Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Kungl. Maj:ts proposition nr 14 år 1971

Prop. 1971:14

Nr 14

Kungl. Maj:ts proposition till riksdagen med förslag till lag om skatierätt och länsrätt, m. m; given Stockholms slott den 22 januari 1971.

Kungl. Maj:t vill härmed, under åberopande av bilagda utdrag av statsrådsprotokollet över civilärenden och lagrådets protokoll, föreslå riksdagen all bifalla de förslag om vars avlåtande till riksdagen föredra­gande departemenlschefen hemställt.

GUSTAF ADOLF

SVANTE[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåU

I propositionen föreslås en lag om skatterätt och länsrätt. Beteckning­en skatterätt används i lagen som en gemensam beteckning på dels läns-skatterätlerna vilka avses ersätta prövningsnämnderna, dels den mellan­kommunala skatterätten vilken avses ersätta den mellankommunala pröv­ningsnämnden .Länsskallerätt och länsrätt knyts organisatoriskt till läns­styrelsen medan den mellankommunala skatterätten knyts till riksskat­teverket. Den föreslagna lagen irmehåller bestämmelser om skatterätts och länsrätts kompetensområden, om domförhet, om omröstning samt om ledamöter i skatierätt och länsrätt.

Vid skatterätt skall enligt förslaget handläggas i huvudsak de mål som f. n. handläggs vid prövningsnämnd. Länsrätts kompetensområde föreslås omfatta vissa av de målgrupper som f. n. handläggs på lands­kansliet, i huvudsak mål enligt barnavårdslagen och nykterhetsvårdslagen saml körkortsmål. Skatterätt och länsrätt skall enligt vad som före­slås i propositionen beslå av lagfaren ordförande och nämndemän. Den förvaltningsprocesslag som har föreslagits i remiss till lagrådet den 14 januari 1971 avses bli tillämplig på bl. a. skatierätt och länsrätt. För­slaget till lag om skatterätt och länsrätt innehåller därför inte några bestämmelser om förfarandet.

Lagen om skatterätt och länsrätt avses träda i kraft den 1 juli 1971.

1    Riksdagen 1971. 1 saml. Nr 117

Prop. 1971:14

1) Förslag till

Lag om skatterätt och länsrätt

Härigenom förordnas som följer.

1 §

I varje län finns en länsskallerätt och en länsrätt. För hela landet finns en mellankommunal skatierätt.

2 

§

Länsskatlerätt och länsrätt har sitt kansli i länsstyrelsen. Den mellan­kommunala skatterätten har sitt kansli i riksskatteverket.

Skatierätt och länsrätt sammanträder på den ort där den har sitt kansli. När det föreligger särskilda skäl, får rätlen sammanträda på annan ort.

3 

§

Vid skatterätt handlägges mål enligt skatte-, taxerings-, uppbörds-och folkbokföringsförfattningama i den utsträckning som är föreskrivet i dessa författningar.

4 

§

Vid länsrätt handlägges mål enligt barnavårdslagen (1960: 97) och la­gen (1954: 579) om nykterbetsvård i den utsträckning som är föreskri­vet i dessa lagar samt mål enligt 21 kap. föräldrabalken.

Vid länsrätt handlägges vidare, såvitt gäller svenskt körkort, turist-körkort eller trafikkort, mål om varning eller återkallelse av sådant kort och, såvitt gäller utländskt körkort, mål om varning eller vägran att godkänna körkortet, allt enligt vad därom är särskilt föreskrivet.

5 §

Skatterätt och länsrätt består av ordförande och nämndemän, om ej annat följer av 6 §. Rätten är domför med ordförande och tre nämn­demän. Fler än fyra nämndemän får ej tjänstgöra i rätten.

Konungen bestämmer hur många nämndemän som skall finnas i varje län för tjänstgöring i länsskallerätt och länsrätt samt vid den mel­lankommunala skatterätten.

Prop. 1971:14

3

6 §

Skatterätt och länsrätt är domför utan nämndemän

1. när åtgärd som avser endast måls beredande vidtages,

2.

vid sådant förhör med vittne eller sakkunnig som begärts av an­nan skatterätt eller länsrätt,

3.

vid beslut som avser endast rättelse av felräkning, felskrivning eller annat uppenbart förbiseende,

4.

vid beslut all tills vidare återkalla körkort eller turislkörkort eller att tills vidare vägra godkännande av utländskt körkort, när del är uppenbart att sådant beslut bör meddelas,

5.

vid annat beslut som ej innefattar slutligt avgörande av mål,

6.

vid avgörande av mål i vilket saken är uppenbar.

Om det ej är påkallat av särskild anledning att målet prövas av full-sutten rätt, är skatterätt och länsrätt domför utan nämndemän vid be­slut som ej innefattar prövning av målet i sak.

Vad som sägs i andra stycket gäller även vid avgörande av

1. mål om utdömande av vite,

2.

mål om handräckning vid taxeringsrevision, handlings undanta­gande från taxeringsrevision och befrielse från skyldighet att lämna kontrolluppgift enligt taxeringsförordningen (1956: 623),

3.

mål om omhändertagande för utredning enligt 30 § barnavårdsla­gen (1960: 97),

4.

mål enligt uppbörds- och folkbokföringsförfattningama med un­dantag av mål om arbetsgivares ansvarighet för arbetstagares skatt.

7 

§

I länsskallerätt och länsrätt finns en eller flera ordförande vilka inne­har tjänst vid länsstyrelsen. Sådan tjänst tillsattes av Konungen. I den mellankommunala skatterätten finns en eller flera ordförande vilka för­ordnas av Konungen för viss tid.

Om beviljande av ledighet och förordnande av vikarie för ordföran­de i skatterätt och länsrätt meddelas bestämmelser av Konungen.

Ordförande i skatterätt och länsrätt skall vara lagfaren. Ordföran­de och föredragande i skatterätt och länsrätt skall vara svensk med­borgare. Den som är omyndig eller i konkurstillstånd får ej tjänstgöra som ordförande eller föredragande.

8 §

Nämndeman i länsskallerätt och länsrätt utses genom val. Valet för­rättas av landstinget eller, om i länet finns kommun som ej ingår i landstingskommun,  av landstinget och kommunfullmäktige   med den

Prop. 1971:14

4

fördelning dem emellan som länsstyrelsen bestämmer efter befolk­ningstalen. I Gotlands län förrättas valet av kommunfullmäktige i Got­lands kommun.

Nämndeman i den mellankommunala skallerällen förordnas av Konungen.

9 §

Valbar till nämndeman i länsskatterätt och länsrätt är myndig svensk medborgare, som är mantalsskriven och bosatt inom länet och ej har fyllt sjuttio år. Till nämndeman i den mellankommunala skallerällen får utses endast myndig svensk medborgare, som ej har fyllt sjuttio år.

Tjänsteman vid länsstyrelse, länsnyklerhelsnämnd eller under läns­styrelse lydande myndighet, länsläkare, biträdande länsläkare, social­vårdskonsulenl, lagfaren domare, åklagare eller advokat eller annan som har till yrke alt föra andras talan inför rätta får ej vara nämndeman.

Den som har fyllt sextio år eller uppger annat giltigt hinder är ej skyldig alt mottaga uppdrag som nämndeman. Den som har avgått som nämndeman är ej skyldig att mottaga nytt uppdrag förrän efter sex år.

Rätten prövar självmant den valdes behörighet.

10 §

Nämndeman utses för sex år men får avgå efter två år. Om nämnde­man visar giltigt hinder, får skatierätt eller länsrätt entlediga honom ti­digare. Den som har fyllt sextio år har rält atl frånträda uppdraget. Upp­hör nämndeman att vara valbar eller behörig, förfaller uppdraget.

När ledighet uppkommer, utses ny nämndeman för återstående tid.

11 §

Ledamot och föredragande i skallerätt och länsrätt skall ha avlagt do-mared eller försäkran enligt 4 kap. 11 § rättegångsbalken.

12 §

De som står i sådant förhållande till varandra som sägs i 4 kap. 12 § rättegångsbalken får ej samtidigt tjänstgöra som ledamöter i skatterätt eller länsrätt

13     §

I fråga om omröstning i skatterätt och länsrätt gäller bestämmelserna i 16 och 29 kap. rättegångsbalken om omröstning i domstol med en­dast lagfarna ledamöter. Ordföranden säger först sin mening.

Prop. 1971:14

5

14 §

Konungen meddelar ytterligare föreskrifter om skatterätts och läns­rätts organisation och verksamhet.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1971.

Val av nämndemän i länsskallerätt och länsrätt skall med tillämp­ning av denna lag första gången äga rum före den 1 juli 1971. Valet skall avse liden från och med nämnda dag.

Prop. 1971:14

2) Förslag tiU

Lag om ändring i lagen (1955: 261) om avstängning av domare

Härigenom förordnas, atl 1 § lagen (1955: 261) om avstängning av domare skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande Ivdelsc

Föreslagen lydelse

1  §

Ar domare------- av tjänsten.

Med domare avses i denna lag ledamot samt lagfaren befattnings­havare, som ej är ledamot, vid all­män underrätt, hovrätt, nedre jus­titierevisionen eller högsta dom­stolen eller vid vattendomstol, ägo­delningsrätt eller expropriations­domstol eller vid regeringsrätten, arbetsdomstolen, försäkringsrådet, statens hyresråd eller kammarrät­ten eller, då Konungen förordnal därom, vid annan särskild domstol.

Med domare avses i denna lag ledamot samt lagfaren befattnings­ havare, som ej är ledamot, vid all­män underrätt, hovrätt, nedre jus­titierevisionen eller högsta domsto­len eller vid vattendomstol, ägo­delningsrätt eller expropriations­domstol eller vid regeringsrätten, arbetsdomstolen, försäkringsrådet, statens hyresråd, kammarrätt, skat­terätt eller länsrätt eller, då Konungen förordnal därom, vid annan särskild domstol.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1971.

Prop. 1971:14

Utdrag av protokollet över civiläTenden, hållet inför Hans May.t Konungen i statsrådet på Stockholms slott den 20 november 1970.

Närvarande: Statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ministem för utrikes ärendena[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], ASP­LING, SVEN-ERIC[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Chefen för civildepartementet, statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], anmäler efter gemensam beredning med statsrådets övriga ledamöter fråga om lag­stiftning om skatterätt och länsrätt och anför.

Inledning

1970 års riksdag har beslutat riktlinjer för en partiell omorganisa­tion av den statiiga länsförvaltningen (prop. 1970: 103, SU 132, KU 34, rskr 248 och 308). Beslutet avser bl. a. en reform av förvallningsrält­skipningen vid länsstyrelse och prövningsnämnd. Till en huvudenhet vid länsstyrelsen förs, jämte annat, i princip all förvaltningsrällskipning, dvs. i huvudsak handläggningen av mål och ärenden i vilka lalan full­följs från länsstyrelsen eller prövningsnämnden till förvaltningsdomstol - kammarrätten eller regeringsrätten. Till denna enhet knyts två organ, länsrätt och länsskatlerätt, vilka avses komma atl handlägga, länsrätten vissa av de målgrupper som f. n. handläggs på landskansliet och läns­skatterätten i huvudsak de mål som f. n. handläggs hos prövningsnämn­den.

Vid riksdagsbeslutet förutsattes det att frågan om länsrättens och läns-skatterättens närmare organisation skulle behandlas i annat samman­hang. I en promemoria som har utarbetats inom civildepartementet har ett förslag till lag med bestämmelser om en sådan organisation lagts fram (Stencil C 1970: 3). Lagförslaget innehåller bestämmelser också om organisationen av ett organ som avses ersätta den mellankommu­nala prövningsnämnden. Det lorde få fogas vid statsrådsprolokollel i delta ärende som bilaga 1. Promemorian bygger främst på länsförvalt­ningsulredningens betänkande »Den statliga länsförvaltningen» (SOU 1967: 20-21), landskonlorsutredningens belänkande »Skatteförvaltning­en» (SOU 1967: 22) och ett inom finansdepartementet utarbetat lagfor-

Prop. 1971:14

8

slag, »Lag om skatterätt» (SOU 1967: 24), samt remissyttranden över dessa betänkanden. Inom justitiedepartementet utarbetas f. n. förslag till förvaltningsprocesslag. Lagen avses bli tillämplig på bl. a. skatierätt och länsrätt.

Efter remiss har yttranden över promemorian avgetts av justitiekans-lem (JK), Svea hovrätt, hovrätten över Skåne och Blekinge, socialsty­relsen, trafiksäkerhetsverket, statskontoret, kammarrätten, riksskatte­nämnden, centrala folkbokförings- och uppbördsnämnden (CFU), in­vandrarverket, trafikmålskommittén, samtliga länsstyrelser. Föreningen auktoriserade revisorer. Föreningen Sveriges taxeringsrevisorer. Riksför­bundet landsbygdens folk (RLF), Statstjänstemannens riksförbund (SR), Svenska bankföreningen. Svenska försäkringsbolags riksförbund. Svens­ka kommunförbundet. Svenska landstingsförbundet, Sveriges advokat­samfund, Sveriges akademikers centralorganisation (SACO), Sveriges industriförbund, Sveriges lanlbruksförbund och Tjänstemännens central­organisation CrCO). Länsstyrelsen i Stockholms län har till sitt yttrande fogat dels ett särskilt yttrande av landssekreterama Widmark,[REDACTED_EFTERNAMN] och Hökeberg, dels yttranden från kronofogdemyndigheten i Stockholm samt från de lokala skattemyndigheterna i Stockholms och Solna fög­derier.

Riksdagsbeslutet om länsförvaltningen

Syftet med den beslutade omorganisationen av länsförvaltningen är bl. a. att förstärka förvallningsrältskipningen vid länsstyrelsema och prövningsnämndema. Statsmakternas beslut innebär, såvitt nu är av intresse, i huvudsak följande. Länsstyrelsen skall bestå av tre huvuden­heter, nämligen en för samhällsplanering, en för skatteförvaltning och en för allmän förvaltning och förvaltningsrättskipning. Till sistnämnda huvudenhet skall knytas en länsskatlerätt, som avses ersätta prövnings-nämnden, och en länsrätt. Vid länsrätten skall handläggas vissa av de mål och ärenden som f. n. handläggs på landskansliet. Länsrättens kom­petensområde skall till en början vara förhållandevis begränsat men efter hand som erfarenhet vinns av den nya ordningen bör kompetensområdet vidgas.

Både länsskatterätt och länsrätt skall enligt statsmakternas beslut bestå av en jurist som ordförande samt lekmän. Ordföranden skall utses av Kungl. Maj:t och ha ställning som domare. Han skall kunna vara chef för huvudenheten för allmän förvallning och förvallningsrättskipning eller för någon av de enheter inom denna huvudenhet som kommer att motsvara nuvarande allmänna sektionen eller prövningsnämndens kansli. Det förutsätts att del i vissa län därutöver kan behövas ytter­ligare domare, som uteslutande är sysselsatta som ordförande i rätterna. Lekmännen skall utses av landstinget.

Prop. 1971:14

9

Föredragande departementschefen anför i prop. 1970: 103, som låg lill grund för riksdagsbeslutet, alt de avgöranden som träffas inom ra­men för förvaltningsrättskipningen får allt större vikt för det allmänna och för den enskilde och berör allt fler områden av samhällslivet och allt fler grupper av medborgare. Utvecklingen innebär enligt departements­chefen vidare att tyngdpunkten inom den dömande verksamheten i sam­hället förskjuts från den allmänna rättskipningen till förvallningsrält­skipningen. Ett ytterligare skäl för en förstärkning av förvallningsrält­skipningen vid länsstyrelsema och prövningsnämndema utgör enligt vad som anförs i propositionen den omorganisation av förvallningsrältskip­ningen i kammarrätten och regeringsrätten, som har föreslagils i en den 20 mars 1970 beslutad remiss till lagrådet. Denna reform innebär att regeringsrätten ombildas till en i huvudsak prejudikatbildande instans. Nästan alla de mål som f. n. fullföljs från länsstyrelserna direkt till re­geringsrätten skall i stället fullföljas till kammarrätt. Kammarrättsorga­nisationen skall enligt vad som föreslås i lagrådsremissen delas upp på två kammarrätter. Utöver de åtgärder för att förslärka förvallningsrält­skipningen vid länsstyrelserna och prövningsnämndema som omfattas av beslutet om en omorganisation av länsförvaltningen bör enligt vad departementschefen anför i prop. 1970: 103 en förbättring av handlägg-ningsformema övervägas. Kraven på bättre handläggningsformer kan enligt departementschefen väntas bli tillgodosedda genom den förvalt­ningsprocesslag som förbereds inom justitiedepartementet. Riksdagen lämnade de uttalanden i propositionen som redovisats nu utan erinran.

Slalmaklemas beslut innebär vidare alt frågan om den närmare orga­nisationen av länsrätten och länsskatterälten skall behandlas särskilt och att ställning därvid skall tas till bl. a. frågan om kompetensområdena för länsrätten och länsskatterätten samt frågorna om antalet lekmän och om omröstning. I fråga om kompetensområdena förutskickas i propositionen att för länsskatterättens del förslaget till lag om skatterätt kommer att ligga till grund för övervägandena medan för länsrättens del utgångs­punkten kommer att vara alt dit skall hänföras mål om omhändertagande av bam för samhällsvård, om verkställighet av dom i vårdnadsmål, om ut­visning av utiänning och om intagning på vårdanstalt för alkoholmiss­brukare samt körkortsmål.

Skatterätts kompetensområde

Den  nuvarande  förvaltningsrättskipningcn  på  landskontoret  och  hos prov aingsnämnden

Vid sidan av den fiskaliska verksamheten på beskaltningsområdel -bl. a. processföringen för det allmännas räkning i skatlemål och kame­ralförvaltningen är landskontorets arbetsuppgifter till övervägande del att

Prop. 1971:14

10

hänföra till förvaltningsrättskipning. Två helt skilda ärendetyper före­kommer, nämligen de som hör lill prövningsnämndens handläggning och de som handläggs på själva landskontoret, främst på kameralsektio­nen och uppbördssektionen. I fråga om organisation, handläggning o. d. gäUer skilda bestämmelser för de mål som handläggs på landskontoret och de som hör till prövningsnämnden. För den förstnämnda gruppen gäller i allt väsentiigt detsamma som för de mål som handläggs på lands­kansliet.

På landskontoret handläggs bl. a. vitesmål, mål om familje­bidrag, gåvoskattemål, uppbördsmål, folkbokföringsmål och mervärde­skattemål.

Vitesmålen avser utdömande av vite enligt skatte-, taxerings-, upp­börds- och folkbokföringsförfattningarna. Talan mot länsstyrelsens be­slut i vitesmål förs hos kammarrätten.

I mål om familjebidrag prövas besvär över familjebidragsnämnds be­slut om familjebidrag åt värnpliktiga enligt familjebidragsförordningen (1946: 99). Talan mot länsstyrelsens beslut förs hos kammarrätten som sista instans.

Som beskattningsmyndighet för gåvoskatt beslutar länsstyrelsen i ären­den rörande sådan skatt enligt förordningen (1941: 416) om arvsskatt och gåvoskatt. Talan mot länsstyrelsens beslut förs i dessa fall hos hov­rätt. I fråga om arvsskatt ligger uppgiften som beskatlningsmyndighet på allmän underrätt. Kapitalskatleberedningen överväger frågan om överflyttning av denna uppgift till länsstyrelserna.

Med uppbördsmål avses i första hand besvär över lokal skattemyndig­hets beslut enligt 85 § 1 mom. uppbördsförordningen (1953: 272). Bl. a. ansökningar om befrielse från s. k. respitavgift (54 §), från restavgift (58 § 2 mom.) och från ränta på kvarstående skalt (85 § 2 mom.) saml, i vissa fall, ansökningar om anstånd med inbetalning av skatt (49 § 2 mom.) prövas av länsstyrelsen som första instans. Besvär över länsstyrel­sens beslut förs hos kammarrätten. Talan får dock inle föras mot läns­styrelsens beslut rörande bl. a. preliminär laxering eller anstånd med in­betalning av skatt (86 § första stycket).

I folkbokförings processen prövar länsstyrelsen efter besvär eller un­derställning lokal skattemyndighets beslut om mantalsskrivning och pas­torsämbetes beslut om kyrkobokföring enligt folkbokföringsförordningen (1967: 198). En stor del av besvären avser tvist mellan kommuner om en persons mantalsskrivning. Besvär över länsstyrelsens beslut förs i re­gel hos kammarrätten.

På taxeringssektionen beslutar länsstyrelsen i ärenden enligt förord­ningen (1968: 430) om mervärdeskatt. Slutligt beslut om fastställelse av sådan skatt och beslut om efterbeskattning kan överklagas genom be­svär hos prövningsnämnden.

Hos   prövningsnämnden   handläggs skattemål,  dvs.  prak-

Prop. 1971:14

11

tiskt taget alla mål enligt skatte- och taxeringsförfatlnirigarna. Pröv­ningsnämnden är besvärsinstans i mål som rör talan mot taxerings­nämnds beslut (11 § 3 mom. taxeringsförordningen, 1956:623) och, som nyss nämnts, mot länsstyrelsens beslut i fråga om mervärdeskatt. I åtskilliga fall prövar prövningsnämnden också ärenden som första in­stans. Så är fallet med bl. a. framställningar om avdrag för nedsatt skatte­förmåga (50 § 2 mom. kommunalskallelagen, 1928: 370, resp. 9 § 2 mom. förordningen, 1947: 576, om statlig inkomstskatt), befrielse för dödsbo att erlägga kvarstående eller tillkommande skatt (75 § 1 mom. kommunalskattelagen resp. 15 § 1 mom. förordningen om stadig in­komstskatt), eftertaxering (116 § laxeringsförordningen), särskilt upp­skattningsvärde på faslighet (1 § förordningen, 1933: 357, om åsättande i vissa fall av särskilt uppskattningsvärde å faslighet) och tillämpning av bestämmelsema om ackumulerad inkomst (4 § förordningen, 1951: 763, angående beräkning av statlig inkomstskatt för ackumulerad in­komst).

Prövningsnämnden beslutar också i mål om fastighetstaxering under löpande taxeringsperiod, särskUd fastighetstaxering (179 § 1 mom. taxe­ringsförordningen). I mål som rör den normalt vart femte år återkom­mande allmänna fastighetstaxeringen beslutar däremot fastighets-prövningsnämnden. I första instans ankommer den allmänna fastighetstaxeringen på fastighelslaxeringsnämnderna (131 §).

Utöver dessa uppgifter inom förvallningsrältskipningen har pröv­ningsnämnden till uppgift att fastställa anvisningar för den årliga taxe­ringen och fastighetsprövningsnämden all fastställa anvisningar för all­män fastighetstaxering (93 och 174 §§ resp. 144 § 3 mom.). I prop. 1970: 191 med förslag till lag med anledning av riksskatteverkets in­rättande, m. m. föreslås att verket som skall inrättas den 1 januari 1971 skall överta uppgiften all fastställa anvisningar såvitt avser taxering för inkomst och förmögenhet. Motsvarande ändring i fråga om anvis­ningama för den särskilda fastighetstaxeringen föreslås i prop. 1970: 160 med förslag till ändrade bestämmelser om särskild fastighetstaxering.

Processen i prövningsnämnden är kontradiktorisk och, i det stora flertalet fall, skriftlig. Skriftväxlingen, målens beredning och med målen sammanhängande expedilionella uppgifter ombesörjs av prövningsnämn­dens kansli (77 §). Kansliet ingår i landskontoret (12 § 2 mom.). Ibland hålls muntlig förhandling i prövningsnämnden, vanligtvis på begäran av enskild part. Prövningsnämnden kan dock förordna om muntlig för­handling, även om ingen av parterna begärt sådan. Det förekommer också att nämnden anordnar syn. Bestämmelser härom finns i 8084 §§.

Besvär över taxeringsnämnds beslut skall vara avgjorda av prövnings­nämnden senast den 30 juni året efter taxeringsåret (89 §). Fastighels-prövningsnämnds arbete skall vara avslutat den 15 december under taxe­ringsåret (163 §). I särskild ordning får besvär över taxeringsnämnds el-

Prop. 1971:14

12

ler fastighetstaxeringsnämnds beslut anföras före utgången av femte året efter taxeringsåret (100 och 101 §§, 167 § 2 mom. samt 181 § 4 mom.). När fastighetsprövningsnämndens arbete avslutats, prövar prövnings­nämnden besvär som i särskild ordning anförts över fastighetstaxerings-nämnds beslut (167 § 1 mom.)

För hela landet finns en gemensam prövningsnämnd - den mel­lankommunala prövningsnämnden för prövning av bl. a. besvär över taxering av skattskyldig som haft förvärvskälla som hänför sig till flera län (11 § 2 mom. och 73 §).

Departementspromemorian

I promemorian erinras om att det i prop. 1970: 103 förutskickas att skatterätternas kompetensområde i allt väsentligt skall stämma överens med vad som förordats i förslaget till lag om skatterätt vilket i sin tur helt bygger på landskontorsutredningens förslag. Innebörden av sist­nämnda förslag är att till skatterätt hänförs i stort sett alla mål enligt skatte-, taxerings-, uppbörds- och folkbokföringsförfattningama. Några remissinstanser som yttrat sig över landskonlorsutredningens förslag, nämligen statskontoret, riksrevisionsverket och CFU, vill enligt prome­morian ge skatterätten ett mer begränsat kompetensområde och har där­för i sina yttranden avstyrkt att vissa mål eller grupper av mål enligt nyssnämnda författningar, främst mål enligt uppbörds- och folk­bokföringsförfattningama, tillförs skatterätternas kompetensområde. Ett genomgående skäl för en sådan ståndpunkt har varit att man genom handläggning vid skatterätt skulle förlora i snabbhet och smidighet jämfört med handläggning i administrativ ordning.

Avgörande för bedömningen av frågan om en viss målgrupp bör höra till skatterättens kompetensområde bör enligt vad som anförs i prome­morian vara i vad mån arten av den prövning som skall ske i målen motiverar en domstolsmässig handläggning. Denna handläggning bör givetvis utformas så att skäliga anspråk på snabbhet och smidighet till­godoses. Därvid är enligt promemorian av betydelse att liksom vid de allmänna underrätterna mindre komplicerade mål kan handläggas som enmansmål. Genom en sådan handläggningsform kan intresset av snabb handläggning tillgodoses.

Det konstateras i promemorian alt skatlemål, dvs. praktiskt laget alla mål enligt skatte- och taxeringsförfattningaraa, f. n. handläggs av pröv­ningsnämnd. Alla dessa mål bör enligt promemorian hänföras till skatte­rätts kompetensområde.

Landskonlorsutredningen föreslår, anförs det i promemorian, att till skatterätts kompetensområde skall föras också mål enligt 39 § 4 mom. taxeringsförordningen om befrielse i visst fall från skyldighet alt lämna kontrolluppgift, mål enligt lagen (1961: 332) om handräckning vid taxe-

Prop, 1971:14

13

ringsrevision samt mål enligt 56 § 4 mom. taxeringsförordningen om handlings undantagande från taxeringsrevision, vilka samtliga målgrup­per f. n. handläggs hos länsstyrelsen. Dessa målgrupper innefattar enligt promemorian så väsentliga rättssäkerhetsfrågor att en domstolshandlägg­ning är motiverad, övervägande skäl talar därför för förslaget. Del före­slås vidare att mål tillhörande någon av dessa målgrupper skall kunna avgöras som enmansmål i den mån kravet på snabbhet påkallar det och målet inte är svårbedömt.

Nästa allmänna fastighetstaxering skall enligt gällande regler äga rum år 1975. Frågan vilket organ som bör handha mål om allmän fastighetstaxe­ring i instansen över fastighetstaxeringsnämnden bör enligt promemorian lämpligen inte prövas i detta sammanhang.

I promemorian erinras om att vilesmål enligt skatte-, laxerings-, upp­börds- och folkbokföringsförfattningama f. n. handläggs hos länsstyrel­sen. Landskonlorsutredningen föreslår att befogenheten att döma ul vite enligt dessa författningar i stället skall ankomma på skatterätt. Bara ett par remissinstanser har riktat invändningar mot detta förslag. Det är en­ligt vad som anförs i promemorian här fråga om en typisk rättskipnings-uppgift som både av rent principiella skäl och av påtagliga rätlsäker-hetsskäl bör handhas i domstolsmässiga former. I dessa mål är visserli­gen skyndsam handläggning påkallad. Intet talar emellertid för att hand­läggningen skall behöva ta längre tid hos länsskatterätt än hos länsstyrel­sen. Det föreslås i promemorian att vilesmålen skall kunna handläggas som enmansmål i den mån behovet av särskilt snabb handläggning på­kallar det och målet inte är svårbedömt.

I fråga om uppbörds- och folkbokföringsmålen - vilka enligt lands­konlorsutredningens förslag skall höra till skatterätts kompetensområde - konstaleras det i promemorian alt några remissinstanser har anfört att de allra flesta av dessa mål är så enkla eller eljest av sådan beskaffen­het att de bör handläggas i administrativ ordning. Som elt särskilt mo­tiv härför har också anförts att målen, om de hänförs till skatterätten, ändå skulle komma att handläggas som enmansmål.

I promemorian anförs att inslaget av judiciell prövning också i dessa mål är så framträdande att de i princip bör få en domstolsmässig hand­läggning. Även om målen i stor utsträckning bör kunna handläggas som enmansmål, bör de enligt promemorian hänföras till skatterätts kompe­tensområde. Målgrupper som typiskt sett är myckel enkla eller har begränsad betydelse för part bör dock undantas. Del föreslås att till läns-skallerätts kompetensområde skall föras dels mål som anhängiggjorts genom besvär enligt 85 § 1 mom. uppbördsförordningen över lokal skattemyndighets beslut med undanlag dock för sådana mål rörande preliminär taxering m. m. i vilka enligt 86 § första stycket talan inle får föras mot länsstyrelsens beslut, dels sådana mål i vilka pastors­ämbeten eller lokala skattemyndigheter stannat i olika mening (37 och

Prop. 1971:14

14

44 §§ folkbokföringsförordningen), dels mål som anhängiggjorts genom besvär över beslut i kyrkobokförings- eller manlalsskrivningsärende (45 § andra stycket och 46 § andra stycket folkbokföringsförordningen). Förslaget innebär enligt vad som anges i promemorian att samtliga un­derställnings- och besvärsmål enligt folkbokföringsförordningen hän­förs till länsskatterälten. I fråga om uppbördsmålen innebär förslaget att alla mål och ärenden som f. n. avgörs av länsstyrelsen i första in­stans eller i vilka enligt 86 § första styckel uppbördsförordningen talan inte får föras mot länsstyrelsens beslut fortfarande skall handläggas hos länsstyrelsen, medan övriga mål och ärenden hänförs till länsskatte­rälten.

Remissyttrandena

Remissinstanserna godtar i huvudsak förslagel i departementsprome­morian om hur skatterätternas kompetensområde skall utformas. JK, SR och Svenska bankföreningen förklarar alt de inle har några invänd­ningar mot förslagel. Mol vad som anförs i promemorian om alt avgö­rande för bedömningen av frågan om en viss målgrupp bör höra lill skatterätts kompetensområde bör vara i vad mån arten av den prövning som skall ske i målen motiverar en domstolsmässig handläggning fram­förs inga invändningar. Flera remissinstanser ansluter sig uttryckligen till den angivna principen.

Många remissinstanser är emellertid kritiska mot enskilda detaljer av promemorieförslaget. I fråga om målen enligt uppbördsförordningen anser sålunda flera remissinstanser alt länsskatterätternas kompetensom" rade bör vara mera omfattande än vad som föreslås i promemorian.

Två remissinstanser, länsstyrelserna i Jönköpings och Värmlands län, tar upp frågan om gåvoskaltemålen bör hänföras till länsskatlerätts kom­petensområde. Mycket talar enligt länsstyrelsen i Jönköpings län för alt så sker men med hänsyn till målens samband med arvsskallemålen anser länsstyrelsen att frågan bör prövas först när arvsskallemålen förts över från de allmänna domstolarna. Länsstyrelsen i Värmlands län anser alt båda dessa typer av mål bör handläggas vid länsskatlerätt men yttrar sig inle över frågan om målen redan nu bör hänföras dit.

Del är, anför Föreningen Sveriges taxeringsrevisorer i sitt yttrande, angeläget att målen inte i onödan underkastas en alltför omständlig och tidskrävande handläggning. Vid skallerätt bör handläggas bara mål som är av mera kvalificerad natur. Den övervägande delen av de mål som f. n. handläggs av prövningsnämnderna är förhållandevis enkla. Det borde därför ha övervägts om inte vissa av de mål som i promemorie­förslaget hänförs till skatterätts kompetensområde kan avgöras i annan ordning. Föreningen tvivlar på att möjligheten atl avgöra vissa mål utan medverkan av lekmän kommer att förenkla eller nämnvärt påskynda

Prop. 1971:14

15

handläggningen. Statskontoret redovisar en liknande uppfattning. Läns­styrelsen i Västmanlands län anser att det inte finns anledning att för­moda att en skatterätt som har tillräckliga personalresurser skulle behöva längre lid för beslut än länsstyrelsen.

Enligt promemorieförslaget skall, anför kammarrätten, mål som ty­piskt sett är mycket enkla eller av begränsad betydelse för part hand­läggas hos länsstyrelsen. Vissa av de mål som i förslagel hänförs till skallerätts kompetensområde är emellertid också av enkel beskaffenhet. Vid avgörandet av frågan om målfördelningen bör hänsyn las lill vad som är mest rationellt från arbetssynpunkt. Kammarrätten anser sig inle ha tillräcklig kännedom om arbetsförutsättningarna hos länsstyrelserna för att kunna bedöma om den föreslagna uppdelningen är den mest ändamålsenliga.

Kronofogdemyndigheten i Stockholm anför alt det inte är rationellt att efter en ganska godtycklig gränsdragning mellan olika grupper av mål klassificera vissa som domstolsmål och hänföra dem till skatterätts kompetensområde men, på grund av behovet av en snabb handläggning, låta dem avgöras av ensamdomare.

Bortsett från de allmänna synpunkter som har redovisats i det före­gående har remissinstansema inte något att invända mot förslaget alt de mål enligt skatte- och taxeringsförfatlningarna som f. n. handläggs vid prövningsnämnd skall hänföras till skatterätts kompetensområde.

Förslaget i promemorian att mål om befrielse i visst fall från skyl­dighet alt lämna kontrolluppgift, mål enligt lagen om handräckning vid taxeringsrevision och mål om handlings undanlagande från taxerings­revision skall handläggas vid skatterätt tillstyrks av RLF och Sveriges lantbruksförbund. Statskontoret som inle heller motsätter sig förslaget betonar, särskilt i fråga om handräckningsmålen, kravet på snabbhet i handläggningen. Avgörande för statskontorets ställningslagande såvitt gäller de övriga två målgrupperna är att talan inte får föras mot be­slut i målet.

Länsstyrelsen i Värmlands län, kronofogdemyndigheten i Stockholm och Föreningen Sveriges taxeringsrevisorer ger i fråga om handräck­ningsmålen uttryck för en annan uppfattning. Föreningen anför att handräckningsmålen nästan alltid fordrar snabb handläggning för alt inte syftet med handräckningen skall förfelas. Lagen om handräckning vid taxeringsrevision innehåller flera bestämmelser som avser alt för­hindra en olämplig tillämpning av handräckningsinstilutet. I regel måste sålunda den skaltskyldige ha vid vite anmanats atl ställa sina räken­skaper till skattemyndighetemas förfogande, innan frågan om handräck­ning kan tas upp. Enligt förslaget skall vidare frågan om vitet skall dö­mas ut handläggas av skatterätten. Liksom kronofogdemyndigheten an­ser föreningen att handräckningsmålen inte bör handläggas vid skatterätt. Kronofogdemyndigheten anför att målen om handräckning är ytterst

Prop. 1971:14

18

antas komma att anlägga andra och välvilligare synpunkter beträffan­de begärt anstånd än vad befattningshavare inom den mera fiskaliskt inriktade huvudenheten för skatteförvaltning kanske är benägna att göra.

Länsstyrelserna i Uppsala, Örebro och Kopparbergs län anser också att mål och ärenden rörande anstånd med inbetalning av skatt bör hand­läggas vid länsskatlerätt. Samma ordning bör enligt länsstyrelsen i Kop­parbergs län gälla i fråga om ärenden om respitavgift enligt 54 § uppbördsförordningen.

Länsrätt» kompetensområde

Den nuvarande förvaltningsrättskipningen på landskansliet

Landskansliets sektionsindelning har f. n. i allt väsentligt som utgångs­punkt de olika arbetsuppgiftemas sakliga innehåll och inbördes sam­manhang. På samma sektion handläggs i princip alla ärenden inom ett visst sakområde, oavsett vilken åtgärd ärendet avser. Sektionens verk-sanahet kan sålunda vara inriktad både på planering eller tillsyn och på handläggning av ärenden som avser en rättslig prövning av enskilda fall. I det följande hänförs liksom i prop. 1970: 103 täl förvaltningsrätt­skipningen dels sådana grupper av mål i vilka talan mot länsstyrelsens beslut förs vid förvaltningsdomstol - kammarrätten eller regeringsrät­ten - dels några målgrupper i vilka en rättslig prövning också är fram­trädande men i vilka talan fullföljs hos central förvaltningsmyndighet och Kungl. Maj:t i statsrådet (utvisningsärenden) eller hos allmän dom­stol (överexekutorsmål).

I de mål som sålunda hänförs till förvallningsrältskipningen på lands­kansliet kan det vara fråga om åtgärder av myckel skiftande slag, såsom frihetsberövande eller annat ingrepp i den personliga integriteten, före­läggande och utdömande av vite, handräckning, meddelande av förbud och återkallelse av tillstånd. Rättskipande uppgifter fullgör länsstyrelsen framför allt genom att som andra instans pröva beslut av kommunala organ (kommunfullmäktige, kommunstyrelse, kommunal nämnd e. d.), lokala statiiga organ (polismyndighet, utmätningsman) samt samman­slutningar av enskilda (vägförening, jaktvårdsområde m. fl.). Åtskilliga rättsfrågor prövas emellertid också av länsstyrelsen som första instans. Exempel härpå utgör körkortsmål, mål om tvångsintagning på allmän vårdanstalt för alkoholmissbrukare och utvisningsärenden. Ofta har läns­styrelsen, utöver befogenheten att efter besvär pröva lokal myndighels beslut inom ett visst förvaltningsområde, en allmän tillsynsfunktion på samma område.

All beslutanderätt i länsstyrelsen utövas av landshövdingen eller an­nan tjänsteman. I praktiskt taget alla ärenden kan beslutanderätten läg­gas på en lägre tjänsteman än landshövdingen. På vilken nivå beslutande-

Prop. 1971:14

19

rätten ligger följer av arbetsordningen (29 § 1-4 mom. länsstyrelsein­struktionen, 1958: 333). Förhållandena skiftar mellan olika länsstyrelser beroende bl. a. på variationer i fråga om personaluppsättning, målfre­kvens m. m. Några formella behörighetskrav på den som skall besluta i sådana mål och ärenden som det här är fråga om föreligger visserligen inle men i allmänhet är vederbörande tjänsteman juris kandidat, ofta med tingsutbildning.

Enhetliga bestämmelser om förfarandet saknas. Länsslyrelseinslruk-tionen innehåller bestämmelser om jäv (37 §) och om befogenhet alt för utredning i visst ärende hålla muntiigt förhör (38 § 1 mom.) eUer att förordna om vittnesförhör vid domstol (38 § 3 mom). I vissa ärenden enligt barnavårdslagen (1960: 97), nykterhetsvårdslagen (1954: 579) och utlänningslagen (1954: 193) tillämpas särsldlda processuella regler som ges i dessa lagar beträffande utredning - bl. a. vittnesbevisning vid dom­stol liksom beträffande interimistiskt beslut, hämtning, offentlighet, rätt alt anlita biträde och avfattning av beslut. Enligt dessa lagar har länssty­relsen vidare befogenhet och i vissa situationer skyldighet att anordna förhör med den som berörs av åtgärd som kan komma i fråga i ären­det. Också andra som kan lämna upplysningar i ärendet kan höras.

Det tvåpartsförhållande, som är konstitutivt för civil- och slraffproces­sen vid allmän domstol, föreligger sällan i förvaltningsmål. Inom läns­styrelsens arbetsområde tillämpas ett rent konlradiktoriskt förfarande endast i skatteprocessen, där det allmänna företräds av taxeringsinten­dent, i socialhjälpsmål, där vanligen två kommuner slår mot varandra, samt i överexekutorsmål, exempelvis vid besvär över utmätning. Det skall emellertid nämnas alt länsstyrelsen enligt 41 § utiänningslagen kan uppdra åt polismyndighet eller särskilt utsedd person att vara allmänt ombud vid förhör i utvisningsärende.

Inom länsstyrelsens starkt differentierade rättskipningsområde åter­finner man strängt taget alla typer av förvallningsmål, från sådana där prövningen avser en ren legalilelskontroll och till sådana där lämplig-hetsfrägor ges stort utrymme.

Frågor om återkallelse av körkort prövas av länsstyrelsen som första instans i körkortsmål. Länsstyrelsen är också den myndighet som utfär­dar körkort. Över utfärdade körkort för länsstyrelsen körkortsregister. Enligt 33 § 1 mom. vägtrafikförordningen (1951: 648) är länsstyrelsen skyldig att ta upp till omprövning frågan om en körkortsinnehavares lämplighet att inneha körkort, om länsstyrelsen finner skälig anledning till antagande alt körkortsinnehavaren inle uppfyller de krav på skicklig­het, hänsyn, ansvar och pålitlighet i nykterhetshänseende eller de övriga förutsättningar som gäller för alt få körkort. Underrättelser av bety­delse för bedömningen får länsstyrelsen från domstolar och andra myn­digheter enligt 80 och 81 §§ vägtrafikkungörelsen (1951: 743). Många underrättelser föranleder ingen annan åtgärd än en rutinmässig anteck-

Prop. 1971:14

20

ning i körkortsregistret. I andra fall sker en reell prövning av frågan om körkortet bör återkallas. I vissa fall skall länsstyrelsen enligt 33 § 2 mom. vägtrafikförordningen återkalla körkort, nämligen dels om kör­kortsinnehavaren gjort sig skyldig till vissa angivna trafikbrott (grov vårdslöshet i trafik, rattfylleri, rattonykterhet eller smilning i vissa fall), dels om han genom upprepade trafikförseelser i väsentlig mån visat bristande vilja eller förmåga alt rätta sig efter trafikbestämmelserna, dels om han annars vid färd med motordrivet fordon i något för trafik­säkerheten väsentligt hänseende grovt åsidosatt vad som åligger honom som förare, dels om han gjort sig skyldig till fylleri eller olovlig körning och del inle kan anses uppenbart alt han ändå är en skötsam person eller om han med hänsyn lill onyktert levnadssätt inte bör betros med att inneha körkort, dels om han genom brottslig gärning visat påtaglig brist på hänsyn till andra eller på grund av personliga förhållanden i övrigt inte kan anses lämplig som förare av körkortspliktigt fordon, dels om han på grund av sjukdom, skada e. d. inte vidare bör ha kör­kort, dels om han inte rättar sig efter föreläggande av länsstyrelsen att lämna lämplighelsinlyg, läkarintyg eller kompelensbevis eller underlåter att rätta sig efter föreskrifter som meddelats i samband med sådant före­läggande. I alla de nämnda fallen utom då körkorlsinnehavaren gjort sig skyldig till grov vårdslöshet i trafik eller till smilning efter trafik­olycka med personskada eller då han vid trafikonykterhetsbrotl haft en alkoholkoncentration i blodet som uppgått lill 0,8 promille eller mer får länsstyrelsen i stället för alt återkalla körkortet meddela körkorts­innehavaren varning (34 §).

Enligt 33 § 5 mom. får nytt körkort inte utfärdas förrän viss lid för­flutit från återkallelsen. Tiden är elt eller två år beroende på anled­ningen till återkallelsen men länsstyrelsen kan inom vissa gränser före­skriva kortare tid, om synnerliga skäl föreligger. Om körkortet återkal­lats på grund av sjukdom e. d. eller på grund av att innehavaren inte rät­tat sig efter föreläggande att lämna lämplighelsinlyg etc, kan han få till­baka körkortet så snart det förhållande som föranlett återkallelsen upp­hört.

Besvär över länsstyrelsens beslut om återkallelse av körkort prövas av regeringsrätten. Beslut om varning får inte överklagas.

I princip får återkallelse av körkort på grund av straffbelagd förseelse inle äga rum, innan ansvarsfrågan blivit avgjord genom lagakraftvunnen dom (33 § 2 mom.). När fråga om återkallelse av körkort uppkommer, skall länsstyrelsen enligt 33 § 3 mom. återkalla körkortet tills vidare, om det på sannolika skäl kan antas att körkortet kommer att slutligi återkallas.

Bestämmelsema om återkallelse av körkort och om varning gäller i tillämpliga delar också i fråga om turislkörkort (37 § 2 mom.). Kör­kort eller annat tillståndsbevis som är utfärdat i Danmark, Finland eller

Prop. 1971:14

21

Norge och som gäller där samt utländskt nationellt eller internationellt körkort medför - under förutsättningar som anges i kungörelsen (1956: 522) med vissa bestämmelser i anledning av överenskommelser mellan Sverige samt Danmark, Finland och Norge angående ömsesidigt god­kännande av körkort samt av registrering av motorfordon, m. m. resp. kungörelsen (1962: 277) om godkännande av vissa utländska körkort - rätt att föra motorfordon i Sverige.

Enligt 4 § 1956 års kungörelse får länsstyrelsen bl. a. om tillstånds-havaren gjort sig skyldig till trafikförseelse som enligt 33 § vägtrafik-ordningen medför återkallelse av körkort för viss tid vägra godkännande av tillståndsbevis. Bl. a. om sådant förhållande som enligt 33 § medför körkortsålerkallelse föreligger får länsstyrelsen enligt 6 § 1962 års kun­görelse besluta att det utiändska körkortet under viss lid inle skall gälla i Sverige. Vid prövningen skall enligt båda kungörelsema bestämmel­serna i 33 och 34 §§ vägtrafikförordningen tjäna till ledning.

Den som skall tjänstgöra som förare av bil i yrkesmässig trafik måste enligt 27 § 1 mom. förordningen (1940: 910) angående yrkesmässig automobiltrafik m. m. ha särskilt tillstånd (trafikkort). Trafikkort ut­färdas av länsstyrelsen (3 mom.). Länsstyrelsen kan återkalla Irafikkorl när anledning förekommer till det. Kan det antas alt föraren skall låta rätta sig utan sådan åtgärd kan länsstyrelsen i stället meddela varning (5 mom.).

Frågan om grunder för återkallelse av körkort och Irafikkorl samt frågan om vilken myndighet som skall pröva ärenden härom prövas f. n. av trafikmålskommittén. Bl. a. övervägs att helt eller delvis flytta handläggningen av frågor om återkallelse och utfärdande av körkort och trafikkort från länsstyrelserna.

I barnavårdsmålen prövar länsstyrelsen avgöranden av barnavårds­nämnd enligt barnavårdslagen. Prövningen sker enligt 80 § med anled­ning av besvär över barnavårdsnämnds beslut i fråga om bl. a. ut­dömande av vite, föreskrifter om underårigs levnadsförhållanden (26 §), övervakning (26 §), omhändertagande för samhällsvård enligt 31 §, rätt tUl umgänge med någon som är omhändertagen för samhällsvård (41 §), samhällsvårds upphörande eller återupptagande efter villkorligt upp­hörande (42 och 43 §§) samt fosterbarnsvård bl. a. tillstånd till mot­tagande av fosterbara (47 §), förbud all la bam från fosterhem (50 §) och förbud för någon att annat än tillfälligt motta annans barn i sitt hem (51 §). Enligt 81 § prövar länsstyrelsen vidare besvär över beslut som styrelse för ungdomsvårdsskola meddelat i ärende om utskrivning från skolan. Barnavårdsnämnds beslut att med stöd av 25 och 29 §§ omhän­derta underårig för samhällsvård eller att med stöd av 30 § omhänderta underårig för utredning skall underställas länsstyrelsens prövning, om inte både föräldrarna och, om den underårige fyllt 15 år, denne själv samtyckt till att beslutet verkställs (24 §). Om länsstyrelsen inte vill

Prop. 1971:14

22

fastställa det underställda beslutet, kan länsstyrelsen i stället förordna om en eller flera förebyggande åtgärder eller uppdra åt barnavårdsnämnden att föranstalta om sådana åtgärder (79 §). Talan mol länsstyrelsens beslut i mål enligt barnavårdslagen förs hos regeringsrätten.

Verkställighet av vad rätten i dom eller beslut bestämt om vårdnad eller umgängesrätt eller om överlämnande av barn söks enligt 21 kap. 1 § föräldrabalken hos länsstyrelsen. Om det är uppenbart all förhål­landena har ändrats väsentligt sedan domen eller beslutet meddelades, kan länsstyrelsen enligt 5 § vägra verkställighet, om del med hänsyn till barnets bästa är påkallat alt fråga om ändring beträffande vårdnad eller umgängesrätt prövas av domstol. Verkställighet kan också vägras om risk föreligger för skada på barnets kroppsliga eller själsliga hälsa. Även om dom eller beslut som nu sagts inle föreligger, kan den som har vård­naden, när barnet vistas hos annan, påkalla länsstyrelsens åtgärd för alt bamet skall överflyttas till honom (6 §). Motsvarande gäller enligt 7 § när föräldrar eller adoptivföräldrar gemensamt har vårdnaden och cn av dem egenmäktigt bortfört eller kvarhåller barnet. Länsstyrelsen kan vägra åtgärd om det föreligger särskilda skäl för att fråga om ändring beträffande vårdnaden prövas av rälten. I ärende enligt 21 kap. föräldra­balken kan länsstyrelsen bl. a. besluta atl barnet skall hämtas genom polismyndighets försorg eller alt barnet skall omhändertas tillfälligt. Be­svär över länsstyrelsens beslut enligt 21 kap. föräldrabalken prövas av re­geringsrätten.

Länsstyrelsen beslutar enligt 18 § nykterhetsvårdslagen om tvångs-intagiung på allmän vårdanstalt för aikoholmissbrukare. Ansökan om tvångsintagning görs av nykterhetsnämnden eller, i vissa fall, av polis­myndigheten (19 §). Under förutsättningar som anges i 25 § får läns­styrelsen föranstalta om att den som avses med ansökan i avbidan på slutiigt beslut tills vidare intas på värdanstalt eller omhändertas och vårdas på annat sätt. Vid den slutiiga prövningen kan länsstyrelsen i stäl­let för att besluta om tvångsintagning förordna om hjälpatgärd eller övervakning eller uppdra åt nykterhetsnämnd alt föranstalta därom (31§). Alt föranstalta om verkställighet av slutiigt beslut om tvångsin­tagning ankommer enligt 34 § i vissa fall på länsstyrelsen och i övriga fall på nykterhelsnämnden. Den myndighet som har att föranstalta om verkställighet får bevilja villkorligt anstånd med verkställigheten (35 S 1 mom.). Beslut av länsstyrelse om villkorligt anstånd skall enligt 16 § kungörelsen (1955: 528) med vissa tillämpningsföreskrifter lill lagen om nykterhetsvård meddelas i samband med beslutet om tvångsinlagning. Enligt 35 § 2 mom. nykterhetsvårdslagen får den myndighet som har förordnat om villkorligt anstånd förklara anståndet förverkat. Om läns­styrelsen vid sådant beslut om tvångsintagning vars verkställande an­kommer på länsstyrelsen finner all alkoholmissbrukaren genast bör tas in på vårdanstalt, får länsstyrelsen dra försorg om atl han omhändertas

Prop. 1971:14

23

och vårdas på annat sätt till dess att plats på vårdanstalt kan beredas honom (37 §). Under förutsättningar som anges i 55 § får länsstyrelsen förordna att den som har skrivits ut från allmän vårdanstalt skall åler-intas. Länsstyrelsen prövar vidare besvär över nykterhelsnämnds beslut om utdömande av vite, förordnande enligt 15 § om övervakning, med­delande av lydnadsföreskrift, förverkande av anstånd med verkställig­het samt åtgärd enligt 14 § 2 mom. för alt avslänga någon från inköp av alkoholhaltiga drycker (59 §). Besvär över länsstyrelsens beslut enligt nykterhetsvårdslagen prövas av regeringsrätten.

Utvisning av utlänning kan enligt 29 § utlänningslagen ske på vissa grunder som hänför sig till hans vandel, t. ex. alt han är hemfallen åt alkoholmissbrak eller narkotikamissbruk eller att han under de senaste fem åren utomlands dömts eller undergått frihetsstraff för brott som enligt svensk lag kan föranleda utiämning och del kan befaras all han kommer att fortsätta brottslig verksamhet. Beslut om utvisning med­delas av länsstyrelsen. Om utlänningen påstår alt han är politisk flyk­ting och påståendet inte är uppenbart oriktigt, skall frågan underställas invandrarverket och detta besluta i ärendet (30 §). Besvär över läns­styrelsens beslut prövas av invandrarverket och i sista instans av Kungl. Maj:t i statsrådet (44 och 46 §§). Myndighet som handlägger ärende om utvisning eller verkställighet av utvisningsbeslut kan förordna att utiänning skall tas i förvar eller ställas under uppsikt. Sådan åtgärd får vidtas av länsstyrelsen, om ärendet handläggs hos Kungl. Maj:t eller invandrarverket. Då utvisningsärendel avgörs, skall den beslutande myn­digheten pröva om utlänningen fortfarande skall hållas i förvar eller under uppsikt (35 och 36 §§). Förhör i utvisningsärende skall enligt 40 § hållas av den myndighet som handlägger ärendet. Invandrarverket får dock överlämna åt länsstyrelse att hålla förhör. Enligt 48 § kan utlänningen, bl. a. inför länsstyrelse, avge förklaring alt han avstår från talan mot utvisningsbeslutel och medger att det verkställs (nöjd­förklaring). Verkställighet av beslut om utvisning ankommer enligt 58 § på länsstyrelsen. Bl. a. om utiänningen påslår att han löper risk att bli utsatt för politisk förföljelse i det land till vilket han skall befordras och påståendet inte är uppenbart orikligt, skall ärendet underställas invandrarverket.

Besvär över socialnämnds beslut i ärende rörande meddelande av so­cialhjälp prövas enligt 54 § lagen (1956: 2) om socialhjälp av länsstyrel­sen. Länsstyrelsen prövar också tvister mellan kommuner om ersättning för utgiven socialhjälp (2232 §§) och kommuns krav mot enskild på er­sättning för socialhjälp (3340 §§). Talan mot länsstyrelsens beslut förs hos kammarrätten som sista instans.

På landskansliet utövas förvaltningsrällskipning i elt stort antal mål-grapper utöver de nu nämnda. En utförligare redovisning lämnas i förvaltningsdomstolskommitténs betänkande (SOU 1966: 70).

Prop. 1971:14

24

Departementspromemorian

I promemorian ges en tämligen ingående redogörelse för de utred­ningsförslag rörande förvallningsrältskipningen på landskansliet som har lagts fram under de senaste årtiondena. Det konstateras att i prop. 1970: 103 som utgångspunkt föralskickas alt länsrätten skall handlägga mål om omhändertagande av barn för samhällsvård, om verkställighet av dom i vårdnadsmål, om intagning på vårdanstalt för alkoholmiss­brukare och om utvisning av utlänning samt körkortsmål, målgrupper vilka samtliga f. n. handläggs av länsstyrelsen på landskansliet. Enligt vad som anförs i promemorian bör till en början i huvudsak bara delta relativt begränsade antal målgrupper handläggas vid länsrätt. Efter hand som erfarenheter vinns av den nya ordningen bör kompetensområdet vidgas.

Utöver mål om omhändertagande .iv bam för samhällsvård (25, 29 och 31 §§ barnavårdslagen) bör enligt promemorian lill länsrättens kom­petensområde hänföras de mycket likartade målen om omhändertagande för utredning (30 §), samhällsvårds upphörande eller återupptagande efter villkorligt upphörande (42-43 §§) samt förbud alt ta bam från fosterhem (50 §).

I promemorian föreslås alt föratom mål om verkställighet av dom eller beslut rörande vårdnad om bam, dvs. sådan verkställighet som söks enligt 21 kap. 1 § föräldrabalken, till länsrätts kompetensområde skall föras mål om överflyttning av bam i andra fall enligt 21 kap. 6-7 §§.

I fråga om målen enligt nykterhetsvårdslagen föreslås i promemo­rian att bara mål om tvångsinlagning och återinlagning men inle verk­ställighetsfrågor skall ankomma på länsrätt.

Förslaget i promemorian innebär såvitt gäller utvisningsärendena att beslut i sak men inte verkställighetsfrågor hänförs till länsrätts kompe­tensområde. Fråga om alt ta utlänning i förvar eller ställa honom under uppsikt skaU enligt förslaget prövas av länsrätten bara i de fall frågan uppkommer i utvisningsärende som är anhängigt hos länsrätten. I andra fall bör frågan liksom f. n. prövas av länsstyrelsen.

Frågor om återkallelse av körkort och trafikkort är enligt vad som anförs i promemorian av sådan beskaffenhet att de utan tvekan bör prö­vas av länsrätt. Däremot anses det inte föreligga tillräckliga skäl att till länsrätt hänföra mål i vilka det inte finns anledning räkna med att annat än varning skall bli påföljden och än mindre frågor om anteckning i kör­kortsregister med anledning av inkommen underrättelse. Vanligen be­höver någon tvekan inte råda huravida åtgärden skall bli återkallelse eller varning, sägs det i promemorian. En tämligen fast praxis har ut­bildat sig i fråga om vilka typer av förseelser som normalt inte inne­fattar tillräckliga skäl till återkallelse av körkort eller trafikkort. I de

Prop. 1971:14

25

flesta fall bör det enligt promemorian ulan tvekan kunna avgöras om återkallelse kommer i fråga eller ej. Kommer återkallelse i fråga bör målet höra lill länsrättens handläggning. Länsrätten bör då avgöra målet varvid rätlen antingen beslutar om återkallelse eller, om tillräckliga skäl härför inte föreligger, beslutar om varning eller finner att inle ens var­ning skall meddelas. Den ordning som förordas i promemorian innebär alltså alt, om länsstyrelsen (vederbörande tjänsteman) med ledning av in­komna underrättelser och i förekommande fall efter all ha inhämtat v1;trande från körkortsinnehavaren eller föranstaltat om annan utredning finner att återkallelse av körkort eller irafikkort kan komma i fråga, målet härom handläggs vid länsrätten. När omständigheterna är sådana att körkortet obetingat skall återkallas, bör målet enligt vad som anförs i promemorian i allmänhet handläggas som enmansmål. Förekommer i målet en tveksam fråga om nedsättning av den kortaste tid under vilken körkortet skall vara återkallat, bör målet dock handläggas med nämnd.

Remissyttrandena

Det kompetensområde som föreslås för länsrätterna är enligt hov­rätten över Skåne och Blekinge i huvudsak lämpligt. Det är angeläget att mål om administrativa frihelsberövanden får en mera domstolsmäs­sig handläggning än f. n. I sådana mål måste dellagande av lekmän anses vara av värde. Genom alt en förvaltningsdomstol tillskapas för denna typ av mål sker en bättre anpassning till Europarådets konvention an­gående de mänskliga rättigheterna, till vilken Sverige har anslutit sig.

Flertalet remissinstanser är i princip positivt inställda till förslaget om länsrätternas kompetensområde. Länsstyrelserna i Uppsala, Öster­götlands, Blekinge och Norrbottens län samt SR tillstyrker förslaget. I huvudsak samma inställning har hovrätten över Skåne och Blekinge, länsstyrelserna i Stockholms, Kristianstads och Skaraborgs län, RLF, Svenska landstingsförbundet, Sveriges advokatsamfund och Sveriges lant­bruksförbund. Dessa remissinstanser förutsätter att länsrätternas kom­petensområde, i enlighet med vad som förordas i promemorian, kommer att vidgas efter hand som erfarenheter vinns av den nya ordningen. Målet bör enligt hovrätten vara alt alla mål av större betydelse enligt en viss författning skall behandlas av samma myndighet. Samtiiga mål enligt barnavårdslagen och nykterhetsvårdslagen, som f. n. handläggs hos länsstyrelsen, bör framdeles kunna hänföras till länsrätten. Som ex­empel på mål eller ärenden som i framtiden kan böra tillhöra länsrätts kompetensområde nämner länsstyrelsen i Stockholms län bl. a. ärenden som återkallelse av pass och tillstånd att inneha vapen samt länsstyrelsen i Skaraborgs län besvärsmål enligt utsökningslagen och kommunala be­svärsmål.

Prop. 1971:14

26

I flera remissyttranden föreslås vissa inskränkningar eller omedelbara utvidgningar i det föreslagna kompetensområdet. Förslag som innebär att kompetensområdet skall inskränkas eller att det skall utsträckas till att omfatta målgrupper som har nära samband med de målgrapper som enligt promemorieförslaget skall ingå i kompetensområdet behandlas i det följande. Här skall däremot redovisas förslag som innebär att vissa andra målgrapper skall handläggas vid länsrätt. Sådana förslag läggs fram i yttrandena från socialstyrelsen samt länsstyrelserna i Kronobergs, Kopparbergs och Jämtlands län. Svea hovrätt, som föreslår att körkorts-målen tUls vidare undantas från länsrättemas kompetensområde, anser att det redan nu bör övervägas vilka andra målgrapper som i stället kan böra tillföras länsrätterna.

De remissinstanser som anser att länsrättemas kompetensområde inte bör begränsas så snävt som enligt förslaget anför bl. a. att det i flera andra typer av mål kan bli fråga om betydande ingrepp i den enskildes rältssfär i personligt eller ekonomiskt avseende eller om svåra lämplig­hets- och skälighetsavgöranden. I sådana mål måste enligt dessa remiss­instanser medverkan av lekmän anses värdefull.

Med hänsyn till synpunkter av delta slag bör enligt socialstyrelsen ärenden som avses i 14 § smitlskyddslagen (1968: 231) och i 12 § andra stycket lagen (1964: 541) om behandling i fångvårdsanstall, enligt läns­styrelsen i Kronobergs län ärenden som avses i 14 § 4 mom. djurskydds­lagen (1944: 219), enligt länsstyrelsen i Örebro län ärenden om åter­krävande av bidragsförskott och hälsovårdsmål samt enligt länsstyrelsen i Kopparbergs län ärenden som avses i 18 § lagen (1964: 143) om bi­dragsförskott redan från början hänföras till länsrätts kompetensområde.

Om länsrättemas kompetensområde begränsas på det sätt som föreslås i promemorian, kan det enligt länsstyrelsen i Jämtlands län antas att antalet mål vid länsrätterna i de små och medelstora länen kommer all bli litet och att körkortsmålen kommer att dominera helt. En sådan ord­ning kan inte godtas. Det måste antas alt nämndemännens intresse för arbetet i länsrätten ökar om antalet mål ökar och om målens beskaffen­het varierar. Länsstyrelsen ifrågasätter därför om inle länsrätternas kom­petensområde bör vidgas, förslagsvis genom alt besvär över beslut av byggnadsnämnd, hälsovårdsnämnd och socialnämnd hänförs dit.

Förslaget i promemorian innebär, anför socialstyrelsen, alt alla under­ställningsärenden men bara elt fåtal av besvärsärendena enligt barna­vårdslagen skall handläggas vid länsrätt, övriga besvärsärenden skiljer sig knappast på något avgörande sätt från dem som enligt förslaget skall hänföras till länsrätterna. Utmärkande för samtliga är att besluten i ären­dena på ett eller annat sätt ingriper i den personliga friheten. Styrelsen anser att samtliga besvärsärenden enligt barnavårdslagen som f. n. hand­läggs hos länsstyrelsen bör hänföras till länsrätts kompetensområde. Om en sådan utvidgning av kompetensområdet skulle anses medföra prak-

Prop. 1971:14

27

tiska svårigheter, bör i vart fall besvär över beslut som avses i 41 § andra stycket och 51 § barnavårdslagen samt besvär över beslut som styrelse för ungdomsvårdsskola meddelat i ärende rörande utskrivning från skolan (81 §) handläggas vid länsrätt.

Med utgångspunkt från tanken att mål där skälighets- och lämplig­hetsavvägningar spelar stor roll bör avgöras under medverkan av lek­män anser länsstyreben i Kopparbergs län att mål enligt 47 § barna­vårdslagen om enskilt hems lämplighet som fosterhem och mål om so­cialhjälp enligt 12 § lagen om socialhjälp bör hänföras till länsrätternas kompetensområde. Enligt yttrandet från socialstyrelsen råder ett nära samband mellan sådana socialhjälpsmål och de mål om omhänder­tagande för samhällsvård som avses i 31 § barnavårdslagen. Frågan om dessa socialhjälpsmål bör handläggas vid länsrätt bör därför övervägas.

Mål om verkställighet av dom eller beslut rörande vårdnad om bam och mål om överflyttning av barn i andra fall är enligt hovrätten över Skåne och Blekinge väl lämpade för prövning i länsrätt. Dessa mål skiljer sig nämligen från andra mål om verkställighet genom att de ger utrymme för en tämligen vittgående materiell prövning. Hovrätten an­sluter sig därför till förslaget i promemorian i fråga om dessa mål. So­cialstyrelsen anför alt alla målgrapper som avses i 21 kap. föräldra­balken, således också mål om verkställighet av dom eller beslut rörande umgängesrätt och överlämnande av barn, bör föras till länsrätts kom­petensområde.

Förslaget i promemorian om länsrätts kompetensområde såvitt gäller mål enligt nykterhetsvårdslagen har föranlett kritik från remissinstan­sema. Socialstyrelsen anför i sitt yttrande.

I promemorian uttalas att »verkställighetsfrågan» inte bör föras till länsrättens kompetensområde. Det får förmodas, all med delta ut­tryck avses beslut enligt 34 § nykterhetsvårdslagen. Med verkställigheten men också med frågan om frihetsberövandet som sådant samman­hänger emellertid beslut om anstånd med verkställighet och om förver­kande av medgivet anstånd (förverkandebeslut kan överklagas). Dessa ärendegrapper omnämnes ej i promemorian, vilket möjligen skall tol­kas så, att besluten, liksom hittills, skall fattas av länsstyrelse eller nyk­terhetsnämnd.

Elt sådant förfarande skulle medföra en olycklig splittring. Det vill även synas mindre tillfredsställande, alt i vissa fall en myndighet, som tidigare ej haft med ärendet all göra, nämligen länsstyrelsen, skall beslutti om anstånd med verkställighet respektive förverkande av anstånd efter det att länsrätten fattat intagningsbsslutel. Bedömningen av verkställig­hetsfrågan äger intimt samband med själva beslutet om intagning och bör oavsett vilken åtgärd som kommer i fråga i verkställighelsdelen, behandlas av samma organ.

Styrelsen föreslår alltså alt länsrätt får befogenhet alt besluta om verk­ställighet enligt 34 § samt om villkorligt anstånd och förverkande därav enligt 35 § nykterhetsvårdslagen. En sådan ordning förordas också av

Prop. 1971: 14

28

hovrätten över Skåne och Blekinge samt länsstyrelserna i Stockholms, Södermanlands, Jönköpings, Kalmar, Hallands, Göteborgs och Bohus, Älvsborgs, Västmanlands, Kopparbergs och Västernorrlands län. Såvitt gäUer befogenheten att medge villkorligt anstånd är länsstyrelsen i Kris­tianstads län av samma mening. Prövning av fråga om förverkande av villkorligt anstånd innebär enligt länsstyrelsen inle något förnyat ställ­ningstagande i själva vårdfrågan och bör därför inle ankomma på läns­rätt. Länsstyrelsen i Södermanlands län anser däremot all det vid en sådan prövning krävs en helt ny bedömning av alkoholmissbrakarens situation och vårdbehov.

Några av de länsstyrelser som anser att frågor om medgivande och förverkande av villkorligt anstånd bör ankomma på länsrätt framhåller att fråga är om svåra och för den enskilde betydelsefulla avgöranden. Samtliga betonar alt frågan om medgivande av villkorligt anstånd hänger intimt samman med del principiella ställningstagandet till frågan om om­händertagande och att det därför inle är lämpligt all anförtro avgöran­dena åt skilda myndigheter.

Beslut av länsstyrelsen om verkställighet avser enligt länsstyrelsen i Älvsborgs län f. n. vanligen s. k. farliga eller kringflackande alkoholister. Dessa är ofta omhändertagna av polismyndighet samt i dålig fysisk och psykisk kondition, varför ett snabbt beslut i verkställighetsfrågan be­hövs. Alla aktuella frågor behandlas f. n. samtidigt vid förhör med den omhändertagne. Beslut i huvudsaken och i verkställighetsfrågan meddelas gemensamt. Om verkställighetsfrågan inle skall ankomma på länsrätt, försvåras avgörandet. Två skilda beslut måste i så fall fallas. De båda frågorna kan inle hållas isär vid förhöret. Om länsrättens ordförande inte kan representera länsstyrelsen i verkställighetsfrågan, medför för­slaget i promemorian tidsutdräkt. Alt anordna två förhör - elt inför länsrätten och elt inför länsstyrelsen - är inle ändamålsenligt. Starka skäl talar därför för all samma instans, lämpligen länsrätten, får avgöra båda frågorna. Länsstyrelsen i Hallands län anför liknande synpunkter.

Om länsrätt får befogenhet atl besluta om förverkande av villkorligt anstånd, bör det enligt socialstyrelsen också ankomma på länsrätten all pröva besvär över förverkandebeslut som meddelats av nykterhetsnämnd. Hovrätten över Skåne och Blekinge utgår från atl med mål om tvångs­intagning i promemorian avses också beslut om omhändertagande enligt 25 och 37 §§ nykterhetsvårdslagen. Också länsstyrelsen i Kalmar län anser alt beslut enligt 37 § bör ankomma på länsrätt. Enligt hovrätten bör länsrätt vidare ha befogenhet att i enlighet med vad som föreskrivs i 31 § i mål om tvångsintagning i stället förordna om hjälpåtgärd eller övervakning eller uppdra åt nykterhetsnämnd atl föranstalta därom.

Förslaget i promemorian i fråga om utvisningsärendena tillstyrks av hovrätten över Skåne och Blekinge. Hovrätten anmärker emellertid att länsrätt bör ges rält att ta emot nöjdförklaring enligt 48 § utlännings-

Prop. 1971:14

29

lagen. Svea hovrätt erinrar om alt invandrarverket beslutar i ärenden om förpassning samt, om utlänningen påstår att han är politisk flykting och påståendet inle är uppenbart oriktigt, i ärenden om utvisning och av­visning. Invandrarverket prövar vidare besvär över länsstyrelses och po­lismyndighets beslut i ärenden om utvisning resp. avvisning. Enligt hov­rätten är det lämpligt alt de besläktade frågorna om förpassning, ut­visning och avvisning avgörs av samma myndighet. Alt som föreslås i promemorian låta länsrätt avgöra ärenden om utvisning med invand­rarverket som besvärsinstans innebär elt avsteg från vad som skall gälla på andra områden, nämligen att talan mot förvaltningsdomstols av­göranden skall föras hos högre förvaltningsdomstol och inte hos central förvaltningsmyndighet. Ett sådant avsteg är enligt hovrätten principiellt olämpligt.

Förslaget atl ärenden om utvisning normalt skall handläggas vid läns­rätt bestående av lagfaren ordförande och nämndemän är enligt vad som anförs i invandrarverkets yttrande mycket tillfredsställande från rätts­säkerhetssynpunkt. Verket anser liksom Svea hovrätt att det är olämp­ligt atl talan mot förvaltningsdomstols beslut förs hos en administrativ myndighet. Den vanligaste utvisningsgranden är att utlänningen är hem­fallen åt alkoholmissbruk och atl han till följd därav är farlig för an­nans personliga säkerhet eller för ell grovt störande levnadssätt. Verket som anser sig inle ha särskild kompetens alt bedöma sådana frågor före­slår atl talan mol länsrätts beslut om utvisning skall föras hos kammar­rätt och att regeringsrätten skall vara högsta instans. Det bör vidare över­vägas om inle länsrätt bör få avgöra också uivisningsärenden i vilka utiänningen påslår alt han är politisk flykting. Frågan om eventuellt hinder mot verkställighet av utvisningsbeslul på grand av risk för atl utlänningen skulle utsättas för politisk förföljelse får i så fall prövas av invandrarverket enligt 58 § utiänningslagen. I likhet med vad som gäller vid förvisning skulle således prövning av påstått politiskt flykting­skap bara ske på verkställighetsstadiet.

JK har i huvudsak samma uppfattning som invandrarverket. Han anser det omotiverat och med hänsyn till syftet med inrättandet av läns­rätterna betänkligt all, som föreslås i promemorian, avslå från en dom­stolsmässig prövning i de ärenden där politiskt flyktingskap påstås. En lämpligare ordning är att hänföra också sådana ärenden lill länsrätts kompetensområde men att med hänsyn lill invandrarverkets särskilda sakkkunskap föreskriva alt yttrande skall inhämtas frän verket.

Ärenden rörande verkställighet av förpassning, förvisning och utvis­ning samt därmed sammanhängande frågor om tagande i förvar och ställande under uppsikt kan enligt invandrarverket ha stor betydelse för den enskilde. Verket anser dock att sådana frågor i enlighet med vad som föreslås i promemorian också i fortsättningen bör ankomma på länsstyrelsen och inte på länsrätten.

Prop. 1971:14

30

Flertalet av de remissinstanser som yttrar sig i fråga om körkorts­målen tillstyrker förslaget att mål i vilka återkallelse av körkort eller trafikkort kommer i fråga skall handläggas vid länsrätt. Med något undantag anser emellertid de remissinstanser som är positiva lill förslaget att det är otillfredsställande alt det skall ankomma på en tjänsteman hos länsstyrelsen att bedöma om anledning finns alt räkna med åter­kallelse eller ej. Många av dem anser också att frågor om utfärdande av nytt körkort efter återkallelse bör ankomma på länsrätt.

Med hänsyn till alt trafikmålskommittén f. n. utreder frågan om gran-dema för återkallelse av körkort och irafikkort samt frågan vilken myndighet som skall handlägga körkortsmål bör enligt Svea hovrätt och trafiksäkerhetsverket handläggningen av dessa mål f. n. inte över­föras till länsrätterna. Trafikmålskommittén som anser att förslaget i promemorian från rättssäkerhetssynpunkt innebär en väsentlig för­bättring anför att kommitténs arbete med dessa frågor kan beräknas vara avslutat under första delen av år 1971 och att det inte är lämp­ligt att dessförinnan ändra nuvarande bestämmelser om handläggningen av körkorlsmålen. Kommitténs förslag kan väntas innebära omfattande materiella och processuella ändringar både i förhållandet lill gällande rätt och i förhållande till förslagen i promemorian. I kommitténs be­tänkande kommer att behandlas bl. a. frågan om allmänt ombud i kör­kortsmål och frågan om den tid inom vilken nytt körkort inte får ut­färdas. Kommittén betonar att den processuella reformverksamheten inte bör bedrivas så att en lämplig lösning av sakfrågorna försvåras. Möj­ligheten att det kan visa sig att beslut om återkallelse av körkort i vissa fall lämpligen bör ankomma på allmän domstol måste beaktas.

I ett särskilt yttrande anför landssekreterarna Widmark,[REDACTED_EFTERNAMN] och Hökeberg hos länsstyrelsen i Stockholms län alt starka skäl talar mot att körkortsmålen delas upp mellan länsrätt och länsstyrelse på det sätt som föreslås i promemorian. Förslagel innebär i praktiken att beslut om återkallelse normalt kommer att meddelas av länsrätten medan beslut om varaing skall ankomma på länsstyrelsen. Enligt vägtrafikförord­ningen är varning ett alternativ till återkallelse. Om länsrätten får hand­lägga alla mål i vilka någon av åtgärderna rimligen kan komma i fråga, får länsrätten bättre överblick och större möjligheter att utforma en praxis i fråga om gränsdragningen mellan återkallelse och varning. Den ordning som föreslås i promemorian innebär enligt landssekreterama risk för att praxis inte blir enhetiig. I detta sammanhang bör beaktas att inte heller överinstanserna kan utbilda en praxis i fråga om om­rådet för varningsinslitutet. Någon företrädare för det allmänna som kan föra talan mot beslut om varaing finns ju inte. Landssekreterama anser att till länsrätts kompetensområde bör hänföras inte bara mål om återkallelse av körkort och trafikkort utan också mål om medde-

Prop. 1971:14

31

lande av varaing. Med en sådan ordning kan målen anmälas för åtgärd hos länsrätten direkt från körkortsregislrel.

Liknande synpunkter anförs av socialstyrelsen, länsstyrelserna i Öster­götlands, Malmöhus, Värmlands, Örebro, Kopparbergs och Västernorr­lands län samt Svenska försäkringsbolags riksförbund. Dessa remiss­instanser anför vidare bl. a. att det ofta kan vara svårt att bedöma om varning är en tillräckligt ingripande åtgärd, att länsrättens möjlighet att utbilda en praxis på området enligt förslaget blir beroende av i vilken omfattning vederbörande tjänsteman hos länsstyrelsen hänskjuter kör­korlsmålen tiU länsrättens prövning och att en sådan ordning innebär risk för att praxis i körkortsmålen bär än mera ojämn än f. n. Synpunk­ter av liknande slag redovisas i yttrandena från Svea hovrätt och trafik­målskommittén.

Frågor om återfående av körkort eller om utfärdande av nytt körkort efter återkallelse är enligt Svea hovrätt, trafikmålskommittén samt läns-styrelserna i Södermanlands, lönköpings, Malmöhus, Hallands, Göte­borgs och Bohus, Värmlands, Örebro och Kopparbergs län ofta av lika stor betydelse för den enskilde och minst lika svårbedömda som åler-kallelsefrågoma. Det är vid prövningen av sådana frågor som åler-kallelsetidens längd i praktiken bestäms. Länsstyrelserna i Söderman­lands, Hallands, Göteborgs och Bohus, Värmlands, Örebro och Kop­parbergs län anser därför att dessa frågor bör avgöras av länsrätt. Efter­som länsrätten blir en domstol, kan den enligt länsstyrelsen i Malmöhus län inle utfärda körkort. Däremot bör länsstyrelsen i tveksamma fall kunna inhämta yttrande från länsrätten. För det fall alt återkallelsefrå-goma men inle frågorna om utfärdande av nytt körkort hänförs till länsrättema anser trafikmålskommittén att den ordning som anvisas av länsstyrelsen i Malmöhus län är lämplig.

Domförhet

Domförhetsregler för länsstyrelse och allmän underrätt

I det föregående har nämnts alt all beslutanderätt i länsstyrelsen ut­övas av tjänstemän och att beslutanderätten i praktiskt taget alla ären­den kan läggas på en lägre tjänsteman än landshövdingen. Enligt 29 § 2 mom. länsstyrelseinstraktionen får länsstyrelsen i arbetsordningen el­ler på annat sätt uppdra beslutanderätt i vissa grapper av ärenden åt avdelningschef. Länsstyrelsen får vidare uppdra åt sektionschef eller annan tjänsteman att på föredragning av eller i närvaro av annan tjänste­man utöva beslutanderätten beträffande vissa grupper av ärenden. Yp­pas olika meningar eller kan beslut i ärendet väntas medföra verkningar utöver det enskilda fallet, skall ärendet hänskjutas till avgörande av ve­derbörande avdelningschef eller, i vissa faU, underställas landshövding-

Prop. 1971:14

32

ens bedömande (29 § 3 mom.). Sektionschef eller annan tjänsteman får ensam meddela beslut dels i ärenden av expeditionen natur, dels i sådana i arbetsordningen angivna ärenden som är av sådan art att del inte bör krävas att mer än en person deltar i handläggningen (29 § 4 mom.). Enligt 35 § är föredraganden skyldig att uttala sin mening och att, om den skiljer sig från den beslutande tjänstemannens, låta anteckna den lill protokollet.

Landskontorets chef, landskamreraren, är ordförande i prövnings­nämnden. I Stockholms län förordnar länsstyrelsen förste länsassessor vid prövningsnämndsavdelningen att vara ordförande på avdelning inom prövningsnämnden. Prövningsnämnden består av ytterligare minst fyra och högst åtta ledamöter eller, om nämnden skall sammanträda på av­delningar, fyra ledamöter på varje avdelning (12 § 1 mom.). För att prövningsnämnd skall vara beslutför skall, utöver ordföranden, minst tre andra ledamöter eller suppleanter vara närvarande (87 §). Ordföran­den i prövningsnämnden är också ordförande i faslighetsprövningsnämn-den. Denna består av prövningsnämndens ledamöter samt nio ytter­ligare ledamöter som utses av länsstyrelsen (134 §). Prövningsnämnd som arbetar på avdelningar får sammanträda i plenum, bl. a. när fråga är om beslut av principiell innebörd (11 § 1 mom.).

Enligt kungörelsen (1968: 584) om prövningsnämnds sammansättning i mål eller ärenden rörande mervärdeskatt består prövningsnämnden vid handläggning av sådana mål och ärenden av ordföranden och två andra ledamöter, om inte handläggningen har sådant sammanhang med annan skattefråga atl den bör ankomma på nämnden i dess helhet eller på avdelning av nämnden.

Prövningsnämndens ordförande har befogenhet att ensam fatta beslut som inle innefattar avgörande av målet saml beslut över besvär som endast avser rättelse av felräkning, misskrivning eller annat uppenbart förbiseende eller som biträtts av motparten, s. k. enmansmål (87 §).

Beträffande allmän underrätt ges i lagen (1969:244) om ändring i rättegångsbalken nya bestämmelser om bl. a. domförhet. De nya be­stämmelserna har i viss utsträckning trätt i kraft den 1 januari 1970 och träder i övrigt i kraft den 1 januari 1971. I det följande redovisas den ordning som kommer alt gälla fr.o.m. den 1 januari 1971. Allmän underrätt (tingsrätt) är i tvistemål domför med tre lagfarna domare. Flera än fyra lagfarna domare får inle sitta i rälten. I brottmål skall tingsrätt bestå av en lagfaren domare och nämnd. Tingsrätt är domför med en lagfaren domare vid måls avgörande utan huvudförhandling, vid annan handläggning som inte sker vid huvudförhandling eller syn, vid sådan huvudförhandling i tvistemål som hålls i förenklad form samt vid hu­vudförhandling och syn i mål om brott för vilket inle är stadgat svårare straff än böter (1 kap. 3 § rättegångsbalken). I nämnd skall enligt 1 kap. 4 § sitta fem nämndemän. Inträffar förfall för nämndeman sedan huvud-

Prop. 1971:14

33

förhandling påbörjats, är rätten domför med fyra i nämnden. Huvud­förhandling får enligt 42 kap. 20 § hållas i förenklad form dels om par­terna samtycker, dels om saken finnes uppenbar.

Enligt 15 kap. 29 § giftermålsbalken och 20 kap. 36 § föräldrabalken i deras lydelse enligt lagen (1969: 256) om ändring i giftermålsbalken resp. lagen (1969: 257) om ändring i föräldrabalken skall underrätt i bl. a. äktenskapsmål samt mål om underhåll enligt giftermålsbalken, äktenskaplig börd, faderskap lill barn utom äktenskap, vårdnad, um­gängesrätt och underhåll enligt föräldrabalken bestå av en lagfaren do­mare och nämnd.

Tidigare utredningsförslag och remissyttranden

Länsförvaltningsutredningen

Länsförvaltningsutredningen föratser att den nämnd för handläggning av rältsärenden i länsstyrelsen som utredningen föreslår kommer alt be­höva sammanträda ofta och anser därför att antalet vid varje tillfälle dellagande nämndemän bör vara relativt begränsat. Utredningen fram­håller att del främst gäller atl tillföra länsstyrelsen ett element av all­mänt medborgerligt omdöme. Önskemålet all olika delar av länet blir företrädda inom nämnden kan tillgodoses när man bestämmer det to­tala antalet nämndemän. Utredningen föreslår alt normalt minst fyra nämndemän skall delta. I körkortsmål finner utredningen dock, med hänsyn till dessa måls merendels enkla beskaffenhet och stora antal, alt det är tillräckligt och lämpligt om två nämndemän tjänstgör.

Remissyttrandena över länsförvaltningsutredningens förslag

Enligt Göta hovrätts mening kan del inle vara en praktisk ordning all, som utredningen föreslår, kräva olika antal nämndemän i olika typer av mål. Del framhålls också att en nämnd bestående av endast två nämn­demän får anses vara väl liten. Vidare anser hovrätten alt antalet nämn­demän i ett och samma mål bör maximeras och inte bero av länsstyrel­sens beslut om tjänstgöringens fördelning. Hovrätten finner därför över­vägande skäl tala för alt tre nämndemän varken mer eller mindre tjänstgör vid alla tillfällen då nämnd medverkar.

Lagberedningen förordar också en maximering av antalet dellagande nämndemän. Detsamma gäller länsstyrelsen i Malmöhus län, som för­utsätter alt Kungl. Majit bestämmer antalet nämndemän och som för egen del anser att antalet bör vara tre i alla slag av ärenden och att länsstyrelsen skall vara beslutför om minst två nämndemän deltar.

Statskontoret finner atl de synpunkter som talar för en medborger­lig representation i vissa rättsärenden bör bli tillräckligt tillgodosedda om det i samtliga mål deltar två nämndemän. En sådan ordning skulle också innebära praktiska fördelar, framhålls det. Samma synpunkter

3    Riksdagen 1971. 1 saml. Nr 117

Prop. 1971:14

34

anlägger riksrevisionsverket. Två nämndemän förordas också av läns­styrelsema i Kalmar, Kristianstads, Göteborgs och Bohus och Väster­norrlands län.

Länsstyrelsen i Gävleborgs län har inte något att erinra mot utred­ningens förslag men anser att det i brådskande fall, exempelvis då det gäller en av polismyndighet omhändertagen alkoholmissbrakare, bör vara tillräckligt att två nämndemän deltar.

Hur starkt lekmannainflytandet bör vara kan vara föremål för delade meningar, framhåller förvaltningsdomstolskommittén, men eftersom de rättsliga synpunkterna bör väga tungt anser kommittén övervägande skäl tala för att ordförandens mening bör bli gällande, om han inle får en kompakt lekmannamajoritet emot sig. Enligt kommitténs uppfattning finns det därför anledning att överväga om inte lekmannaelementet i all­mänhet bör bestå av tre personer (två i körkortsmål). Normalt skulle härigenom ordföranden vid förekomst av två meningar bli överröstad endast om samtiiga lekmän är ense.

Landskontorsutredningen

Som krav för domförhet i länsskatterätten föreslår landskontorsut­redningen alt minst sex nämndemän skall vara närvarande. Högsta an­talet närvarande nämndemän anser utredningen kunna fastställas till åtta.

Utredningen föreslår att området för enmansavgöranden blir större än motsvarande utrymme för prövningsnämnden. Enligt 87 § taxerings­förordningen får ordföranden i prövningsnämnden ensam fatta beslut som inte innefattar avgörande i sak samt beslut över besvär som avser endast rättelse av felräkning, misskrivning eller annat uppenbart förbi­seende eller som bilrätts av motparten. Enligt utredningens mening bör området för enmansavgörandena omfatta inte bara besvärsmål i vilket partema är ense utan också ärende i vilket länsskatterätten är första in­stans och framställningen biträtts av motparten. I vissa grapper av ären­den, vilkas handläggning föreslås överförd från länsstyrelsen till läns­skatterätten, bör enmansavgöranden kunna förekomma även om parterna inle är ense. Vikten av alt skyndsamt avgöra vitesmål och handräcknings­ärenden motiverar enligt utredningen att man inte bör behöva avvakta ett sammanträde med nämnd.

Åtskilliga uppbördsmål kräver också enligt utredningens mening ett skyndsamt avgörande. Andra sådana mål är av så utpräglat teknisk natur, att handläggning i nämnden inte anses behövlig. Av dessa skäl finner utredningen atl det vanligen är lämpligt att som enmansmål hand­lägga de uppbördsmål som rör preliminär taxering, sättet för uttagande av preliminär skatt, debitering eller jämkning av sådan skall, verkstäl­lande av skatteavdrag, anstånd med inbetalning av skatt samt befrielse från ränta på kvarstående skatt. Däremot föreslås nämnd alltid delta

Prop. 1971:14

35

vid avgörande av mål som gäller arbetsgivares ansvarighet för arbets­tagares skatt.

Även mantalsskrivnings- och kyrkobokföringsmålen är regelmässigt av juridisk-leknisk natur. Utredningen föreslår därför att dessa i prin­cip skall kunna avgöras utan nämnd.

Remissyttrandena över landskontorsutredningens förslag

Enligt kammarrättens mening bör övervägas om inte antalet nämnde­män i länsskatterälten bör beslämmas till fyra. Det erinras om att detta antal föreslås för den nämnd som enligt länsförvaltningsutredningens förslag skall inrättas vid länsstyrelsemas rättsavdelningar. Målen torde, framhåller kammarrätten, inle bli bättre avgjorda med flera nämndemän. Snarare kan antas, att den enskilde nämndemannen känner ansvaret star­kare och att det blir mera ingående diskussioner i målen, om antalet nämndemän begränsas på detta sätt. Behovet av lokalkännedom torde kunna tillgodoses genom lämplig indelning av nämndemännen till tjänst­göring och genom uppdelning av målen på olika delar av domkretsen. Även JK anser alt fyra nämndemän bör vara tillräckligt för domförhet. 

Förvaltningsdomstolskommittén föreslår beträffande domförheten, atl minsta antalet icke lagfarna ledamöter, som måste delta i besluten, sätts lägre än utredningen tänkt sig. Därigenom blir det lättare att ställa höga krav på ledamöternas erfarenhet och kunnighet. Såvitt kommittén kän­ner till har man inga negativa erfarenheter på de håll, där prövnings­nämnden arbetar på avdelningar med fyra ledamöter föratom ordföran­den. Kommittén föreslår, att länsskatterätt i de fall, då jurisldomaren inle dömer ensam, regelmässigt skall sammanträda med ordföranden jämte tre andra ledamöter. Högsta antalet föreslås bli fem. Det fram­hålls, att minskningen medför att man något beskär möjlighetema att tillgodose den f. n. i 13 § 1 mom. taxeringsförordningen inskrivna prin­cipen att i görlig mån besätta länsprövningsinstansen med personer som tillhör olika inom distriktet förekommande grapper av skattskyldiga och som representerar kännedom om distriktets olika delar. Eftersom de nämnda synpunktema kommit att spela liten praktisk roll i dagens sam­hälle, bör de enligt kommitténs mening inte hindra en i övrigt befogad reduktion av ledamotsantalet.

Länsstyrelsen i Skaraborgs län delar däremot utredningens mening att för domförhet bör krävas att minst sex nämndemän är närvarande. Dock bör i undantagsfall, t. ex. då en nämndeman hastigt fått förhin­der och man inte hinner kalla in annan i hans ställe, kunna medges att endast fyra eller fem nämndemän deltar i beslut under förutsättning att skatterättens samtliga ledamöter är ense om beslutet.

Utredningens förslag, att enmansavgörande skall kunna förekomma i större omfattning än nu, tillstyrks av de remissinstanser som yttrat sig i frågan, nämligen länsstyrelserna i Stockholms, Gotlands, Örebro och

Prop. 1971:14

36

Jämtlands län, förvaltningsdomstolskommittén och lantbrukets skatte­delegation.

Länsstyrelsen i Gotlands län anser dock att nämnd bör delta, om en uppskattnings- eller bedömningsfråga föreligger, t. ex. i frågor om preliminärt taxeringsvärde eller dödsbobefrielse. Rältssäkerhelskravet an­ses här väga tyngre än önskemålet om snabbhet och enkelhet. Detsam­ma sägs gälla mål om utdömande av vite.

Förvaltningsdomstolskommittén väcker frågan om man inle skulle kunna gå ett steg längre än utredningen föreslår och låta ordföranden ensam avgöra mål av påtagligt enkel beskaffenhet även om partema inte är ense. Kommittén avser mål där saken »finnes uppenbar».

Lantbrukets skattedelegation finner den av utredningen föreslagna gränsdragningen mellan enmansmål och nämndmål lämplig. Delegatio­nen understryker dock alt det förhållandet att partema är överens inle alltid bör föranleda att målet behandlas som enmansmål, eftersom den fiskala parten trots de förbättringar som föreslås genomförda regel­mässigt befinner sig i starkare position och man därför har anledning förmoda att ett medgivande från den skattskyldiges sida beträffande viss beskattningsåtgärd kan föreligga utan att denne förmått rikligt be­döma innebörden av taxeringsintendentens yrkande.

Förslaget till lag om skatterätt

Enligt förslaget till lag om skatterätt skall i skatterätts nämnd sitta minst sex och högst åtta nämndemän. Vidare skall skatterätt vara dom­för utan nämnd vid beslut, som ej omfattar slutligt avgörande av mål, och vid beslut som avser endast rättelse av felräkning, felskrivning eller annat uppenbart förbiseende eller vars innehåll stämmer överens med partemas samstämmiga mening. Utan nämnd skall skatterätt dess­utom få avgöra mål om utdömande av vite och om handräckning vid taxeringsrevision, folkbokföringsmål samt uppbördsmål, som inle gäl­ler arbetsgivares ansvarighet för arbetstagares skatt, även om beslutet inte stämmer överens med parternas samstämmiga mening. Beträffande mål om utdömande av vite och om handräckning vid taxeringsrevision framhålls emellertid att det endasl är behovet av snabba avgöranden som kan motivera deras hänförande till enmansmålen. Valet av hand­läggningsform bör beträffande dessa liksom vissa andra mål, bl. a. man­talsskrivningsmål, träffas med urskillning.

Remissyttrandena över förslaget till lag om skatterätt

I fråga om antalet närvarande nämndemän åberopar kammarrätten och förvaltningsdomstolskommittén sina yttranden över landskonlorsut­redningens förslag.  CFU och länsstyrelsen i Västerbottens län anser

Prop. 1971:14

37

liksom kammarrätten alt ett minimiantal av fyra nämndemän bör över­vägas.

Den föreslagna gränsdragningen mellan enmansmål och nämndmål biträds i princip av sex länsstyrelser och lantbrukets skattedelegation.

Länsstyrelsen i Malmöhus län framhåller att utvidgningen av områ­det för enmansmålen innebär, att parternas dispositionsrätt, om de har en samstämmande mening, inle endast som nu kan gälla besvärsmål utan även t. ex. en ansökan om avdrag för nedsatt skatteförmåga i annan form än genom besvär. Skatterättens lekmän kan på detta sätt förlora insynen i ett för dem särskilt lämpat område. Erfarenheten har f. ö. visat alt partemas samstämmighet just vad angår frågan om extra avdrag ofta är skenbar, eftersom stor möjlighet föreligger för skatl­skyldig att missförslå innebörden av taxeringsintendents yrkande. Fram­ställningar om extra avdrag bör därför enligt länsstyrelsen avgöras med nämnd, om inte full skattebefrielse eller av skallskyldig med visst belopp yrkat extra avdrag i sin helhet tillstyrkts av motparten.

Länsstyrelsen i Södermanlands län är tveksam om ärenden om åsät­tande av s. k. preliminärt taxeringsvärde skall behandlas som enmans­mål. Enligt länsstyrelsens mening bör möjligheterna till enmansavgöran­de av fastighetstaxeringsmål över huvud laget begränsas till rättelser av uppenbara fel och förbiseenden.

Sveriges industriförbund anser atl vitesmål och handräckningsmål, som i regel rör betydelsefulla ingrepp i den enskildes ekonomi och in­tegritet, i princip skall handläggas med nämnd och inte som enmans­mål.

Lokala skattemyndigheten i Södertälje fögderi ställer frågan om inle besvär rörande anstånd enligt uppbördsförordningen med inbetalning av skalt regelmässigt borde behandlas som nämndmål, eftersom det här ofta är fråga om mycket grannlaga bedömningar av klagandens betal­ningsförmåga o. d. Dessa mål kan på många sätt jämföras med sådana taxeringsbesvär som avser avdrag för nedsatt skatteförmåga.

Departementspromemorian

De lekmän som enligt förslaget i promemorian skall delta i hand­läggningen i skatierätt och länsrätt skall enligt förslaget kallas nämnde­män. En särskild bestämmelse om alt skatterätt och länsrätt beslår av ordförande och nämnd föreslås.

Skilda synpunkter kan enligt promemorian anföras på frågan hur stort antal närvarande lekmän som bör krävas för domförhet. Det är inle möjligt att låta ett så stort antal lekmän delta i avgörandena att en allsidig orts- eller personkännedom alllid är företrädd i varje mål. Det antal som skall krävas för domförhet bör, anförs det i promemo­rian, bestämmas med hänsyn IQI vad som är mest ändamålsenligt från

Prop. 1971:14

38

arbetssynpunkt för domstolen och så atl det blir möjligt att rekrytera väl lämpade personer för uppgiftema. Efter en hänvisning till alt det i promemorian föreslås att lekmännen skall ha individuell och i förhål­lande till ordföranden lika rösträtt anförs att en sådan ordning talar för att antalet lekmän i domstolen bör vara relativt lågt. Synpunkter av detta slag utgör enligt promemorian inte anledning att föreskriva annat beträffande antalet lekmän som skall vara närvarande i skatterätt för att denna skall vara domför än som f. n. gäller för prövningsnämnd. I skatierätt bör dock, liksom f.n. i prövningsnämnd, normalt kunna sitta fyra och i vissa fall fler lekmän. Ett starkt skäl för alt fyra lek­män normalt deltar är alt därigenom undviks alt, när skilda meningar uppstår, lika röstetal kommer att föreligga för två meningar. I prome­morian föreslås att det föreskrivs att i skatterätt skall sitta minst tre och högst sex lekmän. När det gäller länsrätten bör särskilt beaktas att målens natur ofta påkallar sammanträden med kort varsel och på skilda platser. Organisationen är ny och svårigheter kan möta att, i vart fall till en början, rekrytera ett tillräckligt antal väl kvalificerade lekmän. Trots alt starka skäl i och för sig talar för att samma bestämmelser i detta hänseende bör gälla för skatterätt och länsrätt, bör enligt promemorian med hänsyn till nyss anförda synpunkter för länsrättens del föreskrivas att i denna skall sitta minst två och högst fyra lekmän.

Med hänsyn till behovet av snabba avgöranden eller lill den enkla beskaffenheten av avgörandena i vissa fall bör vissa typer av mål kunna avgöras utan medverkan av lekmän. I enlighet härmed föreslås i promemorian att som enmansmål skall kunna avgöras, av länsskatle­rätt mål om utdömande av vite, om handräckning vid taxeringsrevision, om handlings undantagande från taxeringsrevision och om befrielse från skyldighet att lämna kontrolluppgift, uppbördsmål, som inte gäller ar­betsgivares ansvarighet för arbetstagares skatt, och folkbokföringsmål samt vid länsrätt mål om återkallelse av körkort, när enligt 34 § vägtrafikförordningen varning inte får meddelas i stäUel för beslut om återkallelse. Möjligheten atl handlägga mål ulan lekmannamedverkan bör självfallet utnyttjas med urskillning. Skulle prövning av ett mål i fullsutten rält inte nämnvärt försena målets avgörande bör målet enligt vad som anförs i promemorian inte handläggas utan lekmannamed­verkan, om inte utgången framstår som klar. Omvänt bör, även om ett snabbt avgörande i och för sig är önskvärt, lekmannamedverkan av­vaktas om målet är svårbedömt. Enligt vad som anförs i promemorian är det knappast möjligt att i lagtexten precisera vissa kriterier för an­vändning av den ena eller den andra handläggningsformen. I lagen bör emellertid sägas att särskilda skäl skall föreligga för att mål som tillhör nyss nämnda målgrapper skall få avgöras utan nämnd.

I förslaget till lag om skatierätt förordas att skatterätten skall vara domför utan lekmännen vid beslut som inte omfattar slutligt avgörande

Prop. 1971:14

39

och vid beslut som avser endast rättelse av fehäkning, felskrivning eller annat uppenbart förbiseende eller vars innehåll stämmer överens med partemas samstämmiga mening. I promemorian föreslås att förslaget, vilket iimebär en viss utvidgning i förhållande till vad som enligt 87 § laxeringsförordningen gäller för prövningsnämnd och vilket i stort sett stämmer överens med landskontorsulredningens förslag, genomförs. Någ­ra remissinstanser har framhållit alt det i särskilda fall kan vara svårt att avgöra om samstämmighet mellan partema verkligen föreligger. Det är givet att en sådan svårighet ibland kan föreligga. I promemorian rekommenderas därför en viss försiktighet när det gäller att utnytt­ja möjligheten att i dessa fall avstå från lekmannamedverkan. Mål där endast en part finns och i vilka förhållandena är sådana att den sökande eller klagande skall ha fullt bifall till sin talan bör i likhet med partsmål där partema är ense kunna avgöras utan lekmannamedver­kan.

Remissyttrandena

Förslaget att skatterätt utöver ordföranden skall bestå av lägst tre och högst sex lekmän tillstyrks av hovrätten över Skåne och Blekinge, länsstyrelserna i Jönköpings, Örebro och Norrbottens län, RLF, SR, Sveriges industriförbund och Sveriges lantbruksförbund.

Att det är angeläget att undvika att samma röstetal kommer att före­ligga för två meningar betonas i yttrandena från Svea hovrätt samt länsstyrelserna i Malmöhus, Skaraborgs och Västmanlands län. Hovrät­ten anser att det bör övervägas att fastställa lekmännens antal till ett bestämt jämnt tal, förslagsvis fyra, i stället för inom vissa ramar. För domförhet bör enligt länsstyrelserna krävas att minst fyra lekmän del­tar i handläggningen. Länsstyrelsen i Skaraborgs län åberopar till stöd för denna ståndpunkt också alt det för atl tillräcklig lokalkännedom skall bU representerad bör krävas att ett relativt stort antal lekmän deltar. Erfarenhetema från prövningsnämndernas verksamhet visar, an­för länsstyrelsen i Västmanlands län, att lekmännens orts- och person­kännedom är värdefull.

I vart fall för landsbygdens del har enligt länsstyrelsen i Västernorr­lands län lekmännens person- och ortskännedom fortfarande betydelse för taxeringsprocessen. Skatierätt bör därför normalt bestå av ordföran­de och sex eller, om den sammanträder på avdelningar, fyra lekmän. Länsstyrelsen i Älvsborgs län anser att skatterätt normalt bör bestå av sex lekmän och anför att prövningsnämnden i länet med hänsyn lill behovet av ortskännedom funnit det ändamålsenligt att sammanträda med åtta lekmän.

Motsatt uppfattning har statskontoret, som anför att det lägre antalet ledamöter i de prövningsnämnder som sammanträder på avdelningar

Prop. 1971:14

40

inte lär ha föranlett några olägenheter. Antalet lekmän i skatterätt bör därför beslämmas tiU fyra men rätten bör vara domför med tre.

Av de remissinstanser som yttrar sig över förslagel att länsrätt ut­över ordföranden skall bestå av två till fyra lekmän tillstyrker ungefär hälften, nämligen Svea hovrätt, hovrätten över Skåne och Blekinge, statskontoret samt nio länsstyrelser, förslaget i vart fall i fråga om lägs­ta antalet lekmän. Andra hälften anser alt det för domförhet bör krävas alt minst tre lekmän deltar i handläggningen eller att samma regler om antalet nämndemän bör gälla för länsrätt som för skatterätt.

De remissinstanser som tillstyrker förslaget åberopar i första hand vad som anförs i promemorian, nämligen att målens natur ofta påkal­lar sammanträden med kort varsel samt att det till en början kan vara svårt att rekrytera elt tillräckligt antal väl kvalificerade lekmän. Syn­punkter av detta slag talar enligt länsstyreben i Kristianstads län för att antalet lekmän i länsrätt bestäms till lägst två och högst tre. Statskonto­ret anser att praktiska skäl, bl. a. angelägenheten av att det totala anta­let lekmaimaledamöter i ett län inte blir för stort, talar för att länsrätt jämte ordföranden skall bestå av två lekmän.

Hovrätten över Skåne och Blekinge anför atl det kan förefalla be­tänkligt att inle kräva att mer än två lekmän deltar i handläggningen i länsrätt, övervakningsnamndema är emellertid beslutföra med ordfö­rande och två andra ledamöter och det lär inle ha föranlett några olä­genheter. Också i fråga om länsrättema bör det enligt Svea hovrätt övervägas om inte antalet lekmän bör fastställas till elt bestämt jämnt tal, förslagsvis två.

Den grupp remissinstanser som avstyrker förslaget i promemorian beslår av kammarrätten, JK, socialstyrelsen, länsstyrelserna i Blekinge, Göteborgs och Bohus, Örebro och Jämtlands län. Föreningen auktori­serade revisorer, RLF, SR, Svenska landstingsförbundet och Sveriges lantbruksförbund. Av dessa remissinstanser anser kammarrätten, läns-relsen i Jämtlands län, Föreningen auktoriserade revisorer, SR och lands­tingsförbundet närmast att samma antal lekmän bör föreskrivas för länsrätt som för skatterätt. JK föreslår att antalet lekmän bestäms till lägst fyra och högst sex men alt länsrätten i brådskande fall skall vara domför med tre lekmän. De återstående sex remissinstanserna hävdar att för domförhet bör krävas tre lekmän.

Kammarrätten anför att det i och för sig inle finns anledning att bestämma antalet lekmän i skatterätt och länsrätt olika samt att många av de mål som skall handläggas vid länsrätt synes vara av sådan be­skaffenhet att medverkan av lekmän kan vara av vida större betydelse än i skattemål. Liknande synpunkter anförs av länsstyrelsen i Örebro län och Föreningen auktoriserade revisorer.

Det i promemorian föreslagna lägsta antalet lekmän förefaller enligt socialstyrelsen för begränsat, särskilt när det gäller mål om administra-

Prop. 1971:14

41

liva frihelsberövanden. Även om skattemålen kan vara tekniskt besvär­liga, ter det sig anmärkningsvärt att de mål som skall handläggas vid länsrätt och som ofta är både svårbedömda och av ingripande betydelse för enskilda personer skall kunna avgöras av ett lägre antal ledamö­ter. De problem som uppkommer till följd av svårigheten att rekryte­ra tillräckligt många väl kvalificerade lekmän och till följd av att må­len ofta måste avgöras med kort varsel kan man komma till rätta med genom att ordföranden ges befogenhet alt i brådskande fall besluta på länsrättens vägnar. Styrelsen erinrar om att ordförande i övervakningsnämnd enligt 37 kap. 1 § brottsbalken har rätt att bl. a. i brådskande fall ensam besluta på nämndens vägnar. Sådant beslut skall anmälas vid nästa sammanträde med nämnden. Elt sådant för­farande är enligt styrelsen uppenbarligen att föredra framför ett slut­ligt avgörande av en länsrätt som på grand av brådskan består av ett reducerat antal ledamöter.

En uppdelning av målen i olika grupper som skall handläggas med olika antal lekmän bör enligt JK och länsstyrelsen i Blekinge län und­vikas. Trafikmålskommittén framhåller alt antalet lekmän bör vara det samma i körkortsmålen som i länsrättens övriga mål. Motsatt upp­fattning redovisas av länsstyrelsen i Jönköpings län som föratsätter alt två lekmän skall delta i körkortsmålen och fyra i de övriga mål som handläggs vid länsrätt. Länsstyrelserna i Södermanlands, Östergötlands och Jämtlands län föratsätter att närmare föreskrifter om det antal lek­män som bör delta i handläggningen av olika målgrapper meddelas av Kungl. Maj:t.

När det är fråga om avgöranden av principiell innebörd, bör enligt länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län skatterätt, och kanske också länsrätt, som arbetar på avdelningar få hänskjuta målet till avgörande i plenum. En sådan möjlighet främjar en enhetlig rättstillämpning.

Förslaget att skatterätt och länsrätt oavsett målets karaktär skall vara domför utan lekmän bl. a. vid beslut som inte innefattar slutligt avgörande och vid beslut vars innehåll stämmer överens med partemas samstämmiga mening tillstyrks uttryckligen av Svea hovrätt, hovrätten över Skåne och Blekinge, JK och länsstyrelsen i Göteborgs och Bo­hus län. Länsstyrelsen i Stockholms län anför att det är av stor be­tydelse att utrymmet för avgörande utan lekmän blir så stort att hand­läggningen inle fördröjs onödigtvis. Förslaget tillgodoser detta krav främst genom att interimistiska beslut skall kunna fattas av ordföranden ensam.

Trafikmålskommittén och länsstyrelsen i Malmöhus län anför atl interimistiska beslut om återkallelse av körkort ofta är av stor betydelse eftersom lång tid vanligen förflyter innan definitivt beslut kan medde­las. Ordföranden bör därför avgöra bara de uppenbara fallen ensam. En­ligt länsstyrelsen i Södermanlands län bör interimistiskt beslut om åter-

Prop. 1971:14

42

kallelse av körkort få fattas av ordföranden ensam bara om omständig­heterna är sådana att körkortet obligatoriskt skall återkallas.

Såvitt gäller mål om extra avdrag för nedsatt skatteförmåga anför länsstyrelserna i Södermanlands, Östergötlands, Jönköpings och Norr­bottens län invändningar mot förslaget att skatterätt skall vara domför utan lekmän vid beslut som stämmer överens med partemas samstäm­miga mening. Den skattskyldige har ofta den uppfattningen att högre extra avdrag än vad taxeringsintendenten medgett inte kan beviljas och godtar därför dennes förslag. Det kan därför vara svårt att avgöra om verklig samstämmighet föreligger. Lekmännen har ofta en per­sonkännedom som kan vara av betydelse för bedömningen och erfa­renheten visar att dessa mål ofta får en för den skattskyldige fördelakti­gare titgång än vad taxeringsinlendenlen tillstyrkt. Länsstyreben i Sö­dermanlands län anser därför att sådana mål inte bör få avgöras av ensamdomare. Enligt länsstyrelserna i Östergötlands och Jönköpings län bör det få ske bara om taxeringsmtendenten tillstyrkt full skattebe­frielse eller extra avdrag med det belopp som den skattskyldige yrkat.

I mål om s. k. preliminärt taxeringsvärde uppkommer enligt Svenska försäkringsbolags riksförbund knappast något verkligt motsatsförhållan­de. Det preliminära taxeringsvärdet skall nämligen ofta ligga till grand för bedömningen vid belåning av fastigheten. Sådana mål bör därför inte få avgöras utan att lekmän deltar.

Beträffande förslaget att tiU enmansmålen skall hänföras mål där det bara finns en part och dennes yrkande skall bifallas helt anför kam­marrätten att det är belänkUgt att resultatet av en bedömning i sak skall vara avgörande för handläggningssättet. Det bör också beaktas att ett »felaktigt» bifall inte kan komma under prövning i högre instans, om det inte finns någon motpart. Sådana mål bör därför få avgöras av ensamdomare bara om elt snabbt avgörande behövs eller målet är av enkel beskaffenhet. Länsstyreben i Värmlands län anser alt den omstän­digheten att det bara fiims en part och att en prövning i sak ger vid handen att partens talan skaU bifallas inte i och för sig bör medföra att målet får avgöras av ensamdomare.

I mål där den skattskyldige inte låter sig avhöra med anledning av taxeringsintendentens besvär eller yttrande kan man enligt länsstyreben i Blekinge län ofta ha berättigad anledning anta att han är införstådd med att taxeringsintendentens ståndpunkt är riktig. Utgången i sådana mål är ofta given med hänsyn till lagstiftningen, rättspraxis eller någon ny faktisk omständighet. Saken kan alltså betraktas som uppenbar. Mål av detta slag är vanliga. Länsstyrelsen anser att det bör övervägas om inte sådana mål bör få avgöras av ensamdomare. Liknande synpunk­ter anförs av länsstyreben i Värmlands län.

Länsstyrelsen i Örebro län anser att det bör övervägas att, när saken kan anses uppenbar, låta ensamdomare avgöra målet även om partema inte är ense.

Prop. 1971:14

43

Beträffande de målgrapper som enligt förslaget skall få avgöras av ensamdomare om särskilda skäl föreligger anför JK alt det här är frå­ga om mål som ofta gäller rättsfrågor av betydelse för den enskilde. Det kan med visst fog göras gällande att de föreslagna vidsträckta möj­lighetema till enmansavgöranden strider mot syftet med inrättande av länsrätter och skatterätter, nämligen att bereda ökad rättssäkerhet för den enskilde. Av de skäl som åberopas för enmansavgöranden bör vis­sa måls enkla beskaffenhet väga tyngst. Kravet på snabbhet i avgöran­det bör däremot regelmässigt underordnas rättssäkerhetsintresset. JK anser att den av förvaltningsdomstolskommittén föreslagna begräns­ningen »där saken finnes uppenbar» är att föredra framför det mera vidsträckta uttryckssättet »om särskilda skäl föreligger». Som »särskilda skäl» bör enligt länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län anses bara att målet är så brådskande att inkallandet av lekmännen skulle fördröja av-görandel på ett olämpligt sätt.

Länsstyrelsen i Värmlands län anser att uttrycket »om särskilda skäl föreligger» är för vagt och alt förslaget därför ger för stort utrymme åt skiftande bedömningar. Uttrycket anger enligt kammarrätten inle tillräckligt klart alt det är kravet på ett snabbt avgörande eller målets enkla beskaffenhet som medför att det får avgöras av ensamdomare. Svea hovrätt anför att det beträffande de mål som enligt förslaget skall få avgöras av ensamdomare, »om särskilda skäl föreligger», snarare är regel än undantag att brådska föreligger eller att målet är av enkel be­skaffenhet. Uttrycket är därför missvisande. Liknande synpunkter an­förs av socialstyrelsen, CFU, trafikmålskommittén samt länsstyrelserna i Södermanlands, Jönköpings, Kalmar, Kristianstads och Norrbottens län.

I mål om utdömande av vite och om handräckning vid laxerings-revision är enligt statskontoret kravet på snabb handläggning särskilt framträdande. Sådana mål bör därför i enlighet med förslaget i pro­memorian få avgöras av ensamdomare, om de hänförs lill skatterätts kompetensområde. Samma uppfattning redovisar CFU i fråga om vites­målen och länsstyrelsen i Värmlands län i fråga om målen om hand­räckning vid taxeringsrevision.

Länsstyrelserna i Västmanlands och Västernorrlands län samt Sveriges industriförbund anser däremot alt vilesmålen i princip inle bör behand­las som endomarmål. Med hänsyn till vikten av ett snabbt förfarande bör dock viten som inte överstiger exempelvis 1 000 kr. enligt in­dustriförbundet få dömas ut av ensamdomare. Länsstyrelsen i Väster­norrlands län föreslår atl vitesmålen, liksom målen om handräckning vid taxeringsrevision, skall få handläggas i denna ordning bara när kra­vet på snabbt avgörande gör det nödvändigt.

Med hänsyn lill alt omhändertagande för utredning enligt 30 § barna­vårdslagen får bestå högst fyra veckor och att interimistiskt beslut skall få meddelas av ensamdomare bör enligt länsstyrelsen i Stockholms län

Prop. 1971:14

44

slutligt beslut i sådana mål få meddelas i samma ordning. Länsstyrelsen i Västernorrlands län redovisar samma uppfattning och anser liksom länsstyreberna i Jönköpings och Älvsborgs län att detsamma bör gäl­la beslut om förverkande av villkorligt anstånd med tvångsintagning på vårdanstalt för alkoholmissbrakare.

Lekmän bör enligt yttrandet från länsstyrelsen i Blekinge län alltid delta i handläggningen av mål om återkallelse av körkort och trafik-kort. Också när återkallelse är obligatorisk kan frågan om bestämman­de av den tid som måste ha förflutit innan nytt körkort får utfärdas va­ra svårbedömd. JK anför att han närmast är benägen att förorda alt lekmän alltid skaU delta i handläggningen av mål om återkallelse av körkort och Irafikkort.

Om mål i vilka endast varning anses kunna komma i fråga hänförs till länsrätts kompetensområde, bör de enligt länsstyrelsen i Malmöhus län samt landssekreterama Widmark,[REDACTED_EFTERNAMN] och Hökeberg normalt kunna avgöras av ensamdomare. Trafikmålskommittén anser att lek­män inte alltid behöver medverka i handläggningen av sådana mål.

Omröstning

Bestämmelser om omröstning i prövningsnänmd och i allmän domstol

I 88 § taxeringsförordningen föreskrivs alt den mening som fler­talet biträder skall gälla, när skiljaktiga meningar föreligger i pröv­ningsnämnd. Om rösterna utfaller lika, skall den mening som länder till den skatlskyldiges förmån eller, om denna grand inte kan tilläm­pas, den mening som ordföranden biträder gälla.

Bestämmelser om omröstning i allmän domstol ges i 16 kap. rälte­gångsbalken såvitt avser tvistemål och i 29 kap. såvitt avser brottmål. Lagen (1969: 244) om ändring i rättegångsbalken, som träder i kraft den 1 januari 1971 i den mån den inte redan har trätt i kraft, innebär vissa ändringar i bestämmelserna om omröstning i allmän underrätt. Dessa ändringar är avhängiga av de nya domförhetsbestämmelser som förut redovisats. I det följande redogörs kortfattat för omröstningsbe-stämmelsema i deras lydelse fr. o. m. den 1 januari 1971.

Om skiljaktiga meningar yppas vid överläggning lill dom eller beslut, skall enligt 16 kap. 1 § och 29 kap. 1 § rättegångsbalken omröstning äga ram. När nämnd har säte i rätten, vilket är fallet bl. a. vid huvud­förhandling i brottmål i underrätt men aldrig i överrätt, skall ord­föranden först säga sin mening (16 kap. 1 §). I 16 kap. 2 § resp. 29 kap. 2 § ges detaljerade föreskrifter om i vilken utsträckning skilda omröstningar skall äga rum när flera frågor skall prövas i målet.

Vid omröstning i tvistemål gäller enligt 16 kap. 3 § den mening som omfattas av mer än hälften av rätlens ledamöter. Ordförandens me-

Prop. 1971:14

45

ning gäller, om den omfattas av hälften av rösterna. I 16 kap. 4 § ges bestämmelser för det fall att flera än två meningar föreligger och ingen av dem skall gälla enligt 3 §. Om det är fråga om penningar eller annat som utgör viss myckenhet, skall rösterna för den större mycken­heten läggas samman med rösterna för den närmast mindre och sam­manläggningen fortsättas på samma sätt till dess någon mening skall gälla. I annat fall gäller den mening för vilken rösterna är flera än för någon annan eller, om flera meningar har fåll lika många röster, den mening som har biträtts av den främste av dem som har röstat för någon av dessa meningar.

Bestämmelsema i 29 kap. gäller beträffande omröstning i tvistemål i fråga om ansvar, utdömande av vite, reseförbud eller någons hållan­de i häkte (16 kap. 6 §).

Vid omröstning i brottmål i underrätt gäller nämndens mening, om minst fyra eller, när nämnden inte består av flera än fyra nämndemän, minst tre nämndemän är ense. Annars gäller ordförandens mening (29 kap. 3 §). Vid omröstning i brottmål i överrätt gäller den me­ning som omfattas av mer än hälften av ledamötema. Om någon me­ning har fått hälften av rösterna, gäller den om den är den lindrigaste. Vid särskild omröstning, huravida villkorlig dom skall meddelas eller skyddstiUsyn, ungdomsfängelse eller internering ådömas eller förordnan­de meddelas om överlämnande till särskild vård, liksom i annat fall när ingen mening kan anses som lindrigare, gäller ordförandens me­ning om den omfattas av hälften av rösterna. I 29 kap. 4 § ges bestäm­melser för det fall att flera än två meningar föreligger och ingen av dem skall gälla enligt de nu redovisade reglerna. 1 sådant fall skaU de röster som är ogynnsammast för den tilltalade läggas samman med de röster som är därnäst minst förmånliga och sammanläggningen fortsätta på samma sätt till dess någon mening skaU gälla. Om ingen mening kan anses som ogynnsammare, gäller den mening för vilken rös­terna är flera än för någon annan eller, om flera meningar har fått lika många röster, den mening som biträtts av den främste av dem som har röstat för någon av dessa meningar.

Bestämmelsema i 16 kap. gäller beträffande omröstning i brottmål i fråga om bl. a. skadeståndsanspråk och rättegångskostnad (29 kap. 6§).

Tidigare utredningsförslag och remissyttranden

Besvärssakkunniga (SOU 1964:27)

I besvärssakkunnigas förslag till lag om förvaltningsförfarandet före­slogs att den mening som ordföranden biträder skall gälla, om det vid omröstning endast finns två meningar och de har fått samma antal rös-

Prop. 1971:14

46

ter. När fråga är om ansvar eller påföljd, om utdömande av vite, om frihetsberövande eller tvångsingripande i kroppsligt hänseende eller om beskattning, skall dock den lindrigaste meningen gälla.

Remissyttrandena över besvärssakkunnigas förslag

Socialstyrelsen erinrade om att det vid val av vårdformer i regel är synnerligen vanskligt att avgöra vilken vårdform som är lindrigast. Kammarrätten fann det principiellt riktigast att ordföranderegeln till-lämpas vid lika röstetal i mål om ingrepp i den enskildes personliga rörelsefrihet och tvångsingripanden i kroppsligt hänseende, eftersom det är fråga om socialbetingade skyddsåtgärder. Regeringsrättens le­damöter fäste uppmärksamheten på all det stundom kan vara tveksamt i skattemål vilken mening som är den lindrigaste. Med tanke härpå kunde formuleringen i 88 § taxeringsförordningen vara alt föredra, nämligen att vid lika röstetal den mening skall gälla, som länder till den skatlskyldiges förmån, eller, om denna regel inte kan tillämpas, den me­ning som biträds av ordföranden.

Utredningen om administrativa frihelsberövanden (SOU 1960:19)

Utredningen upptog i sitt förslag till lag om socialdomslol omröst-ningsregler för sådan domstol, vilken skulle bestå av tre ledamöter. Reg­lema innehöll bl. a. att, om det av röstfördelningen ej följde vilken me­ning som blev gällande, så skulle den meningen gälla som omfattades av ordföranden. Utredningen anförde att, då meningar kan göras till föremål for en inbördes gradering, det kan inträffa alt tre olika meningar yppas. Det kan t. ex. vara fråga om ingripanden av olika svårhetsgrad eller om belopp av olika storlek. Under föratsättning av likvärdiga rös­ter får majoritet i verkligheten anses föreligga för den mening som är mellan de båda övriga. Hävdas tre meningar, av vilka ingen kommer att ta över de övriga, skall enligt förslaget den mening gälla som om­fattas av ordföranden. Utredningen föreslog också den regeln, att vid avgörande av saken skall den grand som åberopas för talan prövas först. Åberopas flera grunder skall prövning ske av varje grand för sig. Vid bestämmande av åtgärd skall, om flera åtgärder kan komma i fråga och däribland är åtgärd som innefattar frihetsberövande, röstning först ske om denna.

Förvaltningsdomstobkommittén (SOU 1966: 70)

Kommittén tog i sitt förslag till lag om regeringsrätten upp en re­gel om omröstning av innehåll alt därom skulle i tillämpliga delar gälla vad som är föreskrivet i 16 och 29 kap. rättegångsbalken angående

Prop. 1971:14

47

omröstning i överrätt. En motsvarande regel tog kommittén också in i förslaget till lag om rikets kammarrätter.

Länsförvaltningsutredningen

Utredningen föreslår att de lekmän som enligt utredningsförslaget skaU delta i förvaltningsrättskipningen vid länssstyrelsen skall ha indi­viduell rösträtt. Som huvudregel skall gälla alt beslut fattas enligt ma­joritetsprincipen med utslagsröst för ordföranden. I bl. a. mål om administrativa frihelsberövanden, utvisningsärenden och körkortsmål, där olika meningar kan göra sig gällande på ett sådant sätt att beslut inte kan fattas endast med tillämpning av majoritetsprincipen, föreslås dock att bestämmelsema i 29 kap. rättegångsbalken rörande omröstning i överrätt i brottmål skall gälla i tillämpliga delar.

Remissyttrandena över länsförvaltningsutredningens förslag Göta hovrätt anför bl. a.

Enligt utredningen skall nämndemännen tillföra länsstyrelsen erfaren­heter från det praktiska livet, bidraga till en riktig avvägning mellan del allmännas och den enskildes intressen samt stärka tilliten till rik­tigheten av träffade avgöranden. Med andra ord dessa nämndemän skall fylla samma funktion som nämndemännen vid de allmänna domslolama. Hovrätten kan därför inte finna, att det skulle förelig­ga tillräckliga skäl för atl ge nämndemännen i länsstyrelsen annan ställ­ning än den nänmdemännen vid de allmänna domslolama har. Om­röstningsregler, motsvarande dem som i nämndmål gäUer vid de all­männa underrätterna, bör därför införas i lagförslaget.

Liknande uttalanden görs av JK och kammarrätten.

I mål om administrativa frihelsberövanden bör, anser länsstyrelsen i Malmöhus län, ordföranden vid lika röstetal alltid ha utslagsröst. Man lär i dessa mål knappast entydigt kunna besvara frågan vilken mening som är den lindrigaste, framhålls det.

Länsstyreben i Hallands län finner det såväl beträffande administrati­va frihelsberövanden som mål om körkort och trafikkort mindre väl­betänkt att anknyta till rättegångsbalkens regler för straffprocessen. Samma uppfattning har länsstyrelsen i Västernorrlands län.

Landskontorsu tredningen

Utredningen föreslår, efter mönster av vad som f. n. gäller för pröv­ningsnämnd, att länsskatterättens ledamöter skall ha individuell röst­rätt och att, vid lika röstetal för två meningar, den mening skaU vinna som leder till den skatlskyldiges förmån eller, om en sådan grand in­te går att tillämpa, den som biträds av ordföranden.

Prop. 1971: 14

48

Remissyttrandena över landskontorsutredningens förslag

Kammarrätten framhåller att förslaget innebär alt del för annan ut­gång i ett mål än den, vartill rättens ordförande kommit, inle fordras någon på särskilt sätt kvalificerad majoritet. Kammarrätten ifrågasät­ter emellertid om så inte bör vara fallet. Tillämpningen av skattelag­stiftningen är väsentligen en rent judiciell angelägenhet. Det synes kam­marrätten rimligt om juristen-yrkesmannens mening väger tyngre än den enskilde lekmannens. Det saknas inte exempel på atl nuvarande omrösiningsregler lett lill säregna resultat. JK anser inle heller att leda­möterna bör ha individuell rösträtt.

Förslaget till lag om skatterätt

Enligt förslagel till lag om skallerätt skall rättegångsbalkens bestäm­melser i 16 kap. och 29 kap. angående omröstning i överräll gälla i till-lämpliga delar vid omröstning i skatterätt. Vid lika röstetal i taxerings­mål skaU den meningen gälla som är lindrigast för den skaltskyldige. Enligt motiven till förslaget är detta utformat med förvaltningsdomstols-kommitténs förslag lill lag om rikels kammarrätter som förebild. I skat­terätt dömer visserligen skatterättsdomaren med nämnd, men ledamöter­na i denna nämnd bör i likhet med lekmannaledamölerna i prövnings­nämnd ha individuell rösträtt och inte sådan kollektivt organiserad röst­rätt som ledamöterna i underrätts nämnd. Det är därför inte reglerna om rösträtt i underrätt utan bestämmelserna om omröstning i överräll som bör gälla för skatterätts del.

Departementspromemorian

I promemorian erinras om all landskonlorsutredningen och läns­förvaltningsulredningen föreslår att lekmännen skall ha individuell röst­rätt. Förslaget till lag om skatterätt bygger även i delta avseende på landskontorsutredningens förslag. Några remissinstanser har visserligen uttalat sig mot förslaget. Den allmänna meningen hos remissinstanserna är dock all lekmannaledamölerna bör rösta individuellt vilket f. n. sker i prövningsnämnd. Tillräckliga skäl all nu införa en annan ordning för skatterätts del föreligger inte, anförs det i promemorian. Om sålunda en ordning med individuell rösträtt för länsskatterätlens del genomförs är det enligt promemorian svårt att motivera att lekmännen i länsrätten inle skulle ha sådan rösträtt. Också för länsrätten bör alltså gälla indi­ viduell rösträtt.

Med den ordning som föreslås i promemorian måste stäUning tas till bl. a. frågan vilken mening som skall gälla om två meningar samlar lika

Prop. 1971:14

49

många röster. I prövningsnämnd gäller i ett sådant läge den mening som leder liU det förmånligaste resultatet för den skattskyldige eller, om en sådan grand inle går alt tillämpa, den mening som biträds av ordfö­randen. Varken i landskonlorsutredningens förslag eller i förslaget till lag om skatterätt görs enligt promemorian någon ändring i förhållan­de till vad som gäUer för prövningsnämnden. Länsförvaltningsulred­ningen föreslår motsvarande ordning för de mål som enligt utred­ningens förslag skall handläggas med lekmän. Utredningen förordar sålunda alt rättegångsbalkens bestämmelser om omröstning i brottmål i överräll skall äga motsvarande tillämpning. Enligt vad som anförs i promemorian avser utredningen att i t. ex. mål om administrativa fri­helsberövanden och körkortsmål den för parten lindrigaste meningen skall vinna medan i sådana faU då ingen mening kan anses vara mer förmånlig än den andra ordförandens mening skall gälla.

För uppfattningen alt ordförandens mening alltid bör vinna vid lika röstetal för flera meningar kan enligt promemorian åberopas goda skäl, bl. a. att en sådan regel är enkel alt tillämpa, övervägande skäl talar dock för alt i enlighet med ulredningsförslagen och i överensstämmelse med nuvarande ordning i prövningsnämnd företräde ges den mening som är förmånligast för den enskilda parten. Det föreslås att en sådan ordning genomförs genom alt bestämmelserna i 16 och 29 kap. rättegångsbalken om omröstning i överrätt görs tillämpliga på skatterätt och länsrätt.

Utredningen om administrativa frihelsberövanden diskuterade spe­cialregler om att när flera grander åberopas för en talan - prövning av och eventuellt omröstning om varje grand skulle ske för sig och alt, om flera åtgärder kunde komma i fråga och frihetsberövande förekom bland dem, den åtgärden skulle behandlas först. Uttryckliga sådana spe­cialregler torde emellertid inte behövas för länsrätt eller länsskallerätt, anförs det i promemorian. Bestämmelsema i 16 kap. 2 § och 29 kap. 2 § rättegångsbalken anses ge tillräcklig ledning.

Vad utredningen om administrativa frihelsberövanden anförde om sammanläggning av röster när del är fråga om ingripanden av olika svår­hetsgrad eller om belopp av olika storlek kan enligt promemorian utiä-sas ur 16 och 29 kap. rättegångsbalken.

Svårigheter kan däremot, anförs del i promemorian, uppslå när det gäller alt välja meUan att tiUämpa omröstningsreglerna för tvistemål eller omröslningsreglema för brottmål. SläUningslagandet blir särskilt vanskligt i socialmål med hänsyn tiU vårdåtgärdemas blandade karak­tär av kurativ hjälp och samhällsskyddsålgärder. I promemorian anförs all del inle synes möjligt atl anvisa någon genereU lösning och alt det lämpligen bör få ankomma på praxis att under beaktande av olika på frågan inverkande omständigheter träffa valet meUan de två tänkbara altemativen.

4    Riksdagen 1971. 1 saml. Nr 117

Prop. 1971:14

50

Remissyttrandena

Förslaget att de lekmän som deltar i handläggningen vid skatterätt och länsrätt skall ha individuell rösträtt tillstyrks uttryckligen av 14 re­missinstanser, nämligen Svea hovrätt, hovrätten över Skåne och Blekinge, socialstyrelsen, sju länsstyrelser, RLF, Svenska landstingsförbundet, Sve­riges industriförbund och Sveriges lantbruksförbund. JK och Svenska bankföreningen avstyrker förslaget. Den avsedda förstärkningen av för­vallningsrältskipningen skulle enhgt bankföreningen främjas av en regel som innebär att ordföranden kan överröstas bara av en kvalificerad ma­joritet. Det kan knappast anföras några bärande skäl för alt lekmännen skaU tiUförsäkras större inflytande i skatterättema och länsrätterna än i de aUmänna underrätterna.

I och med alt riksdagen antagit prop. 1970: 103 får del, anför JK, anses fastslaget att skatterätterna och länsrättema skall vara domstolar och att det i fråga om lekmännen inte skall krävas några särskilda kva­lifikationer. JK anför vidare.

I 4 § av lagförslaget stadgas också att skatterätt och länsrätt beslår av ordförande och nämnd. I domstol med denna sammansättning före­kommer inle individuell rösträtt för nämndemännen. Av ålder utgör domslolsnämnd såsom korporation en del av domstolen. I promemorian föratsattes däremot att nämndemännen skall ha individuell rösträtt. Genom en sådan ordning tUlskapas elt organ som bör betecknas snara­re som ett slags nämnd än som en domstol. Som förebild har tydligen prövningsnämndema tjänat. Dock föreligger den stora skillnaden alt dessa inle är domstolar och atl lekmännen i nämndema inle är nämnde­män utan av Kungl. Maj:t särskilt utsedda ledamöter. Skall lekmännen ha individueU rösträtt, kan de uppenbarligen inle sammanföras under beteckningen nämnd. I en del specialdomslolar (expropriationsdomstol, fastighetsdomstol, arbetsdomstolen) förekommer visserligen lekmän med individuell rösträtt men då med särskilda kvalifikationer och vid sidan av andra, särskilt kvalificerade personer under den gemensamma benäm­ningen »ledamöter».

Man har därför enligt JK alt välja mellan att utforma skatterätterna och länsrättema som domstolar med nämndemän ulan individuell röst­rätt eller att tiUskapa elt slags nämnder där lekmännen har sådan röst­rätt. I fråga om länsskatterälteraa och länsrätterna anser JK det klart att de bör organiseras med de allmänna underrätlema som förebild. En sådan ordning stämmer bäst överens med statsmakternas beslut all de skall vara domstolar, alt lekmännen skaU utses av landstingen och alt inga krav på särskild sakkunskap skaU ställas. I fråga om den mel­lankommunala skatterätten är valet svårare eftersom lekmännen där skall utses av Kungl. Maj:t.

Liksom JK anser hovrätten över Skåne och Blekinge alt lekmännen, om de skall ha individuell rösträtt, inte bör sammanföras under beteck­ningen nämnd.

Prop. 1971:14

51

Pyra remissinstanser, invandrarverket, länsstyrelsen i Värmlands län, RLF och Sveriges lantbruksförbund, ansluter sig helt lUl förslagel i pro­memorian om omröstning i länsrätt och skatierätt.

Övriga remissinstanser som yttrar sig i denna del är kritiska mot för­slagel. Med något enstaka undanlag anser de atl det varken av den föreslagna lagtexten eUer av vad som i övrigl anförs i promemorian framgår i vilka fall rättegångsbalkens bestämmelser om omröstning i tvistemål resp. motsvarande bestämmelser för brottmål skall tilläm­pas. Frågan om vilka bestämmelser som skall tillämpas i det enskilda fallet bör inle överlämnas ål praxis all avgöra. Det behövs därför klar­görande lagbestämmelser eller i vart fall motivutlalanden som ger till­räcklig ledning. Synpunkter av delta slag anförs av Svea hovrätt, hov­rätten över Skåne och Blekinge, kammarrätten, JK, socialstyrelsen, riks­skattenämnden samt tolv länsstyrelser. Av dessa remissinstanser un­derstryker kammarrätten, JK, riksskattenämnden samt länsstyrelserna i Uppsala, Kronobergs, Kalmar och Blekinge län att reglerna för om­röstning bör framgå direkt av lagtexten.

De mål som skall handläggas i länsrätt och skatterätt kan, anför JK, bara i undantagsfall jämställas med tvistemål eller brottmål. Enligt JK's mening är det dock inle nödvändigt eller praktiskt möjligt att i lag föreskriva speciella regler för de olika målgrapperna. Det gäller där­för alt finna en generell lösning. Länsstyrelsen i Kronobergs län anför alt det inte utan uttryckliga bestämmelser går att avgöra vUka mål som är att betrakta som tvistemål resp. brottmål.

Mål enligt skatleförfattningama är, anmärker riksskattenämnden, inte av brottmåls natur. Den bestämmelse som föreslås i promemorian inne­bär därför att bestämmelserna i 16 kap. rättegångsbalken skall tilläm­pas vid omröstning i sådana mål och alt ordföranden alltså skall ha ulslagsrösl. En sådan ordning lär inle ha varit avsedd.

Hovrätten över Skåne och Blekinge erinrar om att av vissa i 29 kap. 3 § rättegångsbalken uppräknade påföljder, bl. a. villkorlig dom, skydds­tillsyn, ungdomsfängelse och överlämnande till särskild vård, ingen be­traktas som lindrigare än de övriga. Valet mellan de nämnda påföljderna och valet mellan övervakning och tvångsintagning av alkoholmissbruka­re eller mellan förebyggande åtgärd och omhändertagande för samhälls­vård har stora likheter. Lika litet som när det gäller brottspåföljderna finns det anledning att anse alt en viss typ av ingripande enligt barna­vårdslagen eUer nykterhetsvårdslagen är lindrigare än en annan åtgärd. Att den enskUde uppfattar varning som lindrigare än återkallelse av körkort bör inte vara avgörande för utgången vid lika röstetal för två meningar, anför hovrätten vidare. Den mening som kan beräknas vara den materiellt riktigaste bör gälla. Ordföranden bör därför ha utslags-röst. Ett ytterligare skäl för denna ståndpunkt är enligt hovrätten all någon mera djupgående skillnad inte bör göras mellan lekmannainfly-

Prop. 1971:14

52

landet vid allmän underrätt och i förvaltningsdomstol. Vid allmän un­derrätt har nämnden visserligen koUektiv rösträtt men denna är utfor­mad så alt nämndemännens röster har samma värde som om de haft individuell rösträtt och ordföranden utslagsröst.

Också åtskUliga andra remissinstanser anser att det i flera av de mål som avses ankomma på länsrätt, exempelvis mål om administrativa fri­helsberövanden, är svårt att avgöra vad som skall anses vara lindri­gast.

Alt avgöra vilken mening som är lindrigast när frågan gäller om ell administrativt frihetsberövande skaU ske vållar enligt socialstyrelsen inga svårigheter. Ett frihetsberövande måste alltid, även när det sker för den omhändertagnas eget bästa, anses som mest ingripande. När valet står mellan olika hjälpålgärder som varaing, föreskrifter eller övervakning är det däremot tveksamt vad som skall anses som lindrigast.

När det gäUer socialt betingade skyddsåtgärder kan man inle utgå från att den tekniskt sett minst ingripande åtgärden aUlid är förmånli­gast eller Undrigast för den enskilde, säger länsstyreben i Gotlands län. Det är därför inte lämpligt att låta utgången bli beroende av en be-dönming av vad som kan anses lindrigast. Liknande synpunkter anförs av kammarrätten och JK.

Med hänsyn tUl synpunkter av nu redovisat slag anser Svea hovrätt, hovrätten över Skåne och Blekinge, kammarrätten, JK samt länsstyrel­serna i Södermanlands, Kronobergs, Gotlands, Blekinge och Norrbot­tens län att ordföranden bör ha ulslagsrösl vid omröstning i länsrätt. Sociabtyrelsen anför att en sådan ordning är enkel att tUlämpa och acceptabel från rättssäkerhetssynpunkt. Hovrätten över Skåne och Blekinge samt JK förordar uttryckligen att bestämmelserna i 16 kap. rättegångsbalken om omröstning i överrätt i tvistemål görs tillämpliga. Till följd av hänvisningen i 6 § i fråga om omröstning om tvångsmedel m. m. innebär en sådan lösning, anför hovrätten vidare, att 29 kap. rätte­gångsbalken blir delvis tiUämpligt.

Regeln om ordförandens utslagsröst bör, anför Svea hovrätt och JK, gäUa också i skatterätt. I skallemålen bör dock enligt JK den ord­ning som föreskrivs i 88 § laxeringsförordningen tillämpas.

Riksskattenämnden anför alt den mening som är lindrigast för den skattskyldige bör gälla vid lika röstetal för flera meningar i skatierätt och alt bestämmelsema i 29 kap. rättegångsbalken därför bör tillämpas vid omröstning i skatterätt. I 88 § taxeringsförordningen regleras inte hur man skall förfara när flera än två meningar föreligger. Vad som för sådant fall föreskrivs i 29 kap. 4 § rättegångsbalken om sammanlägg­ning av röster är tiUfredställande för skattemålens vidkommande. Riks­skattenämnden anför vidare att bestämmelserna i 29 kap. lorde vara ändamålsenliga också när det gäller omröstning i länsrätt.

Också länsstyrelsen i Jönköpings län anser att bestämmelserna för

Prop. 1971:14

53

omröstning i brottmål i överräll bor kunna tillämpas både i länsrätt och i skatterätt. TUl ledning för bedömningen av när en mening skaU anses lindrigare än en annan bör jämförelser meUan vissa typfall re­dovisas i motiven.

Till dem som anser att samma regler i princip bör gälla för länsrätt och skatierätt hör slutligen länsstyreben i Uppsala län, som menar alt den ordning som föreskrivs i 88 § taxeringsförordningen bör tillämpas.

De skäl som anförts för att ordföranden skall ha utslagsröst vid om­röstning i länsrätt är enligt hovrätten över Skåne och Blekinge inte till­lämpliga i fråga om omröstning i skatterätt. Hovrätten anser liksom länsstyrelsen i Södermanlands län och Sveriges industriförbund att be­stämmelserna i 29 kap. rättegångsbalken bör tillämpas vid omröst­ning i skatterätt. I princip samma uppfattning har länsstyrelserna i Kronobergs, Malmöhus, Göteborgs och Bohus samt Norrbottens län. De förordar emellertid närmast att en bestämmelse motsvarande 88 § laxeringsförordningen ges för skatterättema.

Länsstyrelsen i Örebro län erinrar om att det i 11 kap. 12 § vatten­lagen (1918:523) och 18 § lagen (1917: 189) om expropriation före­skrivs att vattenrättsdomaren resp. ordföranden i expropriationsdomsto-len skall säga sin mening först vid omröstning i vattendomstol resp. expropriationsdomstol och föreslår att en motsvarande bestämmelse tas in i lagen om skatterätt och länsrätt. Enligt yttrandet från hovrätten över Skåne och Blekinge behövs det emellertid inte några särskilda bestämmelser av sådant slag.

Departementschefen

Inledning

Statsmaktemas beslut våren 1970 om en partiell omorganisation av den statiiga länsförvaltningen omfattar, som förat nämnts, bl. a. en för­stärkning av förvaltningsrättskipningen på länsplanet. Med förvallnings­rättskipning avses i detta sammanhang främst handläggningen av de mål och ärenden i vilka talan f. n. fullföljs från länsstyrelsen eller pröv­ningsnämnden till kammarrätten eUer regeringsrätten. De åtgärder som enligt prop. 1970: 103 med förslag lill riktlinjer för en partiell omor­ganisation av den statliga länsförvaltningen främst bör övervägas i del­ta sammanhang är att öka lekmannainfljtandet, alt förbättra handlägg-ningsformema samt att skapa en i organisatoriskt avseende mera mar­kerad åtskillnad meUan förvaltningsrällskipning och annan verksamhet.

Den beslutade omorganisationen avses ske den 1 juli 1971. Den inne­bär bl. a. atl lill en huvudenhet vid länsstyrelsen förs i princip all för­valtningsrättskipning. Till denna huvaidenhet knyts en länsrätt som skall handlägga vissa av de målgrapper som f. n. handläggs på lands-

Prop. 1971:14

54

kansliet och en länsskatlerätt som i princip skall handlägga de mål som f. n. ankommer på prövningsnämnden. Lekmän skall medverka i rätt­skipningen vid båda de nya domslolama. På grandval av en departe­mentspromemoria med förslag till lag om förfarandet i förvaltningsdom­stol förbereds f. n. inom justitiedepartementet en lagrådsremiss med för­slag till bl. a. förvaltningsprocesslag. Genom denna lagstiftning, vilken avses bli tiUämplig på regeringsrätten, kammarrätt, skatierätt och läns­rätt, kan önskemålet om förbättrade handläggningsformer väntas bli till­godosett.

I en inom civildepartementet utarbetad promemoria har lagts fram ett förslag till lag om skatterätt och länsrätt. I enlighet med vad som förut­skickas i prop. 1970: 103 bygger promemorieförslaget i fråga om läns­skatterätts kompetensområde på förslaget lill lag om skatterätt (SOU 1967: 24). Såvitt avser länsrätts kompetensområde är förslagets utgångs­punkt i överensstämmelse med vad som föralskickas i propositionen all till länsrätt skall hänföras mål om omhändertagande av barn för samhäUsvård, om verkställighet av dom i vårdnadsmål, om utvisning av utlänning och om intagning på allmän vårdanstalt för alkoholmissbra­kare samt körkortsmål. Lagförslaget innehåller också bestämmelser om domförhet, omröstningsförfarandel, ordförande, nämndemän m. m.

Promemorian har remissbehandlats. Flera av remissinstanserna, vilka ju haft att utgå från statmakternas beslut om omorganisationen av läns­förvaltningen, ger från rättssäkerhetssynpunkt uttryck för tillfredsstäl­lelse över alt lekmän skall medverka i rättskipningen i länsskatlerätt och länsrätt. I fråga om den närmare bestämningen av de två domstolar­nas kompetensområden anförs kritiska synpunkter i åtskilliga remiss­yttranden. Vad remissinstanserna anför bör föranleda vissa justeringar av de kompetensområden som föreslås i promemorian. Den utformning av kompetensområdena som jag föreslår i det följande ansluter sig dock i huvudsak till vad som förulskickas i propositionen.

Förslaget i promemorian omfattar utom länsskatterällema och läns­rätterna också en meUankommunal skatterätt vilken avses ersätta den nuvarande mellankommunala prövningsnämnden och således pröva bl. a. besvär över taxering av skatlskyldig som haft förvärvskälla som hänför sig tiU flera län. Enligt min mening framstår del som ända­målsenligt alt i organisatoriskt avseende i huvudsak samma bestäm­melser blir tiUämpliga på denna förvaltningsdomstol som på länsskalle­rätt och länsrätt.

Skatterätts kompetensområde

Allmänna synpunkter

Förslaget i promemorian beträffande skatterätts kompetensområde

Prop. 1971:14

55

bygger som förat sagls på förslaget tiU lag om skatterätt. Det innebär att vid länsskatterätt och den mellankommunala skatterätten skall hand­läggas alla mål som f. n. handläggs vid prövningsnämnd samt mål om befrielse från skyldighet alt länrna kontrolluppgift (39 § 4 mom. taxe­ringsförordningen), mål enUgt lagen om handräckning vid taxerings­revision, mål om handlings undanlagande från taxeringsrevision (56 § 4 mom. taxeringsförordningen) och mål om utdömande av vite en­ligt skatte- och taxeringsförfatlningarna. Till länsskatlerätts kompetens­område skaU enligt förslaget vidare hänföras mål om utdömande av vi­te enligt uppbörds- och folkbokföringsförordningama, samtiiga under­ställnings- och besvärsmål enligt folkbokföringsförordningen samt alla mål och ärenden enligt uppbördsförordningen som f. n. handläggs vid länsstyrelse utom sådana mål och ärenden som prövas av länsstyrelsen i första instans och sådana mål och ärenden i vilka enligt 86 § första stycket uppbördsförordningen talan inle får föras mot länsstyrelsens be­slut.

Som anförs i promemorian bör avgörande för bedömningen av frå­gan om en viss målgrapp skaU hänföras till skatterätts kompetensområde vara om arten av den prövning som skall ske i målen motiverar en dom­stolsmässig handläggning. Den angivna principen har också godtagits av remissinstansema. Några remissinstanser anmärker emeUertid att vis­sa av de mål som enligt förslaget skall handläggas vid skatterätt, bl. a. åtskilliga mål som f. n. ankommer på prövningsnämnd, är förhållan­devis enkla och därför bör handläggas i administrativ ordning. Det in­vänds också atl det inte är rationellt atl som skett i promemorian klassificera vissa mål som domslolsmål och hänföra dem till skatterätts kompetensområde men på grand av behovet av snabb handläggning låta dem avgöras av ensamdomare.

Att vissa typer av mål regelmässigt innehåUer svårbedömda rättsliga frågor kan vara anledning att anse en domstolsmässig handläggning moti­verad. Om avgörandet i ett mål kan vara av ingripande betydelse i ekonomiskt eUer personligt avseende för enskild part, är det sär­skilt angeläget alt målet handläggs vid domstol och inte vid en instans som har att i andra sammanhang företräda exempelvis det allmännas fiskaliska intresse. Delta bör gälla även om målet är av tämUgen enkel beskaffenhet. När en målgrapp som bör handläggas vid domstol har nära samband med en annan målgrapp, kan det av praktiska skäl vara lämp­ligt atl båda handläggs vid domstol.

Av vad jag nu har sagt torde framgå att del ibland kan vara moti­verat att hänföra en målgrapp tiU skatterätts kompetensområde, även om målen regelmässigt är brådskande eller okomplicerade och därför bör kunna avgöras av ensamdomare.

I några remissyttranden väcks frågan om en utvidgning av del kom­petensområde som för skatterätts del föreslås i promemorian. Det är där-

Prop. 1971:14

56

vid i allmänhet fråga om målgrapper som har samband med mål­grupper som omfattas av förslagel i promemorian. Länsstyrelsema i Jönköpings och Värmlands län tar emeUertid upp frågan om gåvoskal­temålen bör hänföras till länsskatlerätt. I likhet med länsstyrelsen i Jön­köpings län anser jag atl denna fråga bör prövas först när ställning kan tas tUl frågan om arvsskattemålen bör föras från de aUmänna dom­stolarna till länsstyrelserna. Denna fråga övervägs f. n. av kapitalskat­leberedningen.

Skattemålen

Några remissinstanser anser alt en del av de mål som f. n. ankommer på prövningsnämnd bör handläggas i administrativ ordning. Av skäl som jag har anfört nyss förordar jag att förslaget i promemorian följs och att således samtliga mål enligt skatte- och taxeringsförfatlningarna som f. n. ankommer på prövningsnämnd hänförs lill skatterätts kom­petensområde.

AUmän fastighetstaxering har ägt ram år 1970 och skaU enligt gäl­lande regler inte äga ram igen förrän år 1975. Fastighetsprövningsnämn-dernas arbete skall enligt 163 § taxeringsförordningen vara avslutat se­nast den 15 december under laxeringsåret. Besvär som i särskild ord­ning anförs över fastighetslaxeringsnämnds beslut prövas enligt 167 § 1 mom. av prövningsnämnden, om fastighetsprövningsnämndens arbete är avslutat. I promemorian anförs att frågan om vilket organ som bör handha mål om allmän fastighetstaxering i instansen över fastighetstaxe­ringsnämnden inte bör prövas nu. De fem remissinstanser som går in på frågan anser däremot att mål av detta slag bör hänföras till skatterätts kompetensområde och atl något avgörande hinder mot att redan nu reg­lera frågan knappast föreligger. Som framgår av vad jag nyss har anfört är det inte nödvändigt alt i detta sammanhang ta ställning till frågan om vilket organ som skaU ersätta fastighelsprövningsnämnden. Både den­na fråga och frågan vilken sammansättning som bör föreskrivas i mål om allmän fastighetstaxering bör övervägas i annat sammanhang.

I promemorian anförs vidare alt mål om befrielse i visst fall från skyldighet att lämna kontrolluppgift, mål enligt lagen om handräckning vid taxeringsrevision och mål om handlings undantagande från taxerings­revision innefattar så väsentiiga rättssäkerhetsfrågor att en domstols­handläggning är motiverad. Det föreslås därför att dessa mål, vilka nu handläggs på landskontoret, hänförs till skatterätts kompetensom­råde. Kronofogdemyndigheten i Stockholm och Föreningen Sveriges taxe­ringsrevisorer avstyrker förslaget såvitt gäller handräckningsmålen. En­ligt kronofogdemyndigheten förekommer några komplicerade rältssä-kerhetsfrågor som motiverar en domstolsmässig handläggning inte i dessa mål. Föreningen betonar kravet på snabb handläggning och erin-,

Prop. 1971:14

57

rar om att den skattskyldige i regel måste ha vid vite förelagts alt ställa sina räkenskaper tiU skattemyndigheternas förfogande, innan frågan om handräckning kan tas upp.

De tre målgrapper som nu är i fråga inrymmer enligt min mening sådana avvägnings- och rätlssäkerhelsfrågor att det får anses lämpligt alt de handläggs vid skatterätt. SärskUt i handräckningsmälen är ett snabbt avgörande ofta nödvändigt. I det följande kommer jag att förorda att vitesmålen enligt skatte-, taxerings-, uppbörds- och folkbokförings­författningama skaU ankomma på skatterättema. Kravet på snabbt av­görande i mål om handräckning vid taxeringsrevision synes bli tillgodo­sett, om skatterätten bereds tillfälle att ta ställning till handräcknings­frågan i samband med att vitesmålet avgörs. I regel bör vidare hand­räckningsmål kunna avgöras av ensamdomare. Jag förordar därför alt mål om befrielse i visst fall från skyldighet alt lämna kontrolluppgift, mål enligt lagen om handräckning vid taxeringsrevision och mål om handlings undantagande från taxeringsrevision hänförs till skatterätts kompetensområde.

Vitesmålen

I promemorian föreslås att mål om utdömande av vite enligt skatte-, taxerings-, uppbörds- och folkbokföringsförfattningama, vilka mål f. n. handläggs på landskontoret, skall ankomma på skatterätt. Kronofogde­myndigheten i Stockholm stryker under all ell försuttet vite måste dömas ut snabbt och anför att ett genomförande av förslaget i promemorian skulle leda tiU att vilesinstilutets effektivitet minskas.

Som anförs i promemorian är det i dessa mål fråga om en typisk rätlskipningsuppgift. Ibland kan del förelagda vitet avse ett betydande belopp och någon gång kan fråga uppkomma om jämkning av beloppet eller om vitesföreläggandets berättigande. Från rättssäkerhetssynpunkt får det anses väsentiigt att mål av detta slag handläggs vid domstol. Jag förordar därför att förslaget i promemorian genomförs. I det följande kommer jag att föreslå alt vitesmålen i viss utsträckning skall kunna av­göras av ensamdomare. I den mån så kan ske lär förutsättningama för elt snabbt avgörande bli lika goda som vid handläggning i administativ ordning.

Uppbörds- och folkbokföringsmålen

I fråga om folkbokföringsmålen innebär promemorieförslaget alt samtiiga underställnings- och besvärsmål hänförs tiU länsskatlerätts kompetensområde. Inslaget av judiciell prövning är enligt promemorian så framträdande i dessa mål att målen bör prövas av domstol. Några

Prop. 1971:14

58

remissinstanser är av motsatt uppfattning och anför bl. a. alt målen i regel är av enkel beskaffenhet och utan större betydelse för den enskil­des rättssäkerhet. Jag är inte benägen att instämma i att folkbokförings­målen regelmässigt skuUe vara av enkel beskaffenhet. Enligt min me­ning kan det snarare sägas att svårbedömda frågor ganska ofta före­kommer i dessa mål. Jag ansluter mig därför till förslaget i promemo­rian. Självfallet bör dock bara de mål som f. n. ankommer på läns­styrelse och inte de mål som prövas av domkapitel hänföras till läns-skatterätts kompetensområde.

Inslaget av judiciell prövning är enligt vad som anförs i promemorian så framträdande i uppbördsmålen att dessa mål i princip bör få en dom­stolsmässig handläggning. Mål som typiskt sett är mycket enkla eller av begränsad betydelse för part bör dock undantas. I promemorian föreslås därför att till länsskatlerätts kompetensområde hänförs mål som anhängiggjorts genom besvär enligt 85 § 1 mom. uppbördsförord­ningen över lokal skaltemyndighets beslut med undanlag för sådana mål och ärenden i vilka enligt 86 § första stycket talan inle får föras mot länsstyrelsens beslut. Förslaget innebär att från länsskatlerälts kompe­tensområde undantas dels mål och ärenden i vilka länsstyrelsen f. n. är första instans, dels bl. a. mål och ärenden rörande preliminär taxering, anstånd med inbetalning av skatt och avskrivning av skatt. TUl den första av nyss nämnda grapper hör vissa ärenden rörande anstånd med inbe­talning av skatt (49 § 2 mom.) samt mål och ärenden rörande återbe­talning av s. k. respitavgift (54 §), befrielse från restavgift (58 § 2 mom.), avkortning och avskrivning av skatt (67 §) saml räntebefrielse (85 § 2 mom.).

Riksskattenämnden och ytterligare några remissinstanser invänder alt vissa uppbördsmål som enligt förslaget inle skall handläggas vid läns-skatterätt inte genereUt kan sägas vara särskilt enkla eller av begrän­sad betydelse för part. Mål och ärenden rörande preliminär taxering, befrielse från restavgift och ränlebefrielse bör enligt riksskattenämnden hänföras lUl länsskatterätls kompetensområde. De andra remissinstan­sema ansluter sig beträffande en eller flera av dessa målgrupper till nämndens mening. Några anser att också ärenden rörande anstånd med inbetalning av skatt bör handläggas vid länsskalleräll. Samma uppfatt­ning har en länsstyrelse i fråga om ärendena om återbetalning av respit­avgift.

De ytterligare uppbördsmål som enligt remissinstansema bör hänföras till länsskatterätts kompetensområde är enligt min mening bara undan­tagsvis av sådan karaktär alt en domstolsmässig handläggning kan anses motiverad. I regel torde de vara av enkel beskaffenhet och av begränsad betydelse för part. Jag förordar därför att länsskatterätts kompetens­område i fråga om uppbördsmålen bestäms i enlighet med förslaget i promemorian.

Prop. 1971:14

59

Länsrätts kompetensområde

Allmänna synpunkter

TUl länsrätts kompetensområde skaU enligt förslaget i promemorian hänföras dels mål om omhändertagande av bam för samhällsvård eller utredning, samhällsvårds upphörande eller fortsättande efter villkorligt upphörande och förbud att ta barn från fosterhem, dels mål om verk­ställighet av dom eUer beslut rörande vårdnad om bam eller om över­flyttning av barn i andra fall, dels mål om tvångsintagning på allmän vårdanstalt för alkoholmissbrakare och återinlagning på sådan anstalt, dels ärenden om utvisning av utlänning, dels mål om återkallelse av kör­kort och trafikkort. Förslaget stämmer i huvudsak överens med det kom­petensområde som i prop. 1970: 103 preliminärt anges som lämpligt. Efter hand som erfarenhet vinns av den nya ordningen bör enligt vad som anförs i promemorian kompetensområdet vidgas.

I huvudsak är remissinstansema positivt inställda till förslagel. Åt­skilliga remissinstanser föreslår emellertid vissa inskränkningar eller ut­vidgningar i det föreslagna kompetensområdet. I en del remissyttranden anförs att det också i mål som inle har något egentligt samband med de mål som enligt förslaget skall handläggas vid länsrätt kan bli fråga om betydande ingrepp i den enskildes rättssfär i personligt eller ekono­miskt avseende eller om svåra lämplighels- och skälighetsavgöranden. 1 sådana mål måste medverkan av lekmän anses värdefull. Det föreslås därför att länsrätts kompetensområde utvidgas lill all omfatta också vis­sa mål enligt bl. a. smitlskyddslagen, lagen om behandling i fångvårds­anstall, djurskyddslagen, lagen om bidragsförskott och hälsovårdsstadgan.

I de raål som nyssnämnda remissinstanser avser kan naturligtvis en domstolsmässig handläggning i och för sig vara önskvärd. Enligt stals­maklemas beslut om omorganisationen av länsförvaltningen bör emel­lertid länsrättemas kompetensområde till en början begränsas ganska snävt. F. n. bör därför bara mål som typiskt sett är av sådan karaktär alt en domstolsmässig handläggning är särskilt angelägen hänföras till länsrätt. Till vad jag nu har sagt bör dock göras det förbehållet att också mål som har nära samband med mål av nyss nämnt slag kan böra hand­läggas vid länsrätt. Från dessa synpunkter framstår förslaget i promemo­rian som i huvudsak väl avvägt. Det nyss gjorda förbehållet föranleder dock vissa utvidgningar av kompetensområdet.

Jag övergår härefter till att behandla de målgrupper som omfattas av förslaget i promemorian.

Utvisningsärendena

Under remissbehandlingen har viss kritik riktals mol promemorieför­slaget i fråga om handläggningen av ulvisningsärendena. Del har bl. a.

Prop. 1971:14

60

ansetts vara en olycklig konsekvens av förslaget att talan mot läns­rättens, dvs. en förvaltningsdomstols, beslut i ulvisningsärende kommer att fullföljas hos invandrarverket, dvs. hos en central förvaltningsmyn­dighet, och inte hos högre förvaltningsdomstol. Man har inte heUer velat godta den konsekvensen av förslaget alt uivisningsärenden i aUmänhet avgörs av länsrätt, medan sådana ärenden i vilka utlänningen gör gällan­de att han är politisk flykting avgörs av invandrarverket. I detta avseende har å ena sidan förordats att också sistnämnda ärenden och därmed även prövningen av politiskt flyktingskap skall ankomma på länsrätten, medan från annat håll hävdats alt fråga om politiskt flyktingskap över huvud laget inle bör prövas i samband med beslut om utvisning utan först vid verkställigheten av sådant beslut. De frågor som remissinstanserna så­lunda har väckt fordrar ytterligare överväganden, som f. n. görs inom inrikesdepartementet med sikte på att förslag till lösning skall läggas fram vid 1971 års riksdag. Med hänsyn härtill bör ulvisningsärendena i detta sammanhang inte hänföras till länsrätts kompetensområde.

Barnavårdsmålen

Socialstyrelsen anför att förslaget i promemorian innebär att alla underställningsärenden men bara ett fåtal av besvärsärendena enligt barnavårdslagen skaU handläggas vid länsrätt. Utmärkande för alla besvärsärendena är att besluten på ett eller annat sätt ingriper i den personliga friheten. Styrelsen föreslår därför atl samtliga besvärsären­den enligt bamavårdslagen hänförs till länsrätts kompetensområde.

Prövningen av bamavårdsnämnds beslut alt med stöd av 29 eller 30 § bamavårdslagen omhänderta någon för samhällsvård eller utredning bör som föreslagils i promemorian ankomma på länsrätt. Det innebär att samtiiga underställningsärenden enligt barnavårdslagen hänförs till länsrätts kompetensområde. Om förslagel genomförs, får länsrätten en­ligt 79 § befogenhet att i stället för all fastställa beslut om omhänder­tagande för samhällsvård förordna om förebyggande åtgärder eller upp­dra åt bamavårdsnämnden att föranstalta om sådana åtgärder.

I fråga om besvärsärendena enligt barnavårdslagen skulle det kunna göras gällande att något eller några har sådant samband med den tillsynsverksamhet som enligt 4 § åligger länsstyrelsen eller av annan an­ledning är av sådan karaktär att besvärsprövningen fortfarande bör an­komma på länsstyrelsen. Med hänsyn till vad socialstyrelsen anfört finner jag emellertid övervägande skäl tala för att samtiiga besvärsärenden bör hänföras till länsrätts kompetensområde.

Socialstyrelsen anför vidare alt det råder nära samband mellan mål om omhändertagande för samhällsvård enligt 31 § barnavårdslagen och mål om socialhjälp enligt 12 § lagen om socialhjälp. Styrelsen föreslår därför, liksom en länsstyrelse, att frågan om dessa socialhjälps-

Prop. 1971:14

61

mål bör handläggas vid länsrätt övervägs närmare. Även om skäl kan an-töras som talar för att målen bör handläggas vid länsrätt, är jag emeller­tid inte beredd atl förorda att en sådan ordning genomförs nu.

Mål om verkställighet av dom i vårdnadsmål

Enligt 21 kap. 1 § föräldrabalken ankommer det på länsstyrelsen att pröva frågor om verkställighet av vad rätlen i dom eller beslut bestämt om vårdnad eUer umgängesrätt eUer om överlämnande av bam. Länssty­relsen prövar också frågor om överflyttande av barn i fall som avses i 6 och 7 §§. Förslaget i promemorian får anses innebära att alla frågor av delta slag, dvs. samtliga mål enligt 21 kap., skaU hänföras till läns­rätts kompetensområde. Jag förordar att förslagel, som inle har föran­lett erinringar under remissbehandlingen, genomförs. Om förslaget ge­nomförs ankommer det naturligtvis på länsrätten all avgöra sådana frå­gor om föreläggande och utdömande av vite, hämtning och omhänder­tagande m. m. som kan uppkomma i målen.

Nykterhetsvårdsmålen

I promemorian föreslås att mål om tvångsintagning på aUmän vård­anstalt för alkoholmissbrukare och återinlagning på sådan anstalt skall ankomma på länsrätt. Sådana mål prövas enligt 18 resp. 55 §§ nyk­terhetsvårdslagen f. n. av länsstyrelsen. Som jag förat nämnt ankommer det i vissa fall på länsstyrelsen också alt föranstalta om verkställighet av slutligt beslut om tvångsintagning samt att pröva frågor om anstånd med verkställigheten och om förverkande av villkorligt anstånd. Prome­morieförslaget innebär att verkställighetsfrågorna inte skall prövas av länsrätten.

Förslaget att mål om tvångsinlagning och återinlagning skall hänföras till länsrätts kompetensområde har inte föranlett kritik från remissin­stanserna. Jag förordar att det genomförs.

Åtskilliga remissinstanser anser emellertid alt på länsrätten bör an­komma också att besluta om verkstäUighet samt om villkorligt anstånd och förverkande av sådant anstånd. Socialstyrelsen anför att dessa frå­gor hänger intimt samman med själva intagningsbeslutet och att de där­för bör behandlas av det organ som har fattat intagningsbeslutet. Liknan­de synpunkter anförs av åtskilliga andra remissinstanser. Enligt min mening talar starka skäl för riktigheten av vad remissinstansema anfört. Jag vill i detta sammanhang erinra om alt del i 16 § kungörelsen med vissa tiUämpningsföreskrifter tiU lagen om nykterhetsvård föreskrivs att förordnande av länsstyrelse om villkorligt anstånd med verkställighet av beslut om tvångsinlagning skaU meddelas i samband med beslutet om tvångsintagning. Med hänsyn tUl vad jag nu har anfört förordar jag att

Prop. 1971:14

62

det i den mån det enligt nuvarande bestämmelser ankommer på läns­styrelse skaU ankomma på länsrätt att föranstalta om verkstälUghet av beslut om tvångsinlagning saml att pröva fråga om beviljande av villkorligt anstånd och om förverkande av sådant anstånd.

Om mål om tvångsinlagning på aUmän vårdanstalt för alkoholmissbru­kare och återinlagning på sådan anstalt hänförs lUl länsrätts kompelens-område, får länsrätten enligt 31 § befogenhet all i stället för atl besluta om intagning förordna om hjälpåtgärd eller övervakning eller all uppdra åt nykterhetsnämnd all föranstalta därom. Länsrätten får vidare befo­genhet att föranstalta om sådant provisoriskt omhändertagande m. m. som avses i 25 och 37 §§.

De mål i vilka lalan får föras mol nykterhetsnämnds beslut enligt nykterhetsvårdslagen prövas f. n. av länsstyrelsen. Jag förordar att samtliga mål angående besvär över nykterhelsnämnds beslut enligt nyk­terhetsvårdslagen hänförs lUl länsrätts kompetensområde.

Körkortsmålen

I promemorian föreslås slutligen att mål om återkallelse av körkorl och trafikkort skall prövas av länsrätt. Dessa mål är enligt vad som anförs i promemorian av sådan beskaffenhet alt de utan tvekan bör prövas av länsrätt. Däremot anses det inte föreligga tillräckliga skäl att liU länsrätts kompetensområde hänföra mål i vilka det inle finns an­ledning alt räkna med att strängare åtgärd än varning skall komma i frå­ga. Det anförs vidare alt det vanligen inte behöver råda någon tvekan huravida åtgärden skall bli återkallelse eller varning. Den ordning som föreslås i promemorian innebär alt målet skall handläggas vid läns­rätten, om länsstyrelsen finner att återkallelse av körkort eller trafik-kort kan komma i fråga, och annars hos länsstyrelsen.

De remissinstanser som yttrar sig i fråga om körkortsmålen till­styrker i allmänhet förslaget alt mål om återkallelse av körkort och tra­fikkort skall handläggas vid länsrätt. De flesta av dem anser emeUertid att det är otillfredsställande atl det skall ankomma på länsstyrelsen och inte på länsrätten alt bedöma om anledning finns all räkna med åter-kaUelse.

Trafikmålskommittén utreder f. n. frågan om grandema för återkal­lelse av körkort och trafikkort samt frågan om vilken myndighet som skall handlägga körkortsmål. Kommittén, som väntas lägga fram sitt förslag i dessa frågor under första halvåret 1971, anför i sitt remiss­yttrande alt det inle är lämpUgt alt dessförinnan ändra nuvarande be­stämmelser om handläggningen av körkortsmålen. Samma uppfattning redovisar Svea hovrätt och Irafiksäkerhelsverket. Kommittén anför vi­dare atl den processuella reformverksamheten inle bör bedrivas så att en lämplig lösning av sakfrågorna försvåras. Möjligheten att det kan vi-

Prop. 1971:14

63

sa sig att beslut om återkallelse av körkort i vissa fall bör ankomma på allmän domstol måste enligt kommittén beaktas.

Självfallet kan det inle komma i fråga alt nu ta ställning till frågan om vissa körkortsmål lämpUgen bör ankomma på allmän domstol. Frå­gor om ålerkaUelse av körkort är emeUertid utan tvekan av sådan be­skaffenhet att de bör prövas av domstol. Atl sådana frågor hänförs lill länsrätts kompetensområde är enligt min mening inle något annat än en naturlig följd av den beslutade omorganisationen av länsförvaltningen. I prop. 1970: 103 (s. 154) anförde jag, i samband med att jag an­gav vUka målgrapper som lämpligen borde ankomma på länsrätt, alt det i fråga om flera av dessa målgrapper pågår utredningar om former­na för samhäUsingripanden och om organisationen härför. Jag anförde vidare att det självfallet inte innebär något föregripande av reformer på grandval av sådana utredningar om dessa målgrapper nu tillförs läns­rätten. Riksdagen lämnade ullalandet ulan erinran. Atl körkortsmålen nu hänförs tiU länsrätten kommer således inle att hindra eller försena reformer som Irafikmålskommitléns förslag kan föranleda. Jag förordar därför alt mål om återkallelse av körkort, turislkörkort och Irafikkort hänförs tiU länsrätts kompetensområde. Motsvarande frågor beträffande danskt, finskt och norskt körkort samt beträffande annat utländskt na­tionellt eUer internationeUt körkort bör också prövas av länsrätt.

Som jag nyss har antytt anser åtskiUiga remissinstanser att den av­gränsning av länsrätts kompetensområde i fråga om körkortsmål som föreslås i promemorian är otillfredssläUande. Dessa remissinstanser an­för bl. a. att det ofta kan vara svårt atl bedöma om varning är en till­räckligt ingripande åtgärd och alt länsrättens möjlighet att utbilda en praxis i fråga om när körkort skaU ålerkaUas resp. varning meddelas med den ordning som föreslås i promemorian blir beroende av i vilken omfattning vederbörande tjänsteman hos länsstyrelsen hänskjuter kör­kortsmålen till länsrättens prövning. Det föreslås därför att länsrätt skall handlägga aUa mål i vilka någon av åtgärdema rimligen kan komma i fråga. Med hänsyn till vad remissinstanserna anfört finner jag övervä­gande skäl tala för atl till länsrätts kompetensområde bör hänföras inle bara mål om återkallelse av körkort m. m. utan också mål om var­ning.

Däremot finner jag det inte lämpligt att tUl närmare övervägande ta upp den av några remissinstanser väckta frågan om ärenden om återfående av körkort eUer om utfärdande av nytt körkort efter åter­kallelse bör hänföras lill länsrätts kompetensområde.

Domförhet

Skatterätt och länsrätt skaU enligt förslaget i promemorian bestå av ordförande  och  nämnd.   Antalet  nämndemän  föreslås  bli  minst  tre

Prop. 1971:14

64

och högst sex i skatterätt samt minst två och högst fyra i länsrätt. Det antal nämndemän som skall krävas för domförhet bör enligt vad som anförs i promemorian beslämmas med hänsyn tiU vad som är mest ändamålsenligt från arbetssynpunkt och så all det blir möjligt att rekry­tera väl lämpade personer. Beträffande länsrätten påpekas all målens natur ofta påkaUar sammanträden med kort varsel och på skilda plat­ser samt att det åtminstone lill en början kan bli svårt all rekrytera elt tillräckligt antal väl kvalificerade lekmän.

Beträffande skatterätterna understryker några remissinstanser viklen av att tillräcklig lokalkännedom blir representerad. Det betonas också alt det är angeläget all undvika all samma röstetal kommer all föreligga för två meningar. Från sådana synpunkter föreslås alt del för domförhet skaU krävas atl fyra eller sex nämndemän deltar i handläggningen.

I fråga om länsrättema tillstyrker en tämligen stor grapp remissin­stanser förslaget i promemorian. En lika stor grapp anser emellertid att samma regler bör gälla för länsrätt som för skatterätt eller att det för domförhet bör krävas tre nämndemän. Till stöd härför anförs bl. a. att det i och för sig inle finns anledning atl i förevarande avseende ha olika regler för skatterätt och länsrätt samt all många av de mål som skall handläggas vid länsrätt synes vara av sådan beskaffenhet atl med­verkan av lekmän kan vara av vida större betydelse i dem än i skatte­mål.

Med hänsyn lill att del inle är möjligt att låta ett så stort antal lek­män delta i avgörandena alt en allsidig ortskännedom alllid blir före­trädd bör, som anförs i promemorian, antalet lekmän bestämmas efter vad som är mest ändamålsenligt från arbetssynpunkt och så atl det blir möjligt att rekrytera väl lämpade personer för uppgifteraa som ledamö­ter i skatterätt och länsrätt. I del följande kommer jag att föreslå alt lekmännen skall ha individuell rösträtt. Om förslaget genomförs bör an­talet lekmän vara tämligen lågt.

Skatterätt bör med hänsyn tiU det anförda liksom f. n. är fallet med prövningsnämnd vara domför med tre ledamöter utöver ordföranden. Förslaget att det högsta antalet lekmän i skallerätt skall beslämmas tiU sex har godtagits av så gott som samtliga remissinstanser. De syn­punkter som jag nyss har anfört talar emellertid för att det högsta an­talet bestäms till ett lägre tal än sex. Prövningsnämnd som arbetar på avdelningar beslår, som jag förat nämnt, av fyra ledamöter utöver ord­föranden. För egen del finner jag övervägande skäl tala för alt del högsta antalet lekmän i skatterätt bestäms lill fyra.

Vad så beträffar länsrätten anser jag med hänsyn till vad en stor grapp remissinstanser har anfört att starka skäl talar för all antalet ledamöter bör beslämmas på samma sätt som för skatterätten. De skäl som anförts i promemorian för en begränsning av lägsta antalet lekmän till två kan enligt min mening inte anses överväga. I lagen om skatte-

Prop. 1971:14

65

rätt och länsrätt bör därför föreskrivas att länsrätt, liksom skatterätt, är domför med ordförande och tre nämndemän och att flera än fyra nämndemän inte får tjänstgöra i rätten.

Som jag förat anfört bör skatterätt och länsrätt i vissa fall vara dom-föra utan nämndemän. I promemorian föreslås att det skall vara fallet vid beslut som inte innefattar slutligt avgörande av mål och vid beslut som avser bara rättelse av felräkning, felskrivning eller annat uppenbart förbiseende eller vars innehåll stämmer överens med parternas sam­stämmiga mening eUer, om det bara finns en part i målet, med dennes mening. Det föreslås vidare alt ordföranden, om särskilda skäl förelig­ger, skaU få ensam avgöra vissa uppräknade typer av mål.

I fråga om beslut som inte innefattar slutiigt avgörande och beslut om rättelse av felräkning o. d. bör förslaget genomföras. Interimistiska be­slut om ålerkaUelse av körkort bör dock i princip inte få meddelas av ordföranden ensam. Sådana beslut är ofta av stor betydelse, eftersom slutligt beslut om ålerkaUelse av körkort på grand av straffbelagd för­seelse i princip inle får meddelas innan frågan om straff för förseel­sen blivit avgjord genom lagakraftvunnen dom. I det följande kommer jag alt föreslå att ordföranden ensam skaU få avgöra mål i vilka saken är uppenbar. Om det framstår som uppenbart atl körkortet bör åter­kallas tUls vidare, bör ordföranden naturligtvis också få besluta om en sådan åtgärd.

Såvitt gäUer vissa måltyper anförs i remissyttrandena betänkligheter mot förslaget alt skatterätt skaU vara domför med ensamdomare vid be­slut vars innehåll stämmer överens med partemas samstämmiga mening. I fråga om förslaget att, i mål där det bara finns en part, beslut som stämmer överens med partens mening skall få fattas av ensamdomare anför några remissinstanser alt det är betänkligt alt resultatet av en bedömning i sak skall bli avgörande för handläggningssättel. Några länsstyrelser anser att det bör övervägas om inle en regel i ämnet i StäUet bör utformas så att mål i vUka saken kan anses uppenbar får avgöras av ensamdomare. Samma mening gav förvallningsdom-slolskommittén uttryck åt i sitt yttrande över landskonlorsutredning­ens förslag.

När parterna är ense finns det i aUmänhet anledning anta atl ett be­slut som stämmer överens med pariemas mening också är »rikligt» från saklig eller rättsUg synpunkt. Någon särskUd anledning att göra motsva­rande antagande beträffande elt beslut som i ett mål med bara en part stämmer överens med dennes mening finns knappast. Däremot torde det ganska ofta inträffa alt utgången i ett mål kan betecknas som given. Enligt 42 kap. 20 § rättegångsbalken får huvudförhandling i tvistemål i allmän underrätt håUas i omedelbart samband med förberedelsen och alltså utan nämnd bl. a. om saken finnes uppenbar. Enligt min mening avgränsas området för ensamdomarens behörighet på ett lämpligare

5    Riksdagen 1971. 1 saml Nr 117

Prop. 1971:14

66

sätt genom en sådan bestämning än genom anknytningen lill beslut som stämmer överens med parternas eller partens mening. Behörigheten blir oberoende av partemas mening men samtidigt klargörs det alt den avser bara fall i vUka det är uppenbart vilken utgång i sak målet bör få. Jag vill understryka all fråga alltså är om en restriktiv bestämning. I enlighet med det anförda föreslår jag all ensamdomare skall få avgöra mål i vilka saken är uppenbar.

Ordföranden bör vidare vara behörig att ensam vidta åtgärder som avser bara måls beredande samt att håUa sådant förhör med vittne eller sakkunnig som begärts av annan länsrätt eller skatterätt. Genom en föreskrift om rätt för ordföranden att vidta åtgärd som avser bara måls beredande får ordföranden behörighet all bl. a. hålla muntlig för­handling för att få partemas ståndpunkter klarlagda. Ensamdomares behörighet bör i princip också omfatta måls avgörande ulan prövning i sak. Han bör aUlså t. ex. få skriva av ett mål med anledning av att an­förda besvär återkallats eller avvisa en besvärslalan som anhängiggjorts efter besvärstidens utgång. I vissa fall, t. ex. när fråga är om besvär i särskild ordmng enhgt laxeringsförordningen, kan emellertid frågan huravida besvärstalan skall avvisas vara av sådan karaktär att den bör ankomma på fullsutten rätt. Vid måls avgörande utan prövning i sak bör skatterätt och länsrätt därför vara domföra med ordföranden en­sam bara om del inte är påkallat av särskilda skäl alt målet prövas av fullsutten rält.

I det föregående har jag nämnt all del i promemorian föreslås all vis­sa typer av mål skaU få avgöras utan medverkan av lekmän, om särskil­da skäl föreligger. Dessa målgrapper är, såvitt gäller skatterätt, mål om utdömande av vite, om handräckning vid taxeringsrevision, om handlings undantagande från taxeringsrevision och om befrielse från skyldighet alt lämna kontroUuppgift, folkbokföringsmål samt uppbördsmål som in­le gäller arbetsgivares ansvarighet för arbetstagares skall. I fråga om länsrätts kompetensområde omfattar förslaget bara sådana mål om åter­kallelse av körkort i vilka enligt 34 § vägtrafikförordningen varning inte får meddelas i släUet för beslut om ålerkaUelse. De särskUda skäl som åsyftas i promemorian är behovet av ett snabbt avgörande och avgö­randets enkla beskaffenhet. Det betonas i promemorian att möjligheten att handlägga ett mål ulan lekmannamedverkan bör utnyttjas med ur-skiUning. Även om ett snabbt avgörande är önskvärt bör möjligheten tiU enmansavgörande inte utnyttjas, om målet är svårbedömt. Om en prövning i fuUsulten rätt inle skulle försena avgörandet nämnvärt, bör enUgt vad som anförs i promemorian ordföranden avgöra målet ensam bara om utgången framstår som klar.

Flera remissinstanser anför att det beträffande de mål som enligt förslaget skaU få avgöras av ensamdomare, om särskilda skäl föreligger, snarare är regel än undanlag atl elt snabbt avgörande är påkaUat eller

Prop. 1971: 14

67

att målet är av enkel beskaffenhet. Vissa av de mål som enligt vad jag föreslår skall hänföras lill skatterätts eller länsrätts kompetensområde är oftast av enkel beskaffenhet. I andra mål som omfattas av milt för­slag krävs i regel ett snabbi avgörande. Mål som tillhör någon av des­sa två typer bör normall få avgöras utan medverkan av lekmän. De mål som enligt förslaget i promemorian skall få avgöras av ordföranden, om särskUda skäl föreligger, är enligt min mening normalt av den beskaf­fenhet att de bör få avgöras i sådan ordning. Mitt förslag i fråga om länsrätts kompetensområde omfattar bl. a. vilesmålen enligt bamavårds­lagen och nykterhetsvårdslagen. Sådana mål bör normall få avgöras av länsrättens ordförande. De övriga mål enligt dessa lagar som enUgt mitt förslag skaU hänföras lill länsrätts kompetensområde bör däremot inte få avgöras av ensamdomare. Med hänsyn tUl alt omhändertagande för utredning enligt 30 § bamavårdslagen får bestå högst fyra veckor bör dock, som några remissinstanser föreslår, ordföranden få fatta slutiigt beslut om sådant omhändertagande. Till frågan om utrymmet för ord­förandens behörighet all ensam avgöra körkortsmål återkommer jag i del följande.

Någon gång kan elt mål som enligt vad jag sålunda föreslår nor­malt skall få avgöras av ensamdomare vara av sådan beskaffenhet atl lekmän bör delta i avgörandet. Del bör därför föreskrivas alt målet får avgöras av ordföranden bara om det inle är påkallat av särskilda skäl all målet prövas av fullsutten rätt. Som exempel på sådana särskilda skäl kan nämnas all målet är svårbedömt eller att avgörandet är av särskild betydelse för enskild part. Sådana omständigheter kan föreligga exempelvis när fråga är om atl döma ut betydande vilesbelopp. Om målet är svårbedömt eller avgörandet är av särskUd betydelse för en­skild part, bör ordföranden avgöra målet ensam bara om det är nöd­vändigt med hänsyn till vikten av elt snabbt avgörande. Omständighe­ter som alt ett snabbt avgörande inte behövs i det enskilda fallet eller atl handläggning i fuUsutten rätt inte skulle försena avgörandet nämn­värt kan knappast anses utgöra särskilda skäl i den mening som här avses.

I del föregående har jag föreslagit att mål i vUka saken är uppen­bar aUtid skall få avgöras ulan alt nämndemän deltar. Om förslagel genomförs, bör det inte, som föreslås i promemorian, särskUl föreskrivas att mål angående återkallelse av körkort får avgöras av ordföranden en­sam om varaing inte får meddelas i stället för beslut om återkallelse. Enligt milt förslag kommer körkortsmål att få avgöras av ordföranden dels om det är uppenbart att bara varning bör meddelas, dels om det är uppenbart både att körkortet eller trafikkortet bör återkallas och att synnerliga skäl inte föreUgger att meddela föreskrift om nedsättning av den tid inom vilken nytt körkort inte får utfärdas.

Prop. 1971:14

68

Omröstoing

I promemorian föreslås att lekmännen i skallerätt och länsrätt skall ha individueU rösträtt. TUl slöd för förslaget anförs bl. a. atl en så­dan ordning f. n. gäller för prövningsnämnderna, alt del inle finns tiUräckliga skäl att nu införa en annan ordning för skatterätternas del samt att samma regel bör gäUa för länsrätt som för skatterätt. Länsför­valtningsutredningen och landskonlorsutredningen föreslog också att lekmännen skidle ha individueU rösträtt.

JK avstyrker förslaget i promemorian saml anför alt del i och med all riksdagen antagit prop. 1970: 103 får anses fastslaget att skatterätterna och länsrätterna skall vara domstolar och alt det i fråga om lekmän­nen inle skaU krävas några särskilda kvalifikationer. Ett organ som be­slår av ordförande saml lekmän med individuell rösträtt kan enligt JK inle betecknas som en domstol.

Frågan om lekmännen i skatterätt och länsrätt bör ges individuell rösträtt eller ej bör enligt min mening bedömas med ledning av främst vad som från saklig synpunkt framstår som lämpligt. I prop. 1970: 103 (s. 153) anförde jag alt några krav på speciell fackkunskap inle bör stäl­las på lekmännen. Ullalandet som inte föranledde någon erinran från riksdagen utesluter inte att det bör eftersträvas att lill rätterna knyta lekmän som besitter inte bara allmänna kunskaper och erfarenheter utan också insikter i t. ex. beskatlningsfrågor och sociala frågor. I åtskilliga av de mål som enligt mitt förslag skall ankomma på skal­lerätt och länsrätt är det i första hand fråga om lämplighets- och skälighelsavvägningar. Även om lekmännen i princip ges individuell rösträtt kan ordföranden, i den mån hans särskilda sakkunskap skulle anses göra det motiverat, tillerkännas utslagsröst. Med hänsyn till vad jag nu har anfört finner jag övervägande skäl tala för att lekmännen, i enlighet med förslaget i promemorian vilket tillstyrkts av nästan alla remissinstanser som yttrat sig på denna punkt, utrastas med individuell rösträtt.

Att lekmännen får individuell rösträtt hindrar enligt min mening inte alt skatterätt och länsrätt betraktas som domstolar. Jag viU erinra om att exempelvis fastighetsdomstol utom ordföranden består av fyra le­damöter varav två nämndemän (3 § lagen, 1969: 246, om faslighets-domstol). För nämndemännen föreskrivs inga andra särskilda kvalifi­kationer än att de bör vara allmänt betrodda och väl förtrogna med sin orts förhållanden. Av 12 § framgår att de har individuell rösträtt. En liknande ordning gäller enligt 15, 17 och 18 §§ lagen om expro­priation för expropriationsdomstol. Om lekmännen i skatterätt och läns­rätt får individuell rösträtt, bör de inte sammanföras under beteckningen nämnd. Något hinder mot att de betecknas som nämndemän torde inte föreligga.

Prop. 1971:14

69

I promemorian anförs alt övervägande skäl talar för att i överensstäm­melse med bl. a. länsförvaltningsutredningens och landskontorsutred­ningens förslag och nuvarande ordning i prövningsnämnd företräde ges åt den mening som är förmånligast för enskild part vid lika röstetal för flera meningar. Det föreslås att en sådan ordning genomförs genom alt rättegångsbalkens bestämmelser om omröstning i överrätt görs till­lämpliga på skatterätt och länsrätt. Vid lika röstetal för flera meningar skaU enligt dessa bestämmelser den mening som ordföranden biträder gäUa i tvistemål och den mening som är lindrigast för den tilltalade gälla i brottmål. Enligt vad som anförs i promemorian kan visserligen svårigheter uppstå när det gäller att välja meUan att tillämpa omrösl­ningsreglema för tvistemål och omröslningsreglema för brottmål. Men eftersom det inte framstår som möjligt att anvisa en generell lösning, bör det få ankomma på praxis att träffa valet mellan de två alternati­ven.

Under remissbehandlingen har hård kritik riktals mot förslaget i pro­memorian. Enligt remissinstanserna framgår del varken av den före­slagna lagtexten eller av vad som i övrigt anförs i promemorian i vilka fall bestämmelsema för tvistemål resp. bestämmelserna för brottmål skall tillämpas. De mål som skall handläggas i skatterätt och länsrätt kan enligt yttrandet från JK bara undantagsvis jämstäUas med tviste­mål eller brottmål.

ÅtskUliga remissinstanser anför att det i flera av de mål som avses ankomma på länsrätt är svårt alt avgöra vad som bör anses som för­månligast för den enskilde. Enligt vad som anförs i några remissyttran­den är det inte ändamålsenligt all låta utgången bli beroende av vad som kan anses förmånligast. Flertalet av de remissinstanser som yttrar sig i frågan anser att ordföranden bör ha utslagsröst vid omröstning i länsrätt. Med något undantag anser remissinstanserna däremot alt en sådan ordning inte bör gälla vid omröstning i skatterätt. Enligt remiss­instansema bör rättegångsbalkens bestämmelser om omröstning i brott­mål i överrätt göras tillämpliga på omröstning i skatterätt eller en regel motsvarande 88 § taxeringsförordningen gälla för sådan omröstning. Remissinstanserna anser således alt den mening som är förmånligast för enskild part i princip bör gäUa vid lika röstetal för flera meningar i skatterätt.

När det gäUer atl reglera frågan om omröstning i skatterätt och läns­rätt har man enligt min mening i huvudsak att välja mellan den ordning som föreslås i promemorian och alt göra antingen rättegångsbalkens bestämmelser om omröstning i tvistemål eller balkens bestämmelser om omröstning i brottmål tillämpliga på omröstning i båda domstolarna. En annan möjlighet är att föreskriva att reglema för tvistemål skall till-lämpas vid omröstning i länsrätt och alt reglerna för brottmål skall tillämpas vid omröstning i skatterätt. Det kan också övervägas atl utan

Prop. 1971:14

70

hänvisning till andra bestämmelser uttömmande reglera omröstnings­förfarandet i lagen om skatterätt och länsrätt.

Om man väljer metoden all utan hänvisning lill andra bestämmelser reglera omröstningsförfarandet i den nya lagen, kan man enligt min mening inte stanna vid att ge bestämmelser bara om vilken mening som skall gäUa vid lika röstetal för två meningar. Bestämmelser behövs ock­så om i vilken utsträckning skilda omröstningar skall äga rum när flera frågor skaU prövas i målet samt om vad som skall gälla när flera än två meningar yppas vid omröstningen. Vidare kan bestämmelser behö­vas som för särskilda faU föreskriver undantag från vad som normalt skaU gälla. I synnerhet som bestämmelser av det slag som nämnts nu finns både i 16 och i 29 kap. rättegångsbalken, som reglerar omröst­ningsförfarandet i tvistemål resp. brottmål, anser jag del inte lämp­ligt att införa ett omfattande regelsystem särskilt för omröstning i skat­terätt och länsrätt.

I de mål som avses ankomma på länsrätt kan del som remissinstan­serna anför ofta vara svårt att avgöra vilken mening som är förmånli­gast för den enskilde. Från den enskildes synpunkt kan del framstå som klart att varning är förmånligare än återkallelse av körkort och att en viss typ av ingripande enligt bamavårdslagen eUer nykterhetsvårdslagen är förmånUgare än en annan åtgärd. Varken i fråga om körkortsmål, i fråga om mål som gäUer socialt betingade skyddsåtgärder eller i frå­ga om flertalet övriga mål som avses ankomma på länsrätt finns del enligt min mening berättigad anledning all låta utgången bli beroende av en bedömning av vad som kan anses förmånligast för den enskilde. Som hovrätten över Skåne och Blekinge anför i sitt remissyttrande bör i stället den mening som kan beräknas vara den materiellt riktigaste gälla. I likhet med flertalet av de remissinstanser som yttrar sig därom anser jag att ordföranden i princip bör ha ulslagsrösl när lika röstetal för flera meningar uppkommer vid omröstning i länsrätt.

När samma röstetal föreligger för flera meningar i prövningsnämnd, skall enligt 88 § taxeringsförordningen den mening som länder lill den skattskyldiges förmån gälla. Ordföranden har utslagsröst bara om nyss­nämnda grund inle kan tUlämpas. Vid omröstning i skatterätt lorde det i allmänhet bli möjligt alt avgöra vilken mening som är förmånligast för den enskilde. TiUämpningen av skattelagstiftningen är emellertid som kammarrätten anförde i sitt yttrande över landskontorsulredningens för­slag väsentligen en rent judicieU angelägenhet. Varken skattemålen el­ler flertalet övriga mål som avses ankomma på skatterätt är enligt min mening av sådan karaktär att andra intressen kan anses vara av större vikt än intresset av ett i sak rikligt avgörande. Del finns därför inle tillräckliga skäl alt håUa fast vid den princip som kommer lill ullryck i 88 § laxeringsförordningen. Jag anser aUlså att ordföranden i princip bör ha ulslagsrösl också när lika röstetal för flera meningar föreligger

Prop. 1971:14

71

vid omröstning i skatterätt.

I en den 20 mars 1970 beslutad lagrådsremiss föreslås som jag förut nämnt en omorganisation av förvallningsrältskipningen i kammarrätt och regeringsrätt. Förslaget omfattar bl. a. en lag om allmänna förvalt­ningsdomstolar. Lagen innehåUer samma omröstningsbestämmelse som den som föreslås i promemorian. Föredragande departementchefen an­för i lagrådsremissen (s. 110) alt bestämmelserna om omröstning i tviste­mål enligt sakens natur skall tillämpas i del stora flertalet mål men att omröstning enligt brottmålsreglema synes böra ske i vissa mål som t. ex. discipUnmål och mål om utdömande av vite.

Den ordning som jag har förordat i det föregående, nämligen att ord­föranden i princip skall ha ulslagsrösl vid omröstning i skatierätt och länsrätt, stämmer väl överens med vad som förordas i lagrådsremissen. Om en sådan ordning skall gälla, kunde del synas lämpligast all göra ba­ra rättegångsbalkens bestämmelser om omröstning i tvistemål i överrätt tillämpliga på omröstning i skatterätt och länsrätt. I mål som hand­läggs vid skatterätt eller länsrätt kan uppkomma bl. a. fråga om att döma vittne som uteblivit eller någon som stört förhandlingama till bö­ter och fråga om utdömande av vite som förelagts i målet. Vid omröst­ning i sådana särskilda frågor bör naturligtvis bestämmelserna för brott­mål tillämpas. Del skulle i och för sig kunna ske med slöd av 16 kap. 6 § rältegångsbalken. I vissa mål, t. ex. i mål om utdömande av vite, bör emellertid bestämmelserna för brottmål tillämpas också vid omröst­ning i huvudsaken. I enUghet med förslagel i promemorian förordar jag därför all bestämmelserna i 16 och 29 kap. rättegångsbalken om omröst­ning i överräll görs tillämpliga på skatterätt och länsrätt.

Lagförslag

Inledning, lagens rubrik m. m.

Skatterätts och länsrätts organisation bör som föreslås i promernorian regleras i en särskild lag. Beteckningen skatterätt bör i lagen användas som en gemensam beteckning på dels de lill länsstyrelserna knutna läns-skallerältema, dels den mellankommunala skatterätten. Den senare av­ses ersätta den mellankommunala prövningsnämnden, vilken organi­satoriskt kommer alt vara knuten lill riksskatteverket fr. o. m. den 1 januari 1971 då verket inrättas.

Utöver frågorna om kompetensområden, domförhet och omröstning bör i lagen regleras bl. a. frågor om domstolarnas domkretsar och or­ganisatoriska anknytning tUl länsstyrelsen resp. riksskatteverket, leda-mölemas kvaUfikationer och sättet alt utse dem.

Lagens rabrik bör vara lag om skatterätt och länsrätt.

Prop. 1971:14

72

Domkretsar, anknytning till länsst>'relse resp riksskatteverk m. m. (1, 2 och 7 §§)

Departementspromemorian

Av länsskatlerättens och länsrättens anknytning till länsstyrelsen föl­jer enligt promemorian atl domkretsen utgörs av länet. Mellankommu­nala skatterättens domkrets blir hela landet. Detta bör sägas i en inle­dande paragraf.

I beslutet om en partieU reform av länsförvaltningen föratsattes en­ligt vad som anförs i promemorian all beredning och föredragning av målen vid länsskatlerätt och länsrätt samt expedilionella göromål skall ankomma på tjänstemän hos länsstyrelsen. Motsvarande göromål för den mellankommunala skatterättens del bör ankomma på tjänstemän i riksskatteverket. Det föreslås en föreskrift om att länsskatlerätt och länsrätt har sitt kansli i länsstyrelsen och atl mellankommunala skalle­rätten har sitt kansli i riksskatteverket.

I beslutet om en partiell reform av länsförvaltningen föratsattes vida­re alt ordförande i skatterätt och länsrätt skall utses av Kungl. Maj:t och ha ställning som domare men samtidigt vara tjänsteman vid länsstyrel­sen och som sådan kunna ha administrativa uppgifter. Bl. a. för alt det alltid skaU finnas tUlgång tiU en ordförande, som inle före handläggning­en i länsskatterälten eller länsrätten tagit befattning med det aktuella målet eUer frågor som kan ha samband med detta, skall enligt vad som anförs i promemorian i allmänhet tre ordförande utses. De kan vara cheferna för huvudenheten för aUmän förvallning och förvallnings­rättskipning samt för de enheter som motsvarar nuvarande prövnings­nämndens kansli och allmänna sektionen. Härutöver kan i vissa län be­hövas ytterligare domare som är uteslulande sysselsatta som ordföran­de. I beslutet om en partiell reform av länsförvaltningen föratsattes att länsstyrelsen skaU bestämma om arbetsfördelningen mellan ordföran­dena, dvs. fördelningen av uppgiftema alt vara ordförande i länsskalle­rätlen resp. länsrätten. Del kan enligt promemorian ske genom be­stämmelser i arbetsordning.

Enligt vad som föreslås i promemorian skaU del sägas i lagen alt Kungl. Maj:t utnämner en eUer flera ordförande i länsskatterälten och länsrätten och att de skall vara tjänstemän hos länsstyrelsen. Också en eller flera ordförande i mellankommunala skallerätten skall enligt försla­get utnämnas av Kungl. Maj:t.

Remissyttrandena

Kammarrätten anför alt den beslutade omorganisationen av den statliga länsförvaltningen otvivelaktigt kommer alt medföra en förbätt­ring av förvaltningsrättskipningen på länsplanel. Även om en strikt

Prop. 1971:14

73

funktions- och ansvarsfördelning skaU göras meUan förvallning och rättskipning, skaU enligt vad föredragande departementschefen anför i propositionen personal kunna omdisponeras inom och mellan de oli­ka huvudenheterna i länsstyrelsen. Kammarrätten anser att önskemålet om en åtskiUnad meUan förvaltning och dömande verksamhet under så­dana förhåUanden inle blir tUlgodosett fuUt ut men att detta får godtas tiU dess att tiden är mogen för helt fristående regionala förvaltningsdom­stolar.

Svea hovrätt framhåUer att det är av grundläggande betydelse atl länsrättema och länsskatterällema får en självständig ställning, trots alt de skall ingå i länsstyrelsema. Det är därför nödvändigt all ord­förandena i sin egenskap av domare inte står i något lydnadsförhållan­de tiU länsstyrelsen. Denna självständiga stäUning bör komma lill klart uttryck i författningstexten.

Del är enligt yttrandet från kammarrätten oklart vad anknytningen meUan å ena sidan länsrätterna och länsskatterätterna samt å andra si­dan huvudenheten för allmän förvaltning och förvaltningsrätlskipningi kommer att innebära. Som exempel nämns i yttrandet frågan om vem som skaU ansvara för de organisatoriska åtgärder som hänger samman med den dömande verksamheten och frågan om förhåUandet mellan domarna och chefen för huvudenheten.

Socialstyrelsen anför alt man f. n. knappast kan räkna med all en ord­förande skaU kunna vara tillräckligt sakkunnig inom både länsrätts och skatterätts kompetensområde. Samma tjänsteman bör därför inle tjänst­göra som ordförande i båda domslolama. Länsstyrelsen i Västmanlands län anför Uknande synpunkter.

Departementschefen

I en inledande paragraf bör som föreslås i promemorian ges en före­skrift som klargör alt länsskatterätls och länsrätts domkrets utgörs av länet samt att den meUankommunala skatterättens domkrets är hela landet.

I lagen bör vidare föreskrivas alt länsskallerätt och länsrätt här sitt kansli i länsstyrelsen och alt mellankommunala skatterätten har sitt kansli i riksskatteverket. Det bör ankomma på Kungl. Maj:t att med­dela föreskrifter om vilka tjänstemän hos länsstyrelsen som skaU svara för beredning och föredragning m. m.

Beträffande sammanträdesort bör i lagen föreskrivas att skatterätt och länsrätt sammanträder på den ort där den har sitt kansli men atl domstolen får sammanträda på annan ort när särskilda skäl förelig­ger. Sådana skäl torde tämligen ofta komma att föreligga i fråga om länsrätt.

Som anförs i promemorian föratsattes det i beslutet om en partiell

Prop. 1971:14

74

reform av länsförvaltningen att ordförande skaU utses av Kungl. Maj:t saml ha stäUning som domare men samtidigt vara tjänsteman hos läns­styrelsen och som sådan kunna ha uppgifter exempelvis som chef för huvudenheten för allmän förvaltning och förvaltningsrättskipning eUer för en av enheterna inom denna huvudenhet. Härav följer atl ordföran­dena i administrativt avseende skall vara underställda länsstyrelsen. Som anförs i promemorian bör länsstyrelsen kunna genom föreskrifter i ar­betsordning bestämma om arbetsfördelningen mellan ordförandena. Av ordförandenas ställning som domare följer alt de vid handläggningen av de mål som ankommer på dem är helt självständiga i förhållande lill länsstyrelsen. Någon särskUd föreskrift som markerar ordförandenas självständiga ställning gentemot länsstyrelsen eUer deras ställning som domare behövs enligt min mening inte. Däremot bör det föreskrivas atl ordförande i länsskatlerätt och länsrätt är tjänsteman hos länssty­relsen.

Ordförandena torde lill en början komma att rekryteras bland per­soner av vilka några har erfarenhet och särskUd sakkunskap främst in­om länsskatterätls och andra främst inom länsrätts kompetensområde. Under en övergångstid lär del därför bli ofrånkomligt atl vissa ordföran­de tjänstgör huvudsakligen i länsskatlerätt och vissa huvudsakligen i länsrätt. Del synes emellertid önskvärt alt en sådan specialinriktning inte blir bestående ulan alt ordförandena i stäUel förvärvar erfarenhet av tjänstgöring i båda domstolarna. En tjänst som ordförande bör därför avse båda domstolarna.

I promemorian föreslås en föreskrift om alt ordförande i skatterätt och länsrätt utnämns av Kungl. Maj:l. En sådan föreskrift innebär all endasl ordinarie ordförandeljänster får inrättas. Enligt min mening bör det emeUertid finnas möjlighet atl inrätta även icke ordinarie ordfö­randeljänster. Frågan om anställningsform och tillsättningsförfarande bör regleras i annat sammanhang.

Närmare om kompetensen (3 och 4 §§)

Departementspromemorian

Bestämmelsema om vilka typer av mål som skall höra till skatterätts resp. länsrätts kompetensområde bör enligt promemorian utformas så alt det sägs alt mål av ifrågavarande slag handläggs vid skatterätt resp. länsrätt. Härav följer att alla åtgärder med målet från det att målet bli­vit anhängigt till dess all det avgjorts ankommer på domstolen. Del gäl­ler t. ex. beslut under rättegången, såsom interimistiska beslut, beslut om handläggningen o. d. Enligt vad som föratsatts i promemorian skall, som förat nämnts, åtgärder som hör till målets beredning och expedi-

Prop. 1971:14

75

lionella åtgärder ankomma på tjänstemän hos länsstyrelsen resp. riks­skatteverket vilka bildar domstolarnas kansli.

Länsrätts kompetensområde bör enligt promemorian anges genom alt i lagen räknas upp de mål som skall höra lUl domstolen. Dessa mål an­kommer enligt vederbörande författningar på länsstyrelsen. Det anförs vidare i promemorian att de olika .förfallningaraa inte behöver ändras med anledning av länsrätternas tillkomst, om det sägs i lagen om skatte­rätt och länsrätt alt länsrätten i länsstyrelsens ställe handlägger ifråga­varande mål. Vad som sägs i dessa författningar om länsstyrelses kom­petens kommer i stället att gälla länsrätten. Förslaget i promemorian in­nebär alt bestämmelsen om länsrätts kompelens utformas på nyss angi­vet sätt.

För angivandel av skatterätts kompetensområde är det enligt prome­morian av praktiska skäl inte möjligt att använda samma teknik. I stäl­let bör i lagen sägas alt vid skatterätt handläggs mål enligt skatte-, taxe­rings-, uppbörds- och folkbokföringsförfattningama i den utsträckning som är föreskrivet i dessa författningar. Exakt vilka mål enUgt dessa författningar sora handläggs av skatterätt skall enligt vad som före­slås i promemorian anges i vederbörande författning. Härför krävs om­fattande författningsändringar. Det förutskickas i promemorian att för­slag lill sådana författningsändringar koraraer atl utarbetas inora finans­departementet.

Remissyttrandena

Mot förslaget alt det i lagen om skatterätt och länsrätt skall anges att länsrätt i länsstyrelsens ställe handlägger vissa målgrapper raen att de olika materieUa författningarna inte skaU ändras med anledning av länsrätternas tiUkomst anförs invändningar av JK, länsstyrelserna i Upp­sala, Östergötlands, Blekinge och Örebro län samt Sveriges advokatsam­fund och TCO. Dessa remissinstanser anser att länsrättens kompelens bör framgå av de materieHa författningarna, särskUt sora en sådan ord­ning kommer att gälla beträffande skatterätterna.

Den lösning som föreslås i promemorian innebär, framhåller JK, alt man genom en bestämmelse i en lag sätter bestämmelser i andra för­fattningar ur kraft ulan alt någon antydan härom görs i dessa för­fattningar. Detta kan leda tUl missuppfattningar och ovisshet. Liknande synpunkter anförs av länsstyreben i Örebro län och TCO. Om länsrät­tens kompelens anges inle bara i den föreslagna nya lagen utan också i de andra författningar som är aktuella, framhävs enligt länsstyrelsen i Blekinge län den avsedda organisatoriska särskillnaden mellan förvall­ningsrältskipningen och länsstyrelsens övriga verksamhet starkare.

På samma sätt som föreslås i fråga ora länsrättema bör, anför läns-

Prop. 1971:14

76

styrelserna i Uppsala och Jämtlands län, skatlerätlemas kompetensom­råde anges i lagen om skatterätt och länsrätt.

Departementschefen

Det hade i och för sig varit önskvärt om länsrätts kompetensområde kunnat anges genom en uppräkning av de olika målgrupperna i lagen om skatterätt och länsrätt. En sådan uppräkning kan emellertid lätt bU svår­överskådlig. Det våUar också stora svårigheter att utforraa den så att nå­gon tvekan inte kommer att råda i fråga om vilka målgrapper som om­fattas av kompetensorarådel. Justeringar i uppräkningen skulle vida­re bli nödvändiga inte bara vid sakliga ändringar i kompetensområdet utan ibland också raed anledning av ändringar av annan karaktär i de materiella författningama. Jag förordar därför alt länsrätts kompetens­område i lagen om skatierätt och länsrätt anges på motsvarande sätt som i promemorian föreslås i fråga om skatterätt. Exakt vilka mål sora skall handläggas vid länsrätt får i stället anges i de olika raalerieUa för­fattningama. Inom justitiedepartementet förbereds f. n. en lagrådsre-raiss med förslag tUl allmän förvaltningslag och förvaltningsprocesslag. I samband med detta lagstiftningsarbete måste omfattande ändringar gö­ras bl. a. i de författaingar som bör ändras raed hänsyn till vad jag nyss har anfört. Också förslag liU sådana författningsändringar som föran­leds av att länsrätts kompetensområde skall framgå av de materiella författningarna utarbetas f. n. inom justiliedepartemenlel.

Av praktiska skäl är del, som anförs i promemorian, inte möjUgt alt i lagen om skatterätt och länsrätt exakt ange skatterätts kompetensom­råde. Jag förordar atl det i stället föreskrivs alt vid skatterätt handläggs mål enligt skalle-, taxerings-, uppbörds- och folkbokföringsförfatlningar-na i den utsträckning sora anges i dessa författningar. I dessa författ­ningar bör som föreslås i promemorian anges vilka mål som skall hand­läggas vid skatterätt. Förslag tiU de författningsändringar som behövs koraraer, enligt vad jag har inhämtat, alt utarbetas inom finansdepar­tementet och justitiedepartementet.

Ordförande i skatterätt och länsrätt (7 och 11 §§)

Vissa bestämmeber om domare m. m.

Lagfaren domare i allmän domstol skaU enligt 4 kap. 1 § rättegångs­balken vara svensk medborgare, ha fyllt 25 år och ha avlagt för be­hörighet till domarärabete föreskrivna kunskapsprov. Den som inte har uppnått nämnda ålder får utöva domarärabete endast i den begränsade omfattning Kungl. Maj:t bestämmer. Den som är omyndig eller i kon-kursliUslånd får inte utöva domarärabete. I kungörelsen (1964: 29) an­gående kunskapsprov för behörighet som doraare, ra. ra. föreskrivs atl för behörighet atl utöva doraartjänst krävs juris kandidatexamen samt att

Prop. 1971:14

77

vad som i lag eUer författning sägs om lagfaren eller lagkunnig avser den som avlagt sådan examen.

Domare skall enligt 4 kap. 11 § rättegångsbalken ha avlagt domared eller försäkran. Denna bestämraelse avser både lagfarna domare och nämndemän.

Innehavare av ordinarie doraartjänst är enligt 11 § statstjänstemanna­lagen (1965: 274) inle skyldig att utöva annan statiig tjänst än järaslälld eUer högre doraartjänst vid den dorastol han tillhör. Från den angivna regeln finns vissa undanlag. Den sora har utnämnts tUl domare får en­ligt 36 § regeringsformen skiljas från tjänsten endasl av domstol efter åtal eller genom beslut ora entledigande i samband med pensionering. Om det är nödvändigt av organisatoriska skäl, får han förflyttas lill annan jämställd doraartjänst. Enligt förarbetena (prop. 1964: 140) gäl­ler bestäraraelsen utnämnda domare inte bara i de allmänna dorastolarna utan också i dorastolar inora förvallningsrältskipningen. Skulle tvekan uppstå ora beslämraelsen avser viss befattning bör enligt propositionen viss ledning kunna hämtas i del förhållandel om del för utövandet av befattningen är föreskrivet atl domared skall ha avlagts.

I 1 § lagen (1955: 261) om avstängning av doraare föreskrivs alt do­mare sora är på sannolika skäl raisstänkt för brott som kan antas med­föra avsättning får avslängas från utövning av tjänsten. Med domare avses i lagen ledamot samt lagfaren befattningshavare, sora inle är le­daraot, vid bl. a. allmän domstol, regeringsrätten, arbetsdomstolen, för-säkringsrådel, statens hyresråd eUer kammarrätten eller, då Kungl. Maj:t förordnal därom, vid annan särskild domstol. Beslut om avstäng­ning meddelas av rätlen, dvs. av den domstol där åtalet mot domaren är eller koramer att bli anhängigt (2 §). Enligt förarbetena (prop. 1955: 148) är lagen främst avsedd alt gälla organ av typisk domstolskaraktär och får avstängningsbeslut anses innebära skyldighet för doraaren alt i aUa avseenden, alltså inle bara i fråga ora egentliga doraarsysslor utan också i fråga ora adrainistraliva göromål, avhåUa sig från att utöva tjänsten.

För behörighet till tjänst som landssekreterare eller landskamrerare samt för behörighet tiU flertalet kvalificerade tjänster på landskansliet eUer prövningsnänmdens kansli krävs juris kandidatexamen. För behö­righet till flertalet övriga kvalificerade tjänster hos länsstyrelsen fordras juris kandidatexamen, juridisk-samhällsvetenskaplig examen eller civil­ekonomexamen (49 § 1 mom. länsstyrelseinstruktionen).

Departementspromemorian

Det konstateras i promemorian att uppgiften alt vara ordförande blir en domarappgift. På ordförande i skatterätt och länsrätt bör ställas samma kompetenskrav som enligt rättegångsbalken ställs på domare. I

Prop. 1971:14

78

proraeraorian föreslås en föreskrift ora atl ordförande skall vara lag­faren, dvs. alt han skall ha avlagt juris kandidatexamen. I den mån kom­petenskrav härutöver anses böra ställas på den som skall utnämnas lill ordförande ankoraraer del enligt promemorian på Kungl. Maj:t att med­dela föreskrifter härom. Efter mönster av 4 kap. 11 § rättegångsbalken bör föreskrivas all ordförande skaU ha avlagt domared.

Bestämmelsen i 36 § regeringsformen om oavsältUghel blir enligt vad som anförs i proraeraorian tillämplig på den som utnämnts lill ordföran­de i skatterätt och länsrätt.

Utöver de utnämnda ordförandena kan behövas tjänstemän som tjänst­gör som ordförande vid ledighet för utnärand ordförande eller vid till­fälliga arbetsbelastningar. Del betonas i proraeraorian alt det från ul-bUdningssynpunkt är lämpligt atl möjUghet finns alt få tillfälliga ord­förandeförordnanden före utnämningen till ordinarie ordförande. Sär­skilda föreskrifter måste ges om vUlkor för vikariatsförordnande. Det ankoraraer på Kungl. Maj:l alt raeddela sådana föreskrifter, sägs del i proraeraorian.

Remissyttrandena

Förslagel att ordförande i länsrätt och skatterätt skaU ha avlagt juris kandidatexamen tUlstyrks av Svenska bankföreningen och SACO. Bank­föreningen anser att det också bör krävas atl ordförandena, utöver sed­vanUg tingsmeritering, har förvärvat erfarenhet sora doraare.

En annan uppfattning redovisas i yttrandena från länsstyrelsen i Värmlands län och Föreningen Sveriges taxeringsrevisorer. Enligt läns­styrelsen är del otillfredsställande att tjänslemän med juridisk-samhälls­vetenskaplig examen, vilken utformats med tanke på förvaltningsljänst-göring, skaU avstängas från möjligheten att bli ordförande i skatterätt. Den som har sådan examen bör därför likställas med juris kandidat eller i vart faU kunna få dispens från behörighetskravet.

Föreningen anför att man inora statsförvaltningen under senare år allt raer gått från formella kompetenskrav samt atl föredragande deparle-raentschefen i prop. 1970: 103 (s. 161) uttalade atl han änrnade låta undersöka ora och i vad raån krav på forraell kompetens för tjänste­män hos länsstyrelsen fortfarande är motiverade. Utgångspunkten för undersökningen skall vara att sådana krav skall slopas i den mån det inte finns särskUda skäl att behåUa dem.

Förslagel i proraeraorian innebär, säger föreningen, inte någon upp­mjukning av de nuvarande kompetenskraven. Såvitt avser landskontoret krävs enligt länsstyrelseinstraktionen juris kandidatexamen bara för landskamrerare och tjänster på prövningsnämndens kansU. För övriga tjänster, t. ex. tjänst som taxeringsintendent, ger också juridisk-sarahäUs-. vetenskaplig examen eller civilekonomexaraen behörighet. Bestäraraelser-

Prop. 1971:14

79

na i länsstyrelseinstraktionen utesluter, i motsats liU bestämmelser i lag, inle atl dispens meddelas av Kungl. Maj:l. Någon examen som är spe­ciellt väl avpassad för arbetsuppgifterna i länsrätt eller skatierätt finns f. n. inle. Juris kandidatexamen ger enligt föreningen inte bättre för­utsättningar för sådant arbete än samhällsvetenskaplig examen, civU-ekonomexamen eller socionoraexamen.

Föreningen föreslår att något formeUt kompetenskrav inle stäUs upp eller alt det föreskrivs all också den som har annan utbildning än juris kandidatexamen är behörig lUl tjänst som ordförande i skatte­rätt och länsrätt, om han har erfarenhet av arbete inom länsförvaltning­en.

Kammarrätten anmärker att del i 4 kap. 1 § rältegångsbalken före­skrivs att den sora är omyndig eller i konkurstiUslånd inle får utöva do­marärabete men att motsvarande föreskrift inte tagits in i lagen ora skat­terätt och länsrätt. EnUgt Sveriges advokatsamfund bör det vidare före­skrivas att ordförande i skatterätt och länsrätt skall vara svensk raedbor-gare och ha fyUt 25 år. Samraa behörighetskrav sora i 4 kap. 1 § rälte­gångsbalken föreskrivs för lagfaren doraare i aUraän domstol bör, anför TCO, gälla för ordförande i skatterätt och länsrätt.

Förslaget i promemorian innebär enligt yttrandet från JK all de bestämraelser ora oavsättlighet sora koraraer alt gälla för ordförandena i deras egenskap av domare inte kommer att gälla för dem sora tjänsle­män hos länsstyrelsen. En sådan ordning bör inte tiUskapas. Om ord-förandepostema inle skaU vara självständiga hellidssysslor, bör de där­för inte tillsättas med fuUraakt utan raed förordnande.

Länsstyrelsen i Örebro län väcker frågan om inte den föreslagna la­gen bör kompletteras med en bestämraelse om avstängning av domare, sora är på sannolika skäl raisstänkt för brott sora kan antas medföra av­sättning.

Departementschefen

Som föreslagits under remissbehandlingen bör det i lagen ora skatte­rätt och länsrätt föreskrivas alt ordförande i skatterätt och länsrätt skall vara svensk raedborgare och att den som är omyndig eUer i kon­kurstillstånd inle får tjänstgöra som ordförande. Föreskriften bör gälla också i fråga om föredragandena. Någon föreskrift ora att ordförande skall ha fyUt 25 år anser jag inte behövas.

Två remissinstanser anför invändningar mot förslagel all ordföran­de skall vara lagfaren, dvs. ha avlagt juris kandidatexamen.

För en ordförande i skatterätt och länsrätt är naturligtvis detaljkun­skaper inom de områden av den materieUa lagstiftning som skall till-lämpas vid domstolarna väsentUga. Det är emellertid också av stor vikt att ordföranden är väl förtrogen med aUmänna rättsgrandsatser samt

Prop. 1971:14

80

att han har förutsättningar att överblicka lagstiftningen i storl och att tUlämpa processuella regler. Härvid är alt märka att ordförandena, i vari fall på sikt, bör kunna tjänstgöra både i skatterätt och i länsrätt. Inom civildepartementet övervägs f. n. i vad mån krav på formell korapelens för Ijänsteraän hos länsstyrelsen fortfarande är raotiverade. Enligt rain mening bör sådana krav slopas i den raån det inle finns särskilda skäl atl behåUa dera. Med hänsyn liU vad jag nyss har anfört finner jag emellertid särsldlda skäl föreligga för den korapetensföreskrift sora föreslås i proraeraorian och sora f. ö. förutsattes redan i statsmaktemas beslut om oraorganisalionen av länsförvaltningen. Det bör ankomraa på Kungl. Maj:l alt raeddela de ytterligare korapelensföreskrifter sora kan behövas saral alt raeddela föreskrifter ora villkor för förordnande sora vikarie för ordförande.

I lagen bör föreskrivas, alt ordförande i skatterätt och länsrätt skall ha avlagt doraared eller försäkran enligt 4 kap. 11 § rättegångsbalken. Föreskriften bör gäUa också för föredragandena. Doraared skall enligt 4 kap. 11 § rättegångsbalken avläggas inför domstol eller inför rättens ordförande. Någon uttrycklig föreskrift om atl doraared får avläggas inle bara vid aUraän domstol utan också inför skatterätt eller länsrätt eller inför ordförande i sådan dorastol torde inte behövas.

Av vad jag har anfört förat torde framgå all tjänst som ordförande i skatterätt och länsrätt skall vara en domartjänst. Bestämmelsema i 36 § regeringsformen ora oavsältiighet m. ra. blir tUlämpliga på den som in­nehar ordinarie tjänst som ordförande. I del föregående har jag föresla­git atl det i lagen skall sägas att ordförandena i länsskallerätl och läns­rätt är tjänstemän hos länsstyrelsen. Därraed anges alt del är fråga ora en enda tjänst även i de faU ordföranden har andra arbetsuppgifter vid länsstyrelsen utöver uppgiften sora ordförande. Av 11 § statstjänsteman­nalagen följer att den som innehar ordinarie tjänst sora ordförande inle är skyldig alt utöva annan statlig tjänst än jämstäUd eller högre doraar­tjänst vid länsstyrelsen.

I samråd raed chefen för jusliliedeparteraenlet förordar jag alt lagen om avstängning av domare görs tillämplig också på ordförande och nämnderaan i skatterätt och länsrätt. Det bör ske genora ett tillägg lill 1 § i lagen. Enligt förarbetena till lagen (prop. 1955: 148) får avstäng­ningsbeslut anses innebära skyldighet för doraaren att i aUa avseenden, alltså inte bara i fråga om egentUga doraarsysslor utan också i fråga ora administrativa göromål, avhålla sig från alt utöva tjänsten. Såvitt gäller ordförande i länsskatterätt och länsrätt får ett avstängningsbeslut alltså anses innebära skyldighet att avhåUa sig också från t. ex. göroraål som har samband med en uppgift att vara chef för en enhet inom huvud­enheten.

Med anledning av förslaget ora en uppdelning av karamarrättsorga-nisationen på två kammarrätter bör en redaklioneU ändring göras i 1 § lagen ora avstängning av doraare.

Prop. 1971: 14

81

Val av nämndemän, antal m. m. (5 och 8 §§)

Departementspromemorian

Genora beslutet om en partieU omorganisation av länsförvaltningen har, anförs det i proraeraorian, ställning tagils i frågan hur närandemän-nen i länsskatteräll och länsrätt skaU utses. Ställningstagandet innebär all nämndemännen skall väljas av landstinget. Finns inom länet kom­raun sora inle tillhör landstingskoramun skaU valet enligt vad sora föreslås i proraeraorian förrättas av landstinget och koramunfuUraäkli-ge med den fördelning dera eraellan sora länsstyrelsen besläraraer efter befolkningstalen. I Gotlands län, där fr.o.m. år 1971 bara koraraer att finnas en kommun vilken koramer all slå utanför den landstings-kommunala indelningen, skaU valet förrättas av komraunfullmäktige. Nämndemännen i den mellankoraraunala skatterätten skall enligt för­slagel, i likhet raed vad sora nu gäUer för lekraännen i den raellan-koraraunala prövningsnänmden, utses av Kungl. Maj:t.

Vid förordnande av ledamöter i prövningsnämnd skall tUlses alt ora raöjligl personer tillhörande olika inora länet förekommande grapper av skattskyldiga kommer atl lillhöra nämnden och att såvitt möjligt kän­nedom om länets olika delar koraraer alt bli representerad (13 § 1 raora. taxeringsförordningen). I proraeraorian hänvisas tUl att det i prop. 1970: 103 (s. 153) sägs all denna princip självfallet bör tiUärapas också beträffande länsskatterätten. Enligt promemorian torde det kunna för­utsättas all så koraraer all ske utan atl någon särskild föreskrift ges därom.

Förhållandena i länen är så varierande all antalet nämndemän i läns­skatlerätt och länsrätt inte lämpligen bör fixeras i lag, anförs det i pro­raeraorian. Del föreslås all Kungl. Maj:t för varje län besläraraer antalet nämndemän i resp. domstol. Eftersom vägledande för besluten .torde bli bl. a. sådana faktorer sora beräknad arbetsraängd, målens geografiska fördelning och behovet av alt samraanträda utanför kansliorten, bör förslag inhämtas från länsstyrelsema som har den bästa överblicken i dessa hänseenden.

R emissy ttrandena

Remissyttrandena innehåller inle några invändningar mol vad som anförs i proraeraorian ora vilka organ sora skall utse näranderaän i skat­terätt och länsrätt.

Av promemorian framgår enligt yttrandet från sociabtyrelsen inte om skilda nämndemän skaU utses för länsskatlerätt resp. länsrätt. Styrelsen finner det lämpUgt att så sker.

Länsstyrelsen i Västmanlands län och Svenska landstingsförbundet instämmer i vad som anförs i promemorian om att raan kan föratsatta

6    Riksdagen 1971. 1 saml. Nr 117

Prop. 1971:14

82

att landstingen vid utseende av ledaraöler i länsskatterälten även utan uttrycklig föreskrift därora koramer all se lill alt ora raöjligl personer tUlhörande olika inora länet förekoraraande grupper av skattskyldiga utses och atl såvitt raöjligt kännedora ora länels olika delar blir represen­terad i rätlen.

Riksskattenämnden, länsstyrelserna i Skaraborgs, Örebro och Norr­bottens län samt RLF och Sveriges lantbruksförbund anser däremot atl den angivna principen är så väsentiig alt en sådan föreskrift bör tas in i lagen om skatterätt och länsrätt.

Om nämndemännen får individueU rösträtt, bör enligt JK besläramel­ser motsvarande de korapelensföreskrifter för ledaraöler i taxerings-närander och prövningsnärander sora ges i 13 § 1 raora. laxeringsför­ordningen tas in i den föreslagna lagen. JK syftar därvid i första hand på beslämraelsen i 13 § 1 mora. första stycket där del sägs att till leda­raöler i nämndema bör utses personer som kan antas besitta nödig in­sikt och erfarenhet.

För skalterättemas vidkoraraande är det, anför länsstyreben i Värm­lands län, ytterst väsentligt att närandemännen har särskild insikt och erfarenhet i taxeringsfrågor. Del är därför angeläget alt en föreskrift motsvarande beslämraelsen ora ledaraöler och suppleanter i särskUd taxe­ringsnämnd i 13 § 1 mom. taxeringsförordningen ges beträffande val av nämndemän i länsskatlerätt.

Departementschefen

Jag förordar att förslagen i promemorian ora vilka organ som skall ut­se nämndemän i skatterätt och länsrätt genoraförs.

Det är självfallet angeläget att olika inora länet förekommande grap­per av skattskyldiga samt länels oUka delar blir representerade bland nämnderaännen. Som anförs i proraeraorian bör det kunna föratsättas atl valmyndigheterna beaktar viklen härav, även om någon uttrycklig föreskrift inte tas in i lagen om skatterätt och länsrätt. Enligt rain raening är del inle heller nödvändigt atl i lagen la in sådana korapelensföreskrif­ter sora JK och länsstyrelsen i Värralands län näraner i sina reraissytl-randen. Det är eraeUertid väsentligt att valmyndigheterna beaktar vikten av alt till nämnderaan utses personer sora har insikter i och erfarenhet av sådana frågor sora skaU behandlas vid domstolarna. En ordning sora innebar att skUda nämndemän skall utses för länsskatlerätt resp. länsrätt skuUe från denna synpunkt vara fördelaktig. En sådan ordning leder å andra sidan till praktiska svårigheter. Del blir t. ex. inte raöjUgl alt låta den som valts lill nämnderaan i länsskallerätt tjänstgöra i länsrätt eller oravänt. Jag förordar därför alt nämnderaännen skall utses atl vara näranderaän i båda domstolarna. En sådan ordning hindrar naturligtvis inte att näranderaän raed erfarenhet av skattefrågor huvudsakligen tjänst-

Prop, 1971:14

83

gör i länsskatterält och alt näranderaän med erfarenhet av t. ex. sociala frågor huvudsakUgen tjänstgör i länsrätt.

Som föreslås i promemorian bör del ankomma på Kungl. Maj:t att bestämma hur många nämndemän sora skaU utses i varje län och hur raånga nämndemän som skall utses för den mellankommunala skatte­rätten.

Valbarhets- och behörighetsvillkor, tjänstgöringstid m. m. (9-11 §§)

Bestämmelser för ledamöter i prövningsnämnd och nämndemän i all­män underrätt

Ledamöter och suppleanter i prövningsnämnd utses för en tid av fyra år. Av ledamöterna eller suppleantema i en prövningsnämnd får inle flera än två samtidigt vara ledaraöler eller suppleanter i taxerings-närand (12 § 1 raora. taxeringsförordningen). Bara svensk medborgare kan utses tiU ledaraot eUer suppleant. Den sora är omyndig eller i kon­kurstillstånd får inte utöva sådant uppdrag (13 § 3 mom.). Ora leda­mot eller suppleant kommer i sådan ställning att han inte längre är be­hörig alt utöva uppdraget, skall han frånträda det (13 § 4 mora.). Enligt 13 § 2 mom. får den som har uppnått 60 års ålder avsäga sig uppdrag att vara ledaraot eller suppleant. Annars fordras Kungl. Maj:ls godkän­nande. Om ledamot eUer suppleant avgår innan tjänstgöringstiden är ute, skall efterträdare utses för den återstående tiden (14 § 1 mom.).

Enligt 4 kap. 6 § rättegångsbalken i paragrafens lydelse fr. o. ra. den 1 januari 1971 (se lagen, 1969: 244, ora ändring i rättegångsbalken) är myndig svensk medborgare, som är mantalsskriven och boende inom komraunen och som inle har fyUt 70 år, valbar tUl nämndeman. Lag­faren domare, tjänsteman vid domstol, åklagare, polisman eller advokat eller annan som har till yrke att föra andras talan inför rätta får inte vara nämnderaan. Enligt paragrafens intill den 1 januari 1971 gällande lydelse fordras för valbarhet också att raan har fyllt 25 år och inle är i konkurstiUslånd. Bara den som har fyllt 60 år eller uppger annat giltigt hinder får vägra atl motta nämndemansuppdrag. Klagan över nämndemansval förs enligt 4 kap. 7 § hos rätten. Rälten skall pröva behörigheten, även om valet ej blir överklagat. Nämnderaan väljs för sex år raen får avgå efter två år eller när han har fyllt 60 år. Rätten får också entiediga näranderaän som visar giltigt hinder. Om nämndemannen upphör att vara valbar, förfaller uppdraget.

Om en nämndeman är jävig eUer ulebUr från samraanträde och an­nan närandeman inte kan infinna sig utan tidsutdräkt, får ordföranden tiU tjänstgöring kalla någon som är valbar lill nämndeman (4 kap. 10 §).

Prop. 1971: 14

84

I 14 § 2 mom. laxeringsförordningen fiims en raotsvarande bestäraraelse för taxeringsnämnd.

Innan nämndeman får tjänstgöra, skall han inför domstol eller rilt-tens ordförande avlägga domared eller försäkran (4 kap. 11 § rätte­gångsbalken).

Departementspromemorian

Bestämmelser om valbarhets- och behörighetsvillkor, tjänstgöringstid ra. ra. bör enligt proraeraorian utforraas raed motsvarande bestämrael­ser för nämndemän i allmän underrätt som mönster. Föreskrifter om skyldighet att motta uppdrag att vara nämnderaan och om rätt all avgå som nämndeman anses dock inle nödvändiga.

I proraeraorian föreslås atl bara myndig svensk raedborgare sora är mantalsskriven och bosall inom länet och sora inle har fyllt 70 år skall vara valbar till närandeman i länsrätt och länsskalleräll. Till nämnde­raan i den mellankoraraunala skatterätten skaU enligt förslaget bara rayndig svensk raedborgare som inle har fyUl 70 år få utses. Lagfaren domare, tjänsteman vid länsstyrelse eller under länsstyrelse lydande myndighet, åklagare, polisman eller advokat eller annan sora har lill yr­ke atl föra andras talan inför rätta skaU inle få vara näranderaän vid skatterätt och länsrätt. Närandeman skaU enUgt förslaget utses för sex år. Om en nämndeman upphör att vara valbar förfaller uppdraget. När ledighet uppkommer, skall enligt förslaget en ny nämnderaan ut­ses för den återstående tiden.

Del föreslås vidare en föreskrift ora att nämnderaan skall ha av­lagt doraared eller försäkran enligt 4 kap. 11 § rättegångsbalken.

I proraeraorian anförs att del självfallet bör undvikas alt näranderaän i länsskatterält annat än i undantagsfall saratidigt är ordförande i laxe-ringsnärand. Det kan iakttas dels av landstinget vid valet, dels av läns­styrelsen vid förordnande av ordförande i taxeringsnärand. Någon sär­skUd föreskrift härom anses inte nödvändig. Enligt proraeraorian bör det inte ges någon motsvarighet tUl bestämmelsen i 4 kap. 7 § rätte­gångsbalken. Förslaget innebär att klagan över val av nämnderaan i länsrätt och länsskatterält i stället skaU föras genora komraunalbesvär.

Inte heller bestäraraelsen i 4 kap. 10 § bör enligt proraeraorian få någon raotsvarighet for länsskatterätls eUer länsrätts del.

Remissyttrandena

Remissinstanserna har inle något alt invända mot atl bestämmelserna om valbarhets- och behörighetsvillkor för nämndemän i skatterätt och länsrätt utforraas efter raönster av motsvarande bestämmelser i rätte­gångsbalken. JK anser att samtUga bestämmelser härom i rättegångs­balken bör få sin motsvarighet i lagen om skatterätt och länsrätt.

Prop. 1971:14

85

Från valbarhet bör enligt Sveriges industriförbund uteslutas den som är nämndeman vid aUmän dorastol. Däreraot synes det vara att gå väl långt att sora föreslås i proraeraorian kategoriskt utesluta alla advokater från valbarhet. I skatlemål är det vanUgt att de skallskyldiga företräds eller biträds av revisor eller annan person som hjälper skallskyldiga med deklarations- och bokföringsarbele, anför länsstyreben i Gotlands län. Länsstyrelsen anser att del bör övervägas att utesluta sådana per­soner från valbarhet.

Med hänsyn till arten av de frågor sora skaU behandlas i skatterät­terna anser Sveriges industriförbund att det är anraärkningsvärl att konkurstiUslånd inle ansetts böra utesluta valbarhet.

Flera remissinstanser går in på frågan om det för skatterätternas del behövs någon motsvarighet lill bestäraraelsen i 12 § 1 raora. laxerings­förordningen att av ledamöter och suppleanter i prövningsnämnd inte flera än två samtidigt får vara ledamöter eller suppleanter i taxerings­nämnd. Av vad sora anförs i promemorian kan man enligt JK utläsa alt ordförande eller ledamot i taxeringsnämnd endasl undanlagsvis samtidigt bör få vara nämnderaan i skatterätt. En uttrycklig föreskrift raotsvarande bestämmelsen i 12 § 1 mom. taxeringsförordningen bör en­ligt JK tas in i den nya lagen. Ora så inle sker, kan det leda till upp­fattningen atl en ändring av nu gällande ordning är avsedd.

Länsstyrelserna i Örebro och Kopparbergs län föreslår att det före­skrivs alt ordförande i taxeringsnämnd inte får vara nämndeman i skal­lerätt. Något skäl att införa en motsvarighet till den nuvarande regeln all två ledamöter eUer suppleanter i prövningsnämnd samtidigt får vara ledamöter eller suppleanter i taxeringsnämnd finns inte, anser först­nämnda länsstyrelse. Det lär nämligen vara ovanligt att den möjlighet som bestäraraelsen ger utnyttjas. Enligt yttrandet från länsstyrelsen i Kronobergs län bör det ges en uttrycklig föreskrift ora atl närandeman i skatterätt bara i undantagsfall får vara ledamot eller suppleant i taxe­ringsnämnd.

Ordförande i taxeringsnämnd bör enligt yttrandet från länsstyreben i Jämtlands län inte få vara nämndeman i skatterätt. För annan leda­mot i taxeringsnämnd bör valbarhet däremot inle vara utesluten. Det är snarast en fördel om nämndemännen har erfarenhet av taxerings-arbete. Ett klarläggande uttalande i motiven är enligt länsstyrelsens raening tillräckligt.

Länsstyreben i Kalmar län anser att det skulle vara till fördel för arbetet i skatterättema om taxeringsnämndsordförandena i något stör­re utsträckning än f. n. kunde få delta i arbetet i andra instans. Vid denna bedömning faster länsstyrelsen avseende vid dels taxeringsnämnds-ordförandenas särskilda kvalifikationer, dels den oraständighelen att raan raed en annan ordning riskerar att få svårt atl rekrytera lämpliga taxeringsnämndsordförande. Rätlssäkerhetskravet kan tUlgodoses genom

Prop. 1971: 14

86

jävsreglerna.

Riksskattenämnden delar inte uppfattningen all föreskrifter ora skyl­dighet att motta uppdrag sora nämnderaan och ora rält all avgå kan undvaras. Enligt länsstyrelsen i Norrbottens län bör det övervägas om inte bestämraelser ora rätt alt avgå sora näranderaän bör tas in i den nya lagen.

Tjänstgöringstiden för näranderaän i skatterätt och länsrätt bör, anför Svenska landstingsförbundet, vara tre år och inte sex år sora föreslås i proraeraorian. Det är nämligen önskvärt att mandatperioderna för för­troendeuppdragen inora landslingsförvaltningen och raandalperioderna för ledaraötema i de statliga länsnärandema sammanfaller.

Skatterättema och länsrätterna bör enligt yttrandet från länsstyrel­sen i Kopparbergs län ges rätt alt ex officio pröva vald nämnderaans behörighet. Man kan nämUgen inle utgå från alt landstingets beslut blir överklagat, om cn obehörig nämnderaan valts.

I motsats tiU vad som föreslås i promemorian bör enligt länsstyrel­serna i Gotlands, Blekinge och Norrbottens län samt Sveriges industri­förbund ordförande i skatterätt och länsrätt liksom ordförande i all­män underrätt ha befogenhet atl kaUa någon sora är valbar till nämnde­man att tjänstgöra i stället för nämnderaan som är av jäv hindrad alt tjänstgöra eller som uteblir från saramanlräde.

Det kan, aalör länsstyrelsen i Gotlands län, inte vara ändamålsenligt eller förenligt med kravet på rättssäkerhet och snabbhet alt rätten skall kunna sältas ur funktion genora atl en kallad nämndeman uteblir.

Departementschefen

Bestämmelserna om valbarhet och behörighetsviUkor för nämndemän bör i aUt väsentligt utformas i enlighet med förslagel i promemorian. Med hänsyn tiU alt konkurstUlslånd fr.o.m. den 1 januari 1971 inte koraraer att utgöra valbarhelshinder vid val lUl närandeman i allmän underrätt bör konkurstUlslånd inte utesluta valbarhet vid val lill nämn­deman i skatterätt och länsrätt. Inte heUer finns det enligt rain mening anledning att från valbarhet utesluta den som är nämndeman i allraän underrätt.

Som föreslås i promemorian bör den sora har tiU yrke all föra andras talan inför rätta inte vara valbar till nämnderaan. Genora en föreskrift härora utesluts naturligtvis också den som har tiU yrke all föra talan inför skatterätt och länsrätt från valbarhet. Utöver vad som föreslås i promemorian bör tjänsteman vid länsnyklerhelsnämnd saral länsläkare, biträdande länsläkare och socialvårdskonsulenl uteslutas från valbarhet.

Sora anförs i proraeraorian bör del undvikas alt ordförande i taxe­ringsnärand annat än i undantagsfall tjänstgör sora nämndeman i skatte­rätt. Detsamraa gäUer enligt min raening annan ledamot eller suppleant

Prop. 1971:14

87

i taxeringsnärand. Del kan emellertid, även ora någon uttrycklig före­skrift därora inle ges, förväntas all valmyndigheterna endast undantags- vis koramer att utse ledamot i taxeringsnärand till näranderaän i skatte­rätt och länsrätt särat alt sådan nämnderaan bara undanlagsvis koraraer all utses tUl ledaraot i taxeringsnämnd. Enligt rain mening behöver där­för någon föreskrift motsvarande bestäraraelsen i 12 § 1 raora. laxe­ringsförordningen inle tas in i lagen ora skatterätt och länsrätt. I pro­memorian föreslås att sararaa bestäraraelser om jäv sora enligt 4 kap. rättegångsbalken gäller för doraare i allraän doraslol skall gälla för ord­förande och nämndemän i skatterätt och länsrätt. Avsikten är emeller­tid att en jävsbestämmelse raed denna innebörd skall las in i den förvalt­ningsprocesslag som f. n. förbereds inom jusliliedeparteraenlet. En så­dan besläramelse får till följd att den som har deltagit i laxerings-nämnds beslut kommer all vara jävig vid prövningen av besvär över beslutet.

Jag ansluter mig till förslaget i promemorian att tjänstgöringstiden för nämndemän i skatterätt och länsrätt i likhet raed tjänstgöringstiden för bl. a. närandeman i aUmän underrätt skall vara sex år. Som några reraissinstanser anfört bör föreskrifter om skyldighet atl motta uppdrag sora nämndeman och om rätt atl avgå tas in i lagen om skatterätt och länsrätt. Föreskriftema bör utformas efter mönster av motsvarande bestämmelser för nämndemän i aUmän underrätt. Besvär över val av närandeman bör som föreslås i promemorian föras genora koraraunal-besvär, dvs. i den ordning sora föreskrivs i 78 § landstingslagen (1954: 319) resp. 76 § komraunallagen (1953: 753), och inte hos skatte­rätten eUer länsrätten. Däremot bör det föreskrivas att domstolen själv­mant prövar den valdes behörighet.

Något behov lorde inle föreligga av en bestämraelse sora ger ordföran­de i skatterätt och länsrätt befogenhet att kalla någon sora är valbar tUl närandeman att tjänstgöra i släUel för nämnderaan som är jävig eller som uteblir från saramanlräde.

Jäv m. m. (12 §)

Sora jag förut nämnt avses förvaltningsprocesslagen innehålla jävsbe-stäramelser för bl. a. ordförande och nämndemän i skatterätt och läns­rätt. Några särskilda jävsbestämraelser behövs därför inte i lagen om skatterätt och länsrätt.

I 4 kap. 12 § rättegångsbalken föreskrivs all personer som slår i ett visst släktskaps- eUer svågerlagsförhållande till varandra, t. ex. makar, föräldrar/bam, syskon, inle får sitta i rätten saratidigt. En sådan regel bör gäUa också förkatterätt och länsrätt.

Prop. 1971:14

88

Tillämpningsföreskrifter, ikraftträdande (14 §)

Utöver de bestämmelser om skatterätts och länsrätts organisation m. m. som jag har förordat i det föregående kan det behövas vissa när­mare föreskrifter, t. ex. om kompetensvUlkor för ordförande och vikarie för ordförande, om hur fördelningen av uppgiftema att vara ordförande i länsskatterält och länsrätt mellan ordförandena skall ske samt om vUka tjänstemän hos länsstyrelsen sora skall svara för beredning och föredragning.

Den föreslagna lagen om skallerätt och länsrätt, liksom de ändringar som föreslås i lagen om avstängning av domare, bör träda i kraft den 1 juli 1971. För att rättema skall kunna träda i verksarahet vid denna tidpunkt fordras bl. a. att närandemännen utsetts dessförinnan. Någon uttrycklig föreskrift om att nämndemännen får utses innan lagen om skatierätt och länsrätt har trätt i kraft torde inte behövas.

Hemställan

I enUghel raed del anförda har inora civildeparleraenlet upprättats förslag tiU

1)

lag om skatterätt och länsrätt

2)

lag om ändring i lagen (1955:261) om avstängning av domare. Förslagen torde få fogas vid slalsrådsprolokollet i detta ärende sora

bilaga 2.i

Jag heraställer, att lagrådets yttrande över lagförslagen inhäralas enligt 87 § regeringsformen genom utdrag av protokollet.

Vad föredraganden sålunda med instämmande av statsrådets övriga ledamöter hemställt bifaller Hans Maj:t Konungen.

Ur protokollet: " Gunnel Anderson

' Bilagan har uteslutils här, såvitt gäller del under 2 angivna författningsför-slaget. I denna del är bilagan likalydande med den bilaga som är fogad vid pro­positionen.

Prop. 1971:14

89

Bilaga 1

Departemeutspromeniorians förslag till lag om skatträtt och länsrätt

Härigenom förordnas som följer.

1 §

I varje län finns en länsskatterätt och en länsrätt. För hela landet finns en mellankommunal skatterätt.

2 

§

Vid skatterätt handlägges mål enUgt skatte-, taxerings-, uppbörds- och folkbokföringsförfattningarna i den utsträckning sora är föreskrivet i dessa författningar.

3 

§

Länsrätt handlägger i länsstyrelsens stäUe mål som avser

1.

omhändertagande av bam för samhällsvård eUer utredning, sam­hällsvårds upphörande eller fortsättande efter vUlkorligt upphörande och förbud att taga bam från fosterhem,

2.

verkstäUighet av dom eUer beslut rörande vårdnad ora barn eller överflyttning av bam i andra faU,

3.

tvångsintagning på allmän vårdanstalt för alkoholmissbrukare och återinlagning på sådan anstalt,

4.

utvisning av utlänning,

5.

återkallelse av körkort och trafikkort.

4 §

Skatterätt och länsrätt beslår av ordförande och nämnd.

5 §

Länsskatterält och länsrätt har sitt kansli i länsstyrelsen. Den mellan­kommunala skatterätten har sitt kansli i riksskatteverket.

6 §

Konungen utnämner en eller flera tjänstemän, ordförande i länsskatte­rätten och länsrätten. De skall vara tjänstemän vid länsstyrelsen. Konungen utnämner också en eller flera ordförande i den mellankora­raunala skatterätten.

Ordförande i skatierätt och länsrätt skall vara lagfaren.

7  

§

Skatterätt och länsrätt är domför utan nämnd vid beslut, sora ej inne-

Prop. 1971:14

90

fattar slutligt avgörande av mål, och vid beslut, som avser endast rät­telse av felräkning, felskrivning eUer annat uppenbart förbiseende eller vars innehåU överensstäraraer raed partemas samstämmiga raening el­ler, ora endast en part finns, raed dennes mening.

Ulan nämnd får dessutora, om särsldlda skäl föreUgger, avgöras, av skatterätt mål om utdömande av vite, om handräckning vid taxe­ringsrevision, ora handlings undanlagande från taxeringsrevision och ora befrielse från skyldighet alt lärana kontroUuppgift, folkbokföringsraål samt uppbördsmål, som icke gäller arbetsgivares ansvarighet för arbets­tagares skall,

av länsrätt mål angående återkallelse av körkort eUer irafikkorl, om enligt 34 § vägtrafikförordningen (1951; 648) varning icke får raeddelas i stället för beslut ora återkallelse.

8§ I fråga om omröstning i skatterätt och länsrätt gäller i tillämpliga delar bestämmelserna i 16 och 29 kap. rättegångsbalken ora oraröslning i överrätt.

9§

Konungen bestämmer hur många näranderaän sora skall finnas vid skatterätt och länsrätt.

I nämnd skaU sitta, hos skatterätt minst tre och högst sex saml hos länsrätt minst två och högst fyra.

10      §

Nämnderaan i länsskatterält och länsrätt utses genora val.

Valet förrättas av landstinget eller, ora i länet finns kommun som ej ingår i landstingskoramun, av landstinget och koraraunfuUraäktige med den fördelning dem emellan som länsstyrelsen besläraraer efter be­folkningstalen. I Gotlands län förrättas valet av kommunfuUmäktige.

Nämndeman i den mellankoraraunala skatterätten förordnas av Konungen.

11      §

Valbar tUl nämndeman i länsskatterätt eUer länsrätt är rayndig svensk medborgare, sora är raantalsskriven och bosalt inora länet samt ej fyllt sjuttio år. TUl nämnderaan i den raellankomraunala skatterätten får ut­ses endast den som är myndig svensk medborgare och sora ej fyllt sjuttio år.

Lagfaren domare, tjänsteman vid länsstyrelse eUer under länsstyrelse lydande myndighet, åklagare, polisman eller advokat eUer annan som har tiU yrke att föra andras talan inför rätta får ej vara nämndeman vid skatterätt eller länsrätt.

Prop. 1971:14

91

12      §

Närandeman utses för sex år. Upphör näranderaän atl vara valbar eller behörig, förfaUei uppdraget.

När ledighet uppkoraraer, utses ny nämndeman för den återstående tiden.

13      §

Ledaraot av skatterätt och länsrätt skall ha avlagt domared eller för­säkran enligt 4 kap. 11 § rältegångsbalken.

14      §

Om jäv mot ledamot i skatterätt och länsrätt gäller vad som föreskrives i 4 kap. rättegångsbalken om jäv mot domare.

15      §

Konungen meddelar ytterUgare föreskrifter om skatterätts och läns­rätts organisation och verksarahet.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1971.

Prop. 1971:14

92

Bilaga 2

1) Förslag till

Lag om skatterätt och länsrätt

Härigenora förordnas som följer.

1 

§

I varje län finns en länsskatterält och en länsrätt. För hela landet finns en meUankommunal skatterätt.

2 

§

Länsskatterätt och länsrätt har sitt kansli i länsstyrelsen. Den mel­lankoraraunala skatterätten har sill kansli i riksskatteverket.

Skatterätt och länsrätt saramanträder på den ort där den har sill kansli. När det föreligger särskUda skäl, får rätten samraanträda på annan ort.

3 

§

Vid skallerätt handlägges raål enUgl skatte-, laxerings-, uppbörds-och folkbokföringsförfattningarna i den utsträckning som är föreskrivet i dessa författningar.

4 

§

Vid länsrätt handlägges raål enligt 21 kap. föräldrabalken saral raål enligt bamavårdslagen (1960: 97) och lagen (1954: 579) ora nykterhels-vård i den utsträckning sora är föreskrivet i dessa författningar.

Vid länsrätt handlägges vidare, såvitt gäller svenskt körkort, turist­körkort eller trafikkort, raål ora varning eller ålerkaUelse av körkortet och, såvitt gäller utländskt körkort, raål ora varning eller vägran atl godkänna körkortet, allt enligt vad därom är särskilt föreskrivet.

5 §

Skatterätt och länsrätt beslår av ordförande och nämndemän, om ej annat följer av 6 §. Rätlen är domför med ordförande och tre nämnde­män. Fler än fyra nämndemän får ej tjänstgöra i rätten.

Konungen besläraraer hur raånga nämndemän sora skall finnas vid den raellankomraunala skatterätten och, såvitt avser länsskatteräll och länsrätt, i varje län.

Prop. 1971:14

93

6  

§

Skatterätt och länsrätt får bestå av endast ordförande

1. när åtgärd som avser endast raåls beredande vidtages,

2.

vid sådant förhör raed vittne eller sakkunnig som begärts av annan skallerätt eller länsrätt,

3.

vid beslut sora avser endast rättelse av felräkning, felskrivning el­ler annat uppenbart förbiseende,

4.

vid beslut sora ej innefattar slutligt avgörande av raål,

5.

vid avgörande av raål ulan prövning i sak,

6.

vid avgörande av mål i vilket saken är uppenbar,

7.

vid avgörande av raål ora uldöraande av vite, handräckning vid taxeringsrevision, handlings undanlagande från taxeringsrevision, be­frielse från skyldighet att lärana kontrolluppgift och omhändertagande för utredning enUgl 30 § bamavårdslagen (1960: 97) samt raål enligt uppbörds- och folkbokföringsförfattningama.

I fråga ora beslut alt tills vidare återkalla körkort eller turislkörkort eller alt tUls vidare vägra godkännande av utländskt körkort gäller vad sora sägs i första stycket under 4 endast när det är uppenbart all så­dant beslut bör raeddelas.

Vad sora sägs i första styckel under 5 och 7 gäller endast när det ej är påkallat av särskUda skäl all målet prövas av fuUsutlen rätt. Vad sora sägs under 7 gäller ej raål ora arbetsgivares ansvarighet för arbets­tagares skalt.

7  

§

I länsskatteräll och länsrätt saral i den raellankomraunala skatterätten finns en eller flera ordförande. Ordförande i länsskatterält och läns­rätt är tjänsteman hos länsstyrelsen.

Ordförande i skatterätt och länsrätt skall vara lagfaren. Ordförande och föredragande i skatterätt och länsrätt skall vara svensk medbor­gare. Den som är omyndig eller i konkurstillstånd får ej tjänstgöra som ordförande eller föredragande.

8 §

Nämndeman i länsskatlerätt och länsrätt utses genora val. Valet för­rättas av landstinget eller, ora i länet finns koramun som ej ingår i lands­tingskomraun, av landstinget och koraraunfuUraäktige raed den fördel­ning dera eraellan sora länsstyrelsen besläraraer efter befolkningstalen. I Gotlands län förrättas valet av koramunfullmäktige i Gotiands kom­mun.

Nämndeman i den mellankommunala skatterätten förordnas av Ko­nungen.

Prop. 1971:14

94

9 §

Valbar liU nämndeman i länsskatterält och länsrätt är rayndig svensk medborgare, sora är mantalsskriven och bosatt inora länet och ej har fyUt sjuttio år. Till nämndeman i den mellankoraraunala skatterätten får utses endast rayndig svensk raedborgare, som ej har fyllt sjuttio år.

Tjänsteman vid länsstyrelse, länsnyklerhelsnämnd eller under läns­styrelse lydande myndighet, länsläkare, biträdande länsläkare, social­vårdskonsulent, lagfaren domare, åklagare eller advokat eller annan sora har till yrke atl föra andras lalan inför rätta får ej vara närande­man.

Den som har fyUl sextio år eUer uppger annat giltigt hinder är ej skyldig att mottaga uppdrag som nämndeman. Den som har avgått som nämnderaan är ej skyldig all mottaga nytt uppdrag förrän efter sex år.

Rätten prövar självmant den valdes behörighet.

10 §

Nämndeman utses för sex år men får avgå efter två år. Ora närande­raän visar gUtigt hinder, får skatterätt eUer länsrätt entlediga honora ti­digare. Den som har fyllt sextio år har rätt att frånträda uppdraget. Upphör nämnderaan alt vara valbar eller behörig, förfaller uppdraget.

När ledighet uppkoraraer, utses ny nämndeman för återstående tid.

11 §

Ledamot och föredragande i skatterätt och länsrätt skall ha av­lagt doraared eller försäkran enligt 4 kap. 11 § rättegångsbalken.

12      §

De som står i sådant förhållande lill varandra som sägs i 4 kap. 12 § rättegångsbalken får ej saratidigt tjänstgöra sora ledaraöler i skatte­rätt eller länsrätt.

13      §

I fråga ora omröstning i skatterätt och länsrätt gäller bestäraraelserna i 16 och 29 kap. rättegångsbalken ora oraröslning i överrätt i tillärapli­ga delar.

14 §

Konungen raeddelar ytterUgare föreskrifter ora skatterätts och läns­rätts organisation och verksamhet.

Denna lag träder i kraft den 1 juU 1971.

Prop. 1971: 14

95

Utdrag av protokoU, hållet i lagrådet den 13 januari 1971.

Närvarande:  f. d.  justitierådet  REGNER,  regeringsrådet  MARTE­NIUS, justitierådet BERNHARD, justitierådet HESSER.

Enligt lagrådet den 7 januari 1971 tiUhandakoraraet utdrag av pro­tokoll över civUärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen i statsrådet den 20 november 1970, hade Kungl. Maj:t förordnat, att enligt 87 § regeringsformen lagrådets utlåtande skuUe inhämtas över upprättade för­slag till 1) lag om skatterätt och länsrätt, 2) lag om ändring i lagen (1955: 261) om avstängning av domare.

Förslagen, som finns bUagda detta protokoU, hade inför lagrådet före­dragils av hovrättsassessorn Erik Neergaard.

Lagrådet yttrade: , Förslaget tiil lag om skatterätt och länsrätt

Den för vårt land tämligen säregna utformningen av förvallnings­rältskipningen innebär att denna i första instans i aUt väsentiigt om-händerhaves av länsstyrelserna och de tUl dessa anknutna prövnings­näranderna. Inom länsstyrelserna har hittiUs i allraänhel alla ärenden tillhörande ett och sararaa äranesområde håUils ihop organisatoriskt. Detta medför alt inom en och samma sektion handhaves såväl inspek­tion, tiUsyn och andra administrativa uppgifter som rättskipningen. Även om del, såsora föredragande departementschefen anförde i propo­sitionen 1970: 103, inte finns fog för någon aUvarUgare erinran mot det sätt på vilket förvaltningsrättskipningen har utövats vid länsstyrelserna, har dock, såsom också underslröks, riklats kritik raot organisationsfor­men; bland annat har hävdats att förvaltningsrättskipningens integritet äventyrades genom den organisatoriska anknytningen till länsstyrelsernas administrativa verksamhet. Del är enligt lagrådets raening att hälsa raed tiUfredsställelse, att den vid 1970 års riksdag på grandval av den be­rörda propositionen beslutade oraorganisalionen av den statiiga läns­förvaltningen även åsyftar en förstärkning av förvalmingsrällskipningen på länsplanet.

TiU motivering av de åtgärder som avser förvaltningsrättskipningens stärkande åberopades i propositionen 1970: 103 frärast, all de avgöran­den sora träffades inora ramen för förvaltningsrättskipningen i våra dagar får allt större vikt för del allraänna och för den enskilde saral be-

Prop. 1971:14

98

verket som skilda dorastolar endast till namnet. Samma personer som i egenskap av ledamöter i länsskatlerätt handlägger ell skatlemål är så­lunda behöriga alt vid behov pröva t. ex. ett körkortsraål, men dom­stolen benämnes då länsrätt. Samme ordförande i länsskatlerätt och länsrätt är behörig att i egenskap av ensaradoraare vidtaga aUa de åt­gärder och fatta alla de beslut sora anges i förslagets 6 .§, raen han måste likväl av formeUa skäl ge akt på och i beslutet ange när han hand­lar på länsskatlerättens vägnar och när han handlar på länsrättens vägnar.

När uppdelningen på två dorastolar inte genoraföres i organisatoriskt hänseende, synes det lagrådet sora om del skulle varit lämpligt alt för­vallningsrältskipningen på länsplanet också formeUt utövades av en enda doraslol med behörighet att upplaga mål inom båda de korapetens-oraråden sora angivils i förslaget. Särskilt i inledningsskedet, när de doraarappgifler sora föreslagits för skatterättema torde kvantitativt be­tydligt överväga dera som hänförts liU länsrättema, kan emellertid skäl förefinnas att bibehålla den på nuvarande länsstyrelseorganisation grun­dade uppdelningen på två domstolar raed olika naran, och lagrådet föreslår därför ej ändring av förslagel härutinnan. Frågan synes dock kunna koraraa i elt annat läge sedan domstolarna varit i verksamhet någon tid och länsrätternas område - såsom torde vara avsikten - betyd­ligt vidgats. Sedan så skett lorde det komraa att framstå sora naturligt atl en geraensara förvallningsdoraslol finns i varje län. Denna bör i så fall benäranas länsrätt. Med tanke på den antagna utvecklingen synes det vara anledning all förelaga sådan järakning i förslaget atl i lag­rubriken och de särskUda paragraferna länsrätt namnes före skatterätt.

Ora de två dorastolarna framdeles förenas tiU en länsrätt, lärer dess kompetensområde kunna anses vara så omfattande att det bör ifråga-koraraa alt giva regler ora doraslolen i lagen ora allraänna förvallnings-dorastolar i stället för i en speciallag.

5 §

I fråga om lekraännens deltagande i förvallningsrältskipningen av­viker del förevarande lagförslaget i vissa hänseenden från vad sora en­ligt 1969 års reformer gäUer beträffande de allmänna underrätterna.

Tingsrätt skaU vid handläggning av brottmål beslå av en lagfaren domare och närand. Enahanda sammansättning har tingsrätt vid hand­läggning av vissa raål och ärenden som avses i giftermålsbalken och föräldrabalken (se 15 kap. 29 § GB, 20 kap. 36 § FB samt 6 § lagen om handläggning av doraslolsärenden). Dessa raålgrapper lorde utgöra den övervägande delen av de raål som förekomraer vid tingsrätterna. I andra tvistemål består tingsrätt av tre lagfarna doraare.

I fråga ora antalet näranderaän i tingsrätt redovisades i propositionen 1969: 44 ingående och utförligt de synpunkter som framkorarait och

Prop. 1971:14

99

de överväganden sora skett. I propositionen föreslogs att rätten skulle vara doraför raed fyra näranderaän, dock med tre i nämnden ora förfall för nämnderaan inträffade sedan huvudförhandUng påbörjats. Första lagutskottet anförde i utlåtandet 1969: 38 att utskottet viUe kraftigare än sora skett i propositionen betona dels den betydelse nämnddelta­gandet i rättskipningen raåste antagas ha för allraänhetens förtroende för doraslolama, dels värdet av alt lekraannasynpunkter koramer tiU uttryck vid målens prövning. Utskottet erinrade i detta samraanhang ora att utvecklingen inom samhället går mol alt lekmannainflytandet ges utrymme på aUt flera oraråden, något sora bedöras sora värdefuUt för demokratin och för frågomas aUsidiga belysning. - Med hänvisning lill vad utskottet sålunda anfört om betydelsen av att nämnd deltager i rättskipningen förklarade utskottet, som i äUl väsentUgt instärade i de skäl departeraentschefen anfört till slöd för förslagel rörande nämndens storlek, att förslaget borde jämkas något så att nämnden i regel hade fem ledamöter.

Beträffande omröstaing i tingsrätt då nämnd har säte i rälten gäUer enligt 29 kap, 3 § RB samt 15 kap. 30 § GB, 20 kap. 36 § FB och 6 § lagen om handläggning av doraslolsärenden alt, ora vid överlägg­ning yppas annan mening än ordförandens samt minst fyra närande­raän eller, då i näranden är endast fyra, minst tre nämndemän förenar sig ora skälen och slutet, gäller närandens raening men i annat fall ord­förandens mening. Vidare föreskrives att ordföranden skaU vid över­läggning framställa saken och vad lag stadgar därom, att vid orarösl-ningen ordföranden först skall säga sin mening och därefter inhämta nämndens samt att, ora näranden bestärat rättens avgörande, svarar för detta envar näranderaän som med sin röst bidragit därtUl. Enligt 6 kap. 3 § RB skall nämndemans skiljaktiga mening antecknas i protokollet även när nämnden icke bestämt utgången.

Såsom första lagutskottet anförde innebär de näranda bestäraraelserna alt oraröstningsreglerna är utforraade på den koUektiva oraröslnings-formens grund men med sådant reeUt innehåU att man i det praktiskt mest betydelsefuUa fallet, att två meningar står mot varandra, når sara­raa resultat sora ora individuell rösträtt hade gäUl. Med avseende å en ordning sora formeUt byggde på individueU rösträtt anförde departe­mentschefen - i vilkens yttrande häratinnan utskottet förklarade sig i allt väsentligt insläraraa - bland annat: Om tre eUer flera meningar förelåge vore lämpligheten av individueU rösträtt rainst sagt tveksara. Man hade vidare att räkna raed alt det kunde föreligga Uka röstetal för två olika meningar varför fråga uppkorame om utslagsrösten. YtterUgare hade man all la hänsyn till frågan om det juridiska ansvaret för domen och medverkan vid domens avfattning. Ulginge raan från alt individuell rösträtt med lika röstvärde formeUt skulle gäUa kunde det svårligen motiveras atl nämndemännen inte skuUe ha samma ansvar för domen

Prop. 1971:14

100

som ordföranden. Detta i sin tur skuUe leda tiU att detaljutformningen av domen inte gärna kunde försiggå utan alt närandemännen på ena eUer andra sättet finge medverka eUer åtminstone ta del av avfattningen innan domen raeddelades. En sådan ordning skuUe emeUertid belasta arbetet vid underrätterna utan att raan därigenora i sak skulle vinna något. De anförda förhåUandena talade med styrka för att man inte borde införa en ordning som forraeUt byggde på individuell rösträtt för näranderaän.

Med hänsyn till vad som inledningsvis anförts om förvaltningsrätt­skipningens ökande betydelse och den åsikt ora viklen av lekraannadel-tagande sora kora tiU uttryck vid underrätlsreforraen, icke rainst i ut­skottets av riksdagen gUlade utiåtande, synes det vara svårt att förslå varför antalet näranderaän i de nya förvaltningsdorastolarna skall sältas lägre än i tingsrätterna. Såvitt gäUer länsskatterälten raedför förslagel tiU och med en rainskning av det antal lekraän sora i allraänhel brukar dellaga i prövningsnäranderna. Såsora skäl för förslagels ståndpunkt anför departementschefen, utöver en redogörelse för de olika utredning­arnas förslag, avlämnade före underrättsreformen, saml däröver avgivna yttranden, väsentUgen endast all lekraännen skaU ha individuell rösträtt och atl ora förslagel genoraförs antalet lekraän bör vara läraUgen lågt.

Såsom förut anmärkts innebär omröstningsreglema för tingsrätt raed närandsamraansätlning att närandemännen har individueU rösträtt i de praktiskt viktigaste fallen av meningsskiljaktighet. De erinringar som framstäUdes raot en ordning med även formellt individuell rösträtt -vilka erinringar i nu ifrågavarande lagstiftningsärende icke berörts av departementschefen - synes vara lika vägande i fråga om förvallnings­rältskipningen. Att hittiUs lekmännen i prövningsnämnd haft fullständig individuell rösträtt synes knappast böra anses som elt avgörande skäl att bibehåUa denna ordning när nämnden omvandlas lill domstol. Där­vid är atl märka att enligt vad sora anfördes i propositionen 1970: 103 några krav på specieU fackkunskap inte bör ställas på lekraännen saral alt sararaa näranderaän avses skola kunna dellaga både i länsskatlerätt och länsrätt. Hänvisningen i detta sararaanhang lill faslighets- och exproprialionsdomslolama synes föga bärande med hänsyn lill dessa domstolars raycket speciella korapelensoraråde och det ringa antalet näranderaän.

Vad sora nu anförts saral önskeraålel i och för sig ora likhet raellan underrätterna i första instans talar starkt för all såväl oraröstningsregler­na som bestämmelserna om antalet nämndemän beträffande förvalt­ningsdomstolarna får samraa utforraning sora för tingsrättema. Vad departementschefen i övrigt anfört i dessa hänseenden synes icke inne­fatta övertygande skäl för alt i förvaltningsdorastolarna ha en ordning som avviker från den sora så nyUgen införts för tingsrättema.

I enlighet med vad ovan anförts förordas alt 5 § får följande lydelse:

Prop. 1971:14

101

Länsrätt och skatterätt består av förvaltningsdomare såsom ordförande och nämnd, ora ej annat föreskrives i 6 §.

I näranden skall sitta fera nämndemän. Får inkallad nämndeman förfall, är dock rätten domför med fyra nämndemän.

Konungen bestämmer hur många nämndemän som skaU finnas i varje län, för tjänstgöring i länsrätt och länsskatterätt, samt vid den mellan­koraraunala skatterätten.

6 §

För atl innehåUet i paragrafen skall bli mera överskådligt föreslår lagrådet alt den får följande lydelse:

Länsrätt och skatterätt är domför utan nämnd

1. när åtgärd- uppenbart förbiseende,

4.

vid beslut om återkallelse tills vidare av körkort eller turislkörkort eUer vägran att tiUs vidare godkänna utiändskt körkort när det är up­penbart atl sådant beslut bör raeddelas,

5.

vid annat beslut som ej innefattar slutligt avgörande av mål,

6.

vid avgörande av raål i vilket saken är uppenbar.

Om det ej är påkallat av särskild anledning att målet prövas av full­sullen rält är länsrätt och skallerätt också domför ulan närand vid be­slut sora ej innefattar prövning av raålet i sak.

Vad i andra stycket sägs gäller även vid avgörande av

1.

raål om utdömande av vite,

2.

mål om handräckning vid taxeringsrevision, handlings undan­tagande från taxeringsrevision och befrielse från skyldighet att lämna kontrolluppgift enligt taxeringsförordningen (1956: 623),

3.

mål angående omhändertagande för utredning enligt 30 § barna­vårdslagen (1960: 97),

4.

raål enligt uppbörds- och folkbokföringsförfattningama raed un­dantag av raål ora arbetsgivares ansvarighet för arbetstagares skatt.

7 §

En fråga av stor principieU betydelse är i vilken utsträckning ordfö­rande i länsskatterält och länsrätt skall, med hänsyn lill kravet all han sora doraare skall inlaga en självständig ställning, kunna åläggas järaväl adrainistraliva uppgifter inom länsstyrelsen och vilket slag av sådana uppgifter han skall kunna tiUdelas.

I beslutet om partieU reform av länsförvaltningen anfördes att ord­förande i länsskallerätt och länsrätt, som borde ha ställning av domare, kunde vara antingen chefen för huvudenheten för allmän förvaltning och förvallningsrättskipning eller chefen för någon av de enheter som raotsvarar nuvarande aUraänna sektionen och prövningsnämndens kans­li. Härutöver kunde i vissa län behövas ytterligare doraare sora uteslu­tande var sysselsatta som ordförande. I den tiU grund för lagrådsremis-

8    Riksdagen 1971. 1 saml. Nr 117

Prop. 1971:14

102

sen liggande promemorian uttalades i anslulning härtiU alt det, för att det aUtid skulle finnas tillgång till en ordförande som inte före hand­läggningen i länsskatterälten eller länsrätten tagit befattning raed del aktueUa målet eUer frågor sora kunde ha saraband med detta, i allmän­het borde utses tre ordförande; dessa kunde vara de näranda befatt­ningshavarna. De återgivna uttalandena synes ge vid handen att ord­förandeskap visserligen norraall borde uppdragas ål dessa befattnings­havare men alt så inte alltid behövde vara fallet utan att även andra tjänstemän inom länsstyrelsen kunde koraraa i fråga.

I remissutlåtandena över promemorian riktades viss kritik mot den föreslagna ordningen. Kararaarrällen åberopade ett av departeraents­chefen i annat sararaanhang anfört yttrande, att personal skall kunna oradisponeras inora och raellan de olika huvudenheteraa i länsstyrelsen, och framhöU i anslutning härtiU bl. a. att önskemålet om en åtskillnad meUan förvallning och döraande verksamhet under sådana förhållanden inle blir tillgodosett fullt ut raen alt detta får godtagas till dess att tiden är raogen för helt fristående regionala förvaltningsdomstolar. Kararaarrällen fann också förhållandet raeUan doraama och chefen för huvudenheten vara oklart. Svea hovrätt ansåg det nödvändigt alt ord­förandena i sin egenskap av doraare inte slår i något lydnadsförhåUande till länsstjrelsen och att denna självständiga ställning borde komraa tiU klart ullryck i författningstexten.

Departeraentschefen har behandlat frågan tämligen knapphändigt. Han refererar principuttalandet i beslutet om partiell reform såsom in­nebärande att ordförande skall ha ställning som domare men samtidigt vara tjänsleraan hos länsstyrelsen och sora sådan kunna ha uppgifter exempelvis sora chef för den huvudenhet sora förat angivits eller för en av enheterna inora denna. Härav följer enligt departementschefen att ordförandena i administrativt avseende skall vara underställda länssty­relsen. Han tillägger att av ordförandenas ställning som doraare följer att de vid handläggningen av de raål sora ankoraraer på dera är helt självständiga i förhållande till länsstyrelsen. Någon särskild föreskrift sora raarkerar ordförandenas självständiga ställning genteraot läns­styrelsen eller deras stäUning sora doraare behövs enligt departeraents­chefen inle. Däreraot föreslås att i lagtexten föreskrivs alt ordförande är tjänsteman hos länsstyrelsen.

Såsom fraragår av det anförda är det avsett alt ordförande i vissa fall skaU enbart sysselsättas raed doraarappgifler. För dyUka fall synes vid länsstyrelserna kunna inrättas fullt självständiga doraartjänsler och den här diskuterade frågan blir då inle aktuell. Den föreslagna före­skriften, att ordförande är tjänsleraan hos länsstyrelsen, torde för dessa fall närmast innebära att innehavaren av domartjänslen i kameralt avseende underslälles länsstyrelsen. Föreskriften innebär också alt do­maren har att följa bestämmelser om arbetsfördelning som av läns-

Prop. 1971:14

J03

styrelsen ges genom arbetsordning. I sakens natur ligger vidare att do­maren när det gäUer praktiska spörsmål, t. ex. lokalfrågor, har atl iaktta-g;i av länsstyrelsen utfärdade föreskrifter.

I flertalet fall är del emellertid avsett, alt tjänst som ordförande skall kombineras med administrativ tjänst. Föreskriften alt ordförande är tjänsteman hos länsstyrelsen får härvid, utöver vad nyss sagts, även innebörden atl en sådan kombination är möjlig, så att innehavare av domartjänst kan åläggas att ulföra även administrativa uppgifter inom länsstyrelsen. Såsora följer av vad departemenlschefen anfört och yt­terligare underslrukits i de återgivna remissutlålandena är det själv­fallet därvid av stor vikt att dessa uppgifter inle är av sådan art att vederbörandes självständighet sora doraare och hans opartiskhet kan ifrågasättas. Ora, såsom är avsett, till ordförande utses befattningsha­vare inora huvudenheten för allraän förvaltning och förvaltningsräll­skipning lorde också delta krav i regel bli uppfyllt. Den begränsning i fråga ora möjligheten alt utse tjänsteman i länsstyrelsen till ordförande som här åsyftas är eraeUertid enligt lagrådets raening av sådan princi­piell vikt att den bör korama till ullryck i lagtexten. En föreskrift här­om synes kunna fä lydelse i viss anslulning till bestäraraelsen i 13 § statstjänstemannalagen, som reglerar tjänstemans rätt att inneha bi­sysslor. Av en sådan bestämmelse torde exerapelvis följa alt tjänsleraan inom huvudenheten för skalteförvaltning aldrig kan utses lill ordförande för länsskatterält. Bestäraraelsen torde även innebära atl ora ordförande för länsskatteräll, sora är Ijänstman inom huvudenheten för allraän för­valtning och förvaltningsrällskipning, överföres liU huvudenheten för skatteförvaltning, han därigenom blir obehörig atl i fortsättningen vara ordförande.

Lagrådet förordar av nu och förat angivna skäl atl 7 § erhåller följande lydelse:

I länsrätt och skatierätt skall finnas en eller flera förvaltningsdomare. De utnäranes av Konungen.

Förvaltningsdomare skall vara lagfaren. Förvaltningsdomare och före­dragande i länsrätt och skatterätt skall vara svensk raedborgare. Den sora är omyndig eller i konkurstillstånd får ej tjänstgöra som förvalt-ningsdoraare eller föredragande.

Ora förvaltningsdomare i länsrätt och länsskatterält har att fullgöra järaväl annan tjänstgöring inora länsstyrelsen, får han ej i denna till­delas uppgifter sora kan rubba förtroendet till hans opartiskhet i den döraande verksamheten.

Ora beviljande av ledighet och förordnande av vikarie för förvalt­ningsdomare raeddelas bestämmelser av Konungen.

13 § Beaktas vad som föreslagits i fråga ora lekraäns deltagande föranleder

Prop. 1971:14

104

detta att förevarande paragraf bör oraarbetas. Vad departementschefen anfört beträffande llUämpningsområdel för de skilda oraröstningsregler­na ger i och för sig ej anledning lill erinran, dock bör i lagen uttryck­ligen anges i vad mån de skUda reglerna skaU tillämpas.

Eftersom 16 kap. RB icke innehåUer några besläramelser rörande om­röstning då nämnd har säte i rälten, bör i paragrafen upplagas särskilda omröstningsregler efter mönster av 15 kap. 30 § GB. Dessa regler bör stå som i princip gällande. TiUämpningen av bestämmelserna i 29 kap. RB kan i så fall begränsas all avse 2 § i kapitlet. Sistnämnda paragraf synes härvid i tillämpliga delar böra få gälla beslut som rör böter eller utdömande av vite.

I enlighet härraed föreslås all 13 § får följande lydelse:

I fråga ora överläggning och oraröslning i länsrätt och skatterätt gäl­ler bestäraraelserna i 16 kap. rättegångsbalken raed följande avvikelser.

Ordföranden skall vid överläggningen fraraställa saken och vad lag stadgar därora.

Vid omröstning skall ordföranden först säga sin mening och därefter inhärala närandens.

Yppas annan raening än ordförandens och förenar sig fyra närande­raän eller, dä i näranden är endast fyra, rainst tre närandeman ora skälen och slutet, gäller nämndens mening. I annat faU gäller ordförandens.

Har nämnden bestärat rättens avgörande svarar för detta envar näran­deraän som med sin röst bidragit därtill.

I fråga ora beslut sora rör böter eller uldöraande av vite skall därjämte iakttagas 29 kap. 2 § rättegångsbalken i tUlärapliga delar.

Därest vad sora föreslagits i fråga om lekraannadellagande icke beak­tas, synes under alla förhållanden påkallat atl 13 § järakas. Varken 16 eUer 29 kap. RB innehåller några regler som angives gälla i överrätt. Innebörden av hänvisningen tiU 29 kap. RB är atl de regler skall till-lämpas som gäller domstol utan nämnd; detta kan ej anses vara ett tyd­ligt sätt all ange oraröstningsordningen i en domstol raed näranderaän som ledamöter. Därjämte bör hänvisningen till 29 kap. RB begränsas tiU böter och vite på sätt ovan föreslagils saral meddelas föreskrifter motsvarande andra och Iredje styckena i lagtexlförslaget här ovan (jfr 12 § lagen ora faslighelsdoraslol).

Ikraftträdandebestäraraelsen Eftersom val av nänmdemän, sora bör äga ram före lagens ikraft­trädande, icke kan anses vara en åtgärd av allenast administrativ natur, hemställer lagrådet alt till lagen fogas ett stadgande av följande lydelse:

Prop. 1971:14

105

Val av nämndemän i länsrätt och länsskalleräll skall med tillämpning av denna lag första gången äga rum före den 1 juli 1971. Valet skall avse liden från och raed nämnda dag.

Förslaget till lag om ändring i lagen om avstängning av domare

Lagrådet lämnar förslagel ulan erinran.

Ur protokoUet: Ingrid[REDACTED_EFTERNAMN]

Prop. 1971:14

106

Utdrag av protokollet över civUärenden, hållet inför Hans Mai:t Konungen i statsrådet på Stockbohns slott den 22 januari 1971.

Närvarande: Statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], SVEN-ERIC[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], MYR­DAL,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Chefen för civildeparteraentet, statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], anraäler efter geraensam beredning med statsrådets övriga ledamöter lagrådets yttran­de över förslag tiU

lag om skatierätt och länsrätt,

lag om ändring i lagen (1955: 261) ora avstängning av doraare.

Föredraganden redogör för lagrådels yttrande och anför.

Liksom lagrådet anser jag att det är av största vikt att de nya dom­stolarna, som ju i administrativt hänseende skaU knytas till länsstyrel­sema resp. riksskatteverket, får en helt självständig ställning i fråga om handläggningen och avgörandet av de mål sora ankoramer på dem. Lag­rådet anför att ordförandenas självständiga ställning i detta avseende bör .slås fast i de föreskrifter om domstolamas organisation och verksamhet som skall meddelas av Kungl. Maj:t. Redan av del förhållandel alt rätt­skipningen på ett område anförtros ell visst organ måste cnligl min mening anses följa bl. a. alt delta organ har att självständigt handlägga och avgöra de mål som omfattas av kompetensområdet. Självfallet bör emellertid de närmare föreskriftema om domstolarnas organisation och verksarahet utformas så all dc inte koraraer att innebära några inslcränk-ningar i domstolarnas självständighet i fråga om den döraande verksam­heten.

I motsats liU lagrådet kan jag inte finna all ordförandenas självständi­ga ställning som domare skulle markeras, ora del i lagen om skatterätt och länsrätt infördes särskilda beteckningar på doraartjänslerna. Del bör ankorama på Kungl. Maj:l att i ell samraanhang beslärama ora beteck­ningarna på alla de nya tjänster vid länsstyrelserna sora skaU inrättas med anledning av den beslutade omorganisationen av den statliga läns­förvaltningen. Med hänsyn lill vad lagrådet vidare anför i fråga ora ord­förandena viU jag erinra om alt beslutet om omorganisation innebär att

Prop. 1971:14

107

ordförandena skall utses av Kungl. Maj:t samt ha stäUning sora do­mare raen saratidigt vara tjänstemän hos länsstyrelsen och kunna ha uppgifter sora chef för huvudenheten för allmän förvallning och för­vallningsrättskipning eller för någon av de enheter inom denna huvud­enhet sora raotsvarar nuvarande allraänna sektionen eller prövnings­närandens kansli. Det förutsätts vidare atl det i vissa län kan behövas ytterligare doraare som uteslutande skall ägna sig åt dömande uppgif­ter. Vid länsstyrelserna skall således inrättas tjänster sora avser dels uppgiften att vara ordförande i länsskatterätten och länsrätten, dels upp­giften att vara chef för nyssnämnda huvudenhet eller för någon av en­heterna inora huvudenheten. Vidare kan, sora fraragår av del anförda, vid vissa länsstyrelser behövas tjänster för domare sora uteslulande skall ägna sig åt dömande uppgifter.

Lagrådet synes ha antagit atl det varit avsett att varje länsstyrelse-tjänsteman som uppfyller de föreslagna behörighetskraven skulle kunn;i anförtros uppgiften all, vid sidan av den tjänst han norraalt utövar, tjänstgöra sora ordförande i länsskatlerätt och länsrätt. En sådan ordning har inle varit avsedd. Det synes eraeUertid önskvärt alt del av lagtexten fraragår all ordförandeuppgiflen ingår i den tjänst vid länsstyrelsen som ordföranden innehar. I 7 § lagen ora skatterätt och länsriitl bör därför anges all ordförande i länsskallerätt och länsrätt innehar tjänst vid läns­styrelsen. Del bör vidare föreskrivas all tjänsterna tillsätts av Kungl. Maj:l. Det är inle avsett all särskilda tjänster skall inrättas för ordföran­de i den raellankoramunala skallerällen. Sådan ordförande skall i stället förordnas av Kungl. Maj:l för viss lid. Föreskrift härom bör las in i 7 §. Som lagrådet föreslår, bör det vidare föreskrivas atl bestämmelser om beviljande av ledighet och förordnande av vikarie för ordförande med­delas  av  Kungl.  Maj:t.

Som lagrådet anför är det av stor vikt alt de ordförande som inte skall ägna sig enbart ål uppgiften att vara ordförande inle tilldelas and­ra upgifter av sådan art alt deras självständighet som domare eller opartiskhet kan sältas i fråga. Lagrådet föreslår atl del i 7 § föreskrivs atl sådan ordförande inte får tilldelas uppgifter som kan rubba förtroen­det lill hans opartiskhet i den dömande verksamheten. Lagrådet synes anse att uppgifter inora huvudenheten för allmän förvaltning och för­valtningsrällskipning vid länsstyrelse i regel inle behöver utgöra anled­ning atl sätta ordförandens självständighet eller opartiskhet i fråga. Jag delar denna uppfattning. Av vad jag förut har anfört framgår atl det är avsett all bara tjänster på denna huvudenhet skall omfatta uppgift atl vara ordförande. En bestäraraelse av del slag sora enligt lagrådels för­slag skall tas in i 7 § lagen ora skatterätt och länsrätt kan enligt rain mening ge upphov lill vissa svårigheter vid tillärapningen. Del väsenl­liga synes vidare vara alt cn ordförande inte får tjänstgöra, om om-

Prop. 1971:14

108

ständigheler som kan rabba förtroendet liU hans opartiskhet i den dö­mande verksamheten föreligger. Detta intresse tillgodoses genora jävs-bestämraelserna i 4 kap. 13 § rättegångsbalken vUka, sora jag anförde i reraissen till lagrådet, avses bli tUlämpliga på ordförande i skatierätt och länsrätt.

I fråga om skatterätts och länsrätts sararaansättning är det enligt lag­rådet raed hänsyn lill förvaltningsrättskipningens ökande betydelse och den åsikt ora vikten av lekraannadellagande som kora till uttryck vid underrätlsreforraen år 1969 svårt alt förslå varför antalet nämndemän i skatierätt och länsrätt skall vara lägre än i tingsrätterna. Det är uppen­bart att de synpunkter på lekraannadeltagandet som tillmättes avgörande betydelse vid underrätlsreforraen raåste anses väsenlliga också i fråga ora lekraannadeltagandet i skatterätt och länsrätt.

Visserligen skall, sora jag anförde i prop. 1970: 103, några krav på speciell fackkunskap inte släUas på lekraännen i skatterätt och länsrätt. Det bör emellertid framhållas all rätterna i stor utsträckning koraraer att fungera sora andra instans, att antalet raål och ärenden blir avsevärt, alt avgörandena i stor utsträckning måste granda sig på skriftligt raate­rial och alt de ofta innebär tillämpning av ell orafaltande och delvis kora-pliceral författningsraaterial. Vad särskilt beträffar länsrättema är det an­geläget all bland nämndemännen är representerade insikter i och erfa­renheter av bl. a. sociala frågor. Vad jag nu har sagt innebar inte att jag nuraera vill hävda alt häranderaännen bör ha speciella fackkunskaper. Däremot anser jag raig kunna konstatera atl stora krav i andra avseen­den måste StäUas på näranderaännen, ora dessa skall kunna fullgöra sin vikliga uppgift inora förvaltningsrättskipningen och få det inflytande på avgörandena som är avsett.

Inrättandet av länsrätterna innebär atl elt tämligen stort antal näran­deraän raåste rekryteras. Det kan befaras alt det koraraer att bli svårt all rekrytera elt tillräckligt antal lekraän sora är både vUliga alt åtaga sig elt så krävande uppdrag sora del här är fråga ora och lärapade för uppdraget, ora antalet näranderaän sätts högre än sora föreslagils i lag-rådsreraissen. Härtill koraraer, sora frarahålls i lagrådsreraissen, alt läns­rätterna raed hänsyn tUl målens natur ofta raåste sammanträda med kort varsel. Erfarenheterna från de prövningsnämnder som sammanträ­der på avdelning, dvs. med höst fyra ledamöter utöver ordföranden, är goda. TUl dessa prövningsnärander hör bl. a. näranderna i de tre största länen.

Med hänsyn tiU vad jag nu har anfört finner jag inle skäl all i fråga ora antalet näranderaän frångå förslaget i lagrådsremissen.

I fråga ora oraröslningsreglema vill jag erinra ora att en ordning raed individueU rösträtt i allraänhel tillämpas inora förvaltningen, all såväl länsförvaltningsulredningens och landskontorsulredningens förslag som

Prop. 1971:14

109

förslagel lill lag ora skatterätt innebär att lekrriännen skaU ha indivi­duell rösträtt saral atl 14 av de 16 remissinstanser som i sina yttranden över departemenlsproraeraorian gick in på frågan tillstyrker förslaget ora individuell rösträtt. I prövningsnäranderna har lekraännen individuell rösträtt och de har t. o. ra. en starkare ställning än den sora förslaget i lagrådsreraissen ger nämndemännen. Vid omröstning i prövningsnärand är ju regeln ora ordförandens ulslagsrösl en undantagsregel. Sora exera-pel på domstolar i vilka lekmän har individuell rösträtt närans i lagråds­remissen fastighetsdomstolarna och expropriationsdomstolarna. Ytter­ligare exempel är vattendomstolarna (11 kap. 12 § vattenlagen) samt ägodelningsrätterna sora utöver ägodelningsdomaren består av tre ägo-delningsnärandemän (21 kap. 2 och 37 §§ lagen, 1926: 326, om delning av jord å landet).

Om näranderaännen skall ges individuell rösträtt, kan det, sora före­dragande departemenlschefen anförde vid underrätlsreforraen år 1969, knappast raotiveras att de inle skulle ha sararaa ansvar för avgörandena sora ordföranden. Delta leder visserligen tUl att de måste ges tillfälle alt åtrainstone ta del av avfattningen, innan ett beslut raeddelas, men er­farenhetema från prövningsnärandemas verksarahet talar för alt det inte behöver medföra några svårigheter.

Genom underrättsreformen fick nämndemännen i allmän undenätt en väsentligt starkare ställning än de tidigare hade haft. Den omständig­heten att raan inte ansåg del lärapligt all ge dera en också i forraelll av­seende individuell rösträtt kan raed hänsyn tiU vad jag har anfört nu och i lagrådsremissen inle anses utgöra anledning att ge nämnderaännen i skatterätt och länsrätt en svagare ställning än lekmännen har i pröv­ningsnämnd.

Lagrådet, som inle haft något att erinra mot vad jag anförde i lagråds­reraissen om tillärapningsorarådet för omröslningsreglema för tviste­mål resp. brottmål, anser att det bör anges i lagtexten i vilken utsträck­ning de skUda reglerna skall tillämpas. Sora exerapel på mål i vilka reg­lema för brottmål bör tillämpas vid omröstning i huvudsaken nämns i lagrådsremissen endast mål om utdömande av vite. Det utesluts emeller­tid inle alt reglema för brottmål kan böra tUlämpas också i vissa andra raållyper. Särskilt raed hänsyn lill all rätternas korapelensoraråde fram­deles kan få annat innehåll bör det överlämnas åt praxis att med ledning av vad sora anförts vid lagens tillkomst avgöra i vilken utsträckning reg­lerna för tvistemål resp. reglerna för brottmål bör tiUärapas. Jag vill eraeUertid inte utesluta att erfarenheterna från tillämpningen kan komraa att motivera en översyn i syfte att åstadkomma en mera preciserad reg­lering.

Med hänsyn tUl vad lagrådet anfört bör hänvisningen i 13 § lagen om skatterätt och länsrätt till 16 och 29 kap. rättegångsbalken anges

Prop. 1971:14

110

gälla beslämraelsema för doraslol med endast lagfarna ledamöter. Sora lagrådet föreslår bör det föreskrivas att ordföranden skall säga sin me­ning först. Någon föreskrift om alt ordföranden skall framställa saken och vad lag stadgar därora anser jag inte nödvändig.

Vad lagrådet anfört i fråga ora 6 § lagen om skatterätt och länsrätt bör föranleda en redaktionell ändring. Sådana ändringar bör också göras i 4 och 5 §§. Med anledning av lagrådets påpekande bör del i en över­gångsbestämmelse föreskrivas att val av nämndemän första gången skall äga rum redan före lagens ikraftträdande.

Under åberopande av det anförda hemsläller jag att Kungl. Maj:t föreslär riksdagen att antaga förslagen till

1)

lag om skatterätt och länsrätt, raed vidtagna ändringar,

2)

lag om ändring i lagen (1955:261) om avstängning av domare.

Med bifall tiU vad föredraganden sålunda med instämmande av statsrådets övriga ledamöter hemställt förordar Hans Maj:t Konungen alt tiU riksdagen skaU avlåtas proposition av den ly­delse bilaga till detta protokoll utvisar.

Ur protokollet: Britta Gyllensten

Prop. 1971:14

111

Innehållsförteckning

sid.

Propositionen

1

Propositionens huvudsakliga innehåll

1

Förfatlningsförslag

2

Utdrag av statsrådsprotokoUet den 20 november 1970

7

Inledning

7

Riksdagsbeslutet  om  länsförvaltningen

8

Skatterätts kompetensområde

9

Den nuvarande förvaltningsrättskipningen på lands­

kontoret och hos prövningsnämnden

9

Departementspromemorian

12

Remissyttrandena

14

Länsrätts kompetensområde

18

Den nuvarande förvaltningsrättskipningen på lands-

kansUet

18

Departementspromemorian

24

Remissyttrandena

25

Domförhet

31

Doraförhetsregler för länsstyrelse och aUmän underrätt

31

Tidigare iilredningsförslag och remissyttranden

33

Länsförvaltningsutredningen

33

Remissyttrandena över länsförvaltningsutredningens förslag

33

Landskonlorsutredningen

34

Remissyttrandena över landskontorsutredningens förslag

35

Förslaget tUl lag ora skatterätt

36

Remissyttrandena över förslaget till lag om skatierätt

36

Departeraentsproraemorian

37

Remissyttrandena

39

Omröstning

44

Bestämraelser om omröstning i prövningsnärand och i allmän

dorastol

44

Tidigare utredningsförslag och reraissyltranden

45

Besvärssakkunniga

45

Reraissyttrandena över besvärssakkunnigas förslag

46

Utredningen om administrativa frihelsberövanden

46

Förvaltningsdomstolskommittén

46

Länsförvaltningsutredningen

47

Reraissyttrandena över länsförvaltningsutredningens förslag

47

Landskonlorsutredningen

47

Reraissyttrandena över landskonlorssutredningens förslag

48

Förslaget till lag om skatterätt

48

Prop. 1971:14

112

Departemenlsproraeraorian

48

Reraissyttrandena

50

53 53

KJCUcLl LdiICLllOdiC'i.Cli

Inledning

Skatterätts kompetensområde

54

Allraänna synpunkter

54

Skallemålen

56

Vilesmålen

57

Uppbörds- och folkbokföriugsmålen

57

Länsrätts kompetensområde

59

Allmänna synpunkter

59

Utvisningsärendena

59

Barnavårdsmålen

60

Mål ora verkställighet av dom i vårdnadsmål

61

Nykterhetsvårdsmålen

61

Körkortsraålen

62

Domförhet

63

Omröstning

68

Lagförslag

71

Inledning, lagens rabrik m. m.

71

Domkretsar, anknytning tiU länsstyrelse resp. riksskalleverk m. ra.

72

Departeraentsproraeraorian

72

Reraissyttrandena

72

Departeraentschefen

73

Närraare ora korapetensen

74

Departeraentsproraeraorian

74

Reraissyttrandena

75

Departeraentschefen

76

Ordförande i skatterätt och länsrätt

76

Vissa besläramelser ora doraare

76

Departementspromemorian

77

Remissyttrandena

78

Departementschefen

79

Val av näranderaän, antal m. m.

81

Departeraentsproraeraorian

81

Remissyttrandena

81

Departementschefen

82

Valbarhets- och behörighetsvillkor, tjänstgöringstid m. ra.

83

Bestämmelser för ledamöter i prövningsnämnd och nämnde-

män i aUmän underrätt

83

Departementspromemorian

84

Remissyttrandena

84

Departemenlschefen

86

Jäv ra. ra.

87

Prop. 1971:14

113

Tillärapningsföreskrifter, ikraftträdande

88

Hemställan

88

BUaga 1. Departemenlsproraeraorians förslag tUl lag om skatterätt

och länsrätt

89

Bilaga 2. Till lagrådet remitterade förfatlningsförslag

92

Utdrag av lagrådels protokoll den 13 januari 1971

95

Utdrag av statsrådsprotokollet den 22 januari 1971

106

ESSELTE 1

«

1C

«

. STHm Jl       014B3

«