som förtär sådana drycker i strid med bestämmelse som har meddelats med stöd av 7 § första stycket skall, oavsett vem dryckerna tillhör, förklaras förverkade, om inte särskilda skäl talar mot det. Vad som har sagts nu gäller också i fråga om spritdrycker, vin och starköl som påträffas hos någon som vid tillfället var i sällskap med den som bröt mot bestämmelsen, om det är sannolikt att dryckerna var avsedda även för den senare.

Angående beslag av egendom, som kan antas vara förverkad enligt första eller andra stycket, gäller bestämmelserna om beslag i rätte­gångsbalken med den avvikelsen att bestämmelsen att åtal skall väckas inom viss tid inte gäller i annat fall än då rätten utsatt sådan tid. Ifråga om drycker som kan antas vara förver­kade enligt tredje stycket gäller lagen (1958:205) om förverkande av alko­holhaltiga drycker m. m. i tillämpliga delar.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1983.

Prop. 1982/83:9

165

2 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1956:618) om allmänna sammankomster

Härigenom   föreskrivs   att  3 §   lagen  om   allmänna   sammankomster (1956:618) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3§i Utan tillstånd av poUsmyndigheten må allmän sammankomst ej hållas å gata, torg, park eller annan plats, som enUgt fastställd stadsplan eller byggnadsplan utgör allmän plats och som upplåtits för avsett ändamål, å sådan del av hamnområde som är tillgängHg för allmänheten eller å allmän väg eller annat område som är upplåtet till eller eljest nyttjas för allmän samfärdsel.

Tillstånd får vägras endast om det är nödvändigt med hänsyn till trafik eller allmän ordning.

En allmän sammankomst får hål­las utan tillstånd enligt första stycket om den, med hänsyn till det väntade deltagarantalet, den utvalda platsen och tiden för sammankomsten samt de särskilda anordningar som avses förekomma, kan antas äga rum utan fara för trafik eller allmän ordning.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1983.

1 Senaste lydelse 1974:580.

Prop. 1982/83:9

166

. Utdrag

LAGRÅDET

PROTOKOLL

vid sammanträde 1982-06-16

Närvarande: f. d. justitierådet Petrén, regeringsrådet Delin, justitierådet[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt lagrådet tillhandakommet utdrag av protokoll vid regeringssam­manträde den 10 juni 1982 har regeringen på hemställan av statsrådet och chefen för kommundepartementet Boo beslutat inhämta lagrådets yttrande över förslag till

1.

lag om ändring i allmänna ordningsstadgan (1956:617),

2.

lag om ändring i lagen (1956:618) om allmänna sammankomster.

Förslagen har inför lagrådet föredragits av kammarrättsassessorn Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN]. Förslagen föranleder följande yttrande av lagrådet:

Förslaget till lag om ändring i allmänna ordningsstadgan (1956:617)

Förslaget lämnas utan erinran.

Förslaget till lag om ändring i lagen (1956:618) om allmänna sammankomster

Enligt det föreslagna nya tredje stycket i 3 § skall tillståndstvånget för allmänna sammankomster inte gälla, om sammankomsten med hänsyn till vissa angivna förhållanden kan antas äga rum utan fara för trafik eller allmän ordning. Bestämmelsen har tillkommit med tanke på gatumusiken, men det har ansetts uteslutet att införa regler i lagen som enbart avser sammankom­ster av sådant slag. Den närmare innebörden av detta generella undantag från lagens tillståndsregel och de konsekvenser undantaget kan få har inte utretts; det kan erinras om att det remitterade förslaget här - på goda grunder - avviker från ordningsstadgeutredningens förslag, enUgt vilket polismyn­digheten skulle bemyndigas att ge mera preciserade föreskrifter om undantagets räckvidd. Den nu föreslagna lagregeln leder till att den enskilde fär på egen risk bedöma, när ett tillstånd behövs till en planerad sammankomst; misstar han sig riskerar han böter och i vissa fall förverkande samt upplösning av sammankomsten. Även om han ibland under hand kan inhämta polismyndighetens synpunkter på frågan, måste den aUmänt hållna

Prop. 1982/83:9

167

lagtexten medföra en betydande osäkerhet om tillståndsregelns räckvidd. Det kan vara svårt för den enskilde att bedöma exempelvis hur mycket pubUk som kan strömma tiU eller om en opinionsyttring med hänsyn till sin form eller sitt innehåll kan framkalla sådan indignation hos omgivningen, att tillstånd varit erforderligt med tanke på faran för allmän ordning. Vidare medför oklarheten hos den föreslagna regeln svårigheter för polismyndighe­ten att i en akut situation avgöra om ett ingripande mot en sammankomst som saknar tillstånd är befogat med hänsyn till risken för trafik- eller ordnings­störningar.

En bestämmelse, som på detta sätt medför ovisshet om räckvidden av en så viktig princip som rätten att hålla allmän sammankomst, är ägnad att väcka betänkligheter. Den oklara gränsdragningen bl. a. för straffansvaret ter sig otillfredsställande både med hänsyn till rättssäkerheten och från praktisk synpunkt. Visserligen kan det särskilt med tanke på värdet av yttrande- och informationsfriheten vara önskvärt att man mera generellt utvidgar möjlig­heten till allmänna sammankomster, men problemet hur detta närmare skall ske kräver betydligt mera ingående överväganden än som - i brist på utredning - är möjliga i detta lagstiftningsärende. Här kan erinras om det uppdrag yttrandefrihetsutredningen (JU 1977:10) har att utreda frågor just av detta slag.

Vägande skäl talar för att man i detta sammanhang inskränker undantaget från tillståndstvånget till att gälla enbart det fall som riksdagen haft i sikte (jfr särskilt CU 1975:11), nämligen gatumusiken. Några principiella skäl synes inte kunna åberopas mot att man speciellt reglerar denna företeelse, som enligt en utbredd uppfattning torde - åtminstone typiskt sett - innebära mindre risker för trafik-och ordningsproblem än andra slag av allmänna sammankomster på allmän plats. Också med en sådan begränsning av undantaget kan naturligtvis gränsdragningsfrågor uppstå, men de får betydligt mindre räckvidd än enligt det remitterade förslaget.

Beträffande utformningen av regeln i övrigt kan anmärkas, att uttrycket "de särskUda anordningar som avses förekomma" i sitt sammanhang kan synas avse sådana anordningar som minskar faran för trafik- och ordnings­störningar. Enligt motiven syftar emellertid uttrycket i stället närmast på speciella arrangemang som kan vålla problem från ordningssynpunkt. För att förebygga missförstånd på denna punkt torde det vara tillräckUgt att ordet "särskilda" utgår ur lagtexten.

På grund av det sagda förordar lagrådet följande avfattning av det nya tredje stycket:

"En allmän sammankomst för framförande av musikaliskt verk får hållas utan tUlstånd enUgt första stycket, om den med hänsyn till det väntade deltagarantalet, den utvalda platsen och tiden för sammankomsten samt de anordningar som avses förekomma kan antas äga rum utan fara för trafik eller allmän ordning."

Prop. 1982/83:9

168

KOMMUNDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

'

vid regeringssammanträde

1982-07-22

Närvarande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN], Boo, Petri,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Boo.

Proposition om åtgärder mot alkoholförtäring på allmän plats och om lättnader i tillståndskravet för gatumusik

Anmälan av lagrådsyttrande

Föredraganden anmäler lagrådets yttrande över förslag till

1.

lag om ändring i allmänna ordningsstadgan (1956:617),

2.

lag om ändring i lagen (1956:618) om allmänna sammankomster.

Föredraganden redogör för lagrådets yttrande och anför följande beträf­fande förslaget till lag om ändring i lagen om allmänna sammankomster.

Lagrådet förordar att undantaget från tillståndstvånget för allmänna sammankomster inskränks till att gälla gatumusik. För egen del vidhåller jag den principiella uppfattning som jag har givit uttryck åt i lagrådsremissen, nämligen att det i fråga om tillståndstvånget inte bör göras någon skillnad mellan olika typer av allmänna sammankomster. Jag hävdar aUtså fortfaran­de den uppfattningen att ett undantag från tillståndskravet i princip bör kunna göras för alla former av sammankomster som typiskt sett inte vållar några problem från trafik- eller ordningssynpunkt. Å andra sidan har som lagrådet påpekat riksdagens uttalanden i ärendet inte gällt annat än gatumusiken. Det kan därför med visst fog hävdas att undantaget från tillståndskravet f. n. inte bör göras så omfattande som förordas i det

'Beslut om lagrådsremiss fattat vid regeringssammanträde den 10 juni 1982.

Prop. 1982/83:9

169

remitterade förslaget. Efter samråd med chefen för justitiedepartementet är jag beredd att i det nu aktuella ärendet låta undantaget få en mera begränsad räckvidd. Jag vill dock betona att jag ser detta som en temporär lösning i avvaktan på en mera samlad bedömning i frågan om tillståndstvånget för allmänna sammankomster.

Till skillnad från lagrådet anser jag inte att undantaget bör inskränkas till att gälla enbart allmänna sammankomster för framförande av musikaHskt verk. Även om riksdagen till ordalagen endast har uttalat sig om framförande av sång och musik uppfattar jag det inte som en avsikt att utesluta andra konstnärliga uttrycksformer som ibland förekommer på allmän plats. Jag förordar i stället att undantaget från tillståndskravet skall gälla aUmänna sammankomster för framförande av konstnärligt verk, ett begrepp som används både i regeringsformen och i lagen om allmänna sammankom­ster.

Jag biträder lagrådets synpunkt att ordet "särskilda" bör utgå ur det föreslagna nya tredje stycket i 3 § lagen om allmänna sammankomster.

Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen föreslår riksdagen att antaga de av lagrådet granskade lagförslagen med vidtagna ändringar.

Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att antaga de förslag som föredragan­den har lagt fram.

Prop. 1982/83:9

170

Innehåll

Regeringens proposition....................................... 

1

Propositionens huvudsakliga innehåll...................... 

1

Propositionens lagförslag..................................... 

2

Utdrag av protokoll vid regeringssammanträde den 10 juni 1982 ..

5

1

Inledning..................................................... 

5

2

Föredraganden............................................. 

5

2.1

Översynsarbetet.................................... 

5

2.2

Alkoholförtäring på allmän plats................. 

7

2.2.1

Bakgrund ................................ 

.......... 

7

2.2.2

Behovet av åtgärder...................... 

..... 

9

2.2.3

Generella eller lokala förbud............. 

10

2.2.4

Beslag och förverkande ..:.............. 

.... 

12

2.2.5

Den lagtekniska lösningen................ 

15

2.3   Tillståndskrav för gatumusik..................... 

18

2.3.1

Bakgrund................ ;................... 

18

2.3.2

Allmänna synpunkter...................... 

20

2.3.3

Lättnader i tillståndskravet.............. 

22

2.3.4

Tillståndskrav enligt lokala ordningsstadgor ...

26

3

Upprättade lagförslag..-................................. 

27

4

Hemställan............................    ...    ............ 

27

5

Beslut......................................................... 

27

Bilaga 1 Ordningsstadgeutredningens betänkande..... 

28

Bilaga 2 Sammanställning av remissyttranden........... 

.. 

143

Bilaga 3 De remitterade lagförslagen...................... 

163

Utdrag av lagrådets protokoll den 16 juni 1982......... 

.. 

166

Utdrag av protokoll vid regeringssammanträde den 22 juli 1982 ...

168