Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1981/82:157

Regeringens proposition

1981/82:157

om flexibel skolplanering m. m.;

beslutad den 18 mars 1982.

Regeringen förelägger riksdagen vad som har upptagits i bifogade utdrag av regeringsprotokoll för de åtgärder och det ändamål som framgår av föredragandens hemställan.

på regeringens vägnar

THORBJÖRN[REDACTED_EFTERNAMN]

ULLA TILLÄNDER

Propositionens huvudsakliga innehåll

Utgångspunkterna för förslagen i propositionen är behovet av fortsatt decentralisering och därmed ökade möjligheter för kommunerna att anpas­sa sin skolplanering fill de lokala förhållandena.

I det syftet föreslås vissa modifieringar av hittillsvarande planeringsprin­ciper för grundskolans högstadium och den yrkesinriktade utbildningen i gymnasieskolan.

Det är angeläget att undanröja vissa hinder för små skolor. För grund­skolans del föreslås därför att kommuner i icke glesbygd skall kunna behålla eller etablera små högstadieskolor som vid filldelningen av statsbi­drag i form av basresurser inte betraktas som självständiga skolenheter utan som filialskolor till större högstadieskolor.

Med hänsyn bl. a. till arbetsmarknadssituationen behövs åtgärder för att främja yrkesinriktad utbildning inom gymnasieskolan. En sådan åtgärd är att - likaledes inom nuvarande resurstilldelning - sprida utbildningen, så att den blir lättare tillgänglig för flera ungdomar. Det föreslås därför att en kommun som är huvudman för en gymnasieskola med yrkesinriktad utbild­ning under vissa förutsättningar skall få bedriva viss yrkesinriktad utbild­ning som filialutbildning i en närliggande kommun som saknar gymnasie­skola.

Förslagen innebär vissa nya möjligheter men inte skyldigheter för kom­munerna. De är utformade på sådant sätt, att ökade kostnader för staten inte skall uppkomma och heller inte åläggas kommunerna.

De nya reglerna föreslås gälla fr.o.m. den 1 juli 1982 för grundskolan och fr. o. m. den 1 juli 1983 för gymnasieskolan.

Vidare förordas att lektorstjänsterna i gymnasieskolan t. v. skall tillsät­tas som ordinarie samt att undervisning i ämnet specialidrott i gymnasie­skolan skall kunna ingå i kommunalt reglerad anställning. 

1    Riksdagen 1981/82. 1 saml. Nr 157

Prop. 1981/82:157

2

Utdrag

UTBILDNINGSDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1982-03-18

Närvarande: statsminister[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Boo, Petri, Elias­son,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Tilländer,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Tilländer

Proposition om flexibel skolplanering m. m.

1    Inledning

Dåvarande statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] gav sommaren 1978 en sakkunnig i utbild­ningsdepartementet i uppdrag att närmare undersöka möjligheterna att åstadkomma en skolplanering som tar större hänsyn till lokala förhållan­den och behov, som underlättar en begränsning av skolstorleken samt nyetablering och bevarande av små skolor och som möjliggör en ökad decentralisering av skolväsendet.

Arbetet har resulterat i departementspromemorian (DsU1981:7) En flexiblare skolplanering. En sammanfattning av promemorian bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 1.

Efter remiss har yttranden över departementspromemorian avgetts av arbetsmarknadsstyrelsen (AMS), riksrevisionsverket (RRV), skolöversty­relsen (SÖ), statskontoret, kommittén om samverkan mellan förskola och skola (U 1981:01), länsskolnämnderna i Blekinge, Hallands, Jämtlands, Jönköpings, Kalmar, Kronobergs, Malmöhus, Norrbottens, Skaraborgs, Södermanlands, Uppsala, Värmlands, Västernorrlands, Örebro och Öster­götlands län, länsstyrelserna i Kronobergs, Norrbottens, Västerbottens och Örebro län. Svenska kommunförbundet, Landsfingsförbundet, Göte­borgs, Karlstads, Kristianstads, Luleå, Lycksele, Malmö, Norrköpings, Oskarshamns, Strömsunds, Stockholms, Storumans, Västerås och Vä.xjö kommuner, Centralorganisafionen SACO/SR, Svenska arbetsgivareföre­ningen (SAF), Tjänstemännens Centralorganisation (TCO), Riksförbun­det Hem och Skola (RHS) och Sveriges elevers centralorganisation (SECO).

Länsskolnämnden i Örebro län har bifogat yttranden från skolstyrelser­na i Askersunds och Hällefors kommuner. Länsstyrelsen i Norrbottens län

Prop. 1981/82:157

3

har bifogat yttranden från Pajala och Kiruna kommuner och länsstyrelsen i Västerbottens län yttranden från Umeå, Skellefteå, Lycksele och Vilhel­mina kommuner.

Dessutom har skrivelser i ärendet inkommit från Stockholms skolpsyko­logers arbetsplatsförening och Sydöstra Skånes samarbetskommitté.

En sammanställning av remissyttrandena bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 2.

Jag avser nu att mot bakgrund av promemorian och remissyttrandena ta upp vissa frågor om flexibel skolplanering.

2   Utgångspunkter

Reformerna på skolområdet under de senaste åren har alla inneburit en decentralisering. Den nya läroplanen för grundskolan och det nya statsbi­dragssystemet för grundskolan innebär en långtgående decentralisering av undervisningens organisation och användningen av anvisade resurser. Timplanerna är konstruerade som stadietimplaner. Lektionernas fördel­ning på årskurser, utformningen av temastudier och av tillvalskurser på högstadiet samt organisationen på arbetsenheter beslutas lokalt. I gymna­sieskolan genomförs en friare resursanvändning, som medför att besluten om användningen av resurserna i ökad utsträckning fattas lokalt. Även resurstilldelningen för studie- och yrkesorientering förändras så att skol­styrelserna får möjlighet att fördela insatserna beroende på lokala bedöm­ningar.

Besluten om fortbildning och vidareutbildning av skolledare och lärare kommer att fattas på lokal nivå. Skolstyrelserna beslutar inom vissa ramar om användningen av resurser för lokalt utvecklingsarbete öch personalut­bildning.

Reformbeslutet med anledning av propositionen om den statliga skol-administrationen m.m. (prop. 1980/81:107, UbU 1980/81:38, rskr 1980/ 81:395) innebär en förenkling och decentralisering av den stafiiga skol-administrationen bl. a. när det gäller vissa beslut om skolans personal och gymnasieskolans årliga organisation. Beslutet (prop. 1979/80:90, FiU 1979/80:25, rskr 1979/80:287) att avveckla statens bidrag till skolbyggandet har givit nya förutsättningar för en flexibel och lokalt bestämd skolplane­ring.

Flertalet av de här nämnda förändringarna genomförs den 1 juli 1982. Det kommer således att i betydligt större utsträckning än tidigare finnas möjlighet att ta hänsyn fill lokala förutsättningar och behov.

Principerna för decentralisering på utbildningsområdet behandlades i samband med beslutet om den statliga skoladministrationen. Föredragan­den anförde därvid (prop. 1980/81:107 s. 11) att de allmänna principerna för decentralisering bör gälla även för utbildningsområdet.

Prop. 1981/82:157

4

Principerna måste dock underordna sig de mål och strävanden, som kännetecknar svenskt utbildningsväsende. Det finns därför en bestämd gräns för hur långt decentraliseringen kan drivas. Beslut om ekonomiska resurser till verksamheten måste även fortsättningsvis fattas på central nivå. Mål och riktlinjer för skolan måste fastställas av de centrala politiska instanserna och en likvärdig utbildningsstandard måste upprätthållas ... Skolutvecklingen måste alltså äga rum i ett spänningsfält mellan kraven på enhetlighet och likvärdighet å ena sidan samt nödvändigheten av anknyt­ning till lokala förhållanden och ökat kommunalt inflytande, personalens engagemang samt elevernas intressen och medbestämmande å den andra.

Riksdagen hade ingenting att erinra mot dessa uttalanden.

Det ökade lokala ansvaret är således ett medel för att bemästra samma krav och uppnå samma mål i olika miljöer.

Under 1940-, 1950- och 1960-talen strävade skolpolitiken efter organisa­toriska lösningar som skulle göra det möjligt att smälta samman parallella skolformer till en enhetlig, organisatoriskt sammanhållen ungdomsskola. Folkskolan, realskolan och flickskolan ersattes av grundskolan; det all­männa gymnasiet, det tekniska gymnasiet och handelsgymnasiet ersattes av ett nytt gymnasium, som sedan tillsammans med fackskolan och yrkes­skolan ersattes av gymnasieskolan. Ett motiv för avskaffandet av parallella skolsystem var att ge alla ungdomar samma utbildningsmöjligheter, obero­ende av bostadsort och andra yttre villkor av ekonomisk, social och kulturell art. Utbildningsutbudet skulle spridas så att likställdhet skapades mellan städer och landsbygd. Det är därför, som departementspromemo­rian anger, förklariigt att krav på organisatorisk enhetlighet och likfor­mighet kom att prägla skolplaneringen under dessa decennier. Lokala variationer betraktades som embryon fill nya parallella skolformer. För att ge utrymme för olika begåvningstyper och intresseinriktningar skapades pedagogiska och organisatoriska variationsmöjligheter inom systemet i form av tillvalsämnen, alternafivkurser och olika studievägar. Enheflighe-ten prioriterades genom att det i princip ställdes krav på samma mångfald när det gällde valmöjligheter, för gymnasieskolans del på alla utbildnings­orter och för högstadiets del vid alla skolenheter.

Under det senaste decenniet har utbildningens likvärdighet blivit vikti­gare än dess likformighet. Som jag nyss nämnde är det ökade lokala ansvaret ett medel att uppnå samma mål i olika miljöer. Ett övergripande mål i skolpolitiken är elevernas rätt till en likvärdig utbildning oberoende av i vilken skola de går. Utbildningen behöver därför inte vara likformig.

Enligt läroplanens mål och rikfiinjer skall undervisningen ha en sådan uppläggning att den innebär en träning och praktisk tillämpning av de demokratiska principerna om ansvar, tolerans, samverkan och likaberätti­gande. Det är därför viktigt att elever, föräldrar och personal i mindre organisatoriska enheter får ett ökat ansvar för den egna verksamheten. Som framgått av min redovisning i det föregående kommer det lokala inflytandet att öka kraftigt inom utbildningsområdet genom de beslut som fattats under de senaste åren.

Prop. 1981/82:157

5

Ett ökat lokalt inflytande är i sig ett viktigt politiskt mål. Som jag beskrivit är det också ett medel för att uppnå andra övergripande mål. Lokalt inflytande i ett decentraHserat samhälle är vidare en förutsättning för att man skall kunna komma fill rätta med vissa av de problem som skolan f. n. har. Den försämrade psykosociala miljön yttrar sig i mobbing, vandalisering, utstötning, passivitet och skoltrötthet. Dessa problem är lättare att hantera inom den lilla skolans ram - även om man inte kan göra sådana generella påståenden som att alla stora skolor har dessa problem och alla små skolor saknar dem.

Enligt RRV är det möjligt att hävda att många av de problem som återfinns i de större skolorna beror på sociala faktorer i samhället utanför skolan. SÖ nämner i sitt yttrande undersökningar som visar att det inte enbart är skolans storlek i sig som påverkar den psykosociala miljön och påpekar att de i departementspromemorian redovisade undersökningarna enbart har genomförts i glesbygd och i socialt välintegrerade miljöer. SÖ betonar särskilt betydelsen av skolans inre organisation för en positiv miljö. SÖ framhåller emellertid sammanfattningsvis att de små skolorna sannolikt kan bidra fill en god psykosocial miljö. De forskningsresultat rörande skolstorlekens betydelse för den psykologiska och pedagogiska miljön i grundskolan, vilka presenteras i departementspromemorian, talar till de små skolornas fördel när det gäller frågor som trivsel och samarbete.

Även om undersökningarna som redovisas i departementspromemorian bygger på erfarenheter från skolor i områden med goda yttre sociala befingelser, ger de dock stöd för påståendet att små skolor kan bidra fill en god psykosocial miljö. Jag anser att detta förhållande tillsammans med de andra skäl för små skolor som jag redovisar gör det angeläget att underlätta för kommunerna att behålla eller nyetablera små skolor. Ingenfing -bortsett från ekonomiska bedömningar har anförts som talar mot små skolor. Det har visat sig att elevernas studieresultat inte blir bättre i stora skolor än i små, trots de stora skolornas större materiella och personella resurser. Personalen på små skolor och små orter får en god kännedom om eleverna, deras fritidssituation och hembakgrund, vilket ökar tryggheten hos eleverna. Kontakterna med närsamhället blir bättre och kan vara utvecklande för alla parter. Det finns dock anledning att även påpeka den risk som kan finnas i att knyta högstadieundervisningen alltför hårt till det lokala samhället. Av sysselsättnings- och strukturskäl kan inte alla elever förväntas stanna kvar i hembygden. Eleverna måste därför få erfarenheter och färdigheter som ger dem möjligheter att finna sig fill rätta även i andra miljöer. Den praktiska arbetslivsorienteringen får därvid särskilt stor bety­delse.

Riksdagen behandlade frågan om skolväsendets organisation i glesbygd år 1973 (prop. 1973:77, UbU 1973:29, rskr 1973:243). Riksdagen uttalade därvid att ett viktigt mål för utbildningspoHtiken är att åstadkomma största möjliga rättvisa mellan olika landsdelar i fråga om utbildningens standard.

Prop. 1981/82:157

6

I de glest bebyggda delarna av landet bör eftersträvas en utbildning, som är likvärdig med de tätt bebyggda landsdelarnas och tillhandahålls i sådana organisatoriska former som är anpassade till de särskilda förhållandena.

Föredraganden anförde att man vid diskussionen om skolenheters loka­lisering bör skilja mellan grundskola och gymnasieskola och vad gäller grundskolan mellan å ena sidan enheter av låg- och mellanstadierna och å andra sidan enheter av högstadiet. Riksdagen anslöt sig tillföredragandens uttalande att kravet på åtkomlighet när det gäller undervisning på grund­skolans låg- och mellanstadier bör sättas högt, då det här rör sig om barn i låg ålder. Denna planeringsprincip för låg- och mellanstadierna bör givet­vis kvarstå. Mina förslag i det följande berör därför inte dessa stadier.

Förutsättningarna för en decentralisering av grundskolans högstadium är beroende av bl. a. tillvalssystemet. 1969 års läroplan för grundskolan innehöll färre tillvalsalternafiv och fordrade därför inte samma elevunder­lag som 1962 års läroplan. I propositionen om skolväsendets organisafion i glesbygd anförde föredraganden att en nedläggning av en högstadieskola torde vara svår att undvika vid större minskningar av elevunderlaget men i övriga fall borde man under den närmaste framtiden kunna utgå ifrån att organisationen i det väsenfiiga skulle kunna upprätthållas. Tillvalssyste­met enligt 1980 års läroplan för grundskolan fordrar i princip inte lika stort elevunderiag som den föregående läroplanen. Jag kommer därför att i det följande behandla frågan om möjligheterna dels att behålla högstadieskolor vid ett vikande elevunderlag, dels att etablera nya högstadieskolor.

För gymnasieskolans del måste, anförde föredraganden i den nyss­nämnda proposifionen, kravet på åtkomlighet sättas lägre än för grundsko­lan.

När det gäller gymnasieskolan ställer själva dess konstrukfion krav på ett relafivt stort underlag. I annat fall uppstår svårigheter att tillgodose elevernas önskemål om viss studieväg och olika fillvalsalternativ. Med tanke på att gymnasieskolans utbildning avser att förbereda eleverna för deras fortsatta yrkesverksamhet - vare sig denna påbörjas omedelbart efter genomgången gymnasieskola eller efter ytteriigare, på gymnasiesko­lan byggande studier - och det alltså har stor betydelse för eleven att hans utbildningsönskemål kan tillgodoses, äi" det rimligt att varje g-ort kan erbjuda ett allsidigt urval av studievägar. Denna princip har fastlagts senast genom riksdagens beslut i anledning av prop. 1968; 140 (SU 1968:195, rskr 1968:404).

Man bör således sträva efter att på varje g-ort erbjuda flertalet studievä­gar inom gymnasieskolan. Varje enskild skolenhet bör erbjuda ett allsidigt val av studievägar.

Denna princip för planering av gymnasial utbildning gäller fortfarande. Det finns nu anledning att överväga vissa modifieringar av detta synsäu. I det följande tar jag upp sådana frågor.

Prop. 1981/82:157

7

Ungdomsarbetslösheten har ökat behovet av att kunna erbjuda utbild­ning. Särskilt de minst studiebenägna ungdomarna ser ett hinder i ett stort avstånd till närmaste gymnasieskola. Det kommunala ansvaret för uppfölj­ning av ungdomar upp till 18 års ålder medför ökade krav på kommunerna att kunna erbjuda utbildning. Kommunerna prioriterar därvid utbildning som är anpassad till den lokala och regionala arbetsmarknadens behov. Av flera skäl försöker statsmakterna nu öka den yrkesinriktade utbildningen. I den mån de minst studiemotiverade ungdomarna söker till gymnasieskolan är det i första hand till de yrkesinriktade utbildningarna. Det är därför önskvärt att sådan utbildning kan få större geografisk spridning än nu. Benägenheten att söka till en utbildning nära hemorten kan på detta sätt bli ett styrinstrument, som kan öka andelen elever i yrkesinriktade utbildning­ar.

Vid planeringen av såväl grundskolan som gymnasieskolan måste hän­syn tas till de sjunkande elevtalen. Antalet elever i grundskolan är f. n. ca 1012500. Det beräknas minska till knappt 1000000 läsåret 1982/83, fill 960000 läsåret 1984/85 och fill drygt 930000 läsåret 1986/87. 16-årspuckeln, som f.n. har sin höjdpunkt med knappt 124000 16-åringar, kommer om några år att avta till knappt 115 000 läsåret 1984/85 och 110000 läsåret 1986/ 87. Därefter blir det en mindre uppgång, som efter år 1990 förbyts i en kraftig nedgång till ca 95000 16-åringar år 1994.

Kostnaderna per elev blir oftast betydligt högre i mycket små skolor än i skolor som är' något större. Som framgår av bilaga 1 redovisar departe­mentspromemorian de statliga kostnaderna vid skolor av olika storlek. Promemorian har emellertid inte lika detaljerat belyst konsekvenserna av olika skolstorlekar för kommunala kostnader. Detta har kommenterats av . många remissinstanser. Svenska kommunförbundet påpekar i sitt yttrande att generella rekommendationer om skolstorlek i enlighet med utredarens förslag får betydande kostnadskonsekvenser för kommunerna. Kommun­förbundet betonar därvid att de sparåtgärder som måste genomföras i kommunerna med hänsyn till samhällsekonomin måste beaktas i skolpla­neringen.

Kostnaderna för skolväsendet är ungefär jämnt fördelade mellan stat och kommun. Staten bestrider i huvudsak kostnaden för löner, sociala avgifter och pensioner för lärare och skolledare. Kommunerna får inte ha en störte skolledar- eller lärarorganisation än vad som följer av de av staten utfärdade bestämmelserna om olika skolformers organisation och om statliga bidrag. För klarhetens skull vill jag betona att kommunerna således inte får inrätta lärartjänster med kommunala medel utan särskilda föreskrifter därom. Det skulle annars bl. a. kunna medföra kostnader för staten för sådana lärares pensioner och framför allt kunna leda till stora skillnader i t. ex. klasstorlek mellan rika och fattiga kommuner. Kommu­nerna är å andra sidan skyldiga att anordna undervisning motsvarande organisationsbeslut och statsbidrag för undervisningen. Om dessa två prin-

Prop. 1981/82:157

8

ciper åsidosätts, skulle detta vara ett hot mot den av statsmakterna formu­lerade målsättningen om en likvärdig utbildningsstandard. För staten har det således stor ekonomisk betydelse hur skolväsendet organiseras.

Kommunernas andel av kostnaderna för skolväsendet hänför sig främst till kostnader för skollokaler, skolmåltider, läromedel, elevhälsovård, skolskjutsar och administration. I de fall en elev går i skola i en annan kommun än den där eleven är bosatt betalar hemkommunen interkom-munal ersättning till skolkommunen. För kommunerna kan det således finnas anledning att väga kostnader för dessa olika ändamål mot varandra vid en bedömning av skolväsendets organisation i kommunerna. Kostna­derna för skolskjutsar minskar och interkommunala ersättningar bortfaller, om eleverna kan gå i skola på hemorten. I stället tillkommer kostnader för lokaler, skolmåltider, läromedel, undervisningsmateriel o.d. Om en kom­mun till följd av vikande elevunderlag på t. ex. låg- och mellanstadierna har lediga skollokaler, kan t. ex. högstadieelever utnyttja dessa lokaler i stäl­let. För en stor skola kan dyrbara tillbyggnader undvikas, om en liten skola på en mindre ort i stället utnyttjas. Å andra sidan kan skolbyggnader, som pä grund av minskat elevunderlag inte längre utnyttjas för skola, i stället användas för andra kommunala ändamål.

Vad som i det ena eller andra fallet är lämpligast med hänsyn till den kommunala ekonomin är en bedömning som endast kan göras lokalt. När det gäller gymnasial utbildning tillkommer vid bedömningen de möjligheter som kan finnas på den ena eller andra orten att anordna utbildning som är anpassad till den lokala arbetsmarknaden. I likhet med bl. a. länsskol­nämnden och länsstyrelsen i Örebro län anser jag det vikfigt att man tar hänsyn till även sådana icke direkt mätbara kostnader som kan bli följden av en otillfredsställande psykosocial miljö.

Jag finner det av flera skäl angeläget att underlätta möjligheterna att ha små skolor. Den psykosociala miljön har oftast förutsättningar att bli bättre i små skolor. Inflytandet från föräldrar, skolans personal och elever är oftast större i små skolor. Närheten till skolan påverkar ungdomars benägenhet att söka till gymnasial utbildning. Kommunerna betonar ofta betydelsen av förekomsten av en skola för en positiv utveckling för byg­den. Jag anser det därför synnerligen angeläget att undanröja vissa hinder som i dag finns mot möjligheten att nyetablera små skolor eller att med ett sjunkande elevantal bevara små skolor.

För glesbygdskommunerna tillgodoser redan de nuvarande bestämmel­serna relativt höga krav på decentrahsering av grundskolutbildning trots mycket låga elevunderlag. Mina förslag i det följande om grundskolan tar därför inte sikte på glesbygdskommunerna. Förslagen är främst avsedda att ge andra kommuner förbättrade möjligheter att ha kvar eller nyetablera små skolor. De kan emellertid tillämpas i glesbygd när de även där innebär förbättrade möjligheter.

I dagens ekonomiska situation är det inte möjligt att föreskriva sådana

Prop. 1981/82:157

9

ändringar av skolplaneringen att de leder till kostnadsökningar för vare sig stat eller kommun. De förslag som jag,kommer att presentera i det följande är därför kostnadsneutrala för staten. De kommunalekonomiska konse­kvenserna ankommer på den enskilda kommunen att bedöma. Förslagen är således inte avsedda att resultera i bindande förpliktelser för kommuner­na utan innebär en möjlighet för de enskilda kommunerna att på grundval av en sammanvägning av de totala kommunala kostnaderna göra en skol­planering som leder till mindre skolor och större närhet till utbildning än vad som annars skulle vara fallet. Enligt min bedömning är alltså förslagen, som jag lämnar i det följande, kostnadsneutrala. Effekterna kommer emel­lertid noggrant att följas, även vad gäller kostnaderna. Visar det sig att mina förslag på ett eller annat sätt för med sig kostnadsökningar för staten eller kommunerna, ämnar jag återkonrna till regeringen med förslag till åtgärder mot detta.

3   Grundskolan 3.1 Allmänt

Av central betydelse vid en diskussion om skolorganisationen är begrep­pet skolenhet. Inte minst när det gäller tilldelningen av resurser i form av statsbidrag till grundskolan utgör detta begrepp en grund. Det nuvarande skolenhetsbegreppet har som en utgångspunkt att en likvärdig utbildnings­standard skall kunna upprätthållas i hela landet. Speciellt för skolor i glesbygd är, genom statsbidragssystemets anknytning till skolenhetsbe­greppet, detta av största betydelse. Jag vill därför inleda mina resonemang rörande grundskolområdet med vissa synpunkter rörande skolenhetsbe­greppet.

Före år 1962 gällde i praktiken att samfiiga skolanläggningar med folk­skola i en större tätort normalt betraktades som en enda skolenhet vid bestämmande av antalet klasser. I 1962 års grundskolproposition (prop. 1962:54) gavs termen skolenhet en delvis ny innebörd. Departe­mentschefen föreslog i propositionen att den grupp av elever inom olika årskurser, som i fråga om skolarbetet stadigvarande bildade en skolorgani-satorisk enhet och som således undervisades i ett gemensamt eller i flera näraliggande skolhus eller andra undervisningsutrymmen, skulle beteck­nas som en skolenhet. Riksdagen godkände detta förslag, och i 1962 års skolstadga infördes en definition av begreppet skolenhet, som i nu gällände skolförordning (1 kap. 5 §) har följande lydelse:

Skolenhet: En med hänsyn till elever, som undervisas antingen i ett gemensamt eller i flera varandra näraliggande skolhus eller andra lokaler för undervisningen, bestämd organisatorisk enhet inom skolväsendet.

Prop. 1981/82:157

10

De elever, som ingår i en skolenhet, skall således utgöra en skolorgani-satorisk enhet. Skolenhetens elever skall även utgöra dén organisatoriska basen för bildandet av klasser och andra stadigvarande undervisningsgrup­per.

Av ekonomiska och pedagogiska skäl måste undervisningsgrupper ibland sammansättas av elever från flera klasser inom skolenheten. Om elever under skoldagen skall kunna omgrupperas mellan olika undervis­ningsgrupper och för fria aktiviteter under den samlade sköldenen, måste de undervisas i närliggande skollokaler. Innebörden i begreppet "närlig­gande" kan dock variera bl. a. beroende på hur ofta omgruppering sker, hur många elever som berörs, elevernas ålder samt hur gångvägen mellan skolanläggningarna är beskaffad.

Rent allmänt konstateras i departementspromemorian att elever som tillhör en och samma skolenhet endast i undantagsfall bör undervisas i lokaler som ligger på så stort inbördes avstånd att eleverna inte till fots kan förflytta sig mellan lokalerna under en längre rast. Detta torde enligt departementspromemorian i praktiken maximera avståndet mellan loka­lerna fill ca 1 km.

Krav på en trafiksäker gångväg mellan skolanläggningar, som tillhör en och samma skolenhet, måste vidare enUgt departementspromemorian upp­ställas. Speciellt gäller detta för lågstadiets elever. Om antalet omgruppe­ringar under skoldagen är stort, vilket är fallet på högstadiet, måste av schematekniska skäl även korta raster kunna användas för förflyttningar mellan olika grupper och undervisningslokaler. Det innebär att högstadiets skolenheter normalt inte bör uppdelas på flera skolanläggningar, såvida inte dessa ligger mycket nära varandra.

För grundskolans del är det skolstyrelsen som beslutar om anordnande och indragning av skolenheter. Länsskolnämnden får, om särskilda skäl föreligger, förordna att skolenhet av grundskolan skall anordnas eller dras in fr.o.m. nästkommande läsår. Detta framgår av skolförordningens 2 kap. 22§.

Länsskolnämnden kan alltså i praktiken genom beslut om basresurs­tilldelning - ingripa i skolenhetsbildningen och mot skolstyrelsens vilja förordna att skolenhet av grundskolan skall anordnas eller dras in. Detta får dock endast ske, om särskilda skäl föreligger. Länsskolnämndemas prövning är särskilt betydelsefull, då skolenhetsorganisationen kan komma att behöva krympas som en följd av den kommande kraftiga minskningen av antalet elever i grundskolan.

Några bestämmelser om skolenheternas upptagningsområden återfinns ej i nu gällande skolförfattningar. I stället föreskriver skolförordningen (2 kap. 21 §) följande om elevernas fördelning på skolenheter:

Finns för kommuns grundskola eller gymnasieskola eller för landstings­kommuns gymnasieskola två eller flera skolenheter, fördelas eleverna på skolenheterna med hänsyn främst till vad som är ändamålsenligt från

Prop. 1981/82:157

11

kommunikationssynpunkt och till vad som kräves för att effektivt utnyttja lokaler och andra utbildningsresurser.

Allmänna föreskrifter om fördelningen får meddelas av styrelsen för skolan, om ej länsskolnämnden meddelar sådana föreskrifter.

Som konstateras i departementspromemorian är det naturligt att i första hand hänvisa en elev till den skola, som ligger på kortaste gångavstånd eller restid från hans bostad. Stor hänsyn måste dock även tas till kravet på en trafiksäker skolväg. Om skolskjutsar anordnas, måste kravet på en rafionell skjutsorganisation vidare beaktas. Genom att de olika faktorer, som kan påverka bedömningen av vad som är "ändamålsenhgt från kom­munikationssynpunkt", på detta sätt sammanvägs, kan i normala fall ett naturligt upptagningsområde avgränsas för varje skolenhet.

Eftersom det är önskvärt att så långt som möjligt undvika inackordering av grundskolans elever, begränsas för den obligatoriska skolans del såväl upptagningsområdenas som skolenheternas storlek i glest befolkade områ­den av det maximala restidsavståndet. År 1959 uppställde SÖ som allmän regel att restiden för enkel färd ej gärna borde överstiga 30 minuter för elever i årskurserna 12, 40 minuter för elever i årskurserna 3-6 samt 45 minuter för elever i högre årskurser. Även 1969 års glesbygdsutredning har angett att restiden för grundskolans elever ej bör överstiga 30-45 minuter, om servicestandarden skall kunna anses tillfredsställande, I utpräglade glesbygdsområden måste dock i vissa fall - speciellt på högstadiet -längre restider i praktiken godtas, om man skall kunna undvika inackorde­ring.

I tätbefolkade områden är det mestadels andra faktorer än det maximala restidsavståndet, som för grundskolans del styr upptagningsområdenas storlek. De lokala och regionala skolmyndigheterna har där betydligt stör­re möjligheter än i glesbygdsområdena att påverka skolorganisationen.

Av skolförordningen framgår att man vid elevernas fördelning på skolen­heter inte endast skall ta hänsyn till vad som är "ändamålsenligt från kommunikationssynpunkt" utan även "till vad som kräves för att effekfivt utnyttja lokaler och andra utbildningsresurser". Upptagningsområdenas gränser kan därför inte fixeras en gång för alla utan måste kunna anpassas efter den aktuella situationen.

I propositionen om nytt statsbidrag till grundskolan m. m. (prop. 1977/ 78:85) underströk föredraganden att skolenheternas upptagningsområden så långt detta var möjligt borde läggas fast för en längre fid. Därigenom fick kommunerna möjlighet till en långsiktig planering av skolväsendet. Av särskild betydelse var att fasfiägga vilka skolanläggningar som borde ingå i skolenheten. Riksdagen anslöt sig till denna uppfattning (UbU 1977/78:21, rskr 1977/78:260).

Även om det för varje skolenhet är möjligt att avgränsa ett eller flera upptagningsområden, varifrån enheten i första hand hämtar sina elever, framhålls i departementspromemorian att upptagningsområdena i flertalet

Prop. 1981/82:157

12

fall kan och bör delvis sammanfalla. Därigenom uppkommer en marginal­zon, varifrån elever alternativt kan hänvisas till den ena eller den andra skolenheten. I 1962 års grundskolproposition uttalade departementschefen att "en viss elasticitet i elevfördelningen mellan skilda skolenheter inom samma kommun bör vara tillåten, exempelvis för att marginalvis utjämna elevantalet mellan klasserna i olika skolenheter". Det är i första hand genom alternafiv hänvisning av marginalzonernas elever, som en sådan "elasticitet i elevfördelningen" och därmed en så rationell skolorganisa-fion som möjligt kan åstadkommas under hänsynstagande även till kom-, munikationssynpunkter.

I prop. 1980/81:20 om besparingar i statsverksamheten, m.m. anförde föredraganden att man borde kunna pröva att utfärda generella anvisningar om att upptagningsområdena normalt skulle vara överlappande så att det bildades marginalzoner. Riksdagen hade inte något att erinra mot detta (UbU 1980/81:12 och 15, rskr 1980/81:120).

I förordningen om beräkning av basresurser på grundskolans mellansta­dium (SÖ-FS 1981:6) har regeringen föreskrivit att länsskolnämnden - för att uppnå i förordningen angivna genomsnittliga antal elever per basresurs - får vid fastställande av antal basresurser fördela eleverna på skolenheter så att, framför allt i fråga om tätorter, två eller flera skolenheter får delvis gemensamma upptagningsområden i form av överlappande marginalzoner.

Genom det nya statsbidragssystemet för grundskolan som trädde i kraft den 1 juH 1978 har klassbegreppet mist sin tidigare betydelse för statsbi-dragstilldelningen. Statsbidragsgivningen är numera baserad på att varje skolenhet tilldelas ett antal basresurser och varje kommun en förstärk­ningsresurs och ett tilläggsbidrag. Antalet basresurser bestäms enligt sam­ma metod, som tidigare tillämpades vid beräkning av antalet vanliga klasser.

I prop. 1977/78:85 underströk föredraganden att det enligt hennes me­ning var väsenfiigt att det nya statsbidragssystemet inte fick till följd att länsskolnämnderna övergick till att göra en teoretisk elevfördelning på skolenheter. Tilldelningen av basresurser måste ske med hänsyn till det faktiska elevantalet i skolenheterna eller till det elevantal, som med hänsyn till geografiska, trafiktekniska, sociala och andra förhållanden skulle kun­na finnas i skolenheterna, om marginalvis utjämning av elevantalet i två närliggande skolenheter kom fill stånd. Liksom fidigare måste länsskol­nämnden således för varje enskild skolenhet göra en reell prövning av den skäliga elevfördelningen med hänsyn tagen till alla lokala faktorer.

En förutsättning för att det nya statsbidragssystemet skulle fungera som avsett var vidare att skolenhetsbegreppet bibehöll sin tidigare innebörd och att man inte mer eller mindre omedvetet på nytt började tillämpa de bedömningsgrunder för skolenhetsbildning och resursberäkning som gäll­de före år 1962. Riksdagen godkände vad föredraganden hade anfört i denna fråga (UbU 1977/78:21, rskr 1977/78: 260).

Prop. 1981/82:157

13

Från olika håll, bl. a. från SÖ i anslagsframställningen för budgetåret 1981/82, har väckts tanken att statsbidrag inte längre skall tilldelas det obligatoriska skolväsendet genom ett system som grundar sig på den fakfiska organisationen i form av skolenheter. SÖ anmälde därvid att man avsåg att i samråd med berörda intressenter undersöka effekterna av ett reviderat statsbidragssystem med kommun och inte skolenhet som beräk­ningsgrund för driftbidraget fill grundskolan.

För egen del vill jag anföra följande. En tilldelning av basresurser som grundar sig på elevantalet i en kommun i sin helhet skulle medföra att det genomsnitfiiga elevantalet per basresurs kraftigt skulle öka. Härigenom skulle en besparing på kostnaderna för basresurser uppstå, vilket skulle ge förutsättningar för en betydande ökning av förstärkningsresursen. SÖ anger i anslagsframställningen denna ökning till i storleksordningen 40%. En sådan förändring skulle enligt SÖ ge ökade förutsättningar för en behovsorienterad resursfördelning.

Att gå ifrån nuvarande system med anpassning av statsbidraget fill den faktiska skolorganisationen skulle dock enligt min mening kunna innebära nackdelar. Framför allt för glesbygdskommuner skulle en schabloniserad tilldelning av basresurser medföra en så stor resursminskning att den inte skulle motsvaras av utökningen av förstärkningsresursen. Tätortskom­muner skulle i stället gynnas i motsvarande mån. För att en schabloniserad basresurstilldelning inte skall innebära ett missgynnande av glesbygds­kommuner är därför enligt min mening en nödvändig förutsättning att förstärkningsresursens storlek differentieras mellan olika kommuner. I avvaktan på resultatet av det analysarbete som SÖ har anmält att man bedriver, är jag f. n. inte beredd att föreslå eller principiellt uttala mig för någon mer genomgripande förändring i nuvarande statsbidragssystem för grundskolan. Jag kommer dock i det följande att föreslå vissa förändringar i syfte att skapa förutsättningar för en mer flexibel användning av kommu­nernas statsbidrag i form av basresurser.

3.2 Skolstorlek

Som redovisas i departementspromemorian har SÖ alltsedan år 1955 rekommenderat att nya skolor planeras så att antalet elever inte kommer att mera avsevärt överstiga 200 i skola med enbart lågstadium, 500 i skola med låg- och mellanstadium, 600 i skola där högstadium är kombinerat med underliggande stadium eller stadier samt 700 i skola med enbart högstadium, I praktiken överskrids ofta SÖ:s gränsvärden. Läsåret 1977/ 78 gick sammanlagt ca 227000 av grundskolans elever i skolor som var större än vad SÖ har rekommenderat. Andelen elever i mycket stora skolor har dock minskat under 1970-talet. Som redovisas i departements­promemorian kan denna utveckling förväntas fortsätta under 1980-talet med hänsyn till framför allt de minskande elevkullarna, men också till en medveten tendens att begränsa skolstorlekarna.

Prop. 1981/82:157

14

Mot bakgrund av ett resonemang om kostnaderna för framför allt lärare och lokaler vid olika antal paralleller på de olika stadierna i grundskolan föreslås i departementspromemorian som en sammanfattande rekommen-dafion att man bör eftersträva att ej överskrida följande maximivärden.

Stadium

Antal elever

L

ca 200

LM

ca 400

(L)MH

ca 450-600

H

ca 500

De föreslagna gränsvärderna skall enligt departementspromemorian inte uppfattas som bindande stafiiga normer utan som riktpunkter, såväl för kommunernas skolplanering som för statliga myndigheter, t. ex. vid utar­betande av rådgivande planeringsunderlag för skolbyggnation och vid granskning av organisationsplaner.

För egen del vill jag anföra följande. En övergripande princip för utveck­lingen på skolområdet under senare delen av 1970-talet har varit ett över­förande av ansvar för skolplaneringen fill regional och lokal nivå. Exempel härpå är besluten om nytt statsbidragssystem för grundskolan och en förändrad statlig skoladministration. Länsskolnämnderna och framför allt kommunerna har härigenom fått ansvaret för att skolan organiseras på ett sådant sätt att de övergripande principerna i läroplanen följs och skolans målsättning uppnås. Genom att statsbidraget till investeringar i skolbygg­nader helt upphör vid utgången av innevarande budgetår går också ansva­ret för skolans lokalförsörjning helt över på kommunerna.

En övergripande generell princip för statens förhållande till kommuner­na är en mycket stark återhållsamhet från statsmakternas sida med att utfärda olika former av föreskrifter och rekommendationer riktade mot kommunerna. Detta har bl. a. kommit till uttryck genom kungörelsen (1970:641) om begränsning i myndighets rätt att meddela föreskrifter, anvisningar eller råd (den s. k. begränsningskungörelsen). Mot rekommen­dationer om maximal skolstorlek talar också att det ligger i sakens natur att de åtminstone delvis måste komma att vara godtyckligt valda. Hur stor en skola lämpligen skall vara skiftar i det enskilda fallet. Mot denna bakgrund är jag för min del inte beredd att biträda förslaget om en rekommendafion om generella maximivärden för skolstorlek.

Jag räknar med att den positiva utvecklingen mot mindre skolor som skett de senaste åren skall fortsätta även utan rekommendafion om maxi­mala skolstorlekar. Det vikande elevunderlaget kommer bl. a. att göra det möjligt att minska beläggningen på de skolor som i dag har ett många gånger betydligt större elevantal än vad de är planerade för. De förslag om flexiblare utnyttjande av tilldelade basresurser i en kommun som jag kom­mer att lägga fram i det följande minskar också behovet av statliga rikt­linjer om maximal skolstorlek.

Prop. 1981/82:157

15

3.3 Bibehållande och nyetablering av små skolor

F. n. finns endast delvis preciserade riktlinjer för hur stort elevunder­laget skall vara för att en skolenhet skall antingen bibehållas eller nyeta-bleras. De rikthnjer som finns gäller högstadieskolor. Efter förslag i 1973 års glesbygdsproposition fastslog riksdagen att det inte längre var moti­verat att uppställa det tidigare kravet på tre paralleller som minimum för en högstadieskola.

Som påvisas i departementspromemorian tog detta uttalande sikte på situationen i glesbygd. I övrigt får således ett krav på tre paralleller som minimum för en högstadieskola fortfarande anses gälla. För glesbygdsom­råden gäller vidare att uttalandet framför allt tog sikte på bevarandet av befintliga små skolor och inte nyetablering av högstadieskolor.

Regeringen har beslutat om försöksverksamhet med mindre än tre paral­leller på grundskolans högstadium i två fall, nämligen i Växjö kommun (Lammhults skola) och i Södertälje kommun (Majtorpsskolan). I båda fallen har en modell med filialskola använts. Därutöver har regeringen beslutat om försöksverksamhet med alternativ högstadieundervisning i Värmdö kommun enligt en något annorlunda modell med bl. a. lärarledd korrespondensundervisning vid de låg- och mellanstadieskolor som finns på öar i skärgården. Vidare beslöt regeringen i början av 1970-talet att försöksverksamhet med årskurslöst högstadium fick bedrivas i Ljusdals, Storumans, Torsby, Åre och Örnsköldsviks kommuner (det s. k. PANG-projektet, som finns redovisat i bilaga till departementspromemorian).

Jag har erfarit att högstadieskolor med mindre än tre paralleller har nyinrättats eller bibehållits i vissa kommuner utan att regeringen medgivit detta. Länsskolnämnden har vid sin prövning av basresurstilldelning att bedöma om en nedgång i elevunderlaget vid en skolenhet är av tillfällig natur eller om det är fråga om ett mer permanent minskat elevunderiag. Är nedgången tillfällig får det anses ligga inom länsskolnämndens kompetens att besluta om basresurstilldelning till skolenheter med även mindre än tre paralleller. I övriga fall skall normalt fordras regeringens medgivande om det är fråga om högstadieskolor i icke-glesbygd. Huruvida medgivande från regeringen skulle erfordrats i de aktuella fallen är inte möjligt att bedöma utan en grundlig genomgång av omständigheterna i det enskilda fallet. Jag avser att senare föreslå regeringen att uppdra åt SÖ att företa en sådan analys.

När det gäller bibehållande och nyetablering av låg- och mellanstadie­skolor finns inte på samma sätt preciserade riktlinjer. I olika sammanhang har regering och riksdag också understrukit vikten av att upprätthålla en rimlig servicenivå på skolans område i glesbygd. I 1973 års glesbygdspro­position uttalade departmentschefen att det var en fördel att de lokala och regionala myndigheternas prövning inte var bunden av centralt givna regler utan att möjlighet fanns att göra flexibla bedömningar, grundade på speciella omständigheter och lokala förhållanden.

Prop. 1981/82:157

16

Regler om underlag för bibehållande och nyinrättande av skolenheter finns i SÖ:s föreskrifter och anvisningar för beräkning av basresurser i grundskolan (SÖ-FS 1979: 50) som utfärdats med stöd av regeringsbeslut. Dessa bygger på tidigare föreskrifter från senare delen av 1960-talet samt på anvisningar som hänför sig till 1973 års glesbygdsproposition. De regler som nu gäller kan därför sägas ha styrt skolstorieksutvecklingen under 1970-talet. Som redovisas i departementspromemorian har därvid endast smärre förändringar av skolornas fördelning på storieksklasser ägt rum. En viss minskning av andelen mycket små skolor (med mindre än 100 elever) har dock ägt rum. Det är enligt promemorian rimligt att anta att en del av denna minskning kan förklaras med att vissa sådana skolor dragits in. När det gäller högstadiet har skolorganisationen i glesbygd kunnat bibehållas i enlighet med 1973 års riksdagsbeslut. Orsaken härtill kan enligt departe­mentspromemorian sökas bl. a. i den försöksverksamhet med årskurslösa högstadier som bedrivits i ett antal kommuner och i ett ökat elevunderiag för många glesbygdshögstadier.

UtveckUngen under 1980- och 1990-talen när det gäller elevunderlaget för små skolor är svår att uttala sig om med någon större säkerhet. För hela riket kommer elevantalet på samtliga stadier att sjunka kraftigt under 1980-talet med början på lågstadiet, I en rappoit från SÖ under år 1980 har redovisats vissa beräkningar angående utvecklingen av antalet elever på regional och lokal nivå, I rapporten dras slutsatsen att i de flesta kom­muner med en stor andel elever i små högstadier kan antalet högstadie­elever förväntas minska förhållandevis mer än vad antalet högstadieelever minskar i riket i sin helhet. Det bör dock understrykas att denna studie bygger på framskrivning av befintliga elevunderlag och att utvecklingen i praktiken kan komma att bli en annan. Under 1970-talet har t. ex. elevut­vecklingen vid glesbygdshögstadier blivit en helt annan än vad man antog i början av årtiondet. Sammanfattningsvis är det enligt min mening rimligt att anta att elevunderlaget för många i dag befintliga små skolor såväl i som utanför glesbygd på alla tre stadierna kommer att minska under 1980-talet.

I departementspromemorian redovisas vissa metoder för att begränsa storleken på skolor. Framför allt möjligheten att tillämpa en mindre strikt stadieuppdelning av skolorganisationen än vad som är normalt i dag har mottagits positivt av många remissinstanser. Eftersom den nya läroplanen (Lgr 80) har stadiefimplaner i stället för årskurstimplaner, har förutsätt­ningarna ökat för en mindre strikt stadieuppdelning. Det blir t. ex. möjligt att fördela stadietimtiden så att ämnen som förutsätter speciallokaler kon­centreras till en eller ett par årskurser av stadiet. Jag delar för min del uppfattningen att det finns skäl som talar för att inte alltid ha hela stadiet i samma skola. Genom att låta eleverna i t. ex. årskurs 7 stanna i sin gamla mellanstadieskola kan man öka elevunderlaget för denna samtidigt som man kanske kan slippa att skjutsa elever till en mer centralt belägen högstadieskola. Sådana tankegångar har fått ett starkt stöd av remissin­stanserna.

Prop. 1981/82:157

17

Mot bakgrund av vad jag har anfört inledningsvis om önskvärdheten av att bibehålla små skolor och mot bakgrund av den troliga utvecklingen rörande elevunderlaget för dessa skolor är det dock enligt min mening även nödvändigt med vissa ändringar av gällande principer för statsbidragsgiv­ningen till sådana skolor. Utgångspunkten för dessa förändringar bör vara att ge förutsättningar för att efter lokala bedömningar behålla små skolor i såväl glesbygd som icke-glesbygd. Det är enligt min mening önskvärt att dessa förändringar utformas så att det också blir möjligt för de kommuner som så önskar att nyetablera små skolenheter. Utöver dessa såväl pedago­giskt som regionalpolitiskt motiverade utgångspunkter måste en nödvändig utgångspunkt för förändringarna vara att de inte får medföra kostnadsök­ningar för staten. Från kommunalekonomisk synpunkt får förändringarna inte utformas på ett sådant sätt att de tvingar en enskild kommun till en skolorganisation som ökar de kommunala kostnaderna jämfört med om ingen förändring gjorts. Liksom i dag måste därför även i fortsättningen behållandet av en liten skola vara ett erbjudande som riktas till kommunen och inte ett tvång. Jag räknar dock med att intresset för små skolor i kommunerna kommer att vara stort även i fortsättningen och att många kommuner kommer att utnyttja en möjlighet till en skolorganisafion som bygger på små skolor. Många gånger kan det dessutom komma att vara ekonomiskt fördelaktigt med tanke på t. ex. skolskjutskostnader att behål­la en liten skola framför att lägga ned den.

De argument som tidigare oftast har framförts mot mycket små skolen­heter framför allt på högstadiet har varit av pedagogisk och organisatorisk art och framför allt avsett att de inte ger underlag för ett rimligt tillvals­system och att tjänstgöringsunderlaget för lärare inte blir tillräckligt. Detta har tillsammans med ekonomiska skäl varit orsaken till att kravet på minst tre paralleller vid en högstadieskola har uppställts och upprätthållits.

Erfarenheterna från bl.a. det s.k. PANG-projektet med årskurslösa glesbygdshögstadier som bedrivits under 1970-talet visar att det inte längre finns tungt vägande pedagogiska och organisatoriska skäl att bibehålla denna princip. Såväl elevernas intresse av ett godtagbart tillvalssystem som kravet på fillräckligt underlag för lärartjänster har kunnat tillgodoses i högstadieskolor med mindre än tre paralleller. Försöksverksamheten har bedrivits inom ramen för 1969 års läroplan (Lgr 69). Genom den ökade lokala beslutanderätt som 1980 års läroplan (Lgr 80) innebär kan förutsätt­ningarna för små högstadier ur pedagogisk synvinkel förväntas öka ytterli­gare. De ekonomiska skälen för att resursfilldelningen till högstadieskolor måste bygga på en organisation med minst tre paralleller kvarstår däremot självfallet oförändrade, som också påvisas i departementspromemorian.

Mot bakgrund av den minskning av elevunderlaget för små högstadie­skolor som kan befaras också i tätort skulle emellertid ett bibehållande av nuvarande krav på minst tre paralleller leda till att vissa små högstadiesko­lor i icke-glesbygd skulle riskera att få läggas ned. Även om det för sådana 2   Riksdagen 1981/82. I saml. Nr 157

Prop. 1981/82:157

18

skolor oftast inte finns skäl av regionalpolitisk art som talar för ett bibehål­lande av dem, gäller självfallet de skäl av pedagogisk och psykosocial natur som jag har redovisat inledningsvis, i allra högsta grad också dessa skolor. Det finns därför enligt min mening anledning att föreslå sådana ändringar i gällande principer för statsbidragsgivningen att högstadier med mindre än tre paralleller kan finnas också i icke-glesbygd. Som jag har framhållit i det föregående är det nödvändigt att en sådan förändring inte medför ökade kostnader för staten. Antalet basresurser och antalet lärar-veckotimmar i basresurserna får därför inte öka till följd av den förändring jag nu föreslår. Det nödvändiggör att eleverna vid en sådan liten högstadie­skola från basresurstilldelningssynpunkt räknas samman med eleverna vid den skola de annars skulle ha tillhört. Detta kan åstadkommas på framför allt följande två sätt.

För det första kan i enlighet med förslag i departementspromemorian definitionen av skolenhet ändras så att skolenhetsbegreppet inte som i dag bygger på elevernas faktiska fördelning på skolanläggningar. Skolenheten skulle i stället defmitionsmässigt utgöras av en organisatorisk enhet som bestämts med hänsyn till elever som undervisas eller som utan allvarligare olågenhet skulle kunna undervisas i en eller flera varandra näraliggande skolanläggningar. En fiktiv fördelning skulle således utgöra grunden för skolenheten medan en del av eleverna i verkligheten skulle undervisas i en helt annan skolanläggning. En förändring i enlighet med detta förslag skulle medföra att statsbidrag tilldelas på precis samma sätt som i dag. Förslaget har dock den nackdelen att andra bestämmelser som anknutits till skolenhetsbegreppet kommer att omfattas av samma fiktiva fördelning av eleverna som ligger till grund för resurstilldelningen. Det gäller t. ex. bestämmelser om konferenssystemet, lärarnas tjänstgöring och tillsynslä­rare. De regler i t. ex. skolförordningen som reglerar dessa frågor förutsät­ter att skolenhetsbegreppet bygger på faktiska förhållanden. Skolenhetsbe­greppet gäller också för andra skolformer än grundskolan.

Ett annat alternativ är att behålla skolenhetsbegreppet oförändrat men i skolans regelsystem införa ett filialskolbegrepp, vilket också föreslås i departementspromemorian. Med filialskola bör menas en mindre skolan­läggning, som administrativt och pedagogiskt är knuten till en huvudskola. Om skolorna inte är närliggande, bör de i enlighet med nu gällande bestäm­melser utgöra egna skolenheter. De regler som inte avser statsbidrag och som jag nyss har redovisat kan då bibehållas oförändrade. För att detta alternativ skall vara statsfinansiellt neutralt måste då i stället principerna för statsbidragsgivningen till grundskolan ändras så att basresurser inte längre tilldelas varje enskild skolenhet för sig. Denna ändring kan utformas så att länsskolnämnden vid tilldelning av basresurser räknar samman fi-halskolans och huvudskolans elevantal. Hur de basresurser som tilldelas de båda enheterna gemensamt skall användas och fördelas mellan dem avgörs av skolstyrelsen. Vid bedömningen av huruvida en skolenhet skall

Prop. 1981/82:157

19

karakteriseras som filialskola bör nuvarande principer för skolplaneringen - vilka i sin tur styr statsbidragsgivningen - ligga till grund. Det innebär att t. ex. en tvåparallellig högstadieskola i icke-glesbygd skulle komma att betraktas som filialskola, medan en skola med tre eller flera paralleller normalt skulle erhålla "egna" basresurser. För tydlighetens skull vill jag betona att tre paralleller inte skall uppfattas som en maximinivå. Jag utgår från att det även i framtiden kommer att vara vanligt med högstadieskolor med mer än tre paralleller.

I valet mellan de båda alternativen menar jag att övervägande skäl talar för det senare. Jag föreslår därför att principerna för statsbidrag till grund­skolan ändras i enlighet med vad jag har förordat i fråga om detta alterna­fiv.

Det förslag som jag nu har redovisat gäller högstadieskolor i icke­glesbygd. Genom att avståndet mellan olika skolanläggningar i sådana fall normalt är betydligt kortare än i glesbygd bör det finnas möjlighet att organisera skolans undervisning på ett sådant. sätt att filialskolan och huvudskolan samarbetar när det gäller t. ex. tillval, utnyttjande av special­lokaler och lärarnas tjänstgöring. Såväl lärare som elever bör utan alltför stor nackdel kunna resa mellan huvudskola och filialskola någon eller några dagar i veckan för att åstadkomma ett sådant samarbete. Några större problem borde därför inte uppstå, trots att antalet lärarveckofimmar i de basresurser som kan komma att fördelas på filialskolan inte beräknats för behovet vid en så liten skolenhet.

När det gäller glesbygdsskolor är förhållandet annorlunda. De regler för nyetablering och bibehållande av sådana skolor som gäller i dag får anses vara generösa. Som jag har framhållit i det föregående har det också varit möjligt att leva upp till de målsättningar om glesbygdshögstadier som lades fast i 1973 års glesbygdsproposition. För sådana glesbygdshögstadier som i dag finns och som har mindre än tre paralleller saknas ofta samutnyttjande-möjligheter med en annan högstadieskola. Med tanke härpå och med hänsyn till att de inte bör behöva vidkännas någon försämring bör mina förslag inte gälla sådana högstadieskolor med mindre än tre paralleller som med nuvarande regler tilldelas egna basresurser. I de fall en glesbygdskom­mun inte ens med nuvarande generösa regler har kunnat bibehålla eller nyinrätta en högstadieskola, bör dock mina förslag om filialskola kunna tillämpas. På så sätt kan i enskilda fall en ytterligare decentralisering åstadkommas. Även i dessa fall gäller självfallet att det måste ske inom ramen för nuvarande resurser, vilket innebär att basresursunderlaget be­räknas gemensamt för filialskolan och en huvudskola.

Mina förslag bör gälla såväl bibehållande av befintliga högstadieskolor som inrättande av nya. Statsbidragsmässigt är förslagen utformade så att de inte heller om det är fråga om en nyetablering medför ökade kostnader för staten. De eventuella merkostnaderna vid en nyetablering av en Uten högstadieskola drabbar kommunen. Det är då enligt min mening också

Prop. 1981/82:157

20

rimligt att kommunen, i de fall jag nu behandlar, själv får avgöra huruvida de elever som kommunen erhåller ett visst antal basresurser för, skall fördelas på en eller flera skolenheter.

Inte minst för att hålla de kommunala kostnaderna nere utgår jag från aft ett filialhögstadium normalt kommer att samlokaliseras med låg- och/eller mellanstadium. För detta talar också att det då kommer att bli möjligt att uppnå positiva pedagogiska och sociala effekter genom att elever kan fullgöra hela eller en stor del av sin skolgång i samma skola. Mot denna bakgrund ser jag ingen anledning att uppställa krav på minsta antal paral­leller eller klasser/basresurser vid eU filialhögstadium. Det bör således vara möjligt att låta ett sådant högstadium omfatta endast en basresurs/ klass per årskurs. I vissa fall bör det vara möjligt att låta det omfatta endast en enstaka årskurs, t. ex. årskurs 7. Jag förutsätter dock att en skolstyrelse inte kommer att utnyttja denna möjlighet i andra fall än där högstadieele­verna undervisas vid en skola där det också finns elever från låg- och/eller mellanstadium. Det får alltså inte bli fråga om aU eleverna i en enstaka klass blir helt isolerade utan kontakt med andra elever. Jag vill också peka på att en sådan lokalisering knappast skulle stå i överensstämmelse med skolförordningens regler om arbetsenheter.

Jag 3nser att det inte heller finns anledning att uppställa några begräns­ningar när det gäller längsta avstånd mellan huvudskola och filialskola. I många fall kommer det, som jag har framhållit i det föregående, att bli nödvändigt att låta lärare, eller elever som t. ex. valt ett mer ovanligt fill valsämne, resa mellan de båda skolorna. Dessa kan då inte ligga så långt ifrån varandra, eller med sä dåliga inbördes kommunikationer, att detta i praktiken blir omöjligt. Förhållandena i dessa avseenden skiftar dock mycket beroende på omständigheterna i det enskilda fallet. Några generel­la regler är knappast möjliga att ställa upp. Avstånds- och kommunika-tionsmässiga bedömningar bör i stället ingå i den totala avvägning skolsty­relsen måste göra inför ett beslut att inrätta ett filialhögstadium. Skolsty­relsen får då beakta att alternativet till att låta vissa lärare eller elever resa från filialskolan fill huvudskolan en eller ett par dagar i veckan, är att låta alla elever resa varje dag. Skolstyrelsen bör därför enligt min mening vid sin prövning även kunna acceptera relativt långa avstånd mellan filialskola och huvudskola.

Det kan framstå som naturligt att låta resonemanget om filialskolor gälla inte biU"a högstadiet som jag hittills har berört, utan också låta det vara tillämpligt för låg- och mellanstadiet. Det finns dock några vikfiga skill­nader mellan situationen för låg- och mellanstadierna å ena sidan och högstadiet å den andra. För de båda lägre stadierna finns inte någon huvudregel om minst ett visst antal paralleller för bibehållande och nyeta­blering i likhet med vad som finns för högstadiet i icke-glesbygd. Tvärtom får praxis för såväl låg- som mellanstadiet anses vara mycket generös när det gäller det minsta antalet elever för en skolenhet. I glesbygd räcker ofta

Prop. 1981/82:157

21

något eller några tiotal elever. Inte heller i tätort sätts kravet i många fall särskilt högt. Det är inte ovanligt att det på sådana orter finns t. ex. lågstadieskolor med endast en klass per årskurs.

Det stora antalet låg- och mellanstadieskolor leder till att deras upptag­ningsområden i många fall ofta måste ändras för att åstadkomma en rimlig nivå på såväl kommunala som statliga kostnader. Elevunderlaget för en skola kan därför relativt snabbt växla. Enligt min bedömning skulle denna situation leda till mycket svåra praktiska problem för länsskolnämnderna när det skulle gälla att avgöra vilka skolor som vid ett visst givet tillfälle skulle vara helt självständiga och vilka som skulle vara filialskolor. Med hänsyn härtill och framför allt med hänsyn till det som jag nyss har redovisat - att nuvarande regler när det gäller elevunderlag är mer generö­sa för låg- och mellanstadiet än för högstadiet - är jag inte beredd att nu föreslå att filialskolsystemet skall gälla också de båda lägre stadierna. Sedan erfarenheter vunnits av systemets tillämpning för högstadiet, kan det bli aktuellt att med de pedagogiska, organisatoriska och ekonomiska principer som jag tidigare angett - överväga en eventuell utvidgning av reglerna om filialskolor till låg- och mellanstadiet. Jag vill i detta samman­hang understryka den synpunkt som vid remissbehandUngen framförts av förskola-skolakommittén, nämligen att man bör se det samlade barnunder­laget i förskolan och skolan som förutsättningar i den kommunala plane­ringen. Genom att sammanföra förskolans och skolans behov i samma an­läggning kan man i vissa fall låta en skolenhet fortleva som annars skulle ha riskerat att behöva läggas ned. Som kommittén påpekar är denna åtgärd inte ovanlig i glesbygd.

4   Gymnasieskolan

I det följande kommer jag att lämna förslag som ger ökade möjligheter att decentralisera gymnasieskolutbildningen. För sammanhangets skull vill jag dock först i korthet redovisa bakgrunden till vissa principer för lokali­sering, spridning och integration av gymnasieskolutbildning.

Till protokollet i detta ärende bör som bilaga 3 fogas en förteckning över gymnasieskolans linjer och de gängse förkortningar som jag kommer att använda.

4.1 Hittillsvarande planeringsprinciper

4.1.1 Lokalisering och spridning

Redan under 1950-talet började den s. k. centralortsprincipen att tilläm­pas i gymnasieplaneringen. Det allmänna gymnasiet lokaliserades fill ett begränsat antal orter, benämnda gymnasieorter (g-orter). Runt varje g-ort avgränsades en gymnasieregion (g-region) som utgjorde upptagningsområ­de (elevområde) för gymnasiet.

Prop. 1981/82:157

22

Den år 1960 tillsatta gymnasieutredningen (GU) hade i uppdrag att genomföra en samlad översyn av den gymnasiala utbildningens uppgifter, innehåll och organisation. GU framhöll i sitt betänkande bl. a. att en decentralisering av gymnasieutbildningen var angelägen. Elevunderlaget för alla eller åtminstone flertalet studievägar måste dock vara tillräckligt i samfiiga g-regioner. Enligt GU;s beräkningar erfordrades ett elevunderiag om minst 400 16-åringar för aft gymnasiet i en region skulle få en godtagbar fullständighet. GU:s förslag behandlades av 1964 års riksdag (prop. 1964:171, SäU 1964:1, rskr 1964:407). I propositionen underströk depar­tementschefen bl. a. att man borde sträva efter att erbjuda samtliga eller flertalet studievägar inom det gymnasiala skolsystemet överallt där gymna­sial utbildning anordnades. Hur långt man kunde nå berodde dock på elevunderiaget. En viss restriktivitet måste iakttas vid anordnande av lågfrekventa utbildningar. Defta förutsatte, enligt propositionen, en central planering och centrala beslut om inrättande av linjer och grenar. Proposi­fionen vann i allt väsentligt riksdagens bifall.

År 1963 tillsattes yrkesutbildningsberedningen (YB). På grundval av YB:s överväganden föreslog Kungl. Maj:t (prop. 1968:140) att en ny enhetlig skolform, som sedermera benämndes gymnasieskolan, skulle in­föras. Enligt departementschefen borde man sträva efter aU på varje ort med gymnasieutbildning erbjuda flertalet linjer inom gymnasieskolan. Be­fintlig utbildning utanför gymnasieorterna borde kunna bibehållas i form av specialkurser så länge det fanns en fillfredsställande elevtillströmning och ett klart avnämarintresse för den aktuella utbildningen. Riksdagen hade ingenting att erinra häremot. I fråga om principerna för lokaliseringen av gymnasieutbildning innebar således 1968 års beslut ingen ändring i förhål­lande fill 1964 års riksdagsbeslut. Principen om minst 400 16-åringar som elevunderlag inom en g-region stod kvar.

När 1960-talets planeringsprinciper antogs, hade endast tre g-regioner mindre än 400 16-åringar. På grund av befolkningsminskning och befolk­ningsomflyttning steg successivt antalet sådana regioner fill ca 20 fram till år 1980. Genom denna utveckling uppstod behov av olika försöksverksam­heter med decentraliserad gymnasieskolutbildning.

Försöksverksamhet med mer samordnade timplaner för tre- och fyra­åriga linjer i s. k. sårskild samordnad gymnasieskola (SSG) startade läsåret 1973/74. Dessa timplaner gav samma kompetens som timplanerna enligt 1970 års läroplan för gymnasieskolan (Lgy 70). De tre- och fyraåriga linjerna var i årskurs 1 samordnade i två sektorer: en för H-, S- och E-linjerna och en för N- och T-linjerna. För aU underiäfta samläsning mellan linjer - och därmed en mer rationell och billigare organisation - hade timtalen i SSG samordnats för vissa ämnen också i de högre årskurserna. Varianter och grenar förekom inte i SSG. Riksdagen beslutade år 1979 (prop. 1979/80:15, UbU 1979/80:4, rskr 1979/80:27) a« försöksverksamhe­ten med SSG skulle upphöra och att fr.o.m. läsåret 1980/81 alternativa

Prop. 1981/82:157

23

timplaner, i huvudsaklig överensstämmelse med dem som utprövats i SSG, normalt skulle tillämpas i g-regioner med mindre än 400 16-åringar. För nyetablering av gymnasieskola med alternativa timplaner bör enligt riks­dagsbeslutet krävas ett stadigvarande elevunderlag om minst 250-300 16-åringar. Alternativa timplaner för de tre- och fyraåriga linjerna finns nu på inemot 30 orter.

Försöksverksamhet med särskild samordnad gymnasieskola av B-form (SSG-B) startade läsåret 1974/75. SSG-B bygger delvis på SSG-fimpla-nerna och har som syfte att möjliggöra en kvalitafivt fullgod gymnasieskol­utbildning på de tre- och fyraåriga linjerna vid ett så lågt elevunderlag som 150 16-åringar. Denna organisationsmodell innebär dels en samordning mellan de olika linjerna, dels en samordning av undervisningen i vissa ämnen mellan årskurserna 1 och 2. Vissa ämnen läses i alla årskurser. Andra ämnen läses koncentrerat under ett år, antingen i årskurs 1 eller i årskurs 2 och i vissa fall även i årskurs 3. Lärarresurser beräknas i flertalet ämnen enligt schablon med utgångspunkt i det faktiska elevantalet. Två­årig social linje infördes i SSG-B-organisafionen läsåret 1977/78. SSGrB finns f. n. i sju glesbygdskommuner som saknar egen g-ort.

Med hänsyn till behovet av en mer flexibel studieorganisation i gymna­sieskolan gav regeringen våren 1980 SÖ i uppdrag att göra en samlad utvärdering av SSG-B. I denna skulle även ingå erfarenheter från korre­spondensundervisning i Torsås och Osby. SÖ håller just på att slutföra uppdraget. Jag återkommer till denna fråga i det följande.

Särskilda principer gäller vid övergång från yrkesinriktad specialkurs till motsvarande linje på icke g-ort. I enlighet med 1968 års riksdagsbeslut skulle gymnasieskolan regelmässigt anordnas i form av specialkurser på sådana icke g-orter som hade den gamla yrkesskolan. För dessa special­kurser utanför g-ort skulle normalt de tim- och kursplaner tillämpas, som tidigare hade gällt för yrkesskolan. Dessa timplaner omfattade oftast en­bart yrkesämnen. För att möjliggöra undervisning även i allmänna ämnen godkände Kungl. Maj:t år 1974 av SÖ föreslagna principer för övergång från yrkesinriktad specialkurs till linje på icke g-ort. Sådan övergång har skett i sammanlagt 18 icke g-ortskommuner, som uppfyllt de fastlagda kriterierna. Dessa innebär i korthet att skolorten skall kunna anordna utbildning inom minst två av de utbildningsområden, som täcks in av linjerna Dk, Et, Fo och Ve. Vidare skall elevunderlaget i skolortens naturliga upptagningsområde omfatta minst 150 16-åringar och intagnings­kapaciteten inom de aktuella linjerna omfatta minst 23 intagningsplatser. Slutligen skall grundskolans högstadium finnas på skolorten.

En möjlighet till ökad spridning av yrkesinriktad utbildning även utanför dagens g-orter gavs med 1980 års beslut om förbättrat statligt stöd fill inbyggd utbildning (prop. 1979/80:100 bil. 12 p. C 18, UbU 1979/80:34, rskr 1979/80:363). Jag skall senare återkomma fill detta.

Prop. 1981/82:157

24

4.1.2 Integration

Som jag tidigare nämnt innebar 1968 års beslut att flertalet Unjer inom gymnasieskolan borde anordnas på varje ort med gymnasieskolutbildning. Integrationssträvandena gick dock längre än så. Departementschefen framhöll nämligen att varje skolenhet borde erbjuda ett allsidigt urval av studievägar. Man borde alltså undvika att organisera skolenheter med en ensidig inriktning mot ett enda område. Detta betydde dock inte att skolen­heterna behövde vara identiska. Då flera enheter fanns i en kommun, kunde och måste ibland utbildningen vid de olika skolenheterna av resurs­skäl ha sin tyngdpunkt inom skilda områden. Riksdagen anslöt sig till departementschefens uttalanden.

Bestämmelserna om gymnasieskolans skolenheter innebär i korthet föl­jande. Det finns tre slag av skolenheter - allmän skolenhet samt särskild skolenhet typ 1 och typ 2:

Allmän skolenhet skall ha minst en tre- eller fyraårig Unje (svarande mot tidigare gymnasielinje), minst en tvåårig teorefisk linje (Ek, So och Te -svarande mot tidigare fackskollinjer) och minst två yrkesinriktade studie­vägar (svarande mot tidigare yrkesskola).

Sårskild skolenhet typ 1 omfattar endast yrkesinriktade studievägar eller en kombination av sådana studievägar och tvååriga teoretiska linjer. Den­na typ av skolenhet motsvarar alltså i huvudsak fidigare yrkesskola.

Sårskild skolenhet typ 2 omfattar minst en tre- eller fyraårig linje. I sådan skolenhet kan även ingå andra studievägar i annan kombination än vad som gäller för allmän skolenhet. Särskild skolenhet typ 2 motsvarar alltså närmast tidigare gymnasium.

Det är endast den allmänna skolenheten som lever upp till integrations­tanken. Kraven på allsidighet är dock - som påpekas i departementspro­memorian inte särskilt långtgående. Bestämmelserna hindrar t. ex. inte att skolenheten organiseras som en ren sektorskola, med t.ex enbart tek­nisk eller ekonomisk utbildning. Det finns exempel på allmänna skolenhe­ter som endast har ett par teoretiska linjer jämte ett stort antal yrkesinrik­tade studievägar.

En bärande princip i gymnasieskolreformen var, som jag redan beskri­vit, att man på skolorten skulle kunna erbjuda eleverna en rik uppsättning studievägar. Det fanns även viktiga sociala skäl för den integrerade gymna­sieskolan. Elever och personal från tidigare skilda skolformer skulle föras samman i en gemenskap. Andra fördelar med en integrerad gymnasieskola var ekonomiska - ett samutnyttjande av resurser - och pedagogiska - de större, s.k. allmänna skolenheterna skulle kunna erbjuda ett tillräckligt underlag för kvalificerade lärartjänster i t. ex, de allmänna ämnen, som nu infördes på de utpräglat yrkesinriktade studievägarna.

Skolor av den eftersträvade modellen kräver ett rätt stort elevunderlag och de förlades därför till stora och medelstora orter med omfattande upptagningsområden. Små skolenheter med enbart yrkesutbildning skulle

Prop. 1981/82:157

25

enligt riksdagsbeslutet få finnas kvar så länge det fanns intresse från elever och avnämare. Några nya sådana skolenheter skulle inte få inrättas. Det innebar i praktiken att yrkesinriktad utbildning skulle få förläggas till en ny ort endast om denna också hade teoretiska studievägar.

Med ett decenniums erfarenhet av gymnasieskolan kan iakttas en klar ökning av andelen större, allmänna och integrerade enheter.

Andelen allmänna, integrerade gymnasieskolor ökade mellan läsåren 1971/72 och 1979/80 från 31% till 59%. I fråga om skolbyggnader gick utvecklingen under 1970-talet i samma riktning. Mellan åren 1968 och 1978 genomfördes ett 80-tal större skolbyggnadsprojekt, som ledde till att gym­nasieskolor fick samlade lokaler för all sin utbildning. 21 av projekten innebar hel nybyggnad av fullständig gymnasieskola. I 40 fall byggdes lokaler för teoretisk utbildning i direkt anslutning till redan existerande lokaler för yrkesinriktad utbildning. Det omvända skedde i 20 fall.

Samtidigt har, som jag tidigare redovisat, möjligheterna att ha mindre skolenheter gradvis ökats genom olika beslut av riksdag och regering. Minimitalet 400 16-åringar i gymnasieregionen har med besluten om SSG och senare alternativa timplaner gradvis sänkts fill 250. I utpräglad gles­bygd bedrivs som försök utbildning på tre- och fyraåriga linjer på orter med ned till 150 16-åringar (SSG-B). Små kommuner utan tre- och fyraåriga linjer får på vissa villkor som försök byta yrkesinriktade specialkurser mot närmast motsvarande tvååriga linjer.

4.2 Allmänna överväganden om modifieringar av hittillsvarande principer

Som jag nyss redovisat fanns det flera motiv för de pläneringsprinciper som beslutades under 1960-talet och som fortfarande gäller. Eleverna skulle ha möjlighet att välja ur ett allsidigt utbud av studievägar. Elever och personal på olika studievägar skulle få en social gemenskap. Ekono­miska och pedagogiska skäl talade för en koncentration av gymnasieutbild­ningen. Samhällsutvecklingen och förändringar av gymnasieskolan gör det angeläget att nu pröva om dessa principer för planeringen av gymnasieut­bildningen fortfarande står sig helt.

Lokala behov

Under 1970-talet har det blivit allt vanligare att kommuner med ett begränsat studieutbud velat öka detta. Dessa önskemål har i viss utsträck­ning kunnat tillgodoses genom dels SSG, senare alternativa timplaner, dels SSG-B. Man bör emellertid ha klart för sig att dessa endast omfattar teoretiska utbildningar. Allt flera kommuner utan gymnasieskola hem­ställer om att få inrätta gymnasial utbildning. Kommunernas motiveringar kan sammanfattas så här.

1. Det uppföljningsansvar, som skolstyrelserna fick den 1 juli 1979, ställer krav på utbildningsmöjligheter inom kommunen.

Prop. 1981/82:157

26

2.

Det är särskilt de minst studiebenägna ungdomarna som ser ett hinder i ett stort avstånd till närmaste gymnasieskola.

3.

Ungdomsarbetslösheten har ökat behoven att erbjuda utbildning. Det på senare år kraftigt ökade antalet 16-åringar har förstärkt detta behov.

4.

Kommunerna önskar kunna erbjuda utbildningar, anpassade till den lokala och regionala arbetsmarknadens behov.

Decentralisering

Med riksdagens beslut om den s.k. SIA-reformen våren 1976 startade ett reformskede inom skolväsendet, som i mycket har kännetecknats av en långtgående decentralisering. När det gäller decentraliseringsåtgärder som berör gymnasieskolan har jag redan fidigare nämnt beslutet om en friare resursanvändning inom gymnasieskolan och decentralisering av de årliga besluten om gymnasieskolans dimensionering inom olika kommuner från SÖ till länsskolnämnderna. Avsikten är bl. a. att få en bättre regional och lokal anpassning av utbildningsutbudet. En sådan bör kunna tillmötesgå vissa av de behov som kommunerna allt oftare börjat redovisa. Som jag nyss beskrivit är det särskilt de minst studiebenägna ungdomarna som måste uppmärksammas i detta sammanhang. Det bör också - i SIA-beslutets anda - vara dessa ungdomar som får stå i fokus i de övervägan­den man lokalt gör om en friare resursanvändning. Som ytterligare exem­pel på ökad lokal planeringsfrihet kan jag nämna beslutet om lokalt arbets­marknadsanknutna specialkurser.

Den inriktning som jag här skisserat - en långtgående decentralisering av beslut om organisation och resursanvändning bör enligt min mening fortsätta och fördjupas i den vidare utvecklingen av skolan. Därvid bör utbildningen anpassas till såväl individens som samhällets behov. Här bör - i strävan att fånga upp så många ungdomar som möjligt till en gymna­sieutbildning - särskilt uppmärksammas de undersökningar som entydigt pekar på att benägenheten att söka en utbildning ökar, ju närmare hemor­ten utbudet av utbildning finns.

Utbildningens tillgänglighet och ungdomarnas val

Undersökningar och praktisk erfarenhet visar tydligt att ungdomar i sitt utbildningsval påverkas av hur tillgängliga olika utbildningar är. Den lokala sökandefrekvensen till en viss studieväg har i en SÖ-undersökning påvi­sats vara mer än dubbelt så hög i regioner där utbildningen finns som där den inte finns.

Härtill kan läggas att elever - enligt andra SÖ-undersökningar - ofta betraktar vissa linjer som så närliggande varandra, att de i stort sett kan ersätta varandra. Eleverna väljer då av flera studievägar, som de ser som lika attraktiva och/eller ledande till samma mål, den som är lättast tillgäng­lig. Mot denna bakgrund minskar betydelsen av hur många studievägar som erbjuds eleverna. Mer avgörande blir vilka studievägar som erbjuds på orten.

Prop. 1981/82:157

27

Mot denna bakgrund och med den spridning av gymnasieskolan som ägt rum under 1970-talet föreslås i departementspromemorian en ändring av planeringsprinciperna för gymnasieskolan. Det mål för en i stort sett full­ständig gymnasieskola på varje g-ort, som riksdagen uppställde under 1960-talet, var enligt promemorian omöjligt att nå redan med den organisa­toriska differentiering och geografiska spridning, som gymnasieskolan hade vid sin start år 1971. Både differenfiering och spridning har, som jag redovisat, ökat under 1970-talet. Därför föreslås i promemorian att målet för planeringen av gymnasieskolan inte längre bör vara att flertalet linjer skall kunna anordnas på alla g-orter. Som grundläggande planeringsprincip bör enligt promemorian riksdagen i stället lägga fast att en allsidig uppsätt­ning //n/er skall kunna anordnas på alla g-orter. Med "allsidig uppsättning" avses då att olika långa linjer bör finnas inom var och en av tre huvudsek­torer, nämligen teknisk-naturvetenskaplig, humanistisk-social och ekono­misk. Vidare bör intagningsplatserna fördelas ungefär lika på teorefiska och yrkesinriktade linjer. Härmed skulle eleverna få en fullt godtagbar valfrihet.

Jag har i princip inget att invända mot en sådan anpassning av plane­ringsmålen fill en verklighet, som i många fall har visat sig fungera väl. Dock skulle ett uttalande om förändrade planeringsprinciper i sak knap­past ändra förutsättningarna för den framtida planeringen av gymnasiesko­lan, vilket även SÖ framhåller i sitt yttrande. SÖ erinrar om hur man i sitt organisationsarbete under 1970-talet just strävat efter att skapa bredast möjliga utbildningsutbud med beaktande av bl. a. beräknat, stadigvarande elevunderlag och möjligheterna att upprätthålla en rationell skolorganisa­tion. Det blir som SÖ påpekar - en viktig uppgift för den samlade stafiiga skoladministrationen att under 1980- och 1990-talen med beaktan­de av t. ex. förändringar i elevunderlaget bibehålla detta utbud liksom den geografiska spridning som nåtts med 1970-talets utbyggnad.

Som SÖ jämte flera andra remissinstanser påpekat är det med bl. a. nuvarande befolkningsutveckling realistiskt att räkna med att det i många fall framöver kommer att handla mer om ett bibehållande av dagens sprid­ning än om någon mer omfattande nyetablering av både teoretisk och praktisk utbildning.

Mot denna bakgrund och i avvaktan på beredningen av gymnasieutred­ningens betänkande (SOU 1981:96) En reformerad gymnasieskola är jag inte nu beredd att föreslå några nya principer för planeringen av gymnasie­skolan. Vissa modifikationer krävs emellertid i nuvarande läge.

Närhet till utbildningen är, som jag redan nämnt, särskilt viktig för de minst studiemotiverade ungdomarna. I de fall dessa söker till gymnasie­skolan är det i första hand till de yrkesinriktade utbildningarna. Från denna synpunkt är det väsentligt att den yrkesinriktade utbildningen kan spridas ytterligare och bli bättre fillgänglig. Flera remissinstanser, däribland AMS och Göteborgs kommun, stöder denna uppfattning. Benägenheten att söka

Prop. 1981/82:157

28

fill närliggande utbildningar kan på detta sätt bli ett styrinstrument, som kan öka intresset för sådan yrkesinriktad utbildning, till vilken det i dag är svårt att rekrytera sökande. En allmän effekt bör därmed också bli att flera 16-åringar söker till gymnasieskolan.

Omfattande statliga och kommunala insatser har gjorts för att öka gym­nasieskolans kapacitet till att omfatta över 100% av 16-årskullarna. Under de senaste åren med högre antal 16-åringar än någonsin har likafullt många elever inte kunnat gå direkt in i en gymnasial utbildning efter grundskolan. Orsakerna härtill är flera och ofta diskuterade. En av de viktigaste är att den kostsamma yrkesinriktade utbildningen - trots stora ansträngningar i många kommuner - inte har kunnat expandera i tillräcklig takt. Den yrkesinriktade utbildningen har inte helt nått den omfattning som önskades redan i 1968 års riksdagsbeslut om gymnasieskolan och som med behovet att utveckla det svenska näringslivet nu blivit än mer önskvärd. I en sådan situafion bör alla möjligheter att bredda den yrkesinriktade utbildningen tas fillvara.

En mycket vikfig faktor i sammanhanget är arbetsmarknadsläget med den stora arbetslösheten, särskilt bland ungdomar. Arbetslöshet är socialt nedbrytande, och nedbrytningen sker snabbare för ungdomar än för andra. Detta är ett mycket allvarligt samhällsproblem. Arbetslösheten är högst bland ungdomar som saknar gymnasieutbildning. Den är svår även för ungdomar som gått tvååriga teoretiska gymnasieutbildningar.

Enligt min mening är det i rådande läge synnerligen angeläget att öppna en möjlighet att sprida den gymnasiala utbildningen fill nya orter för att göra den lättare fillgänglig. Detta bör befordra de minst studiebenägna ungdomarnas intresse för gymnasieutbildning. Det viktigaste är inte allfid att eleverna har en så fullständig uppsättning studievägar som möjligt att välja bland. I en del fall är det värdefullare om de har ett urval som visserligen är begränsat men som är sammansatt av utbildningar, vilka kan leda till arbete i närheten av hemorten.

Mot bakgrund av de senaste årens strävanden att öka andelen yrkesin­riktad utbildning och med hänsyn till de minst studiebenägna ungdomarnas intressen är det naturligt att i första hand förorda en spridning av den yrkesinriktade utbildningen. Av min tidigare redovisning framgår att den teoretiska utbildningen härvidlag blivit jämförelsevis väl tillgodosedd un­der 1970-talet, Jag skall senare återkomma till frågan om vad som begrän­sar möjligheterna att ytterligare sprida teoretisk utbildning.

Målet bör vara att - efter regionala och lokala överväganden inom givna ramar - förbättra kapaciteten hos sådan yrkesinriktad utbildning, som på sikt kan bedömas lämplig att utvidga. Detta bör kunna ske genom viss decentralisering av yrkesinriktad utbildning till sådana orter som i dag saknar sådan. Effekterna av en sådan spridning bör bli två: på den nya orten ökar benägenheten att söka till gymnasial utbildning, och på när­maste g-ort friställs kapacitet till förmån för fler sökande på och närmast denna ort.

Prop. 1981/82:157

29

1960-talets planeringsprinciper och 1980-talets skolsituation

En spridning av enbart de yrkesinriktade utbildningarna innebär ett visst avsteg från den av statsmakterna på 1960-talet antagna principen att varje ort med gymnasieskolutbildning skall erbjuda flertalet linjer inom gymna­sieskolan. Som redan framgått av vad jag har anfört finns det emellertid mycket tungt vägande skäl för ett sådant avsteg.

En spridning som gäller bara de yrkesinriktade utbildningarna kan i och för sig anses strida även mot målet om en social integrering av elever på olika studievägar i gymnasieskolan. Jag vill dock för min del ifrågasätta om man har uppnått den eftersträvade sociala gemenskapen genom principen om integrerade gymnasieskolor. I stora skolenheter ligger dessutom ofta yrkesinriktade resp. teoretiska studievägar koncentrerade till olika delar av skolenheten. Som jag nyss redovisat finns det i nuvarande arbetsmark­nadsläge andra starka sociala skäl för en något annorlunda syn på lokalise­ring av gymnasial utbildning. En social integrering av elever och personal i ohka utbildningar är en fråga som jag avser att pröva i samband med beredningen av gymnasieutredningens betänkande (SOU 1981:96) En re­formerad gymnasieskola, som nu remissbehandlas till den 1 november 1982.

Jag vill i detta sammanhang erinra om att gymnasieutredningen i sitt betänkande konstaterat att departementspromemorians förslag om en flex­iblare gymnasieskolplanering väl kan förenas med de förändringar i fråga om studieorganisationen som utredningen själv föreslår (SOU 1981:96 s. 329 och 331). Jag vill också understryka att de av promemorians förslag som jag här valt att föra vidare rör en begränsad del av den gymnasiala utbildningen. Mofiven härför har jag redovisat i det föregående. Andra förändringar av gymnasieskolan som kan bli aktuella kommer att prövas vid beredningen av gymnasieutredningens betänkande.

Den integrerade gymnasieskolan ansågs även ha ekonomiska och peda­gogiska fördelar. De förslag jag kommer att presentera i det följande är avsedda att fylla samma ekonomiska och pedagogiska krav som man hittills ställt på den integrerade gymnasieskolan. Av denna anledning och även med tanke på att jag, som jag nyss nämnde, endast tagit upp en begränsad del av departementspromemorians förslag i fråga om gymnasie­skolan föreslår jag inte nu några ändringar av t. ex. bestämmelserna om integration och poängtal vid skolenhetsbildning. Om en kommuns gymna­sieskola består av flera skolenheter, krävs i dag en viss omfattning av den yrkesinriktade utbildningen på en skolenhet för att denna skall räknas som allmän skolenhet. I departementspromemorian har föreslagits att detta krav efter särskild prövning bör kunna ställas lägre än nu. Som SÖ påpekar i sitt yttrande kan överstyrelsen redan i dag medge en mindre omfattning av de yrkesinriktade studievägarna vid en allmän skolenhet. Detta sker i undantagsfall och när behovet av dispens är tillfälligt. SÖ har i och för sig inget emot en generell vidgning av dispensrätten men pekar på de ökade skolledarkostnader som skulle följa därav.

Prop. 1981/82:157

30

Jag är angelägen att redan här markera att mina förslag beträffande gymnasieskolan - på samma sätt som för grundskolan - är avsedda att öka systemets flexibilitet. Till skillnad från vad som gäller för grundskolan är kommunerna inte skyldiga att anordna en viss gymnasieutbildning. Förslagen om spridning av den gymnasiala utbildningen kan därför endast innebära erbjudanden till kommunerna.

Mina förslag skall ses som en möjlighet för kommunerna att dels totalt öka intagningen i gymnasieskolan, dels öka kapaciteten hos den yrkesin­riktade utbildningen. Avsikten är inte att kommunerna skall åläggas nya skyldigheter, som leder till större kostnader än de själva är beredda att ta för att uppfylla det kommunala uppföljningsansvaret för sina 16- och 17-åringar.

De kommunala önskemålen att anordna gymnasieutbildning har i vissa fall varit större än vad statsmakterna kunnat tillgodose. Mina förslag i det följande är avsedda att öka möjligheterna att tillgodose vissa av kommu­nernas önskemål. Jag kommer dock med hänsyn till nödvändigheten att begränsa de statliga kostnaderna att utforma mina förslag så att utgiftsök­ningar undviks. Det är även nödvändigt att begränsa de kommunala kost­naderna. Redan gjorda investeringar bör användas. Utbildningsutbudet i olika kommuner måste samordnas både av investeringsskäl och med hän­syn till arbetsmarknadens behov av utbildade på olika områden. Länssty­relserna, länsskolnämnderna och länsarbetsnämnderna har därvid en vik­tig roll.

4.3 Förslag om yrkesinriktad fliialutbildning på icke g-ort m. m.

Det nya planeringssystemet för gymnasieskolan

Enligt riksdagens beslut (prop. 1980/81:107, UbU 1980/81:38, rskr 1980/ 81:395) skall ett nytt planeringssystem gälla för gymnasieskolans organisa­fion för fiden fr. o. m. den 1 juli 1983. Regeringen har tidigare i dag på min föredragning meddelat föreskrifter om den nya planeringsordningen.

Det nya systemet innebär bl. a. att det, frånsett vissa undantagsfall, är länsskolnämnderna som fastställer gymnasieskolans dimensionering och organisation på varje enskild g-ort. Nämndernas beslut om elevplatser för olika studievägar skall rymmas inom ramar som tilldelas varje länsskol-nämnd av SÖ. Linjerna och närliggande specialkurser är fördelade på sex olika utbildningssektorer, för vilka särskilda sektorsramar fastställs. Ram­tilldelningen är en viktig del i SÖ:s ansvar för den långsiktiga planeringen. Frågan om vilka studievägar som inom givna ramar skall få finnas på varje g-ort lämnas i princip åt länsskolnämnderna att avgöra i samband med de årliga organisationsbesluten. Det innebär att även beslut om en ny studie­väg, vilken inte tidigare har funnits på en g-ort, i många fall kan fattas av länsskolnämnden. 1 fråga om lågfrekventa studievägar är det emellertid SÖ som beslutar.

Prop. 1981/82:157

31

Ett av skälen för den ändrade planeringsordningen är att organisations­besluten skall tas så nära skolverksamheten som möjligt. Därigenom ökar möjligheterna att anpassa gymnasieskolans organisation till olika lokala och regionala behov och förutsättningar.

Det är enligt min mening naturligt att frågan om spridning av viss gymnasial utbildning till kommun utanför g-orten men inom g-regionen får ökad aktualitet i den nya planeringsordningen. Olika lokala behov och förutsättningar skulle bättre kunna fillgodoses, om en sådan möjlighet erbjöds. Denna möjlighet skulle också med stor sannolikhet bidra till att fler elever söker till och kan tas in i gymnasieskolan. Dessa aspekter är viktiga för de förslag om viss ytterligare decentralisering av gymnasieut­bildning som jag lägger fram i det följande.

I propositionen om program för regional utveckling och resurshushåll­ning (prop. 1981/82:113), som regeringen nyligen förelagt riksdagen, fram­håller chefen för industridepartementet bl. a. den gymnasiala utbildningens betydelse för den regionala utvecklingen och behovet av samordning mel­lan den regionala samhällsplaneringen och planeringen för olika utbild­ningsformer. Därvid framhåller han vikten av samverkan mellan länssty­relse och länsskolnämnd. En flexiblare och mer decentraliserad gymnasial utbildning accentuerar behovet av en samlad regional prövning vid beslut om dimensionering och lokalisering av olika utbildningar. En utbyggd samverkan bör naturligen omfatta alla utbildningsplanerande organ samt arbetsmarknadens parter.

Yrkesinriktad filialutbildning på icke g-ort

Departementspromemorian innehåller förslag om att en primärkommun, som är huvudman för gymnasieskolutbildning på en g-ort, under vissa förutsättningar skall få bedriva fliialutbildning i närliggande kommun. Re­missinstanserna är med få undantag positiva till en sådan spridning av gymnasieskolan. Särskilt gäller detta en decentralisering av den yrkesin­riktade utbildningen.

Jag anser att ett system med fliialutbildning är ett lämpligt medel för att få den spridning av yrkesinriktad utbildning som jag förordar. Mot den bakgrunden föreslår jag följande.

En primärkommun som är huvudman för en gymnasieskola med yrkes­inriktad utbildning på g-ort bör under vissa förutsättningar få bedriva viss yrkesinriktad utbildning som fliialutbildning i en närliggande kommun som saknar egen gymnasieskola. Filialutbildningen bör administrativt knytas till skolenheten på g-orten. Det blir alhså en nyetablering av gymnasieut­bildning på icke g-ort. Vad som bör gälla då den närliggande kommunen redan har viss gymnasial utbildning utan att vara g-ort är en fråga som jag återkommer fill i det följande.

För att få anordna fliialutbildning bör krävas medgivande av den stafiiga skoladministrationen. Eftersom det nya planeringssystemet innebär att

Prop. 1981/82:157

32

länsskolnämnden fattar flertalet beslut om lokalisering av studievägar, bör det normalt också vara länsskolnämnden som tar ställning till om filialut­bildning skall medges i ett visst fall. Länsskolnämnden bör härvid göra en prövning på samma sätt som när den fattar beslut om vilka studievägar och hur många elevplatser en kommuns gymnasieskola får omfatta.

Länsskolnämndens medgivande till filialutbildning bör avse en viss eller vissa bestämda studievägar och en viss bestämd filialort. Ett viktigt skäl för en filialufiäggning kan vara att kapaciteten på studievägen inom regio­nen därigenom ökas. Det vanligaste torde vara att studievägen redan finns vid skolenheten på g-orten och efter filialutläggningen kommer att finnas såväl på g-orten som på filialorten.

Det bör dock även kunna vara möjligt att medge filialutbildning på en studieväg som inte finns vid skolenheten på g-orten. Förutsättningarna för att nyetablera en studieväg i den formen bör prövas mycket noga med hänsyn till den väntade utvecklingen av elevunderlaget på filialorten samt till de lokala arbetsmarknadsförhållandena.

Frågor om filialutbildning bör i allmänhet prövas i samband med att länsskolnämnden fattar beslut om vilka studievägar och hur många elev­platser kommunens gymnasieskola får omfatta. Ett medgivande till filialut­bildning bör kunna utformas exempelvis så att kommunen tilldelas elev­platser för tre intagningsklasser på verkstadsteknisk linje, varvid tilldel­ningen av den tredje klassen avser filialutbildning på en icke g-ort.

Det bör vara SÖ som prövar frågor om filialutbildning som avser lågfre­kventa studievägar.

Beträffande lokalisering av yrkesinriktad fliialutbildning räknar jag med att sådan kommer att kunna ske huvudsakligen till orter som inom den aktuella sektorn har företag, till vilka inbyggd utbildning kan förläggas. En sådan lokalisering ligger också helt i linje med vad jag tidigare anfört om lokal anpassning av utbildningsutbudet.

En fliialutbildning får inte medföra större kostnader för staten än om den i stället hade varit förlagd till en skolenhet på g-orten. Därför måste filialutbildningen i åtskilliga avseenden behandlas som om den vore förlagd till g-ortens skolenhet. Det gäller t. ex. i fråga om skolledartjänster och beräkningsunderlaget för dem. Skolenhetens karaktär av allmän skolenhet eller särskild skolenhet typ 1 eller 2 får bestämmas med hänsyn även till filialutbildningen. Vidare bör antalet klasser och grupper bildas på.det underlag som finns på skolenheten och filialenheten tillsammans. Antalet resurstimmar inom ramen för den friare resursanvändningen bör också beräknas som om fiUalutbildningen vore förlagd till skolenheten på g-orten.

I vissa hänseenden, som inte har ekonomiska effekter, måste filialutbild­ningen få behandlas som en enhet för sig, t. ex. när det gäller vissa regler om konferenser för en skolenhet.

Undervisningen i allmänna ämnen för eleverna i en filialutbildning bör

Prop. 1981/82:157

33

normalt förläggas till skolenheten på g-orten. Man bör dock - om elevun­derlaget är fillräckligt kunna välja att inom gällande ramar bilda separata grupper på filialorten. Jag förutsätter därvid att de fiUalorter som kan bli aktuella har grundskolans högstadium. Lärare vid en högstadieskola på filialorten bör då som fyllnadstjänstgöring kunna undervisa elever i filialut­bildningen i allmänna ämnen. Denna undervisning sker då alltså inom ramen för g-ortskommunens gymnasieskola.

Tim- och kursplaner för de allmänna ämnena inom det obligatoriska fillvalet om tre veckotimmar per årskurs bör, som föreslås i departements­promemorian, vid behoV'kunna jämkas, så att anknytningen av vissa tillvalsämnen fill en bestämd årskurs slopas. På det sättet kan undervis­ningsgrupper bildas med elever från både årskurs 1 och årskurs 2. Genom att undervisningen på så sätt anordnas i B-form kan urvalet av tillvalsäm­nen med undervisning på filialorten bli större.

Olika remissinstanser, främst länsskolnämnder, har uttalat sig om vikten av ett samarbete mellan berörda g-orts- och icke g-ortskommuner. Jag ser en sådan planeringssamverkan som en absolut förutsättning för att de förslag jag nu lagt fram skall kunna förverkligas. Jag räknar med att länsskolnämnderna här kommer att få en mycket viktig uppgift när det gäller att samordna lokala synpunkter och önskemål till gagn för regionens ungdomar. Mot bakgrund av vad jag tidigare sagt om behovet av en smidig regional och lokal anpassning av utbildningsutbudet förutsätter jag också ett nära samarbete mellan de utbildningsplanerande organen och arbets­marknadsorganen inom regionen.

SÖ har i sitt yttrande över departementspromemorian förordat att yrkes­inriktad utbildning på icke g-ort endast bör etableras temporärt. För egen del vill jag inte binda mig för ett ställningstagande som innebär att det alltid är filialutbildningen som skall läggas ner, då kapaciteten på en studieväg i en region måste minskas. Genom mitt förslag att resurserna tilldelas g-orten har det i statsbidragshänseende ingen betydelse vilken av orterna som skall dra ner sin utbildning. Med hänsyn till den förväntade nedgången av antalet elever i gymnasieskolan, vilken jag inledningsvis berört, är det realistiskt att räkna med att det uppstår situationer, då man måste minska utbildningen på antingen g-orten eller filialorten. I en sådan valsituation utgår jag ifrån att hänsyn också tas fill gjorda investeringar.

Frågan om utrustningsbidrag vid filialutläggning skall jag återkomma till i det följande.

Det bör få ankomma på regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer att avgöra vilka närmare föreskrifter som kan behövas för systemet med filialutbildning.

Jag vill avslutningsvis beröra frågan om interkommunal ersättning. För en elev, som är bosatt i en kommun men undervisas i en annan kommuns gymnasieskola, betalar hemkommunen interkommunal ersättning till gym­nasiekommunen. Bestämmelser om detta finns i skollagen (1962:319) och 

3    Riksdagen 1981/82. 1 saml. Nr 157

Prop. 1981/82:157

34

anslutande föreskrifter. Om kommunerna inte kommer överens om annat, utgår interkommunal ersättning med belopp som årligen fastställs av rege­ringen. Vid fliialutbildning kan det komma att bli så att en kommun får betala interkommunal ersättning för en elev som undervisas inom den egna kommunen. Jag utgår från att berörda kommuner vid behov kommer att träffa särskilda överenskommelser om belopp för interkommunal ersätt­ning i samband med filialutbildning, t. ex. om filialorten tillhandahåller lokaler eller utrustning.

Yrkesinriktad utbildning på icke g-ort med viss gymnasial utbildning

Som jag redan nämnt finns det ett antal orter som - utan att vara g-orter har yrkesinriktad gymnasieutbildning i form av någon eller några linjer och/eller specialkurser. Det rör sig då om utbildning som bedrevs på orten redan före gymnasieskolreformen 1971 och som genom den blev gymna­sieutbildning.

Dessa orter, som uppgår till ett sjuttiotal, intar en mellanställning i gymnasieskolplaneringen. De utgör en egen grupp mellan de rena g-ortema och de orter som helt saknar gymnasial utbildning. De har i skiftande utsträckning alla haft ett underlag för en ofta lokalt arbetsmarknadsanknu-ten yrkesinriktad gymnasieutbildning. De har alla - med något undantag -haft en kontinuitet, baserad på sökande- och avnämarintresse, sedan åt­minstone 1960-talet. Kommunen, där orten ligger, är själv huvudman för gymnasieutbildningen. Skolorna får samma bidrag till utrustning som sko­lorna på de rena g-orterna och de har egen skolledning. En handfull av orterna har under 1970-talet även medgivits en viss utvidgning av sin yrkesinriktade utbildning.

Om en ytterligare utökning av yrkesinriktad utbildning bedöms möjlig på dessa orter, skulle enligt min uppfattning följande principer kunna tilläm­pas. Om den önskade studievägen finns inom en utbildningssektor som redan är representerad i kommunens gymnasieskola, bör länsskolnämnden inom givna länsramar få pröva om skolortskommunen skall få utöka den yrkesinriktade utbildningen. Om den önskade studievägen avser en annan utbildningssektor, bör SÖ:s medgivande krävas för att kommunen skall få anordna den. Ekonomiska och andra konsekvenser av dessa principer behöver dock utredas närmare. Jag är alltså inte beredd att nu ta slutlig ställning till om dessa principer bör införas. Om utredningen ger underlag för detta, behöver ett beslut kunna fattas omgående för att kommunerna skall få tillräcklig planeringstid. Därför bör regeringen redan nu inhämta riksdagens bemyndigande att genomföra mitt förslag.

Prop. 1981/82:157

35

4.4 Överväganden om förläggning av teoretisk utbildning till icke g-ort

Jag har nyss utvecklat mina skäl för en viss spridning av den yrkesinrik­tade utbildningen till icke g-ort och lämnat förslag i anslutning därtill.

Ingen torde invända mot att också elever som söker till teorefiska studievägar bör fä största möjliga närhet till utbildningen. Med en sprid­ning av teoretiska studievägar till samma icke g-orter som den yrkesinrik­tade utbildningen skulle också förutsättningar skapas för en viss integra­tion av de två typerna av utbildning även på små orter. Jag finner det dock inte nu möjligt att föreslå en ytterligare decentralisering av teoretisk utbild­ning, Mina skäl är följande.

Jag har redan i det tidigare erinrat om de senaste årens medvetna styrning av gymnasieskolans dimensionering till förmån för yrkesinriktad utbildning. Jag har i årets budgetproposition genom omprioriteringar kun­nat föreslå rätt betydande belopp för en satsning på mer yrkesinriktad utbildning. Samtidigt bör dimensioneringen av vissa allmänt teoretiska studievägar skäras ned. Under det närmaste decenniet med dess succes­siva minskning av antalet 16-åringar bör - enligt vad jag nu kan bedöma -prioriteringen av yrkesinriktad utbildning fortsätta. Jag har också i min beskrivning av gymnasieskolans utveckling under 1970-talet redovisat hur den teoretiska utbildningen har blivit rätt väl tillgodosedd i fråga om spridning genom besluten om SSG-B och om alternativa timplaner för tre-och fyraåriga linjer.

Det avgörande skälet mot att nu sprida också den teorefiska utbildning­en är emellertid de beräknade merkostnaderna för en sådan spridning, vilka inte kan accepteras i rådande statsfinansiella läge. SÖ har här presen­terat undersökningar av förhållandet mellan skolstorlek och utbildnings­kostnader. Av undersökningarna framgår att skolstorleken har en i stort sett neutral roll när det gäller yrkesinriktad utbildning. Avgörande för detta är de yrkesinriktade linjernas konstruktion med dels mycket stora ämnes­block som studeras gemensamt av klassen, dels mycket få ämnen som måste samläsas med andra klasser och grupper. Bilden är en annan för de teoretiska studievägarna med deras stora utbud av valbara ämnen. Villkor för en rationell ekonomisk organisation är där att samläsningsmöjligheter kan skapas mellan klasser och grupper. Detta kan tillgodoses genom ett' stort elevunderlag och största möjliga samordning av ämnenas timtal på olika linjer.

Ett ytterligare steg i denna riktning har nyligen just i besparingssyfte tagits i och med riksdagens beslut i december 1981 med anledning av prop. 1981/82:14 om förändringar av gymnasieskolans utformning m.m. (UbU 1981/82:5, rskr 1981/82:112). Av de medel som enligt riksdagens beslut skall sparas på anslaget fill gymnasieskolan fr. o. m. läsåret 1982/83 sparas en väsentlig del genom ökad samordning av timplanerna för de tre- och fyraåriga linjerna. Skillnaderna i utbildningskostnader ökar därmed ytterli-

Prop. 1981/82:157

36

gare mellan dagens större gymnasieskolor på g-ort och de små SSG-B-enheterna i glesbygd. SÖ:s analyser har visat att antalet lärarveckotimmar per elev på linjerna E, H, N, S, T och So redan läsåret 1979/80 var mycket högre vid SSG-B-enheterna än vid andra typer av gymnasieskola. Skillna­derna i utbildningskostnader mellan olika timplanesystem kommer att öka ytterligare som en följd av de minskande elevkullarna. Med den lokalise­ring försöksverksamheten med SSG-B i dag har till sju mindre orter kan enligt min mening de relativt högre kostnaderna ses som ett aktivt gles­bygdsstöd frän statens sida i dessa enskilda fall.

Som jag nämnt håller SÖ just på att slutföra en samlad utvärdering av SSG-B-försöket och av viss korrespondensundervisning. Jag har under hand erfarit att SÖ avser föreslå att försöksverksamheten med SSG-B upphör och att försökstimplanerna för SSG-B blir reguljära. SSG-B-enhe-tema bör också enligt SÖ omfattas av bestämmelserna i skolförordningen om allmän skolenhet. Vad beträffar en permanentning av SSG-B-formen och frågan om typ av skolenhet avser jag att återkomma med ett ställnings­tagande senare.

Vidare kommer SÖ enligt uppgift att föreslå att nya SSG-B-enheter får etableras på vissa givna villkor. Mot bakgrund av vad jag fidigare anfört om bl. a, strävan att minska viss teorefisk utbildning finner jag det inte nu möjligt att föreslå en ytterligare spridning av SSG-B-modellen till flera icke g-orter.

Jag anser det också här lämpligt att avvakta beredningen av gymnasie­utredningens förslag, som kan ge delvis andra utgångspunkter för en sam­lad bedömning av dessa frågor.

5    Lokaler och utrustning

Riksdagen har med anledning av proposifionen om kommunalekono­miska frågor inför år 1981 (prop. 1979/80:90 bil. 3, FiU 1979/80:25, rskr 1979/80:287) beslutat att avveckla statsbidragen fill investeringar i skol­byggnader och förhyrande av skollokaler fr.o.m. den 1 juli 1981. Helt avvecklat är statsbidraget fill investeringar vid utgången av innevarande budgetår. Under budgetåret 1981/82 får den planeringsram på 500 milj. kr. som riksdagen redan budgetåret 1978/79 fattade beslut om övergångsvis användas av SÖ för beviljande av statsbidrag i första hand till mindre kommuner för investeringar i skolbyggnader för gymnasieskolan.

Jag vill erinra om de utgångspunkter som låg till grund för beslutet om avveckling av statsbidraget till investeringar i skolbyggnader i syfte att underiätta en flexiblare skolplanering, nämligen att

-

den stafiiga detaljstyrningen av skolbyggnationen avsevärt minskas i syfte att öka det kommunala ansvaret för skolbyggandet,

-

skolbyggandet finansieras på ett sätt som främjar en effektiv kommunal resursanvändning.

Prop. 1981/82:157

37

återanvändning av friställda skollokaler för annat ändamål än undervis­ning underlättas,

samordning av skollokaler och lokaler för boendeservice främjas,

nuvarande köproblem inom skolbyggnadssektorn elimineras, varige­nom bl. a. en kommunal totalplanering av och ett kommunalt totalansvar för kommunens byggnadsinvesteringar möjliggörs.

De köproblem som systemet med investeringsramar för skolbyggande åstadkom gjorde det exempelvis nödvändigt att vid statsbidragsgivningen prioritera byggnadsprojekt, som ledde till att den totala lokalkapaciteten inom skolväsendet ökade. Detta gjorde det nästan omöjligt att genom aktiva åtgärder minska elevantalet i stora skolanläggningar. Även om de friställda lokalerna mycket väl skulle kunna användas för annan verksam­het än undervisning, t. ex. för fritids- och kulturverksamhet, hade statsbi­dragsreglerna lagt hinder i vägen, eftersom bidraget i första hand gick till en utökning av lokalkapaciteten och inte gavs till nya lokaler åt de elever som flyttat från skolan.

Det hittillsvarande finansieringssystemet för skolbyggnader har, som påpekats i departementspromemorian, utgjort ett allvariigt hinder för en rationell "återanvändning" av skollokaler och därmed för en flexiblare och mera rationell kommunal skol- och byggnadsplanering för kommuner­nas totala behov av undervisningslokaler.

Av skäl som jag nyss angett har hittillsvarande statsbidragsregler försvå­rat att man har flyttat elever från en befintlig skola, så att dessa tillsam­mans med nyinflyttade elever kunnat bilda underlag för t. ex. en ny tre-parallellig högstadieskola. När nu statsbidraget till skolbyggande försvin­ner, blir detta en fullt möjlig och realistisk utväg för kommunen, under förutsättning att man kan utnyttja de friställda lokalerna i den äldre skolan på ett kommunalekonomiskt godtagbart sätt.

Friställda lokaler bör exempelvis kunna användas för fria aktiviteter inom den samlade skoldagen och för fritidsverksamhet i anslutning till skoldagen, de kan möjliggöra en ökning av personalutrymmena, vilket behövs i många skolor, de kan ingå i ett fritidshem eller en fritidsgård, de kan användas inom grundutbildning för vuxna och kommunal vuxenutbild­ning, de kan användas som hobby- och föreningslokaler inom ett bostads­område, de kan i vissa fall användas som eller utvidgas till allmänna samlingslokaler, de kan omvandlas till hantverkslokaler.

Jag delar uppfattningen i betänkandet att den s. k. SAMLA-skolan utgör en mycket intressant vidareutveckling av hemavdelningsprincipen. Jag vill i detta sammanhang erinra om att föredraganden i propositionen om den stafiiga skoladministrationen m.m. (prop. 1980/81:107, UbU 1980/81:38, rskr 1980/81:395) bl. a. anförde att SÖ:s främsta uppgifter på skolbygg­nadsområdet bör vara att ge råd och meddela erfarenheter. Föredraganden förordade därför att SÖ utarbetar särskilda underlag för planeringen av skolans fysiska miljö. Dessa planeringsunderlag borde utformas som stöd

Prop. 1981/82:157

38

för skolhuvudmännens analys och beräkning av lokalbehov vid ny-, till-eller ombyggnad av skollokaler. Planeringsunderiagen borde inte innehålla föreskrifter utan genomgående ha karaktären av allmänna råd. Riksdagen hade intet att erinra mot denna uppläggning.

En vidareutveckling av hemavdelningsprincipen är exempel på en sådan uppgift på skolbyggnadsområdet som sammanhänger med SÖ:s ansvar för skolans utveckling. Jag finner det angeläget att planeringsunderiagen i detta avseende innehåller sådana råd att de underlättar för kommuner, som planerar att bygga små högstadieskolor, att åstadkomma ett rationellare lokalutnyttjande än i dag.

Jag vill i detta sammanhang ytterligare betona att staten fr. o. m. nästa budgetår endast har en rådgivande roll i skolbyggnadsfrågor. Efter avveck­landet av statsbidraget till investeringar i skolbyggnader är frågor om skollokaler, deras utformning m. m. en kommunal angelägenhet.

Jag övergår nu till att behandla vissa frågor om utrustning för gymnasie­skolan.

Jag vill först erinra om att jag i årets budgetproposition (prop. 1981/ 82:100 bil. 12 s. 344-346) har förordat att nuvarande system för statsbi­drag till stadigvarande undervisningsmateriel i gymnasieskolan avskaffas fr.o.m. den 1 juli 1982. I stället har jag föreslagit att e« statligt stöd får utgå till kommunerna för kostnader för förnyelse av stadigvarande under­visningsmateriel för tiden fr. o. m. den 1 juli 1982. Detta bidrag bör utgå för varje redovisningsåf med visst för det året bestämt belopp per elev och undervisningstimme i karaktärsämne, dvs. studievägsspecifikt ämne, på studieväg inom teknisk-industriell sektor och teknisk-naturvetenskaplig sektor. Bidrag bör endast utgå för undervisningstimme som är förlagd till skolinsfitufion.

Bidraget till kostnader för förnyelse av stadigvarande undervisningsma­teriel är avsett att varje redovisningsår beräknas på grundval av det faktis­ka antalet elever på studievägar inom de båda sektorerna. Bidraget avses utgå med samma belopp per elev och undervisningstimme oberoende av studievägens lokalisering.

Mitt förslag om att bidraget fill förnyelse av undervisningsmateriel bör bestämmas med utgångspunkt i bl. a. ohka studievägars karaktärsämnen överensstämmer i allt väsentligt med departementspromemorians förslag om ändrade bestämmelser för utrustningsbidrag.

Bidraget till förnyelse av undervisningsmateriel kommer enligt min me­ning, förutom att det ger stöd åt avskrivningskostnader, också att underlät­ta en flexiblare skolplanering. Medel för detta bidrag har jag beräknat till ca 46 milj. kr. budgetåret 1982/83.

I årets budgetproposition (prop. 1981/82:100 bil. 12 s. 345) har jag vidare föreslagit ett särskilt bidrag till första uppsättningen stadigvarande under­visningsmateriel under de närmaste åren för att stimulera en utökning av utbildningskapaciteten på yrkesinriktade utbildningar. Sådana utbildningar

Prop. 1981/82:157

39

kräver oftast dyra investeringar i utrustning. Kommunernas benägenhet att öka kapaciteten på sådana utbildningar bör därför övergångsvis stimu­leras genom ett särskilt bidrag för första uppsättningen stadigvarande undervisningsmateriel. Enligt förslaget bör sådant bidrag kunna utgå med upp till 100% av bidragsunderlaget, dvs. normalkostnaden, på studievägar inom teknisk-industriell sektor och teknisk-naturvetenskaplig sektor. Me­del för detta särskilda statsbidrag till första uppsättningen stadigvarande undervisningsmateriel har jag beräknat till ca 35 milj. kr. budgetåret 1982/ 83.

Enligt mitt förslag i budgetpropositionen bör det ankomma på regeringen att utforma den tekniska konstrukfionen och utfärda de närmare bestäm­melser som erfordras för bidraget fill första uppsättningen stadigvarande undervisningsmateriel. För sammanhangets skull vill jag emellertid redovi­sa att jag, om riksdagen bifaller förslagen i budgetpropositionen, har för avsikt att föreslå regeringen att utfärda bestämmelser som innebär bl. a. följande. Bidrag lämnas med olika procentenheter av bidragsunderlaget för olika studievägar. Det skall kunna utgå ett i förhållande till den normala procentsatsen förhöjt bidrag till vissa studievägar inom teknisk-industriell sektor. Det särskilda statsbidraget till första uppsättningen stadigvarande undervisningsmateriel skall, om kommunen beslutar det, få användas för att hyra undervisningsmateriel. Vid beslut om statsbidrag till första upp­sättningen stadigvarande undervisningsmateriel skall liksom hitfills i varje enskilt fall beaktas möjligheter till sambruk och samplanering av materiel mellan olika klasser och studievägar.

Genom den starka inriktning mot stimulans av yrkesinriktad utbildning, som det särskilda statsbidraget till första uppsättningen stadigvarande undervisningsmateriel innebär, ger detta förbättrade förutsättningar för en flexiblare skolplanering.

Jag vill nu föreslå följande för den yrkesinriktade filialutbildning som jag tidigare behandlat.

Statsbidrag för köp av utrustning för filialutbildningen bör utgå endast om och i den mån bidrag för köp skulle ha lämnats om utbildningen förlagts till g-ortens skola. De sambruksmöjligheter som i så fall hade funnits skall alltså beaktas. Bidrag till köp bör således inte få lämnas om materielen fill följd av sådana sambruksmöjligheter inte hade behövt anskaffas om utbild­ningen i stället förlagts till g-ortens skola.

I de fall sambruk av undervisningsmateriel med redan existerande klasser och studievägar hade kunnat ske om utbildningen förlagts till g-ortens skola, bör emellertid trots detta fullt bidrag kunna utgå för förhyr­ning av undervisningsmateriel på bidragsberättigade linjer och special­kurser på filialorten.

Jag vill i detta sammanhang erinra om vad jag anfört under avsnittet om gymnasieskolan beträffande lokalisering av yrkesinriktad fliialutbildning. Jag räknar med att sådan kommer att kunna förläggas huvudsakligen till

Prop. 1981/82:157

40

orter som har företag inom den aktuella sektorn vilka kan tillhandahälla inbyggd utbildning. För inbyggd utbildning lämnas statsbidrag enligt be­stämmelserna för sådan utbildning.

Beslutet (prop. 1979/80:100 bil. 12 p. C 18 och prop. 1979/80:145, UbU 1979/80:34, rskr 1979/80:363) våren 1980 om förändrade villkor för in­byggd utbildning inom industri, hantverk och handel har bl. a. inneburit ökade möjligheter till ett vidgat utbud av yrkesinriktad utbildning utan ökade etableringskostnader. Genom att en del av utbildningen sker i sko­lan och en del i företag får eleverna bredare utbildning och ökad arbetslivs­erfarenhet. Härigenom frigörs även lokaler, lärare och materiel så att ytterligare elever kan ges plats i skolan. Det nya statsbidraget, som utgår per elev och beräknas för lönekostnader, materiel och lokalkostnader, ger stor frihet i användandet. En grundtanke är att statens bidrag i princip skall vara detsamma antingen utbildningen förläggs till företag eller till skolinsti-tution.

6   Vissa lärarfrågor i gymnasieskolan

I propositionen (1980/81:107) om den stafiiga skoladministrationen m.m. förordades att ordinarie lärartjänster i skolväsendet fortsättningsvis inte bör inrättas eller återbesättas. Riksdagen beslöt i enlighet med försla­get (UbU 1980/81:38, rskr 1980/81:395). I fråga om lektorstjänsterna, som inte har några direkta motsvarigheter i icke-ordinarietjänster, avsåg före­draganden att återkomma. Jag tar nu, efter samråd med chefen för utbild­ningsdepartementet, upp frågan om lektorstjänsterna skall vara ordinarie eller icke-ordinarie.

Enligt min uppfattning bör frågan om lektorstjänsterna ses i samband med tjänsteorganisationen i högskolan. Inom regeringskansliet bereds f. n. förslagen i lärartjänstutredningens betänkande Lärare i högskolan (SOU 1980:3). I avvaktan på prövningen därav bör inte några ändringar ske beträffande lektorstjänsterna. Jag förordar således att lektorstjänsterna i gymnasieskolan tills vidare skall tillsättas som ordinarie.

Det ankommer på regeringen att besluta huruvida tjänsterna skall tillsät­tas med förordnande eller med fullmakt.

I en skrivelse den 3 oktober 1979 rörande kombination av gymnasie­skolstudier och elitidrott tar SÖ upp bl. a. vissa personalfrågor.

Lärarfrågan i ämnet specialidrott kan med nuvarande regler lösas på två sätt, nämligen antingen genom att en fimlärare anställs i specialidrott eller att en gymnastiklärare (lärartjänst 149) i sin tjänst inräknar specialidrott, om han eller hon bedöms ha förutsättningar för den aktuella undervisning­en. Den senare modellen lär, enligt SÖ, vara mindre vanlig. Normalt är det i stället samma person som handhar den icke-timplanebundna verksamhe­ten i specialidrotten och den timplanebundna. Formellt måste han eller hon

Prop. 1981/82:157

41

dä anställas som timlärare i ämnet specialidrott. SÖ antar emellertid att man lokalt i stället väljer den naturliga och praktiska modellen med en anställning för båda funkfionerna, dvs. idrottsläraren eller instruktören med kommunalt reglerad anställning tjänstgör utan särskilt timlärarförord-nande även i det fimplanebundna ämnet specialidrott.

SÖ anser det angeläget att kommunerna inte skall behöva riskera att anklagas för att överskrida sina befogenheter och handla olagligt genom nämnda anordningar och föreslår att bestämmelser liknande dem för vård­området, vilka möjliggör att undervisnitig infogas i kommunalt reglerade anställningar, utfärdas för här berört område.

Enligt min uppfattning är det väsentligt att verksamheten lokalt i skolan kan anordnas på praktiskt lämpligaste sätt. Det finns redan kommunalt anställd personal för verksamheten i specialidrott, som ju till stor del ligger utanför timplanen och skolans ansvarsområde. Det bör därför vara möjligt att i en rent kommunal anställning inräkna tjänstgöring i gymnasieskolan i ämnet specialidrott. Statsbidrag till kostnaderna för tjänstgöringen bör lämnas som för timlärare.

Det bör ankomma på regeringen att utfärda närmare föreskrifter om tjänstgöring i specialidrott för vissa lärafe m. m. och om statsbidrag till kostnaderna härför.

7   Genomförande

Jag har i det föregående lagt fram förslag om modifiering av vissa planeringsprinciper för grundskolans högstadium och den yrkesinriktade utbildningen i gymnasieskolan. De föreskrifter som blir aktuella kommer inte att innebära en skyldighet utan endast en möjlighet för kommunerna att ha filialskolor. Planeringen av organisationen för läsåret 1982/83 pågår f. n. Mina förslag kan i vart faJI för gymnasieskolans del inte genomföras förtän till läsåret 1983/84. I fråga om grundskolan kan emellertid vissa kommuner ha möjlighet att utnyttja förändringarna redan till läsåret 1982/ 83. De nya reglerna får således träda i kraft den 1 juli 1982 för grundskolan och den 1 juli 1983 för gymnasieskolan.

Vad jag har förordat beträffande vissa lärarfrågor i gymnasieskolan bör gälla fr. o. m. den 1 juH 1982.

8   Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen 1. bereder riksdagen tillfälle att ta del av vad jag har anfört om storieken av skolenheter av grundskolan,

Prop. 1981/82:157

42

2.

föreslår riksdagen att godkänna vad jag har förordat om små högsta­dieskolor som inte räknas som självständiga skolenheter vid basresurstill­delningen,

3.

föreslår riksdagen att godkänna att den yrkesinriktade utbildningen i gymnasieskolan skall få den större spridning som jag har förordat,

4.

föreslår riksdagen att godkänna vad jag har förordat om vissa möjlig­heter att anordna yrkesinriktad utbildning i gymnasieskolan i form av filialutbildning i annan kommun,

5.

föreslår riksdagen att bemyndiga regeringen att enligt de principer jag förordat göra det möjligt för kommun med gymnasieskola på icke g-ort att utöka sin yrkesinriktade utbildning,

6.

föreslår riksdagen att godkänna vad jag har förordat om bidrag fill köp och förhyrande av utrustning för fliialutbildning,

7.

föreslår riksdagen att godkänna vad jag har förordat om ordinarie lektorstjänster,

8.

föreslär riksdagen att godkänna vad jag har förordat om tjänstgöring i ämnet specialidrott i gymnasieskolan av personer med kommunalt reglera­de anställningar och om grunder för statsbidrag till kostnader för tjänstgö­ringen.

9   Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition förelägga riksdagen vad föredraganden har anfört för de åtgärder och det ändamål som föredraganden har hemställt om.

Prop. 1981/82:157

43

Bilaga 1

Sammanfattning av departementspromemorian En flexiblare skolplanering (Ds U1981:7)

1    Inledning

Departementspromemorian innehåller en rad förslag till nya eller modi­fierade planeringsprinciper för grundskolan och gymnasieskolan. Studieor­ganisationen i gymnasieskolan kan under senare delen av 1980-talet kom­ma att ändras till följd av de förslag som 1976 års gymnasieutredning kommer att framlägga. Vissa modifieringar kan då behöva göras av plane­ringsprinciperna. De förändringar som nu föreslås är dock så pass angeläg­na att de inte bör vänta.

2   En flexiblare skolplanering

Det är knappast överord att påstå att skolplaneringen hittills i mycket stor utsträckning har koncentrerats kring organisatoriska och pedagogiska förutsättningar för undervisningen i olika typer av skolor.

Att man tillerkänt organisatoriska styrfaktorer en avgörande betydelse har lett fill att man inom skolplaneringen ofta har kommit att se på under­visningen på samma sätt som på industriproduktion. Man har utgått ifrån att en stor materiell resurssatsning borgar för ett gott resultat. Detta synsätt leder mycket lätt till en övertro på stordriftens fördelar.

Det är väsentligt att man även studerar hur resurserna utnyttjas samt tar hänsyn till resultatet av skolans verksamhet. Man måste då i långt högre grad än tidigare uppmärksamma och ta på allvar också de psykosociala miljöfaktorerna i skolan.

Härav följer att man inom skolplaneringen måste uppmärksamma de faktorer som kan påverka den psykosociala miljön i positiv riktning. En begränsning av skolstorleken är en sådan faktor.

Utredningsmannen har i en bilaga till departementspromemorian presen­terat en rad forskningsresultat som rör skolstorlekens betydelse för den psykosociala och pedagogiska miljön. Till helt övervägande del talar dessa forskningsresultat fill de små skolornas fördel och de stora skolornas nackdel.

De mindre skolorna har i allmänhet visat sig ha bättre förutsättningar än de större att utgöra en god pedagogisk och psykosocial arbetsmiljö för både elever och lärare. I de små skolorna är det dessutom lättare att ge eleverna en stark självkänsla och en positiv självuppfattning och därmed goda förutsättningar att möta samhället och vuxenlivet.

Prop. 1981/82:157

44

Ett underläge för den lilla skolan när det gäller materiell standard eller organisatorisk fullständighet kan alltså uppvägas av sådana vinster i anda och psykosocial miljö att resultatet totalt sett blir likvärdigt eller överläg­set den stora skolans.

Detta får givetvis inte tolkas så att alla små skolor har en bra arbetsmiljö och alla stora skolor en dålig. I de enskilda fallen kan det mycket väl vara tvärtom.

Man får inte heller blunda för att mycket små skolor kan ha nackdelar av såväl pedagogisk-organisatorisk som psykosocial art. Till detta kommer att kostnaderna per elev ofta blir betydligt högre i mycket små skolor än i skolor som är något störte.

Vid valet av skolstorlek måste stor hänsyn tas till den förväntade ut­vecklingen av elevunderlaget. Om detta kan beräknas minska, måste man av de skäl som angivits vara betydligt försiktigare att nyetablera små skolor än om elevunderlaget förväntas bh stabilt eller ökande.

Den sannolika huvudtendensen i befolkningsutvecklingen under den nu överbhckbara framtiden innebär ett minskande elevunderlag i både grund­skolan och gymnasieskolan. Detta kan tyckas innebära dystra framtidsut­sikter för de små skolorna i gemen. Man måste dock hålla i minnet att befolknings- och elevutvecklingen ser olika ut i olika landsändar, kom­muner och kommundelar. Endast en flexibel skolplanering med stor lokal frihet att inom givna ramar organisera skolan kan möta denna situafion.

Ett sätt att undvika stora skolor är att minska på koncentrationen av utbildning, dvs. ge den ökad geografisk spridning.

Det finns även andra skäl att ta elevernas och föräldrarnas önskemål om närhet till utbildningen på allvar. Restidskostnaden för individen bör beak­tas som en reell planeringsfaktor. Inte minst gäller detta för gymnasiesko­lan, som nu skall dimensioneras för att kunna ta emot alla ungdomar som går ut grundskolan, även dem som har mycket svag studiemotivation. För dessa ungdomar har avståndet fill skolorten stor betydelse för deras benä­genhet att söka till gymnasieskolan.

Om man vill åstadkomma en balanserad befolkningsutveckling och en god serviceförsörjning i alla delar av landet, blir det vid sjunkande barnan­tal ännu angelägnare än tidigare att söka motverka en omfattande inflytt­ning av unga familjer till de störte tätorterna. Betydelsen av ett decentrali­serat skolväsende kommer då att öka.

Ju mindre centraliserad gymnasieskolan kan göras, desto mindre omfat­tande behöver inackorderingen av elever bli och desto mindre blir risken att ungdomar under studietiden förlorar bindningen till hembygden och lockas att permanent bosätta sig i de större tätorterna.

En ökad decentralisering av högstadiet och av gymnasieskolan kan främja utvecklingen av sekundära stödjepunkter för servicen även utanför skogslänens glesbygder. En sådan utveckling ligger helt i linje med 1976 och 1979 års regionalpolitiska riksdagsbeslut.

Prop. 1981/82:157

45

En ökad spridning av gymnasial utbildning bör även kunna medverka till en förbättring av den inomregionala balansen. Planeringen för gymnasie­skolan kan på så sätt bli ett viktigt instrument för att nå ett av de centrala målen för regionalpolitiken.

Om man tillmäter skolans psykosociala miljö stor betydelse och strävar efter att sprida utbildningen och begränsa skolstorleken, får detta bestäm­da konsekvenser på det skolorganisatoriska planet. Skolplaneringen kom­mer då att i högre grad än hittills präglas av det synsätt som 1969 års glesbygdsutredning gav uttryck åt i satsen: "Utgångspunkten bör vara befolkningens behov av något så när lättillgänglig service och inte de samhälleliga serviceinrättningarnas behov av underlag för sin funktion." Med detta synsätt blir det naturligt att låta alternativa organisationsmo­deller, som är anpassade till olika elevunderlag, finnas vid sidan av varand­ra.

Att tillmäta de psykosociala faktorerna stor vikt får även konsekvenser för de ekonomiska avvägningarna. Det innebär dock inte att de ekonomis­ka hänsynen får eftersättas.

Onödigt dyra lösningar på en plats minskar det ekonomiska utrymmet för att lösa problem på andra platser. Självfallet gäller detta i särskilt hög grad när det ekonomiska läget är så bekymmersamt som f. n. Det är då helt nödvändigt att oavbrutet beakta kravet på sparsamhet och vara öppen även för okonventionella lösningar.

Det är även i nuvarande statsfinansiella läge helt nödvändigt att de principer som här har skisserats kan tillämpas utan att detta leder till ökade kostnader för staten. Statens inflytande över de statsbidragsgrundande bitarna inom skolplaneringen bör därför bibehållas eller ökas, samtidigt som kommunerna får ett ökat inflytande över hur statsbidraget används.

3   Skolenhetsbegreppet

I samband med 1962 års grundskolbeslut fick termen skolenhet sin nuvarande innebörd. De elever inom olika årskurser, som i fråga om skolarbetet stadigvarande bildade en skolorganisatorisk enhet och som således undervisades i ett gemensamt eller i flera närliggande skolhus eller andra undervisningsutrymmen, skulle betecknas som en skolenhet. I nuva­rande statsbidragssystem för grundskolan, som infördes år 1978 som en del av SIA-reformen, utgör antalet elever i de ohka årskurserna vid en skolen­het det underlag på vilket antalet basresurser beräknas.

Under de senaste åren har i skilda sammanhang den tanken framförts att tilldelningen av basresurser i grundskolan skulle kunna grundas på ett större elevunderlag än den enskilda skolenhetens. Som tänkbara undertag har nämnts rektorsområdet eller kommunen,

I realiteten skulle detta innebära att kravet i nuvarande skolenhetsdefmi-

Prop. 1981/82:157

46

fion på att skolenhetens lokaler skall vara närliggande slopades. I relativt tätt befolkade områden skulle det inte medföra någon radikal förändring med hänsyn till möjligheterna att där anordna marginalzoner mellan upp­tagningsområdena, varifrån elever alternafivt kan hänvisas till den ena eller den andra skolenheten. I glesbygd skulle ändringen däremot ofta medföra en standardsänkning. Förändringar av skolenhetsbegreppet som får sådana konsekvenser bör ej genomföras.

Däremot borde det nu vara möjligt att i någon mån uppmjuka kravet på att det endast är elever som faktiskt undervisas i en gemensam eller i flera närliggande skolanläggningar som kan bilda en skolenhet. Detta kan under­lätta en flexiblare skolplanering utan att undanrycka grunden för statsbi­dragssystemet. En sådan modifiering av skolenhetsbegreppet föreslås (se p.7).

4   En begränsning av skolstorleken i grundskolan

En rad motiv för att begränsa skolornas storlek har redovisats (sep.2). Utredningsmannen gör en sammanvägning av olika pedagogiskt-organisa-toriska och ekonomiska faktorer, som måste beaktas vid val av skolstorlek i grundskolan. Hänsyn har därvid även tagits till de förändringar som Lgr 80 kommer ätt medföra. Analysen utmynnar i rekommendationen att man bör eftersträva att ej överskrida följande maximivärden:

Maximiorganisation

Elevantal

Avvikelse från SÖ:s nuvarande rekommendationer

L3p

ca 200

L3p M3p

ca 400

(L2p) M2p H4p

ca 450-600

H6p

ca 500

oförändrat ./. 100 elever oförändrat ./. 200 elever

De angivna gränsvärdena skall inte uppfattas som förslag till bindande stafiiga normer. Men det är vikfigt att det finns riktpunkter beträffande skolornas maximistorlek inte endast för kommunernas skolplanering utan även för de statliga myndigheterna, t. ex, vid utarbetande av rådgivande planeringsunderlag för skolbyggnationen och vid granskning av organisa­tionsplaner.

Det är ingalunda givet att de maximala skolstorlekar som angivits även är optimala, dvs. är de mest lämpliga. Det kan ofta finnas skäl att söka eftersträva skolstorlekar som ligger betydligt under maximivärdena. Alla skolor kan f. ö. inte ens i en tätort ligga vid det övre gränsvärdet, om detta skall kunna hållas, eftersom relativt små ökningar av elevunderlaget då medför att gränsvärdet överskrids.

Ett sätt att begränsa skolstorleken är att ej genomföra en så strikt stadieuppdelning av skolorganisationen som i dag. Man behöver inte nöd-

Prop. 1981/82:157

47

vändigtvis ha hela stadiet i samma skola. En MH-skola t. ex. förutsätts nu ha årskurserna 49. Den skulle i stället kunna ha årskurserna 6-9. På motsvarande sätt skulle en LM-skola kunna ha årskurserna 35, medan årskurserna 1 och 2 skulle kunna förläggas till ett skolhus med förskola och lågstadium.

En nackdel är att eleverna och klasslärarna måste byta skola vid över­gången från årskurs 2 till 3 resp. från årskurs 5 till 6. Systemet torde därför i första hand kunna komma i fråga i tätorter med korta avstånd mellan skolorna.

För det befintliga skolbeståndets del kan en sänkning av elevantalet i de största skolorna endast uppnås på sikt. Den metod som kan användas i befinfiiga skolor för att minska skolstorleken - mätt i antalet elever - är att sänka beläggningsgraden. Av både samhällsekonomiska och kommu­nalekonomiska skäl måste då de friställda skollokalerna kunna "återan­vändas", dvs. utnyttjas för annan verksamhet än den de ursprungligen var avsedda för.

Vid en begränsad inflyttning av högstadieelever i ett område har kom­munen i dag ofta ingen annan möjlighet att ordna lokalfrågan än att bygga fill en befinflig högstadieskola. Ett sätt att undvika en sådan ökning av skolstorleken är att möjliggöra och underlätta anordnandet av små högsta­dieskolor.

5   Hemavdelningsprincipen

SIA framhöll att man bör eftersträva att ge varje arbetsenhet en lokal­mässig förankring i skolbyggnaden genom att förlägga en så stor del av arbetsenhetens verksamhet till en bestämd lokalgrupp - en hemavdelning att eleverna kan uppleva denna del av skolanläggningen som "sin".

En hemavdelning kan omfatta en grupp av lärosalar/klassrum/basutrym­men, fill dessa angränsande komplementutrymmen (dvs. utrymme för gemensamma studier och för läromedelsförvaring) samt ett eller flera kapprum. SIA ansåg att ordet hemrum bättre än ordet klassrum täcker de funkfioner som en hemavdelnings basutrymmen kan komma att fylla vid ett konsekvent genomfört arbetsenhetssystem.

På högstadiet torde det vara av speciellt värde att kunna fillämpa en renodlad hemrumsprincip i årskurs 7. Därigenom underlättas övergången från mellan- fill högstadiet. Detta är möjligt att åstadkomma även vid högstadieskolor, som är projekterade helt enligt SÖ:s tidigare normer och som därför har färre lärosalar än klasser. Hemrums- och hemavdelnings­principen är alltså möjlig att tillämpa även i äldre högstadieskolor.

Under våren 1979 presenterade en arbetsgrupp vid SÖ:s skolbyggnads­byrå en idéskiss till en annorlunda högstadieskola under arbetsnamnet SAMLA-skolan. Hemavdelningen har här byggts upp kring en kärna av gemensamma lokaler för laborativa och estefiskt-prakfiska arbetsmoment.

Prop. 1981/82:157

48

Varje arbetsenhet/hemavdelning blir i stor utsträckning självförsörjande när det gäller undervisningslokaler.

SAMLA-skolan utgör en mycket intressant utveckling av hemavdel­ningsprincipen. SÖ bör få i uppdrag att vidga sina studier av SAMLA-skolan till att omfatta högstadier av olika storlek. Man bör därvid särskilt undersöka möjligheten att åstadkomma ett rationellare lokalutnyttjande än i dag vid små högstadieorganisationer.

En tillämpning av hemavdelningsprincipen såväl på högstadiet som på låg- och mellanstadiet skapar även möjligheter att utveckla en mer generell skolbyggnadstyp. De variationer i lokalbehov som under olika skeden normalt uppträder i ett bostadsområde kan då mötas med åtgärder som ej berör de permanenta skolbyggnaderna. Detta minskar behovet av tillbygg­nader och underlättar en begränsning av skolstorleken och en flexiblare skolplanering.

6    Nyetablering av små högstadier

En princip som sedan mitten av 1950-talet har tillämpats vid högstadie­planeringen är att nyetablering av högstadier med mindre än tre paralleller normalt endast får ske i glesbygd. Det finns nu inte längre några tunga pedagogiska och skolorganisatoriska skäl att bibehålla denna princip. Erfarenheterna från glesbygdshögstadierna under 1970-talet visar att såväl elevernas valfrihet som lärar- och lokalförsörjningen vid fillämpningen av Lgr 69 på ett godtagbart sätt har kunnat tillgodoses i högstadier med mindre än tre paralleller. Lgr 80 bör ytterligare förbättra situationen.

Om man kan bemästra de organisatoriska och pedagogiska problemen i små högstadier i glesbygd, bör man i ännu större utsträckning kunna göra det vid små högstadier i tätare befolkade regioner. Flera skäl talar för att sådana små högstadier nu bör kunna få inrättas.

I områden som inte utgör ren glesbygd och som har eller kan beräknas få - ett relativt stabilt elevunderlag bör möjligheter öppnas att nyetablera tvåparallelliga högstadier i form av filialskolor till störte högstadieskolor. Det totala antalet basresurser på högstadierna vid huvudskolan och fihal-skolan sammantagna beräknas därvid på det sammanlagda elevantalet per årskurs vid de båda skolorna.

Även basresursernas storlek i form av antalet lärarveckotimmar bör beräknas för filialskolan och huvudskolan gemensamt. Lågfrekventa val vid filialskolan bör kunna tillgodoses genom att elever med sådana val reser till huvudskolan och ingår i tillvalsgrupper där. Ett annat alternativ är att man ordnar samläsning mellan årskurserna i tillvals- och alternativkurs-ämnen på det sätt som har praktiserats vid vissa glesbygdshögstadier.

Om såväl antalet basresurser som basresursernas storlek beräknas för huvud- och filialskolan sammantagna, finns det inte längre sedan inves-

Prop. 1981/82:157

49

teringsbidraget fill skolbyggande nu har borttagits - några ekonomiska skäl för staten att motsätta sig nyetablering även av enkla högstadier (dvs. med endast en basresurs per årskurs) i form av filialskolor.

Lärarförsöijningen är fortfarande ett problem, men om kommunen kan bemästra detta genom att låta lärare från huvudskolan tjänstgöra även vid filialskolan (vilket är ett alternafiv till att låta samtliga elever i filialskolan dagligen pendla till centralorten) bör även enkla högstadier få nyetableras.

Enkla och tvåparallelliga högstadier bör regelmässigt kombineras med låg- och mellanstadium. Därigenom förbättras lokalutnyttjandet och mini-meras lokalkostnaden per elev samtidigt som lärarförsörjningen underiät-tas.

Filialhögstadiet bör kunna ingå i arbetsområdet för huvudskolans rektor. Avståndet mellan skolorna kommer normalt inte att vara större än att den samlade skolledningen inom arbetsområdet i form av rektor, studierektor och fillsynslärare med assistans av lärare med specialfunkfion bör kunna både administrativt och pedagogiskt leda verksamheten vid båda högstadi­erna.

Det kan finnas lokalt betingade skäl för att låta ett filialhögstadium endast omfatta en eller två årskurser. Även sådana partiella filialhögstadier bör därför kunna få förekomma.

7    Bevarande av små grundskolor

Det är högst sannolikt att den allmänna sänkning av elevantalet som under 1980-talet kommer att inträffa på alla tre stadierna i grundskolan kommer att medföra att antalet små skolor med vikande elevunderlag totalt sett kommer att bli större än under 1970-talet.

Om man möter denna utveckling med en anpassning av undervisningens organisation och är beredd att tillämpa alternativa pedagogiska modeller, så som man med framgång har gjort i många glesbygdsskolor under 1970-talet, bör de små skolorna i stor utsträckning kunna bevaras även under 1980-talet.

Små högstadier i glesbygd bör ej tvingas in i ett filialskolsystem, som för dem skulle innebära ekonomiska försämringar. Filialsystemet bör dock kunna tillämpas i mer tätbefolkade regioner med vikande elevunderlag som ett alternativ till nedläggning av små skolor.

Utöver införandet ay filialskolbegreppet i skolans regelsystem bör skol-enhetsdefmifionen i skolförordningen modifieras på följande sätt (ändring­en markerad genom kursivering):

En med hänsyn till elever, som undervisas eller som utan allvarligare olägenheter skulle kunna undervisas antingen i ett gemensamt eller i flera varandra näraliggande skolhus eller andra lokaler för undervisningen, be­stämd organisatorisk enhet inom skolväsendet. 

4    Riksdagen 1981/82. I saml. Nr 157

Prop. 1981/82:157

50

Med en sådan definition kommer elevernas faktiska fördelning på skol­anläggningar inte att styra skolenhetsbildningen så hårt som i dag. Fortfa­rande skall dock en särskild prövning av basresurstilldelningen göras av länsskolnämnden för varje enskild skolenhet. All vederbörlig hänsyn kan fortfarande tas fill de lokala förhållandena.

Om en kommun vill bibehålla en skola, som genom avfolkning blivit så liten att den enligt nuvarande praxis skulle läggas ner, kan detta ske utan invändningar från länsskolnämnden. Men nämnden har frihet att bedöma om skolan skall räknas som egen skolenhet och tilldelas basresurs(er) eller om skolenheten skall strykas ur organisationsplanen och eleverna räknas in i elevunderlaget för en annan skolenhet, där de skulle komma att gå om deras gamla skola lades ner. Driften av den lilla skolan får i det senare fallet ske med hjälp av den för kommunen gemensamma förstärkningsre­sursen.

8   Integrationen inom gymnasieskolan. Skolenheternas storlek

Dagens gymnasieskola är i motsats fill grundskolan uppdelad på ett stort antal studievägar. Som studievägar räknas linjer, specialkurser, grenar och varianter.

Linjerna kan uppdelas på tre teorinivåer (minst treåriga teorefiska linjer, tvååriga teorefiska linjer och tvååriga direkt yrkesinriktade linjer) och tre stora utbildningssektorer (humanisfisk-social sektor, ekonomisk sektor och teknisk-naturvetenskaplig sektor).

Principbeslutet att de tidigare gymnasiala skolformerna gymnasium, fackskola och yrkesskola skulle sammanföras till en enda skolform -senare kallad gymnasieskolan - fattades av riksdagen år 1968. I proposi­tionen anförde departementschefen bl. a. att varje skolenhet i den nya skolformen borde erbjuda ett allsidigt val av studievägar. Man borde alltså undvika att organisera skolenheter med en ensidig inriktning mot ett enda område, t. ex. enbart det tekniska eller enbart det ekonomiska. Detta betydde dock inte att skolenheterna behövde vara identiska. Då flera skolenheter fanns i en kommun kunde och måste ibland utbildningen i de olika enheterna av resursskäl ha sin tyngdpunkt inom skilda områden.

På grundval av riksdagens principbeslut utformade regeringen de regler om gymnasieskolans skolenheter som fortfarande gäller. Skolförordningen skiljer på tre slag av skolenheter:

Allmän skolenhet skall ha minst en tre- eller fyraårig linje (svarande mot tidigare gymnasielinje), minst en av linjerna Ek, So och Te (svarande mot tidigare fackskolelinje) och minst två studievägar i gymnasieskolan av annat slag (tvååriga yrkesinriktade linjer eller specialkurser). Finns för en kommuns gymnasieskola två eller flera skolenheter, krävs för att en sådan skolenhet skall vara allmän enhet även att de sistnämnda

Prop. 1981/82:157

51

studievägarna omfattar minst 18 poäng eller det lägre poängtal, dock lägst nio poäng, som skolöverstyrelsen medger för skolenheten.

Särskild skolenhet typ 1 motsvarar i huvudsak fidigare yrkesskola.

Särskild skolenhet typ 2 motsvarar närmast tidigare gymnasium.

År 1975 presenterade SÖ ett förslag till integrafionskriterier. Enligt detta förslag kan integrafionen vid en gymnasieskolenhet betecknas som tillfredsställande om följande krav är uppfyllda:

Sektorintegration - såväl den teknisk-naturvetenskapliga som den hu-manistisk-sociala-ekonomiska sektorn skall vara representerade. (SÖ har valt att från integrafionssynpunkt betrakta den humanistisk-sociala och den ekonomiska sektorn som en gemensam sektor).

Nivåintegration - såväl de minst treåriga linjerna som de tvååriga linjerna skall vara representerade inom vardera sektorn.

Könsintegration - minst 40 procent av eleverna skall vara flickor och minst 40 procent pojkar.

Praktik-teoriintegration - minst 25 procent av eleverna skall gå på prakfiska (direkt yrkesinriktade) studievägar och minst 25 procent på teoretiska studievägar.

Dessa integrafionskriterier är delvis mer långtgående och delvis mindre långtgående än skolförordningens krav på en allmän skolenhet.

Att elever på olika studievägar sammanförs till samma skolenhet innebär i och för sig ingen integration, det innebär endast att man skapar vissa yttre förutsättningar för integration. Den egentliga integrationen är något betyd­ligt subtilare än att vistas under samma tak. Den är som SÖ framhåller i sin integrationsutredning en psykologisk, pedagogisk och social process.

Det finns en överhängande risk att den stora allmänna gymnasieenheten segregerar i stället för att integrera människor. Storskaligheten blir då ett hot mot demokrafi och medinflytande på arbetsplatsen. Ju större skolan är, desto större är denna risk.

Av detta följer att ett mål för gymnasieskolplaneringen bör vara att begränsa storleken på de integrerade skolenheterna.

En analys av allmänna skolenheters minimistorlek visar följande.

Med hänsyn till gymnasieregionernas faktiska struktur kan tio linjer och i runt tal 400 elever i dag betraktas som minimistorlek för allmänna skolen­heter som utgör den enda gymnasieskolan i gymnasieortskommunen.

En allmän skolenhet i en kommun med flera gymnasieskolenheter måste i dag ha minst 300 elever. Med hänsyn fill den faktiska linjeuppsättningen på gymnasieorterna och de olika linjernas elevfrekvenser måste dock den genomsnittliga skolstorleken i realiteten vara närmare 500 elever, om två allmänna skolenheter som båda uppfyller 18-poängskravet skall kunna anordnas i samma kommun.

Kravet på 18 poäng är betydligt svårare att uppfylla än såväl grundkra­ven på en allmän skolenhet i skolförordningen som SÖ:s förslag till integra­tionskriterier. Det låser dessutom i hög grad kommunernas planeringsför­utsättningar och motverkar därigenom en flexiblare skolplanering.

Prop. 1981/82:157

52

Det ligger då nära till hands att fråga sig om inte skolförordningens nuvarande bestämmelser om allmänna skolenheter skulle kunna ersättas av de av SÖ föreslagna integrationskriterierna. Detta förslag bör dock inte i sin helhet läggas till grund för bindande bestämmelser.

I stället bör följande riktlinje, utan att skolförordningen ändras, kunna ges för SÖ:s prövning av sänkt poängtal för de praktiska studievägarna vid en allmän skolenhet i kommun med flera gymnasieskolenheter:

Ett lägre poängtal än 18 på de praktiska, direkt yrkesinriktade studievä­garna bör kunna medges om minst 25 procent av eleverna går på dessa studievägar och minst 25 procent går på teoretiska studievägar och om skolenheten omfattar minst 25,5 poäng.

Denna regel ger samma minimistorlek på skolenheterna som nuvarande bestämmelser och därmed oförändrade kostnader. Den underlättar dock en smidig och flexibel skolplanering när det gäller elevernas fördelning på skolenheter utan uppgivande av rimliga krav på formella integrationsförut­sättningar.

Det nedre gränsvärdet, vid vilket en uppdelning på två allmänna skolen­heter är möjlig, kan i praktiken variera mellan i runda tal 1 000 och 1 200 elevplatser. Om man i stället för 18-poängskravet tillämpar den här ovan föreslagna regeln för prövning av sänkt poängtal på de praktiska studievä­garna, blir utfallet i stort sett detsamma.

En analys av de ekonomiska konsekvenserna av en uppdelning visar att en uppdelning på två skolenheter med hänsyn till lärarkostnaden per elev bör kunna övervägas när det totala antalet elevplatser överstiger det nedre gränsvärdet för uppdelning på två allmänna enheter, dvs. 1 000 - I 200 platser. En förutsättning är dock att Hnjerna och grenarna i huvudsak fördelas på skolenheter utan att klyvas, dvs. utan att uppdelas på flera enheter. Även kostnaden för utrustning i linjernas karaktärsämnen blir då i stort sett densamma som vid odelad organisation under förutsättning att närliggande utbildningar, mellan vilka visst sambruk av utrustning kan ske, placeras vid samma skolenhet. Allt detta talar för en viss sektorisering av skolenheterna.

Till kostnader för anskaffande av första uppsättningen stadigvarande undervisningsmateriel lämnas f. n. statsbidrag för direkt yrkesinriktade linjer och närliggande specialkurser samt för treårig naturvetenskaplig och fyraårig teknisk linje jämte närliggande specialkurser.

Detta betyder att man endast behöver anordna Hnje N eller T eller en yrkesinriktad linje vid en skolenhet för att i realiteten även få statsbidrag till ämnen på de teoretiska linjer till vilka statsbidrag enligt nuvarande bestämmelser ej skall utgå. Det nuvarande bidragssystemet är i detta avseende inte konsekvent.

Statsbidragsbestämmelserna bör ändras så att det inte är vissa studievå­gar utan endast dessa studievägars karaktärsämnen som konstituerar en

Prop. 1981/82:157

53

rätt till utrustningsbidrag. Detta får även den posifiva bieffekten att statens kostnader för utrustningen i stort sett kan göras oberoende av om skolor­ganisationen (genom i första hand linjefördelning) delas upp på flera skol­enheter eller inte.

För en gymnasiekommun som står i begrepp att ändra eller utvidga sin gymnasieorganisation, påverkas kostnadsutfallet även av en rad andra faktorer än de här nämnda. Den vikfigaste faktorn att ta hänsyn till i detta sammanhang är nettobehovet av nybyggnafion och nyutrustning. Om ny-byggnafion av olika skäl är nödvändig eller mycket angelägen, blir de varierande möjligheterna till återanvändning av de befintliga skolorna ofta avgörande för den totala kostnadsbilden.

9   Gymnasieskolans spridning och lokalisering

Den år 1960 tillsatta gymnasieutredningen (GU) fann det angeläget att gymnasieutbildningen i möjligaste mån decentraliserades. Å andra sidan fick inte denna utspridning ske i större utsträckning än att elevunderlaget för alla eller åtminstone flertalet studievägar blev tillräckligt i samfiiga gymnasieregioner (g-regioner).

Enligt GU:s beräkningar erfordrades ett elevunderlag om minst 400 16-åringar för att gymnasiet i en region skulle få en godtagbar fullständighet. Samma gällde för de tvååriga fackskolor, som riksdagen år 1962 hade beslutat skulle inrättas.

I samband med riksdagsbeslutet år 1968 om gymnasieskolans införande fastslogs att flertalet studievägar inom gymnasieskolan borde anordnas på varje ort med gymnasieskolutbildning. Befintlig utbildning utanför gymna­sieorterna borde dock kunna bibehållas så länge det fanns en fillfredsstäl­lande elevtillströmning och ett klart avnämarintresse för utbildningen.

På förslag av SÖ och efter godkännande av riksdagen år 1973 startade detta år försöksverksamhet med särskild samordnad gymnasieskola (SSG). Timplanerna för de minst treåriga linjerna hade där samordnats så att dessa linjer kunde anordnas redan vid ett elevunderlag på ca 300 16-åringar.

Försöksverksamheten avslutades år 1979, då riksdagen beslöt att alter­nativa timplaner, i huvudsak överensstämmande med dem som utprövats i SSG, normalt skall tillämpas i g-regioner med mindre än 400 16-åringar. För nyetablering av gymnasieskola med alternativa fimplaner bör krävas ett stadigvarande elevunderlag om minst 250-300 16-åringar.

År 1974 framlade SÖ förslag om försöksverksamhet med gymnasial utbildning i glesbygd. Förslaget byggde på en fortsatt bearbetning av SSG-timplanerna i syfte att möjliggöra en kvalitativt fullgod gymnasieskolut­bildning vid ett så lågt elevunderlag som 150 16-åringar. Organisationsmo­dellen kom senare att kallas särskild samordnad gymnasieskola av B-form (SSG-B). 

5    Riksdagen 1981/82. 1 saml. Nr 157

Prop. 1981/82:157

54

Försöksverksamhet med SSG-B pågår nu i sju glesbygdskommuner som saknar egen g-ort. Även tvåårig social linje får numera anordnas inom SSG-B.

Regeringen har nyligen givit SÖ i uppdrag att göra en sammanfattande utvärdering av SSG-B. Samtidigt skall den korrespondensundervisning som i dag förekommer i Torsås och Osby kommuner utvärderas.

År 1974 framlade SÖ förslag till riktlinjer för övergång från yrkesinriktad specialkurs till finje på icke g-ort. Förslaget godkändes av regeringen. Under den senare halvan av 1970-talet har sådan övergång skett i samman­lagt 18 kommuner utan g-ort. Bland dessa kommuner återfinns samtliga 7 SSG-B-kommuner.

Sedan gymnasieskolans start år 1971 har antalet g-regioner ökat från 120 fill 136. Läsåret 1980/81 hade 7 regioner mindre än 300 16-åringar, medan 19 regioner hade mindre än 400 16-åringar.

Under förutsättning att intagningsplatserna på gymnasieskolans 25 linjer fördelas helt i överensstämmelse med den av riksdagen fastställda riksför­delningen, kan i dag 10 linjer med en sammanlagd intagningskapacitet av ca 62 % av årskullen anordnas vid ett elevunderlag av 300 16-åringar. Vid 400 16-åringar kan 12 linjer anordnas med en intagningskapacitet svarande mot ca 80 % av årskullen, medan 600 16-åringar ger underlag för 15 linjer, vilka tillsammans kan ta emot ca 90 % av dessa 16-åringar. En ytterligare fullständighet i linjeutbudet kräver ett mycket snabbt sfigande elevunder­lag samtidigt som den totala intagningskapaciteten ökar mycket långsamt.

För att flera grenar av samma linje skall kunna inrättas krävs i flertalet fall ett betydligt större elevunderlag, eftersom det lägsta förekommande antalet intagningsplatser per linje normalt endast ger utrymme för en gren.

För flertalet linjer svarar i dag den faktiska spridningen på g-regioner mot vad man kan förvänta med hänsyn till linjernas riksgenomsnittliga platsfrekvenser. Fyra linjer har dock en betydligt större spridning än vad de skulle ha haft, om platserna hade fördelats på regioner i proportion till regionernas storlek. Motsatsen gäller för fyra andra linjer.

Av en SÖ-undersökning från början av 1970-talet framgår att den lokala sökandefrekvensen till en linje eller gren vid denna tid var mer än dubbelt så hög i de regioner där utbildningen fanns, som i de regioner där den saknades.

En väsentlig fråga är om detta visar att ett ofullständigt utbud av studie­vägar på en ort generellt sett leder till en avlänkning av många ungdomars studievägval. Att så är fallet har varit en central doktrin i den hittillsvaran­de planeringen för det gymnasiala skolväsendet.

Om en elev upplever flera studievägar som lika lockande - eller ledande till samma mål och av dessa vägar väljer den som är lättast tillgänglig, är det inte befogat att säga att valet av studieväg har avlänkats.

Ett par SÖ-undersökningar visar att eleverna tycks betrakta vissa linjer som så närliggande, att de i stor utsträckning kan ersätta varandra. Sådana

Prop. 1981/82:157

55

närliggande linjer ligger mestadels i samma sektor och på samma teorinivå. De tvååriga teorefiska linjerna förefaller i betydande grad enligt elevernas uppfattning vara utbytbara mot tvåårig praktisk linje och vice versa -dock endast inom samma sektor. Trots den mycket omfattande differentie­ringen i gymnasieskolan tycks det enligt de här nämnda undersökningarna ur elevens synvinkel bara finnas ett tiotal egentligt olika utbildningsalter­nativ.

Närhet till utbildningen är speciellt viktig för ungdomar med svag studie­motivation. Dessa ungdomar söker sig i första hand till yrkesinriktad utbildning. Det är därför från denna synpunkt viktigast att den yrkesinrik­tade utbildningen ges en så stor geografisk spridning som möjligt.

Benägenheten att söka sig till utbildning på hemorten kan även användas som ett styrinstrument. En decentralisering av sådan yrkesutbildning där vi i dag har svårt att rekrytera elever kan medföra att intresset för utbild­ningen ökar.

En spridning av gymnasieskolan till områden som tidigare har saknat sådan utbildning kan där leda till ett betydligt störte faktiskt elevunderiag än vad man i dessa områden hittills har varit van vid och räknat med i sina prognoser. Erfarenheterna från bl. a. försöksverksamheten med SSG och SSG-B pekar i denna riktning.

Den linjedelade gymnasieskolan omfattar nu närmare 100 studievägar i form av linjer, grenar och varianter. Av dessa kan högst 17 anordnas i praktiskt taget samtliga g-regioner och detta trots att de små regionerna på minst 4 av linjerna har tilldelats en större andel platser än riksgenomsnit­tet. Det mål angående gymnasieskolans fullständighet på g-orterna som riksdagen uppställde på 1960-talet var omöjligt att uppnå redan med den differentiering och den geografiska spridning gymnasieskolan hade vid starten. Eftersom såväl differentieringen som spridningen har ökat ytterli­gare under 1970-talet, är målet än mer ouppnåeligt i dag. Det bör därför nu slås fast att målet inte bör vara att flertalet studievägar skall kunna anord­nas på samfiiga orter med gymnasieskola.

Däremot bör som grundläggande planeringsprincip gälla att en allsidig uppsättning linjer skall anordnas på alla g-orter. Med "en allsidig uppsätt­ning linjer" bör menas att linjer av olika längd bör finnas inom samtliga tre huvudsektorer. Dessutom bör intagningsplatserna vara ungefär lika förde­lade på teoretiska och direkt yrkesinriktade Unjer, vilket i stort sett svarar mot riksfördelningen. Sammantagna garanterar dessa kriterier att eleverna tillförsäkras en godtagbar valfrihet.

Det lokala linjeutbudets bredd och allsidighet kan i dag betecknas som tillfredsställande i samtliga g-regioner. Även i de minsta regionerna är elevernas valfrihet godtagbar.

Antalet 16-åringar kommer om ett par år att börja minska relativt kraf­tigt. Detta kommer att medföra vissa nya problem när det gäller att upp­rätthålla utbudet av studievägar i de mindre g-regionerna. De mest hög-

Prop. 1981/82:157

56

frekventa linjerna kräver dock så små elevunderlag att de även i fortsätt­ningen bör kunna anordnas i praktiskt taget alla g-regioner. Allsidigheten i g-regionernas utbud av studievägar bör alltså i stort sett kunna upprätthål­las.

Just för att elevunderlaget börjar svikta är det nu extra angeläget att på allt sätt söka upprätthålla den geografiska spridning gymnasieskolan har uppnått.

Det finns även anledning att noga pröva alla möjligheter att öka sprid­ningen ytterligare genom upprättande av nya g-orter. Detta bör inte vara omöjligt med tanke på att utvecklingen av antalet 16-åringar kommer att variera avsevärt mellan olika delar av landet.

Övergången från specialkurs till linje på icke g-ort, försöksverksamheten med SSG-B samt den ökade satsningen på företagsförlagd utbildning som har skett under det senaste året innebär att principen om att gymnsieskol-utbildning endast får nyetbleras på g-orterna i betydande grad har upp­luckrats under 1970-talet. Det finns en rad regionalpolitiska och skolpoli-fiska skäl för att denna utveckling bör fortsätta och förstärkas.

Även om en ökad decentralisering av gymnasieskolan av många skäl är önskvärd, kan det inte bli fråga om att införa någon fri etablering av gymnasieskolor. En ökad decentralisering kan endast ske under vissa bestämda förutsättningar.

      Tillgängligheten bör totalt sett förbättras genom decentraliseringen. Det

innebär att den utbildning som anordnas på icke g-ort normalt även skall

finnas påg-orten.

e Det är därför i första hand högfrekvent utbildning som kan komma i fråga vid en decentralisering.

En ökad decentralisering av en utbildning får inte medföra att redan gjorda investeringar i lokaler och utrustning på g-orten inte kan utnyttjas till fullo. Det innebär att det i första hand är när en utbildning expanderar på en ort, som man kan och bör överväga möjligheten att decentralisera utbildningen i stället för att öka utbildningsresurserna på g-orten. Ibland bör dock, under vissa premisser en studieväg kunna decentraliseras utan att utbildningskapaciteten på just denna studieväg därigenom totalt sett ökar.

Om decentraliseringen medför att de genomsnittliga gruppstorlekarna minskar, kommer kostnaden per elev att öka. Åtgärder måste därför vidtas för att minimera risken för sådana kostnadsökningar. Nyetablering av yrkesinriktad utbildning på icke g-ort bör kunna ske

både i form av specialkurs och i form av linje. I båda fallen bör undervis­ningen omfatta även allmänna ämnen enligt Lgy 70.

I huvudsak tre olika typer av nyetableringar av yrkesinriktad utbildning på icke g-ort är tänkbara.

1) De förbättrade möjligheter att anordna företagsförlagd utbildning som har skapats genom ett riksdagsbeslut år 1980 bör utnyttjas i ökad utsträckning.

Prop. 1981/82:157

57

2)

En g-ortskommun som behöver utöka sitt lokalbestånd bör kunna hyra tomma lokaler även utanför g-orten och dit - mer eller mindre temporärt - förlägga enstaka yrkesinriktade utbildningar i form av special­kurs eller linje. Dessa utbildningar bör administrativt och pedagogiskt vara knutna till skolenhet på g-orten och alltså få form av filialutbildningar. Undervisningen i allmänna ämnen bör vara förlagd till huvudskolan. G-ortskommunen bör vara huvudman för filialutbildningen, även om denna är förlagd fill annan kommun. Statsbidrag till inköp av utrustning bör endast utgå om utbildningskapaciteten på studievägen totalt sett ökar inom g-regionen genom att filialutbildningen anordnas.

3)

Om flera yrkesinriktade studievägar inrättas på en och samma ort, öppnas möjligheter att i ekonomiskt godtagbara former ordna undervisning i allmänna ämnen på skolorten. I detta fall bör skolortskommunen vara huvudman för utbildningen och alltså anställa lärare och skaffa lokaler och utrustning. Också i detta fall bör gälla att utrustningsbidrag endast utgår om utbildningskapaciteten på de aktuella studievägarna totalt sett ökar inom g-regionen till följd av decentraliseringen. Även om det nu inte är fråga om filialutbildning, är en nära samverkan med g-ortens gymnasiesko­la mycket önskvärd. Genom en sådan samverkan bör önskemålet om pedagogisk och social integration i betydande grad kunna tillgodoses.

Följande kriterier, som sammanfaller med kriterier för övergång från specialkurs till linje på icke g-ort, bör gälla för nyetablering av yrkesinrik­tade utbildningar på icke g-ort enligt detta alterntiv:

Utbildning inom minst två av de utbildningsområden som täcks in av linjerna Dk, Et, Fo och Ve skall kunna anordnas på skolorten.

Inom de anordnade utbildningarna skall intagningskapaciteten samman­lagt omfatta minst 23 intagningsplatser.

Elevunderlaget i skolortens naturliga upptagningsområde skall omfatta minst 150 16-åringar.

Grundskolans högstadium skall finnas på skolorten. De första två åren efter det att utbildningar enligt alternativ 3 har nyetablerats på en ort bör dessa utbildningar anordnas i form av specialkurser. Om platsutnyttjande-graden i årskurs 1 under dessa två år inte har varit mindre än riksgenom­snittet för studievägarna, bör övergång till linjer kunna ske. Utbildningarna far då samma permanenta karaktär som på g-orten. Denna regel överens­stämmer med vad som nu gäller vid övergång från specialkurs till linje på icke g-ort.

I regioner, där möjligheten att anordna linje Ko på g-orten inte även­tyras, bör även denna linje kunna få anordnas på icke g-ort under förutsätt­ning att minst två av linjerna Dk, Et, Fo och Ve också anordnas där. SÖ bör få i uppdrag att undersöka möjligheten att anordna samläsning mellan årskurserna 1 och 2 av linje Ko.

Särskilda skäl, t. ex. den lokala arbetsmarknadens inriktning, kan finnas för att i enskilda fall medge att linje Ba eller linje Pr anordnas på icke g-ort.

Prop. 1981/82:157

58

För nyetablering av teoretisk utbildtting på icke g-ort bör vissa särskilda förutsättningar uppställas:

Elevunderlaget inom det naturliga upptagningsområdet bör omfatta minst 150 16-åringar. Detta elevunderlag är tillräckligt för att anordna linjerna E, H, N, S, T och So enligt den modell som tillämpas vid försöksverksamheten med SSG-B.

Den sammanlagda lokala platsfrekvensen på linjerna E, H, N, S, T och So bör normalt inte få öka inom g-regionen till följd av nyetableringen. En sådan bör därför i första hand kunna komma i fråga, om man är beredd att minska dessa linjers sammanlagda intagningskapacitet på g-orten. Om det finns starka regionalpolitiska skäl för att decentralisera både teoretiska och yrkesinriktade linjer inom en g-region, bör dock detta kunna ske även om de teoretiska linjernas sammanlagda platsfrek­vens inom regionen därigenom ökar. Ett sådant regionalpolifiskt skäl kan vara att regionen har stora glesbygdsproblem.

a Icke g-orter med teoretiska linjer bör även regelmässigt ha yrkesinrikta­de linjer, anordnade enligt alternativ 3. Orterna kan då få ett allsidigt urval av linjer. Både tre- och tvååriga linjer kan anordnas inom alla de tre stora utbildningssektorerna.

Icke g-orter med både teoretiska och yrkesinriktade linjer kan lämpligen kallas sekundära g-orter. Sådana sekundära g-orter bör i princip kunna upprättas inte endast i ren glesbygd, där de nuvarande SSG-B-orterna ligger, utan även i andra områden där avstånden till g-orten är besvärande stora.

Något slutligt ställningstagande till frågan om hur många årskurser och vilka av de minst treåriga linjerna som bör och kan förläggas till sekundära g-orter är dock svårt att göra innan SÖ:s sammanfattande utvärdering av SSG-B och av korrespondensundervisningen i Torsås och Osby har pre­senterats. Det är angeläget att SÖ:s utvärdering bl. a. ingående belyser frågan hur en kombination av konventionell undervisning och distansun­dervisning kan påverka kostnadsbilden för teoretiska linjer på sekundära g-orter.

Prop. 1981/82:157

59

Bilaga 2

Sammanställning av remissyttranden över (DsU 1981:7) En flexiblare skolplanering

1    Allmänna synpunkter på departementspromemorian

Remissinstanserna har en positiv grundinställning till de principiella överväganden som framförs i promemorian om ett större lokalt inflytande över skolplaneringen och nödvändigheten av en god psykosocial skolmiljö. Sålunda framhåller bl. a. SAF att man har en positiv inställning fill föränd­ringar som möjliggör en flexiblare skolplanering som tar större hänsyn till lokala förhållanden, som underlättar begränsning av skolstoriek och som främjar en decentralisering av skolväsendet.

Ett mindre antal instanser uttalar allmänna omdömen om den redovis­ning som lämnas i promemorian. Länsskolnämnden i Värmlands län me­nar att promemorian utgör en utmärkt analys av dagens situation. Kom­munförbundet och Saco/sr anser att promemorian med fördel kan an­vändas som kompletterande underlag för den lokala skolplaneringen. I likhet med flera instanser framhåller dock kommunförbundet att det inte finns några skäl att utfärda centrala statliga bestämmelser på grundval av promemorian.

Enligt länsstyrelsen i Västerbottens län tillför promemorian egentligen inget nytt. I allt väsentligt pekar den på fördelen av mindre skolenheter.

Frågan om fördelen med små skolor behandlas i ett mer övergripande perspekfiv av bl. a. RRV, SÖ, TCO och RHS. RHS menar att stora skolen­heter ofta påverkar miljön i negativ riktning. Detta är, framhåller RHS, en allmänt utbredd uppfattning, som även stöds av en rad forskningsresultat. Enligt RRV visar dock de forskningsresultat som åberopas i promemorian inte på något klart samband mellan skolstorlek och psykosocial miljö, RRV menar att det är möjligt att hävda att många av de problem som återfinns i de större skolorna beror på sociala faktorer i samhället utanför skolan,

SÖ nämner vissa andra undersökningar som visar att inte enbart skolans storlek i sig påverkar den psykosociala miljön. Även andra yttre faktorer måste beaktas vid planering och utformning av skolanläggningar. Medan det är troligt att lärarkontakter kan upprätthållas bättre vid små skolenhe­ter är det inte utan vidare klarlagt att övriga faktorer påverkas positivt om skolorna blir mindre.

SÖ vill också starkt betona betydelsen av skolans inre organisation: förekomsten av hemavdelningar, samverkan i arbetslag, elevernas aktiva deltagande i skolans inre arbete samt välplanerad och konsekvent färdig­hetsträning. Som framgått av olika undersökningar har inre faktorer av

Prop. 1981/82:157

60

detta slag visat sig i betydande grad kunna motverka ogynnsamma yttre betingelser.

SÖ framhåller sammanfattningsvis det sannolika i att de små skolorna kan bidra till en god psykosocial miljö. Det finns många allmänna erfaren­heter som talar för mindre skolenheter. Däremot kan SÖ inte vitsorda att små skolor i varje läge och i alla avseenden är bättre än större skolor.

TCO pekar på att begränsning av skolstorleken kan medföra konsekven­ser som i sin tur påverkar miljön i negativ riktning. Samtidigt som små skolor innebär fördelar kan de också innebära nackdelar i form av sämre arbetsförhållanden för lärare och elever, bristfälliga lokaler och otillräcklig utrustning som överstiger de vinster som kan nås. Om man genom en effektiv planering kan finna lösningar för bättre lokalutnyttjande, samut­nyttjande och återanvändning av skollokaler och på så sätt kan öka möjlig-hetema att ha mindre skolor är det naturligtvis positivt, framhåller TCO.

Ett relativt stort antal instanser påpekar att de ekonomiska övervägan­den som gjorts i promemorian endast utgår från en analys av de statliga kostnaderna. Bl. a. RRV, ett antal länsskolnämnder och kommuner under­stryker att kommunernas kostnader är väl så viktiga i sammanhanget. Kommunförbundet erinrar om att, enligt begränsningskungörelsen och direktiven till kommittéer och särskilda utredare får inga beslut fattas eller förslag läggas, som innebär ökade stafiiga eller kommunala kostnader. Enligt förbundet uppmärksammas i promemorian detta förhållande ensi­digt till förmän för staten.

Generella rekommendationer om skolstorlek i enlighet med utredarens förslag får givetvis, enligt förbundet, betydande kostnadskonsekvenser för kommunerna. Förändras dessutom skolenhetsbegreppet så sker en ytterli­gare belastning på den kommunala ekonomin. Förbundet betonar att i skolplaneringen måste beaktas de sparåtgärder som måste genomföras i kommunerna med hänsyn fill samhällsekonomin. Statsmakternas bedöm­ning av den kommunala volymutvecklingen baseras ju bl. a. på vissa anta­ganden om en minskning av de befintliga skolbyggnadsbeståndet fill följd av sjunkande elevantal under 1980-talet. Det är därför enligt kommunför­bundet, ett oavvisligt krav att om regeringen trots detta väljer att lägga förslag i enlighet med kommittén så måste dessa åtföljas av statliga bidrag motsvarande vad som förslaget kostar att genomföra. Om inte detta sker så finns det inga möjligheter att realisera kommitténs förslag i många av landets kommuner.

Prop. 1981/82:157

61

2   Grundskolan

Begränsning av skolstorleken

Den omfattande analys som redovisas i promemorian, utmynnar i re­kommendationen att man bör eftersträva att ej överskrida vissa maximi­värden för skolstorlek. Dessa värden bör, enligt promemorian, inte uppfat­tas som bindande statliga normer, utan är endast att betrakta som rikt­punkter beträffande skolornas maximistorlek. Ett sätt att begränsa skol­storleken är, enligt promemorian att ej ha en så strikt stadieuppdelning av skolorganisationen som i dag.

Länsskolnämnderna i Malmöhus, Skaraborgs, Västerbottens, Blekinge och Hallands län biträder förslaget beträffande maximivärden för skolstor­leken. Länsskolnämnden i Jönköpings län framhåller vikten av att betyd­ligt lägre elevantal än de angivna regelmässigt eftersträvas. SÖ:s erfaren­het från 1970-talet visar att det enbart undantagsvis har uppförts någon skola för fler elever än maximitalen anger. SÖ anser, mot denna bakgrund och med hänsyn fill att grundskolans utbyggnad nu i huvudsak har genom­förts, det som mindre viktigt att ange riktvärden för maximal skolstorlek. De rekommendafioner som i dag finns kan i konsekvens med detta avskaf­fas. Inför SÖ:s fortsatta arbete med rådgivning fill kommunerna i skol­byggnadsfrågor bör i stället de pedagogiska, organisatoriska och ekono­miska effekterna av skilda skolstorlekar analyseras som vägledning för kommunernas skolplanering.

Även statskontoret anser att det nuvarande systemet med rekommenda­tioner och riktvärden som begränsar maximistorleken för skolenheter inom grundskolan bör avskaffas.

Flera instanser bl. a. SACO/SR samt skolstyrelserna i Malmö och Kristi­anstad understryker vikten av att de angivna gränsvärdena endast är rekommendationer.

Kommunförbundet menar att utformandet av centrala direktiv eller re­kommendationer vad gäller skolstorlek kan skapa problem i stället för att lösa dem. Sådana direktiv/rekommendationer kan t. ex. medföra ensi­dighet och stelhet i planeringen. Staten och de centrala myndigheterna bör i stället sträva efter att öka kunskaperna om förhållanden som påverkar den psykosociala situationen för att därigenom öka möjligheterna till goda skolplaneringslösningar.

Länsskolnämnden i Kalmar län menar att det, då gränsvärdena inte skall uppfattas som förslag till bindande statliga normer, är tveksamt om de fyller någon egenfiig funktion.

Ett relativt stort antal instanser bl. a. länsskolnämnderna i Skaraborgs, Värmlands och Västerbottens län, RHS och Norrköpings kommun ställer sig posifiva till förslaget att begränsa skolstorieken genom en mindre strikt stadieuppdelning av skolorganisationen. En sådan organisation skulle möjliggöra arbetsenheter som överbrygger vissa problem vid stadieöver­gångar. 6   Riksdagen 1981/82. 1 saml. Nr 157

Prop. 1981/82:157

62

Bevarande av små grundskolor

I promemorian föreslås att skolenhetsdefinitionen i skolförordningen modifieras på så sätt att elevernas faktiska fördelning på skolomläggningar inte kommer att styra skolenhetsbildningen så hårt som i dag.

Om en kommun vill bibehålla en skola, som genom avfolkning blivit så liten att den enligt nuvarande praxis skulle läggas ner kan detta ske utan invändningar från länsskolnämnden. Men nämnden har frihet att bedöma om skolan skall räknas som egen skolenhet och tilldelas basresurs(er) eller om skolenheten skall strykas ur organisationsplanen och eleverna räknas in i elevunderlaget för en annan skolenhet, där de skulle komma att gå om deras gamla skola lades ner. Driften av den lilla skolan får i det senare fallet ske med hjälp av den för kommunen gemensamma förstärkningsre­sursen.

I frågan om ny skolenhetsdefmition har remissinstanserna delade me­ningar. Positivt inställda till förslaget är länsskolnämnderna i Västernorr­lands, Blekinge och Jämtlands lån, skolstyrelsen i Kristianstad, RHS samt Psykologförbundet. SÖ menar att det vidgade skolenhetsbegreppet, som skulle gälla hela grundskolan, är en förutsättning för genomförande av utredningens förslag om nyetablering av filialskolor på högstadiet. Vad gäller bibehållandet av skolor med vikande elevunderlag på låg- och mel­lanstadiet förutsätter SÖ att anvisningarna om indragning av skolenhet (SÖ-FS 1979:50) kommer att tillämpas även med en vidgad skolenhetsde­fmition.

Negativt inställda är länsskolnämnderna i Kronobergs, Malmöhus och Norrbottens län, Växjö, Vilhelmina och Norrköpings kommuner samt skolstyrelsen i Umeå. Länsskolnämnden i Kronobergs län och Växjö kom­mun menar att de överläggningar, som förs mellan länsskolnämnden och kommunerna, utgör god grund för beslut om filldelning av basresurser. Länsskolnämnden i Malmöhus län menar att ett godtagande av den före­slagna definitionen innebär att man helt undandrar statens inflytande över skolorganisationen. Vilhelmina kommun menar att en handlingsfrihet som ej åtföljs av ekonomiskt stöd inte innebär någon frihet alls. Menar staten att små skolenheter skall bevaras så långt som möjligt kan detta endast ske genom en välvillig prövning av antalet basresurser till kommunerna, ej genom ändring i skolenhetsbegreppet.

Flera instanser, bl. a. länsskolnämnderna i Norrbottens och Västernorr­lands län, ifrågasätter om det verkligen är i enlighet med intentionerna bakom införandet av förstärkningsresursen att med denna uppehålla små skolor eller t. o. m. starta skola på ny ort. Även SÖ påtalar att om förstärk­ningsresursen skulle komma att användas för att finansiera den kostnadsökning etablering av små skolor innebär, måste utrymmet för andra insatser, som förstärkningsresursen behövs för, krympa. Detta bör så långt möjligt undvikas. Det får därför förutsättas att kommunen gör noggranna beräkningar av de samlade effekterna i varje särskilt fall innan beslut fattas om filialskola.

Prop. 1981/82:157

63

Nyetablering av små högstadier

I promemorian framhålls att det inte längre finns några tunga pedago­giska och skolorganisatoriska skäl att bibehålla principen att nyetablering av högstadier med mindre än tre paralleller normalt endast får ske i glesbygd. Vidare föreslås att man öppnar möjligheten att nyetablera två­parallelliga högstadier i form av filialskolor till större högstadieskolor. Därvid bör statsbidraget beräknas som om alla elever gick i huvudskolan.

Växjö kommun delar uppfattningen om möjligheten att nyetablera små högstadier. Kommunen beklagar att statsmakterna så länge hållit fast vid principen om minst tre paralleller. Flera instanser, bl. a. länsskolnämnder­na i Värmlands och Västernorrlands län samt RHS uttalar sitt stöd för filialskolesystemet. Även länsskolnämnderna i Norrbottens, Blekinge och Kalmar län ansluter sig till förslaget. Länsskolnämnden i Kalmar län vill dock understryka att nyetablering av enkla och tvåparallelliga högstadier medför att medel måste tas ur den kommunala förstärkningsresursen. Länsskolnämnden i Blekinge lån menar att länsskolnämnderna bör, om särskilda skäl föreligger kunna medge att ytterligare basresurs får utgå än vad som framgår av huvudregeln. Länsskolnämnden i Norrbottens lån föreslår att en närmare utredning, som belyser de olika problem som kommer att uppstå, görs innan frågan avgörs. Länsskolnämnden i Skara­borgs lån framhåller att de organisatoriska svårigheter, som förflyttning av lärare etc. kan medföra, synes vara överkomliga, medan däremot intrans­porten av elever till moderskolans insfitution kan vålla vissa problem.

Bl. a. länsskolnämnderna i Jönköping och Kronobergs lån anser att det bör vara möjligt att anordna tvåparallelliga högstadieskolor såväl som filialskolor som självständiga enheter. Vilken av de båda typerna som skall anordnas bör prövas från fall till fall av länsskolnämnden.

Ett antal instanser, bl. a. länsskolnämnden i Norrbottens län, understry­ker att särskilda hänsyn måste tas för glesbygdsområden. Sålunda måste eventuella filialhögstadier som ligger 3070 km från tätorten få samma resurstilldelning som nu finns för motsvarande glesbygdshögstadier.

Negativt inställda till promemorians förslag i detta avseende är bl. a. statskontoret, länsskolnämnden i Malmöhus län, SACO/SR och Norrkö­pings kommun.

Statskontoret avstyrker sålunda förslaget om ändrade regler för nyeta­blering av små högstadier, dvs. skolenheter med endast en eller två paral­leller. En sådan förändring kan, enligt statskontoret, indirekt skapa krav på en användning av förstärkningsresursen som i praktiken får påtagliga likheter med ett parallellskolesystem inom grundskolans ram. Härmed sammanhängande problem bör därför studeras mer ingående och behovet av eventuella förändringar bedömas i anslutning till den utvärdering av statsbidragssystemet för grundskolan som pågår i annat sammanhang.

Länsskolnämnden i Malmöhus län menar att ett uppgivande av princi­pen om minst tre paralleller i tätbebyggda områden skulle kunna leda till

Prop. 1981/82:157

64

segregerade högstadier. Tillfälliga elevtoppar skulle också kunna leda till skolanläggningar som i ett längre perspektiv visar sig felplacerade. Kravet på lärare med erforderlig kompetens kan visa sig svårt att tillgodose, åtminstone så länge utbildningen sker enligt gällande system. Det blir också svårt att konstruera årskursvisa arbetsenheter av tillräcklig storlek. Vidare bör de ekonomiska faktorerna beaktas. Nämnden kan heller inte finna att systemet med filialskolor (t. ex. en sexparallellig skola uppdelad på två stationer med fyra paralleller på den ena stationen och två paral­leller på den andra) bör införas som en reguljär anordning. Dess konse­kvenser är svåröverblickbara. Ostridigt torde likväl vara att de kommunala kostnaderna ökas. Transporterna av såväl lärare som elever mellan hu­vudskolan och filialskolan kan bli omfattande. En sådan utveckling rimmar dåligt med statsmakternas krav på att spara energi och kravet på att minska kostnaderna.

SÖ delar inte utredningens uppfattning att ett enkelt eller tvåparallelligt högstadium a priori erbjuder en bättre undervisningsmiljö än ett minst treparallelligt högstadium och av detta skäl skulle vara eftersträvansvärt. Med dessa utgångspunkter fillstyrker dock SÖ i princip utredningens för­slag. PANG-projektets modell bör sålunda nu kunna prövas i tätare be­byggda områden. Inom ramen för denna ökade frihet skall skolstyrelserna självfallet följa fastlagda mål och riktlinjer för skolans verksamhet samt själva ta de ekonomiska konsekvenserna av sin skolorganisation. En lik­värdig utbildningsstandard är därvid det viktigaste målet för skolans verk­samhet. SÖ förutsätter således att en eventuellt förändrad planeringssitua­tion följs upp av de kommunala och statliga skolmyndigheterna för att hindra effekter som påminner om ett nytt parallellskolesystem. SÖ kom­mer således att följa vilka olika effekter på undervisningen som uppkom­mer i ett enkelt högstadium i den försöksverksamhet med filialskolesyste­met som bedrivs bl. a. i Södertälje kommun. Därvid är standardfrågan av särskilt intresse. SÖ avser också att i fortsättningen analysera effekterna av olika skolstorlekar i skilda avseenden.

I samband med frågan om resurser för filialhögstadier vill länsskolnämn­den i Skaraborgs lån anföra att man som grund för basresurstilldelningen också skulle kunna tänka sig andra geografiska områden än det upptag­ningsområde som skolenheten markerar.

En kompensation för eventuellt minskade basresurser vid en förändring av beräkningsunderlaget skulle kunna genomföras genom uppräkning av framräknade basresurser med hjälp av en statistiskt fastställd koefficient.

Övriga synpunkter beträffande grundskolan

Flera instanser tar upp frågor som hör samman med statsbidragssyste­met för grundskolan. Sålunda menar RRV att en ändrad statsbidragsmo­dell, enligt vilken bidraget skulle utgå per elev, skulle stå neutral fill skolstorleken och förändra förutsättningarna för en kostnadsbedömning av

Prop, 1981/82:157

65

förslagen. Några instanser, bl. a. statskontoret menar att en ytterligare förenkling av det nuvarande statsbidragssystemet för grundskolan bör eftersträvas, bl. a. ett system där basresurserna grundas på ett större elevunderlag än den enskilda skolenheten, t. ex. rektorsområde eller kom­mun. Enligt statskontorets uppfattning bör ett sådant, än mer schabloni-serat bidragssystem, vara möjligt att förena med garanfier för en godtagbar standard även vid skolenheter inom grundskola i glesbygd. Skolstyrelsen i Lycksele motsätter sig däremot ett sådant system. Länsskolnämnden i Blekinge län vill fill skapa ett enhefiigt delningstal för basresursberäkning­en i grundskolan.

Hemavdelningsprincipen

En tillämpning av hemavdelningsprincipen såväl på högstadiet som på låg- och mellanstadierna anses enligt promemorian skapa möjligheter att utveckla en mer generell skolbyggnadstyp. De variationer i lokalbehov som under olika skeden normalt uppträder i ett bostadsområde kan då mötas med åtgärder som ej berör de permanenta skolbyggnaderna. Detta skulle medföra att behovet av tillbyggnader kommer att minska och skulle samfidigt underlätta en begränsning av skolstorleken och en flexiblare skolplanering.

Ungefär hälften av remissinstanserna berör frågan om hemavdelningar. Majoriteten av dessa tillstyrker en tillämpning av hemavdelningsprincipen.

SÖ anser att hemavdelningar/hemrum speciellt i de större skolorna ökat möjligheterna att skapa en känsla av "den lilla skolan". SÖ anser vidare att hemavdelningar bör kunna skapas inom de ekonomiska ramar som finns - i vart fall skall inte några störte kostnadskrävande investeringar behöva göras. Länsskolnämnden i Kronobergs lån och skolstyrelsen i Umeå kommun framhåller att det är särskilt viktigt att kunna tillämpa hemavdelningsprincipen i årskurs 7 för att underlätta övergången från mellan- till högstadiet. Länsskolnämnden i Västernorrlands län har en positiv grundinställning men framhåller att hemavdelningsprincipen ofta är svår att genomföra i befintligt skolbestånd. Länsskolnämnden i Jönkö­pings län anser det särskilt angeläget att det vid nybyggnation byggs en mer generell typ av skolbyggnad och att just tillämpningen av hemavdel­ningsprincipen skulle göra det möjligt. Norrköpings kommun påpekar att allteftersom elevantalet sjunker i en skola kan principen om hemrum genomföras allt lättare. Kommunen menar dock att viktiga principer som det fria tillvalet, alternativkurser i matematik och engelska samt en numera utbyggd invandrarundervisning gör att hemrumsavdelningarnas innersta mening till stora delar ändå förfelas.

Idén med en hemavdelning är starkt kopplad fill begreppet arbetsenhet. Utredningen om skolans inre arbete (SIA) föreslog att eleverna i grundsko­lan skulle organiseras i arbetsenheter, vilka i sin tur uppdelades i klasser. SIA framhöll att man bör eftersträva att ge varje arbetsenhet en lokalmäs-

Prop. 1981/82:157

66

sig förankring i skolbyggnaden genom att förlägga en så stor del som möjligt av arbetsenhetens verksamhet till en bestämd lokalgrupp, s. k. hemavdelning.

Lånsskolnämnden i Malmöhus län varnar i sitt remissvar för eventuella tendenser till att arbetsenheterna inte blir någonting annat än en administ­rativ indelning. En förklaring till detta kan man söka, framhåller nämnden, i det förhållandet att arbetsenheten måste som fundament ha lärare som arbetar i lag. Häri ligger en svårighet. Lärarna har ingen skyldighet att arbeta i lag. Den enskilda lärarens frihet att själv välja arbetssätt har alla skolreformer hittintills lämnat oinskränkt. Den har i stället ofta klart mar­kerats i reformernas förarbeten. Nämnden ifrågasätter därför om någon påtaglig förnyelse kan väntas med mindre än en omläggning av lärarutbild­ningen. Hemavdelningsprincipens värde får ses mot denna bakgrund.

SAMLA-skolan

Under våren 1979 presenterade en arbetsgrupp vid SÖ:s skolbyggnads­byrå en idéskiss till en annorlunda högstadieskola, kallad SAMLA-skolan. Hemavdelningen byggs här upp kring en kärna av gemensamma lokaler för laborativa och estetiskt-praktiska arbetsmoment. Varje arbetsenhet/hem­avdelning blir i stor utsträckning självförsörjande när det gäller undervis­ningslokaler. I departementspromemorian föreslås att SÖ bör få i uppdrag att vidga sina studier av SAMLA-skolan till att omfatta högstadier av olika storlek.

Statskontoret, länsskolnämnderna i Blekinge och Västernorrlands lån, skolstyrelserna i Kiruna och Karlstads kommuner, RHS och SECO till­styrker förslaget om vidgade studier från SÖ när det gäller SAMLA-projektet.

Länsskolnämnden i Jönköpings län anser att SAMLA-skolan är ett exempel på hur hemavdelningar kan byggas kring en kärna av gemensam­ma lokaler men enligt nämndens mening är det möjligt att finna ännu enklare och mer okonventionella lösningar. Norrköpings kommun år av den åsikten att SAMLA-skolan kräver mer lokaler och därför skulle bli dyrbar att genomföra. Skolstyrelsen i Karlstads kommun gör den bedöm­ningen att detta är en fråga av praktisk-pedagogisk natur som bäst löses av personalen vid resp. högstadieskola. Därför finner de ett ytterligare enga­gemang från SÖ:s sida som mindre angeläget.

3   Gymnasieskolan

Ökad spridning av gymnasieskolutbildnlngen

Remissinstanserna är med få undantag posifiva till en ytterligare decen­tralisering av gymnasieskolan enligt i princip de rikfiinjer som lagts fram i departementspromemorian. En rad välkomna effekter av en spridning anges som möjliga.

Prop. 1981/82:157

67

AMS och lånsskolnämnden i Södermanlands lån pekar på möjligheterna att med en ökad geografisk spridning av utbildningen nå de mindre studie­motiverade. Även Storumans kommun räknar med en ökad gymnasiebenä­genhet.

Regionala instanser, bl, a. länsstyrelsen i Örebro län och länsskolnämn­derna i Östergötlands och Jämtlands län, ser i en decentralisering en möjlighet till regionalpolitiska vinster. Länsskolnämnden i Skaraborgs län pekar på skolans betydelse för en bygd med bl. a. en förstärkning av den sociala servicen och med skolan som centralpunkt för fritidsverksamhet och kultur.

I sammanhanget uppmärksammas behovet av samordning och samver­kan inom regionerna av en rad remissinstanser, förutom av flera länsskol­nämnder av Norrköpings, Storumans och Växjö kommuner. Länsskol­nämnden i Örebro län vill här också se ett samarbete mellan olika utbild­ningsanordnare, dvs. gymnasieskolan, komvux och AMU.

TCO påpekar det angelägna i att öka möjligheterna till studie- och yrkesförberedande utbildning på gymnasieskolnivå i glesbygd.

Remissinstanser, som är tveksamma eller direkt negativa till en sprid­ning av gymnasieutbildningen enligt promemorians principer, anför i hu­vudsak tre skäl. Den nedåtgående utvecklingen av elevantalen i allmänhet och risken för minskat elevunderlag på g-orterna i synnerhet påtalas av länsskolnämnden i Kalmar län och av Oskarshamns och Storumans kom­muner. Minskade valmöjligheter för eleverna i små gymnasieskolor gör lånsskolnämnden i Malmöhus län och Lycksele kommun tveksamma till en spridning av gymnasieutbildningen. Ett tredje skäl till tveksamhet eller ett avvisande av förslagen är för vissa remissinstanser att de vill avvakta beredningen av gymnasieutredningens förslag.

Ökad spridning av den yrkesinriktade utbildningen

Av de remissinstanser som är allmänt positiva till en spridning uttalar sig en klar majoritet för en satsning på den yrkesinriktade utbildningen. Bland dessa märks lånsskolnämnden i Södermanlands lån, som särskilt upp­märksammar möjligheten att sprida verkstadsteknisk utbildning, lånsskol­nämnden i Kronobergs län och Växjö kommun.

I medvetande om de stora kostnaderna för etablering av yrkesinriktad utbildning ser en rad remissinstanser en utväg i företagsförlagd utbildning, så t. ex. länsskolnämnderna i Kronobergs och Skaraborgs län samt RHS. Länsskolnämnden i Skaraborgs län ser härvid som en viktig förutsättning att den företagsförlagda utbildningen får en kontinuerlig fillsyn så att utbildningens kvalitet kan garanteras. SÖ erinrar i sammanhanget om sitt tidigare till regeringen ingivna förslag att lärlingsutbildning och yrkesintro­duktion skall få ökad geografisk spridning genom att kunna anordnas även i kommuner utan gymnasieskola men med komvux.

SÖ anser vidare att en spridning av yrkesinriktad utbildning bör kunna

Prop. 1981/82:157

68

ske temporärt till följd av att utbildningsbehovet tillfälligt ökar på en g-ort, om det därvid blir brist på lokaler på g-orten. SÖ anser att ett sådant tillfälligt ökat utbildningsbehov, som inte kan fillgodoses på g-orten, bör vara huvudvillkoret för en temporär utläggning av en utbildning på icke g-ort. Vidare skall enligt SÖ utbildningen administrativt och pedagogiskt ingå i g-ortens skolenhet, varvid t. ex. undervisningen i allmänna ämnen förläggs fill g-ortsskolan.

Växjö kommun understryker kraftigt att redan gjorda investeringar i lokaler och utrustning på icke g-orten måste utnyttjas till fullo, innan en filialutläggning blir aktuell. Länsskolnämnden i Jämtlands län och Kri­stianstads kommun uppmärksammar på liknande sätt risken för att kom­muner med sviktande elevunderlag kan rycka undan planeringsförutsätt­ningarna för varandra, om inte bestämda principer sätts upp för en decen­tralisering. Såväl dessa som flera länsskolnämnder och länsstyrelser ser här en viktig uppgift för den regionala administrationen. Inom ramen för denna vill länsskolnämnden i Kronobergs län få.möjlighet att medge över­gång från specialkurs till linje på icke g-ort för vissa orter och inom tilldelat antal elevplatser i länet. (Sådan övergång medges i dag på försök av SÖ.) En Hkartad syn har länsskolnämnden i Skaraborgs län, som menar att lokaliseringen av gymnasieskolenheter inte bör vara låst till ett en gång för alla fixerat antal orter, fastställt utifrån läget för mer än tio år sedan, utan bör relateras till de behov som nu föreligger i samhället.

Ökad spridning av den teoretiska utbildningen

Länsskolnämnden i Södermanlands län tillstyrker upprättandet av vad som i promemorian kallas sekundära g-orter med både teoretisk och prak­fisk utbildning. En spärr måste dock finnas för att hindra överetablering av teoretisk utbildning. Även länsskolnämnden i Kalmar län kan tänka sig en spridning av både yrkesinriktad och teoretisk utbildning. Nämnden hänvi­sar därvid till huvudtanken i yrkesutbildningsreformen, dvs. ett samman­förande av teoretiska och yrkesinriktade utbildningar. Nämnden har dock samtidigt svårt att se hur en sådan nyetablering skall kunna ske med tanke på det minskande elevunderlaget under 1980- och 1990-talen. En likartad åsikt redovisas av länsskolnämnden i Kronobergs län, som också anför att flera av de teoretiska utbildningsvägarna är överdimensionerade. Den minskning av gymnasieskolans organisation som måste ske med minskan­de elevunderlag bör enligt länsskolnämnden i Blekinge län huvudsakligen gälla de teoretiska studievägarna.

En nyetablering av både yrkesinriktad och teoretisk utbildning enligt SSG-B-modellen på icke g-ort kan enligt SÖ övervägas mot bakgrund av den just redovisade utvärderingen av SSG-B. I fråga om denna har SECO särskilt uppmärksammat den lägre andelen studieavbrott i SSG-B.

Prop. 1981/82:157

69

Den integrerade gymnasieskolan

I departementspromemorian föreslås att den grundläggande planerings-principen för gymnasieskolan inte längre skall vara att flertalet linjer utan en allsidig uppsättning linjer skall anordnas på alla g-orter.

SACO/SR ser i en decentralisering av både yrkesinriktad och teorefisk utbildning en viktig väg till pedagogisk och social integration. RHS ser en allsidig uppsättning linjer som en självklarhet för varje g-ort. Länsskol­nämnden i Norrbottens lån och Oskarshamns kommun tillstyrker prome­morians förslag.

Lycksele kommun medger att en viss spridning av gymnasieutbildningen behöver ske, men varnar samtidigt för risken att en spridning leder fill att ungdomar i en viss kommun bara kan bli bilmekaniker eller målare, medan de i en annan kommun bara kan bli t. ex. kontorister. Valfriheten får enligt denna kommun inte bygga på ätt eleverna enbart väljer utbildningsväg efter önskemålet att få bo hemma.

SÖ har inget emot en princip om en allsidig uppsättning av linjer som grund för gymnasieplaneringen men understryker att en sådan inte i sak ändrar förutsättningarna för den framtida planeringen. SÖ utgår i detta sammanhang också från att tillfälliga avsteg från gällande planeringsprin­ciper huvudsakligen kommer att behöva ske under de närmaste åren, då ungdomskullarna fortfarande är stora. När behovet av en tillfällig filialut­läggning upphör, förutsätter SÖ att det i första hand blir organisationen utanför g-ort som avvecklas.

I sitt yttrande över detta förslag utgår SÖ vidare ifrån att det enligt det nya planeringssystemet för gymnasieskolan blir länsskolnämnderna som fattar beslut om lokalisering och utrustningsbidrag i fråga om enskild studieväg, som ligger på g-ort och som inte är lågfrekvent.

Sänkt poängtal för yrkesinriktade studievägar vid vissa allmänna skolen­heter

I departementspromomorian föreslås nya riktlinjer för SÖ:s prövning av sänkt poängtal för de praktiska studievägarna vid en allmän skolenhet i kommun med flera gymnasieskolenheter.

Flera remissinstanser anser att det s.k. 18-poängskravet bör kunna modifieras. Det påpekas bl. a. att själva sammanförandet av elever från olika studievägar till samma skolenhet i sig icke är någon garanti för en integration av det slag som eftersträvas.

Länsskolnämnden i Kronobergs län tillstyrker förslaget i den mån en förändring av riktlinjerna för SÖ:s prövning av kriterierna på allriiän skol­enhet verkhgen leder till en ökad social elevintegration. En förutsättning är att en förändring inte medför ökade kostnader.

Ökade skolledarkostnader anförs av SÖ som en konsekvens av en gene­rell ändring av dagens riktlinjer för myndighetens prövning av dessa frå­gor. SÖ har inget emot förslaget men erinrar om den dispensrätt myndighe-

Prop. 1981/82:157

70

ten redan i dag har att medge ett lägre poängtal för de yrkesinriktade studievägarna vid en allmän skolenhet. Även SÖ erinrar om att formella förändringar av detta slag givetvis inte innebär några garantier för en reell integrafion. SÖ påtalar samfidigt risken med att i filialutbildningar få en skev könsfördelning och brister i den sociala miljön.

Länsskolnämnderna i Uppsala och Malmöhus lån finner att frågan om skolanläggningarnas storlek tilldelats en alltför dominerande roll i diskus­sionen om integration.

Ändringar av de grundläggande planeringsprinciperna för gymnasiesko­lan bör enligt RRV inte göras före beredningen av gymnasieutredningens förslag.

Länsskolnämnden i Kalmar län pekar här på ett delproblem, som upp­stått till följd av den pågående avvecklingen av tvåårig ekonomisk och teknisk linje. En kommun som avvecklat båda dessa linjer och har mer än en allmän gymnasieskolenhet tvingas splittra sina klasser på social linje på de olika skolenheterna för att dessa skall fortsätta att uppfylla kraven på allmän skolenhet.

Beredningen av gymnasieutredningens förslag

Gymnasieutredningen (U 1976:10) avlämnade i december 1981 sitt prin­cipbetänkande (SOU 1981:96) En reformerad gymnasieskola.

Ett antal remissinstanser, av vilka flera i princip är positiva till prome­morians förslag om ett större lokalt skolinflytande m.m., anser att ett ställningstagande till förslagen bör anstå fill beredningen av gymnasie­utredningens betänkande. Denna hållning till alla eller delar av promemo­rians förslag om gymnasieskolan intar bl. a. RRV och statskontoret, läns­skolnämnderna i Uppsala, Kalmar, Skaraborgs och Västerbottens län, Lycksele och Kristianstads kommuner samt TCO. Så anför t. ex. länsskol­nämnden i Uppsala län vikten av att en samordnad analys görs av nu lagda förslag från olika utredningar. Därigenom skulle enligt nämnden kost­samma delreformer kunna undvikas. Länsstyrelsen i Örebro lån pekar i sammanhanget på behovet av en bättre samverkan mellan de olika utbild­ningsformer som i dag svarar för utbildningen av ungdom och vuxna, dvs. gymnasieskolan, komvux och AMS.

Förhållandet stat kommun

Lånsskolnämnden i Malmöhus lån anser att promemorians förslag kom­mer att medföra såväl statliga som kommunala merkostnader, varvid fram­för allt de kommunala kostnaderna kommer att bli väsentliga.

Samma syn har Svenska kommunförbundet samt Karlstads, Norrkö­pings och Växjö kommuner. T. ex. Norrköpings kommun befarar att kom­munerna inte kommer att kunna använda sig av den större frihet som föreslås, samtidigt som deras expansionsutrymme kraftigt begränsas ge­nom andra beslut. Utan en koppling till förändrade och förbättrade statsbi-

Prop. 1981/82:157

71

drag blir enligt kommunen den flexiblare skolplaneringen endast en sken­bar och inte en reell möjlighet.

SÖ, slutligen, förutsätter i sitt remissyttrande att kommunerna kommer att kompenseras med statliga bidrag i den mån nya planeringsprinciper utformas så att de innebär kommunala merutgifter.

Prop. 1981/82:157

72

Bilaga 3

Gymnasieskolans linjer - namn och namnförkortningar

Minst treåriga linjer

Ekonomisk linje

E

Humanistisk linje

H

Naturvetenskaplig linje

N

Samhällsvetenskaplig linje

S

Teknisk linje (fyraårig)

T

NT-linjerna samordnade (försök)

NT

Tvååriga linjer

Beklädnadsteknisk linje

Be

Bygg- och anläggningsteknisk linje

Ba

Distributions- och kontorslinje

Dk

Drift- och underhållsteknisk linje

(försöksverksamhet)

Du

Ekonomisk linje

Ek

El-teleteknisk linje

Et

Fordonsteknisk linje

Fo

Jordbrukslinje

Jo

Konsumfionslinje

Ko

Livsmedelsteknisk linje

Li

Musiklinje

Mu

Processteknisk linje

Pr

Skogsbrukslinje

Sb

Social linje

So

Social servicelinje (försöksverksamhet)

Ss

Teknisk linje

Te

Trädgårdslinje

Td

Träteknisk linje

Tr

Verkstadsteknisk linje

Ve

Vårdlinje

Vd

Prop. 1981/82:157

73

Innehållsförteckning

1

Inledning......................................................... 

... 

2

2

Utgångspunkter  .............................................. 

... 

3

3

Grundskolan .................................................... 

9

3.1

Allmänt....................................................... 

9

3.2

Skolstoriek................................................... 

13

3.3

Bibehållande och nyetablering av små skolor ...... 

15

4 Gymnasieskolan................................................. 

21

4.1                                                                  Hittillsvarande planeringsprinciper        

21

4.1.1.......................................................... Lokalisering och spridning         

21

4.1.2.......................................................... Integration         

24

4.2

Allmänna överväganden om modifieringar av hittillsvarande planeringsprinciper  

25

4.3

Förslag om yrkesinriktad fihalutbildning på icke g-ort m.m. ..

30

4.4

Överväganden om förläggning av teorefisk utbildning till icke g-ort       

35

5

Lokaler och utrustning  ...................................... 

.. 

36

6

Vissa lärarfrågor i gymnasieskolan   ...................... 

40

7

Genomförande  ................................................ 

.. 

41

8

Hemställan   .................................................... 

.. 

41

9

Beslut   .......................................................... 

.. 

42

Norstedts Tryckeri, Stockholm 1982