Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1979/80:51

Regeringens proposition

1979/80:51

med förslag till ändrade blancokreditregler för bankinstituten;

beslutad den 25 oktober 1979.

Regeringen föreslår riksdagen att antaga de förslag som har upptagits av bifogade utdrag av regeringsproiokoll.

På regeringens vägnar

THORBJÖRN[REDACTED_EFTERNAMN]

GÖSTA[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att bankernas rält alt inom en allmän ram lämna blancokrediter, dvs. krediter ulan särskild säkerhel, vidgas från 5 % till 10 96 av summan av bankens eget kapital och inlåning. Dessutom föreslås atl blancokreditgivning till samfälligheisföreningar inryms i den generella blancokreditvolymen.

Riksdagen 1979/80. 1 saml. Nr 51

Prop. 1979/80:51

2

1 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1955:183) om bankrörelse

Härigenom föreskrivs att 59 § lagen (1955:183) om bankrörelse skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

59 §1

Kredit Hr beviljas endast mot

Kredit får beviljas endast mot

betryggande säkerhet i fast eller lös

betryggande säkerhet i fast eller lös

egendom eller i form av borgen,

egendom eller i form av borgen.

Utan säkerhet får dock kredit lämnas

Utan säkerhet får dock kredit lämnas

till ett sammanlagt belopp, som vid

till elt sammanlagt belopp, som vid

varie tidpunkt svarar mot högst/ew

varie tidpunkt svarar mot högst tio

procent av summan av bankaktiebo-

procent av summan av bankaktiebo­

lags egel kapital och dess inlåning,

lags eget kapital och dess inlåning.

Därutöver får kredit ulan säkerhel

Därutöver får kredit utan säkerhet

beviljas

beviljas

1.

sådan låntagare, som avses i

1. sådan låntagare, som avses i 57 § första stycket A 2 eller 3, samt

57 § första stycket A 2 eller 3, samt utländskt bankföretag,

utländskt bankföretag,

2.

samjällighetsförening,

2.  näringsidkare i och för hans

3.

näringsidkare i och  för hans

rörelse, om krediten är kortvarig, rörelse, om krediten är kortvarig.

Aktie i bolag, som huvudsakligen förvaltar eller driver handel med aktier eller som idkar emissionsrörelse, (Ir mottagas som pant endast om aktien noteras vid fondbörs här i landet. Vad nu sagts gäller även förlagsbevis, som utfärdats av sådant bolag.

Bestämmelsen i 49 § om förbud för bankbolag att som pant mottaga egen aktie äger motsvarande tillämpning på förlagsbevis som bolaget utfärdat.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1980.

I Senaste lydelse 1975:227.

Prop. 1979/80:51

3

2 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1955:416) om sparbanker

Härigenom föreskrivs att 28 § lagen (1955:416) om sparbanker skall ha nedan angivna lydelse.

Föreslagen lydelse

Kredit för beviljas endast mot betryggande säkerhet i fast eller lös egendom eller i form av borgen. Utan säkerhet får dock kredit lämnas till ett sammanlagt belopp, som vid varie lidpunkt svarar mot högst tio procent av summan av sparbanks fonder och dess inlåning. Därutöver för kredit utan säkerhet beviljas

1,   sådan låntagare, som avses i

 26 § första stycket A 2 eller 3, samt

 utländskt bankföretag,

2.   näringsidkare i och för hans

 rörelse, om krediten är kortvarig.

28 §'

Nuvarande lydelse

Kredit för beviljas endast mot betryggande säkerhet i fast eller lös egendom eller i form av borgen. Utan säkerhet för dock kredit lämnas till ett sammanlagt belopp, som vid varje tidpunkt svarar mot högsl/em procent av summan av sparbanks fonder och dess inlåning. Därutöver (år kredit utan säkerhel beviljas

1.

sådan låntagare, som avses i 26 § första stycket A 2 eller 3, samt utländskt bankföretag,

2.

samfällighetsförening,

3.

näringsidkare i och för hans rörelse, om krediten är kortvarig.

Aklie i bolag, som huvudsakligen förvaltar eller driver handel med aktier eller som idkar emissionsrörelse, flr mottagas som pant endasl om aktien noteras vid fondbörs här i landet. Vad nu sagts gäller även förlagsbevis som utlardats av sådant bolag.

Sparbank Hr ej som pant mottaga föriagsbevis, som sparbanken utfärdat, och ej heller bevis om tillskott till garantifond eller grundfond i sparban­ken.

Denna lag träder i kraft den 1 januari

1980,

' Senasie lydelse 1975:228,

Prop. 1979/80:51

4

3 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1956:216) om jordbrukskasserörelsen

Härigenom föreskrivs att 36 § lagen (1956:216) om jordbrukskasserörelsen skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

36 §' Kredit  för beviljas endast  mot        Kredit  för beviljas endast  mot

betryggande säkerhet i fast eller lös

betryggande säkerhet i fast eller lös

egendom eller i form av borgen,

egendom eller i form av borgen.

Utan säkerhet för dock kredit lämnas

Utan säkerhet för dock kredit lämnas

till ett sammanlagt belopp, som vid

till ett sammanlagt belopp, som vid

varie tidpunkt svarar mol högst/e/n

varje tidpunkt svarar mot högst tio

procent av summan av cenlralkassas

procent av summan av centralkassas

och anslutna jordbrukskassors eget

och anslutna jordbrukskassors eget

kapital samt centralkassans inlåning,

kapital samt centralkassans inlåning.

Därutöver för kredit utan säkerhel

Därutöver för kredit ulan säkerhet

beviljas

beviljas

1,

sådan låntagare, som avses i

1, sådan låntagare, som avses i 34 § första stycket A 2 eller 3, dock

34 § försia stycket A 2 eller 3, dock icke staten, samt utländskt bankfö-

icke staten, samt utländskt bankfö­retag,

retag,

2,

samfällighetsförening,

2.    näringsidkare i och för hans

3,

näringsidkare i och för hans

rörelse, om krediten är kortvarig, rörelse, om krediten är kortvarig.

Kredit utan säkerhet enligt första stycket beviljas av ceniral kassa eller, efter medgivande av denna, av ansluten jordbrukskassa.

Aktie i bolag, som huvudsakligen förvaltar eller driver handel med aktier eller som idkar emissionsrörelse, för mottagas som pant endast om aktien noteras vid fondbörs här i landet. Vad nu sagts gäller även förlagsbevis som utlardats av sådant bolag.

Kreditkassa för ej som pant mottaga aktie i bolag, som har till uppgift att tillgodose för kreditkassor gemensamma intressen, eller förlagsbevis, som sådant bolag eller centralkassa utfärdat, och ej heller bevis om andel i eller tillskott till kreditkassan själv eller annan jordbrukets kreditkassa.

Denna lag träder i kraft den I januari 1980,

' Senaste lydelse 1975:229,

Prop. 1979/80:51

5

Utdrag

EKONOMI DEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1979-10-25

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Boo,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition med förslag till ändrade blancokreditregler för bank­instituten

1 Inledning

Med stöd av regeringens bemyndigande tillkallades år 1976 en kommillé med uppdrag att se över banklagstiftningen. Enligt direktiven skall kommit­tén bl. a. föreslå ändringar i bankinstilutens rörelseregler på sådana punkter där jämkningar i de gällande reglerna är angelägna mot bakgrund av utvecklingen efter 1968 års reform av banklagarna, I etl delbetänkande' (DsE 1979:5) Blancokrediter och bankkonlorselablering har banklagsulredningen lagl fram förslag i dessa hänseenden. Till belänkandet har fogats ett särskilt yttrande av ledamoten Lars-Erik Thunholm och en reservation av ledamoten Sven G,[REDACTED_EFTERNAMN].

Till protokollet i detta ärende bör som bilaga 1 fogas banklagsutredningens betänkande såviii avser frågan om blancokrediter.

Yttranden över betänkandet har efter remiss avgetts av bankinspektionen, kommerskollegium, näringsfrihetsombudsmannen (NO), konsumentverket, fullmäktige i Sveriges riksbank, Svenska bankföreningen. Post- och Kredit­banken, PK~banken, Svenska sparbanksföreningen, Sveriges föreningsban­kers förbund, Landsorganisationen i Sverige (LO), Tjänstemännens central­organisation (TCO), Svenska bankmannaförbundet. Svenska arbetsgivare­föreningen (SAF), Sveriges hantverks- och industriorganisätion - Familjefö­retagen (SHIO - Familjeföretagen), Svenska företagares riksförbund (SFR),

1 Betänkandet är undertecknat av rättschefen Kurt[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, bankdirek­tören Bertil[REDACTED_EFTERNAMN], bankinspektören Stig[REDACTED_EFTERNAMN], riksbanksdirektören Kurt[REDACTED_EFTERNAMN], direktören Sven[REDACTED_EFTERNAMN], direktören Sven G.[REDACTED_EFTERNAMN] och bankdirektören Lars-Erik Thunholm,

Prop. 1979/80:51

6

Sveriges industriförbund. Svensk industriförening, Sveriges köpmannaför­bund, Sveriges grossislförbund. Svenska försäkringsbolags riksförbund. Svenska kommunförbundet och Svenska handelskammarförbundel.

Kommerskollegium har till sitt remissvar fogat ett yttrande från handels­kammaren i Stockholm. SAF har anslutit sig till Sveriges industriförbunds synpunkter, SHIO - Familjeföretagen och Sveriges köpmannaförbund har avgeU gemensamt yurande. Nämnden för bankkonlorselablering. Central­organisationen SACO/SR och Folksam har avståu från an ytlra sig.

En sammanställning av remissyttrandena, såvitt avser frågan om blanco­krediter, bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 2.

Frågan om bankkonlorselablering las inte upp i denna proposition utan kommer att behandlas i ett senare sammanhang. Med hänsyn lill utredning­ens förslag och det splittrade remissutfallet bör regeringen ta ställning till den frågan samtidigt med frågan om lekmannastyrelse vid bankinspektionen. Denna fråga övervägs f n, av banklagsutredningen och ett förslag kan väntas under år 1980 enligt vad jag har inhämtat från utredningen,

2 Föredragandens överväganden

BanklagaVnas bestämmelser om säkerhel förbankinstitutens kreditgivning fick i huvudsak sin nuvarande utformning vid 1968 års översyn av banklagstiftningen (prop, 1968:143, BaU 1968:60, rskr 1968:368, SFS 1968:601, 602 och 605), De är enhetligt utformade för de tre bankinstituts-grupperna och finns för affärsbankerna i 59 § lagen (1955:183) om bankrörelse (BL), för sparbankerna i 28 § lagen (1955:416) om sparbanker (SpL) och för föreningsbankerna i 36 § lagen (1956:216) om jordbrukskasserörelsen (JkL),

Enligt den sedan länge gällande grundläggande regeln för bank bevilja lån endasl mot betryggande säkerhet i fast eller lös egendom eller i form av borgen. Innebörden av huvudregeln är att bankerna skall pröva om ställd säkerhet, värderad efter objektivt godtagbara grunder, läcker hela kreditbe­loppet. En sådant krav på säkerhet har ansetts vara behövligt bl, a, med hänsyn till skyddet för insätlarnas medel hos bankerna,

I viss utsträckning för dock bankerna lämna kredit ulan särskild säkerhet, s, k, blancokredil. De har en generell rätt att lämna blancokrediter inom en viss ram. Denna är fr, o, m, den 1 juli 1975 (prop, 1975:73, NU 24, rskr 152, SFS 227-229) bestämd till ett belopp motsvarande högst 5 96 av summan av bankens egel kapital och dess inlåning. För affärsbankerna utgörs det egna kapitalel av aktiekapital, egna fonder och vinstbalans som har fastställts av bolagsstämma. Med eget kapital avses för en sparbank egna fonder och för en kreditkassa summan av centralkassan och de anslutna jordbrukskassornas eget kapital, dvs. insatskapital, egna fonder och fastställd vinstbalans, Blancokredil för utöver den generella ramen lämnas till vissa särskilt angivna låntagare, som anses goda för sina förbindelser. Bland dessa låntagare är

Prop. 1979/80:51

7

staten, kommun eller därmedjämförlig samfällighet, affärsbank, sparbank, centralkas.sa eller annan allmän kassa eller inrättning, vars reglemente fastställts av regeringen, kreditakiiebolag, försäkringsföretag med svensk koncession, utländskt bankföretag och samlallighelsförening. Blancokredil får slutligen lämnas också lill näringsidkare i och för hans rörelse, om krediten är kortvarig. De angivna reglerna om kredit tillämpas också på garantiför­bindelser som bankerna ingår (62 § BL, 31 § SpL och 39 § JkL),

I en skrivelse till regeringen den 21 september 1978 hemställde Svenska bankföreningen om sådan ändring av 59 § BL att en ny form av blancokre­diter införs, nämligen blancokrediter till fysiska personer, för vae låntagare dock högst tre basbelopp enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring, Post-och Kreditbanken, PK-banken anslöt sig i en skrivelse den 10 oktober 1978 till bankföreningens hemställan. Regeringen beslöt den 8 mars 1979 atl över­lämna skrivelserna lill banklagsutredningen föratt övervägas vid utrednings­uppdragets fullgörande,

Banklagsulredningen konstaterar i sitl nu avgivna delbetänkande att det -med hänsyn bl, a, till den minskande självfinansieringen inom näringslivet -finns anledning att räkna med att efterfrågan på blancokrediter i framliden ökar, Mol bakgrund härav föreslår utredningen en höjning av den generella blancokredilramen från 5 till 10 % räknat på summan av affärsbanks eget kapital och dess inlåning, I samband härmed föreslår utredningen atl den förhållandevis ringa blancokreditgivning som nu sker till samfälligheisför­eningar inryms i den generella blancokreditvolymen. Motsvarande ändringar föreslås för sparbanker och föreningsbanker.

Bankföreningens representant i utredningen utvecklar i etl särskilt yttran­de sin syn på banklagstiftningens säkerhetskrav. Han kommer till den slutsatsen all den cenlrala regeln om att lån får beviljas endast mot särskild säkerhel varken är meningsfull eller ändamålsenlig. Tiden borde enligt hans mening vara mogen all stryka del formella säkerhetskravet ur banklagstift­ningen och överlåta ål bankerna all själva bedöma när och i vilka former säkerheter behöver ställas vid kredilgivningen.

Remissinstanserna har genomgående lillslyrkl utredningens förslag eller lämnat det ulan erinran. Bankinspektionen framhåller bl, a, att kravet på säkerhet måste efterges i betydande omfattning, särskilt när det gäller kredit till nystartade företag och företag som med hänsyn till verksamhetens beskaffenhet har svårt att ställa säkerhet. Inspektionen understryker dock atl bankerna både får och bör ta risker under den självklara förutsättningen att riskerna är kontrollerade och alt bankerna på objektiva grunder har tilltro till kredittagarens förmåga att infria krediterna. Riksbanksfullmäktige anser i likhet med fiertalet andra remissinstanser alt förslagel atl höja blancokredit­volymen är väl motiverat.

Bankföreningen har ifrågasatt om det formella säkerhetskravet i bankla­garna behövs. Föreningen framhåller bl, a. alt avgörande för en banks kredilprövning sällan är de formella säkerheterna ulan företagets finansiella

Prop. 1979/80:51

8

styrka, räntabilitet, likviditet och företagsledningens skicklighet. En naturlig utformning av banklagen bör därför vara att bankerna får frihei att tiUämpa sådana principer för sin kreditgivning. Enligt bankföreningen kan detta ske utan att skyddet för insätlarnas medel sätts i fara. Kapitaltäckningsbestäm-melserna i banklagarna bör vara tillräckliga för att garantera bankernas solvens. Kommerskollegium, NO, TCO och förelrädare för näringslivet har också ifrågasatt behovet av kravel på särskild säkerhel,

I en skrivelse till ekonomidepartementet den 26 september 1979 har bankföreningen hemställt att direktiven för banklagsutredningen komplette­ras med ett uppdrag att utreda om del är lämpligl att upphäva huvudregeln att för kredit från bank skall ställas betryggande säkerhel i form av, pant eller borgen.

För egen del vill jag anföra följande. Genom 1968 års banklagstiftning skedde en väsentlig liberalisering av rätten att lämna blancokrediter. Utrymmet för blancokrediter blev nära nog sju gånger siörre än tidigare. När blancokredilramen vidgades år 1975 medförde del att den tillåtna volymen för affärsbankerna ökade från ca 3 600 milj, kr, till 6 000 milj, kr, med hänsyn till förhållandena vid 1974 års utgång. 1 slutet av augusti 1979 uppgick denna volym lill 10 246 milj, kr,, varav 6 340 milj, kr, eller något mer än 62 % var utnyttjad. Vissa affärsbanker hade utnyttjat ca 80 % av sin blancokredilvo-lym. För sparbankerna och föreningsbankerna var den genomsnittliga utnyttjandegraden lägre. Några sparbanker hade dock utnyttjat större delen av sin blancokrediivolym.

Jag delar utredningens uppfattning all det finns anledning atl räkna med en fortlöpande väsentlig ökning av behovet av blancokrediter. Det finns fiera orsaker härtill. Som utredningen och fiera remissinstanser har framhållit minskar självfinansieringen inom näringslivet. En lägre självfinansiering ökar företagens beroende av externa krediter. Allt fiera företag kan komma i den situationen att deras tillgångar inte förslår som bankmässig säkerhet för deras bankengagemang. Dettta gäller inte minst nystartade företag och företag inom den mindre och medelstora industrin.

En annan orsak lill alt anspråken på blancokrediter ökar är, som framhållits från olika håll, att bankerna i växande utsträckning har att lämna garanlier till betydande belopp för fullgörande av stora entreprenader. Entreprenadföreta­gen kan ofta inte ställa säkerhel, i vart fall inte bankmässig säkerhet, för sina motförbindelser till den garanterande banken.

Även efterfrågan på blancokrediter från fysiska personer har ökat. Sålunda utgjordes år 1978 ca 40 % av affärsbankernas utnyttjade blancokrediivolym av s. k. spariån, som lämnas utan säkerhet. Som uiredningen har framhållit kan efterfrågan på sådana lån väntas öka. Å andra sidan är bankernas möjligheter att ge konsumtionskrediter starkt begränsade i nu rådande kreditläge.

Bankernas växande internationella engagemang harockså betydelse i detta sammanhang. I samband med den omfattande internationella upplåningen

Prop. 1979/80:51

9

från svensk sida under senare år har en särskild form av blancokrediter aktualiserats, nämligen blancokrediter i utländsk valuta. Dessa krediter lämnar svenska banker i konsortium med utländska banker eller i konkurrens rned utländska banker, som enligt sin praxis inte ställer krav på särskild säkerhel.

Mot bakgrund av vad jag nu har anfört anser även jag att en väsentlig ökning nu bör ske av bankernas rätt atl lämna krediter utan krav på särskild säkerhel. Med anledning av vad bl. a. en ledamot i utredningen och fiera remissinstanser har anfört i principfrågan om behovet av särskilda säkerhets­bestämmelser vill jag framhålla att kravet på säkerheter vid bankernas kreditgivning har tillkommit med anledning av tidigare erfarenheter och har betraktats som eu väsentligt led i skyddet för insätlarnas medel. När del nu har satts i fråga om detta krav längre är nödvändigt kan det emellertid finnas anledning att utreda om det går att mera allmänt ge avkall på kravel på särskild säkerhet för kredit. En omständighet som har åberopats är att utländska banklagar inte upptar krav på formella säkerheter. Det bör därför klarläggas bl. a. vilken betydelse detla har för de svenska bankerna och deras möjligheter att i den ökande internationella verksamheten konkurrera med utländska banker på lika villkor. Jag avser därför alt föreslå regeringen all ge banklagsulredningen i uppdrag att förutsättningslöst ulreda om huvudregeln au för kredit från bank skall ställas särskild säkerhet behövs också i framliden eller kan modifieras eller slopas utan risk för att insätlarnas skydd äventy­ras.

I frågan om att vidga blancokredilramen bör man undvika att banklagens rörelseregler blir alllför detaljerade och i onödan styr inriktningen av bankernas kreditgivning. Jag anser därför i likhet med utredningen att det är lämpligare alt höja procentsatsen förden tillåtna blancokreditvolymen än alt enligt bankföreningens tidigare förslag särskilja blancokrediter till fysiska personer och lägga dessa krediter utanför den generella blancokreditvoly­men.

Jag anseratt den föreslagna ökningen av blancokredilramen från 5 lill 10 % kan godtas utan au insätlarnas skydd äventyras. En sådan ökning innebär att den tillåtna volymen beräknad med hänsyn till förhållandena vid ulgången av augusti 1979 för affärsbankerna fördubblas från 10 246 milj. kr. till 20 492 milj. kr. Dessa belopp skall ses mot en beviljad ullåning och lämnade garantier vid samma tidpunkt på sammanlagt ca 164 000 milj. kr.

År 1966 fick bankerna rätt att lämna kredit utan särskild säkerhet även lill samfälligheter som avses i lagen (1966:700) om vissa gemensamhetsanlägg­ningar (prop, 1966:128, B:oU 54, rskr 394, SFS 709). Vid denna tid fanns inte någon motsvarighet till den nuvarande generella rätten för bankerna atl inom en allmän ram lämna blancokrediter, I samband med att anläggningslagen (1973:1149) trädde i kraft år 1974 ändrades bestämmelserna till att avse samfällighetsförening, (prop, 1973:160, CU 33, rskr 389, SFS 1159-1161),

Blancokreditgivningen till samfälligheisföreningar har varit ringa. Med

Prop. 1979/80:51

10

hänsyn till detta och till alt jag nu förordar en väsentligt vidgad ram för bankernas blancokrediter bör kredilgivningen lill samfälligheisföreningarna innefattas i den generella ramen såsom banklagsutredningen har föreslagit. Jag utgår från alt detla i praktiken inte kommer att medföra någon försämring av samfällighetsföreningarnas möjligheter lill krediter.

På grund av det anförda förordarjag att 59 § BL ändras så att den generella blancokreditvolymen höjs från 5 till 10 % räknat på summan av affärsbanks eget kapital och dess inlåning samt att blancokreditgivning till samfälligheis­föreningar inryms i denna volym. Motsvarande ändringar bör göras för sparbanker i 28 § SpL och för föreningsbanker i 36 § JkL. 1 likhet med vad som har framhållits vid tidigare förändringar av blancokrediträtten (prop. 1968:143 och prop. 1975:73) vill jag understryka att samma grundsats bör gälla vid bankernas blancokreditgivning som vid all annan kreditgivning, nämligen an trygghet skall föreligga för låneförbindelsens fullgörande. Den vidgade rätten atl lämna kredit utan särskild säkerhel ställer stora krav på bankernas bedömning av låntagarna vid kreditprövningen. Jag utgår från atl bankin­spektionen ägnar särskild uppmärksamhet åt de praktiska verkningarna av den ökade generella blancokrediträtten.

3 Hemställan

Med hänvisning lill vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen föreslår riksdagen

att antaga inom ekonomidepartementet upprättade förslag lill

1.

lag om ändring i lagen (1955:183) om bankrörelse,

2.

lag om ändring i lagen (1955:416) om sparbanker,

3.

lag om ändring i lagen (1956:216) om jordbrukskasserörelsen,

4 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslular att genom proposition föreslå riksdagen alt antaga de förslag som föredraganden har lagt fram.

Prop. 1979/80:51

11

Bilaga 1

EKONOMI­DEPARTEMENTET

BLANCOKREDITER OCH BANKKONTORS ETABLERING

Delbetänkande avgivet av banklagsutredningen

DsE 1979:5

Prop. 1979/80:51

12

Till Statsr

å

det och chefen f

ö

r ekonomi dep

å

rtementet

Genom beslut den 23 juni 1976 bemyndigade regeringen chefen f

ö

r d

å

varande finansdepartementet att tillkalla h

ö

gst sju Ledam

ö

ter med uppdrag att se 

ö

ver banklagstiftningen. Med st

ö

d av bemyndigandet tillkallades den 1 juli 1976 r

ä

tts­chefen Kurt[REDACTED_EFTERNAMN] (ordf

ö

rande), bankdirekt

ö

ren Bertil[REDACTED_EFTERNAMN], bank inspekt

ö

ren Stig[REDACTED_EFTERNAMN], riksbanksdirekt

ö

ren Kurt[REDACTED_EFTERNAMN]

ö

f, direkt

ö

ren Swen[REDACTED_EFTERNAMN], direkt

ö

ren Sven G,[REDACTED_EFTERNAMN] och bankdirekt

ö

ren Lars-Erik Thunholm som ledam

ö

ter.

Som sakkunnig f

ö

rordnades avdelningsdirekt

ö

ren Lars-Olof Th

ö

rn och som expert hovr

ä

ttsassessorn Jan B

ö

kmark. Som experter har vidare f

ö

rordnats fr.o.m. den 1 oktober 1976 byr

å

direkt

ö

ren Bo Dahlheim, fr.o.m. den 1 april 1978 civilekonomen To.nas Lindstrand och fr.o.m. den 20 mars 1979 hovr

ä

ttsfiskalen Thomas Utterstr

ö

m.

Utredningens sekreterare har t.o.m. den 19 april 1977 varit numera departementsr

å

det Lars[REDACTED_EFTERNAMN] samt d

ä

refter numera kanslir

å

det Lars Bredin. Vidare har hovr

ä

ttsassessorn Lars Noltorp fr.o.m. den 1 januari 1978 och hovr

ä

ttsassessorn Anders[REDACTED_EFTERNAMN]

ö

m fr.o.m. den 20 november 1978 f

ö

rordnats till bitr

ä

dande sekreterare.

Utredningen har tidigare 

ö

verl

ä

mnat delbet

ä

nkandet Nya kap i ta 11

ä

ckningsregler f

ö

r bankerna.

Utredningen f

å

r h

ä

rmed 

ö

verl

ä

mna delbel

ä

nkandet Blancokrediter och bankkontor setablering.

Prop. 1979/80:51

13

Reservation har avgetts av ledamoten Sven G.[REDACTED_EFTERNAMN]. S

ä

rskilt yttrande har avgetts av Ledamoten Lars-Erik Thunholm.

Utredningen avser att n

ä

rmast behandla bl.a. fr

å

gor om anpassning av banklagarna till den nya aktiebolagslagen.

Stockholm i juni 1979

Kurt[REDACTED_EFTERNAMN]

Bertil[REDACTED_EFTERNAMN]    Stig[REDACTED_EFTERNAMN]    Kurt[REDACTED_EFTERNAMN]

ö

f

Sven[REDACTED_EFTERNAMN]       Sven G.[REDACTED_EFTERNAMN]    Lars-Erik Thunholr

/Lars Bredin Lars Noltorp Anders[REDACTED_EFTERNAMN]

ö

m

Prop. 1979/80:51

14

INNEHALL

SAMMANFATTNING........................................................................... 

5

F

Ö

RFATTNINGSF

Ö

RSLAG.................................................................. 

..... 

8

1.

F

ö

rslag till lag om 

ä

ndring i Lagen (1955:183) om bankr

ö

relse     

8

2.

F

ö

rslag till lag om 

ä

ndring i lagen (1955:416) om sparbanker       

10

3.

F

ö

rslag till lag om 

ä

ndring i lagen (1956:216) om jordbrukskasser

ö

relsen          

12

1

Inledning............................................................................ 

15

2

BLancokredi ter.................................................................. 

15

2.1

G

ä

llande r

ä

tt....................................................................... 

.. 

15

2.2

Historik............................................................................... 

.. 

16

2.2.1

Inledning............................................................. 

.. 

16

2.2.2

Blancokredit best

ä

mmeLser f

ö

re nu g

ä

llan­de lag       

17

2.2.2.1

Aff

ä

rsbankerna............................... 

.. 

17

2.2.2.2

Sparbankerna.................................. 

.. 

20

2.2.2.3

Kredi t kassorna.............................. 

.. 

20

2.2.3        1968 

å

rs lag........................................................ 

21

2.2.A   

Ä

ndringen 

å

r 1975.................................................. 

24

2.2.5

Bankf

ö

reningens framst

ä

llning.......................... 

.. 

25

2.2.6

Blancokredil till utl

ä

ndsk stat............................ 

.. 

26

2.3         

Ö

verv

ä

ganden och f

ö

rslag................................................. 

.. 

29

S

ä

rskilt yttrande av ledamoten Lars-Erik Thunholm,

Prop. 1979/80:51

'5

SAMMANFATTNING

I banklagsutredningens direktiv ing

ä

r att pr

ö

va banklag­stiftningens r

ö

relseregler p

å

 s

ä

dana punkter d

ä

r j

ä

mkningar framst

å

r som angel

ä

gna mot bakgrund av utvecklingen efter bank Lagsref ormen 

ä

r 1968. Utredningen redovisar i detta delbet

ä

nkande vissa f

ö

rslag till 

ä

ndringar i r

ö

relsereg­lerna. 

Ä

ndringarna avser bankernas r

ä

tt att l

ä

mna kredit utan s

ä

kerhet, s.k. blancokredil, och r

ä

tten att etablera bankkontor.

Banklagstiftningens huvudregel f

ö

r kredilgivningen inneb

ä

r att L

ä

n f

å

r l

ä

mnas endast mot betryggande s

ä

kerhet i fast eller L

ö

s egendom eller i form av borgen. Fr

å

n huvudregeln finns ett undantag som medger bankerna en generell r

ä

tt att L

ä

mna blancokredil inom en viss ram. Denna

ä

r best

ä

md tili ett belopp som svarar mot h

ö

gst 5 % av summan av institutets eget kapital och inl

å

ning. Ut

ö

ver ramen f

å

r blancokredil L

ä

mnas till n

ä

ringsidkare i och f

ö

r hans r

ö

relse om krediten 

ä

r kortvarig och till vissa s

ä

rskilt angivna L

å

ntagare bland vilka kan n

ä

mnas staten, kommunerna, utl

ä

ndska bankf

ö

retag och samf

ä

ILighetsf

ö

reningar.

Den till

å

tna blancokreditvolymen uppgick i augusti 1978 till 8 500  milj. kr. och var i genomsnitt utnyttjad till 65 %. Vissa aff

ä

rsbanker och sparbanker hade dock utnyttjat st

ö

rre delen av utrymmet f

ö

r blancokrediter.

Utredningen anser att det finns anledning att r

ä

kna med en 

ö

kad efterfr

å

gan p

ä

 blancokrediter i framtiden. Detta h

ä

nger samman med den minskande sj

ä

lvfinansieringen i n

ä

ringslivet och att f

ö

retag inte s

ä

llan saknar m

ö

jlighet att l

ä

mna bank­m

ä

ssiga s

ä

kerheter. Vidare bidrar allm

ä

nhetens tilltagande intresse f

ö

r s.k. sparl

ä

n, som L

ä

mnas utan s

ä

kerhet. Bankernas v

ä

xande internationella engagemang har ocks

å

 betydelse. P

å 

detta omr

å

de konkurrerar de svenska bankerna med f

ö

rs

ä

krings-

Prop. 1979/80:51

16

f

ö

retag och utl

ä

ndska banker, som inte 

ä

r underkastade s

ä

kerhetskrav av den typ som st

ä

lls upp i den svenska bank-Lagstiftningen. Utredningen anser mot denna bakgrund att m

ö

jligheterna f

ö

r bankerna att L

ä

mna blancokrediter 

ä

r otill­r

ä

ckliga.

Utredningen konstaterar vidare att blancokreditgivningen inneb

ä

r avsev

ä

rda hanterings- och kostnadsm

ä

ssiga f

ö

rdelar f

ö

r b

å

de banker och l

å

ntagare. Bankernas f

ö

rluster p

å

 denna kreditgivning har ocks

ä

 visat sig ringa. Mot bakgrund h

ä

rav finner utredningen att starka sk

ä

l talar f

ö

r att vidga m

ö

j­ligheterna f

ö

r bankerna att L

ä

mna blancokrediter. Utred­ningen f

ö

resl

ä

r en

ö

kning av blancokreditvolymen fr

ä

n 5 till 10 

%,   

Detta inneb

ä

r att den till

å

tna volymen f

ö

r aff

ä

rsbank­ernas  del  blir ca 17 miljarder kr., vilket belopp skall ses mot en beviljad utl

å

ning och L

ä

mnade garantier p

ä

 samman­lagt 146 miljarder kr.

I f

ö

renklande syfte f

ö

resl

ä

r utredningen att den f

ö

rh

å

llande­vis ringa blancokreditgivning som nu sker till samf

ä

llig-hetsf

ö

reningar inryms i blancokreditkvoten.

En Ledamot av utredningen utvecklar i ett s

ä

rskilt yttrande sin syn p

ä

 banklagstiftningens s

ä

kerhetskrav och kommer till den slutsatsen att den centrala regeln om att L

å

n en­dast f

å

r beviljas mot betryggande s

ä

kerhet varken 

ä

r menings­full eller 

ä

ndam

å

lsenlig.

Prop. 1979/80:51

17

F

Ö

RFATTNINGSF

Ö

RSLAG

1

F

ö

rslag till

Lag om 

ä

ndring i lagen (1955:183) om bankr

ö

relse

H

ä

rigenom f

ö

rordnas, att 59 

§

-------- lagen (1955:183) om

bankr

ö

relse skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen lydelse

59 

§

Kredit f

ä

r beviljas

Kredit f

å

r beviljas

endast mot betryggande

endast mot betryggande

s

ä

kerhet i fast eller

s

ä

kerhet i fast eller

l

ö

s egendom eller i form

l

ö

s egendom eller i form

av borgen. Utan s

ä

kerhet

av borgen. Utan s

ä

kerhet

f

å

r dock kredit l

ä

mnas

f

ä

r dock kredit l

ä

mnas

till ett sammanlagt be-

till ett sammanlagt be­

lopp, som vid varje

lopp, som vid varje

tidpunkt svarar mot h

ö

gst

tidpunkt svarar mot h

ö

gst

fem procent av summan av

t io procent av summan av

bankaktiebolags eget

bankaktiebolags eget

kapital och dess in-

kapital och dess in-

ISnlng. D

ä

rut

ö

ver f

å

r

l

å

ning. D

ä

rut

ö

ver f

ä

r

kredit utan s

ä

kerhet

kredit utan s

ä

kerhet

bewiIj as

bevi Lj as

1.

s

ä

dan l

å

ntagare,

1. s

å

dan l

ä

ntagare, som avses i 57 

§

 f

ö

rsta

som avses i 57 

§

 f

ö

rsta stycket A 2 eller 3,

stycket A 2 eller 3, samt utl

ä

ndskt bankf

ö

re-

samt utl

ä

ndskt bankf

ö

re­tag,

tag,

2.

samf

ä

I lighetsf

ö

re-ni ng,

Z_.   

n

ä

ringsidkare i

                           2_.   

n

ä

ringsidkare i

och f

ö

r hans r

ö

relse, om

och f

ö

r hans r

ö

relse, om

krediten 

ä

r kortvarig.

krediten 

ä

r kortvarig.

 Senaste lydelse 1975:227 

2 

Riksdagen 1979/80. 1 samt Nr 51

Prop. 1979/80:51

18

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen lydelse

Aktie i bolag, som huvudsakligen f

ö

rvaltar eller driver handel med aktier eller som idkar emissionsr

ö

relse, f

ä

r mottagas som pant endast om aktien noteras vid fondb

ö

rs h

ä

r i Landet. Vad nu sagts g

ä

ller 

ä

ven f

ö

rlagsbevis, som utf

ä

rdats av s

å

dant bolag.

Best

ä

mmelsen i 49 S om f

ö

rbud f

ö

r bankbolag att som pant mottaga egen aktie 

ä

ger motsvarande till

ä

mpning p

å 

f

ö

rlagsbevis som bolaget utf

ä

rdat.

Prop. 1979/80:51

19

2

F

ö

rslag till

Lag om 

ä

ndring i Lagen (1955:416) om sparbanker

H

ä

rigenom f

ö

rordnas, att 28 

§

------- lagen (1955:416)

om sparbanker skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen lydelse

28

§

Kredi t f

ä

 r beviIj as endast mot betryggande s

ä

kerhet i fast eller l

ö

s egendom eller i form av borgen. Utan s

ä

kerhet f

ä

r dock kredit l

ä

mnas till ett sammanlagt belopp, som vid varje tidpunkt svarar mot h

ö

gst fem procent av summan av sparbanks fonder och dess inl

å

ning. D

ä

rut

ö

ver f

ä

r kredit utan s

ä

kerhet be­vi I j a s

1.         s

ä

dan l

ä

ntagare,

som avses i 26 

§

 f

ö

rsta

stycket A 2 eller 3, samt

utl

ä

ndskt bankf

ö

retag,

2.   samf

ä

llighetsf

ö

rening

3. n

ä

ringsidkare i och

f

ö

r hans r

ö

relse, om kredi­ten 

ä

r kortvarig.

Kredit f

å

r beviljas endast mot betryggande s

ä

kerhet i fast eller l

ö

s egendom eller i form av borgen. Utan s

ä

kerhet f

ä

r dock kredit l

ä

mnas till ett sammanlagt belopp, som vid varje tidpunkt svarar mot h

ö

gst tio procent av summan av sparbanks fonder och dess inl

ä

ning. D

ä

rut

ö

ver f

å

r kredit utan s

ä

kerhet be­viljas

1. s

ä

dan l

ä

ntagare, som avses i 26 

§

 f

ö

rsta stycket A 2 eller 3, samt utl

ä

ndskt bankf

ö

retag,

2_,   

n

ä

ringsidkare i och f

ö

r hans r

ö

relse, om krediten 

ä

r kortvarig.

Aktie i bolag, som huvudsakligen f

ö

rvaltar eller driver handel med aktier eller som idkar eroissionsr

ö

relse, f

å

r mottagas som pant endast om aktien noteras vid fondb

ö

rs h

ä

r i landet. Vad nu sagts g

ä

ller 

ä

ven f

ö

rlagsbevis som

1

Senaste lydelse 1975:228

Prop. 1979/80:51

20

Nuvarande Lydelse

F

ö

reslagen Lydelse

utf

ä

rdats av s

å

dant bolag.

Sparbank f

å

r ej som pant mottaga f

ö

rlagsbevis, som spar­ banken utf

ä

rdat, och ej heller bevis om tillskott till ga­rantifond eller grundfond i sparbanken.

Prop. 1979/80:51

21

3

F

ö

rslag till

Lag om 

ä

ndring i lagen (1956:216) om jordbrukskasser

ö

relsen

H

ä

rigenom f

ö

rordnas, att 36 

§

------- lagen (1956:216)

om jordbrukskasser

ö

relsen skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen lydelse

36 

ö

1

Kredi t f

å

r beviIj as endast mot betryggande s

ä

kerhet i fast eller l

ö

s egendom eller i form av borgen. Utan s

ä

kerhet f

ä

r dock kredit l

ä

mnas till ett sammanlagt belopp, som vid varje tidpunkt svarar mot h

ö

gst fem procent av summan av centralkassas och anslutna jordbrukskassors eget kapital samt central­kassans inl

å

ning. D

ä

rut

ö

ver f

ä

r kredit utan s

ä

kerhet beviIj as

1.         s

å

dan l

å

ntagare, som

avses i 34 S f

ö

rsta stycket

A 2 eller 3, dock icke

staten, samt utl

ä

ndskt

bankf

ö

retag,

2.   samf

ä

lLighetsf

ö

rening,

3. n

ä

ringsidkare i och

f

ö

r hans r

ö

relse, om kredi­ten 

ä

r kortvarig.

Kredit f

ä

r beviljas endast mot betryggande s

ä

kerhet i fast eller l

ö

s egendom eller i form av borgen. Utan s

ä

kerhet f

å

r dock kredit l

ä

mnas till ett sammanlagt belopp, som vid varje tidpunkt svarar mot h

ö

gst t i o procent av summan av centralkassas och anslutna jordbrukskassors eget kapital samt central­kassans inl

å

ning. D

ä

rut

ö

ver f

ä

r kredit utan s

ä

kerhet bevi I j as

1. s

å

dan l

ä

ntagare, som avses i 34 S f

ö

rsta stycket A 2 eller 3, dock icke staten, samt utl

ä

ndskt bank­f

ö

retag,

2_.   

n

ä

ringsidkare i och f

ö

r hans r

ö

relse, om kredi­ten 

ä

r kortvarig.

Senaste lydelse 1975:229

Prop. 1979/80:51

22

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen lydelse

Kredit utan s

ä

kerhet enligt f

ö

rsta stycket beviljas a.v centralkassa eller, efter medgivande av denna, av an­sluten jordbrukskassa.

Aktie i bolag, som huvudsakligen f

ö

rvaltar eller driver handel med aktier eller som idkar emissionsr

ö

reLse, f

å

r mottagas som pant endast om aktien noteras vid fondb

ö

rs h

ä

r i landet. Vad nu sagts g

ä

ller 

ä

ven f

ö

rlagsbevis som ut­f

ä

rdats av s

å

dant bolag.

Kreditkassa f

å

r ej som pant mottaga aktie i bolag, som har till uppgift att tillgodose f

ö

r kreditkassor gemensam­ma intressen, eller f

ö

rlagsbevis, som s

å

dant bolag eller centralkassa utf

ä

rdat, och ej heller bevis om andel i eller tillskott till kreditkassan sj

ä

lv eller annan jordbrukets kreditkassa.

Prop. 1979/80:51

23

1

INLEDNING

Utredningen (Fi 1976:04) med uppdrag att se 

ö

ver banklagstift­ningen, som har antagit namnet bankLagsutredningen,skaLL enligt direktiven, vars fullst

ä

ndiga lydelse framg

å

r av vad chefen f

ö

r finansdepartementet anf

ö

rde till regeringsprotokollet den 23 juni 1976, bl.a. f

ö

resl

ä

ä

ndringar i bank inst itutens r

ö

relse-regler p

å

 s

ä

dana punkter d

ä

r j

ä

mkningar i de g

ä

llande reg­lerna  framst

å

r som angel

ä

gna mot bakgrund av utvecklingen efter

å

r 1968. S

å

vitt g

ä

ller den centrala s

ä

kerhetsregeLn att bank endast f

å

r l

ä

mna kredit mot betryggande s

ä

kerhet i form av pant eller borgen framh

ä

lLs dock i direktiven att det inte finns anledning att aktualisera fr

å

gan om att slopa denna regel.

Utredningen har mot bakgrund av direktiven g

ä

tt igenom reglerna i banklagarnas r

ö

re I sekapi teL och d

ä

rvid uppm

ä

rksammat vissa punkter d

ä

r j

ä

mkningar i de g

ä

llande reglerna framst

å

r som angel

ä

gna. P

ä

 tv

å

 punkter har utredningen funnit sk

ä

l att redan nu l

ä

gga fram f

ö

rslag till 

ä

ndringar i r

ö

relsekapitlen. Detta g

ä

ller i fr

å

ga om banks r

ä

tt att l

ä

mna s.k. blancokredit och i fr

ä

ga om banks r

ä

tt att etablera bankkontor.

2

BLANCOKREDITER

2.1        G

ä

llande r

ä

tt

Banklagarna inneh

å

ller i stort sett likalydande best

ä

mmelser f

ö

r bankinstitutens kreditgivning. Dessa regler finns f

ö

r aff

ä

rsbankerna i 59 

§

 lagen (1955:183) om bankr

ö

relse (BL), f

ö

r sparbanker i 28 S lagen (1955:416) om sparbanker (SpL) och f

ö

r f

ö

reningsbankerna i 36 

§

 lagen om jordbrukskasser

ö

relsen (JkL). Reglerna har med undantag f

ö

r vissa 

ä

ndringar 

å

r 1975 (SFS 1975:227) varit of

ö

r

ä

ndrade sedan de fick sin utformning genom 1968 

ä

rs banklagstiftning.

Prop. 1979/80:51

24

Huvudregeln 

ä

r att l

å

n f

ä

r L

ä

mnas endast mot betryggande s

ä

kerhet i fast eller L

ö

s egendom eller i form av borgen. Denna regel som saknar motsvarighet i andra l

ä

nder har sedan l

ä

nge g

ä

llt inom svensk banklagstiftning. Inneb

ö

rden av regeln 

ä

r att den st

ä

llda s

ä

kerheten v

ä

rderad efter objektiva grunder skall t

ä

cka hela kredit be loppet. Ett s

å

dant krav p

ä

 s

ä

kerhet har ansetts n

ö

dv

ä

ndigt vid bankinstitutens kreditgivning bl.a. med h

ä

nsyh  till ins

ä

ttarna och skyddet f

ö

r deras medel hos bankerna. Genom vissa undantag fr

å

n denna regel -bankinstitutens m

ö

jlighet att i viss omfattning l

ä

mna kredit utan s

ä

rskild s

ä

kerhet, s.k. blancokredit - har dock skapats en viss n

ö

dv

ä

ndig flexibilitet.

Bankinstituten har en generell r

ä

tt att l

ä

mna blancokredit inom en viss ram. Denna

ä

r best

ä

md till ett belopp mot­svarande h

ö

gst 5 % av summan av institutets eget kapital (f

ö

r sparbank egna fonder och f

ö

r kr

é

ditkassa summan av centralkassas och anslutna jordbrukskassors eget kapital) och dess inl

ä

ning. Blancokredit f

ä

r vidare ut

ö

ver den gene­rella blancokreditramen l

ä

mnas till vissa s

ä

rskilt angivna l

ä

n­tagare, som anses goda f

ö

r sina f

ö

rbindelser. Bland dessa l

ä

n­ tagare 

ä

r bl.a. staten, kommun eller d

ä

rmed j

ä

mf

ö

rlig sam­f

ä

llighet, aff

ä

rsbank, sparbank, centralkassa eller annan allm

ä

n kassa eller inr

ä

ttning, vars reglemente fastst

ä

llts av regeringen, kreditaktiebolag, bank

ä

gt aktiebolag som enligt regeringens medgivande f

ä

r j

ä

mst

ä

llas med kreditaktiebolag, f

ö

rs

ä

kringsf

ö

retag med svensk koncession, utl

ä

ndskt bankf

ö

re­tag och samf

ä

llighetsf

ö

rening. Blancokredit f

å

r slutligen l

ä

mnas ocks

ä

 till n

ä

ringsidkare i och f

ö

r hans r

ö

relse, om kre­diten 

ä

r kortvarig. De angivna reglerna om kredit 

ä

ger mot­svarande till

ä

mpning p

ä

 garantif

ö

rbindelse som bankinstitutet ikl

ä

der sig (62 

§

 BL, 31 

§

 SpL och 39 

§

 JkL).

2.2       Hi storik

2.2.1      Inledning

1 det f

ö

ljande redog

ö

rs f

ö

r den utveckling som har lett fram

Prop. 1979/80:51

25

till nuvarande reg ler om blancokrediter. Inledningsvis behand­las lagstiftningen fram till 1968 

ä

rs banklagsreform. D

ä

refter f

ö

ljer en redog

ö

relse f

ö

r 1968 

å

rs banklagsreform. Vidare redo­visas bakgrunden till de 

ä

ndringar av reglerna som 

ä

gde rum 

ä

r 1975. Slutligen redog

ö

rs s

ä

rskilt f

ö

r blancokrediter till utl

ä

ndsk stat.

2.2.2      Blancokreditbest

ä

mmelser f

ö

re nu g

ä

llande lag

F

ö

re 

ä

r 1968 g

ä

llde olika reglerf

ö

rde skilda instituten i fr

å

ga om r

ä

tten att L

ä

mna blancokrediter.

2.2.2.1    Aff

ä

rsbankerna

I sitt bet

ä

nkande (SOU 1927:11) tog 1924 

ä

rs bankkommitt

é

 upp fr

å

gan om bankernas kreditgivning. Kommitt

é

n f

ö

rordade en huvudregel av inneb

ö

rd att kredit inte fick beviljas utan att banken f

å

r antingen reals

ä

kerhet eller namn s

ä

kerhet, och att s

ä

kerheten av banken pr

ö

vades vara betryggande. Pr

ö

vningen av s

ä

kerhetens beskaffenhet skulle s

å

ledes ligga i bankled­ningens egen hand. Om bankLedningen skulle ha saknat  objektiva sk

ä

l f

ö

r sin pr

ö

vning av s

ä

kerhetens v

ä

rde, kunde en verklig pr

ö

vning icke anses ha f

ö

rekommit - n

å

got som kunde ber

ä

ttiga bankinspektionen att ingripa. Fr

ä

n huvudregeln f

ö

reslog kom­mitt

é

n vissa undantag. S

ä

lunda skulle en viss krets av l

å

n­tagare, d

ä

ribland stat och kommun kunna f

ä

 kredit utan s

ä

kerhet, S

ä

dan kredit skulle 

ä

ven aff

ä

rsidkare kunna erh

å

lla i och f

ö

r r

ö

relsen. Denna r

ä

tt att l

ä

mna blancokredit tillkom f

ö

r att t

ä

cka varuoms

ä

ttningens behov. Kommitt

é

n understr

ö

k att ett uppgivande av kravet p

ä

 s

ä

rskild s

ä

kerhet inte innebar ett upp­givande av det sj

ä

lvklara kravet, att kredittagarnas till­g

å

ngar skulle inneb

ä

ra en fullgod s

ä

kerhet f

ö

r fordringen. Banken m

ä

ste i regel p

ä

 n

å

got s

ä

tt kunna f

ö

lja f

ö

retagets st

ä

llning under den tid krediten 

ä

gde best

å

nd. Kommitt

é

ns bet

ä

nkande f

ö

ranledde inte n

å

gon proposition i 

ä

mnet. De f

ö

r-

Prop. 1979/80:51

26

luster bankbolagen 

å

samkades i samband med v

ä

rldsdepressionen 1929-1932 aktualiserade

ä

ter fr

å

gan om en lagrevision varvid 1932 

ä

rs banksakkunniga tillsattes. Mot den av 1924 

å

rs kom­mitt

é

 f

ö

reslagna huvudregeln att kredit endast fick utl

ä

mnas mot reals

ä

kerhet eller borgen hade Svenska bankf

ö

reningen under remissbehandlingen bl.a. anm

ä

rkt att en s

ä

dan best

ä

mmelse l

ä

tt kunde ge anledning till ett slentrianm

ä

ssigt f

ö

rbiseende av l

å

nes

ö

kandens person och uppm

ä

rksamhetens koncentrerande p

å 

s

ä

kerhetens beskaffenhet. Bankf

ö

reningen pekade ocks

å

 i anslut­ning till den f

ö

reslagna huvudregeln p

ä

 den omd

ö

mesfr

ä

ga som fanns i best

ä

mmelsen om att i fall bank Iedningen saknade ob­jektiva sk

ä

l f

ö

r sin pr

ö

vning av s

ä

kerheten, kunde en verklig pr

ö

vning icke anses ha f

ö

rekommit, vilket kunde ber

ä

ttiga bankinspektionen till ingripande. Enligt bankf

ö

reningen kunde h

ä

rigenom omd

ö

mesfr

å

gor f

ö

rvandlas till lagfr

å

gor och omd

ö

mes­fall till lagbrott.

1932 

ä

rs banksakkunniga fann dock att de f

ö

reslagna f

ö

re­skrifterna hade sin stora betydelse som ett st

ö

d f

ö

r bank­inspektionen och f

ö

rordade att den av 1924 

ä

rs bankkommitt

é 

f

ö

reslagna huvudregeln skulle lagf

ä

stas. Detta blev ocks

ä 

statsmakternas beslut.

Ä

ven betr

ä

ffande de f

ö

reslagna undantagen fr

ä

n huvudregeln f

ö

reslog de banksakkunniga i huvudsak samma best

ä

mmelser som 1924 

å

rs bankkommitt

é

. Regering och riksdag f

ö

ljde de sakkunnigas f

ö

rslag.

Ä

ven 1949 

å

rs banklagssakkunniga, vars f

ö

rslag l

ä

g till grund f

ö

r 1955 

ä

rs BL, ber

ö

rde i sitt bet

ä

nkande (SOU 1952:2) fr

ä

gan om blancokrediter.

I framst

ä

llningar, som gjorts av 1940 

ä

rs hantverks- och sm

å

industriut redning och sm

å

f

ö

retagsutredningen, hade be­hoven av f

ö

rlagskredit under s t ruk-i t s. Mot bakgrund h

ä

rav

Prop. 1979/80:51

27

f

ö

reslog de banklagssakkunniga att kredit utan s

ä

kerhet skulle kunna L

ä

mnas idkare av hantverk och sm

å

industri till ett belopp av i varje fall h

ö

gst 50 000 kr och sammanlagt h

ö

gst en tiondel av bankbolagets eget kapital.

De sakkunniga framh

ö

ll vidare att varuoms

ä

ttningens behov av bLancokred i t er i m

ä

nga fall inte kunde tillgodoses eftersom enligt praxis oms

ä

ttning av s

ä

dana krediter ej medgavs. De sakkunniga f

ö

rordade d

ä

rf

ö

r att oms

ä

ttning medgavs i de fall, dar den bakomliggande aff

ä

rstransaktionens egen natur kr

ä

vde ett dylikt anst

å

nd. F

ö

r att den kortvariga krediten inte skulle f

ä

 karakt

ä

r av st

å

ende f

ö

rlagskredit, borde dock om­s

ä

ttning inte medges i s

ä

dan utstr

ä

ckning att kredittiden kom att 

ö

verskrida ett 

å

r.

Departementschefen betonade (prop 1955:3) att de f

ö

reslagna best

ä

mmelserna innefattade en betydande utvidgning av aff

ä

rs­bankernas befogenhet att ul

ä

mna L

ä

n utan s

ä

kerhet och att bankerna skulle komma att uts

ä

tta sig f

ö

r 

ö

kade risker. En­ligt departementschefen var riskerna sv

ä

ra att ber

ä

kna och en viss f

ö

rsiktighet vid reformens genomf

ö

rande var d

ä

rf

ö

r n

ö

d­v

ä

ndig. Den f

ö

reslagna regeln att krediterna sammanlagt skulle f

ä

 uppg

ä

 till h

ö

gst en tiondel av bankens eget kapital fann departementschefen v

ä

l avv

ä

gd. I fr

ä

ga om den individuella begr

ä

nsningen av krediterna f

ö

rordade han dock en h

ö

jning av maximigr

ä

nsen till 75 000 kr. D

ä

rut

ö

ver f

ö

reslog han att krediterna skulle kunna l

ä

mnas sm

å

f

ö

retagare i gemen.

I skrivelse fr

ä

n december 1958 framh

ö

ll tolv bankbolag att bankerna kunde anlita L

ä

nekassan av 1914 som garant f

ö

r l

å

ns 

å

terbetalande. Kassan skulle d

ä

rvid medverka till dels en av sociala sk

ä

l p

å

kallad L

ä

negivning till fysiska personer, som inte f

ö

rm

å

dde st

ä

lla fullt bankm

ä

ssig s

ä

kerhet, dels ock beviljande av s.k. privatl

å

n till fysiska personer. Den av bankerna gjorda framst

ä

llningen borde enligt remissinstanserna i st

ä

llet tillgodoses s

ä

 att bankernas r

ä

tt att bevilja blanco-

Prop. 1979/80:51

28

krediter utvidgades. I proposition 1960:45 f

ö

rordade departe­mentschefen att till best

ä

mmelserna om blancokrediter skulle fogas en f

ö

reskrift om att bankerna kunde bevilja kredit till annan 

ä

n sm

å

f

ö

retagare till ett h

ö

gsta belopp i varje s

ä

r­skilt fall av 5 000 kr. Riksdagen bif

ö

ll propositionen. 8r 1962 h

ö

jdes beloppsgr

ä

nsen till 15 000 kr.

2.2.2.2    Sparbankerna

Sparbankerna hade fram till 

å

r 1955 - bortsett fr

ä

n de stats­garanterade L

ä

nen - endast r

ä

tt att l

ä

mna kommun eller dylik samf

ä

llighet eller annan sparbank kredit utan s

ä

rskild s

ä

ker­het. 1948 3rs sparbankssakkunniga f

ö

reslog (SOU 1954:10) att krediter ocks

å

 skulle kunna l

ä

mnas till ett belopp i varje s

ä

rskilt fall av h

ö

gst 3 000 kr och sammanlagt motsvarande h

ö

gst en femtedel av sparbankens fonder.

Som sk

ä

l t

ö

r f

ö

rslaget anf

ö

rde de sakkunniga att det i stor utstr

ä

ckr;ing finns duktigt folk, som f

ö

r att s

ä

tta i g

ä

ng egen r

ö

relse eller for andra Liknande syften beh

ö

ver skaffa sig ett mindre kapital genom bankl

ä

n men som inte har n

å

gon s

ä

kerhet att erbjuda. F

ö

r att f

ö

rhinara att n

ä

mnda blancokre­diter, som inte skulle f

ö

rbeh

å

llas viss yrkesgrupp, skulle komma att inneb

ä

ra f

ö

r stora risker f

ö

r sparbankerna hade de nyss­n

ä

mnda ma 

X 

i meringsregI erna uppst

ä

llts. Regering och riksdag f

ö

ljde i huvudsak f

ö

rslaget. Beloppet har sedermera h

ö

jts till 15 000 kr.

2.2.2.3    Kreditkassorna

1950 

ä

rs jordbrukskasseutredning f

ö

reslog i sitt bet

ä

nkande (SOU 1955:1) att staten, kommun eller annan d

ä

rmed j

ä

mf

ö

rlig samf

ä

llighet 

ä

vensom allm

ä

n kassa eller inr

ä

ttning, 1/ars reglemente blivit fastst

ä

llt av Konungen liksom ocks

ä

 aff

ä

rs­banker och sparbanker skulle kunna f

ä

 kredit utan s

ä

rskild s

ä

kerhet. Vid remissbehandlingen anm

ä

rktes p

å

 att utredningens

Prop. 1979/80:51

29

f

ö

rslag inte medgav kredit kassorna att ge blancokredit 

ä

t enskild l

ä

ntagare.

Departementschefen tillstyrkte f

ö

rslaget i huvudsak. Efter­som kredit till staten enligt departementschefen inte torde bli aktuell medtogs emellertid inte staten bland ifr

å

gava­rande kredittagare.

I fr

å

ga om avgr

ä

nsningen av b lancokredit erna fann departe­mentschefen visserligen att den var sn

ä

v, men ans

å

g att den hade fog f

ö

r sig med h

ä

nsyn dels till sp

ö

rsm

ä

let om gr

ä

ns­dragningen mellan kreditinsti t ut en,dels till kredit kassornas kooperativa karakt

ä

r.

En n

ä

rmare redog

ö

relse f

ö

r utvecklingen fram till 1968 

ä

rs banklagsreform finns i kredit institutut redningens bet

ä

nkande (SOU 1967:64) Samordnad banklagstiftning (sid 118 ff).

2.2.3      1968 

ä

rs Lag

Kreditinstitututredningen f

ö

reslog enhetliga best

ä

mmelser om blancokreditgivning f

ö

r samtliga bankinstitut. Enligt utred­ningen skulle bankinstitut - i likhet med vad som redan g

ä

llde f

ö

r aff

ä

rsbankerna - f

ä

 l

ä

mna kredit utan s

ä

rskild s

ä

kerhet till stat, kommun och d

ä

rmed j

ä

mf

ö

rlig samf

ä

llighet, allm

ä

n kassa eller inr

ä

ttning, vars reglemente fastst

ä

llts av Kungl Maj:t, aff

ä

rsbank, sparbank, utl

ä

ndskt bankf

ö

retag och sam­f

ä

llighet som avses i lagen om vissa gemensamhetsanl

ä

ggningar. Utredningen f

ö

reslog dessutom att den "s

ä

kra kretsen" av kre­dittagare ut

ö

kades med svenskt f

ö

rs

ä

kringsbolag och kre­di t ak t i ebolag.

Utredningen fann vidare att det utan risk fr

ä

n soLvenssynpunkt kunde till

å

tas samtliga bankinstitut att l

ä

mna kortvarig blancokredit till aff

ä

rsidkare. Termen aff

ä

rsidkare borde en­ligt utredningen dock bytas ut mot n

ä

ringsidkare.

Prop. 1979/80:51

30

I anslutning till de regler som g

ä

llde f

ö

r aff

ä

rsbanker och sparbanker  f

ö

reslog utredningen att bankinstitut till ett belopp som svarade mot h

ä

lften av det egna kapitalet, skulle f

ä

 bevilja kredit utan krav p

ä

 s

ä

rskild, betryggande s

ä

kerhet. N

å

gra krav p

ä

 begr

ä

nsning av det enskilda l

ä

nebeloppet borde ej uppst

ä

llas. Enligt utredningen borde det ist

ä

llet ankomma p

å 

tillsynsmyndigheten att ange de begr

ä

nsningar av l

ä

nebeloppens h

ö

jd som med h

ä

nsyn till det l

å

ngivande bank insti t ut ets storlek kunde vara p

å

kallade. Utredningen understr

ö

k att en f

ö

rut­s

ä

ttning f

ö

r att blancokredit beviljades var att l

å

ntagarens kreditv

ä

rdighet till

ä

t detta. R

ä

tten att l

ä

mna blancokredit innebar s

ä

lunda inte n

ä

got avsteg fr

ä

n grundsatsen att trygg­het skulle f

ö

religga f

ö

r f

ö

rbindelsens fullg

ö

rande.

F

ö

rslagen att vidga utrymmet f

ö

r bank insti t ut ens blanco­kreditgivning vann anslutning i n

ä

stan alla remissyttranden. Utformningen av ramen f

ö

r den allm

ä

nna blancokreditvolymen f

ö

ranledde emellertid vissa erinringar. Kritiken avs

å

g fr

ä

mst det f

ö

rh

ä

llandet att ramen f

ö

r varje bankinstituts volym sattes i relation till det egna kapitalet. Bakom kritiken l

ä

g bl.a. att effekten av en s

ä

dan relation blir olika f

ö

r skilda bankinstitut 

ä

ven om r

ö

reIsevolymen var densamma. Sparbanks­f

ö

reningen f

ö

rslog d

ä

rf

ö

r att volymen sattes i relation till ett bankinstituts totala uti

ä

ning och f

ö

rordade som l

ä

mplig gr

ä

ns 10 procent av denna. Motiven f

ö

r denna l

ö

sning angav f

ö

reningen vara att kravet p

ä

 t

ä

ckning i eget kapital f

ö

r blancokrediter redan var tillgodosett genom de allm

ä

nna kapi-ta It

ä

ckningsbest

ä

mmelserna. Riksbanksfullm

ä

ktige satte i fr

å

ga om inte bankernas r

ä

tt till blancokreditgivning kunnat vidgas mer 

ä

n utredningen f

ö

reslagit. Fullm

ä

ktige f

ö

reslog att det till

ä

tna beloppet sattes i relation till det f

ö

rvaltade kapi­talet. Med tanke p

ä

 den roll specefika s

ä

kerheter spelat inom svenskt kreditv

ä

sende ans

å

g fullm

ä

ktige det dock rimligt med en f

ö

rsiktig b

ö

rjan. Om den 

ö

kade friheten utnyttjades med goda resultat, borde enligt fullm

ä

ktiges uppfattning en om­pr

ö

vning av den 

ö

vre gr

ä

nsen kunna ske s

å

 snart behov h

ä

rf

ö

r

Prop. 1979/80:51

31

uppstod.

Departementschefen bitr

ä

dde i stort utredningens f

ö

rslag. Betr

ä

ffande f

ö

rslaget att ge bankinstituten r

ä

tt att l

ä

mna en viss krets av l

ä

ntagare blancokredit borde emellertid f

ö

r kre­ditkassornas del staten inte tas med bland dessa kredittagare. I  fr

ä

ga om utformningen av ramen f

ö

r den allm

ä

nna blanco­kreditvolymen anf

ö

rde departementschefen f

ö

ljande.

Vad det h

ä

r g

ä

ller 

ä

r att f

ö

r bank insti t ut en skapa en sektor, inom vilken instituten generellt har r

ä

tt att avvika fr

ä

n det formella s

ä

kerhetskravet. Sektorn b

ö

r best

ä

mmas genom en schablonregel som oavsett kapi ta I styrkan ger bankinstituten en l

ä

mplig och r

ä

ttvis blancok redi t ram. Detta leder tanken ri

ä

r-mast till att i n

ä

gon form st

ä

lla sektorn i relation till ett bankinstituts omslutning. Med denna utg

ä

nspunkt synes det kapital som f

ö

rvaltas av ett bankinstitut, d.v.s. eget kapital och inl

å

ning, kunna anv

ä

ndas som regulator. Metoden begagnas redan nu i banklagstiftningen f

ö

r att best

ä

mma omf

å

nget av viss bunden kreditgivning. Metoden medf

ö

r vidare den uppenbara f

ö

rdelen att blancokreditvolymen f

ö

ljsamt anpassar sig till den totala kredit volymens tillv

ä

xt.

Departementschefen f

ö

rordade d

ä

rf

ö

r att blancokreditvolymen best

ä

mdes som en del av summan av ett bankinstituts eget kapital och dess inl

ä

ning. Med begreppet inl

å

ning avs

å

gs s

ä­

v

ä

l de av allm

ä

nheten i bank institutet insatta medlen som in­stitutets andra skulder eller m.a.o. samtliga p

å

 passivsidan i balansr

ä

kningen upptagna skulder med undantag f

ö

r eget kapi tal.

Med h

ä

nsyn till d

ä

vunna erfarenheter av blancokreditgiv­ningen fann departementschefen, inga bet

ä

nkligheter fr

ä

n s

ä

kerhetssynpunkt f

ö

religga att vidga blancokreditvolymen till 3 procent av det f

ö

rvaltade kapitalet.

Departementschefen delade utredningens uppfattning att det i forts

ä

ttningen inte var n

ö

dv

ä

ndigt att i Lag reglera kredit­beloppets storlek i enskilda fall. Enligt departementschefen f

ä

r de begr

ä

nsningar som med h

ä

nsyn till ett bankinstituts

Prop. 1979/80:51

32

storlek beh

ö

vs - eventuellt efter initiativ av bankinspektionen -tas in i bo lag sordni-nga r, reglementen eller stadgar. Departe­mentschefen understr

ö

k vidare vikten av att bank insti t ut en iakttar s

ä

rskild f

ö

rsiktighet vid kreditgivning av detta slag och att de noga f

ö

ljer ett f

ö

retags st

ä

llning och utveckling under den tid som krediten 

ä

ger best

å

nd. Departementschefen utgick ocks

å

 fr

ä

n att bankinspektionen 

ä

gnade s

ä

rskild uppm

ä

rk­samhet 

ä

t de praktiska verkningarna av den 

ö

kade generella blancokreditr

ä

tten (prop 1968:143 sid 194 ff).

2.2.4      

Ä

ndringen 

ä

r 1975

I skrivelse till finansdepartementet 1973 hemst

ä

llde bank­f

ö

reningen att den generella ramen f

ö

r bankernas m

ö

jligheter att l

ä

mna blancokrediter vidgades fr

ä

n 3 till 5 procent av banks eget kapital och dess inl

å

ning. F

ö

reningen pekade d

ä

r­vid p

ä

 att kreditrisken beror i stor utstr

ä

ckning inte i sista hand p

ä

 om s

ä

rskild s

ä

kerhet st

ä

lls f

ö

r en kredit. Av­g

ö

rande 

ä

r i st

ä

llet l

å

ntagarens ekonomi 

ö

ver huvud taget, ans

å

g

f

ö

reningen och fortsatte: "Utvecklingen pekar enligt bank­f

ö

reningens uppfattning mot ett 

ö

kat behov av blancokrediter f

ö

r f

ö

retagen. Bl.a. har sj

ä

lvfinansieringsgraden i f

ö

retagen starkt minskat under senare tid. Med l

ä

gre sj

ä

lvfinansiering 

ö

kar f

ö

retagens beroende av externa krediter. Efter hand kan allt fler f

ö

retag komma i den situationen att deras tillg

ä

ngar inte f

ö

rsl

å

r som bankm

ä

ssig s

ä

kerhet f

ö

r deras bankengagemang. Bankerna har vidare i 

ö

kad utstr

ä

ckning att l

ä

mna garantier till betydande belopp f

ö

r fullg

ö

randet av stora entreprenader, d

ä

rvid entreprenadf

ö

retaget inte kan st

ä

lla s

ä

kerhet, i vart fall inte bankm

ä

ssig s

ä

kerhet, f

ö

r sin mot f

ö

rbindelse till den garanterande banken. Garantier av detta slag tillhanda­h

å

lls av bankerna i konkurrens med bl.a. svenska och utl

ä

ndska f

ö

rs

ä

kringsf

ö

retag, som inte st

ä

ller krav p

ä

 s

ä

rskild s

ä

kerhet. Bankernas praxis i kredit- och garant i 

ä

renden m

ä

ste successivt anpassas efter s

ä

dana f

ö

rh

å

llande."

Bankf

ö

reningens f

ö

rslag om en h

ö

jning av procenttalet f

ö

r blancokrediter tillstyrktes eller l

ä

mnades utan erinran av samtliga remissinstanser. Bankinspektionen och riksbanksfull­m

ä

ktige inst

ä

mde i bankf

ö

reningens synpunkter att bankens kre­ditgivning i fr

å

ga om industrikrediter och kommersiella krediter

Prop. 1979/80:51

33

inte ensidigt kan styras av kravet pS formella  s

ä

kerheter och att utvecklingen tyder p

ä

 etl ukav behov av blancokrediter f

ö

r f

ö

retagen. Enligt riksbanksfullm

ä

ktige skulle L

ä

ngt drivna krav p

ä

s

ä

kerhet kunna hindra en kreditgivnimj som grundas p

ä

 rationella 

ö

verv

ä

ganden av L 3 ne'b

ö

kande f

ö

retags utvecklings­m

ö

jligheter.

Bankinspektionen tog i skrivelse till regeringen sarama 

ä

r upp fr

å

gan om till

ä

mpningen av b Iancokred i t regLerna p3 bankinsti­tuts Icreditgivning till sidof

ö

retag som driver finansierings­verksamhet i f

ö

rsta hand genom factoring och Leasing. Inspek­tionen framh

ö

ll att, n

ä

r ett sSdant f

ö

retag 

ä

r dotterbolag till en bank, det 

ä

r 

ö

verfl

ö

digt  f

ö

r banken att skydda sina krediter till f

ö

retaget. Om utl3ningen till s

ä

dant dotter­f

ö

retag inte s

ä

kerst

ä

lldes med betryggande pant eller borgen, m

ä

ste bankens allm

ä

nna b Iancokred i tvoLym tas i anspr

å

k, vilket enligt inspektionens mening inte var beh

ö

vligt. Enligt inspek­tionen borde dessa f

ö

retag d

ä

rf

ö

r f

ö

ras in under den "s

ä

kra kretsen" av l

ä

ntagare. H

ä

rigenom skulle utl

ä

ningen till s

ä

dant f

ö

retag inte inkr

ä

kta p

ä

 bankens allm

ä

nna blancokreditvolym.

Inspektionens framst

ä

llan tillstyrktes eller L

ä

mnades utan erinran vid remissbehandlingen.

Den 1 juli 1975 vidgades blancokreditvolymen i enlighet med bankf

ö

reningens f

ö

rslag till 5 procent av det f

ö

rvaltade kapi­talet och bank

ä

gda f i nan s i e r i ng s f 

ö

 re l:ag f

ö

rdes

ö

ver till den "s

ä

kra kretsen" av l

å

ntagare (SFS 1975:227).

2.2.5      Bankf

ö

reningens framst

ä

llning

I skrivelse tilL regeringen den 27 september 1978 hemst

ä

llde bankf

ö

reningen att blancokrediter till fysiska personer, motsvarande f

ö

r varje l

å

ntagare ti 

ö

 g st tre basbelopp enligt Lagen om allm

ä

n f

ö

rs

ä

kring, f

ö

rdes till den "s

ä

kra kretsen" av ISn-tagare.

3 Riksdagen 1979/80. 1 saml. Nr 51

Prop. 1979/80:51

34

Till st

ö

d f

ö

r sin hemst

ä

llan anf

ö

rde f

ö

reningen i huvudsak f

ö

ljande. Blancokreditkvoten kan under de n

ä

rmaste aren f

ö

r­v

ä

ntas visa sig otiUr

ä

cklig. Utvecklingen pekar fortfarande mot ett 

ö

kat behov av blancokrediter f

ö

r f

ö

retagen. F

ö

reningen anger i stort sett samma grunder h

ä

rf

ö

r som f

ö

reningen anf

ö

rde

ä

r 1973. F

ö

reningen pekar h

ä

rut

ö

ver p

§

 att i samband med den omfattande internationella uppl

ä

ningen frfln svensk sida en s

ä

rskild form av blancokrediter ofta till betydande belopp har aktualiserats under senare 3r. Vad som avses 

ä

r blanco­krediter i utl

ä

ndsk valuta, som de svenska bankerna L

ä

mnar i konsortium med utl

ä

ndska banker eller i konkurrens med utl

ä

ndska banker, som enligt sin praxis inte st

ä

ller krav p

å

s

ä

rskild s

ä

kerhet. Utrymmet inom nu g

ä

llande kvot f

ö

r krediter till fysiska personer kan mot bakgrund h

ä

rav f

ö

rv

ä

ntas minska. Samtidigt talar mycket f

ö

r att efterfr

å

gan av dessa krediter successivt kommer att 

ö

ka. Flertalet banker har n

ä

mligen ett betydande antal fysiska personer som l

ä

ntagare. En fysisk persons kred i t v

ä

rdighet baseras i betydande utstr

ä

ckning inte p

ä

viss  s

ä

kerhet titan p

ä

 hans f

ö

rv

ä

rvsf

ö

rm

å

ga. Detta betrakt­elses

ä

tt m

ä

ste godtas av bankerna annars skulle vanliga m

ä

n­niskor med ett motiverat anspr

ä

k p

å

 kredit vara h

ä

nvisade till bl.a. butikernas m

ä

nga g

ä

nger dyrare avbetalningskrediter. I en masshantering av sm

å

krediter blir 

ä

ven handl

ä

ggningen betydligt smidigare och mindre kostsam, om krediterna l

ä

mnas utan s

ä

kerhet.

Erfarenheten visar att mindre krediter till fysiska personer i ett mycket begr

ä

nsat antal fall leder till f

ö

rluster. Vidare g

ä

ller att det f

ö

r dessa krediter uppst

ä

lls ett krav p

ä

t

ä

ckning med 8 procent eget kapital.

2.2.6      Blancokredit till utl

ä

ndsk stat

Blancokredit till utl

ä

ndsk stat f

ä

r l

ä

mnas endast inom ramen f

ö

r den fria sektorn enligt 5 "/-regeln. I samband med 1968 

ä

rs banklagsreform hemst

ä

llde bankf

ö

reningen i skrivelse till

Prop. 1979/80:51

35

bankoutskottet om s

ä

dan

ä

ndring i propositionsf

ö

rslaget, att utl

ä

ndsk stat togs med bland de s

ä

rskilt angivna r S11 : sub j ek; som fick beviljas blancokredit vid sidan av den fria sektorn (se bil. 3 till BaU 1968:60). Som sk

ä

l angavs att enligt g

ä

llande best

ä

mmelser blancokredit torde kunna l

ä

mnas till ut­l

ä

ndsk stat, att n

ä

gon

ä

ndring h

ä

ri inte var motiverad samt att det var f

ö

ga konsekvent att utesluta utl

ä

ndsk stat efter-

so.li

utl

ä

ndskt bankf

ö

retag fanns med i kretsen av undantagna r

ä

ttssubjekt. Bankoutskottet fann bankf

ö

reningens tolkning av d

å

varande best

ä

mmelser inte vara v

ä

lgrundad och uttalade att i praktiken torde s

ä

dana internationella krediter som bank­f

ö

reningen syftade p

ä

 regelm

ä

ssigt tas upp av vederb

ö

rande centralbank, d

ä

rvid reglerna om blancokredit till utl

ä

ndskt bankf

ö

retag blev till

ä

mpliga. Utskottet fann d

ä

rf

ö

r inte anledning att ta n

ä

got initiativ till 

ä

ndring i propositions­f

ö

rslaget (BaU 1968:60 s 40).

I skrivelse den 24 juni 1969 hemst

ä

llde bankf

ö

reningen hos Kungl Maj:t att utl

ä

ndsk  stat skulle tas upp bland de r

ä

tts­subjekt till vilka aff

ä

rsbank f

ä

r l

ä

mna blancokredit utanf

ö

r den fria blancokreditvolymen. TiLl st

ö

d f

ö

r sin hemst

ä

llan anf

ö

rde bankf

ö

reningen b I.a. f

ö

 I jande . Kredit fr

ä

n svensk bank till utl

ä

ndsk stat och till f

ö

retag med garanti av ut­l

ä

ndsk stat f

ö

rekommer numera i 

ö

kad omfattning. Som exempel p

ä

 s

å

dana krediter n

ä

mndes krediter i och f

ö

r ink

ö

p i staternas aff

ä

rsdrivande verksamhet t.ex. telefonutrustning f

ö

r televerken. I framtiden kan man ocks

ä

 r

ä

kna med f

ö

rs

ä

ljning av utrustning f

ö

r t.ex. statliga atomkraftverk. Tendensen att bank i 

ö

kad omfattning beviljar kredit till utl

ä

ndsk stat f

ö

r ink

ö

p fr

ä

n Sverige har fr

ä

mjats genom tillkomsten av m

ö

jligheter f

ö

r exportkreditn

ä

mnden att bevilja s.k. l

ä

ngivargarantier. S

ä

dan kredit m

ä

ste beviljas direkt till staten och kan inte komma i fr

ä

ga f

ö

r kredit till bank i utl

ä

ndsk stat f

ö

r finansiering av samma stats ink

ö

p i Sverige. Denna ordning har ytterligare bef

ä

sts genom tillkomsten av en s

ä

rskild garantiform, offentlig k

ö

pargaranti, som avser kredit till utl

ä

ndska stater och d

ä

rmed j

ä

mst

ä

llda r

ä

ttssubjekt.

Prop. 1979/80:51

36

Vid remissbehandlingen tillstyrktes f

ö

rslaget av sparbanks­f

ö

reningen, jordbrukskassef

ö

rbundet och fullm

ä

ktige i riks­banken och l

ä

mnades utan erinran av Poststyrelsen. Sparbanks­f

ö

reningen hemst

ä

llde att motsvarande 

ä

ndring vidtogs i spar­bankslagen.

Bankinspektionen st

ä

llde sig d

ä

remot avvisande till f

ö

rslaget. Inspektionen framh

ö

ll att krediter till stora och v

ä

lreno-merade utl

ä

ndska bankf

ö

retag ibland kan framst

å

 som mindre riskfyllda placeringar 

ä

n motsvarande kreditgivning till m

ä

nga utl

ä

ndska stater. Inspektionen syftade d

ä

rvid p

ä

 s

ä

dana sta­ter med instabila regimer och svag ekonomi d

ä

r lokala bank­f

ö

retag, i vilka de stora anglosachiska och kontinentaleuro­peiska l

ä

nderna har 

ä

garintressen, 

ä

r verksamma. Att blanco­krediter till utl

ä

ndska stater behandlas str

ä

ngare 

ä

n s

ä

dan kreditgivning till utl

ä

ndska bankf

ö

retag 

ä

r d

ä

rf

ö

r inte s

ä 

inkonsekvent som f

ö

rst kan tyckas. Enligt inspektionen var det emellertid avg

ö

rande att den till

ä

tna blancokreditvolymen vidgades mycket kraftigt genom 1968 

ä

rs bank lagsre form och att det inte var v

ä

lgrundat att ytterligare utvidga blancokredit-vo Lymen.

Departementschefen (prop 1970:181 s 24) delade bankf

ö

reningens uppfattning att reglerna om blancokredit inte f

ä

r ges s

ä

dant inneh

å

ll att de on

ö

digtvis f

ö

rsv

å

rar f

ö

r bankerna att medverka med kredit vid export fr

ä

n svenska f

ö

retag till utl

ä

ndska stater. Enligt departementschefen hade det emellertid inte p

ä

st

ä

tts att den genom 1968 

ä

rs bank la gsreform ut

ö

kade fria sektorn skulle vara otillr

ä

cklig f

ö

r att t

ä

cka bankernas be­hov av att ge blancokrediter ocks

ä

 till utl

ä

ndsk stat. Skulle 3 andra sidan de 

ä

syftade krediterna ha en sSdan storleks­ordning att de inom en f

ö

rh

å

llandevis kort tidsrymd skulle spr

ä

nga ramen f

ö

r den gener

ö

st tillm

ä

tta fria sektorn, skulle den av bankf

ö

reningen f

ö

reslagna lag

ä

ndringen i v

ä

sentlig m

ä

n rubba avv

ä

gningen mellan de olika best

ä

mmelser i banklagen som syftar till att v

ä

rna om bankernas soliditet. En s

å

 ingripande lag

ä

ndring kunde inte f

ö

retas utan ing

ä

ende utredning. Oe-

Prop. 1979/80:51

37

pa r t ement'.c n e f en ;inL;.'li) ernotlcrtirl aci bari k c i-na s b I a n c o I ,'1 n till utl

ä

ndska stater t.v. b.ird" kunna ike inom ramen fcir dsr-fria sektor-n utan att annan angel

ä

gen blancokreuitgivning blev lidande d

ä

rav. Sk vi lie fl et sli sm

ä

ningcm visa sig att det fanns sk

ä

l att ytterliga r-e Liberalisera blancok r editreglerna, borde en vidgning av den fria ;; ektorn 

ö

verv

ä

gas framf

ö

r en ut

ö

kning av den kvot av l

ä

ntagare sorr' hfir en s

ä

rst

ä

llning i b lancok redi t h

ä

nseende . Oepa i-1 emen t se hef en f

ö

reslog s

ä

lunda inte n

ä

gon

ä

ndring i b Iancokred i t reg I erna.

2.3        

Ö

verv

ä

ganden och f

ö

rslag

Huvudsyftet med nu g

ä

llande best

ä

mmelser f

ö

r bankinstitutens kreditgivning ar att trygga institutens solvens. Huvudregeln f

ö

r kredilgivningen 

ä

r att l

ä

n inte f

ä

r beviljas utan att betryggande s

ä

kerhet i form av pant eller borgen har st

ä

llts f

ö

r l

ä

net. Denna regel, som saknar motsvarighet i andra l

ä

n­der, har sedan l

ä

nge g

ä

llt inom svensk banklagstiftning. Genom vissa undantag frSn denna regel - bankernas m

ö

jlighet att bevilja blancokrediter - har dock skapats en viss n

ö

dv

ä

ndig flexibi litet.

I utredningens direktiv anges att det inte finns n

ä

gon anled­ning att s

ä

 kort tid efter 1968 

ä

rs banklags

ö

ve-syn slopa huvudregeln f

ö

r k red i t g ivningen. D

ä

remot skall utredningen enligt sina direktiv f

ö

resl

ä

ä

ndringar i r

ö

re I se reg I erna p

ä 

punkter d

ä

r j

ä

mkningar i de g

ä

llande reglerna framst

å

r som angel

ä

gna mot bakgrund av utvecklingen efter 

ä

r 1968.

Genom 1968 Hrs banklagstiftning skedde en v

ä

sentlig liberali­sering av r

ä

tten att l

ä

mna blancokredit. Dessa regler innebar f

ö

r aff

ä

rsbankerna en till

ä

ten b lancokred i tvo I ym vid utg

å

ngen av 

ä

r 1974 p

ä

 ca 3 600 milj kr. Av denna volym var vid samma tid ett belopp av ca 2 250 milj kr, eller n

ä

got mer 

ä

n 60 procent utnyttjad. Genom lag

ä

ndring Sr 1975 h

ö

jdes blanco-kreditramen fr

ä

n 3 till 5 % (prop 1975:73, NU 24, rskr 152, SFS 227-229). Den till

ä

tna volymen 

ö

kade fr

å

n ca 3 600 milj kr

Prop. 1979/80:51

38

till 6 000 milj kr med h

ä

nsyn till f

ö

rh

å

llandena vid 1974 

ä

rs utg

ä

ng. Vid utg

å

ngen av augusti m

å

nad 1978 uppgick den till

ä

tna volymen till ca 8 500 milj kr. Av denna volym var vid samma tid ett belopp av ca 5 670 milj kr eller n

ä

got mer 

ä

n 65 % utnyttjad. Vissa aff

ä

rsbanker hade liksom 

ä

r 1974 utnyttjat st

ö

rre delen eller ca 80 7. av sin blancokredit-volym. F

ö

r sparbanker och f

ö

reningsbanker var den genomsnitt-Liga utnyttjandegraden l

ä

gre. Vissa sparbanker hade dock ut­nyttjat st

ö

rre delen av sin blancokrediivolym.

Som framh

å

llits i tidigare lagstiftnings

ä

renden (prop 1968:143 och 1975:73) leder kravet p

ä

 betryggande s

ä

kerhet till sv

å

rig­heter fr

ä

n kreditf

ö

rs

ö

rjningssynpunkt f

ö

r f

ö

retag, som trots goda framtidsutsikter saknar bankm

ä

ssiga s

ä

kerheter. Detta g

ä

ller fr

ä

mst nystartade och mindre och medelstora f

ö

retag. P

ä

grund av den minskade sj

ä

lvfinansieringsgraden i dessa f

ö

retag 

ä

ger dessa synpunkter med 

ö

kad styrka alltj

ä

mt sin giIt i ghet.

En betydande andel av blancokred i terna L

ä

mnas i form av spar­l

ä

n till fysiska personer. S

ä

lunda utgjordes 

ä

r 1978 ca 40 % av aff

ä

rsbankernas utnyttjade blancokred i tvo lym av s

å

dana l

ä

n. Som bankf

ö

reningen framh

å

llit kan bl.a. den nyligen antagna konsument kredit la gen leda till en 

ö

kad efterfr

ä

gan av dessa l

ä

n.

Andra omst

ä

ndigheter som g

ö

r att anspr

å

ken p

å

 blancokrediter kan antas forts

ä

tta 

ö

ka 

ä

r att bankerna i v

ä

xande utstr

ä

ckning har att l

ä

mna garantier till betydande belopp f

ö

r fullg

ö

randet av stora entreprenader, d

ä

rvid entreprenadf

ö

retaget ej kan eller 

ä

r berett atl st

ä

lla bankm

ä

ssig s

ä

kerhet f

ö

r sin mot f

ö

rbinde I se till den garanteran ie banken. Garantier av detta slag till­handah

å

lles av bankerna i konkurrens med svenska och utl

ä

ndska f

ö

rs

ä

kringsf

ö

retag, som ej st

ä

ller krav p

ä

 s

ä

rskild s

ä

kerhet. Som bankf

ö

reningen ocks

ä

 framh

å

llit har den omfattande inter­nationella uppl

ä

ningen fr

ä

n svensk sida under senare 

ä

r aktuali-Si?r9t en s

ä

rskild form av blancokrediter till betydande belopp.

Prop. 1979/80:51

39

n

ä

mligen blancokrediter i utl

ä

ndsk valuta. 

Ä

ven vad g

ä

ller denna typ av krediter hamnar de svenska bankerna i ett underl

ä

ge i konkurrensen med utl

ä

ndska bank f

ö

retag eftersom dessa inte 

ä

r underkastade regler om krav  p

ä

 s

ä

rskild s

ä

kerhet.

Mot bakgrund av den utveckling som 

ä

gt rum under senare 

ä

r framst

å

r den till

ä

tna blancokreditvolymiin som otillr

ä

cklig f

ö

r att bankerna skall kunna m

ö

ta de krav som i framtiden kommer att st

ä

llas p

å

 dem. Detta g

ä

ller s

ä

rskilt f

ö

r de banker som redan 

nu   

har utnyttjat st

ö

rre delen av sin b Iancokred i tvoIym.

R

ä

tten f

ö

r bankerna att l

ä

mna blancokrediter inneb

ä

r avsev

ä

rda f

ä

rd'la f

ö

r s

å

v

ä

l bankerna som l

ä

ntagarna. S

ä

lunda 

ä

r han­teringen av dessa l

ä

n, s

ä

rskilt s

ä

 vitt g

ä

ller l

ä

n till privat­personer, avsev

ä

rt mindre omst

ä

ndlig och personalkr

ä

vande 

ä

n hanteringen av l

ä

n mot s

ä

kerheter. Dessa l

ä

n blir d

ä

rmed ocks-? mindre kostnadskr

ä

vande. F

ö

r bankernas del inneb

ä

r r

ä

tten att l

ä

mna blancokrediter ocks

ä

 att de i konkurrensh

ä

nseenden blir j

ä

mnst

ä

llda med f

ö

rs

ä

kringsbolag och utl

ä

ndska bank­f

ö

retag. Vidare 

ä

r det so. ti fram h

ä

ll its i olika sammanhang angel

ä

get att b'l.a. de mindre och medelstora f

ö

retagens behov av s

ä

dana krediter kan tillgodoses.

En grundl

ä

ggande f

ö

ruts

ä

ttning f

ö

r att vidga den till

ä

tna blancokreditvolymen 

ä

r dock att det inte medf

ö

r n

ä

gra v

ä­

sentliga risker fr

ä

n s

ä

k.erhetssynpunkt. De vunna erfarenheterna av hur de nuvarande reglerna till

ä

mpats har emellertid varit positiva. Som f

ö

rutsattes vid 1968 

ä

rs banklags

ö

versyn har bank­erna utnyttjat den generella blancokreditr

ä

tten med stor f

ö

r­siktighet. F

ö

rlusterna p

ä

 dessa krediter har varit mycket sm

å

. D

ä

 det g

ä

ller att ta st

ä

llning till s

ä

kerhetssynpunkten 

ä

r ocks

ä

att m

ä

rka att det f

ö

r dessa krediter st

ä

lls upp ett krav p

ä

 t

ä

ckning med 8 % eget kapital. H

ä

rtill kommer att bankerna 

ä

r skyldiga att rapportera si na b I ancokred i ter till bankin­ spektionen, som 

ä

gnar s

ä

rskild uppm

ä

rksamhet

ä

t dessa krediter. Mot bakgrund h

ä

rav anser utredningen att en viss vidgning av m

ö

jligheterna till blancokreditgivning inie medf

ö

r risker fr

ä

n s

ä

kerhetssynpunkter.

Prop. 1979/80:51

40

Vad d

ä

refter g

ä

ller fr

ä

gan hur blancokreditr

ä

tten skall vidgas har bankf

ö

reningen i sin skrivelse till regeringen f

ö

reslagit att blancokrediter enligt en s

ä

rskild undantagsregel till ett visst maximibelopp  skall kunna l

ä

mnas till fysiska personer och s

ä

lunda inte belasta den generella blancokreditvolymen. Det skulle h

ä

rvid ocks

ä

 kunna s

ä

ttasi fr

ä

ga att i enlighet med bankf

ö

reningenstidigare 

ö

nskem

å

l f

ö

ra utl

ä

ndsk stat till gruppen "s

ä

kra" l

ä

ntagare. En annan l

ö

sning 

ä

r att h

ö

ja procentsatsen f

ö

r den till

ä

tna blancokreditvolymen. Vid valet mellan dessa l

ö

sningar har utredningen stannat f

ö

r att f

ö

re­sl

å

 en h

ö

jning av procentsatsen. Denna metod ger bankerna handlingsfrihet och styr inte denna form av krediter i en viss riktning. H

ä

rigenom 

ö

kar f

ö

ruts

ä

ttningarna f

ö

r en smidig kredit formed ling. Metoden 

ä

r enkel att till

ä

mpa och har som dipa rt ement schef en framh

ö

ll vid 1968 

ä

rs ba nk I a gs re f orm den uppenbara f

ö

rdelen att blancokreditvolymen f

ö

ljsamt anpassar sig till den totala kred i tvoIymens tillv

ä

xt. Som 

ä

ven framh

ö

lls i samband med 1968 

ä

rs bank la gsreform 

ä

r det inte heller n

ö

d­v

ä

ndigt att i lag reglera k red i t be loppets storlek i enskilda fall.

Mot bakgrund av de goda erfarenheter som under l

ä

ng tid gjorts betr

ä

ffande bankernas r

ä

tt att l

ä

mna blancokrediter och d

ä

 t

ä

ta 

ä

ndringar av regeln b

ö

r undvikas f

ö

resl

å

r utred­ningen en 

ö

kning av blancokred i t ramen fr

ä

n 5 till 10 %. Detta skulle inneb

ä

ra att den till

å

tna volymen ber

ä

knad med h

ä

nsyn till f

ö

rh

å

llandena vid utg

ä

ngen av augusti 1978 f

ö

r aff

ä

rs­bankerna f

ö

rdubblas fr

å

n ca 8 500  milj kr till cirka 17 000 milj kr. Detta belopp skall ses mot en beviljad uti

ä

ning och l

ä

mnade garantier vid samma tidpunkt p

ä

 sammanlagt cirka 146 000 milj kr. Genom den f

ö

reslagna h

ö

jningen av blanco­kreditvolymen torde 

ä

ven bankernas behov av att kun.na ge blanco­krediter till utl

ä

ndsk stat att tillgodoses.

Utredningen f

ö

resl

å

r s

å

ledes att 59

§

 BL 

ä

ndras s

ä

 att den generella b lancokredit ramen h

ö

js fr

ä

n 5 till 10 procent r

ä

knat p

ä

 summan av aff

ä

rsbanks eget kapital och dess in-

Prop. 1979/80:51

41

l

å

ning. I samband h

ä

rmed f

ö

resl

å

r utredningen att den f

ö

rh

ä

llande-vis ringa blancokreditgivning som nu sker till samf

ä

llighets­f

ö

rening inryms i blancokreditvolymen. Motsvarande 

ä

ndringar f

ö

resl

å

s f

ö

r sparbanker och f

ö

reningsbanker.

Som framh

å

llits vid tidigare f

ö

r

ä

ndringar av blancokredit­r

ä

tten understryker utredningen att samma grundsats g

ä

ller vid bank institutens blancokreditgivning som vid all annan kre­ditgivning, n

ä

mligen att trygghet skall bed

ö

mas f

ö

religga f

ö

r l

å

nef

ö

rbindelsens fullg

ö

rande. Den vidgade r

ä

tten att l

ä

mna kredit utan s

ä

rskild s

ä

kerhet st

ä

ller stora krav p

å

 bank­institutens bed

ö

mning av l

å

ntagarna vid kred i tpr

ö

vningen. Bankinspektionen b

ö

r s

ä

rskilt uppm

ä

rksamma de verkningar som den f

ö

reslagna 

ö

kade generella blancokreditr

ä

tten kommer att medf

ö

ra.

4 Riksdagen 1979180. 1 saml. Nr 51

Prop. 1979/80:51

42

S

ä

rskilt yttrande av Lars-Erik Thunholm

Best

ä

mmelserna i S 59 banklagen, enligt vilka som huvudregel g

ä

ller att l

ä

n inte f

ä

r beviljas utan att betryggande s

ä

kerhet i form av pant eller borgen har st

ä

llts f

ö

r l

ä

net, har sedan l

ä

nge  varit f

ö

rem

å

l f

ö

r diskussion och kritik. S

ä

rskilt i aff

ä

rsbankernas r

ö

relse med dess prim

ä

ra inriktning p

ä

 f

ö

re­tagsutl

å

ning har dessa best

ä

mmelser v

å

llat praktiska besv

ä

r och on

ö

diga kostnader och dessutom ofta f

ö

rsatt de svenska aff

ä

rsbankerna i ett underl

ä

ge i konkurrensen med utl

ä

ndska banker. I lagstiftningen har man efter hand tagit viss h

ä

nsyn till dessa omst

ä

ndigheter genom olika undantag fr

ä

n huvud­regeln och d

ä

 framf

ö

r allt genom ett successivt vidgat utrymme f

ö

r blancokreditgivning. D

ä

 den tidigare utm

ä

tta ramen f

ö

r s

ä

dana krediter p

å

 senare tid tett sig otillr

ä

cklig, har ut­redningen f

ö

reslagit en h

ö

jning av denna ram fr

ä

n 5 % till 10 % av summan av en banks egna kapital och inl

å

ning. En s

ä

dan h

ö

jning inneb

ä

r givetvis en v

ä

sentlig l

ä

ttnad i nuvarande restriktioner och jag har ingen anledning mots

ä

tta mig detta.

Helst skulle jag dock ha sett att utredningen tagit upp till principiell diskussion hela fr

ä

gan om behovet av s

ä

rskilda s

ä

kerhetsbest

ä

mmelser i banklagen. Visserligen anges i utred­ningens direktiv att det inte finns n

å

gon anledning att s

ä 

kort tid efter 1968 

ä

rs banklags

ö

versyn slopa huvudregeln f

ö

r kreditgivningen. Detta torde dock icke utesluta att man g

ä

r in p

ä

 en principiell pr

ö

vning om denna huvudregel 

ä

r menings­full och tj

ä

nar ett vettigt syfte. F

ö

r egen del har jag i vart fall ett behov av att ange min principiella uppfattning i fr

ä

gan.

Enligt min uppfattning 

ä

r den i S 59 banklagen uppst

ä

llda huvudregeln varken meningsfull eller 

ä

ndam

å

lsenlig. Dessa best

ä

mmelser inf

ö

rdes genom 1933 

å

rs 

ä

ndringar i banklagen -under intryck av de sk

ä

rpta krav p

ä

 olika restriktioner p

ä

Prop. 1979/80:51

43

bankr

ö

relsen som utl

ö

stes av Kreugerkraschen. Tidigare hade den svenska banklagen icke uppst

ä

llt n

å

got s

å

dant krav. Icke heller har veterligen n

ä

gon utl

ä

ndsk banklag n

å

gra liknande best

ä

mmelser, vilket bekr

ä

ftas av en unders

ö

kning som utred­ningen l

ä

tit verkst

ä

lla. F

ö

rest

ä

llningen att s

å

dana s

ä

kerhets­krav utg

ö

r ett skydd f

ö

r ins

ä

ttarna 

ä

r en chim

ä

r. Solvensen garanteras genom kapi ta It

ä

ckningbest

ä

mme I serna, som i bank­lagen 

ä

r differentierade efter placeringarnas riskgrad. Att till dessa kapi ta It

ä

ckningskrav l

ä

gga s

ä

rskilda krav p

ä

 vissa formella s

ä

kerheter 

ä

r en mots

ä

gelse och tj

ä

nar inget rimligt syfte.

Detta betyder inte att formella s

ä

kerheter inte 

ä

r av betydelse i aff

ä

rsbankernas r

ö

relse. I m

å

nga fall 

ä

r det helt normalt och t.o.m. ofr

å

nkomligt att en bank kr

ä

ver att l

å

ntagaren skall st

ä

lla s

ä

kerheter f

ö

r sitt l

ä

n, s

ä

rskilt n

ä

r detta 

ä

r av l

å

ng­fristig karakt

ä

r eller 

ä

r mycket riskbetonat. N

ä

r man beh

ö

ver s

ä

kerheter och n

ä

r man kan avst

å

 fr

ä

n s

ä

dana, 

ä

r emellertid en sak som en bank sj

ä

lv b

ö

r kunna bed

ö

ma, d

å

 det beror p

å 

arten av l

å

ntagarens r

ö

relse, sj

ä

lva l

å

neoperationens karak­t

ä

r och bed

ö

mningen av d

ä

rmed f

ö

rknippade riskmoment. Man f

ä

r heller inte f

ö

rbise att vid praktiskt taget all aff

ä

rsbanks-m

ä

ssig l

å

ngivning till f

ö

retag den formella s

ä

kerheten vanlig­en 

ä

r en sekund

ä

r fr

å

ga. Den prim

ä

ra s

ä

kerheten f

ö

r att ett l

å

ntagande f

ö

retag kan f

ö

rr

ä

nta, amortera och 

ä

terbetala en kredit ligger i f

ö

retagets finansiella st

ä

llning, dess r

ä

ntabilitet och det l

ö

pande kassafl

ö

det i r

ö

relsen samt inte minst i f

ö

retagsledningens kapacitet. De formella s

ä

kerheterna kan i vissa fall beh

ö

vas som ett skydd f

ö

r banken om f

ö

retaget p

ä

 grund av vid kreditgivningsti I If

ä

l let of

ö

rutsedda omst

ä

n­digheter kommer i sv

å

righeter och det g

ä

r till betalningsin­st

ä

llelse och konkurs. Men banken 

ä

r sj

ä

lv n

ä

rmast till att bed

ö

ma om den beh

ö

ver skaffa sig ett s

å

dant skydd. Ett generellt krav p

ä

 s

ä

dana s

ä

kerheter v

å

llar allvarliga ol

ä

genheter i den praktiska bankr

ö

relsen.

Prop. 1979/80:51

44

Dessa ol

ä

genheter 

ä

r av olika slag.

F

ö

r det f

ö

rsta kan s

ä

gas att den oproportionerliga vikt som banklagen f

ä

ster vid de formella s

ä

kerheterna drar uppm

ä

rksam­heten fr

å

n det prim

ä

ra intresse en bank har av att noga f

ö

lja utvecklingen av ett l

ä

ntagande f

ö

retags r

ö

relse. Praktiskt taget all f

ö

retagsutl

ä

ning inneh

å

ller riskmoment. B

ö

rjar det g

ä

 p

ä

 sned f

ö

r ett f

ö

retag 

ä

r det viktigt att den l

å

ngivande banken reagerar p

ä

 ett tidigt stadium och ser till att f

ö

re­taget vidtar 

ä

tg

ä

rder f

ö

r att r

ä

tta till situationen. Bank-Lagens krav p

å

 "betryggande s

ä

kerhet" skapar en illusion av att allt 

ä

r bra bara banken har goda inteckningar i fastig­heter och f

ö

rlag e.d. Den kreditgivande banken invaggas i s

ä

kerhet och frestas att efters

ä

tta den n

ö

dv

ä

ndiga l

ö

pande kont rol len.

F

ö

r det andra skapar s

ä

kerhetskravet sv

å

righeter n

ä

r det g

ä

ller s

å

dana f

ö

retag som genom arten av sin r

ö

relse inte f

ö

rm

å

r st

ä

lla bankm

ä

ssiga s

ä

kerheter, vilket ofta 

ä

r fallet inom handel och servicen

ä

ringar, konsultverksamhet etc. 

Ä

ven om det 

ä

r fr

ä

ga om framg

å

ngsrika och l

ö

nsamma f

ö

retag med god kreditv

ä

rdighet i och f

ö

r sig, har de sv

å

rare att f

ä

 sina kreditbehov tillfredsst

ä

llda 

ä

n f

ö

retag som disponerar 

ö

ver be l

ä

ningsbara anl

ä

ggnings- eller oms

ä

ttningstillg

å

ngar.

F

ö

r det t redj e hamnar de svenska aff

ä

rsbankerna genom bank­lagens krav i ett allvarligt underl

ä

ge i konkurrensen med utl

ä

ndska banker. Det svenska "betongt

ä

nkandet" 

ä

r praktiskt taget ok

ä

nt utomlands. Utl

ä

ndska banker som 

ä

r aktiva p

ä

 den svenska marknaden - en aktivitet som starkt tilltagit under senare 

å

r - 

ä

r beredda att ge krediter till svenska f

ö

retag p

å

 basis av deras balansr

ä

kning och prognoserade kassafl

ö

de och f

ä

ster s

ä

llan n

ä

got avseende vid inteckningss

ä

kerheter o.d. Och n

ä

r svenska aff

ä

rsbanker deltar i internationella syndikerade krediter 

ä

r den svenska banklagens s

ä

kerhets­best

ä

mmelser ett allvarligt handikapp.

Prop. 1979/80:51

45

F

ö

r det fj 

ä

rde medf

ö

r banklagens s

ä

kerhetskrav i m

ä

nga fall en on

ö

dig kostnadsbelastning b

å

de f

ö

r L

ä

ntagare och bank. Uppl

ä

ggande och f

ö

rvaltning av s

ä

kerheter f

ö

r utl

å

ningen 

ä

r en arbetskr

ä

vande och kostsam hantering. Man f

å

r naturligtvis ta dessa kostnader n

ä

r formella s

ä

kerheter beh

ö

vs som en naturlig f

ö

ruts

ä

ttning f

ö

r l

å

netransaktionen. Men i m

å

nga fall 

ä

r den formella s

ä

kerheten on

ö

dig och man kr

ä

ver den egentligen endast f

ö

r att banklagen st

ä

ller upp detta krav.

Sammanfattningsvis vill jag h

ä

vda att efter all den diskussion som f

ö

revarit i denna fr

å

ga borde tiden vara mogen att helt styrka det formella s

ä

kerhetskravet ur banklagen och 

ö

verl

å

ta 

å

t bankerna att sj

ä

lva bed

ö

ma n

ä

r och i vilka former s

ä

kei

heter beh

ö

ver st

ä

llas vid kreditgivningen. Kan praktiskt taget alla utl

ä

ndska banker leva med en s

ä

dan frihet borde ocks

å 

svenska banker kunna g

ö

ra det. Ett slopande av s

ä

kerhetskravet skulle m

ö

jligg

ö

ra en smidigare och flexiblare kreditgivning, b

ä

ttre anpassad till n

ä

ringslivets krav 

ä

n nuvarande ofta tungrodda och besv

ä

rliga system. Och det skulle inte beh

ö

va inneb

ä

ra n

ä

gon som helst f

ö

rs

ä

mring av utl

å

ningens kvalitet.

Mot detta resonemang kan visserligen h

ä

vdas att undantags­best

ä

mmelserna och s

ä

rskilt ett vidgat blancokreditutrymme undan­r

ö

jer en hel del av de ol

ä

genheter som h

ä

r p

å

talats. Men man kan d

ä

 fr

ä

ga sig: vad 

ä

r det f

ö

r mening med en banklagsregel som man av praktiska sk

ä

l och f

ö

r att bankv

ä

sendet 

ö

verhuvud­taget skall kunna fungera m

å

ste successivt gr

ö

pa ur genom alltmera omfattande undantagsregler? Tyder inte detta p

ä

 att det 

ä

r n

å

got fel p

å

 sj

ä

lva huvudregeln?

Prop. 1979/80:51

46

Bilaga 2

Sammanställning av remissyttranden

Remissinstanserna tillstyrker eller har inget att invända mot utredningens förslag att öka blancokreditvolymen frän 5 till 10 % och att inrymma blancokreditgivning till samfällighetsföreningar i blancokreditkvoten. Kom­merskollegium, NO, TCO, bankföreningen och flera företrädare för näringsli­vet ifrågasätter i överensstämmelse med Thunholms särskilda yttrande om det formella säkerhetskravet i banklagarna behövs.

1 Bankinspektionen

Banklagstiftningen hindrar i och för sig inte att krediter lämnas utan särskild säkerhet. Även för krediter som lämnas utan sådan säkerhet används insättarmedel och det är naturligtvis tryggheten för dessa medel som motiverar att denna kreditgivning i viss mån är begränsad.

De jämförelsevis små förluster som bankerna haft sedan 1930-talet förklaras huvudsakligen av att säkerhet funnits att tillgå. A andra sidan är bankinspektionen väl medveten om att särskilt i fråga om krediter lill företag återbetalningen väsentligen är beroende av företags lönsamhet, utvecklings­möjligheter o. d. Bankinspektionen har vid sin övervakning huvudsakligen ägnat uppmärksamhet åt dessa förhållanden. Samtidigt har inspektionen den erfarenheten att kravet på att säkerhet ställs måste efterges i betydande omfattning, särskilt när det gäller nystartade företag och företag som med hänsyn till verksamhetens beskaffenhet har svårt att ställa säkerhet. Det är också klart att förekomsten av säkerheter av olika slag verkar fördyrande på kreditförvaltningen i bankerna.

Huvudsakligen av nämnda skäl har inspektionen konsekvent stött ban­kerna när de har ansett sig böra göra framställning om höjning av blancokreditvolymen. 1 sammanhanget vill inspektionen understryka att bankerna både fär och bör ta risker under den självklara förutsättningen dock att riskerna är kontrollerade och att bankerna på objektiva grunder har tilltro till kredittagarens förmåga att infria krediten.

Bakom det nu framlagda förslaget betr. blancokrediter ligger en framställ­ning från affärsbankerna. När inspektionen hade att ta ställning till denna tillstyrkte inspektionen en lösning i linje med framställningen men var öppen också för andra vägar att vidga utrymmet för blancokrediter. När nu banklagsutredningen lagt fram förslag om vidgning av det huvudsakligen till inlåningsvolymen relaterade utrymmet för blancokrediter kan inspektionen därför tillstyrka detta förslag.

Prop. 1979/80:51

47

2 Kommerskollegium

Kollegiet vill-- tillstyrka den föreslagna liberaliseringen, men anser

--- att skäl finns att ifrågasätta, om det överhuvudtaget är meningsfullt att

behålla blancokreditregleringen. Kollegiet kan inte se någon risk i att bankerna själva fär avgöra om blancokrediter kan ges eller ej. Härigenom erhålles en mer flexibel och smidig kreditgivning. Som en ytteriigare aspekt kan nämnas att svenska banker på grund av nuvarande restriktioner kan hamna i underiäge i konkurrensen med utländska kreditinstitut, som såvitt bekant inte är underkastade motsvarande restriktioner.

3 NO

Förslaget motiveras av utredningen bl. a. från konkurrenssynpunkt. Bankerna lämnar således i konkurrens med svenska och utländska försäk­ringsföretag i växande utsträckning garantier för fullgörandet av stora entreprenader där entreprenadföretaget inte kan eller är berett att ställa bankmässiga säkerheter. Bankerna ger ocksä i konkurrens med utländska banker blancokrediter i utländsk valuta. 1 dessa fall konkurrerar alltså bankerna med företag som inte är bundna av de långtgående kraven på formella säkerheter som uppställs i den svenska banklagstiftningen. Det är enligt NOs uppfattning ett väsentligt allmänt intresse att de svenska bankerna ges möjligheter att på i möjlig mån lika villkor konkurrera med försäkringsbolag och utländska banker på dessa marknader.

Utrymmet för blancokrediter påverkar vidare bankernas möjligheter att tillgodose framför allt nystartade mindre och medelstora företags kreditbe­hov. Möjligheten för nya företag att etablera sig och expandera pä en marknad är av fundamental betydelse för en effektiv fungerande konkurrens på en marknad. Det ter sig därför som särskilt allvariigt om onödigt långtgående krav på formella säkerheter utgör hinder för bankerna att bevilja krediter till sädana företag. Snedvridningseffekter synes också kunna uppstå eftersom vissa delar av näringslivet, såsom handel och servicenäringar, inte disponerar över beläningsbara tillgångar i samma utsträckning som andra branscher.

Mot bakgrund av upplysningar om den kostnadskrävande säkerhetshan­teringen är ett vidgat utrymme för blancokrediter ocksä motiverat av rationaliseri ngsskäl.

NO tillstyrker mot den angivna bakgrunden förslaget att öka blancokredil­ramen från 5 till 10 procent. Härigenom synes man t. v. i betydande män kunna undvika de negativa effekter i konkurrenshänseende som banklag­stiftningens krav på formella säkerheter onekligen kan medföra för svenska banker och kredittagare.

På sikt är det, bl. a. pä dessa och andra grunder som närmare utvecklas av ledamoten Thunholm i särskilt yttrande, enligt NOs uppfattning önskvärt att frågan om att slopa eller modifiera de särskilda säkerhetsbestämmelserna i

Prop. 1979/80:51

48

den svenska banklagstiftningen tas under övervägande av statsmakterna. Såsom påpekas i yttrandet tillgodoses säkerhetsaspekterna av kapitaltäck-ni ngsregler m. m.

4 Konsumentverket

Konsumenterna är i dag huvudsakligen hänvisade till avbetalningsköp och kontokortskrediter för finansiering av kapitalvaruköp. Dessa krediter är förhållandevis dyra. Varje åtgärd som kan göra förmånligare kreditformer mer lättillgängliga är därför välkommen från konsumentsynpunkt. En ökning av blancokreditvolymen frän 5 till 10 % är en sådan åtgärd. Konsumentverket tillstyrker utredningens förslag i denna del.

5 Fullmäktige i Sveriges riksbank

Utmärkande för den svenska banklagstiftningen är dess starka betonande av bankinstitutens solvens och dess omsorg om säkerheten för insätlarnas medel. En konsekvens av denna grundläggande aspekt är att den svenska banklagstiftningen ställer upp krav på betryggande säkerheter i form av pant eller borgen för bankernas utiäning och garantigivning. Formella säkerhets­krav av denna typ saknar i stort sett motsvarighet i andra länders banklag­stiftning.

För att skapa en nödvändig flexibilitet i bankernas rörelse har dock i banklagstiftningen medgivits vissa undantag från dessa formella säkerhets­krav. Bankernas möjligheter att lämna blancokrediter och garantier utan särskild säkerhet har över tiden successivt vidgats. Sålunda uppgår i dag den generella blancokredilramen till 5 % av ett bankinstituts eget kapital och inlåning. Härutöver fär blancokrediter lämnas dels till näringsidkare i och för hans rörelse, förutsatt att krediten är kortvarig dels till vissa angivna läntagare, s. k. säkra läntagare. Utredningen föreslär nu att den generella blancokredilramen bör höjas från 5 % till 10 % av ett bankinstituts eget kapital och inläning samt att den blancokreditgivning som sker till samfäl­lighetsförening inryms i den generella blancokreditvolymen.

Fullmäktige har sedan tidigare (se fullmäktiges remissvar den 11 januari 1979 angående bankföreningens och PKbankens skrivelse om ändring av blancokreditreglerna i 59 § lagen om bankrörelse) uttalat som sin åsikt att en utvidgning av bankernas möjligheter att ge blancokrediter är väl motiverat och att en sädan utvidgning bör få formen av en höjning av den generella blancokredilramen. Fullmäktige har därför inget att erinra mot utredningens förslag pä denna punkt.

Prop. 1979/80:51

49

6 Svenska bankföreningen

Det mest omedelbara behovet av en liberalisering av banklagen såvitt gäller

kravet pä formella säkerheter vid kreditgivningen blir enligt bankföreningens

mening tillgodosett genom banklagsutredningens förslag. Bankföreningen

anser värdefullt att utredningen givit denna fråga förtur och föreningen

tillstyrker förslaget. 

Bankföreningen anser i likhet med Thunholm att banklagens huvudregel om särskild säkerhet för bankkredit bör ställas under diskussion. Det bör utredas huruvida det finns skäl att pä sikl behålla denna regel.

En utgängspunkt för en sådan utredning bör enligt bankföreningens mening vara en sådan frihet i kreditprövningen att bankernas konkurrens­förmåga upprätthålls och näringslivets kreditvillkor blir de bästa möjliga.

Det avgörande för en banks kreditprövning - särskilt i fråga om företags­krediter- kan sällan vara de formella säkerheterna i form av pant eller borgen utan måste vara företagets finansiella styrka, räntabilitet, likviditet och företagsledningens skicklighet. En naturlig utformning av banklagen bör därför vara att bankerna fär frihet att tillämpa sädana principer för sin kreditgivning. Detta kan ske utan att skyddet för insätlarnas medel sätts i fara. Kapitaltäckningsregeln i banklagen har väsentlig betydelse för insätlar­nas skydd. Denna regel är även efter den senaste ändringen så konstruerad att kravet på kapitaltäckning ökar ju mindre formella säkerheter som finns för en kredit. Eftersom kapitaltäckningen är kostsam för bankerna, har dessa i kapitaltäckningsregelns uppbyggnad ett naturligt incitament att i regel ta in de formella säkerheter som står att fä även om det legala kravet pä dylika säkerheter har utgått ur lagen.

Bankerna har ofta påståtts visa överdriven försiktighet vid sin kreditbe­dömning. Banklagens säkerhetskrav har därvidlag spelat stor roll. Om huvudregeln om formella säkerheter utgår ur banklagen, öppnas möjlighet för bankerna till en friare kreditprövning.

Det är önskvärt att svenska banker både kan konkurrera med och samverka med utländska banker. Allt detta sker också i snabbt växande grad. De utländska banklagarna upptar inte krav på formella säkerheter för krediterna. Det är av vikt att en konkurrens med de utländska bankerna och en samverkan med dem kan ske på lika villkor. Om en svensk bank skall lämna en kredit i konsortium med en utländsk bank, kan av naturiiga skäl den svenska banken inte kräva särskild säkerhet för sin andel av krediten när den utländska banken icke uppställer motsvarande krav. Om utländska banker vid konkurrens med de svenska har ett övertag såvitt gäller de legala betingelserna för kreditgivningen, kan svenska företagare bli för sin finan­siering på ett olyckligt sätt beroende av utländska kreditgivare. Lagstift­ningen bör motverka situationer där svenska företag tvingas lita till bankväsendets välvilja i de länder de konkurrerar med.

Vid en översyn av banklagens regel om formella säkerheter bör innehållet i

Prop. 1979/80:51

50

EG-ländernas lagstiftning uppmärksammas. Genom en anpassning av den svenska lagstiftningen på centrala områden till motsvarande regler inom EG-länderna underiättas på sikt ett önskvärt samarbete med dessa länder. Banklagsutredningen bör sålunda enligt bankföreningens uppfattning genom tilläggsdirektiv fä i uppdrag att utreda lämpligheten av att i 59 § lagen om bankrörelse upphäva huvudregeln att för kredit från bank skall ställas betryggande säkerhet och redovisa resultatet i ett kommande betänkande. Den föreslagna vidgningen av blancokredilramen bör dock genomföras utan att resultatet av en sådan utredning avvaktas.

7 Post- och Kreditbanken, PK-banken

PK-banken tillstyrker de föreslagna ändringarna.

8 Svenska sparbanksföreningen

Sparbanksföreningen tillstyrker utredningens förslag att öka blancokredit-ramarna frän 5 till 10 % och i detta utrymme inkl. blancokreditgivningen till samfällighetsförening.

9 Sveriges föreningsbankers förbund

Förbundet tillstyrker utredningens förslag om höjning av tillåten blanco­krediivolym från 5 till 10 % av inläning och eget kapital.

10      LO

Utredningens förslag att utöka ramen för s. k. blancokrediter (krediter utan särskild säkerhet) frän 5 till 10 % av summan av institutens eget kapital och inlåning tillstyrkes av LO.

11      TCO

TCO har inget att erinra mot de förändringar i banklagstiftningen som utredningen föreslår. Men TCO finner samtidigt att de synpunkter som framförs i det särskilda yttrandet är så tungt vägande att det pä sikt bör övervägas att avskaffa bestämmelserna om gränser för blancokreditgiv­ningen.

12       Svenska bankmannaförbundet

Förbundet tillstyrker utredningens förslag beträffande utökning av blan­cokreditvolymen frän 5 till 10 % av eget kapital och inlåning.

Prop. 1979/80:51

51

13       Sveriges   hantverks-   och   industriorganisation   -   Familjeföretagen

(SHIO-Familjeföretagen) samt Sveriges Köpmannaförbund

De mindre och medelstora företagens andel av affärsbankernas utlåning har under 1970-talet successivt minskat. Som en ersättning finns i dag ett antal specialkreditinstitut för såväl långa som korta krediter. Eftersom de mindre och medelstora företagen inte har tillgång till obligationsmarknaden kan dessa företag genom vissa institut tillföras medellånga lån i viss omfattning. Vidare har de regionala utvecklingsfonderna fått ökade kredit­medel till sitt förfogande.

Även om dessa åtgärder är av positiv art för de mindre och medelstora företagen är utvecklingen inte tillfredsställande. Aflars- och sparbankerna är sedan lång tid tillbaka de institutioner som i första hand bör förse företagen med kapital. En alltför stor satsning på specialkreditinstitut förändrar denna bild. Insatser bör därför i första hand göras så att bankväsendets utlåning till de mindre och medelstora företagen ökas. Utredningens förslag om en ökning av blancokreditvolymen kan enligt organisationernas mening bidra till att bryta denna negativa utveckling.

Organisationerna tillstyrker sålunda den föreslagna ökningen av blanco­kreditvolymen från 5 till 10 %.

Organisationerna vill i sammanhanget påpeka vikten av att bankerna vid sin utlåning använder sig av de möjligheter till en friare bedömning av de krav pä säkerheter som ställs på de mindre och medelstora företagen. Det aktuella förslaget är ett steg i rätt riktning. 1 nuläget är bankernas förluster på blancokreditgivningen mycket små. För att möta de behov på kapital inför 1980-talet som näringslivet kommer att ha för inte minst sina investeringar måste enligt organisationernas uppfattning, ytterligare möjligheter skapas inom ramen för banksystemet. En ytteriigare ökning utöver den nu föreslagna blancokreditvolymen är därför angelägen och en väg att tillåta bankerna att ta ett större mått av risk vid sin utlåning till företagsamhe­ten.

Den sakkunskap om de enskilda företagens problem och villkor som bankerna äger bör tas tillvara i högre utsträckning än vad f. n. sker. Bankerna har ett stort ansvar att bedöma projekts och företags utvecklingsmöjligheter. Detta ansvar bör kompletteras med rätt till större frihet vid fördelning av tillgängliga krediter.

Avslutningsvis vill organisationerna ansluta sig till de synpunkter som framförts av ledamoten Thunholm och ställer sig bakom de frågor med vilka han avslutar sitt särskilda yttrande.

14       Svenska företagares riksförbund (SFR)

SFR, som bland sina medlemmar har företrädare för ca 25 000 mindre/ medelstora företag, har bl. a. med utgångspunkt frän den alltmer minskade

Prop. 1979/80:51

52

självfinansieringsgraden och den nyligen antagna konsumenlkreditlagen, anledning räkna med ett ökat behov av blancokrediter. Utredningen har också kommit till denna uppfattning.

Dä de mindre/medelstora företagen ofta saknar bankmässiga säkerheter, men i allt högre grad blir beroende av extern finansiering, är det därför av största vikt att denna möjlighet till upplåning vidgas och tryggas.

Med hänsyn till vikten att behålla de mindre/medelstora företagen, inom ramen för marknadshushållningens principer, finner SFR det synnerligen angeläget att utredningens förslag om höjning av utlåningsvolymen frän 5 % till 10 % av ovan nämnda summa av bankernas egna kapital och inläning genomföres.

Utredningen har inte diskuterat de övriga särskilda säkerhetsbestämmel­serna inom huvudregeln. Vi föreslår att utredningen även granskar nu rådande säkerhetskrav för övrig kreditgivning och särskilt prövar frågan om införandet av en friare kreditprövning. Genom ny bokföringslag, aktiebolags­lag, skärpt övervakning av revisorer m. m. har kvaliteten på redovisningen som kreditprövningsunderlag undergått en avsevärd utveckling till det bättre.

15 Sveriges industriförbund

Utredningen anger som skäl till sitt förslag att det bl. a. finns anledning alt räkna med ett ökat behov från företagens sida av blancokrediter i framtiden. Industriförbundet delar denna uppfattning.

Som utredningen anger minskar självfinansieringen inom näringslivet. Företagen blir i allt högre grad beroende av en fullgod extern finansiering. Det är därför väsentligt att kreditförsörjningsmöjligheterna tryggas. För flera grupper av företag, framförallt de små och medelstora, saknas inte sällan bankmässiga säkerheter. Företagen kan trots avsaknaden av formella säkerheter ha tillräckligt god kapacitet i andra avseenden föratt förränta och amortera en kredit. Industriförbundet finner att det mot denna bakgrund är utomordentligt angeläget att lagändringar görs så att den generella blanco­kreditvolymen höjs från 5 % till 10 % av summan av bankernas egna kapital och inlåning.

1 ett särskilt yttrande anför en ledamot att utredningen principiellt borde ha diskuterat hela frågan om behovet av särskilda säkerhetsbestämmelser i banklagen. Ledamoten redovisaren rad skäl till att de säkerhetskrav som nu råder varken är meningsfulla eller ändamålsenliga. Industriförbundet anser i anslutning härtill att det ligger i förtagens intresse att utrymme ges för en friare kreditprövning och föreslår därför att frägan om att slopa huvudregeln blir föremål för utredning.

Prop. 1979/80:51

53

16 Svensk industriförening

I takt med att självfinansieringsgraden i näringslivet sjunkit under 70-talet har tillgången på krediter blivit alltmer betydelsefull. Särskilt gäller detta småföretagen. Tyvärr har bankernas möjligheter att bistå expansiva småfö­retag varit begränsade i de fall inte bankmässiga säkerheter kunnat erbjudas. Resultatet härav har blivit en stark överefterfrågan på lånemedel hos de regionala utvecklingsfonderna.

En utökad möjlighet för bankerna att ge krediter till företag som bedöms ha goda framtidsutsikter utan att för den skull kunna ställa formell bankmässig säkerhet för aktuella län är följaktligen välkommen. Föreningen tillstyrker därför att utrymmet för blancokrediter ökas från 5 till 10 %.

Det är dock viktigt att den utökade kvoten för blancokrediter verkligen kommer företagen tillgodo och inte lill stor del ianspråktages för konsum­tionskrediter. Någon särskild reglering av den inbördes relationen mellan företags- och konsumentkrediter vill inte föreningen förorda i nuvarande läge men hemställer om att det i aktuella kungörelser och anvisningar klart framgår att huvudsyftet med utökningen är att ge bankerna ökade möjlig­heter till kreditgivning åt företag.

Beträffande banklagstiftningen i övrigt delar föreningen de synpunkter som ledamoten Lars Erik Thunholm givit uttryck för i sitt särskilda yttrande.

Signifikant för de nya och mest expansiva industribranscherna t. ex. elektronikindustrin är, att allt större del av investeringarna hänför sig till immateriella poster främst utvecklingsarbete. Att då knyta kreditgivningen till anläggningstillgångar så hårt som dagens banklagsstiftning stipulerar kan verka hämmande på vårt lands möjligheter att investera i framtidsbranscher­na. Det finns därför enligt föreningens mening all anledning att överväga ett slopande av det formella säkerhetskravet.

17 Sveriges grossistförbund

Utredningen framhåller att möjligheterna för bankerna att lämna blanco­krediter är otillräckliga, och man föreslår därför att gällande regler skall ändras, så att bankerna i ökad utsträckning kan lämna sådana krediter. Vi delar utredningens bedömning och tillstyrker därför förslaget att blancokre­ditvolymen ökas från 5 till 10 % av summan av bankens eget kapital och inlåning.

Vi vill starkt understryka att möjligheterna att erhålla blancokrediter har särskild betydelse för handelsföretagen, som ofta saknar möjlighet att ställa traditionella säkerheter. Det är också uppenbart att förekomsten av realsä­kerheter inte alltid utgör någon garanti för att ett projekt skall bli framgångs­rikt. Vi finner från denna utgångspunkt också anledning att instämma i de synpunkter som ledamoten Lars-Erik Thunholm framfört i sitt särskilda

Prop. 1979/80:51

54

yttrande. Vi delar hans uppfattning att ett slopande av säkerhetskravet i banklagen skulle möjliggöra en smidigare kreditgivning, som bättre kan anpassas till näringslivets kapitalbehov.

18       Svenska Försäkringsbolags Riksförbund

Riksförbundet har ingen erinran mot förslaget om utökning av bankernas möjlighet att lämna blancokrediter.

19       Svenska handelskammarförbundet

De vunna erfarenheterna av de nuvarande reglerna har varit positiva. Bankerna har utnyttjat den generella blancokrediträtten med stor försiktig­het. Förlusterna på dessa krediter har varit mycket små. Samtidigt har efterfrägan pä blancokrediter ökat. Det finns fiera anledningar härtill. Genom den minskade självfinansieringsgraden i företagen har beroendet av externa krediter ökat. Allt fier företag har kommit i den situationen att de saknar möjlighet att lämna bankmässiga säkerheter. Detta gäller inte minst nystar­tade och mindre och medelstora företag.

Även efterfrågan på blancokrediter från fysiska personer har ökat. 1978 ut.orde nära hälften av affärsbankernas utnyttjade blancokrediivolym av sådana lån. Denna efterfrågan kan ytterligare förväntas öka bland annat på grund av den nyligen antagna konsumenlkreditlagen. Nämnda lagstiftning syftar bl. a. till att i ökad utsträckning föra över fysiska personers krediter från avbetalningskrediter till billigare bankkrediter.

Bankernas växande internationella engagemang spelar också en inte obetydlig roll i detta sammanhang. De svenska bankinstituten konkurrerar därvid med utländska banker, som inte har motsvarande restriktioner.

Mot den angivna bakgrunden framstår utredningens förslag att öka blancokredilramen som välmotiverat. Förbundet tillstyrker därför förslaget. Samtidigt vill dock förbundet ifrågasätta om inte tiden nu är mogen att helt slopa det formella säkerhetskravet i banklagen.

Även om den föreslagna ökningen av blancokredilramen skulle uigöra en förbättring medför dock säkerhetskravet olägenheter. Den starka koncentra­tionen på formella säkerheter kan dels medföra att det lånsökande företagets ställning och utveckling inte i tillräcklig utsträckning uppmärksammas, dels att vissa typer av företag, exempelvis service- och konsultföretag, som normalt har sämre möjligheter än andra företag att ställa upp bankmässiga säkerheter, får svårare att tillgodose sina kreditbehov.

Vidare innebär regleringen att svenska banker kommer i ett konkurrens­mässigt underläge gentemot utländska banker. Olägenheterna härav ökar självfallet i takt med den ökade internationaliseringen.

Del bör också beaktas att säkerhetskraven många gånger innebär en onödig kostnadsbelastning för såväl låntagare som bank.

Prop. 1979/80:51

55

Enligt förbundets bedömning skulle ett slopande av ifrågavarande restrik­tioner knappast komma att medföra några större risker ur säkerhetssynpunkt. Kapitaltäckningsbestämmelserna torde vara tillfyllest för att garantera ban­kernas solvens. Det bör även beaktas att formella säkerheter, även om kraven härpå slopades, fortfarande naturligtvis skulle spela en viktig roll vid kreditgivningen. Genom att överlåta frägan till bankerna skulle dock ett Hexiblare system skapas. Slutligen bör ocksä beaktas att Sverige, såvitt bekant, är det enda land med restriktioner av nu ifrågavarande slag.

GOTAB f>2m   Slockholm 1979