Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1981/82:94

Regeringens proposition 1981/82:94

om transport av farligt gods;

beslutad den 14 januari 1982.

Regeringen föreslår riksdagen att anta de förslag som har tagits upp i bifogade utdrag av regeringsprotokoll ovannämnda dag.

På regeringens vägnar THORBJÖRN[REDACTED_EFTERNAMN]

CLAES[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

Myndighetsansvaret för vägtransporter av fariigt gods åvilar f.n. de myndigheter som enligt produktkontrollagstiftningen har ansvaret för olika varukategorier. För sjö-, luft- och järnvägstransporter av farligt gods an­svarar respektive sjöfartsverket, luftfartsverket och statens järnvägar. För vägtransporterna finns föreskrifter i olika författningar för skilda varuslag, medan det för övriga transportslag finns regelsamlingar som avser samtliga varuslag.

I proposifionen föreslås en ny organisation av myndighetsansvaret för väg- och järnvägstransporterna. Den innebär att myndighetsfunktionerna sammanförs och placeras hos sjöfartsverket. Förslaget är i huvudsak av principiell natur. Detaljutformningen av den nya organisationen i enlighet med i propositionen angivna riktlinjer och resursramar kommer att upp-dras ät en särskild kommitté. 1 propositionen redovisas vidare vissa för­enklingar i fråga om organisafionen för tillsyn över landtransporterna. Polisen, tullen och yrkesinspektionen föreslås utöva den allmänna till­synen över transporterna.

Slutligen föresläs ati den författningsmässiga regleringen av säkerheten vid transport av farligt gods i fortsättningen skall grundas på en ny lag om transport av farligt gods. Lagen föreslås gälla samtliga transport- och varuslag, dock med undantag för bulktransporter till sjöss.

Den I januari 1983 anges som en riktpunkt för förslagens genomförande.

1    Riksdagen 1981/82. 1 saml. Nr 94

Prop. 1981/82:94

1    Förslag till

Lag om transport av farligt gods

Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1 § Med transport förstås i denna lag förflyttning av farligt gods med

transportmedel samt sådan lastning, lossning, förvaring och annan hante­

ring av det farliga godset som utgör ett led i förflyttningen.

Som transport anses dock inte förflyttning som sker endast inom ett område där tillverkning, lagring eller förbrukning av farligt gods äger rum.

2 § Med farligt gods förstås i denna lag gods som består av eller innehål­

ler

explosiva varor,

komprimerade, kondenserade eller under tryck lösta gaser,

brandfarliga vätskor,

brandfarliga fasta varor,

självantändande varor,

varor som utvecklar brandfarlig gas vid kontakt med vatten,

oxiderande varor,

organiska peroxider,

giftiga varor,

vämjeliga varor,

varor med benägenhet att orsaka infektioner,

radioaktiva varor,

frätande varor samt

magnetiskt material och som på grund därav vid transport kan medföra skador pä människor, djur, egendom eller i miljön eller påverka transportmedlets säkra framfö­rande.

3 §    Med transportmedel förstås i denna lag

1. varje slag av fordon som används för transport pä väg eller i terräng,

2.

järnvägsvagnar och andra spårbundna fordon,

3.

luftfartyg samt

4.

fartyg i den utsträckning som det i dem transporteras gods i förpac­kad form, i containrar, flyttbara tankar eller transportmedel enligt punkt I och 2.

4 § 1 fråga om transporter med svenska fartyg eller svenska luftfartyg

gäller denna lag även utom riket om inte detta strider mot främmande lag

som är tillämplig.

I fråga om örlogsfartyg och militära luftfartyg gäller denna lag endast såvitt regeringen förordnar därom.

1 fråga om radioaktiva varor gäller denna lag endast i den mån den är förenlig med atomenergilagen (1956:306) respektive strålskyddslagen (1958:110) och med stöd av dessa lagar meddelade föreskrifter eller vill­kor.

Prop. 1981/82:94

3

5

§ Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer bemyndigas att meddela föreskrifter om vilka varor som skall anses utgöra farligt gods enligt 2 § med hänsyn till transportmedel, godsmängd eller andra trans­portförhållanden.

6

§ Regeringen bemyndigas att meddela föreskrifter om eller för särskilt fall besluta om undantag frän lagens tillämpning på

1.

transporter med utländska fartyg och luftfartyg,

2.

försvarsmaktens transporter,

3.

vissa transporter eller vissa slag av transporter i övrigt. Regeringen får överlåta åt myndighet att meddela föreskrifter om eller

för särskilt fall besluta om undantag enligt första stycket 2 och 3.

Säkerhetsbestämmelser

7

§ Transport får ske endast på de villkor och under de förutsättningar som anges i denna lag eller med stöd av lagen meddelade föreskrifter.

8

§ Vid transport skall de åtgärder vidtas och den försiktighet iakttas som fordras för att hindra eller motverka, att det farliga godset orsakar skador pä människor, djur, egendom och i miljön. Transportmedel och andra transportanordningar skall vara av sådan beskaffenhet att de står emot påkänningarna vid transport.

9

§ Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer bemyndigas att meddela föreskrifter om klassificering av farligt gods, om transportme­del och andra transportanordningar, märkning, uppgiftsplikt, säkerhetsut­rustning, lastning, lossning, förvaring och annan hantering av farligt gods samt om försiktighetsmått och åtgärder i övrigt, allt i den utsträckning som krävs från transportsäkerhetssynpunkt.

Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer bemyndigas att föreskriva att transportmedel och andra transportanordningar får använ­das vid transport endast om de är provade och godkända.

10 § Om det är av särskild betydelse från transportsäkerhetssynpunkt får

regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer förbjuda vissa slag

av transporter eller föreskriva att vissa slag av transporter får ske endast

efter tillstånd eller förhandsanmälan.

Tillsyn

11 § Tillsynen över efterlevnaden av denna lag och de föreskrifter som

meddelats med stöd av lagen skall utövas av myndighet som regeringen

bestämmer.

12 § För tillsynen enligt denna lag äger tillsynsmyndighet tillträde till

områden, lokaler och andra utrymmen, som används i samband med

transport, eller till transportmedel och transportanordningar. Myndigheten

har rätt att få de upplysningar, handlingar och prov som behövs för

tillsynen. För uttagna prov utgår inte någon ersättning.

Det åligger polismyndigheterna att lämna den handräckning som behövs för tillsynen.

Prop. 1981/82:94

4

13 § Tillsynsmyndighet får meddela de förelägganden eller förbud som

uppenbart behövs för att denna lag eller de föreskrifter som meddelats med

stöd av lagen skall efterievas.

1 beslut om föreläggande eller förbud kan tillsynsmyndigheten utsätta vite.

Underlåter någon att vidta en förelagd åtgärd, får tillsynsmyndigheten förordna om rättelse på den försumliges bekostnad.

14 § Regeringen bemyndigas att meddela föreskrifter om skyldighet för

polismän att hindra fortsatt transport om transporten strider mot denna lag

eller med stöd av lagen meddelade föreskrifter och fortsatt transport inte

kan ske utan påtaglig risk för skada.

Avgifter

15 § Regeringen bemyndigas att föreskriva om avgifter för myndighets

verksamhet enligt denna lag.

Ansvar och sekretess

16 §   Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot

1.

föreskrifter som meddelats med stöd av 9 eller 10 §,

2.

förelägganden eller förbud som meddelats med stöd av 13 §, dock inte om föreläggandet eller förbudet omfattas av ett vitesföreläggande

döms till böter eller fängelse i högst ett år.

Ansvar enligt första stycket inträder inte om ansvar för gärningen kan ådömas enligt brottsbalken.

17 § Den som har tagit befattning med ett ärende som avses i denna lag

får inte obehörigen röja eller utnyttja vad han därvid har erfarit om någons

affärs- eller driftförhällanden.

1 det allmännas verksamhet tillämpas i stället bestämmelserna i sekre­tesslagen (1980:100).

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer. Regeringen får meddela de övergångsbestämmelser som behövs.

Prop. 1981/82:94

5

2   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1973:329) om hälso- och miljöfarliga varor

Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1973:329) om hälso- och miljöfarliga varor skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3§ Lagen gäller ej vara som är att anse som

1.

livsmedel enligt livsmedelslagen (1971:511),

2.

läkemedel enligt läkemedelsförordningen (1962:701),

3.

fodermedel enligt/ö/-ort/«//?-

3. fodermedel enligt/age/; (1961: en (1961:381) om tillverkning av 381) om tillverkning av och handel och handel med fodermedel m. m.        med fodermedel m. m.

Ej heller gäller lagen i fråga om radioaktiva ämnen och andra källor fill joniserande strålning.

I fråga om brandfarlig eller explosiv vara äger lagen tillämpning endast i den mån varan är hälso- eller miljöfarlig av annat skäl än som föranlett att den hänförts till nämnda varukategorier.

/ fråga om transport av sådana hälso- och miljöfarliga varor som är farligt gods enligt lagen (0000:000) om transport av farligt gods gäller denna lag endast i den utsträckning som regeringen för­ordnar.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

3    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1975:69) om explosiva och brandfarliga varor

Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1975:69) om explosiva och brandfar­liga varor skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

l§' Regeringen bemyndigas att i fråga om varor som består av eller innehål­ler explosivt eller pyrotekniskt ämne (explosiva varor) samt i fråga om brandfarliga varor meddela föreskrifter som gäller tillverkning, handel, hantering, förvärv, överlåtelse, transport eller införsel eller som i övrigt är påkallade från säkerhetssynpunkt.

' Senaste lydelse 1977:424.

Prop. 1981/82:94

6

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Regeringen bemyndigas att meddela föreskrifter om avgifter för prov­ning, kontroll eller besiktning eller annan verksamhet enligt bestämmelse som avses i första stycket.

Regeringen får överlåta ät förvaltningsmyndighet att meddela sädana föreskrifter som avses i första och andra styckena och åt kommun att meddela sädana föreskrifter som avses i andra stycket.

Lagen gäller inte i fråga om så­dan transport av explosiva och brandfarliga varor som omfattas av lagen (0000:000) om transport av farligt gods.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

4   Förslag till

Lag om ändring i strålskyddslagen (1958:110)

Härigenom föreskrivs att 22 § och rubriken närmast före 22 § sträl-skyddslagen (1958:110) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Transport och transitering m. m.

Förtullning

22§'

Om transport och förtullning av

Om förtullning av radioaktivt

radioaktivt ämne förordnar rege-

ämne förordnar regeringen eller

ringen eller myndighet som rege-

myndighet som regeringen bestäm­

ringen bestämmer.

mer.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

Senaste lydelse 1975:709.

Prop. 1981/82:94

7

Utdrag KOMMUNIKATIONSDEPARTEMENTET  PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1981-11-12

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Boo, Petri,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Tilländer,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Lagrådsremiss om transport av farligt gods

1    Inledning

I januari 1979 tillkallades en särskild utredare med uppdrag att utreda vissa frågor om transport av fariigt gods.

Utredaren, som arbetar under namnet kommittén för transport av farligt gods, avlämnade i september 1980 delbetänkandet (Ds K 1980: 10) Säkrare transporter av farligt gods, del 1.' Betänkandet bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 1.

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts av kammarrätten i Jönköping, rikspolisstyrelsen, försvarets materielverk, försvarets forsk­ningsanstalt, socialstyrelsen, postverket, statens järnvägar (SJ), trafiksä­kerhetsverket, sjöfartsverket, luftfartsverket, transportrådet, statskon­toret, riksrevisionsverket, statens naturvårdsverk, produktkontrollnämn­den, statens strälskyddsinstitut, kommerskollegium, generaltullstyrelsen, arbetarskyddsstyrelsen, statens industriverk, statens kärnkraftinspektion, statens provningsanstalt, statens brandnämnd, länsstyrelserna i Stock­holms, Kalmar, Kristianstads, Malmöhus, Göteborgs och Bohus samt Västernorrlands län, miljödatanämnden, fartygsmiljöutredningen (K 1973:04), atomlagsfiftningskommittén (11979:05), AB Svenska Gods­centraler (ASG), Bilspedition AB, Centralorganisationen SACO/SR, In­genjörsvetenskapsakademien, Landsorganisationen i Sverige, Plast- och kemikalieleverantörers förening, SAS, Svensk pilotförening. Svenska hamnförbundet. Svenska kommunförbundet. Svenska maskinbefälsför­bundet, Svenska petroleum institutet. Svenska transportarbetareförbun­det. Svenska äkeriförbundet, SHIO-familjeföretagen, Sveriges kemiska

' Betänkandet avgavs av ledamoten av riksdagen Rolf[REDACTED_EFTERNAMN],

Prop. 1981/82:94

8

industrikontor, Sveriges redareförening, Sveriges speditörförbund. Tjäns­temännens centralorganisation och Transporttekniska föreningen.

Lantbrukarnas riksförbund har förklarat sig avstå frän att avge yttrande. Transportfackens yrkes- och arbetsmiljönämnd har hänvisat till de yttran­den som avgetts av Svenska äkeriförbundet och Svenska transportarbeta­reförbundet. Sveriges industriförbund har anslutit sig till vad Sveriges kemiska industrikontor anfört. Standardiseringskommissionen i Sverige har förklarat sig inte ha något att anföra beträffande förslagen.

Länsstyrelserna i Stockholms och Göteborgs och Bohus län har bifogat yttranden från bl. a. ett antal kommuner. Industriverket har bifogat yttran­de från sprängämnesinspektionen och arbetarskyddsstyrelsen från ett an­tal yrkesinspektionsdistrikt.

En sammanställning av remissyttrandena bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 2.

Jag anhåller nu att få ta upp de frågor som behandlas i betänkandet.

2    Bakgrund

Det finns ett omfattande system av säkerhetsföreskrifter för transport av fariigt gods. Dessa föreskrifter återfinns i internationella överenskom­melser samt i nationella lagar, regeringsförordningar och myndighetsföre­skrifter. De olika regelverken innehåller föreskrifter om bl. a. klassifice­ring, dvs. indelning av farligt gods i olika farlighetsklasser, förpackning, märkning, dokumentering, transportmedlets beskaffenhet och lastsäkring.

I Sverige har regleringen på grund av sin detaljrikedom och tekniska karaktär till helt övervägande delen karaktären av myndighetsföreskrifter.

Med stöd av lagen (1965:719) om säkerheten på fartyg - sjösäkerhetsla­gen - (omtryckt 1978:109, ändrad senast 1981:318) har sjöfartsverket meddelat föreskrifter för sjötransport av fariigt gods. På motsvarande sätt har luftfartsverket med stöd av luftfartslagen (1957:297, omtryckt 1979:643, ändrad 1981:81

1) 

meddelat föreskrifter för lufttransporter. För järnvägstransporter av farligt gods gäller de normal villkor en järnväg enligt järnvägstrafikstadgan (1966:202, ändrad senast 1981:64) är skyldig att fastställa. Sjöfartsverket, luftfartsverket och statens järnvägar har vart och ett inom sitt område det övergripande ansvaret för bl. a. säkerheten vid transporterna.

Ansvaret för vägtransporter av farligt gods åvilar de myndigheter, som har ansvaret för olika varukategorier, de s. k. produktkontrollmyndighe­terna. Föreskrifter för vägtransporter har meddelats främst av industriver­ket med stöd av lagen (1975:69) om explosiva och brandfarliga varor (ändrad senast 1977:424) och av produktkontrollnämnden med stöd av lagen (1973:329) om hälso- och miljöfariiga varor (ändrad senast 1980:217). Vidare ansvarar statens kärnkraftinspektion enligt atomenergi-

Prop. 1981/82:94

9

lagen (1956:306, ändrad senast 1980: 179) för transport av klyvbart ra­dioaktivt material, statens strålskyddsinstitut enligt strålskyddslagen (1958: 110, ändrad senast 1981:291) för transport av icke klyvbart radioak­tivt material, socialstyrelsen enligt läkemedelsförordningen (1962:701, ändrad senast 1981:467) för transport av läkemedel samt statens natur­vårdsverk enligt förordningen (1975:346) om miljöfarligt avfall (ändrad senast 1981:312) för transport av sådant avfall.

Sverige tillämpar de internationella överenskommelser om transport av farligt gods som har betydelse för landet. Det är främst ADR (den europe­iska överenskommelsen om internationell vägtransport av farligt gods), RID (det internationella reglementet om befordran av farligt gods på järn­väg), RAR (bestämmelser för flygtransport av farligt gods) och IMDG-koden (internationell kod för transport av farligt gods till sjöss) samt de s. k. kemikalie- och gasbulkkoderna för sjötransporter.

Nuvarande organisatoriska ordning för vägtransporter fick sin utform­ning år 1973. I samband med att Sveriges anslutning till ADR då behand­lades, diskuterades också frågan om en särskild lagstiftning för nationella transporter av farligt gods skulle införas och ett särskilt transportsäker-hetsorgan inrättas (prop. 1973:143). Övervägandena ledde fram till att frågan borde lösas inom ramen för gällande produktlagstiftning. I proposi­tionen påpekades att den organisatoriska lösning som föreslogs fick anses vara av provisorisk karaktär i avvaktan på att man fick ytteriigare underlag för en bedömning bl. a. genom arbetsmiljöutredningens (S 1970:35) arbete och de erfarenheter som kunde vinnas sedan det föreslagna systemet hade varit i kraft under viss tid.

Riksdagen delade den uppfattning som kommit till uttryck i proposifio­nen (TU 1973:24, rskr 1973:334).

Frågan om transport av farligt gods berördes härefter bl. a. i prop. 1976/ 77:49 om arbetsmiljölag m. m. Föredragande departementschefen framhöll där bl. a. angelägenheten av samordnade insatser på området.

I ett par motioner (1976/77:52 och 1976/77:813) hemställdes bl. a. au riksdagen skulle ge regeringen i uppdrag att tillsätta en utredning med uppgiften att samordna bestämmelser och myndighetsansvar för transport av farligt gods.

Trafikutskottet (TU 1977/78: 1) yttrade i anledning av motionerna att det torde få ankomma pä regeringen att ta de initiativ som behövdes för en allsidig prövning av frågorna om koncentration av det samlade ansvaret och samordnade bestämmelser för transport av fariigt gods. Utskottet hemställde att riksdagen som sin mening skulle ge regeringen det anförda till känna. Riksdagen biföll vad utskoUet hemställt (rskr 1977/78: 8).

För en mer utförlig beskrivning av nuvarande förhållanden hänvisas till betänkandet.

Prop. 1981/82:94

10

3    Föredraganden

3.1 Allmänna synpunkter

I transportsammanhang är farligt gods en samlingsbenämning på en mängd olika ämnen, som på ett eller annat sätt kan välla skador på människor, miljö eller egendom. Några exempel på allmänt kända och ofta förekommande ämnen är klor, bensin och sprängämnen.

En transport innebär i allmänhet varierande påfrestningar på grund av temperaturväxlingar, skakningar m. m. Detta betyder att risken för skador på grund av det farliga godset ökar i förhållande till risken vid stationär hantering. Att vi trots detta tillåter transporterna beror pä att det moderna industrisamhället inte kan avvara det farliga godset och därmed inte heller avstå frän att transportera det. Transporter av farligt gods är därför nöd­vändiga.

Huvudsyftet med den offentliga regleringen av verksamheten transport av farligt gods bör enligt min mening vara att skydda människor, miljö och egendom. Vi måste därför ha ett effektivt säkerhetssystem som neutrali­serar riskerna vid transporterna. Ett hundraprocentigt skydd åstadkommer vi emellertid först genom att helt förbjuda transporterna. Detta är som jag nyss sade inte möjligt i värt samhälle. Även om skyddet för människor, miljö och egendom är det primära måste därför en ständig avvägning göras mellan säkerhetsintresset och intresset av att kunna transportera till en rimlig kostnad.

Målet för den offentliga regleringen av verksamheten transport av farligt gods anser jag därför kunna uttryckas så att regleringen skall ge rimlig säkerhet åt människor, miljö och egendom och samtidigt möjliggöra en rationell och effektiv transportverksamhet, både för näringslivet och myn­digheter.

Av betänkandets redogörelse för nuvarande förhållanden framgår att detta mål f. n. inte är uppfyllt i Sverige. Utredaren har belyst en rad brister och som huvudsakliga orsaker Ull dessa pekat på produktkontrollanknyt-ningen av vägtransportföreskrifterna, antalet författningar och inblandade myndigheter, skillnaderna i regleringen mellan nationella och internatio­nella vägtransporter och skillnaderna i regleringen mellan de nationella vägtransporterna och andra transporter över huvud taget.

Betänkandet innehåller förslag Ull en ny myndighetsorganisation och lagstiftning som syftar till att undanröja dessa orsaker och därmed ge säkrare transporter. Grundtanken bakom förslagen är, att förfaUningar och myndighetsansvar skall samordnas, att vägtransportregleringen i likhet med övriga transportgrenar skall bli transportorienterad samt att skillna­derna mellan inhemsk och internationell reglering skall utjämnas.

En enig remissopinion delar utredarens uppfattning att det behövs såväl organisatoriska som författningsmässiga förändringar. Också de princi-

Prop. 1981/82:94

11

piella huvuddragen i utredarens förslag har i huvudsak bemötts positivt. Några remissinstanser, främst naturvårdsverket och produktkontroll­nämnden, ser dock en viss fara i att alltför starkt betona transportinrikt­ningen. De menar att detta bl. a. kan leda till en för snäv syn pä vilka risker som skall beaktas och även till vissa organisatoriska nackdelar.

För egen del anser jag att utredarens analys av brister i nuvarande organisation och författningsreglering och av orsakerna till bristerna i allt väsentligt är riktig. Som en konsekvens av detta synsätt ansluter jag mig också till de huvudprinciper på vilka utredarens förslag bygger: samord­ning, transportorientering och internationell anpassning, principer vilka jag menar alla är ägnade att öka säkerheten i transportverksamheten.

Sverige har godkänt en rad internationella överenskommelser om trans­port av farligt gods. Vi har alltså för internationella transporter accepterat den säkerhetsnivå dessa överenskommelser anger och den riskvärdering som de bygger på. Rimligen bör vi då också som huvudprincip acceptera dem för inhemska transporter, även om undantag eller tillägg ibland kan vara motiverade.

Genom att acceptera de internationella normerna skapar man enligt min uppfattning goda förutsättningar för en säker och rationell transporthante­ring: vi slipper i stor utsträckning dubbla regelsystem, handelsutbytet underlättas, ett tekniskt komplicerat och volymmässigt omfattande författ­ningsarbete kan reduceras. Självfallet måste Sverige i det internationella samarbetet bevaka att säkerheten bibehålls på en hög nivå och verka för att de ambitioner i fråga om bl. a. arbetsmiljö och miljöskydd som kommit till uttryck i svensk lagstiftning gör sig gällande också internationellt. De svenska myndigheterna har härvid ett initiativansvar.

Utredarens förslag omfattar inte sjöbulktransporter. Som skäl för att utelämna dessa transporter har utredaren anfört, att de säkerhetsproblem som är förenade med dem är särpräglade och sjöfartsspecifika. Vidare pekas på att de, till skillnad från andra transporter, inte ingår som delar i kombinerade transporter, varför det inte finns något större samordnings­behov. Ingen remissinstans har framfört någon erinran mot denna av-gränsning. Jag delar också uppfattningen att sjöbulktransporterna inte bör behandlas i detta sammanhang.

I det följande avser jag att behandla de förslag till ny lagstiftning och myndighetsorganisation för transport av farligt gods som bör föreläggas riksdagen. Förslagens genomförande kräver därutöver en rad detaljerade överväganden vilka det ankommer pä regeringen att göra. Dessa frågor kommer jag att beröra endast översiktligt.

Prop. 1981/82:94

12

3.2 Organisatoriska frågor

3.2.1 Inledning

Ett mycket stort antal myndigheter är i dag direkt eller indirekt inblanda­de i verksamheten transport av farligt gods. De direkt berörda är sjöfarts­verket, luftfartsverket, SJ, industriverket, produktkontrollnämnden, na­turvårdsverket, socialstyrelsen, kärnkraftinspektionen, strålskyddsinstitu­tet, arbetarskyddsstyrelsen, sprängämnesinspektionen, länsstyrelser, häl­sovårdsnämnder och yrkesinspektionen.

Utredaren konstaterar att den splittrade bild, som denna mångfald av myndigheter erbjuder, hindrar enskilda och myndigheter att handla säkert och rationellt i frågor rörande transport av farligt gods. 1 betänkandet läggs därför fram organisatoriska förslag som avses medföra att såväl den före­skrivande som den kontrollerande myndighetsverksamheten koncentreras samt att dubbelkompetenser respektive brist pä kompetens undanröjs.

Inte någon remissinstans har ifrågasatt behovet av att förenkla myndig­hetsorganisationen. Majoriteten anser också att förenklingen bör ske ge­nom koncentration av myndighetsansvaret. Kommunförbundet förordar dock att en lösning söks inom gällande myndighetsfunktioner.

För egen del anser jag att det från säkerhets- och effektivitetssynpunkter och därmed också frän kostnadssynpunkt är nödvändigt att - i kombina­tion med en samlad lagstiftning - koncentrera myndighetsansvaret. Det är enligt min mening inte möjligt att åstadkomma en tillräckligt effektiv insats utan organisatoriska förändringar.

Efter att ha prövat lösningar som omfattat alla transportslag, har utre­daren stannat för ett samordningsalternativ som endast omfattar landtran­sporter, dvs. väg- och järnvägstransporter. Utredaren har redovisat starka skäl för att samla land- och sjötransporterna inom en myndighet. Han har emellertid bedömt att en sådan lösning, med hänsyn till den allmänna sjösäkerhetens krav, skulle medföra ökade kostnader för det allmänna och bl. a. därför ansett sig förhindrad att föreslå en sjö- och landtransportmyn­dighet.

Åtskilliga remissinstanser har kritiserat att förslaget begränsats till land­transporterna. Bl. a. rikspolisstyrelsen, försvarets materielverk, SJ, tran-sporträdet, industriverket, ASG, Bilspedition AB, speditörförbundet, äkeriförbundet, kemikontoret och industriförbundet har anfört att i vart fall sjö- och landtransporter bör samordnas.

Jag delar uppfattningen att det skulle vara till fördel för säkerheten och effektiviteten vid transport av farligt gods att samordna alla transportsla­gen i en myndighet. Av betänkandet framgår emellertid att en utbrytning av transportfunktionen ur sjöfartsverket och luftfartsverket i dag skulle medföra ökade utgifter för staten som inte motsvaras av omedelbara be­sparingar på annat häll. Det är enligt min mening inte tänkbart att finansi­era nya utgifter med svårberäknade framtida positiva effekter för samhälls­ekonomin. De stora problemen i dag finns pä landtransportsidan. Det

Prop. 1981/82:94

13

primära är därför att samordna myndighetsansvaret för landtransporterna. Jag biträder följaktligen i huvudsak utredarens förslag till en ny myndig­hetsorganisation för landtransporterna. I det följande skall jag emellertid utveckla hur jag anser att man kan gä ett steg längre i samordning genom att knyta den nya landtransportorganisationen fill sjöfartsverket. En sådan samordning kommer också lufttransporterna till godo.

3.2.2 Föreskrivande myndigheter

I betänkandet har åtskillnad gjorts mellan de myndigheter som har att meddela föreskrifter och de som uteslutande har tillsynsfunktioner. Jag följer samma uppdelning här.

Utredaren har föreslagit att de funktioner med avseende pä transport av farligt gods som f. n. åvilar industriverket, produktkontrollnämnden, na­turvårdsverket, socialstyrelsen samt SJ i sin helhet skall utbrytas ur nämnda myndigheter och sammanföras till en ny enhet inom transportrå­det. Till samma enhet skall också enligt förslaget föras viss föreskrivande verksamhet som ligger hos kärnkraftinspektionen och strålskyddsinstitu­tet. Den nya enheten har i betänkandet kallats farligt-godsenheten, FGE. I fortsättningen använder också jag denna benämning.

FGE skall enligt betänkandet ha ett verksamhetsområde som omfattar landtransporter, visst ansvar för information för alla transportslag samt uppgiften att verka för samordning mellan transportslagen. I fråga om radioaktivt material föreslås att ansvaret begränsas till att avse föreskri­vande verksamhet.

Organisatoriskt föresläs FGE fä en självständig ställning i transportsä-kerhetsfrägor och i sådana frågor ledas av en delegation med företrädare för berörda myndigheter och organisationer. En rådgivande nämnd före­släs biträda FGE.

Ansvaret för sjö- och lufttransporter föreslås i betänkandet ligga kvar oförändrat hos sjöfartsverket respektive luftfartsverket.

En ny enhet för landtransporter

Den föreslagna metoden att samordna myndighetsansvaret, nämligen genom att bryta ut funktionerna rörande farligt gods ur de nu ansvariga myndigheterna och föra samman funktionerna på en hand har godtagits vid remissbehandlingen. Några invändningar mot att den samlade myndighets-funkfionen integreras i en befintlig myndighet har inte heller gjorts.

Utredarens val av transportrådet som den myndighet i vilken integrering skall ske har däremot mött en hel del kritik.

Riksrevisionsverket, länsstyrelsen i Malmöhus län, socialstyrelsen, pro­duktkontrollnämnden m. fl. har pekat på att transporträdet saknar kunskap om produkterna ävensom kompetens att bedöma de hälso- och miljöfarliga aspekterna och avstyrker pä grund därav en anknytning till transportrådet.

Sjöfartsverket förordar att FGE lokaliseras till verket. På så sätt skulle

Prop. 1981/82:94

14

man enligt verket kunna ta ett mer samlat grepp kring transportfrågorna utan att verkets totalansvar för sjösäkerheten behöver rubbas. Industriver­ket förordar också anknytning av FGE till sjöfartsverket och pekar bl. a. pä att det är viktigt med nära och enkla vägar till samarbete mellan FGE och sjöfartsverket. Liknande resonemang har förts av kemikontoret, reda­reföreningen och hamnförbundet.

Yrkesinspektionsdistrikten i Stockholm och Härnösand förordar arbe­tarskyddsstyrelsen. Arbetarskyddsstyrelsen och naturvårdsverket har båda ifrågasatt om inte trafiksäkerhetsverket vore lämpligt, bl. a. med hänsyn till detta verks tekniska kunskaper och regionala organisation. Produktkontrollnämnden föreslår att en förläggning till trafiksäkerhetsver­ket, alternativt sjöfartsverket, övervägs.

Valet av transporträdet tillstyrks eller lämnas utan erinran av bl.a. SJ, transporträdet, länsstyrelsen i Stockholms län, LO, ASG, Bilspedition och speditörförbundet.

För egen del finner jag inget skäl att bedöma frågan om utbrytning och sammanförande av ansvaret för farligt gods på annat sätt än utredaren och remissinstanserna gjort. Jag biträder alltså utredarens förslag härom. De skäl utredaren anfört för att integrera FGE i en befintlig myndighet finner jag också riktiga.

1 fråga om tänkbara myndigheter att integrera FGE i har som jag nyss nämnt flera förslag framförts: transportrådet, trafiksäkerhetsverket, arbe­tarskyddsstyrelsen, någon produktkontrollmyndighet och sjöfartsverket.

Som jag tidigare redovisat har jag anslutit mig till grundtanken att verk­samheten bör vara transportinriktad. En konsekvens härav är. att man inte bör förlägga verksamheten till en produktansvarig myndighet utan till en myndighet med transportanknytning. Det skäl som främst talar mot ett produktkontrollorgan är att det inte finns något sådant med ansvar som omfattar alla typer av farligt gods.

Arbetarskyddsstyrelsen har i sitt remissyttrande anfört att styrelsen otvivelaktigt har en betydande kompetens inom området transport av fariigt gods, men att styrelsen ändock inte bör komma i fråga på grund av sina redan nu omfattande och krävande myndighetsuppgifter inom det egentliga arbetsmiljöområdet. - Jag delar den uppfattning arbetarskydds­styrelsen framfört.

Trafiksäkerhetsverket är en tekniskt inriktad myndighet med regional organisation, tvä faktorer som skulle kunna vara till nytta för FGE, den regionala organisationen främst vid tillsynsverksamhet. Verket har erfa­renhet av fordonstekniska kontroller och kontroll av lastförankring i sam­band med flygande inspektioner. 1 övrigt saknar verket emellertid direkt erfarenhet av såväl transporter som farligt gods och dess verksamhet är lelt inriktad på vägtrafik. Jag är därför inte beredd att förorda trafiksäker­hetsverket.

Transporträdet har med sin planerande och samordnande verksamhet.

Prop. 1981/82:94

15

som omfattar alla trafikgrenar, och sin organisatoriska uppbyggnad mänga fördelar att erbjuda. De invändningar som under remissbehandlingen fram­förts mot transportrådet gäller främst rådets brist pä kompetens rörande det farliga godset. Detta anser jag dock i och för sig vara en brist som kan hävas dels genom att sådan kompetens tillförs rådet, dels genom samråd med produktkontrollmyndigheterna. I stora delar instämmer jag därför i de argument utredaren framfört när han motiverat sitt val av transportrådet. Samtidigt finner jag att det utpräglade behovet av samordning mellan land- och sjötransporter talar för att FGE i stället förläggs till sjöfartsver­ket. Detta innebär att rutinerna för samarbete mellan sjö- och landtran­sporter kan förenklas. Eftersom verket redan nu har ett omfattande ansvar för transport av farligt gods, finns där kunskaper och erfarenheter av transporter, transportmedel även landtransportmedel på grund av färje­trafiken och farligt gods. Sjöfartsverket har också betydande erfarenhet av det internationella transportsamarbetet. Sjöfartsverkets resurser är na­turligtvis inte sä dimensionerade att de räcker också för landtransportverk-samheten. En kombination av sjöfartsverkets resurser och de som finns hos de nuvarande landtransportmyndigheterna kommer dock enligt min mening att ge möjligheter till en rationell och effektiv organisation för transport av farligt gods. De fördelar en sådan kombination innebär är enligt min uppfattning så betydande att de överväger de nackdelar som kan vara förenade med att man till ett enskilt trafikverk knyter arbetsuppgifter som avser andra trafikgrenar än verkets huvuduppgifter gör.

Organisationsformen

Som skäl för att ge FGE en självständig ställning i transportsäkerhetsfrå­gor har utredaren anfört dels att det utåt bör framgå att det är fråga om ett organ med ansvar för just transport av fariigt gods, dels att man med ett särskilt beslutande organ får en beslutsfunktion som har sakkunskap på flera viktiga områden, bl. a. produktkontroll och teknik.

Den föreslagna organisationsformen tillstyrks av bl. a. rikspolisstyrel­sen, industriverket, ASG, Bilspedition och kemikontoret. Industriverket har i sitt yttrande understrukit att dess erfarenheter av frågor om farligt gods bekräftar uppfattningen om att FGE bör ha en självständig ställning.

Transportrådet, statskontoret och riksrevisionsverket avstyrker försla­get, eftersom det enligt dem vore mest naturligt och effektivt om transport-rådets samordnande och planerande kompetens kan utnyttjas på alla ni­våer i organisationen.

Den organisationsform utredaren dragit upp riktlinjerna för utgår frän transporträdets förutsättningar. Sjöfartsverkets organisation och arbets­uppgifter medför naturligen att förutsättningarna blir annorlunda.

Sjöfartsverkets organisafion ser i korthet ut på följande sätt. Verket leds av en styrelse, som består av generaldirektören och sju andra ledamöter. Den centrala förvaltningen är indelad i fem avdelningar, nämligen driftav-

Prop. 1981/82:94

16

delningen, sjökarteavdelningen, sjöfartsinspektionen, ekonomiavdelning­en och administrativa avdelningen.

Sjöfartsinspektionen, som är den avdelning som är av intresse i detta sammanhang, förestås av en sjösäkerhetsdirektör. Sjösäkerhetsdirektören har enligt förordningen (1969:320) med instruktion för sjöfartsverket (om­tryckt 1975: 1070, ändrad senast 1979: 1044) att avgöra vissa frågor som ankommer på sjöfartsverket. Sjöfartsinspektionen är i sin tur indelad i sektioner, varav sektionen för transport av fariigt gods är en. Dess upp­gifter rör ärenden om fartygs konstruktion och utrustning för säker trans­port av olja, kemikalier, kondenserade gaser och andra farliga ämnen i bulk och i förpackad form, ärenden om lasters fysikaliska och kemiska egenskaper, åtgärder mot riskerna i samband med transport av fariigt gods samt ärenden om åtgärder mot vattenförorening frän fartyg.

Jag förordar att FGE knyts till sjöfartsinspektionen. FGE och sjöfartsin­spektionen bör enligt min mening sammanföras praktiskt och beslutsmäs­sigt så långt det är ändamålsenligt med hänsyn till de skilda förutsättningar som gäller för sjö- och landtransporter.

Även med FGE i sjöfartsverket är det enligt min mening lämpligt att kombinera verksamheten med en delegation, vars ledamöter bör företräda berörda myndigheter. Delegationens uppgift bör bl. a. vara att bistå med sakkunskap inom de skilda områden som påverkar och påverkas av verk­samheten - t. ex. järnvägsfrågor och produktkontroll - att medverka vid avvägningen mellan de olika transportgrenarnas intressen, att biträda vid samordningen mellan transportslagen och vid den långsiktiga planeringen av verksamheten.

Jag anser alltså att en knytning till sjöfartsverket kommer att innebära effektivitetsvinster och därigenom kostnadsbesparingar och bättre säker­het. Ibland kommer man att behöva göra avvägningar mellan olika intres­sen. Detta medför att såväl de specifika landtransportintressena som pro-duktkontrollintressena måste tillförsäkras ett reellt inflytande på verksam­heten.

Man kan diskutera några olika metoder för att åstadkomma ett sådant inflytande. Vilken metod som är lämplig beror i viss män på i vilken utsträckning landtransportfunktionen integreras i sjöfartsverket. En möj­lighet är att föreskriva skyldighet för sjöfartsverket att i vissa landtran-sportfrågor fatta beslut / samråd med delegationen. Regeringen bör i så­dant fall avgöra frågor om vilka enighet inte kan uppnäs. En annan möjlig­het är att utöka sjöfartsverkets styrelse med företrädare för bl. a. SJ och produktkontrollmyndigheterna. Slutligen kan man tänka sig att ge delega­tionen en begränsad beslutsrätt.

Jag har för avsikt att återkomma till regeringen med ett förslag om en kommitté som skall utforma organisationens detaljer. Åt en sådan kommit­té bör det uppdras att närmare ange hur och i vilken utsträckning sjö- och landtransportfunktionerna skall samordnas, delegationens omfattning och

Prop. 1981/82:94

17

sammansättning samt formerna för det inflytande för bl. a. SJ och produkt­kontrollmyndigheterna som jag ovan behandlat. I organisationskommittén bör enligt min mening finnas företrädare bl. a. för de olika transportslagen.

I anslutning till vad jag tidigare anfört om delegationen vill jag här framhålla att det av effektivitetsskäl är önskvärt att antalet ordinarie leda­möter inte blir för stort och i vart fall inte överstiger tio.

Utredaren har vidare föreslagit att en rådgivande nämnd efter förebild av den som f. n. finns vid industriverket skall knytas till FGE. För egen del anser jag att en sådan nämnd har en funktion att fylla som ett forum för information och samråd i en något vidare krets av intressenter än vad jag menar bör ingå i delegationen. Jag förordar därför att en nämnd med i huvudsak samma sammansättning och omfattning som den nuvarande rådgivande nämnden bildas och knyts till den nya organisationen.

Resursfrågor kommer jag senare att ta upp (avsnitt 4).

Verksamhetsområdet

Förslaget till verksamhetsområde för FGE har vid remissbehandlingen i sina huvuddrag lämnats utan erinringar, liksom utredarens beskrivning av FGE: s arbetsuppgifter. Vissa påpekanden har dock gjorts.

Enligt förslaget skall FGE: s huvudsakliga uppgift vara att ansvara för sädana landtransporter som omfattas av förslaget till lag om transport av fariigt gods. Lagförslaget avgränsar begreppet fariigt gods så, att det inte omfattar alla varor som är hälso- och miljöfarliga enligt lagen om hälso-och miljöfariiga varor. Det kan därför uppstå situationer, när transport­föreskrifter kan behöva meddelas också enligt lagen om hälso- och miljö­farliga varor.

Naturvårdsverket och produktkontrollnämnden anser att denna ordning är olämplig frän flera synpunkter, bl. a. organisatoriska. Naturvårdsver­ket, som utgör kansli åt produktkontrollnämnden, tvingas t.ex. behålla viss transporlkompetens. De föreslår därför att begreppet farligt gods i lagen ges en vidare betydelse.

Av skäl som jag tidigare berört (avsnitt 3.1) är jag inte beredd att för svenskt nationellt bruk ge begreppet farligt gods ett vidare innehåll än vad utredaren föreslagit och som gäller internationellt. Detta behöver emeller­tid inte hindra att transportmyndigheterna, dvs. sjöfartsverket, inklusive FGE, och luftfartsverket får ansvaret för transporter även av sådana hälso-och miljöfarliga varor som inte är farligt gods - i den mån det finns behov av att reglera denna grupp varor. Bemyndigande härtill får lämnas i kungö­relsen (1973:334) om hälso- och miljöfarliga varor (ändrad senast 1981:200). Naturvärdsverket och produktkontrollnämnden kan härigenom befrias frän allt direkt transportansvar av hälso- och miljöfarliga varor.

Jag föreslår alltså att FGE (liksom sjöfartsverket och luftfartsverket) får detta, i förhållande till utredningsförslaget, något utökade ansvarsområde.

1       övrigt ansluter jag mig till utredarens förslag. FGE: s ansvarsområde bör

2  Riksdagen 1981/82. 1 saml. Nr 94

Prop. 1981/82:94

18

således omfatta landtransporter av farligt gods och hälso- och miljöfarliga varor, visst informationsansvar för alla transportslag samt ansvaret för samordning mellan transportslagen. I fråga om radioakfivt material, inklu­sive klyvbara ämnen, bör ansvaret vara begränsat till att avse sådan föreskrivande verksamhet som avser konventionella transportsäkerhets­bestämmelser.

Som jag tidigare nämnt avser jag att föreslå att en kommitté får i uppdrag att utforma den nya organisationens detaljer. Först sedan resultatet av kommitténs arbete föreligger torde man kunna precisera var inom myndig­heten de skilda arbetsuppgifterna bör utföras. De principer för ansvarsom­rådets innehåll som jag nu angett anser jag emellertid inte behöva påverkas av organisationens detaljutformning.

3.2.3 Tillsynsmyndigheter

I betänkandet föreslås att tillsynen över sjö- och lufttransporterna även i fortsättningen skall handhas av sjöfartsverket respektive luftfartsverket.

Beträffande landtransporterna föreslås, att tillsynen skall utövas av polismyndigheterna i fråga om transporter pä väg, tullmyndigheterna i fråga om gränsöverskridande trafik, yrkesinspektionen i fråga om fasta anläggningar som terminaler och hamnar, sprängämnesinspektionen i fråga om brandfariiga och explosiva varor, men även i fråga om tekniska förhål­landen i allmänhet, samt strälskyddsinstitutet och kärnkraftinspektionen i fråga om radioaktivt material. Transporträdet slutligen skall enligt betän­kandet samordna verksamheten.

I förslaget till lag om transport av farligt gods har utredaren angett de befogenheter han ansett erforderliga för en effektiv tillsyn. Vissa av de tänkta myndigheterna har emellertid ansetts ha tillräckliga befogenheter enligt annan lagstiftning. Frågor om tillsynsmyndigheternas befogenheter återkommer jag till (avsnitt 3.3).

Utredaren har också presenterat de riktlinjer efter vilka han anser att tillsynen skall bedrivas, nämligen med tyngdpunkten på förebyggande tillsyn och med komplement av ökad information, rådgivning och utbild­ning till såväl myndigheter som enskilda.

Organisationsförslagen beträffande sjö- och lufttransporter har lämnats utan erinran under remissbehandlingen.

Såvitt gäller landtransportorganisationen har flera remissinstanser där­emot varit delvis negativa.

Bl. a. naturvärdsverket, produktkontrollnämnden, länsstyrelserna i Kal­mar, Kristianstads, Malmöhus och Västernorriands län har sålunda anfört i huvudsak, att de kunskaper om hälso- och miljöfarligt gods som länssty­relser och hälsovårdsnämnder har liksom länsstyrelsernas ansvar för rädd­ningstjänsten är nödvändiga förutsättningar för en effektiv och rationell tillsynsverksamhet. Myndigheterna har därför avstyrkt förslaget att läns­styrelserna och hälsovårdsnämnderna inte skall utöva någon tillsyn.

Prop. 1981/82:94

19

Generaltullstyrelsen har påpekat att järnvägsföretagen enligt 77 § tull­stadgan (1973:671, ändrad senast 1980:451) har ansvaret för tullkontroll av varor som befordras med järnväg. På grund härav har styrelsen funnit det olämpligt att gränskontroll av järnvägstransporter anförtros tullverket. 1 övrigt har tullverket tillstyrkt förslagen.

Trafiksäkerhetsverket har ifrågasatt om inte viss tillsyn av vägtranspor­terna lämpligen borde utföras av verket. Trafiksäkerhetsverket har hänvi­sat bl. a. till att dess verksamhet med flygande inspektioner på ett smidigt sätt skulle kunna samordnas med kontroll av transport av farligt gods.

Kärnkraftinspektionen, strålskyddsinstitutet och atomlagstiftningskom-mittén har alla understrukit att det är nödvändigt att inspektionen och institutet har totalansvar för tillsynen över transport av radioaktivt materi­al.

Bl. a. rikspolisstyrelsen, arbetarskyddsstyrelsen, länsstyrelserna i Stockholms samt Göteborgs och Bohus län, ASG, Bilspedition och kemi­kontoret har tillstyrkt förslagen till tillsynsorganisation för landtran­sporter.

För egen del vill jag anföra följande.

Tillsynen över sjö- och lufttransporter bör även i fortsättningen handhas av sjöfartsverket respektive luftfartsverket.

Beträffande landtransporterna är det i nuvarande statsfinansiella läge omöjligt att skapa en helt ny tillsynsmyndighet, som har den bredd i kunskaper och organisation som skulle behövas. Tillsynen måste därför, så som utredaren funnit, ordnas inom ramen för befintliga myndigheter. Detta medför att det inte torde gå att genomföra en så omfattande samord­ning av tillsynsverksamheten som i och för sig vore önskvärd.

Med den nyss angivna utgångspunkten finner jag utredarens förslag att bygga pä de riksomfattande organisationer, som polisen, tullen och yrkes­inspektionen har, väl underbyggda. Även principen att kombinera polis, tull och yrkesinspektion med mer specialbetonad kompetens från strål­skyddsinstitutet, kärnkraftinspektionen och sprängämnesinspektionen fin­nerjag välbetänkt. De nu uppräknade myndigheterna har också enligt min åsikt realistiska möjligheter att verkligen utöva tillsyn. De här avsedda tillsynsuppgifterna flyter nämligen på ett naturiigt sätt in i deras övriga myndighetsutövning. Yrkesinspektionen och dess chefsmyndighet arbe­tarskyddsstyrelsen har omfattande kompetens i frågor som rör hälso- och miljöfarliga varor. Jag anser därför inte att det är nödvändigt att utöka antalet myndigheter med hälsovårdsnämnder och länsstyrelser. Samarbete och erfarenhetsutbyte mellan hälsovårdsnämnder och länsstyrelser och de övriga bör naturligtvis ändå äga rum.

Jag instämmer i de synpunkter trafiksäkerhetsverket anfört angående verkets möjligheter till och lämplighet för att utöva tillsyn. Enligt min mening kan dock trafiksäkerhetsverket inte helt ersätta någon av de myn­digheter jag anser bör ingå i tillsynsorganisationen. Eftersom jag dessutom

Prop. 1981/82:94

20

anser att antalet ansvariga myndigheter bör hållas nere förordar jag en tillsynsorganisation som inte omfattar irafiksäkerhetsverket.

Som kärnkraftinspektionen och strälskyddsinstitutet påpekat bör hu­vudansvaret för tillsynen över transport av radioaktiva varor åvila dem.

Av de skäl generaltullstyrelsen åberopat bör gränskontroll av järnvägs­transporter inte utföras av tullmyndigheterna.

Med den sålunda skisserade tillsynsorganisationen kommer yrkesin­spektionen, strålskyddsinstitutet, kärnkraftinspektionen och sprängäm­nesinspektionen att ha ansvarsområden som omfattar både väg- och järn­vägstransporter. Enligt min mening måste dock SJ även i fortsättningen bedriva viss egen tillsyn över sina transporter, både de gränsöverskridande och de inrikes.

FGE, dvs. det nya landtransportorganet vid sjöfartsverket, bör ta till uppgift att samordna tillsynsverksamheten.

Tillsyn över landtransporter av farligt gods bör sammanfattningsvis ut­övas enligt följande:

Polisen - i huvudsak på väg.

Tullen gränsöverskridande trafik, med undantag för järnvägstran­sporter, men även kontroll av fordon och andra lastenheter som inkommer med fartyg. Tillsynen bör i första hand inriktas på inkommande trafik.

Yrkesinspektionen i huvudsak i fasta anläggningar, t. ex. magasin, hamnar, bangårdar och större avsändarföretag.

57 - järnvägstransporter.

Sprängämnesinspektionen i huvudsak tillsyn över transport av brand­farliga och explosiva varor. Inspektionens allmänna tekniska kompetens bör dock kunna utnyttjas även vid andra transporter.

Strålskyddsinstitutet och kärnkraftinspektionen inom sina respektive ansvarsområden.

FGE - samordning.

I likhet med remissinstanserna anser jag vidare att de principer för tillsynsverksamhetens bedrivande som utredaren skisserat är riktiga. En av de främsta uppgifterna för fillsynsmyndigheterna bör därför vara att verka förebyggande.

Det bör emellertid få ankomma på regeringen eller myndighet som regeringen utser att meddela anvisningar för tillsynen. Därvid kan också en mer detaljerad gränsdragning mellan myndigheternas ansvarsområden gö­ras. Jag kommer senare att föreslå att erforderliga bemyndiganden ges i lagen om transport av farligt gods.

Den nu angivna organisationen bör naturligtvis verka oavsett om natio­nell lagstiftning eller en internationell överenskommelse gäller för trans­porten.

Prop. 1981/82:94

21

3.3 Lagstiftning

3.3.1 Lagen om transport av farligt gods

De nationella föreskrifter för transport av farligt gods som finns i dag utgår dels från sjösäkerhetslagen och luftfartslagen, dels - beträffande vägtransporterna - från produktkontrollagstiftningen. För järnvägstran­sporter finns inga offentligrättsliga föreskrifter. De föreskrifter som finns är avtalsvillkor som järnvägsföretagen pä grund av en bestämmelse i järnvägstrafikstadgan är skyldiga att fastställa. Produktkontrollagsfiftning-ens uppbyggnad medför att det saknas författningsstöd för att reglera vägtransporter av vissa ämnen, vilka är farliga vid transport.

I betänkandet läggs det fram eU förslag till en ny lag för transport av fariigt gods vilken omfattar alla transportslag och alla de varuslag som anses farliga i transportsammanhang. I fråga om sjötransporter gäller lagen endast gods i förpackad form. Utredaren konstaterar att transport av farligt gods kräver en omfattande och detaljrik reglering samt att reglering­en är beroende av att kunna ändras i takt med bl. a. den tekniska och kommersiella utvecklingen. Den föreslagna lagen är därför en s. k. ramlag, som bemyndigar regeringen eller de myndigheter som regeringen bestäm­mer att meddela huvudparten av föreskrifterna.

Utredaren har diskuterat och förkastat andra möjligheter att förenkla den nuvarande transportregleringen, bl. a. genom ändrade bemyndiganden inom ramen för produktkontrollagstiftningen. Som skäl för den valda lös­ningen har utredaren anfört att det visserligen även i fortsättningen kom­mer att finnas skilda reglementen för skilda transportslag men att en gemensam lag ger en enhetlig grund för den fortsatta normgivningen och att lagen därigenom ger goda förutsättningar för harmonisering transport­slagen emellan. Vidare löser lagen enligt utredaren problemet med de varukategorier som i dag faller utanför produktkontrollagstiftningen.

Förslaget om en ramlag för alla transport- och varuslag har med ett par undantag tillstyrkts eller lämnats utan erinran av samtliga remissinstanser­na.

För egen del vill jag anföra följande.

En transport omfattar ofta mer än ett varuslag. Ofta används också flera olika slag av transportmedel. Transportvillkoren för olika transport- och varuslag bör därför vara sä likartade som möjligt med hänsyn till de skilda förutsättningar som gäller. Det medför god transportekonomi och höjer säkerheten om man slipper laborera med flera skilda system. Jag delar uppfattningen att en lag kan underlätta förenkling och harmonisering och ansluter mig därför fill förslaget om en lag om transport av fariigt gods. Som jag tidigare anfört (avsnitt 3.1) delar jag utredarens uppfattning att bulktransporter till sjöss inte bör behandlas i detta sammanhang. Av de skäl utredaren anfört och som jag nyss återgav bör lagen vara en ramlag.

Det lagförslag utredaren presenterat innehåller i huvudsak definitioner

Prop. 1981/82:94

22

av begreppen transport, fariigt gods och transportmedel, en allmän akt-samhetsregel, befogenheter för tillsynsverksamheten, en ansvarsbestäm­melse samt bemyndiganden. Materiellt ger lagförslaget uttryck för de principer som utredaren inledningsvis fastslagit: transportorientering och anpassning till internationella förhållanden.

Lagförslaget har till sitt innehåll blivit väl mottaget vid remissbehand­lingen. Åtskilliga remissinstanser, däribland industriverket, arbetar­skyddsstyrelsen, luftfartsverket, kemikontoret, redareföreningen, åkeri­förbundet och transportarbetareförbundet, har godtagit förslaget i dess helhet. Påpekanden av principiell natur har gjorts av bl, a. kärnkraftinspek­tionen, sjöfartsverket och fartygsmiljöutredningen samt naturvårdsverket och produktkontrollnämnden.

För egen del vill jag inledningsvis anföra att jag i allt väsentligt kan ansluta mig till utredarens lagförslag och till de motiv till detta som utre­daren angett.

Kärnkraftinspektionens synpunkter. Kärnkraftinspektionen har förkla­rat sig vara i princip positiv till ramlagen, men ser flera problem i konkur­rensen mellan atomenergilagstiftningen och lagen. Problemen är dock inte värre, anser inspektionen, än att de borde kunna lösas med kollisions- och undantagsregler. Enligt inspektionen måste atomenergilagen med hänsyn till dess funktion, dess anknytning till atomansvarighetslagen och konven­tioner på atomenergiområdet, alltid vara fullt tillämplig under en transport. Om en bestämmelse i transportlagen strider mot eller konkurrerar med atomenergilagstiftningen måste den senare därför enligt inspektionen ta över. Konkurrensförhållande har inspektionen ansett föreligga i fråga om ansvar och fullföljd. 14 S i lagförslaget är enligt inspektionen helt omöjlig att tillämpa på klyvbart material.

Jag instämmer i vad kärnkraftinspektionen anfört.

De radioaktiva varorna, inklusive klyvbara ämnen, intar en särställning bland det farliga godset. Särställningen beror på de speciella risker som är förenade med bl. a. radioaktivitet. Detta förhällande nödvändiggör också en annan form av kontroll än konventionell transportsäkerhetskontroll. Denna särskilda kontroll handhas f. n. av kärnkraftinspektionen och strål­skyddsinstitutet enligt atomenergilagen och strålskyddslagen eller enligt med stöd av dessa lagar meddelade föreskrifter eller villkor. Jag anser att denna särskilda kontroll måste fortgå. 1 lagen om transport av farligt gods bör därför endast konventionella transportsäkerhetsbestämmelser finnas. Utöver dessa skall den speciella ordning som gäller på strålskydds- och kärnenergiområdet fortsätta att gälla. För att lösa de konkurrens- och kollisionsproblem, som kärnkraftinspektionen pekat pä, bör en bestäm­melse av innebörd att atomenergilagen och strålskyddslagen gäller före lagen om transport av farligt gods tas in i sistnämnda lag.

Jag avser att återkomma till frågan om fullföljd av talan i ett senare sammanhang.

Prop. 1981/82:94

23

Sjöfartsverkets ochfartygsmiljöutredningens synpunkter. Sjöfartsverket menar att det finns flera fördelar med lagförslaget, bl. a. att det genom sin fyllighet skapar bättre grund för utgivningen av detaljföreskrifter än vad som nu finns i sjösäkerhetslagen. Verket anför vidare att det är viktigt att lagen får samma tillämpningsområde som sjösäkerhetslagen har och ifråga­sätter om 4§ första stycket i utredarens förslag medför en sådan identitet.

Fartygsmiljöutredningen har beträffande lagens giltighet utom Sverige påpekat, att det följer av allmänt godtagna folkrättsliga grundsatser att den svenska lagstiftningen får vika om svensk rått och lagstiftningen i en främmande stat uppställer oförenliga krav. Utredningen menar därför att det torde vara principiellt riktigt att inte kategoriskt hävda att en lag gäller utanför den lagstiftande statens territorium och föreslår att ett förbehåll görs liknande det som f.n. finns i 1 kap. 4§ luftfartslagen. Vidare har utredningen ifrågasatt om det är lämpligt att till skillnad från sjösäkerhets­lagen utan undantag göra den nya lagen tillämplig på utländska fartyg i svenska farvatten.

Jag delar uppfattningen att tillämpningsområdet såvitt nu är i fråga bör vara detsamma i sjösäkerhetslagen och lagen om transport av farligt gods. Även luftfartslagen och lagen om transport av fariigt gods bör ha överens­stämmande tillämpningsområden. Fartygsmiljöutredningens synpunkter har lika stor aktualitet för lufttransporterna. I lagen bör därför intas ett förbehåll rörande tillämpligheten i utlandet av det innehåll fartygsmiljö­utredningen föreslagit. Det innebär att svensk lag kommer att gälla när utländsk lag saknas och när utländsk lag och svensk lag är förenliga, men att den svenska lagen får vika om den inte är förenlig med den utländska. Vidare bör det intas en möjlighet att begränsa tillämpligheten pä utländska luftfartyg och fartyg vid transport i Sverige. Denna möjlighet förutsätter jag skall utnyttjas endast då det är påkallat av internationella överenskom­melser på luftfarts- eller sjöfartsområdet.

Sjöfartsverket har vidare anfört att sjösäkerhetslagen innehåller bestäm­melser om tvångsmedel och om vissa procedurer i samband härmed som folkrätten kräver att vi iakttar mot utländska fartyg. Verket konstaterar att motsvarighet till dessa bestämmelser saknas i lagförslaget och att detta kan medföra folkrättsliga komplikationer.

Enligt min uppfattning har de svårigheter sjöfartsverket antyder inte någon praktisk betydelse. Även sjösäkerhetslagen gäller under en sjötran­sport. Finns det skäl att ingripa med sådana tvångsmedel som sjöfartsver­ket åsyftar, t.ex. nyttjandeförbud, torde situationen också vara sådan att grund för att ingripa enligt sjösäkerhetslagen föreligger.

Sjöfartsverket har slutligen också tagit upp frågor rörande fullföljd. Till dessa frågor avser jag att återkomma.

Naturvårdsverkets och produktkontrollnämndens synpunkter. Natur­vårdsverket och produktkontrollnämnden har tagit upp ett spörsmål som redan berörts i samband med bl. a. organisationsfrågan, nämligen definitio-

Prop. 1981/82:94

24

nen av begreppet fariigt gods. Naturvårdsverket och produktkontroll­nämnden anför, att den historiskt betingade anknytningen fill transportnä­ringen och dess behov, såväl internationellt som nationellt, kombinerad med bristen pä sakkunskap i fråga om hälso- och miljörisker har lett till en förhållandevis snäv syn på vilka risker som skall beaktas. Detta medför, menar man, att mänga varor som i händelse av en transportolycka skulle orsaka allvarliga skador på människors hälsa och i miljön, t. ex. PCB. råasbest och tensider, kan transporteras utan krav på särskilda säkerhets­åtgärder. Naturvårdsverket och produktkontrollnämnden understryker därför starkt behovet av att begreppet farligt gods vidgas att också omfatta de grupper av hälso- och miljöfarliga varor som enligt utredarens förslag inte är farligt gods.

Liknande synpunkter har anförts av bl. a. länsstyrelserna i Stockholms, Kalmar och Malmöhus län.

För egen del vill jag anföra följande.

Definitionen av farligt gods i utredarens förslag bygger på FN-rekom-mendationernas klassindelning av fariigt gods. FN-rekommendationerna har utarbetats av en expertgrupp tillsatt av FN: s ekonomiska och sociala råd och har till syfte att vara ett underlag när transportföreskrifter utarbe­tas. Sjöfartsreglerna bygger i dag helt på FN-rekommendationerna. Luft­fartsreglerna ansluter också i huvudsak till dem. När de nuvarande luft­fartsreglerna i RAR ersätts med ett annex till konventionen om internatio­nell civil luftfart (Chicagokonventionen) blir anknytningen ändå närmare. De internationella järnvägs- och vägtransportbestämmelserna är ännu inte fullt anpassade till rekommendationerna men ett fortlöpande arbete på att åstadkomma sådan anpassning pågår. Det är en ledande princip i allt internationellt transportsamarbete i vilket Sverige deltar att utgå frän FN-rekommendationerna. Vi bör inte frångå denna princip inom landet. Jag finner därför inte några skäl att frångå den definition av begreppet farligt gods som utredaren föreslagit. Praktiskt innebär detta att man med farligt gods kommer att förstå samma sak inom och utom landet och vid transport med olika transportslag.

De farhågor naturvärdsverket och produktkontrollnämnden hyser för de varugrupper som inte kommer att omfattas av lagen om transport av farligt gods är enligt min uppfattning överdrivna. Uppstår behov att reglera transporterna av dessa varor kommer, om riksdagen biträder mitt förslag till ändring i lagen om hälso- och miljöfarliga varor, det liksom hittills att kunna tillgodoses med stöd av sistnämnda lag.

Jag har tidigare (avsnitt 3.2.2) behandlat de organisatoriska frågor som hör samman med produktkontrollnämndens och naturvårdsverkets stånd­punkt.

1 fråga om betydelsen av farligt gods hänvisar jag i övrigt till vad som anförts härom i betänkandet. Informationsvis vill jag vidare nämna att jag. om lagförslaget antas av riksdagen, avser att föreslå regeringen att i en

Prop, 1981/82:94

25

förordning dels meddela föreskrifter om indelning av farligt gods i olika faroklasser och undergrupper, dels bemyndiga sjöfartsverket, inklusive FGE, och luftfartsverket att ange vilket gods som för respektive tran­sportslag skall hänföras till respektive klass.

Med definitionen av begreppet farligt gods anges en gräns för lagförsla­gets tillämpningsområde. Andra gränser anges genom definitionerna av begreppen transport och transportmedel.

Den innebörd utredaren givit dessa begrepp har i stort lämnats utan erinringar under remissbehandlingen.

ASG, AB Bilspedition och speditörförbundet har emellertid beträffande 1§ i lagförslaget anfört, att begreppen "förvaring" och "lagring" måste avgränsas i förhållande till varandra samt att ordet "område" i andra stycket måste ges en sådan innebörd att det omfattar bl. a. ett terminalom-räde.

För egen del vill jag utöver vad som anförts i betänkandet beträffande begreppet transport anföra följande.

Endast sådant omhändertagande av gods som är en del av ett pågående förfarande - en transport - bör omfattas av lagen. Detta förhällande bör kunna markeras genom att ordet förvaring och inte lagring nyttjas vid definitionen av transport. För att avgöra om lagen om transport av farligt gods är tillämplig pä ett omhändertagande bör man därför se mer till syftet med omhändertagandet än till tiden. Ändrade förhållanden kan naturligtvis medföra att ett omhändertagande övergår från att vara ett led i en transport till att avse lagring av godset i konventionell bemärkelse.

Som utredaren anfört bör vissa s. k. interna dispositioner kunna undan­tas från lagens tillämpning. Jag kan helt ansluta mig till den undantagsregel som betänkandet innehåller. Med anledning av påpekandet från bl. a. ASG vill jag endast framhålla att undantaget enligt min mening bör omfatta sädana områden där det är brukligt att farligt gods finns, t. ex. ett hamnom­råde eller en annan terminal under förutsättning att förflyttningen just har karaktär av intern disposition.

Jag biträder utredarens förslag till bestämning av de transportmedel som lagen bör omfatta. I sammanhanget vill jag erinra om att utredaren enligt sina direktiv har att pröva om samordnade regler behövs också för andra typer av transporter, varvid i första hand transport medelst rörledning åsyftas. Med hänsyn till att en rörledning till skillnad från t. ex. ett fartyg eller ett tåg är en fast anläggning torde det dock inte vara ändamålsenligt att i lagen jämställa rörledningar med de konventionella transportmedlen.

Utredaren har föreslagit, att för transport av fariigt gods skall gälla dels en allmän försiktighetsregel, dels de transportsäkerhetsföreskrifter, inklu­sive föreskrifter om förbud i vissa fall eller krav på tillstånd eller förhands­anmälan, som meddelats med stöd av lagen.

Jag ansluter mig till vad utredaren föreslagit och förordar att riksdagen uppdrar åt regeringen att inom de ramar som anges av begreppen träns-

Prop. 1981/82:94

26

port, farligt gods och transportmedel samt kravet på allmän aktsamhet vid transport meddela de säkerhetsföreskrifter som behövs. Regeringen bör kunna överlåta åt myndigheter att meddela föreskrifterna.

Om riksdagen bifaller mitt förslag, avser jag att föreslå regeringen att uppdra åt sjöfartsverket, inklusive FGE, och luftfartsverket att meddela de föreskrifter som behövs för respektive transportslag. Jag förutsätter att dessa föreskrifter i den utsträckning som är möjlig och praktiskt lämplig kommer att överensstämma med vad som enligt de internationella regle­mentena gäller för respektive transportslag. Även om föreskrifterna un­dantagsvis kan komma att avvika från vad som gäller internationellt måste de självfallet ges ett sådant innehåll att de inte onödigtvis hindrar en fri handel eller kommer att stå i strid med våra internationella åtaganden.

Det bör finnas en möjlighet att avgiftsbelägga verksamheten eller delar därav. Jag föreslår därför att regeringen får ett bemyndigande att föreskri­va att avgifter skall utgå för verksamhet enligt lagen om transport av farligt gods. Som exempel pä delar av verksamheten som bör kunna avgiftsbeläg-gas kan nämnas utrednings- och klassificeringsuppdrag. Den del av myn­digheternas verksamhet som består av t. ex. en mer allmän frågeservice bör däremot enligt min mening vara kostnadsfri.

I likhet med utredaren anser jag att det bör finnas möjlighet att medge undantag frän lagen både för viss transport och för visst slag av transpor­ter.

Utredaren har vidare föreslagit dels att lagens tillämpning pä örlogsfar­tyg och militära luftfartyg skall vara beroende av förordnande av regering­en, dels att regeringen eller myndighet som regeringen utser skall kunna medge undantag för försvarsmaktens transporter.

Försvarets materielverk har i yttrande över lagförslaget anfört att för­svaret är berett att på sikt anpassa sig till förslaget, men att genomförandet för försvarets del kommer att ta lång tid och innebära stora kostnader. Materielverket har därför föreslagit att särbestämmelser för försvarsmak­ten intas i lagen.

För egen del vill jag anföra följande. Huvudregeln bör vara att samma regler skall gälla för försvarsmaktens transporter som för det civila samhäl­lets. För detta talar inte minst den omständigheten att det ofta är civila åkerier eller SJ som utför transporterna åt försvaret. Undantag bör dock kunna ges från lagens bestämmelser om praktiska skäl talar för det och säkerhetskraven ändå är tillgodosedda. De övergångsproblem materielver­ket pekar på och som främst gäller det föreslagna systemet för klassifice­ring av brandfarliga och explosiva varor, vilket för nationella landtrans­porter är helt nytt, anser jag kan lösas antingen genom dispenser eller genom övergångsbestämmelser. Särbestämmelser för försvaret bör där­emot inte intas i lagen.

Lagen bör som huvudregel inte gälla vid transport med örlogsfartyg eller militära luftfartyg.

Prop. 1981/82:94

27

Jag har tidigare (avsnitt 3.2.3) beskrivit den tillsynsorganisation som jag anser bör övervaka transport av fariigt gods. Bristerna i den nuvarande tillsynen över verksamheten transport av farligt gods kan delvis hänföras till att de ansvariga myndigheterna har oklara befogenheter. Det är alltså väsentligt att den nya organisationen får fullgoda formella förutsättningar för sin verksamhet.

Remissinstanserna har i huvudsak godtagit utredarens förslag till befo­genheter för tillsynsmyndigheterna.

Rikspolisstyrelsen har anfört bl. a. följande. Den enskilde polismannen bör få en i lagtexten uttalad rätt att hindra fortsatt färd med fordon som förs i strid mot föreskrifter om färden innebär fara. 168 § vägtrafikkun­görelsen (1972:603, omtryckt 1978: 1000, ändrad senast 1981:65) bör kun­na tjäna som förebild. Rätten bör förenas med en möjlighet att dirigera det stoppade fordonet till lämplig uppställningsplats. Polisen avvisar sädana handräckningsuppgifter som består av godsförflyttning eller provtagning.

Statens brandnämnd har anfört att förfarande enligt 14 § i utredarens förslag är räddningstjänst och att paragrafen därför bör utgå. Som jag tidigare nämnt har kärnkraftinspektionen anfört att 14 § är omöjlig att tillämpa på klyvbart radioaktivt material.

För egen del vill jag anföra följande.

Polismyndighetens skyldighet att lämna handräckning bör inte omfatta annat än biträde ät andra myndigheter, t. ex. då dessa behöver tillträde till ett utrymme där farligt gods förvaras. Enligt 168 § vägtrafikkungörelsen skall en polisman i vissa fall avbryta färd med fordon som framförs i strid mot föreskrifter i kungörelsen. En bestämmelse av liknande innebörd bör finnas även för färd som sker i strid mot bestämmelser om transport av farligt gods. Med tanke i första hand på vägtransporterna föreslår jag därför att ett bemyndigande för regeringen, att meddela föreskrifter om skyldighet i vissa fall för en polisman att hindra fortsatt färd, tas in i lagen. Enligt min mening bör föreskrifter om sådan skyldighet inte hindra att polismannen medger att det stoppade fordonet förs till lämplig uppställ­ningsplats.

I sammanhanget vill jag framhålla att del behov som tillsynsmyndighe­terna, t. ex. tulltjänstemännen, kan ha av att hindra en transport kan tillgodoses enligt 13 §.

Som brandnämnden anfört är ett förf'arande enligt 14 § utredarens förslag närmast att anse som räddningstjänst. Eftersom den befogenhet paragrafen avses ge tillsynsmyndigheterna också är oförenlig med lagstiftningen om radioaktiva varor och kan komma i konflikt med bestämmelser om miljö­farligt avfall bör den utgå.

1 övriga delar biträder jag de förslag till tillsynsbestämmelser som utre­daren lagt fram.

Jag förordar vidare att regeringen får riksdagens bemyndigande att utse de tillsynsmyndigheter som bör tillerkännas befogenheterna enligt lagen.

Prop. 1981/82:94

28

Av de myndigheter som ingår i den föreslagna tillsynsorganisationen torde strålskyddsinstitutet, kärnkraftinspektionen och yrkesinspektionen ha till­räckliga befogenheter redan enligt annan lagstiftning.

Den lagstiftningsteknik jag här förordar medför svårigheter att utforma konkreta ansvarsbestämmelser. Utredaren har föreslagit en bestämmelse, vari överträdelser av såväl den allmänna aktsamhetsregeln som de före­skrifter som kommer att meddelas med stöd av lagen belagts med straff.

Förslaget har kritiserats av kammarrätten i Jönköping. Kammarrätten ifrågasätter om inte 8§ i utredarens förslag har ett alltför allmänt formule­rat innehåll för att utgöra ett lämpligt underlag för en ansvarsbestämmelse. Kammarrätten ifrågasätter vidare det lämpliga i att först införa ansvarsbe­stämmelser som skall tillämpas på föreskrifter som senare skall utfärdas.

Rikspolisstyrelsen säger sig ha förståelse för svårigheterna att i en ram­lag detaljutforma ansvarsbestämmelser men beklagar detta förhållande. Rikspolisstyrelsen menar också att ansträngningar bör göras för att finna grunder för ett avgiftssystem vid sidan av straffen böter och fängelse.

För egen del vill jag anföra följande.

Den offentligrättsliga regleringen av transport av farligt gods är omfat­tande och detaljrik. Det finns nu och kommer i fortsättningen att finnas föreskrifter för ett mycket stort antal skilda situationer. Föreskrifterna riktar sig mot flera personkategorier. Det är mot denna bakgrund ofrån­komligt att bestämmelser om sanktioner - oavsett om sanktionen är ett straff eller en avgift i någon form - måste få en generell utformning. Liksom kammarrätten i Jönköping finner jag emellertid 8§ i lagförslaget vara alltför allmänt hällen för att vara underlag för en straffbestämmelse. Överträdelser av 8§ torde för övrigt i allvarliga fall kunna medföra ansvar enligt 13 kap. brottsbalken. I övrigt ansluter jag mig till utredarens förslag om ansvarsbestämmelse.

Jag vill i detta sammanhang erinra om att det inom justitiedepartementet utarbetats ett förslag till ekonomiska sanktioner vid brott i näringsverk­samhet (Ds Ju 1981:3). Förslaget innebär en utbyggnad av reglerna för förverkande i 36 kap, brottsbalken. Bestämmelserna har föreslagits få sådan räckvidd att de kan tillämpas också inom specialstraffrätten.

Jag har i flera sammanhang tidigare berört frågan om hur jag anser att regeringen bör utnyttja de bemyndiganden, som jag föreslagit att riksdagen skall ge regeringen. De föreskrifter som regeringen enligt min mening bör meddela bör samlas i en förordning om transport av farligt gods. I denna förordning bör även bestämmelser om fullföljd tas in.

Informationsvis vill jag nämna att de fullföljdsregler som jag avser att föreslå regeringen inte innefattar några inskränkningar i rätten att föra talan mot beslut enligt lagen eller mot beslut enligt föreskrifter som medde­lats med stöd av lagen. Beslut som meddelats till allmän efterrättelse, dvs. normgivning, bör kunna överklagas till regeringen. I övrigt bör besvär föras hos kammarrätten.  Finns chefsmyndighet eller motsvarande bör

Prop. 1981/82:94

29

talan dock i första hand föras där. Vissa beslut som avser radioaktiva varor bör med hänsyn till vad som gäller i övrigt på atomenergiområdet överkla­gas hos regeringen. Av säkerhetsskäl bör ett beslut få verkställas utan hinder av förd talan.

3.3.2    Internationella vägtransporter av farligt gods

Bestämmelser om tillämpningen av ADR i Sverige finns i förordningen (1974:35) om internationell vägtransport av farligt gods (ändrad senast 1980:839). I betänkandet har lagts fram ett förslag till en särskild lag om tillsyn över de transporter på vilka ADR enligt denna förordning skall tillämpas. Lagen syftar till att inlemma ADR-transporterna i den tillsynsor­ganisation som avses gälla för transport av farligt gods i övrigt.

Som jag tidigare anfört delar jag uppfattningen att ADR-transporterna bör omfattas av den föreslagna tillsynsorganisationens ansvar och befo­genheter. Eftersom ADR-förordningen innehåller vissa bestämmelser som enligt nu gällande regeringsform skall meddelas genom lag, bör förordning­en helt upphävas och en lag om internationella vägtransporter införas. 1 artikel 14 i ADR anges när en ändring i bilagorna skall anses antagen samt att en antagen ändring träder i kraft för de fördragsslutande staterna vid en viss tidpunkt. I konsekvens med innehållet i artikel 14 har i 1 § ADR-förordningen föreskrivits, att sådana ändringar i bilagorna som enligt arti­kel 14 skall anses antagna skall gälla från den tidpunkt då ändringen träder i kraft enligt artikeln.

Att pä detta sätt pä förhand transformera internationella normer till svensk rätt torde inte vara förenligt med nu gällande regeringsform. Sveri­ge är dock folkrättsligt bundet av innehållet i artikel 14. Jag föreslår därför den ändringen i förhållande till gällande rätt att regeringen eller den myn­dighet som regeringen bestämmer får bemyndigande att föreskriva att en antagen ändring skall gälla för ADR-transporter inom riket.

I lagen bör även bestämmelserna om befogenheter för tillsynsmyndighe­terna tas in. Lagen bör också innehålla bemyndigande för regeringen att utse tillsynsmyndigheterna och - liksom hittills - de myndigheter som enligt ADR benämns behöriga myndigheter. Straffskalan bör vara densam­ma som i lagen om transport av farligt gods, dvs. böter eller fängelse i högst ett är. Någon bestämmelse om tystnadsplikt för enskilda, motsva­rande den i lagen om transport av fariigt gods, torde inte behövas.

De radioaktiva varornas särställning, som jag tidigare berört (avsnitt 3.3.1), måste naturligtvis beaktas också i samband med tillsynen över ADR-transporterna. Detta betyder bl. a. att strålskyddsinstitutet och kärnkraftinspektionen skall ha ansvaret för tillsynen.

3.3.3    Följdlagstiftning

Antar riksdagen förslaget till lag om transport av farligt gods måste följdändringar göras i flera förfaUningar. Endast ändringar i berörda lagar torde dock kräva beslut av riksdagen.

Prop. 1981/82:94

30

Jag ansluter mig till de förslag till ändringar i lagen om hälso- och miljöfarliga varor och i lagen om explosiva och brandfarliga varor som utredaren framlagt. Även de motiv utredaren anfört till sina förslag kan jag biträda. Det tillägg till atomenergilagen som utredaren föreslagit torde inte vara nödvändigt.

4   Ekonomiska frågor

4.1 Den nya landtransportorganisationens resursbehov

Utredaren har anfört att FGE: s totala personalbehov i inledningsskedet bör kunna begränsas till tio heltidstjänster. Han har därvid förutsatt att funktioner som telefonväxel, expeditionsgöromål och personaladministra­tion kan inrymmas i transporträdets befintliga resurser. Vidare utgår hans beräkning från att en organisationskommitté får i uppdrag att genomarbeta vägtransportföreskrifterna, en uppgift som enligt utredaren annars skulle kräva ytterligare resurser i början.

Av de tio tjänster, som utredaren ansett nödvändiga, har han beräknat att åtta motsvaras av direkta besparingar hos SJ, naturvårdsverket, indu­striverket, strålskyddsinstitutet och kärnkraftinspektionen som avlastas arbetsuppgifter.

Utredaren har vidare funnit att hans förslag möjliggör besparingar väl motsvarande två ytterligare heltidstjänster vid andra myndigheter än de nu nämnda dels genom att vissa uppgifter avlastas dem, dels genom rationali­seringsvinster. Han syftar då på bl. a, sjöfartsverket, luftfartsverket och länsstyrelserna.

Slutligen har utredaren förutsatt att utrednings- och projektmedel om ca 400000 kr. som f.n. förbrukas för området transport av farligt gods vid främst industriverket och naturvårdsverket i fortsättningen tilldelas FGE.

Flera remissinstanser, däribland rikspolisstyrelsen, sjöfartsverket, transportrådet, statskontoret och arbetarskyddsstyrelsen, har riktat kritik mot utredarens resursberäkningar. Man anser att beräkningarna är vaga och ofullständiga och ifrågasätter om det föreslagna antalet tjänster är tillräckligt.

SJ, naturvärdsverket, strålskyddsinstitutet och kärnkraftinspektionen har inte godtagit utredarens slutsats att de föreslagna reformerna kommer att medföra att resurser kan frigöras frän respektive myndighet.

SJ har uppgivit att f. n. endast en halv tjänst kan anses uteslutande avdelad för handläggning av transport av fariigt gods inom företaget samt att ett antal specialister motsvarande sammanlagt ytteriigare en halv tjänst tidvis arbetar med hithörande frågor. SJ har tillagt att om SJ skall kvarstå som transportmyndighet skulle, med nuvarande transportvolym, en upp­rustning till 2,5 tjänster bli nödvändig.

Prop. 1981/82:94

31

Naturvärdsverket har anfört att verket för att kunna stå till tjänst med bedömningar av hälso- och miljöfarliga varor måste behålla de 2-3 tjänster som i dag har en huvudinriktning pä transport, förpackning m. m. av hälso-och miljöfarliga varor.

Strålskyddsinstitutet slutligen har anfört att institutet f. n. har möjlighet att avdela högst 0,5 manår för transportfrågor och att bildandet av FGE inte kommer att innebära någon märkbar arbetsbesparing för institutet.

Industriverket har inte yttrat sig i denna fråga.

För egen del vill jag anföra följande.

Jag har tidigare förordat att FGE inte minst av statsfinansiella skäl knyts till sjöfartsverket i stället för, som utredaren föreslagit, till transportrådet. Förutom att en sådan lösning kommer att ge uppenbara fördelar för sam­ordningen mellan land- och sjötransporter följer också att utvecklings- och policyfrågor kan behandlas mera samordnat och enhetligt. Ett tungt vä­gande skäl för en anknytning av FGE till sjöfartsverket är vidare resurs­aspekten. Vid sjöfartsverket finns redan i dag vissa resurser avdelade för uppgifter inom farligt godsområdet. Genom att förstärka den kompetens och de resurser som finns vid sjöfartsverket kan man enligt min mening nå betydande effektivitetsvinster.

Utredaren har ufifrån de förutsättningar han hade räknat med ett resurs­behov för FGE av tio tjänster.

Förstärkningen motsvaras enligt utredaren av besparingar och rationali­seringsvinster inom andra myndigheter. Med de nya förutsättningar som följer vid en knytning av FGE till sjöfartsverket bör emellertid behovet av resursförstärkningar kunna reduceras.

Jag beräknar resursbehovet för FGE till fem tjänster. Kostnaderna bör som utredaren föreslagit finansieras genom omfördelning av medel från de myndigheter som genom FGE: s tillkomst avlastas arbetsuppgifter. Även övriga kostnader som lokalkostnader m. m. bör till fullo finansieras genom omprioriteringar. Mina förslag innebär alltså inte någon ökad belastning pä statsbudgeten som helhet.

Jag har tidigare i min redovisning förordat att FGE. inom sjöfartsverket, anknyts till sjöfartsinspektionen. En sådan anknytning får emellertid inte innebära ett för sjöfartens del vidgat kostnadsansvar.

4.2 Tillsynsorganisationen

Utredaren har inte funnit det nödvändigt att föreslå resursförstärkningar till de myndigheter som avses ingå i tillsynsorganisationen utan anfört att tillsynen bör kunna bedrivas inom ramen för de tänkta tillsynsmyndighe­ternas nuvarande resurser.

Detta har kritiserats av bl. a. generaltullstyrelsen, rikspolisstyrelsen och riksrevisionsverket.

Generaltullstyrelsen har anfört att tullmyndigheterna redan nu har otill-

Prop. 1981/82:94

32

räckliga resurser och att någon meningsfull kontroll av transport av fariigt gods inte torde kunna genomföras utan resursförstärkningar. Även rikspo­lisstyrelsen har förklarat att de nya uppgifterna kommer att kräva ökade resurser.

Jag har förståelse för rikspolisstyrelsens och generaltullstyrelsens syn­punkter. Som jag tidigare anfört (avsnitt 3.2.3) bör emellertid tillsynsverk­samheten anordnas inom ramen för befintliga resurser. Det statsfinansiella läget medger nämligen inte att ökade medel avsätts för ändamålet. Jag vill emellertid framhålla att de organisatoriska och författningsmässiga föränd­ringar på området transport av fariigt gods som jag i övrigt föreslår utan tvekan kommer att underlätta även tillsynsverksamheten.

5    Genomförandet

Godkänner riksdagen de förslag till organisationsförändringar och ny lagstiftning som jag lagt fram, fordras ytterligare en rad överväganden vilka det ankommer på regeringen att göra. Det gäller bl. a. följdändringar i flera förordningar samt en rad organisatoriska spörsmål. En mycket krä­vande uppgift i detta sammanhang är att närmare utreda i vad mån nya detaljföreskrifter måste ersätta de nuvarande myndighetsförfattningarna.

Utredaren, som behandlat de problem jag nu antytt, har föreslagit att en organisationskommitté skall tillkallas för att utforma detaljerna i den nya organisationen. Eftersom organisationen, enligt utredaren, påverkas av hur arbetet med nya detaljföreskrifter för vägtransporter läggs upp, har han vidare föreslagit att kommittén får i uppdrag att utreda behovet av nya detaljföreskrifter och i förekommande fall utarbeta förslag till sådana.

Flera remissinstanser har understrukit vikten av att en sådan organisa­tionskommitté tillkallas.

Informationsvis vill jag nämna att jag avser att föreslå regeringen att tillkalla en särskild kommitté, som i huvudsak bör få de uppgifter utre­daren föreslagit.

En annan fråga som behöver övervägas ytterligare gäller postbefordran av farligt gods.

Det är f. n. svårt att bedöma i vad mån särskilda övergångsbestämmelser fill lagen om transport av farligt gods kommer att behövas. Organisations­kommitténs arbete bör först avvaktas. Regeringen bör därför få bemyndi­gande att bestämma när lagen skall träda i kraft och att meddela erforder­liga övergångsbestämmelser.

En riktpunkt för det fortsatta arbetet bör vara att den nya organisationen skall kunna börja sin verksamhet så snart som möjligt efter halvårsskiftet 1982. Den nya lagen bör träda i kraft samtidigt.

Prop. 1981/82:94

33

6   Upprättade lagförslag

I enlighet med vad jag nu anfört har inom kommunikationsdepartemen­tet upprättats förslag till

1. lag om transport av farligt gods,

2.

lag om internationella vägtransporter av farligt gods,

3.

lag om ändring i lagen (1973: 329) om hälso- och miljöfarliga varor,

4.

lagom ändring i lagen (1975:69) om explosiva och brandfarliga varor. Det under 3 angivna förslaget har upprättats i samråd med chefen för

jordbruksdepartementet och det under 4 angivna förslaget i samråd med chefen för industridepartementet.

Förslagen bör fogas till regeringsprotokollet i detta ärende som bilaga 3.

7   Hemställan

Jag hemställer att lagrådets yttrande inhämtas över lagförslagen.

8   Beslut

Regeringen beslutar i enlighet med föredragandens hemställan.

3    Riksdagen 1981/82. 1 saml. Nr 94

Prop. 1981/82:94

35 Bilaga   1

KOMMUNIKATIONS­DEPARTEMENTET

SAKRARE TRANSPORTER AV FARLIGT GODS

Dell

Betänkande av kommittén för transport av farligt gods

DsK 1980:10

Prop. 1981/82:94

36

statsr

å

det och chefen f

ö

r koiranunikationsdepartementet

Genom beslut den 11 januari 19 79 benyndigade regeringen chefen f

ö

r korfjnunikationsdepartementet att tillkalla en s

ä

rskild utredare r.ied uppdrag att utreda vissa fr

å

gor om transport av farligt gods.

Med st

ö

d av detta bemyndigande tillkallade departeir.ents-chefen samma dag ledamoten av riksdagen, numera statsr

å

det Georg[REDACTED_EFTERNAMN] att vara siirskild utxedare.

Att s

å

som, experter bitr

ä

da utredaren f

ö

rordnades den 1 mars 19 79 avdelningsdirekt

ö

ren Fredrik Bj

ö

rkman, statens indu­striverk, saiT.t den 1 raaj 19 79 avdelningsdirekt

ö

ren Hans[REDACTED_EFTERNAMN], sj

ö

fartsverket, direkt

ö

ren Hans Hoppe, Sveriges Kem.iska Industrikontor, departementssekreteraren Bo Str

ö

r.-:-gren, industridepartementet, och intendenten Tuve[REDACTED_EFTERNAMN], Transportfackens Yrkes- och Arbetsmilj

ö

n

ä

mnd.

Till sekreterare f

ö

rordnades den 5 mars 19 79 hovr

ä

tts­assessorn Christina Striby och till bitr

ä

dande sekreterare departer.-tentssekreteraren G

ö

ran[REDACTED_EFTERNAMN]

ö

m, konununikationsde-partementet.

Sedan Georg[REDACTED_EFTERNAMN] utn

ä

mnts till statsr

å

d, entledigades han den 13 oktober 1979 fr

å

n uppdraget att vara s

ä

rskild utredare. Den 30 oktober 19 79 kallades i st

ä

llet ledamoten av riksdagen, transportplaneringschefen Rolf[REDACTED_EFTERNAMN] att vara s

ä

rskild utredare.

Utredaren har under utredningsarbetet anv

ä

nt namnet kom-TP.itt

é

n f

ö

r transport av farligt gods.

Prop. 1981/82:94

37

utredaren har avgivit remissvar 

ö

ver bet

ä

nkandena Contai­nerfr

å

gor (Ds K 1979:1), REN TUR, program f

ö

r milj

ö

s

ä

kra sj

ö

transporter (SOU 1979:43-45), Beredskap mot oljeutsl

ä

pp till sj

ö

ss (Ds Kn 1979:13) och Unders

ö

kningar av allvarli­ga olycksh

ä

ndelser (Ds Kn 1980:1) samt 

ö

ver framst

ä

llning fr

å

n sj

ö

fartsverket om 

ö

kad skyldighet att anlita lots inom svenskt inre vatten m m, departementspromemorian (Ds K 1979;8) 

Å

tg

ä

rder mot vattenf

ö

rorening fr

å

n fartyg. Brottsf

ö

rebyggande r

å

dets promemoria (1979:6) Kriminalise­ring av f

ö

roreningar av milj

ö

n m m och en i anslutning till denna inom justitiedepartementet uppr

ä

ttad promemoria (Dnr 358:80), statens brandn

ä

mnds skrivelser ang

å

ende l

ä

ns­styrelsernas beredskapsplaner med anledning av olje- och kemikalieutsl

ä

pp och program f

ö

r regionala f

ö

rr

å

d av olje-bek

ä

mpningsmateriel samt 

ö

ver ett medlemsf

ö

rslag till Nordiska R

å

det om transport av farligt gods.

Regeringen har till utredaren 

ö

verl

ä

mnat skrivelser dels fr

å

n Stockholms kommunstyrelse med beg

ä

ran om vissa 

å

tg

ä

r­der betr

ä

ffande transport och lagring av farligt gods, dels fr

å

n f

ö

rsvarets materielverk r

ö

rande provning av mi­lit

ä

ra tankfordon.

Utredaren f

å

r h

ä

rmed 

ö

verl

ä

mna delbet

ä

nkandet S

ä

krare transporter av farligt gods, del I (Ds K 1980:10).

Till bet

ä

nkandet fogas ett s

ä

rskilt yttrande av experten Hoppe.

Stockholm i september 1980.

Rolf[REDACTED_EFTERNAMN]

/ Christina Striby

G

ö

ran Nvstr

ö

m

Prop. 1981/82:94

38

INNEH

Å

LLSF

Ö

RTECKNING

F

Ö

RFATTNINGSF

Ö

RSLAG

1

F

ö

rslag till lag om transport av far­ligt gods

2

F

ö

rslag till f

ö

rordning om transport av farligt gods

3

F

ö

rslag till lag om 

ä

ndring i lagen

(1975:69) om explosiva och brandfar­liga varor

4

F

ö

rslag till f

ö

rordning om upph

ä

vande av kung

ö

relsen (1945:126) om till­f

ä

llig inskr

ä

nkning i r

ä

tten att sj

ö

-ledes transportera explosiva varor

5

F

ö

rslag till lag om 

ä

ndring i lagen

(1973:329) an h

ä

lso- och milj

ö

farliga varor

6   F

ö

rslag till f

ö

rordning om 

ä

ndring i

f

ö

rordningen (1975:346) om milj

ö

farligt avfall

7

F

ö

rslag till f

ö

rordning om 

ä

ndring i luftfartskung

ö

relsen (1961:558)

8

F

ö

rslag till f

ö

rordning om 

ä

ndring i kung

ö

relsen (1933:85) ang

å

ende f

ö

r­varing och transport till lands av kiesellegeringar

9

F

ö

rslag till f

ö

rordning om 

ä

ndring i l

ä

kemedelsf

ö

rordningen (1962:701)

10

F

ö

rslag till lagom 

ä

ndring i atom­energilagen (1956:306)

11

F

ö

rslag till f

ö

rordning om 

ä

ndring i str

å

lskyddsf

ö

rordningen (1958:652)

12

F

ö

rslag till lag om tillsyn 

ö

ver vissa internationella v

ä

gtransporter av far­ligt gods m.m.

13

F

ö

rslag till f

ö

rordning om 

ä

ndring i f

ö

rordningen (1974:35) om inter­nationell v

ä

gtransport av farligt gods

14

F

ö

rslag till f

ö

rordning om 

ä

ndring i v

ä

gtrafikkung

ö

relsen (1972:603)

F

Ö

RKORTNINGAR

SAMMANFATTNING

Prop. 1981/82:94

39

1              UTREDNINGSARBETET

1.1

Direktiven

1.2

Arbetets uppl

ä

ggning och bedrivande

1.3

Utredningar som ber

ö

r transoort av far­ligt gods

2              UTG

Å

NGSPUNKTER F

Ö

R UTREDNINGSARBETET

2.1

Vad 

ä

r farligt gods

2.2

Transport av farligt gods - en n

ö

dv

ä

n­dighet

2.3

S

ä

kra och rationella transporter av farligt gods

3              NUVARANDE F

Ö

RH

Å

LLANDEN

3.1

Internationella best

ä

mmelser och orga­

nisationer

3.1.1

FN-experterna och FN-rekommendationerna

3.1.2

J

ä

rnv

ä

gstransporter

3.1.3

V

ä

gtransporter

3.1.4

Sj

ö

transporter

3.1.5

Flygtransporter

3.1.6       Radioaktivt material

3.2.

Nationella best

ä

mmelser

3.2-1

Nuvarande system

3.2.2

J

ä

rnv

ä

gstransporter

3.2.3

V

ä

gtransporter

3.2.4

Sj

ö

transporter

3.2.5

Flygtransporter

3.2.6

Postbefordran

3.2.7

Officiell provning m.m.

3.2.8

Terminaler

3.3           Myndighetsorganisation

3.3.1

Nuvarande system

3.3.2

F

ö

reskrivande myndigheter

3.3.3

Tillsynsmyndigheter

3.4           Sammanfattning

3.4.1

Internationella f

ö

rh

å

llanden

3.4.2

Nationella f

ö

rh

å

llanden

Prop. 1981/82:94

40

4              NY ORGANISATION OCH LAGSTIFTNING

4.1      Allm

ä

nna 

ö

verv

ä

ganden

4.1.1

Myndighetsfr

å

gor

4.1.2

Tillsynsfr

å

gor

4.1.3

F

ö

rfattningsfr

å

gor

5      ETT SAMLAT MYNDIGHETSANSVAR F

Ö

R

LANDTRANSPORTER

5.1           Arbetsuppgifter

5.1.1

Landtransporter

5.1.2

Information r

ö

rande alla transport­slag

5.1.3

Samordning mellan transportslagen

5.2           Organisationen

5.3

Forh

å

llandet till andra myndigheter

5.4

Personalbehov m.m.

6              EFFEKTIVARE TILLSYN

6.1   Tillsynsmyndigheter och tillsyns­

omr

å

den

6.1.1

Landtransporter

6.1.2

Sj

ö

- och lufttransporter

6.2

Tillsynsmyndigheternas befogenheter

6.3

FGE:s uppgifter

6.4

Postbefordran

7      SAMORDNANDE BEST

Ä

MMELSER F

Ö

R TRANSPORT

AV FARLIGT GODS

7.1

En ramlagstiftning f

ö

r alla transport­slag

7.2

S

ä

rskilda fr

å

gor

7.2.1

Avgr

ä

nsning av lagens till

ä

mplighet

7.2.2

Sanktionssystem

7.3           Ikrafttr

ä

dandet

8      F

Ö

LJD

Ä

NDRINGAR I G

Ä

LLANDE F

Ö

RFATT­

NINGAR

9              GENOMF

Ö

RANDET

Prop. 1981/82:94

41

10

RESURSBER

Ä

KNING

11

SPECIALMOTIVERING TILL F

Ö

RFATTNINGS-F

Ö

RSLAGEN

11-1      Lagen om transport av farligt gods

11.2

Forordningen om transport av farligt gods

11.3

F

ö

ljd

ä

ndringar

S

ä

rskilt yttrande av experten Hoppe

BILAGOR

Arbetsgruppernas arbetsomr

å

den och sam­mans

ä

ttning

Utkast till f

ö

ljd

ä

ndring i f

ö

rord­ningen (1949:341) om explosiva varor

Utkast till f

ö

ljd

ä

ndring i kung

ö

relsen (1957:232) med vissa best

ä

mmelser r

ö

r­ande explosiva varor f

ö

r f

ö

rsvarets behov m.m.

Utkast till f

ö

ljd

ä

ndring i f

ö

rord­ningen (1961:568) om brandfarliga varor

Utkast till f

ö

ljd

ä

ndring i kung

ö

relsen (1962:500) om brandfarliga varor, som Omh

ä

nderhavas av krigsmakten, m.m.

Prop. 1981/82:94

42

1.  F

ö

rslag till Lag om transport av farligt gods

Enligt riksdagens beslut f

ö

reskrivs f

ö

ljande

Inledande best

ä

mmelser

1  

§

. Med  transport  f

ö

rst

å

s i denna lag f

ö

rflytt­

ning av farligt gods med transportmedel samt s

å

dan last­

ning, lossning, f

ö

rvaring och annan hantering av det far­

liga godset, som utg

ö

r ett led i f

ö

rflyttningen.

Som transport anses dock inte f

ö

rflyttning som sker endast inom ett omr

å

de d

ä

r tillverkning, lagring, eller f

ö

rbruk­ning av farligt gods 

ä

ger rum.

2  

§

. Med  farligt  gods  f

ö

rst

å

s i denna lag gods

som best

å

r av eller inneh

å

ller

explosiva varor,

komprimerade, kondenserade eller under tryck l

ö

sta gaser, brandfariiga v

ä

tskor, brandfarliga fasta varor, sj

ä

lvant

ä

ndande varor,

varor som utvecklar brandfarlig gas vid kontakt med vatten, oxiderande varor, organiska peroxider, giftiga varor, v

ä

mjeliga varor,

varor med ben

ä

genhet att orsaka infektioner, radioaktiva varor, fr

ä

tande varor samt magnetiskt material

och som p

ä

 grund d

ä

rav vid transport kan medf

ö

ra skador p

å 

m

ä

nniskor, djur, egendom eller i milj

ö

n eller p

å

verka trans­portmedlets s

ä

kra framf

ö

rande

Prop. 1981/82:94

43

3   §.   Med     transportmedel     förstås   i   denna  lag

1.

varje slag av fordon som anv

ä

nds f

ö

r transport p

å

 v

ä

g eller i terr

ä

ngen,

2.

j

ä

rnv

ä

gsvagn och annat sp

å

rbundet fordon,

3.

luftfartyg samt

4.  fartyg s

å

vitt d

ä

ri transporteras gods i f

ö

rpackad form,

i containrar, flyttbara tankar eller transportmedel en­

ligt punkt 1 och 2.

4 

§

. Ifr

å

ga om transporter med svenska fartyg eller svenska luftfartyg 

ä

ger lagen till

ä

mpning j

ä

mv

ä

l utom riket.

Lagen g

ä

ller 

ö

rlogsfartyg och milit

ä

ra luftfartyg endast s

å

vitt regeringen f

ö

rordnar d

ä

rom.

5

§

. Regeringen eller myndighet som regeringen utser skall meddela f

ö

reskrifter om vad som vid respektive land-, sj

ö

-och lufttransporter skall f

ö

rst

å

s med i 2 

§

 angivna varu­slag.

6

§

. Regeringen eller myndighet som regeringen utser f

å

r f

ö

rordna om undantag fr

å

n lagens till

ä

mpning p

å

 viss trans­port eller visst slag av transporter.

Regeringen eller myndighet som regeringen utser f

å

r f

ö

r­ordna om undantag fr

å

n lagens till

ä

mpning p

å

f

ö

rsvarsmakten.

S

ä

kerhetsbest

ä

mmelser m m

7 

§

. Transport f

å

r ske endast p

å

de villkor och under de f

ö

ruts

ä

ttningar som anges i lagen eller med st

ö

d av lagen meddelade f

ö

reskrifter.

Om internationella transporter av farligt gods i vissa fall finns s

ä

rskilda best

ä

mmelser.

Prop. 1981/82:94

44

8 

§

.  Vid transport skall de 

å

tg

ä

rder vidtas och den f

ö

r­siktighet iakttas som fordras f

ö

r att hindra och motverka skador p

å

 m

ä

nniskor, djur, egendom och i milj

ö

n. Transport­medel och andra transportanordningar skall vara av s

å

dan beskaffenhet att de st

å

r emot p

å

k

ä

nningarna vid transport.

9  S. Regeringen eller myndighet som regeringen utser skall

meddela de f

ö

reskrifter om klassificering av farligt gods,

transportmedel och andra transportanordningar, m

ä

rkning,

uppgiftsplikt, s

ä

kerhetsutrustning, lastning, lossning,

f

ö

rvaring och annan hantering av farligt gods samt om f

ö

r­

siktighetsm

å

tt och 

å

tg

ä

rder i 

ö

vrigt, allt i den utstr

ä

ck­

ning som 

ä

r p

å

kallad fr

å

n transports

ä

kerhetssynpunkt.

Regeringen eller myndighet som regeringen utser f

å

r f

ö

re­skriva att transportmedel och andra transportanordningar f

å

r anv

ä

ndas vid transport endast om de 

ä

r provade och god­k

ä

nda .

10  

§

. Om det 

ä

r av s

ä

rskild betydelse fr

å

n transports

ä

ker­

hetssynpunkt f

å

r regeringen eller myndighet som regerin~en

utser f

ö

rbjuda visst slag av transporter eller f

ö

reskriva

att visst slag av transporter f

å

r ske endast efter till­

st

å

nd eller f

ö

rhandsanm

ä

lan.

Tillsyn m m

11

§

. Tillsynen 

ö

ver efterlevnaden av denna lag och de f

ö

re­skrifter som meddelats med st

ö

d av lagen skall ut

ö

vas av myndighet som regeringen utser.

12

§

.  F

ö

r tillsynen enligt denna lag 

ä

ger tillsynsmyndig­het tilltr

ä

de till omr

å

den, lokaler och andra utrymmen, som anv

ä

nds i samband med transport, eller till transportmedel och transportanordningar. Myndighet f

å

r beg

ä

ra de upplys­ningar, handlingar och prov som beh

ö

vs f

ö

r tillsynen. Ett uttaget prov ber

ä

ttigar inte till n

å

gon ers

ä

ttning.

Prop. 1981/82:94

45

Det 

å

ligger polismyndigheterna att l

ä

mna den handr

ä

ckning som beh

ö

vs f

ö

r tillsynen.

13  

§

. Tillsynsmyndighet f

å

r meddela de f

ö

rel

ä

gganden eller

f

ö

rbud som uppenbart beh

ö

vs f

ö

r att denna lag eller de

f

ö

reskrifter som meddelats med st

ö

d av lagen skall efter­

levas .

I ett beslut om f

ö

rel

ä

ggande eller f

ö

rbud kan tillsynsmyn­dighet uts

ä

tta vite.

Underl

å

ter n

å

gon att vidta en f

ö

relagd 

å

tg

ä

rd, f

å

r till­synsmyndigheten f

ö

rordna om r

ä

ttelse p

å

 den f

ö

rsumliges bekostnad.

14

f. Tillsynsmyndighet f

å

r ta om hand och f

ö

rst

ö

ra eller eljest oskadligg

ö

ra farligt gods, som transporteras i strid mot denna lag eller med st

ö

d av lagen meddelade f

ö

re­skrifter, om godset medf

ö

r uppenbar risk f

ö

r skada och risken inte kan avv

ä

rjas p

å

 mindre ingripande s

ä

tt.

15

g. Regeringen f

å

r f

ö

reskriva att s

ä

rskilda avgifter skall utg

å

 i 

ä

rende enligt denna lag.

Ansvar m m

16 

§

, Den som upps

å

tligen eller av oaktsamhet bryter mot

1.

B &text-indent:0cm'> 2.

en f

ö

reskrift som meddelats med st

ö

d av 9 eller 10 

§

3.

ett f

ö

rel

ä

ggande eller f

ö

rbud som m.eddelats med st

ö

d av 13 5, dock inte om f

ö

rel

ä

ggandet eller f

ö

rbudet om­fattas av ett vitesf

ö

rel

ä

ggande

d

ö

ms till b

ö

ter eller f

ä

ngelse i h

ö

gst ett 

å

r.

Ansvar enligt f

ö

rsta stycket intr

ä

der inte om ansvar f

ö

r g

ä

rningen kan 

å

d

ö

mas enligt brottsbalken.

Prop. 1981/82:94

46

17 C. Den som har tagit befattning med ett 

ä

rende som avses i denna lag f

å

r inte obeh

ö

rigen r

ö

ja eller utnyttja vad han d

ä

rvid har erfarit om yrkeshemlighet eller aff

ä

rsf

ö

r­h

å

llande .

I det allm

ä

nnas verksamhet till

ä

mpas i st

ä

llet best

ä

mmel­serna i sekretesslagen (1980:100).

Denna lag tr

ä

der i kraft den dag regeringen best

ä

mmer. Ett f

ö

rordnande om ikrafttr

ä

dande f

å

r begr

ä

nsas till vissa av best

ä

mmelserna. Regeringen f

å

r meddela de 

ö

ver­g

å

ngsbest

ä

mmelser som beh

ö

vs.

Prop. 1981/82:94

47

2.  F

ö

rslag till F

ö

rordning 

om  

transport av farligt gods

Regeringen f

ö

reskriver f

ö

ljande

Inledande best

ä

mmelser

1

§

. Denna f

ö

rordning g

ä

ller transport av farligt gods en­ligt lagen (0000:000) om transport av farligt gods.

2

§

. Transportmyndighet 

ä

r i fr

å

ga om sj

ö

transporter sj

ö

fartsverket, lufttransporter luftfartsverket, landtransporter transportr

ä

det.

F

ö

r fr

å

gor som inte 

ä

r h

ä

nf

ö

rliga till ett visst transport­slag

ä

r transportr

ä

det transportmyndighet.

Klassificering av farligt gods m m

3

§

. Transportmyndigheterna skall meddela f

ö

reskrifter en­ligt 5 

£

 lagen om transport av farligt gods.

4

5- Farligt gods indelas i f

ö

ljande klasser:

klass 1  f

ö

r explosiva varor

klass 2  f

ö

r komprimerade, kondenserade eller under tryck

l

ö

sta gaser klass 3  f

ö

r brandfarliga v

ä

tskor klass 4  f

ö

r brandfarliga fasta varor, sj

ä

lvant

ä

ndande

varor och varor som utvecklar 'brandfarlig gas vid

kontakt med vatten klass 5  f

ö

r oxiderande varor och organiska peroxider klass 6  f

ö

r giftiga varor, v

ä

mjeliga varor och varor med

ben

ä

genhet att orsaka infektioner klass 7  f

ö

r radioaktiva varor klass 8  f

ö

r fr

ä

tande varor klass 9  f

ö

r magnetiskt material och de andra varuslag som

en transportmyndighet f

ö

reskriver

Prop. 1981/82:94

48

Transportmyndigheterna f

å

r f

ö

reskriva att en klass skall vara  indelad i undergrupper.

5

§

. Vid transport skall det farliga godset vara klassifi­cerat. Godset skall d

ä

rvid h

ä

nf

ö

ras till den klass och eventuell undergrupp till klassen som omfattar godsets huvudrisk fr

å

n transportsynpunkt.

6

§

. P

å

 ans

ö

kan skall transportmyndigheten meddela beslut huruvida viss vara 

ä

r att anse som farligt gods enligt lagen om transport av farligt gods. I beslutet skall anges till vilken klass varan skall h

ä

nf

ö

ras.

S

ö

kanden skall tillhandah

ä

lla underlaget f

ö

r den pr

ö

vning som beh

ö

vs f

ö

r beslutet. F

ö

r s

å

dan unders

ö

kning, som kan erfordras vid pr

ö

vningen skall s

ö

kanden betala en avgift som motsvarar kostnaden f

ö

r unders

ö

kningen. Transportmyn­digheten f

å

r best

ä

mma avgiften till l

ä

gre belopp 

ä

n nu sagts om omst

ä

ndigheterna f

ö

ranleder det.

7

§

. Det 

å

ligger transportmyndigheterna att fortl

ö

pande pu­blicera sina beslut enligt 6 

§

.

8

§

. I 

ä

rende enligt 6 

§

 f

å

r transportmyndigheterna p

å

s

ö­

kandens beg

ä

ran f

ö

reskriva om vad som skall g

ä

lla f

ö

r varan intill dess 

ä

rendet slutligt avgjorts. Beslut varigenom s

å

dan f

ö

reskrift meddelats kan n

ä

r som helst 

å

terkallas

av myndigheten.

Transportanordningar

9 

§

. Transportmedel, enhetslastanordningar, beh

å

llare och emballage skall med h

ä

nsyn till material, konstruktion, ut­f

ö

rande och utrustning uppfylla de transports

ä

kerhetskrav transportmyndigheten f

ö

reskriver.

Transportm.yndigheterna f

å

r f

ö

reskriva att transportmedel, enhetslastanordningar, beh

å

llare och emballage f

å

r anv

ä

ndas f

ö

r transport endast om de 

ä

r provade och godk

ä

nda.

Prop. 1981/82:94

49

Märkning

10 

§

. Enhetslastanordningar, beh

å

llare och emballage skall vid transport vara m

ä

rkta p

å

det s

ä

tt transportmyndigheten f

ö

reskriver.

Transportmyndigheterna f

å

r f

ö

reskriva att 

ä

ven transport­medlet skall vara m

ä

rkt.

Transporthandlingar

11  

§

. F

ö

r varje transport skall finnas en skriftlig deklara­

tion av godset. Deklarationen skall inneh

å

lla

1.

uppgifter om den korrekta tekniska ben

ä

mningen p

å

 och den f

ö

r godset till

ä

mpliga klassen

2.

ett intygande av avs

ä

ndaren att godset f

å

r transporte­ras enligt lagen om transport av farligt gods eller med st

ö

d d

ä

rav meddelade f

ö

reskrifter samt att godsets m

ä

ngd, tillst

å

nd, m

ä

rkning och inneslutning 

ö

verens­st

ä

mmer med f

ö

reskrifterna.

Avs

ä

ndaren 

ä

r den som till annan 

ö

verl

ä

mnar eller eljest tillhandah

ä

ller farligt gods till transport eller som f

ö

r egen r

ä

kning transporterar s

å

dant gods.

12  

§

. F

ö

r varje transport skall finnas en skriftlig instruk­

tion som anger p

å

 vilket s

ä

tt godset 

ä

r farligt och vilka

å

tg

ä

rder som skall vidtas f

ö

r att motverka eller undanr

ö

ja

fara som kan uppst

å

 under transporten.

S

ä

kerhetsutrustning

13 

§

. Transportmyndigheterna f

å

r f

ö

reskriva att vid trans­port skall finnas tillg

ä

nglig s

ä

rskild utrustning f

ö

r brand­sl

ä

ckning, sanering, personligt skydd eller annat s

ä

kerhets­

ä

ndam

å

l .

4   Riksdagen 1981/82. 1 saml. Nr 94

Prop. 1981/82:94

50

Hantering  m m

14

§

. Olika slag av farligt gods skall h

å

llas 

å

tskilda fr

ä

n varandra och farligt gods h

å

llas 

å

tskilt fr

å

n annat gods i den utstr

ä

ckning som beh

ö

vs f

ö

r att f

ö

rebygga fara vid l

ä

ckage eller andra olycksh

ä

ndelser eller vid str

å

lning.

15

§

. Sedan ett transportmedel lossats och rengjorts skall m

ä

rkning enligt 10 

§

 avl

ä

gsnas d

ä

rifr

å

n eller t

ä

ckas 

ö

ver, om inte transportmedlet, utan mellankommande anv

ä

ndning,

å

ter skall lastas med gods f

ö

r vilket den redan 

å

satta m

ä

rkningen 

ä

r f

ö

reskriven.

Om det p

å

 ett transportmedel, som skall lastas med farligt gods, finns synlig m

ä

rkning som g

ä

ller annat,redan lossat, farligt gods, f

å

r lastning inte ske f

ö

rr

ä

n m

ä

rkningen av­l

ä

gsnats eller t

ä

ckts

ö

ver.

Best

ä

mmelserna i f

ö

rsta och andra styckena g

ä

ller i till­l

ä

mpliga delar 

ä

ven enhetslastanordningar, beh

å

llare och emballage.

Bemyndiganden m m

16  

§

. Transportmyndigheterna bemyndigas att

1.

ut

ö

ver vad som eljest framg

å

r av f

ö

rordningen meddela f

ö

reskrifter enligt 9 

§

 lagen (0000:000) om transport av farligt gods

2.

meddela f

ö

reskrifter och f

ö

rbud enligt 10 

§

 lagen om transport av farligt gods

3.

meddela ytterligare f

ö

reskrifter f

ö

r verkst

ä

llighet av lagen om transport av farligt gods och denna f

ö

rordning

4.

pr

ö

va fr

å

gor om undantag enligt 6 

§

 lagen om transport av farligt gods

5.

f

ö

rordna om undantag fr

å

n f

ö

rordningens till

ä

mpning p

å 

viss transport eller visst slag av transporter eller f

ö

rsvarsmakten.

Prop. 1981/82:94

51

17  

§

. Har f

ö

reskrift om krav p

å

 tillst

å

nd eller f

ö

rhandsan­

m

ä

lan enligt 10 

§

 lagen (0000:000) om transport av farligt

gods meddelats, f

å

r transportmyndigheterna uppdra 

å

t polis­

myndigheterna att pr

ö

va 

ä

renden om tillst

å

nd eller att mot­

ta f

ö

rhandsanm

ä

lan.

I fr

å

ga om land- och sj

ö

transport av radioaktivt material skall s

ä

dana 

ä

renden pr

ö

vas av statens k

ä

rnkraftinspektion och statens str

å

lskyddsinstitut inom respektive verksam­hetsomr

å

de.

18  

§

. Innan en transportmyndighet meddelar f

ö

reskrifter,

som ber

ö

r en annan myndighets verksamhetsomr

å

de, skall sam­

r

å

d ske med denna myndighet.

13 

§

. Tillsynen 

ö

ver efterlevnaden av lagen (0000:000) om transport av farligt gods och med st

ö

d av lagen meddelade f

ö

reskrifter skall ut

ö

vas av f

ö

ljande myndigheter inom ne­dan angivna omr

å

den

Myndighet  ______________________ Ti 11 syns omr

å

de______ 

Sj

ö

fartsverket

Sj

ö

transporter

Luftfartsverket

Lufttransporter

Spr

ä

ng

ä

mnesinspektionen och       Landtransporter polismyndigheterna

Tullmyndigheterna

Gr

ä

nskontroll av land-

transporter till och fr

å

n utlandet.

I fr

å

ga om landtransporter skall det ankomma p

å

 transport­r

ä

det att samordna tillsynsverksamheten samt att l

ä

mna tillsynsmyndigheterna r

å

d och anvisningar.

Fullf

ö

ljd m m

20 

§

. Talan mot en polismyndighets beslut enligt lagen (0000:000) om transport av farligt gods eller med st

ö

d av lagen meddelade f

ö

reskrifter f

ö

rs hos l

ä

nsstyrelsen genom bev

ä

r. Mot beslut av spr

ä

ng

ä

mnesinspektionen f

ö

rs talan hos statens industriverk genom besv

ä

r. Mot beslut av annan

Prop. 1981/82:94

52

tullmyndighet 

ä

n generaltullstyrelsen f

ö

rs talan hos sty­relsen.

21  

§

. Talan mot beslut som en l

ä

nsstyrelse eller en cen­

tral f

ö

rvaltningsmyndighet i s

ä

rskilt fall meddelat enligt

lagen (0000:000) om transport av farligt gods eller med

st

ö

d av lagen meddelade f

ö

reskrifter f

ö

rs hos kammarr

ä

tten

genom besv

ä

r.

Talan mot annat beslut som s

å

dan myndighet meddelat enligt lagen om transport av farligt gods eller med st

ö

d av lagen meddelade f

ö

reskrifter f

ö

rs hos regeringen genom besv

ä

r.

22

§

. En myndighet f

å

r f

ö

rordna att dess beslut enligt la­gen (0000:000) om transport av farligt gods eller med st

ö

d av lagen meddelade f

ö

reskrifter skall l

ä

nda till efterr

ä

t­telse utan hinder av f

ö

rd talan.

23

§

. Om ansvar f

ö

r 

ö

vertr

ä

delse av f

ö

rordningen eller av f

ö

reskrifter som meddelats med st

ö

d av f

ö

rordningen finns best

ä

mmelser i lagen (0000:000) om transport av farligt gods.

Prop. 1981/82:94

53

3.  F

ö

rslag till Lag

om 

ä

ndring i lagen (1975:69) om explosiva och brand­farliga varor

Enligt riksdagens beslut f

ö

reskrivs att 1 

§

 lagen (1975:69) om explosiva och brandfarliga varor skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen lydelse

1

§

Regeringen bemyndigas att i fr

ä

ga om varor som best

å

r av eller inneh

å

ller explosivt eller pyrotekniskt 

ä

mne (explo­siva varor) samt i fr

å

ga om brandfarliga varor meddela f

ö

reskrifter som g

ä

ller tillverkning, handel, hantering, f

ö

rv

ä

rv, 

ö

verl

å

telse, transport eller inf

ö

rsel eller som i 

ö

vrigt

ä

r p

å

kallade fr

å

n s

ä

kerhetssynpunkt.

Regeringen bemyndigas att meddela f

ö

reskrifter om, avgif­ter f

ö

r provning, kontroll eller besiktning eller annan verksamhet enligt best

ä

mmelse som avses i f

ö

rsta stycket.

Regeringen f

å

r

ö

verl

å

ta 

å

t f

ö

rvaltningsmyndighet att med­dela s

ä

dana f

ö

reskrifter som avses i f

ö

rsta och andra styckena och 

å

t kommun att meddela s

å

dana f

ö

reskrifter som avses i andra stycket.

Lagen g

ä

ller inte i fr

å­

ga om s

å

dan transport av explosiva och brand­farliga varor som omfat­tas av lagen (0000:000) om transport av farligt gods.

Denna lag tr

ä

der i kraft den dag regeringen best

ä

mmer

Prop. 1981/82:94

54

4 ,  F

ö

rslag till F

ö

rordning

om upph

ä

vande av kung

ö

relsen (1945:126) om tillf

ä

llig inskr

ä

nkning i r

ä

tten att sj

ö

ledes transportera explo­siva varor

Regeringen f

ö

reskriver att kung

ö

relsen (1945:126) om till­f

ä

llig inskr

ä

nkning i r

ä

tten att sj

ö

ledes transportera ex­plosiva varor skall unph

ö

ra att g

ä

lla vid utg

å

ngen av - -

Prop. 1981/82:94

55

5.  F

ö

rslag till Lag

om 

ä

ndring i lagen (1973:329) om h

ä

lso- och milj

ö

far­liga varor

Enligt riksdagens beslut f

ö

reskrivs att 3 

§

 lagen (1973: 329) om h

ä

lso- och milj

ö

farliga varor skall ha nedan angiv­na lydelse.

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen lydelse

3 

§

Lagen g

ä

ller ej vara som 

ä

r att anse som

1.

livsmedel enligt livsmedelslagen (1971:511),

2.

l

ä

kemedel enligt l

ä

kemedelsf

ö

rordningen (1962:701),

3.

fodermedel enligt [f

ö

rordningen(1961:381) om tillverk­ning av och handel med fodermedel m.m.

Ej heller g

ä

ller lagen i fr

å

ga om radioaktiva 

ä

mnen och andra k

ä

llor till joniserande str

å

lning.

I fr

å

ga om brandfarlig eller explosiv vara 

ä

ger lagen till

ä

mpning endast i den m

å

n varan 

ä

r h

ä

lso- eller milj

ö­

farlig av annat sk

ä

l 

ä

n som f

ö

ranlett att den h

ä

nf

ö

rts till n

ä

mnda varukategorier.

I fr

å

ga om transport av

s

å

dan

h

ä

lso- och

milj

ö

-

farli'

g vara som

ä

r far-

ligt

gods enligt

lagen

(0000

:000) om transport

av farligt gods

g

ä

ller

lagen

endast om

rege-

ringe;

n f

ö

rordnar

det.

Denna lag tr

ä

der i kraft den dag regeringen best

ä

mmer.

Prop. 1981/82:94

56

6.  F

ö

rslag till F

ö

rordning

om 

ä

ndring i f

ö

rordningen (1975:346) om milj

ö

farligt avfall

Regeringen f

ö

reskriver att 1 

§

 f

ö

rordningen (1975:346) om milj

ö

farligt avfall skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen lydelse

1

§

I fr

å

ga om kemiskt avfall av nedan angivet slag g

ä

ller ut

ö

ver kung

ö

relsen (1973:334) om h

ä

lso- och milj

ö

farliga varor best

ä

mmelserna i denna f

ö

rordning.

F

ö

rordningen 

ä

r till

ä

mplig p

å

 fast eller flytande avfall av f

ö

ljande slag:

1.

oljeavfall,

2.

l

ö

sningsmedelsavfall,

3.

f

ä

rg-, lim- eller lackavfall,

4.

koncentrerat surt eller alkaliskt avfall,

5.

ytbehandlingsavfall inneh

å

llande f

ö

reningar av kad­mium, koppar, krom, nickel, tenn eller zink,

6.

silver- eller zinkhaltigt avfall fr

å

n grafisk eller fotografisk industri,

7.

kvicksilverhaltigt avfall,

8.

cyanidhaltigt avfall,

9.

PCB-haltigt avfall,

10. bek

ä

mpningsmedelsavfall. Andra stycket skall g

ä

lla 

ä

ven i fr

å

ga om avfall av d

ä

r angivet slag som ej 

ä

r att h

ä

nf

ö

ra till h

ä

lso- och milj

ö­

farlig vara enligt 1 

§

 f

ö

rsta stycket lagen (1973:329) om h

ä

lso- och milj

ö

farliga varor.

Vad

i f

ö

rordningen

f

ö

re'

skrivs om transoort

av

mil-i

i

ö

farligt avfall

g

ä

l-

ler

ä

ven om avfalle

t 

ä

r

Prop. 1981/82:94

57

farligt gods enligt la­gen (0000:000) om trans­port av farligt gods.

Prop. 1981/82:94

58

7.  F

ö

rslag till F

ö

rordning om 

ä

ndring i luftfartskung

ö

relsen (1961:558)

Regeringen f

ö

reskriver att 107 och 108 

§§

 luftfartskun­g

ö

relsen skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen lydelse

107 

§

Luftfartsverket m

å

f

ö

reskriva s

ä

rskilda villkor f

ö

r be­fordran med luftfartyg av gods som medf

ö

r brandfara eller fara f

ö

r explosion eller sanit

ä

r ol

ä

genhet, p

å

verkar luft­fartygets instrument eller radioutrustning, avgiver gas, radioaktiv str

å

lning eller annat som kan p

å

verka fartyget, dess bes

ä

ttning eller passagerare, eller av annan s

å

dan grund m

å

ste anses farligt f

ö

r s

ä

kerheten eller st

ö

rande f

ö

r allm

ä

n ordning ombord. S

å

framt godsets beskaffenhet f

ö

ranleder d

ä

rtill,

ä

ger luftfartsverket best

ä

mma att det m

å

befordras endast med visst luftfartyg eller helt f

ö

r­bjuda dess befordran med luftfartyg.

Annat skjutvapen 

ä

n tj

ä

nstevapen f

å

r icke medf

ö

ras i passagerarutrymme 

ä

 luftfartyg, som i f

ö

rv

ä

rvssyfte an­v

ä

ndes f

ö

r personbefordran. Undantag h

ä

rifr

å

n f

å

r medgi­vas av luftfartsverket.

I fr

å

ga om transport av farligt gods med luft­fartyg i vissa fall finns s

ä

rskilda best

ä

m-melser.

108 

§ 

Vid transport av explosiva varor, radioaktiva 

ä

mnen, brandfarliga varor, film eller h

ä

lso- och milj

ö

farliga varor skall, ut

ö

ver vad som f

ö

re­skrives i eller med st

ö

d av

Vid transport av explo­siva varor, radioaktiva 

ä

mnen, brandfarliga va­ror, film eller h

ä

lso-och milj

ö

farliga varor skall, ut

ö

ver vad som

Prop. 1981/82:94

59

107 

§

, iakttagas vad som 

ä

r      f

ö

reskrivs i eller med

s

ä

rskilt stadgat om s

å

dant        st

ö

d av 107 

§

 eller la-

gods.

gen (0000:000) om trans-

port av farligt gods, iakttas vad som 

ä

r s

ä

r­skilt stadgat om s

å

dant gods.

Ang

å

ende tillst

å

nd till befordran av krigsmateriel och vad som f

ö

rstas med krigsmateriel 

ä

r s

ä

rskilt stadgat.

Luftfartsverket skall, innan f

ö

reskrifter utf

ä

rdas om befordran med luftfartyg av gods som avses i denna para­graf, samr

å

da med statens industriverk samt i f

ö

rekommande fall med krigsmaterielinspektionen, spr

ä

ng

ä

mnesinspektio­nen, str

å

lskyddsmyndigheten eller produktkontrolln

ä

mnden.

Prop. 1981/82:94

60

8.  F

ö

rslag till F

ö

rordning

om 

ä

ndring i kung

ö

relsen (1933:85) ang

å

ende f

ö

rvaring och transport till lands av kisellegerinqar

Regeringen f

ö

reskriver att 1 

§

 kung

ö

relsen (1933:85) an­g

å

ende f

ö

rvaring och transport till lands av kisellege-ringar skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen lydelse

1 

§

Med kisellegering f

ö

rst

å

s i denna kung

ö

relse s

å

dan lege­ring mellan kisel och en eller flera av metallerna j

ä

rn, mangan, aluminium, kalcium, magnesium och titan, vars ki-selhalt ej 

ö

verstiger 80 procent men uppg

å

r till, i fr

å

ga om kiselj

ä

rn, minst 30 och, i fr

å

ga om annan legering, minst 10 procent.

I fr

å

ga om transport g

ä

l­ler kung

ö

relsen endast i den m

ä

n kisellegeringen inte 

ä

r farligt gods en­ligt  lagen (0000:000) om transport av farligt gods .

Prop. 1981/82:94

61

9.  F

ö

rslag till F

ö

rordning om 

ä

ndring i l

ä

kemedelsf

ö

rordningen (1962:701)

Regeringen f

ö

reskriver att 13 

§

 l

ä

kemedelsf

ö

rordningen (1962:701) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen lydelse

13 

§

Vid handhavande, f

ö

rvaring och transport av l

ä

kemedel skall n

ö

dig aktsamhet iakttagas, s

ä

 att medlet icke 

å

t-kommes av obeh

ö

rig eller p

å

 annat s

ä

tt kan v

å

lla skada.

I fr

å

ga om internationell        I fr

å

ga om transport

v

ä

gtransport av l

ä

kemedel        av l

ä

kemedel i vissa

i vissa fall finnas s

ä

rskil-      fall finns s

ä

rskilda be-

da best

ä

mmelser.

st

ä

mmelser.

Prop. 1981/82:94

62

10 . F

ö

rslag till Lag om 

ä

ndring i atomenergilagen (1956:306)

Enligt riksdagens beslut f

ö

reskrivs att 1 

§

 atomenergila­gen (1956:306) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen lydelse

1 

§

Ej m

å

 n

å

gon utan tillst

å

nd av regeringen eller myndighet som regeringen best

ä

mmer f

ö

rv

ä

rva, innehava, 

ö

verl

å

ta, be­arbeta eller eljest taga befattning med uran, plutonium eller annat 

ä

mne, som anv

ä

ndes s

å

som br

ä

nsle (atombr

ä

nsle) i anl

ä

ggning f

ö

r utvinning av atomenergi (atomreaktor), eller f

ö

rening vari s

å

dant 

ä

mne ing

å

r.

Vad nu sagts skall g

ä

lla j

ä

mv

ä

l i fr

å

ga om torium och annat 

ä

mne, som 

ä

r

ä

gnat att omvandlas till atombr

ä

nsle, 

ä

vensom f

ö

rening vari s

å

dant 

ä

mne ing

å

r s

å

 ock betr

ä

ffande atombr

ä

nsle, som anv

ä

nts i atomreaktor.

Om r

ä

ttighet att f

ö

r utvinnande av uran eller torium eller f

ö

rening vari n

å

got av dessa 

ä

mnen ing

å

r unders

ö

ka och bearbeta samt tillgodog

ö

ra sig mineralfyndighet g

ä

ller vad d

ä

rom 

ä

r s

ä

rskilt stadgat.

I fr

å

ga om transport i vissa fall av 

ä

mnen som avses i f

ö

rsta och andra styckena finns s

ä

rsKilda best

ä

mmelser.

Denna lag tr

ä

der i kraft den dag regeringen best

ä

mmer.

Prop. 1981/82:94

63

11. F

ö

rslag till F

ö

rordning om 

ä

ndring i str

å

lskyddsf

ö

rordningen (1958:652)

Regeringen f

ö

reskriver att 7 

§

 str

ä

lskyddsf

ö

rordningen (1958:652) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen lydelse

7 

§

N

ä

rmare f

ö

reskrifter och anvisningar r

ö

rande till

ä

mpning­en av str

å

lskyddslagen meddelas av statens str

ä

lskyddsin­stitut.

I fr

ä

ga om internationell v

ä

g-    I fr

ä

ga om transport av

transport av radioaktivt 

ä

mne i   radioaktiva 

ä

mnen i vissa

vissa fall finnas s

ä

rskilda be-   fall finns s

ä

rskilda be-

st

ä

mmelser.

st

ä

mmelser.

Prop. 1981/82:94

64

12. F

ö

rslag till Lag

om tillsyn 

ö

ver vissa internationella v

ä

gtransporter av farligt gods m m

Enligt riksdagens beslut f

ö

reskrivs f

ö

ljande.

1

§

.  Tillsynen 

ö

ver efterlevnaden av de f

ö

reskrifter, f

ö

r­bud och villkor, som enligt f

ö

rordningen (1975:35) om in­ternationell v

ä

gtransport av farligt gods skall g

ä

lla f

ö

r vissa h

ä

r i riket utf

ö

rda internationella transporter, skall ut

ö

vas av myndighet som regeringen utser.

2

§

.  F

ö

r tillsynen enligt denna lag 

ä

ger tillsynsmyndig­het tilltr

ä

de till omr

å

den, lokaler och andra utrymmen, som anv

ä

nds i samband med s

å

dan transport som avses i f

ö

r­ordningen (1974:35) om internationell v

ä

gtransport av far­ligt gods, eller till transportmedel och transportanord­ningar. Myndighet f

å

r beg

ä

ra de upplysningar, handlingar och prov som beh

ö

vs f

ö

r tillsynen. Ett uttaget prov ber

ä

t­tigar inte till n

å

gon ers

ä

ttning.

Det 

å

ligger polismyndigheterna att l

ä

mna den handr

ä

ckning som beh

ö

vs f

ö

r tillsynen.

3  

§

.  Tillsynsmyndighet f

å

r meddela de f

ö

rel

ä

gganden eller

f

ö

rbud som uppenbart beh

ö

vs f

ö

r att f

ö

reskrifter, f

ö

rbud

och villkor som avses i 1 

§

 skall efterlevas.

I ett beslut om f

ö

rel

ä

ggande eller f

ö

rbud kan tillsynsmyn­dighet uts

ä

tta vite.

Underl

å

ter n

å

gon att vidta en f

ö

relagd 

å

tg

ä

rd, f

å

r till­synsmyndigheten f

ö

rordna om r

ä

ttelse p

å

 den f

ö

rsumliges bekostnad.

Prop. 1981/82:94

65

4  

§

.  Tillsynsmyndighet f

å

r ta om hand och f

ö

rst

ö

ra eller

eljest oskadligg

ö

ra farligt gods, som transporteras i

strid mot f

ö

reskrifter, f

ö

rbud eller villkor som avses i

1 

§

, om godset medf

ö

r uppenbar risk f

ö

r skada och risken inte kan avv

ä

rjas p

å

mindre ingripande s

ä

tt.

5  

§

.  Den som upps

å

tligen eller av oaktsamhet bryter mot

f

ö

reskrift, f

ö

rbud eller villkor som avses i 1 

§

 d

ö

ms till

b

ö

ter eller f

ä

ngelse i h

ö

gst sex m

å

nader.

Ansvar enligt f

ö

rsta stycket intr

ä

der inte om ansvar f

ö

r g

ä

rningen kan 

å

d

ö

mas enligt brottsbalken.

Denna lag tr

ä

der i kraft den dag regeringen best

ä

mmer.

5    Riksdagen 1981/82. 1 saml. Nr 94

Prop. 1981/82:94

66

13.  F

ö

rslag till F

ö

rordning

om 

ä

ndring i f

ö

rordningen (1974:35) om internationell v

ä

gtransport av farligt gods

Regeringen f

ö

reskriver i fr

å

ga om f

ö

rordningen (1974:35) om internationell v

ä

gtransport av farligt gods

dels att 3 och 4 

§§

skall upph

ö

ra att g

ä

lla,

dels att i 1 och 2 

§§

orden "statens industriverk" samt i 5 

§

 orden "statens industriverk och transportn

ä

mnden" skall bytas ut mot "transportr

å

det",

dels att nuvarande 6 

§

skall betecknas 7 

§

 och ha nedan angivna lydelse,

dels att i f

ö

rordningen skall inf

ö

ras tre nya paragrafer, 6, 8 och 9 

§§

 med nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen lydelse

6 

§

     Tillsyn 

ö

ver efterlevna­den av f

ö

reskrifter, f

ö

r­bud och villkor, som av­ses i 1 

§

, skall ut

ö

vas av polismyndigheterna, tullmyndigheterna och spr

ä

ng

ä

mnesinspektionen.

Transportr

å

det skall samordna tillsynsverk­samheten och l

ä

mna till­synsmyndigheterna r

å

d och anvisningar.

Prop. 1981/82:94

67

7 

§

Talan mot polismyndig­hets beslut enligt den­na f

ö

rordning f

ö

rs hos l

ä

nsstyrelsen genom be­sv

ä

r .

Talan mot beslut av l

ä

nsstyrelse eller cen­tral f

ö

rvaltningsmyn­dighet enligt denna f

ö

r­ordning f

ö

rs hos rege­ringen genom besv

ä

r.

Talan mot en polismyndig­hets beslut enligt lacren (0000:000) om tillsvn 

ö

ver vissa internatio­nella v

ä

gtransporter av farligt gods eller den­na f

ö

rordning f

ö

rs hos l

ä

nsstyrelsen genom be­sv

ä

r. Mot beslut av an­nan tullmyndighet 

ä

n generaltullstyreIsen f

ö

rs talan hos styrelsen genom besv

ä

r. Mot beslut av spr

ä

ng

ä

mnesinspektio­nen f

ö

rs talan hos sta­tens industriverk genom besv

ä

r.

Talan mot beslut, som l

ä

nsstyrelse eller cen­tral f

ö

rvaltningsmyndig­het meddelat enligt la-gen (0000:000) om till­syn 

ö

ver vissa interna­tionella v

ä

gtransporter av farligt gods eller denna f

ö

rordning, f

ö

rs hos kammar

ä

tten genom besv

ä

r.

Prop. 1981/82:94

68

8 

§

En myndighet f

å

r f

ö

rord­na att dess beslut en­ligt lagen (0000:000) om tillsyn 

ö

ver vissa in­ternationella v

ä

gtrans­porter av farligt gods skall l

ä

nda till efter­r

ä

ttelse utan hinder av f

ö

rd talan.

9  

§

      Om ansvar f

ö

r 

ö

vertr

ä

del-

se av f

ö

reskrifter, f

ö

r­bud eller villkor, som avses i 1 

§

, finns be­st

ä

mmelser i lagen (0000:000) om tillsyn 

ö

ver vissa internatio­nella v

ä

gtransporter av farligt gods.

Prop. 1981/82:94

69

14. F

ö

rslag till F

ö

rordning om 

ä

ndring i v

ä

gtrafikkung

ö

relsen (1972:603)

Regeringen f

ö

reskriver att i 152 

§

 v

ä

gtrafikkung

ö

relsen (1972:603) orden "statens industriverk" skall bytas ut mot "transportr

å

det".

Prop. 1981/82:94

70

F

Ö

RKORTNINGAR

ADR

CIM

Accord europ

é

en relatif au transport International des marchandises dangereuses par route

Convention Internationale concernant le transport par chemins de fer des marchan­dises

Den europeiska 

ö

verenskom­melsen om internationell transport av farligt gods p

å

 v

ä

g

Det internationella f

ö

r­draget ang

å

ende godsbe­fordran p

ä

 j

ä

rnv

ä

g

CMR

Convention relative au con-tract  de transport Inter­national des marchandises par route

Konventionen om fraktavtal vid internationell godsbe­fordran p

ä

 v

ä

g

I ATA

International Air Traffic Association

Den internationella luft­trafikassociationen

ICAO       International Civil Aviation Organization

lAEA      International Atomic Energy Agency

IMCO      Inter-Governmental Maritime Consultative Organization

IMDG-code  International Maritime Dange-rous Goods Code

OCTI

Office centrale des trans­ports internationeaux par chemins de fer

Den internationella civila luftfartsorganisationen

Det internationella atom­energiorganet

Mellanstatliga r

å

dgivande sj

ö

fartsorganisationen

"Internationell kod f

ö

r transport av farligt gods till sj

ö

ss "

Centralbyr

å

n f

ö

r j

ä

rnv

ä

gs­transporter

RAR

RID

Restricted Artides Regula-tions

R

é

glement International con­cernant le transport des mar­chandises dangereuses par chemin de fer

"Best

ä

mmelser f

ö

r flyg­transport av farligt gods"

Internationellt reglemen­te om befordran av farligt gods p

å

 j

ä

rnv

ä

g

SOLAS      Safety of Life at Sea

ECOSOC    Economic and social Council

Konventionen om s

ä

kerheten f

ö

r m

ä

nniskoliv till sj

ö

ss

FN:s ekonomiska och sociala r

å

d

CDG

IMCO:  subcommittee on the Transport of Dangerous Goods

IMCO:s underkommitt

é

 f

ö

r transport av farligt gods

Prop. 1981/82:94

71

SAMMANFATTNING

Med farligt gods i transportsammanhang menas gods som p g a sina inneboende egenskaper kan v

å

lla skador i sin omgivning.

Transport av farligt gods har sedan l

å

ng tid tillbaka kringg

ä

rdats med s

ä

kerhetsf

ö

reskrifter. Eftersom farligt gods 

ä

r oumb

ä

rligt i det moderna industrisamh

ä

llet, har transporter av godset inte annat 

ä

n undantagsvis f

ö

rbju­dits trots de risker transporterna medf

ö

r. I st

ä

llet har samh

ä

llet uppst

ä

llt en rad villkor f

ö

r dessa transporter.

Ett omfattande internationellt samarbete 

ä

ger rum i fr

å

gor r

ö

rande transport av farligt gods. Det finns d

ä

rf

ö

r numera internationella 

ö

verenskommelser f

ö

r transport med alla transportslag. Sverige har godk

ä

nt dessa 

ö

verenskommelser.

F

ö

r inhemska transporter finns en omfattande och detalj­rik samling f

ö

reskrifter. F

ö

r resp sj

ö

-, luft- och j

ä

rn­v

ä

gstransporter finns samlade, internationellt anpassade regelverk som avser alla varuslag. V

ä

gtransportf

ö

reskrif­terna d

ä

remot 

å

terfinns i skilda f

ö

rfattningar f

ö

r skilda varuslag och saknar ofta den internationella anpassning, som f

ö

reskrifterna f

ö

r 

ö

vriga transportslag har. Myndig­hetsansvaret f

ö

r transporterna 

ä

r uppdelat p

ä

 motsvarande s

ä

tt. Sj

ö

fartsverket, luftfartsverket och SJ har s

å

ledes ansvaret f

ö

r resp sj

ö

-, luft och j

ä

rnv

ä

gstransporter, me­dan v

ä

gtransporterna handhas av de myndigheter som har an­svaret f

ö

r olika varukategorier.

Den splittrade bild som denna f

ö

rfattningsm

ä

ssiga och or­ganisatoriska ordning visar har hindrat myndigheter och enskilda att handla s

ä

kert och rationellt i fr

å

gor r

ö

rande transport av farligt gods.

Prop. 1981/82:94

72

F

ö

r att skapa s

ä

krare transporter b

ö

r st

ö

rsta m

ö

jliga sam­ordning av regler och myndighetsansvar genomf

ö

ras och skillnaderna mellan nationell och internationell reglering utj

ä

mnas.

I detta syfte l

ä

ggs i bet

ä

nkandet fram f

ö

rslag till en lag om transport av farligt gods, till en ny myndighetsorga­nisation f

ö

r landtransporterna samt till en f

ö

rb

ä

ttrad tillsynsorganisation.

F

ö

rslaget till lag om transport av farligt gods g

ä

ller alla transport- och varuslag. Lagen 

ä

r en ramlag, vari de grundl

ä

ggande principerna f

ö

r transport av farligt gods fastsl

ä

s. Merparten f

ö

reskrifter kommer emellertid i prak­tiken, liksom hittills, att 

å

terfinnas i skilda reglemen­ten f

ö

r skilda transportslag. Genom lagen skapas en f

ö

r-fattningsm

ä

ssig grund f

ö

r regeringen eller de myndigheter regeringen utser att meddela transportinriktade och inter­nationellt anpassade f

ö

reskrifter f

ö

r transporterna. Efter­som grunden blir densamma f

ö

r alla transportslagen under­l

ä

ttas ocks

å

m

ö

jligheterna till harmonisering transportsla­gen emellan. Lagf

ö

rslaget kompletteras med ett f

ö

rslag till f

ö

rordning. F

ö

rordningen inneh

å

ller n

å

gra mer detal­jerade best

ä

mmelser som 

ä

r gemensamma f

ö

r alla transport-och varuslag.

I fr

å

ga om myndighetsansvaret f

ö

resl

ä

s att de funktioner med avseende p

å

 transport av farligt gods som i dag 

å

vilar fr

ä

mst industriverket och produktkontrolln

ä

mnden med pro-duktkontrollbyr

å

n vid naturv

ä

rdsverket samt SJ, men 

ä

ven i viss utstr

ä

ckning str

ä

lskyddsinstitutet, k

ä

rnkraftsinspek­tionen samt socialstyrelsen, skall sammanf

ö

ras till en ny­bildad enhet inom transportr

å

det. Denna enhet f

ö

resl

ä

s f

å 

det samlade ansvaret f

ö

r landtransporter av farligt gods, visst ansvar f

ö

r information r

ö

rande alla transportslag samt uppgiften att verka f

ö

r samordning mellan transport­slagen 

ö

ver huvud taget. Enligt f

ö

rslaget skall enheten beslutsm

ä

ssigt vara sj

ä

lvst

ä

ndig i transports

ä

kerhetsfr

å­

gor under ledning av en delegation, sammansatt av bl a

Prop. 1981/82:94

73

f

ö

retr

ä

dare f

ö

r ber

ö

rda fackmyndigheter och organisationer. Vidare skall enheten bitr

ä

das av en r

å

dgivande n

ä

mnd lik­nande den som i dag finns vid industriverket. Ansvaret f

ö

r sj

ö

- och lufttransporter f

ö

resl

å

s alltj

ä

mt 

å

vila sj

ö

-resp luftfartsverket.

Ansvaret f

ö

r tillsynen 

ö

ver sj

ö

- och lufttransporterna f

ö

resl

ä

s of

ö

r

ä

ndrat bli kvar hos sj

ö

- resp luftfartsver­ket. Enligt f

ö

rslaget skall tillsynen ske d

ä

r den f

ö

rebyg­gande effekten kan antas vara st

ö

rst och dar tillsynen kan bedrivas under s

ä

kra former. I fr

ä

ga om landtransporterna inneb

ä

r detta att tillsynen skall ske fr

ä

mst vid termina­ler och andra st

ä

llen, varifr

å

n transporterna vanligen ut­g

å

r, samt vid gr

ä

nserna. De myndigheter som skall ut

ö

va tillsynen 

ö

ver landtransporterna f

ö

resl

å

s bli yrkesinspek­tionen, tullmyndigheterna, polismyndigheterna och spr

ä

ng­

ä

mnesinspektionen. Transportr

ä

det skall bl a bist

å

 till­synsmyndigheterna med r

ä

d och anvisningar samt samordna verksamheten. Tillsynen skall underl

ä

ttas genom 

ö

kad sam­ordning av information och utbildning samt genom enklare och modernare f

ö

reskrifter.

Slutligen f

ö

resl

ä

s, att det tillkallas en organisations­kommitt

é

 med uppdrag att n

ä

rmare utforma den nya myndig­hetsorganisationen f

ö

r landtransporterna efter de princi­per som angivits i bet

ä

nkandet. Fr

å

gan om i vilken ut­str

ä

ckning nu g

ä

llande, med st

ö

d av produktkontrollf

ö

r-fattningarna meddelade f

ö

reskrifter f

ö

r v

ä

gtransport av farligt gods kan och b

ö

r nyttjas som f

ö

reskrifter enligt lagen om transport av farligt gods 

ä

r av stor betydelse f

ö

r den nya organisationens olika funktioner. D

ä

rf

ö

r f

ö

re­sl

ä

s att organisationskommitt

é

n ocks

å

 ser 

ö

ver denna fr

å

ga samt i f

ö

rekommande fall utarbetar f

ö

rslag till nya f

ö

re­skrifter.

F

ö

rslagen f

ö

resl

ä

s tr

ä

da i kraft den 1 januari 1982.

Prop. 1981/82:94

74

F

ö

rslagen till ny lagstiftning och ny myndighetsorganisa­tion ber

ä

knas i stort inte medf

ö

ra 

ö

kade kostnader f

ö

r det allm

ä

nna eller f

ö

r enskilda.

Prop. 1981/82:94

75

1.  UTREDNINGSARBETET

1.1  Direktiven

I direktiven (Dir 19 79:1) l

ä

mnade d

å

varande departements­chefen f

ö

r kommunikationsdepartementet, statsr

å

det Bonde­stam inledningsvis en 

ö

versiktlig beskrivning av det regel­system och den organisatoriska ordning som f n g

ä

ller f

ö

r transport av farligt gods. D

ä

refter redogjorde statsr

å

det f

ö

r bakgrunden till nuvarande f

ö

rh

å

llanden:

I samband med fr

å

gan om svensk anslutning till ADR-

ö

verenskommelsen (den europeiska 

ö

verenskommelsen om transport av farligt gods p

ä

 v

ä

g) behandlades (prop 1973:143) bl a fr

å

gan om att inf

ö

ra en s

ä

rskild lag­stiftning f

ö

r nationella transporter av farligt gods och att inr

ä

tta ett s

ä

rskilt transports

ä

kerhetsorgan. 

Ö

verv

ä

gandena ledde fram till att fr

å

gan om nationella v

ä

gtransporter av farligt gods borde l

ö

sas inom ramen f

ö

r g

ä

llande produktlagstiftning och i f

ö

rsta hand handhas av de myndigheter som enligt denna lagstiftning har ansvaret f

ö

r olika variikategorier. I propositionen avvisades ocks

å

 tanken p

å

 en tillsynsorganisation vid sidan av produktkontrollsystemet i 

ö

vrigt. D

å

varande chefen f

ö

r kommunikationsdepartementet framh

ö

ll emeller­tid att det var angel

ä

get att f

å

 till st

å

nd en 

ö

kad sam.-ordning av transports

ä

kerhetsfr

å

gorna. Som l

ä

mplig sam­ordnande myndighet f

ö

reslogs statens industriverk. Vi­dare f

ö

reslogs att en r

å

dgivande n

ä

mnd, knuten till in­dustriverket, skulle inr

ä

ttas. N

ä

mnden skulle utg

ö

ra en f

ö

rbindelsel

ä

nk mellan de myndigheter och organisationer som fr

ä

mst har att ta befattning med fr

å

gor r

ö

rande transport av farligt gods. I 

ö

vrigt f

ö

reslogs regleringen av de olika transportgrenarna f

ö

rbli of

ö

r

ä

ndrad.

I propositionen p

å

pekades att den organisatoriska l

ö

s­ning som f

ö

reslogs fick anses vara av provisorisk karak­t

ä

r i avvaktan p

ä

att man fick ytterligare underlag f

ö

r en bed

ö

mning bl a genom arbetsmilj

ö

utredningens

Prop. 1981/82:94

76

arbete och de erfarenheter som kunde vinnas sedan det f

ö

reslagna systemet hade varit i kraft under viss tid. Riksdagen delade den uppfattning som kormnit till ut­tryck i propositionen (TU 1973:24, rskr 1973:334).

Vidare redogjordes f

ö

r senare riksdagsbehandling av vissa fr

å

gor r

ö

rande transport av farligt gods:

I motion 1976/77:521 hemst

ä

lldes bl a att riksdagen hos regeringen skulle beg

ä

ra att en utredning tillsattes med uppgift att samordna best

ä

mmelserna om transport av far­ligt gods och det d

ä

rmed sammanh

ä

ngande myndighetsan­svaret. Vidare hemst

ä

lldes i motion 1976/77:813 att riksdagen skulle ge regeringen i uppdrag att utreda be­hovet av en ramlagstiftning om transport av farligt gods och att 

ö

verv

ä

ga fr

å

gan om auktorisation f

ö

r f

ö

re­tag som sysslar med gifttransporter.

Trafikutskottet (TU 1977/78:1) erinrade i anledning av motionerna bl a om att den nuvarande organisatoriska ordningen p

å

 omr

å

det hade setts som en tempor

ä

r l

ö

sning i avvaktan p

å

 ytterligare underlag f

ö

r en bed

ö

mning. Enligt utskottet hade n

å

gon effektiv l

ö

sning av denna fr

ä

n milj

ö

- och trafiks

ä

kerhetssynpunkt mycket viktiga fr

ä

ga 

ä

nnu inte kommit till st

å

nd, varf

ö

r den borde pr

ö­

vas p

å

 nytt. Utskottet framh

ö

ll att det syntes s

ä

rskilt angel

ä

get att fr

å

gan om en koncentration av det samlade ansvaret f

ö

r transporter av farligt gods till en myndig­het ing

å

ende 

ö

verv

ä

gdes. Sk

ä

l talade ocks

å

 f

ö

r att m

ö

j­ligheterna att samordna best

ä

mmelserna betr

ä

ffande de s

ä

kerhetsfr

å

gor som var f

ö

rknippade med transport av farligt gods utan dr

ö

jsm

å

l borde tas upp till f

ö

rnyade 

ö

verv

ä

ganden.

Prop. 1981/82:94

77

Slutligen anf

ö

rde statsr

å

det, s

å

vitt nu 

ä

r i fr

å

ga:

Det finns enligt min mening nu anledning att - mot bak­grund av de erfarenheter som har vunnits - utv

ä

rdera den

hittillsvarande ordningen. ---------  Flertalet av de problem

som jag har pekat p

å

i det f

ö

reg

å

ende 

ä

r samordnings­fr

å

gor som b

ö

r l

ö

sas genom en ny eller f

ö

rb

ä

ttrad reg­lering. Utredaren b

ö

r bl a 

ö

verv

ä

ga huruvida det 

ä

r l

ä

mpligt att regler f

ö

r nationella v

ä

gtransporter av alla slag av farligt gods samlas i en gemensam lagstift­ning, som i m

ö

jligaste m.

å

n

ä

r samordnad med de interna­tionella reglerna.

Utredaren b

ö

r i sitt arbete uppm

ä

rksamma att vissa pro­duktslag f n faller utanf

ö

r det nationella regelsystemet

vad g

ä

ller transporter av farligt gods p

å

 v

ä

g. -------------  En

annan fr

å

ga som b

ö

r uppm

ä

rksammas i sammanhanget 

ä

r f

ö

r­h

å

llandet mellan regleringen av 

ä

 ena sidan v

ä

gtransport­er och 

å

 andra sidan j

ä

rnv

ä

gs-, sj

ö

- resp lufttransporter. Utvecklingen mot kombinerade transporter - inte minst n

ä

r det g

ä

ller gr

ä

ns

ö

verskridande trafik - har under se­nare tid g

å

tt snabbt. S

å

dana transporter, som inneb

ä

r att fler 

ä

n ett av de angivna transports

ä

tten utnyttjas, g

ö

r det angel

ä

get att bl a pr

ö

va fr

å

gan om ett s

å

 l

å

ngt m

ö

j­ligt samordnat regelsystem. Detsamma g

ä

ller ansvaret i fr

ä

ga om s

ä

dana faktorer som inte 

ä

r direkt beroende av de speciella f

ö

ruts

ä

ttningarna f

ö

r ett visst transport­slag .

Direktiven anger ytterligare n

å

gra fr

å

gor som utredaren skall pr

ö

va. Dessa fr

å

gor, som kommer att behandlas i ett senare bet

ä

nkande, g

ä

ller behovet av ett samordnat regelsystem f

ö

r andra transports

ä

tt 

ä

n de ordin

ä

ra, t ex f

ö

r transport i r

ö

r­ledningar, m

ö

jligheterna till samordnade godk

ä

nnande beslut inom systemet f

ö

r officiell provning, behovet av auktorisation av dem som utf

ö

r transporter av farligt gods samt behovet av f

ö

rb

ä

ttrade  informationsm

ö

jligheter m m f

ö

r bland andra r

ä

ddningstj

ä

nstens organ.

Prop. 1981/82:94

78

F

ö

r samtliga kommitt

é

er och s

ä

rskilda utredare g

ä

ller vi­dare direktiven (Dir 1980:20) ang

å

ende finansiering av re­former. Enligt dessa skall utg

å

ngspunkten vara, att alla f

ö

rslag, som kommitt

é

erna l

ä

gger fram, skall kunna genom­f

ö

ras inom ramen f

ö

r of

ö

r

ä

ndrade resurser inom det omr

å

de som f

ö

rslagen avser.

1.2 Arbetets uppl

ä

ggning och bedrivande

I direktiven f

ö

ruts

ä

tts, att ett delbet

ä

nkande med f

ö

rslag till huvudprinciper f

ö

r l

ö

sning av samordningsproblemen vad g

ä

ller transport av farligt gods p

ä

 v

ä

g skulle f

ö

religga i s

å

dan tid att en samtidig pr

ö

vning kan ske av delbet

ä

nkandet och de f

ö

rslag kommitt

é

n f

ö

r 

ö

versyn av produktkontrollens organisation kunde komma att uppr

ä

tta. D

å

 denna kommitt

é

 be­r

ä

knades komma att avge sitt bet

ä

nkande under v

å

ren 1980, har de utredningsuppgifter som g

ä

ller samordning av regel­systemen, myndighetsansvaret och tillsynsorganisationen i fr

å

ga om transport av farligt gods prioriterats och upp­tagits till behandling i detta delbet

ä

nkande.

I slutbet

ä

nkandet kommer, s

å

vitt nu l

å

ter sig bed

ö

mas, att behandlas dels de 

å

terst

å

ende utredningsuppdragen enligt direktiven (se f

ö

reg

å

ende avsnitt), dels fr

å

gor r

ö

rande v

ä

gvalsstyrning vid transport av farligt gods.

Utredningsarbetet har bedrivits med hj

ä

lp av s

ä

rskilda ar­betsgrupper, vilka engagerats utan formella f

ö

rordnanden. I dessa grupper har, f

ö

rutom experterna, ing

å

tt f

ö

retr

ä

dare f

ö

r ber

ö

rda myndigheter och organisationer. Deltagarna har nedlagt ett omfattande och engagerat arbete p

å

 att l

ö

sa pro­blemen kring transport av farligt gods. Arbetsgruppernas sammans

ä

ttning framg

å

r av bilaga 1..

Ö

verl

ä

ggningar har dessutom h

å

llits med ledningarna f

ö

r de n

ä

rmaste ber

ö

rda myndigheterna samt med f

ö

retr

ä

dare f

ö

r ett antal fack- och andra intresseorganisationer vilka inte varit representerade i arbetsgrupperna.

Prop. 1981/82:94

79

Regeringen har till utredaren 

ö

verl

ä

mnat dels en skrivelse fr

ä

n Stockholms kommunstyrelse, vari kommunstyrelsen hem­st

ä

llt om regeringens medverkan till vissa 

å

tg

ä

rder r

ö

rande transport och lagring av farligt gods, dels en skrivelse fr

å

n f

ö

rsvarets materielverk, vari materielverket hemst

ä

llt att milit

ä

rt registrerade tankfordon skall f

å

 besiktigas och kontrolleras av milit

ä

ra besiktningsm

ä

n i st

ä

llet f

ö

r AB Svensk Bilprovning.

I detta bet

ä

nkande behandlas merparten av de fr

å

gor Stockholms kommun upptar i sin skrivelse, medan 

å

terstoden av dessa samt materielverkets hemst

ä

llan kommer att behandlas i slut

±

ie-t

ä

nkandet.

1.3 Utredningar som ber

ö

r transport av farligt gods

Fr

å

gor med mer eller mindre n

ä

ra anknytning till transport

av farligt gods har p

å

senare tid utretts av flera komr.iitt

é

er.

Kommitt

é

n f

ö

r milj

ö

risker vid sj

ö

transporter framlade under sommaren 1979 i bet

ä

nkandet Ren tur (SOU 1979:43) ett f

ö

r­slag till program f

ö

r milj

ö

s

ä

kra sj

ö

transporter. Under 1979 avgav ocks

å

 1977 

å

rs oljeskyddskommitt

é

er sitt bet

ä

nkande Beredskap mot oljeutsl

ä

pp till sj

ö

ss (Ds Kn 1979:13). R

ä

dd-ningstj

ä

nstkornmitt

é

n har under v

å

ren 1980 framlagt delbe­t

ä

nkandet Unders

ö

kning av allvarliga olycksh

ä

ndelser (Ds Kn 1980:01), vari kommitt

é

n f

ö

resl

ä

r att en s

ä

rskild unders

ö

kningskoiranission f

ö

r bl a sv

å

rare v

ä

g- och j

ä

rnv

ä

gs­olyckor inr

ä

ttas. R

ä

ddningstj

ä

nstkommitt

é

n utreder vidare bl a fr

å

gor r

ö

rande huvudmannaskapet f

ö

r r

ä

ddningstj

ä

nsten.

Ovanst

å

ende utredningar ber

ö

r i huvudsak s

ä

dana omr

å

den som jag valt att behandla i ett kommande bet

ä

nkande. Andra ut­redningar har emellertid haft st

ö

rre betydelse f

ö

r de fr

å

gor som behandlas i f

ö

revarande bet

ä

nkande. Under det hittills­varande utredningsarbetet har s

å

lunda samr

å

d 

ä

gt rum med f

ö

retr

ä

dare f

ö

r kommitt

é

n f

ö

r 

ö

versyn av produktkontrollens organisation, milj

ö

datan

ä

mnden och atomlagstiftningskommitt

é

n.

Prop. 1981/82:94

80

Kommitt

é

n f

ö

r 

ö

versyn av produktkontrollens organisation har i juni 1980 slutf

ö

rt sitt arbete genom att avge be­t

ä

nkandet Ny produktkontrollorganisation (Ds Jo 1980:4). I bet

ä

nkandet f

ö

resl

ä

r kommitt

é

n att ett frist

å

ende produkt-kontrollverk bildas. Verket skall enligt f

ö

rslaget er­s

ä

tta produktkontrolln

ä

mnden och produktkontrollbyr

å

n vid statens naturv

å

rdsverk och vara ett centralt sam.ordnande organ inom omr

å

det f

ö

r produktkontroll av h

ä

lso- och milj

ö­

farliga varor. Kommitt

é

n f

ö

rsl

å

r ocks

å

 vissa 

ä

ndringar i den f

ö

rfattningsm

ä

ssiga regleringen av h

ä

lso- och milj

ö­

farliga varor. 

Ä

ndringsf

ö

rslagen inneb

ä

r bl a att fr

å

n till-l

ä

mpningsomr

å

det f

ö

r lagen (1973:329) om h

ä

lso- och milj

ö­

farliga varor, och d

ä

rmed fr

ä

n produktkontrollverkets an­svarsomr

å

de, undantas transport av s

å

dana h

ä

lso- och mil­j

ö

farliga varor som omfattas av det f

ö

rslag till lag om transport av farligt gods som framl

ä

ggs i f

ö

revarande be­t

ä

nkande .

Milj

ö

datan

ä

mnden har i juni 1980 avgivit rapporten B

ä

ttre milj

ö

information (SOU 1980:24), vari f

ö

resl

å

s bl a att kompletterande resurser f

ö

r toxikologisk informationser­vice skapas och att dessa sl

å

s samman med giftinformations­centralen vid Karolinska sjukhuset. Till denna nya myndighet skall enligt f

ö

rslaget b

å

de myndigheter och enskilda kunna v

ä

nda sig med fr

å

gor och uppdrag.

Atomlagstiftningskomm.itt

é

n slutligen utreder bl a m

ö

jlig­heterna att samordna den nuvarande lagstiftningen p

å

atom­energiomr

å

det, bl a atomenergilagen och str

å

lskyddslagen, samt hur ansvaret f

ö

r tillsyn b

ö

r vara f

ö

rdelat mellan statens k

ä

rnkraftinspektion och statens str

å

lskyddsinstitut.

Till sist kan n

ä

mnas att fartygsmilj

ö

utredningen arbetar p

å

 att revidera lagen (1965:719) om s

ä

kerheten p

ä

fartyg, vilken lag 

ä

r av betydelse f

ö

r sj

ö

transport av farligt gods.

Prop. 1981/82:94

81

2.     UTG

Å

NGSPUNKTER F

Ö

R UTREDNINGSARBETET

2.1    Vad 

ä

r farligt gods

I de tv

å

 orden "farligt gods" ryms ett flertal faktorer. De utg

ö

r n

ä

mligen inte bara en upplysning om att det gods som avses 

ä

r farligt utan ocks

å

 att handlingsfriheten be­tr

ä

ffande detta gods kan vara kringskuren av b

å

de offent­ligr

ä

ttsliga och civilr

ä

ttsliga regler.

Vad 

ä

r d

å

 farligt gods?

De flesta godsslag 

ä

r farliga, dvs har skadebringande egen­skaper, om de yttre omst

ä

ndigheterna 

ä

r tillr

ä

ckligt ogynn­samma. Ett stenblock och en l

å

da med vassa kanter 

ä

r s

å­

lunda farliga om man t ex vid en transport tappar kontrol­len 

ö

ver dem. De risker och faror som 

ä

r f

ö

renade med den­na typ av gods 

ä

r emellertid konventionella. Det 

ä

r m a o l

ä

tt f

ö

r var och en att f

ö

rutse vad som h

ä

nder om sten­blocket kommer i rullning eller l

å

dan faller omkull.

Vissa godsslag har emellertid skadebringande egenskaper som i allm

ä

nhet inte kan f

ö

rutses utan s

ä

rskilda kunskaper om godset. I en del fall 

ä

r de skadebringande egenskaperna v

ä

lk

ä

nda  hos en st

ö

rre allm

ä

nhet, t ex brandfarligheten hos bensin. I andra fall f

ö

ruts

ä

tts mer specialiserade kunskaper. S

å

lunda kr

ä

vs det s

ä

rskilda insikter f

ö

r att f

ö

rutse, att det gods, som ett till det yttre helt harm­l

ö

st kolli inneh

å

ller, kan v

å

lla stor skada om det kommer ut ur sin f

ö

rpackning. Likas

å

 kr

ä

vs s

ä

rskild insikt f

ö

r att f

ö

rst

å

, att ett par kollin med var sitt relativt ofar­liga inneh

å

ll tillsammans kan skapa en betydligt st

ö

rre risk, om inneh

å

llet i kollina kommer ut och i ber

ö

ring med varandra. Inte heller kan det s

ä

gas ligga inom gr

ä

nserna f

ö

r det normala vetandet att vissa godsslag, som kan trans­porteras i t ex tankar kan utvidga sig s

å

 kraftigt under vissa omst

ä

ndigheter att tanken spr

ä

ngs. - Det 

ä

r godsslag av nu angiven art som i det f

ö

ljande avses med begreppet farligt gods.

6   Riksdagen 1981/82. 1 saml. Nr 94

Prop. 1981/82:94

82

Begreppet farligt gods kan s

å

lunda s

ä

gas innefatta att godset dels har inneboende, skadebringande egenskaper, vilka det kr

ä

vs s

ä

rskilda kunskaper f

ö

r att kunna f

ö

rut­se, dels alltid inneb

ä

r en fara, dvs faran orsakas av god­sets egenskaper och inte endast av sammantr

ä

ffande omst

ä

n­digheter.

2.2    Transport av farligt gods - en n

ö

dv

ä

ndighet

Under samlingsbeteckningen farligt gods d

ö

ljs ett stort antal skilda varuslag, vilka det moderna industrisamh

ä

l­let har sv

å

rt att undvara, t ex bensin och andra petroleum­produkter, spr

ä

ng

ä

mnen, klor, svavelsyra, natronlut och ammoniak. En f

ö

ruts

ä

ttning f

ö

r att samh

ä

llet skall kunna tillgodog

ö

ra sig dessa varor 

ä

r att de kan f

ö

rflyttas. F

ö

ljden h

ä

rav 

ä

r att samh

ä

llet p

å

vissa villkor m

å

ste till

å

ta att det farliga godset transporteras 

ä

ven om trans­porten kan inneb

ä

ra en s

ä

rskild risk.

Med den tekniska utvecklingen har anv

ä

ndningen av farligt gods 

ö

kat. Detta har f

ö

rt med sig ett v

ä

xande behov av s

ä­

kerhetsfr

ä

mjande

å

tg

ä

rder. Eftersom ocks

å

 v

ä

rldshandeln 

ö

kar har ett internationellt samarbete i  s

ä

kerhetsfr

å

gor blivit n

ö

dv

ä

ndigt. Detta samarbete har betr

ä

ffande transport av farligt gods tagit sig uttryck i en omfattande, interna­tionellt standardiserad reglering. I denna reglering ing

å

r f

ö

reskrifter som skall hindra godset fr

ä

n att v

ä

lla skada 

samtidigt som de inte on

ö

digtvis skall f

ö

rsv

å

ra transporter­na. En huvuduppgift 

ä

r s

å

ledes att v

ä

ga kraven p

å

 s

ä

kerhet mot kraven p

å

 att transporterna underl

ä

ttas. I regleringen ing

å

r en klassificering av de risker en transport inneb

ä

r och en standardisering av vilka uppgifter transport

ö

ren och ber

ö

rda myndigheter skall f

å

. Dessa uppgifter skall vara s

å

 utformade och dokumenterade att de l

ä

tt kan f

ö

ras vidare i en kedja av flera spedit

ö

rer och fraktf

ö

rare. De skall

Prop. 1981/82:94

83

ä

ven vara l

ä

tt tillg

ä

ngliga vid inspektioner och kontrol­ler. Reglerna skall vidare passa i olika klimat och tek­niska milj

ö

er. Samtidigt med allt detta skall de skydda allm

ä

nhetens liv och egendom liksom v

ä

rna om milj

ö

n i vid bem

ä

rkelse.

Sverige har accepterat de v

ä

rderingar som ligger till grund f

ö

r det internationella arbetet och har bitr

ä

tt samt­liga internationella konventioner om transport av farligt gods, utom dem som avser sj

ö

fart p

å

 inre vattenv

ä

gar.

Ocks

å

 i Sverige har vi allts

å

 godtagit att farligt gods m

å

ste f

ö

rekomma i samh

ä

llslivet och d

ä

rmed transporteras. Stora m

ä

ngder av det gods som transporteras i v

å

rt land 

ä

r farligt gods. N

å

gon samlad statistik 

ö

ver volymer, gods­slag och transports

ä

tt finns inte. Som ett belysande exem­pel kan dock n

ä

mnas att det till Sverige 

å

rligen importe­ras ca 30 milj kubikmeter oljeprodukter samt att praktiskt taget hela denna volym utg

ö

r farligt gods. Detta gods kom­mer med fartyg till svenska hamnar, varefter det transpor­teras vidare med bil och t

å

g 

ö

ver landet - eldningsoljan i ett distributionsn

ä

t som tom str

ä

cker sig 

ä

nda in i bostadsomr

å

dena. Vidare kan n

ä

mnas att det f

ö

r avsalu pro­duceras 

ä

rligen ca 230 000 ton klor och ca 425 000 ton ry­kande svavelsyra. Det kan p

å

 goda grunder antas att st

ö

rre delen av dessa kvantiteter blir f

ö

rem

å

l f

ö

r n

å

gon form av transport.

Det 

ä

r uppenbart att dessa transporter kan inneb

ä

ra stora risker f

ö

r dem som utf

ö

r transporterna, f

ö

r tredje man och f

ö

r milj

ö

n. Med det ansvar man sedan l

ä

nge k

ä

nt i Sverige bl a i fr

å

gor om arbetarskydd och milj

ö

skydd skulle trans­porterna inte kunna till

å

tas utan omfattande s

ä

kerhets

å

t­g

ä

rder fr

å

n samh

ä

llets och de enskildas sida. F

ö

r att ut­vecklingen skall kunna fortg

å

 och s

ä

kerheten h

ö

jas fordras ett system med effektiva och rationella f

ö

reskrifter och myndigheter med resurser att meddela f

ö

reskrifterna, infor­mera om dem och

ö

vriga fr

å

gor r

ö

rande transport av farligt gods samt att kontrollera f

ö

reskrifternas efterlevnad.

Prop. 1981/82:94

84

utg

å

ngspunkten f

ö

r detta s

ä

kerhetssystem

ä

r given: de in­ternationella transports

ä

kerhetsnormer som Sverige godk

ä

nt och 

ä

r beroende av f

ö

r ett fungerande handelsutbyte med andra l

ä

nder.

2.3    S

ä

kra och rationella transporter av farligt gods

F

ö

r att gagna enskildas och samh

ä

llets intressen b

ö

r en transport vara s

ä

ker och rationell. Gemensamt f

ö

r str

ä

van­dena att

å

stadkomma ett system av s

ä

kra och rationella transporter 

ä

r, oavsett transportslag och r

ä

ckvidd, f

ö

l­jande.

Behovet av skydd f

ö

r tredje mans intressen 

ä

r karakt

ä

ris­tiskt f

ö

r transporter av farligt gods. Kravet p

å

att det allm

ä

nna skall gripa in med skyddande best

ä

mmelser 

ä

r en f

ö

ljd av detta behov. Ett s

å

dant ingripande vilket allts

å 

syftar till att avv

ä

rja den s

ä

rskilda fara transporter av farligt gods inneb

ä

r, kan ske genom f

ö

rbud eller neutrali­serande f

ö

reskrifter.

Ett f

ö

rbud mot transport av farligt gods kan f

ö

refalla va­ra ett praktiskt tillv

ä

gag

å

ngss

ä

tt att skydda tredje man, eftersom neutraliserande f

ö

reskrifter oftast 

ä

r detaljera­de, ofullst

ä

ndiga och sv

å

ra att f

ö

lja.

Ä

ven kontrollen av efterlevnaden av neutraliserande f

ö

reskrifter 

ä

r komplice­rad. Vid valet mellan f

ö

rbud och neutraliserande f

ö

reskrif­ter m

å

ste man emellertid f

ö

rst ta h

ä

nsyn till att ett f

ö

r­bud f

ö

ruts

ä

tter en allm

ä

nt accepterad s

ä

kerhetsniv

å

vid vilken f

ö

rbudet skall b

ö

rja g

ä

lla. Eftersom fr

å

gan var den entydiga och praktiskt till

ä

mpbara gr

ä

nsen mellan "s

ä

ker" och "os

ä

ker" g

å

r knappast l

å

ter sig besvaras 

ä

r en s

å

dan niv

å

n

ä

stan om

ö

jlig att fastst

ä

lla. Dessutom 

ä

r ett total­f

ö

rbud orealistiskt m h t transporternas betydelse f

ö

r ett fungerande n

ä

ringsliv. Som en f

ö

ljd bl a h

ä

rav har regle­ringen av transport av farligt gods inriktats fr

ä

mst p

ä 

neutraliserande f

ö

reskrifter.

Prop. 1981/82:94

85

Betydande arbete har - inte minst internationellt - lagts ned p

å

 att finna enhetliga former och bed

ö

mningsgrunder f

ö

r s

å

dana neutraliserande f

ö

reskrifter. D

ä

rvid har man fr

ä

mst 

ä

gnat sig 

ä

t att f

ö

rteckna och klassificera olika typer av farligt gods samt p

å

 att finna l

ä

mpliga tekniska l

ö

sningar i syfte att hindra det farliga godset fr

å

n att komma ut ur sina olika inneslutningar s

å

som emballage, containrar eller tankar. Eftersom varje transport inleds med godshantering hos tillverkare, grossister och i termi­naler samt avslutas med n

å

gon form av hantering hos motta­garen, har man utg

å

tt fr

å

n en bredare bas 

ä

n den enbart f

ö

rflyttningen av godset inneb

ä

r. Kraven p

ä

emballage m m har s

å

lunda ansetts b

ö

ra vara s

å

utformade att s

ä

kerheten h

ö

js utan att godshanteringen f

ö

rsv

å

ras. Vidare har utar­betats vissa standardiserade krav p

ä

uppgiftsplikt f

ö

r dem som har kunskaper om godset dels f

ö

r att transport

ö

ren skall kunna utf

ö

ra sitt uppdrag att 

ö

verl

ä

mna ett oskadat gods till mottagaren, dels f

ö

r att tredje man, milj

ö

n, an­nan egendom m m skall kunna skyddas.

I syfte att precisera de risker samh

ä

llet 

ä

r berett att ta i samband med transporter har farligt gods delats in i olika klasser. Av dessa klasser framg

å

r att vi accepterar att vissa varor

ä

r sv

ä

ra att undvara under det att andra varor med likartade egenskaper bed

ö

mts vara umb

ä

rliga och d

ä

rf

ö

r kunnat uteslutas fr

ä

n transport och d

ä

rmed fr

å

n allm

ä

nt bruk.

Prop. 1981/82:94

86

3.  NUVARANDE F

Ö

RH

Å

LLANDEN

3.1  Internationella best

ä

mmelser och organisationer

3.1.1  FN-experterna och FN-rekommendationerna

F

ö

r att n

å

 ett v

ä

rldsomfattande system f

ö

r transporter av farligt gods oavsett nationsgr

ä

nser och transports

ä

tt till­satte ECOSOC (FN:s Ekonomiska och Sociala R

å

d) 

ä

r 19 53 en expertgrupp ben

ä

mnd The Committee of Experts on the Trans­port of Dangerous Goods, ofta kallad FN-experterna. Denna expertgrupp har sammanfattat sitt arbete i FN-rekommenda­tionerna .

FN-rekommendationerna syftar inte till att skapa ett nytt v

ä

rldsomfattande regelsystem som omedelbart skall ers

ä

tta nationella och internationella transportregler. Avsikten 

ä

r att rekommendationerna dels skall l

ä

ggas till grund f

ö

r re­vision av existerande transportbest

ä

mmelser, dels anv

ä

ndas vid utf

ä

rdandet av nya. Det f

ö

ruts

ä

tts att regeringar och internationella organisationer skall anpassa sina f

ö

re­skrifter till vad som f

ö

resl

ä

s i rekommendationerna. - FN-rekommendationerna avses allts

å

 vara ett hj

ä

lpmedel i str

ä­

vandena att harmonisera best

ä

mmelserna f

ö

r transport av farligt gods med olika transportslag och i skilda l

ä

nder.

Rekommendationerna indelar farligt gods i nio klasser. Till klasserna h

ö

r 

ä

mnesf

ö

rteckningar. F

ö

rteckningarna 

ä

r inte utt

ö

mmande, men de t

ä

cker huvudparten av de kommersiellt mest betydelsefulla 

ä

mnena med farliga egenskaper. Avsikten 

ä

r att f

ö

rteckningarna ocks

å

 skall vara v

ä

gledande vid klassificeringen av s

å

dant gods som inte finns n

ä

mnt vid namn i f

ö

rteckningarna. I f

ö

rteckningarna har 

ä

mnena f

ö

r­setts med nummer, i dagligt tal ben

ä

mnda UN-nummer. Anv

ä

n­dandet av dessa nummer spelar en utomordentligt stor roll f

ö

r m

ö

jligheten att identifiera gods.

FN-rekommendationerna inneh

å

ller ocks

å

 s

ä

rskilda f

ö

reskrifter f

ö

r em>ballage. D

ä

remot har fr

å

gan om stora tankcontainrar.

Prop. 1981/82:94

87

avmonterbara tankar, tankfordon och tankfartyg l

ä

mnats utanf

ö

r rekommendationernas till

ä

mpning.

Praktiskt taget alla internationella organisationer - med eller utan FN-anknytning - med transportfr

ä

gor p

å

 sitt pro­gram har fattat principbeslut om att l

ä

gga FN-rekommenda­tionerna till grund f

ö

r sitt fortsatta arbete. Utvecklingen inom omr

å

det transport av farligt gods kan s

å

ledes f

ö

r­v

ä

ntas komma att n

ä

ra anknyta till rekommendationerna.

3.1.2  J

ä

rnv

ä

gstransporter

Best

ä

mmelserna f

ö

r internationella j

ä

rnv

ä

gstransporter av farligt gods finns i Bilaga I till det internationella f

ö

r­draget om godsbefordran p

å

 j

ä

rnv

ä

g, CIM. Denna Bilaga I be­n

ä

mns RID (R

é

glement i.nternational concernant le transport des marchandises dangereuses par chemins de fer). RID har genom direkta stadganden i CIM integrerats med de allm

ä

nna villkoren f

ö

r avtal om j

ä

rnv

ä

gstransport mellan f

ö

rdrags­staterna. RID utg

ö

r s

å

ledes i f

ö

rsta hand avtalsvillkor, inte offentligr

ä

ttsliga s

ä

kerhetsf

ö

reskrifter

ä

ven om det ofta uppfattas s

å

. Skall RID anv

ä

ndas som en direkt tredje-mansf

ö

reskrift eller kompletteras med s

ä

dana kr

ä

vs att detta uttryckligen f

ö

reskrivs i nationell r

ä

tt.

RID indelar farligt gods i 

å

tta huvudklasser. Klassifice­ringen bygger, liksom FN-rekommendationernas, fr

ä

mst p

å

 ar­ten av den fara godset representerar. Klasserna 

ä

r indelade i begr

ä

nsande och fria, vilket h

ä

nger ihop med ett speci­ellt system som RID har med dels exemplifierande, dels ut­t

ö

mmande 

ä

mnesf

ö

rteckningar. Enligt CIM/RID 

ä

r visst gods, som anses s

ä

rskilt farligt, uteslutet fr

å

n transport - ab­soluta transportf

ö

rbud. Annat gods f

å

r tas emot till trans­port p

ä

vissa villkor - relativa transportf

ö

rbud.

Det st

å

r den enskilda CIM-staten fritt att med st

ö

d av sin nationella lagstiftning fr

å

n transport utesluta ytterligare godsslag 

ä

n s

å

dana som omfattas av RID:s absoluta transport-

Prop. 1981/82:94

88

f

ö

rbud. D

ä

remot kan de enskilda CIM-staterna inte ensidigt vid en RID-transport f

ö

r

ä

ndra transportvillkoren f

ö

r gods­slag som 

ä

r underkastade relativa transportf

ö

rbud.

CIM/RID g

ä

ller f

ö

r alla godss

ä

ndningar som inl

ä

mnas till befordran med direkt fraktsedel, utf

ä

rdad f

ö

r str

ä

cka som ber

ö

r minst tv

å

f

ö

rdragsslutande staters omr

å

den.

3.1.3  V

ä

gtransporter

V

ä

gtransporterna kom f

ö

rst p

å

 1960-talet att genom ADR (Den europeiska 

ö

verenskommelsen om internationell trans­port av farligt.gods p

å

 v

ä

g) att f

å

 regler motsvarande j

ä

rnv

ä

gens.

ADR 

ä

r till skillnad fr

ä

n RID en sj

ä

lvst

ä

ndig konvention. Detta inneb

ä

r att n

å

got direkt samband inte finns mellan ADR och konventionen om fraktavtalet vid internationell godsbefordran p

å

 v

ä

g (CMR) 

ä

ven om begreppet farligt gods (och gods av farlig beskaffenhet) f

ö

rekommer 

ä

ven d

ä

r. ADR utg

ö

rs m a o av s

ä

kerhetsf

ö

reskrifter.

ADR 

ä

r en mellan f n 18 europeiska l

ä

nder 

ö

verenskommen standard f

ö

r v

ä

gtransport av s

å

dant farligt gods som om­fattas av ADR (ADR-gods). (I statens industriverks f

ö

r­fattningssamling kung

ö

rs fortl

ö

pande vilka l

ä

nder som an­slutit sig.) Denna standard inneh

å

ller ett klassificerings­system, tekniska f

ö

reskrifter samt administrativa anvis­ningar och regler f

ö

r fullg

ö

randet av avs

ä

ndarens upplys­ningsplikt. Tanken bakom ADR 

ä

r att underl

ä

tta s

ä

kra transporter mellan de olika l

ä

nderna. Detta har skett ge­nom att ber

ö

rda stater fastst

ä

llt en gemensam niv

å

 vid vilken man 

ä

r beredd att ta emot fr

ä

mmande fordon med far­ligt gods utan att kr

ä

va att s

ä

rskilda nationella regler f

ö

ljs. ADR:s f

ö

reskrifter ers

ä

tter s

å

lunda vid internatio­nell transport motsvarande inhemska normer. En f

ö

ljd av detta blir att ett och samma godsslag kan komma att be­handlas olika beroende p

å

 om det 

ä

r fr

å

ga om nationell eller internationell transportverksamhet.

Prop. 1981/82:94

89

F

ö

reskrifterna i ADR g

ä

ller endast godset och dess hante­ring. Nationella och internationella f

ö

reskrifter avseen­de regleringen av v

ä

gtrafik, v

ä

gfraktavtal och handelsut­byte g

ä

ller d

ä

rf

ö

r oavsett ADR.

En ADR-stat kan inom sitt territorium till

ä

mpa nationella f

ö

reskrifter

ä

ven p

å

 ADR-transporter s

å

 l

ä

nge dessa natio­nella f

ö

reskrifter fungerar som utfyllande normer till ADR. S

å

dana normer strider dock i viss m

ä

n mot den grund­l

ä

ggande tanken i ADR, n

ä

mligen att avs

ä

ndare och trans­port

ö

r som f

ö

ljer ADR:s f

ö

reskrifter skall vara s

ä

kra p

ä 

att det till transport mottagna godset f

å

r fraktas p

ä

 v

ä

g inom ADR-staternas territorier utan att ytterligare 

å

tg

ä

r­der beh

ö

ver vidtas.

ADR 

ä

r indelad i sj

ä

lva 

ö

verenskommelsen och i de tv

å

, hu­vudsakligen tekniska, bilagorna A och B. Konventionstexten i ADR 

ä

r kortfattad och inneh

å

ller endast f

å

 materiella best

ä

mmelser. Tyngdpunkten 

ä

r lagd p

å

 bilagorna, vilka ut­g

ö

r delar av 

ö

verenskommelsen.

Med internationell transport avses i ADR en transport som p

å

 minst tv

å

 ADR-staters omr

å

den utf

ö

rs med s

å

dant fordon som omfattas av ADR-best

ä

mmelserna.

Med farligt gods f

ö

rst

å

s i ADR s

å

dana

ä

mnen och f

ö

rem

å

l vilka enligt ADR inte alls eller endast p

ä

s

ä

rskilda vill­kor f

å

r transporteras i internationell trafik p

å

 v

ä

g.

Genom bilaterala eller multilaterala avtal kan ADR-stater-na komma 

ö

verens om avvikelser fr

å

n ADR i vissa h

ä

nseenden.

Om en ADR-transport under hela eller delar av f

ä

rden t

ä

cks

ä

ven av best

ä

mmelserna i en internationell konvention, som reglerar transport av farligt gods utf

ö

rd p

ä

 annat s

ä

tt 

ä

n genom v

ä

gtransport, g

ä

ller best

ä

mmelserna i ADR i den m

å

n dessa inte 

ä

r of

ö

renliga med konventionen.

Prop. 1981/82:94

90

ADR har samma system f

ö

r klassindelning, 

ä

mnesf

ö

rteckning­ar och indelning i fria och begr

ä

nsande klasser som RID.

Enligt f

ö

rordningen (1974:35) om internationell v

ä

gtrans­port av farligt gods skall artiklarna 1 och 2 i ADR och best

ä

mmelserna i Bilagorna A och B g

ä

lla f

ö

r s

å

dan h

ä

r i riket utf

ö

rd internationell v

ä

gtransport som avses i ADR.

3.1.4  Sj

ö

transporter

F

ö

r att m

ö

ta det 

ö

kande behovet av internationella best

ä

m­melser f

ö

r transport av farligt gods p

å

 fartyg antog 1960 

å

rs konferens om s

ä

kerheten f

ö

r m

ä

nniskoliv till sj

ö

ss en allm

ä

n ram best

å

ende av 

å

tta regler i kap VII av den kon­vention, ben

ä

mnd SOLAS 60 som blev resultatet av konferen­sen. Konferensen uppdrog vidare 

å

t IMCO (den mellanstatli­ga r

å

dgivande sj

ö

fartsorganisationen) att sammanst

ä

lla en enhetlig internationell kod f

ö

r transport av farligt gods till sj

ö

ss.

Den kod som IMCO p

å

grund h

ä

rav kom att anta ben

ä

mns IMDG-koden (International Maritime Dangerous Goods Code). IMDG-koden 

ä

r en samling rekommendationer f

ö

r transport av far­ligt gods till sj

ö

ss. Koden 

ä

r det internationella trans­portreglemente som f n n

ä

rmast anknyter till FN-rekommen­dationerna.

I SOLAS, kap VII, regel 1 (d) s

ä

gs, att varje f

ö

rdragsslu­tande regering skall utf

ä

rda eller l

å

ta utf

ä

rda detaljera­de anvisningar f

ö

r transport, f

ö

rpackning och stuvning av farligt gods till sj

ö

ss. De flesta stora sj

ö

fartsnationer­na till

ä

mpar mer eller mindre direkt IMDG-koden som s

å

dana anvisningar.

I kung

ö

relsen (SJ

Ö

FS 1979:18) om transport av farligt gods i f

ö

rpackad form har sj

ö

fartsverket s

å

lunda f

ö

reskrivit att f

ö

reskrifterna i SOLAS 60, kap VII, skall 

ä

ga till

ä

mp­ning p

ä

fartyg som transporterar farligt gods samt att f

ö

reskrifterna i IMDG-koden skall g

ä

lla betr

ä

ffande kon-

Prop. 1981/82:94

91

struktion, utrustning och drift av fartyg som transporte­rar farligt gods, samt betr

ä

ffande klassificering, f

ö

r­packning, m

ä

rkning, dokumentation och stuvning av farligt gods. - Kung

ö

relsen 

ä

ger till

ä

mpning p

å

 fartyg som nyttjas till sj

ö

fart i svenskt farvatten och p

å

 svenskt fartyg 

ä

ven n

ä

r det nyttjas till sj

ö

fart utanf

ö

r svenskt farvatten.

IMDG-koden indelar farligt gods i nio klasser. Klassindel­ningen

ö

verensst

ä

mmer helt med FN-rekommendationemas. Klas­serna inneh

å

ller f

ö

rteckningar 

ö

ver de godsslag som f

å

r transporteras sj

ö

ledes. F

ö

r farliga 

ä

mnen, vilka inte finns n

ä

mnda i 

ä

mnesf

ö

rteckningarna, men som kan h

ä

nf

ö

ras till viss klass, anv

ä

nds i likhet med FN-rekommendationerna beteckningen NOS (Not Otherwise Specified). Denna be­teckning har inf

ö

rts i syfte att f

å

 med 

ä

mnen som inte finns namngivna i en 

ä

mnesf

ö

rteckning d

ä

rf

ö

r att godset 

ä

r ovanligt eller nytillkommet.

Best

ä

mmelserna i SOLAS, kap VII, g

ä

ller inte f

ö

r gods, som transporteras med fartyg, s

ä

rskilt byggda eller helt om­byggda f

ö

r transport av godset, t ex tankfartyg. F

ö

r trans­port av s

å

dant gods, dvs vad som brukar ben

ä

mnas bulkgods, har IMCO utarbetat s

ä

rskilda koder, vilka huvudsakligen inneh

å

ller best

ä

mmelser om konstruktion och utrustning av samt stabilitet hos bulkfartyg. Ocks

å

 dessa koder har sj

ö­

fartsverket satt i kraft f

ö

r svenska fartyg, n

ä

mligen Code on Safe Practice on Bulk Cargoes, Code for the Construc-tion and Equipment of Ships Carrying Dangerous Chemicals in Bulk (kemikaliebulkkoden) samt Code for the Construc-tion and Equipment of Ships Carrying Liquiefied Gases in Bulk (gasbulkkoden).

IMDG-koden och landtransporter

P g a Sveriges geografiska l

ä

ge transporteras praktiskt taget allt gods i internationell trafik n

å

gon g

å

ng med fartyg. Det finns d

ä

rf

ö

r anledning att i detta sammanhang uppeh

å

lla sig n

å

got vid f

ö

rh

å

llandena mellan 

å

 ena sidan ADR och RID samt 

å

 andra sidan IMDG-koden.

Prop. 1981/82:94

92

I samtliga internationella transportreglementen anv

ä

nds nu­mera FN-rekoramendationernas klassindelningssystem. Trots att klassernas indelning i undergrupper skiljer sig 

å

t, inneb

ä

r detta att 

ö

verg

å

ngen mellan land- och sj

ö

transpor­ter underl

ä

ttas. De sv

å

raste problemen som m

ö

ter vid en 

ö

verg

å

ng mellan land- och sj

ö

transporter 

ä

r f

ö

ljande.

a)

Samma 

ä

mnen klassificeras p

å

 olika s

ä

tt. Det inneb

ä

r inte att uppfattningen om 

ä

mnenas egenskaper skiljer sig 

å

t, utan att v

ä

rderingen av de risker egenskaperna medf

ö

r 

ä

r olika. Ett exempel h

ä

rp

å

: En vara har brandfarliga och giftiga egenskaper. Vid en landtransport utg

ö

r giftigheten prim

ä

rrisk och brandfarligheten sekund

ä

rrisk, medan vid en sj

ö

transport av samma vara brandfarligheten utg

ö

r den pri­m

ä

ra risken. - Detta f

ö

rh

å

llande st

ä

ller krav p

å

 godsavs

ä

n­daren att uppge dubbla klasstillh

ö

righeter.

b)

M

ä

rkningskraven 

ä

r olika. F

ö

rekommande etiketter 

ä

r i huvudsak likadana enligt ADR/RID och IMDG-koden. IMDG-ko-dens m

ä

rkningssystem innefattar dock flera etiketter. I stor utstr

ä

ckning godtas dock IMDG-kodens m

ä

rkningssystem vid landtransporter inom Sverige.

c)

F

ö

rpackningskraven 

ä

r olika. I allm

ä

nhet st

ä

ller IMDG-koden h

ö

gre krav 

ä

n ADR/RID. Liksom betr

ä

ffande m

ä

rkningen godtas dock i huvudsak IMDG-kodens f

ö

rpackningar vid land­transporter inom Sverige.

d)    Kraven p

å

tankbilar och tankcontainrar 

ä

r olika, fr

ä

mst

p

å

 s

å

 s

ä

tt att det vid landtransporter f

ö

rekommer f

ö

rbud

mot s

ä

kerhetsventiler och till

å

ts bottent

ö

mning i st

ö

rre

utstr

ä

ckning 

ä

n vad som 

ä

r fallet enligt IMDG-koden. Vida­

re st

ä

ller IMDG-koden st

ö

rre krav p

ä

v

ä

ggtjockleken i

tankar och tankcontainrar. Dessa problem 

ä

r av stor ekono­

misk betydelse och 

ä

r d

ä

rf

ö

r viktiga att komma till r

ä

tta

med.

Inom CDG (IMCO:s underkommitt

é

 f

ö

r transport av farligt gods) finns en arbetsgrupp som har till uppgift att harmo-

Prop. 1981/82:94

93

nisera sj

ö

fartens regler med v

ä

gtransportsektorns i vad av­ser ro/ro-trafiken, dvs trafik med hjulburna lastenheter (roll on roll off). Under v

å

ren 1980 har dessutom Sverige, Danmark, Finland och F

ö

rbundsrepubliken Tyskland ing

å

tt en 

ö

verenskommelse om befordran av farligt gods p

å

ro/ro-fartyg i 

Ö

stersj

ö

n. De fr

å

gor som behandlas i 

ö

verenskom­melsen avser ro/ro-trafik med s

å

v

ä

l v

ä

gfordon som j

ä

rn­v

ä

gsvagnar.

Vid sidan av IMDG-reglerna och de 

ö

verenskommelser som tr

ä

ffas inom ramen f

ö

r IMCO-samarbetet f

ö

rekommer med st

ö

d av CIM s

ä

rskilda avtal mellan ber

ö

rda j

ä

rnv

ä

gsf

ö

rvaltning­ar om att farligt gods i j

ä

rnv

ä

gsvagnar f

å

r transporteras med j

ä

rnv

ä

gsf

ä

rja med vissa avsteg fr

å

n IMDG-kodens f

ö

r­packningsbest

ä

mmelser.

3.1.5 Flygtransporter

N

å

gon mellanstatlig konvention som reglerar flygtransporter av farligt gods finns f n inte. I st

ä

llet har lATA (den in­ternationella luftfartsassociationen) utarbetat transport­regler intagna i lATA Restricted Artides Regulations, kallad RAR. lATA 

ä

r en sammanslutning av flygbolag. RAR 

ä

r d

ä

rf

ö

r inte i sig n

å

got offentligr

ä

ttsligt dokument. Emel­lertid har ett antal l

ä

nder, d

ä

ribland Sverige, genom na­tionell lagstiftning f

ö

rvandlat RAR till offentligr

ä

ttsliga f

ö

reskrifter. Luftfartsverket har s

å

lunda genom sina Best

ä

m­melser f

ö

r civil luftfart BCL-D 1.14 (LFS 1978:3) satt RAR i kraft f

ö

r transport av farligt gods och magnetiskt material med i Sverige registrerade civila luftfartyg samt - d

å

 fr

ä

ga 

ä

r om andra 

ä

n i Sverige registrerade luftfartyg - vid start fr

ä

n, landning p

ä

 eller 

ö

verflygning av svenskt territorium.

RAR anknyter i stort, f n dock inte s

ä

 n

ä

ra som IMDG-koden, till FN-rekommendationerna.

Prop. 1981/82:94

94

ICAO (den internationella civila luftfartsorganisationen) tillsatte 

ä

r 1976 en arbetsgrupp med uppdrag att p

å

 grund­val av FN-rekommendationerna och lATA RAR utarbeta f

ö

rslag till nya transportregler f

ö

r farligt gods.

Arbetsgruppens f

ö

rslag till best

ä

mmelser utmynnar i ett nytt annex (bilaga) till konventionen om internationell civil luftfart (Chicago-konventionen). F

ö

rslaget till annex j

ä

mte tillh

ö

rande tekniska instruktioner har bi­tr

ä

tts av ett stort antal stater bl a Sverige. Annexet torde kunna b

ö

rja till

ä

mpas

ä

r 1982.

Annexet blir automatiskt bindande f

ö

r de stater, som bi­tr

ä

tt Chicago-konventionen. H

ä

rigenom kommer att skapas ett konventionsbundet internationellt regelverk f

ö

r trans­port av farligt gods inom luftfarten baserat p

å

 FN-rekom­mendationerna .

3.1.6  Radioaktivt material

Det internationella atomenergiorganet, lAEA, utarbetar och moderniserar fortl

ö

pande rekommendationer r

ö

rande s

ä

kerhets­f

ö

reskrifter f

ö

r transport av radioaktiva 

ä

mnen. Dessa re­kommendationer till

ä

mpas vid internationell transport av radioaktivt material med alla transportslag. lAEA publice­rar rekommendationerna under titeln Regulations for the Safe Transport of Radioactive Materials (Regler f

ö

r s

ä

kra transporter av radioaktivt material).

3.2    Nationella best

ä

mmelser

3.2.1  Nuvarande system

Tv

å

 metoder har anv

ä

nts i den svenska regleringen av trans­porter av farligt gods, dels en transportorienterad, dels en prod-uktkontrollorienterad. Produktkontroll 

ä

r samlings­ben

ä

mningen p

ä

de offentligr

ä

ttsliga reglerna f

ö

r hante­ringen av s

ä

dana varor som inneb

ä

r n

å

gon form av risk f

ö

r m

ä

nniskors h

ä

lsa eller f

ö

r milj

ö

n. Med produktkontroll av-

Prop. 1981/82:94

95

ses dels kontrollen 

ö

ver sj

ä

lva produkten, dess sammans

ä

tt­ning, tillverkning, distribution och hantering i 

ö

vrigt, dels skyddet f

ö

r m

ä

nniskan och milj

ö

n. Dessa tv

å

typer av produktkontroll kallas direkt resp indirekt produktkon­troll (prop 1973:17, s 10 f). Den transportorienterade me­toden inneb

ä

r att riskbed

ö

mningen och valet av neutralise­rande f

ö

reskrifter eller f

ö

rbud sker med utg

å

ngspunkt i f

ö

rh

å

llandena och skyddsintressena vid tcansport och i de hanteringsmoment som ing

å

r i s

å

dan verksamhet. N

å

gon s

ä

r­skild v

ä

rdering av f

ö

ljderna av l

å

ngtidsinverkan p

å

 arbets­tagare eller i milj

ö

n har i regel inte"skett. Sk

ä

let till detta 

ä

r att en transport 

ä

r en tillf

ä

llig f

ö

reteelse, vilken inte uts

ä

tter arbetstagarna f

ö

r n

å

gon permanent in­verkan. Milj

ö

riskerna har inte placerats s

ä

rskilt h

ö

gt p

å 

listan 

ö

ver s

å

dant som m

å

ste beaktas. Detta beror p

å

 att transporter inneb

ä

r en f

ö

rflyttning av gods. P g a f

ö

r­flyttningen f

ö

r

ä

ndras skyddsobjektet milj

ö

 p

ä

 ett s

å

dant s

ä

tt att det 

ä

r sv

å

rt att klart urskilja milj

ö

risker som inte sammanfaller med transportriskerna f

ö

r m

ä

nniskor, transportmedel och annat gods. Detta f

ö

rh

å

llande 

ä

r s

ä

r­skilt markerat vid lufttransport. I samband med sj

ö

trans­porter tas emellertid allt st

ö

rre h

ä

nsyn till milj

ö

risker­na. D

ä

r v

ä

xlar ju inte de yttre f

ö

rh

å

llandena - skyddsob­jekten - n

ä

mnv

ä

rt.

Vid internationella landtransporter till

ä

mpas den trans­portorienterade metoden med de kompletteringar nationell lagstiftning kan inneb

ä

ra.

Som tidigare framh

å

llits har de internationella reglerna inom sj

ö

- och luftfarten inf

ö

rlivats med svensk nationell r

ä

tt, varigenom en fullst

ä

ndig harmonisering 

å

stadkommits. De svenska j

ä

rnv

ä

gstransportreglerna 

ö

verensst

ä

mmer i allt v

ä

sentligt med de internationella, dvs med RID. De svenska j

ä

rnv

ä

gsbest

ä

mmelserna kan s

å

ledes s

ä

gas vara transportori­enterade p

å

 samma s

ä

tt som de nationella reglerna inom sj

ö

-och luftfarten.

Prop. 1981/82:94

96

l

ö

r inrikes v

ä

gtrafik har emellertid den produktkontroll-orienterade metoden valts. Detta inneb

ä

r fr

ä

mst att ris­kerna med en viss vara inte fastst

ä

lls enbart m h t f

ö

r­h

å

llandena vid en transport utan att alla andra risker som kan uppst

å

 under varans omloppstid beaktas. Denna helhets­ syn ger en 

ö

vergripande s

ä

kerhet och en effektiv l

ö

pande kontroll 

ö

ver den enskilda varan. F

ö

rdelarna har emeller­tid i praktiken visat sig vara n

ä

stan obefintliga beroende p

å

 tv

å

 omst

ä

ndigheter. F

ö

r det f

ö

rsta 

ä

r det sv

å

rt att undvika konflikter mellan ett produktkontrollorienterat system och de transportorienterade systemen eftersom trans­porter ofta 

ä

r internationella och 

ä

nnu oftare inneb

ä

r 

ö

verg

å

ngar fr

ä

n ett transportslag till ett annat. Detta medf

ö

r inte bara praktiska sv

å

righeter vid 

ö

verg

å

ngen mel­lan t ex olika typer av transporter utan f

ö

rsv

å

rar 

ä

ven standardiseringen av f

ö

rpackningar och transportmateriel. F

ö

r det andra blir enhetliga informationssystem o d sv

ä

ra att anv

ä

nda trots att det 

ä

r fr

å

ga om samma transportris­ker.

3.2.2  J

ä

rnv

ä

gstransporter

Enligt j

ä

rnv

ä

gstrafikstadgan (1966:202) skall b

å

de enskild och statlig j

ä

rnv

ä

g fastst

ä

lla enhetliga befordringsvillkor f

ö

r den trafik varp

å

stadgan 

ä

r till

ä

mplig - normalvillkor. Normalvillkoren skall inneh

å

lla f

ö

reskrifter om bl a s

ä

ker­hets

å

tg

ä

rder vid transport av farligt gods. Stadgan 

ä

r till­l

ä

mplig p

ä

 befordran mot vederlag av bl a gods i allm

ä

n trafik p

ä

j

ä

rnv

ä

g i Sverige samt p

ä

 befordran med v

ä

gfordon som j

ä

rnv

ä

g utf

ö

r till fullg

ö

rande av avtal om j

ä

rnv

ä

gsbe­fordran.

SJ har i enlighet med j

ä

rnv

ä

gstrafikstadgan fastst

ä

llt nor­malvillkor. Till normalvillkoren h

ö

r regelsamlingen SJF 621 F

ö

reskrifter om transport av farligt gods. Dessa f

ö

reskrifter 

ä

r praktiskt taget identiska med RID:s best

ä

mmelser.

SJ:s normalvillkor har blivit normerande f

ö

r 

ö

vriga svenska j

ä

rnv

ä

gar vars trafik omfattas av j

ä

rnv

ä

gstrafikstadgan.

Prop. 1981/82:94

97

I likhet med sj

ö

- och lufttransporterna 

ä

r s

å

ledes best

ä

m­melser f

ö

r j

ä

rnv

ä

gstransporter i huvudsak desamma oavsett transporten

ä

r internationell eller nationell.

Best

ä

mmelserna i j

ä

rnv

ä

garnas normalvillkor 

ä

r, p

å

 samma s

ä

tt som de i RID, moment i avtalet mellan j

ä

rnv

ä

gen och transportkunden. De 

ä

r allts

å

 inte offentligr

ä

ttsliga.

3.2.3  V

ä

gtransporter

Regleringen av inrikes v

ä

gtransporter sker inom ramen f

ö

r g

ä

llande produktkontrollagstiftning. Denna lagstiftning har till stor del formen av s k ramlagstiftning, dvs lag­stiftning som fastsl

å

r vissa generella principer och d

ä

r­efter 

ö

verl

å

ter 

å

t regeringen och/eller f

ö

rvaltningsmyndig­heter att meddela vidare f

ö

reskrifter. Merparten f

ö

reskrif­ter f

ö

r transport 

å

terfinns s

å

ledes i skilda myndigheters f

ö

rfattningssamlingar.

Produktkontrollagstiftningen har vuxit fram under en l

å

ng f

ö

ljd av 

ä

r. Den rymmer ett flertal f

ö

rfattningar, d

ä

r varje f

ö

rfattning syftar till att ange hur just de av den f

ö

rfattningen omfattade varorna skall hanteras. Lagstift­ningen i fr

å

ga 

ä

r d

ä

rf

ö

r inte n

å

gon enhetlig och systemati­serad f

ö

reteelse. Tv

ä

rtom f

ö

reter f

ö

rfattningarna sinsemel­lan stora olikheter, inte bara i fr

å

ga om s

å

dan som 

ä

r be­roende av de objekt eller risker f

ö

rfattningen avser att kontrollera. Denna heterogenitet  avspeglas naturligt nog 

ä

ven i transportf

ö

reskrifterna. Dessa 

ä

r allts

å

 inte endast utspridda p

å

 skilda h

ä

ll, utan 

ä

ven grundade p

ä

 f

ö

rfatt­ningar som representerar skilda syns

ä

tt.

Den sammansatta bild som produktkontrollregleringen s

å

lunda bjuder, kompliceras ytterligare av det f

ö

rh

å

llandet att en produkt mycket v

ä

l kan ha flera farliga egenskaper - den 

ä

r t ex b

å

de brandfarlig och h

ä

lsofarlig. Hanteringen, och d

ä

rmed transporten, av en s

å

dan vara regleras d

å

 i tv

ä 

skilda produktkontrollsystem.

7    Riksdagen 1981/82. 1 saml. Nr 94

Prop. 1981/82:94

98

Knytningen av transportregleringen till produktkontroll-lagstiftningen inneb

ä

r emellertid inte endast att en del varor regleras i flera lagar utan 

ä

ven att vissa varor inte regleras alls. Omfattas n

ä

mligen en vara inte av n

å

gon produktkontrollag, saknas f

ö

rfattningsm

ä

ssig grund att reglera v

ä

gtransporter - men inte luft-, sj

ö

- eller j

ä

rn­v

ä

gstransporter - av varan. Det f

ö

rekommer s

å

lunda varu­slag, vilka omfattas av ADR, RID, IMDG-koden och RAR och som 

ä

r farliga vid transport, men som vid inrikes v

ä

gtranspor­ter 

ä

r oreglerade, t ex djupkylda eller under tryck l

ö

sta gaser som inte 

ä

r brandfarliga, giftiga eller fr

ä

tande, brandfarliga fasta 

ä

mnen, sj

ä

lvant

ä

ndande 

ä

mnen, oxideran­de 

ä

mnen och 

ä

mnen som avger brandfarlig gas vid kontakt med vatten.

Best

ä

mmelser om eller av betydelse f

ö

r transport av farligt gods p

å

 v

ä

g 

å

terfinns i nedan uppr

ä

knade f

ö

rfattningar och/ eller i med st

ö

d av f

ö

rfattningarna meddelade f

ö

reskrifter.

1.

Kung

ö

relsen (1933:85) ang

å

ende f

ö

rvaring och transport till lands av kisellegeringar

2.

Lagen (1975:69) om explosiva och brandfarliga varor samt de med st

ö

d d

ä

rav meddelade

f

ö

rordningen (1961:568) om brandfarliga varor f

ö

rordningen (1949:341) om explosiva varor kung

ö

relsen (1957:232) med vissa best

ä

mmelser r

ö

rande explosiva varor f

ö

r f

ö

rsvarets behov m m kung

ö

relsen (1962:500) om brandfarliga varor, som omh

ä

nderhavas av ]_krigsmaktenj m m

3.  Lagen (1973:329) om h

ä

lso- och milj

ö

farliga varor

samt de med st

ö

d d

ä

rav meddelade

kung

ö

relsen (1973:334) om h

ä

lso- och milj

ö

farliga varor f

ö

rordningen (1975:346) om milj

ö

farligt avfall

4.

Läkemedelsförordningen   (1962:701)

5.

Atomenergilagen   (1956:306)

samt den med st

ö

d d

ä

rav meddelade

kung

ö

relsen (1970:749) med vissa tillst

å

nd enligt

atomenergilagen

Prop. 1981/82:94

99

6.    Str

å

lskyddslagen (1958:110)

samt den med st

ö

d d

ä

rav meddelade str

å

lskyddsf

ö

rordningen (19 58 : 6 52)

7.  Arbetsmilj

ö

lagen (1977:1160)

samt den med st

ö

d d

ä

rav meddelade

arbetsmilj

ö

f

ö

rordningen (1977:1166)

F

ö

rfattningarna inneh

å

ller i allm

ä

nhet inga alls eller mycket f

å

 direkta transportbest

ä

mmelser. I st

ä

llet l

ä

mnar de fullmakter f

ö

r ett antal n

ä

rmare angivna myndigheter att meddela s

ä

dana. Dessa fullmakter 

ä

r inte inskr

ä

nkta till att avse best

ä

mmelser f

ö

r v

ä

gtransporter. S

å

vitt g

ä

ller andra transportslag 

ä

n v

ä

gtransporter 

ä

r fullmakterna dock inte utnyttjade.

Regleringen av transporterna av radioaktivt material, framf

ö

rallt av klyvbart material, sker i stor utstr

ä

ckning genom tillst

å

ndspr

ö

vning i det s

ä

rskilda fallet. Vid denna pr

ö

vning, som sker med st

ö

d av atomenergi- resp str

å

lskydds­lagstiftningen, till

ä

mpar de tv

å

 ansvariga myndigheterna, k

ä

rnkraftinspektionen och str

å

lskyddsinstitutet, IAEA:s f

ö

rutn

ä

mnda regler. Myndigheterna har emellertid inte sj

ä

lva kungjort n

å

gra f

ö

reskrifter f

ö

r v

ä

gtransporter av radioak­tivt material. 

Ä

ven i andra situationer 

ä

n d

ä

 tillst

ä

nds-pr

ö

vning

ä

r aktuell till

ä

mpas d

ä

rf

ö

r IAEA:s regler. (F

ö

r sj

ö

- och flygtransporter har f

ö

reskrifter f

ö

r transport av radioaktivt material meddelats av sj

ö

- resp luftfartsverket. F

ö

reskrifterna

ö

verensst

ä

mmer med IAEA:s, liksom f 

ö

 SJ:s normalvillkor f

ö

r transport p

å

 j

ä

rnv

ä

g av radioaktivt ma­terial) .

Prop. 1981/82:94

100

3.2.4  Sj

ö

transporter

Som tidigare n

ä

mnts (avsnitt 3.1.4) har sj

ö

fartsverket ut­f

ä

rdat best

ä

mmelser f

ö

r transport av farligt gods till sj

ö

ss, vilka 

ö

verensst

ä

mmelser med de internationella sj

ö­

transportkoderna. Dessa best

ä

mmelser har meddelats med st

ö

d av en allm

ä

n s

ä

kerhetslagstiftning f

ö

r sj

ö

farten och ing

å

r sas som. delar i vad som kan ben

ä

mnas sj

ö

s

ä

kerhetssystemet.

F

ö

reskrifterna f

ö

r transport av farligt gods till sj

ö

ss har utf

ä

rdats med st

ö

d av lagen (1965:719) om s

ä

kerheten p

ä

fartyg, vanligen kallad sj

ö

s

ä

kerhetslagen, och i f

ö

r­ordningen (1965:908) om s

ä

kerheten p

å

 fartyg. Lagen och f

ö

rordningen inneh

å

ller best

ä

mmelser om bl a sj

ö

v

ä

rdig­het, anordningar till f

ö

rebyggande av oh

ä

lsa och olycks­fall, lastning och tillsyn av fartyg. De g

ä

ller f

ö

r fartyg som nyttjas till sj

ö

fart i svenskt farvatten och f

ö

r svenska fartyg som nyttjas till sj

ö

fart 

ä

ven utanf

ö

r svenska far­vatten .

3.2.5  Flygtransporter

P

å

 samma s

ä

tt som transport av farligt gods till sj

ö

ss f

ö

rfattningsm

ä

ssigt inordnats i en allm

ä

n sj

ö

s

ä

kerhets­lagstiftning 

ä

r transport av farligt gods i luften in­ordnat i ett lufts

ä

kerhetssystem.

Lufttransportbest

ä

mmelserna, vilka i likhet m,ed sj

ö

trans­portbest

ä

mmelserna 

ö

verensst

ä

mmer med transportslagets internationella reglemente, meddelas av luftfartsverket med st

ö

d av luftfartslagen (1957:297) och luftfartskung

ö­

relsen (1961:558). Luftfartslagen och kung

ö

relsen inne­h

å

ller best

ä

mmelser om bl a luftv

ä

rdighet, bemanning, ord­ning och s

ä

kerhet vid lufttrafik samt tillsyn 

ö

ver luft­farten. De g

ä

ller i princip f

ö

r alla svenska luftfartyg vid trafik inom och utom riket samt f

ö

r utl

ä

ndska luftfartyg vid trafik inom riket.

Prop. 1981/82:94

101

3.2.6  Postbefordran

Till transportbest

ä

mmelserna r

ä

knas vissa best

ä

mmelser om postbefordran. S

ä

dana best

ä

mmelser finns i f

ö

rordningen (1877:43 s 1) ang

å

ende f

ö

rbud mot postbefordran av eldfar­liga eller explosiva eller fr

ä

tande 

ä

mnen. Ett generellt be­slut om undantag fr

ä

n f

ö

rordningen har meddelats i SFS 1929:29. Undantaget avser vissa t

ä

ndstickor.

Postverket beslutar om allm

ä

n poststadga och fastst

ä

ller vissa posttaxor. Stadgan och taxorna inneh

å

ller bl a be­st

ä

mmelser med f

ö

rbud mot postbefordran som i huvudsak 

ö

verensst

ä

mmer med ovan angivna f

ö

rordning samt om f

ö

r­packningar m m.

Inom postverket p

å

g

å

r f n arbete med att komplettera och modernisera f

ö

reskrifterna f

ö

r postbefordran av farligt gods. Enligt vad som under hand erfarits fr

ä

n postverket har m.an vid detta arbete str

ä

vat efter att anknyta f

ö

re­skrifterna till n

å

gon befintlig regelsamling, varvid man valt den mest restriktiva regelsamlingen, n

ä

mligen RAR.

3.2.7 Officiell provning m m

Ett viktigt led i arbetet p

å

 god s

ä

kerhet vid farlig verksamhet 

ä

r provning av materiel. Provningens syfte 

ä

r att kontrollera om vissa i f

ö

rv

ä

g best

ä

mda krav 

ä

r upp­fyllda. Vid transporter avser dessa krav bl a transport­medel, enhetslastanordningar, beh

å

llare och emballage. Tv

ä

 slags provning f

ö

rekommer, n

ä

mligen egenkontroll och officiell provning.

Med egenkontroll f

ö

rst

å

s en kontroll som n

å

gon utan krav p

å

 opartiskhet hos den provande l

å

ter utf

ö

ra i egen verk­samhet och p

å

 eget ansvar.

Prop. 1981/82:94

102

Med officiell provning d

ä

remot avses s

å

dan teknisk prov­ning, kontroll eller besiktning som n

å

gon enligt lag eller annan f

ö

rfattning 

ä

r skyldig att l

å

ta utf

ö

ra och som inte 

ä

r egenkontroll.

Den officiella provningen i Sverige bedrivs vid riksprov-platser med statens provningsanstalt, SP, som central och samordnande myndighet. Den f

ö

rfattningsm

ä

ssiga regleringen sker bl a i lagen (1974:896) om riksprovplatser m m, kun­g

ö

relsen (1974:898) om riksprovplatser m m, f

ö

rordningen (1977:608) om provning enligt lagen om riksprovplatser m m.

Vissa fr

å

gor r

ö

rande officiell provning och transport av farligt gods kommer att behandlas i ett senare bet

ä

nkande.

3.2.8  Terminaler

En transport 

ä

r ofta beroende av att godset 

ö

verf

ö

rs fr

å

n ett transportslag till ett annat eller mellan olika lastbilar. S

å

dana 

ö

verf

ö

ringar sker i allm,

ä

nhet i vad som med ett samlingsnamn brukar kallas terminaler, dvs hamnar, lufthamnar, j

ä

rnv

ä

gsstationer och lastbilsterminaler.

Regler f

ö

r den del av transporten som terminalhanteringen utg

ö

r f

å

r p

å

 samma s

ä

tt som 

ö

vriga transportf

ö

reskrifter s

ö

kas i f

ö

reskrifter meddelade m.ed st

ö

d av produktkontroll-lagstiftningen, sj

ö

s

ä

kerhetslagen och luftfartslagen. F

ö

r s

ä

kerheten i arbetsmilj

ö

n g

ä

ller d

ä

rj

ä

mte - med undantag f

ö

r arbete ombord p

å

 fartyg - arbetsmilj

ö

lagen och med st

ö

d av denna meddelade f

ö

reskrifter.

Den f

ö

rfattningsm

ä

ssiga uppdelningen och den d

ä

rmed samman­h

ä

ngande uppdelningen av myndighetsansvaret medf

ö

r s

ä

rskilda sv

å

righeter betr

ä

ffande hamnarna. F

ö

r hamnarna betyder denna uppdelning att olika regler kan g

ä

lla f

ö

r en och samma vara beroende p

å

vilken sida om fartygsrelingen varan befinner sig, 

ä

ven n

ä

r fartygen ligger stilla i hamn. Produktkontroll-

Prop. 1981/82:94

103

myndigheterna reglerar n

ä

mligen sina resp omr

å

den, sj

ö­

fartsverket sitt omr

å

de, dvs hanteringen ombord p

ä

farty­gen, samt arbetarskyddsstyrelsen sitt omr

å

de, dvs arbets­milj

ö

n i hamnen utom f

ö

r dem som 

ä

r anst

ä

llda ombord.

F

ö

reskrifter f

ö

r hamnhantering av farligt gods ombord p

å 

fartyg har meddelats av sj

ö

fartsverket (Sj

ö

fartsverkets meddelande 1972:A 12). F

ö

r hanteringen utanf

ö

r fartyget finns rekommendationer utf

ä

rdade av svenska hamnf

ö

rbundet (anvisningar om hantering av farligt gods i hamn 1972 med komplementet s

ä

rskilda best

ä

mmelser f

ö

r visst farligt gods i hamn 1977) samt arbetarskyddsstyrelsens Anvisningar nr 1 Lastning och lossning av fartyg.

Hamnarna 

ä

r de terminaler d

ä

r de mest omfattande gods

ö

ver­f

ö

ringarna sker. Hamnhanteringen 

ä

r ocks

å

 ett led i trans­porten under vilket m

å

nga godsskador intr

ä

ffar. Det 

ä

r d

ä

r­f

ö

r fr

å

n s

ä

kerhetssynpunkt s

ä

rskilt beklagligt att n

å

gon samlad f

ö

rfattningsgivning avseende hantering av farligt gods i hamn i samband med 

ö

verf

ö

randet mellan fartyg och landtransportmedel p g a den nuvarande kompetenssplitt­ringen inte kunnat 

å

stadkommas.

3.3   Myndighetsorganisationen

3.3.1  Nuvarande system

I 

ö

verensst

ä

mmelse med den f

ö

rfattningsm

ä

ssiga regleringen av farligt gods 

ä

r den organisatoriska ordningen s

å

 upp­byggd, att det f

ö

r resp sj

ö

-, luft- och j

ä

rnv

ä

gstransporter finns en huvudansvarig myndighet, medan myndighetsansvaret f

ö

r v

ä

gtransporterna

ä

r uppdelat efter produktslag. Detta betyder att f

ö

r en transport av ett antal varuslag, h

ä

nf

ö

r­liga till olika produktkontrollomr

å

den, och som - vilket inte 

ä

r ovanligt - omfattar f

ö

rflyttning p

ä

 s

å

v

ä

l v

ä

g som med j

ä

rnv

ä

g och fartyg, 

ä

r ett avsev

ä

rt antal myndigheter direkt ansvariga f

ö

r t ex inneh

å

llet i de best

ä

mmelser som skall iakttas. H

ä

rtill kommer - beroende p

å

 vilka varuslag det 

ä

r fr

å

ga om - ett varierande antal myndigheter som

Prop. 1981/82:94

104

skall ut

ö

va tillsynen

ö

ver att best

ä

mmelserna efterlevs, samt den f

ö

r all arbetsmilj

ö

ansvariga myndigheten arbe­tarskyddsstyrelsen.

Som framg

å

r av redog

ö

relsen f

ö

r direktiven, inf

ö

rdes det nuvarande systemet, som ett provisorium i samband med att riksdagen besl

ö

t om Sveriges tilltr

ä

de till ADR. Samtidigt avvisades ett f

ö

rslag om att inr

ä

tta ett s

ä

rskilt trans­ports

ä

kerhetsorgan f

ö

r alla transportslag, men uppdrogs 

ä

t statens industriverk att vara samordnande myndighet.

I f

ö

ljande avsnitt l

ä

mnas en 

ö

versiktlig beskrivning 

ö

ver ber

ö

rda myndigheters arbetsuppgifter inom sektorn trans­port av farligt gods.

3.3.2  F

ö

reskrivande myndigheter

N

ä

r man talar om ansvariga myndigheter menar man oftast de myndigheter som till skillnad fr

ä

n myndigheter med ren­odlade tillsynsuppgifter 

ä

r f

ö

reskrivande inom det omr

å

de, som 

ä

r i fr

å

ga. Uppgiften att meddela f

ö

reskrifter 

ä

r na­turligtvis inte isolerad. Den innefattar och f

ö

ruts

ä

tter med n

ö

dv

ä

ndighet ocks

å

 skyldighet att inom det omr

å

de som 

ä

r i fr

å

ga t ex bevaka inhemsk och internationell utveck­ling och svara f

ö

r information och initiera reformer.

Sj

ö

- och lufttransporter

I avsnitten 3.2.4 och 3.2.5 talades om sj

ö

- och lufts

ä

ker­hetssystemen. I dessa system ing

å

r en m

ä

ngd komponenter, som alla p

å

 sitt s

ä

tt har betydelse f

ö

r sj

ö

- och lufts

ä

ker­heten - och 

ä

ven f

ö

r effektiviteten i luft- och sj

ö

farten. Exempel p

ä

 s

å

dana komponenter s

å

vitt g

ä

ller transporterna 

ä

r transportmedlet, lasten, farleden och flygplatsen.

Prop. 1981/82:94

105

Ansvaret for sj

ö

- resp lufts

ä

kerheten kan i sin helhet s

ä

gas 

å

vila sj

ö

fartsverket resp luftfartsverket. De b

å

da verkens uppgifter utg

å

r fr

ä

n var sin ganska omfattande inhemska lagstiftning samt, inte minst, fr

å

n konventioner och andra 

ö

verenskommelser p

å

de internationella sj

ö

- och luftfarts­omr

å

dena.

Sj

ö

fartsverket och luftfartsverket  inrymmer sj

ö

fartsin­spektionen resp luftfartsinspektionen f

ö

r bl a s

ä

kerhets-, inspektions- och tillsynsverksamhet.

J

ä

rnv

ä

gstransporter

P

å

 ungef

ä

r samma s

ä

tt som luftfartsverket och sj

ö

farts­verket har totalansvaret f

ö

r s

ä

kerhet och effektivitet vid luft- och sjutransporter, kan SJ s

ä

gas ha totalansvaret f

ö

r j

ä

rnv

ä

gstransporterna. Med j

ä

rnv

ä

gstransporter menas d

å

 endast s

å

dana som SJ utf

ö

r, 

ö

vriga j

ä

rnv

ä

gar, avsedda f

ö

r allm

ä

n trafik, st

å

r under tillsyn av statens v

ä

gverk (jfr f

ö

rordningen (1967:604) om tillsyn 

ö

ver enskilda j

ä

rnv

ä

gar m m).

H

ä

r erinras om att j

ä

rnv

ä

gen sj

ä

lv - allts

å

ä

ven de en­skilda j

ä

rnv

ä

garna - har att fastst

ä

lla normalvillkor f

ö

r transport av farligt gods (jfr avsnitt 3.2.2).

V

ä

gtransporter

Statens_industriyerk ansvarar f

ö

r de explosiva och brand­farliga varorna enligt lagen om explosiva och brandfarliga varor. D

ä

rut

ö

ver har 

å

t industriverket anf

ö

rtrotts vissa s

ä

rskilda uppgifter r

ö

rande transport av farligt gods. Det 

å

ligger s

å

lunda industriverket att verka f

ö

r s

ä

kerhet vid v

ä

gtransport av farligt gods, att f

ö

lja det internatio­nella samarbetet i fr

å

ga om v

ä

gtransport av farligt gods

Prop. 1981/82:94

106

att verka f

ö

r samordning av f

ö

reskrifterna f

ö

r v

ä

gtrans­porter av olika slag av farligt gods och f

ö

r saraordning av s

å

dana f

ö

reskrifter med f

ö

reskrifterna f

ö

r j

ä

rnv

ä

gs-, sj

ö

-och lufttransporter av farligt gods, samt att svara f

ö

r information om f

ö

reskrifter r

ö

rande v

ä

gtransport av farligt gods.

Vidare skall verket 

ö

vers

ä

tta och l

å

ta offentligg

ö

ra ADR p

å

 svenska spr

å

ket samt l

ö

pande sammanst

ä

lla och publicera lokala trafikf

ö

reskrifter som avser transport av farligt gods.

F

ö

r att bist

å

 industriverket vid behandlingen av fr

å

gor r

ö

rande transport av farligt gods har till verket knutits en r

å

dgivande n

ä

mnd f

ö

r transport av farligt gods. I n

ä

mnden, som allts

å

ä

r r

å

dgivande och inte beslutande, ing

å

r f

ö

re­tr

ä

dare f

ö

r offentliqa organ och enskilda intresseorganisa­tioner inom n

ä

mndens verksamhetsomr

å

de.

Industriverket 

ä

r vidare enligt f

ö

rordningen om internatio­nell v

ä

gtransport av farligt gods beh

ö

rig myndighet enligt ADR i ett flertal fr

å

gor, inte bara r

ö

rande explosiva och brandfarliga varor utan 

ä

ven r

ö

rande t ex h

ä

lso- och milj

ö­

farliga varor. Verket ing

å

r s

å

lunda f

ö

r svensk r

ä

kning av­tal med andra ADR-stater om avsteg fr

ä

n ADR, oavsett vil­ket varuslag det 

ä

r fr

å

ga om.

E

£

25y

£

!S2Dt

£

olln

ä

mnden 

ä

r knuten

till statens naturv

ä

rds­

verk. Beredning och f

ö

redragning

av 

ä

rende som skall hand­

laggas av produktkontrolln

ä

mnden

ankommer p

å

 naturv

ä

rds­

verkets produktkontrollbyr

å

.

Produktkontrolln

ä

mnden pr

ö

var fr

å

gor enligt lagen om h

ä

l­so- och railj

ö

f

ä

rliga varor i den m

å

n pr

ö

vningen inte ankom­mer p

ä

 annan. Detta inneb

ä

r att produktkontrolln

ä

mnden an­svarar f

ö

r v

ä

gtransporterna av h

ä

lso- och milj

ö

farliga varor.

Prop. 1981/82:94

107

Lagen om h

ä

lso- och milj

ö

farliga varor omfattar flera skilda och stora grupper av farligt gods. N

ä

st industri­verket, 

ä

r produktkontrolln

ä

mnden den produktkontrollmyn­dighet som har den mest omfattande uppgiften med avseende p

å

v

ä

gtransport av farligt gods.

§£

St

§

D

§

_

§£

E

å

i

§

!SY

ä§

i2stitut och statens_k

ä

rnkraftins2ek-tign 

ä

r de centrala f

ö

rvaltningsmyndigheterna f

ö

r radioak­tiva 

ä

mnen, str

ä

lskyddsinstitutet enligt str

å

lskyddslagen med avseende bl a p

å

 risk f

ö

r str

å

lning och k

ä

rnkraftin­spektionen enligt atomenergilagen med avseende bl a p

å 

risk f

ö

r k

ä

rnklyvning.

Enligt f

ö

rordningen om internationell v

ä

gtransport av far­ligt gods 

ä

r str

ä

lskyddsinstitutet och k

ä

rnkraftinspek­tionen beh

ö

riga m,yndigheter enligt ADR i vissa fr

å

gor r

ö­

rande radioaktiva 

ä

mnen.

2

£ä£É

E}5_B

ä£

yEY

å

ESY

®£

!S' 

s

å

vitt nu 

ä

r i fr

å

ga ansvaret f

ö

r det milj

ö

farliga avfallet enligt f

ö

rordningen om milj

ö­

farligt avfall.

Socialstvrelsen ansvarar f

ö

r l

ä

kemedel enligt l

ä

kemedels­f

ö

rordningen.

I

§

i

ä£§

!SY

§

iY

£

Sl5

§

I} 

ä

 central f

ö

rvaltningsmyndighet f

ö

r 

ä

renden om arbetarskydd. F

ö

r arbetsmilj

ö

n vid skepps­tj

ä

nst ansvarar dock sj

ö

fartsverket. F

ö

r skeppstj

ä

nst g

ä

ller n

ä

mligen sj

ö

s

ä

kerhetslagen och inte arbetsmilj

ö

lagen. Ar­betarskyddsstyrelsen ingriper p

ä

 en m

ä

ngd omr

å

den som r

ö

r transport av farligt gods genom sitt 

ö

vergripande ansvar f

ö

r arbetsmilj

ö

n.

Arbetarskyddsstyrelsen 

ä

r ocks

å

, enligt f

ö

rordningen om internationell v

ä

gtransport av farligt gods, beh

ö

rig myn­dighet enligt ADR i vissa fr

å

gor r

ö

rande godk

ä

nnande av k

ä

rl, tankar, containrar m m.

Prop. 1981/82:94

108

3.3.3  Tillsynsmyndigheter

Regler f

ö

r transport av farligt gods finns i eller har meddelats med st

ö

d av ett flertal olika lagar och eller f

ö

rordningar. Dessa f

ö

rfattningar avser antingen visst transportslag eller viss varugrupp. I n

å

gra fall ankommer uppgiften att ut

ö

va tillsyn 

ö

ver efterlevnaden av dessa regler p

å

 samma myndighet som i 

ö

vrigt ansvarar f

ö

r trans­port av farligt gods enligt den f

ö

rfattning som 

ä

r i fr

å

ga. I andra fall ankommer tillsynen p

ä

 en eller flera s

ä

rskilda tillsynsmyndigheter. Detta medf

ö

r att myndighetsansvaret f

ö

r tillsyn 

ö

ver efterlevnaden av best

ä

mmelser om transport av farligt gods

å

vilar ett antal myndigheter, vilka i fr

å­

ga om v

ä

gtransporterna har f

ö

rh

å

llandevis sn

ä

va sektorer att 

ö

vervaka.

Av tabl

å

n p

ä

 sid ( 72) framg

å

r schematiskt vilka tillsyns­myndigheterna 

ä

r, deras tillsynsomr

å

den samt vilka myndig­heter som har r

ä

tten att meddela f

ö

reskrifter inom resp omr

å

de.

Prop. 1981/82:94

109

Landtransporter

Et5

£§

.lSZ

ÉÉ

5

§£

ZE

®

i5

§

{l 

°  

yrkesinspektionen omn

ä

mns i tabl

å

n som tillsynsmyndigheter enligt lagen om h

ä

lso-och milj

ö

farliga varor. Arbetarskyddsstyrelsen, centralt, och yrkesinspektionen har emellertid ocks

å

 - i f

ö

rsta hand - att ut

ö

va tillsyn 

ö

ver efterlevnaden av arbetsmilj

ö­

lagen.

Yrkesinspektionen 

ä

r organiserad i 19 distrikt. Inspektionen bitr

ä

ds av kommunala tillsynsm

ä

n. En s

å

dan kommunal till­synsman 

ä

r ofta ocks

å

h

ä

lsov

å

rdsinspekt

ö

r. Inom yrkesin­spektionen sysslar elva tj

ä

nstem

ä

n med tillsyn 

ö

ver trans­port av farligt gods.

Na;tur\7

å

2d_syerke_t har j

ä

mte _arbetarskyddsstyrelsen ansvar f

ö

r den centrala tillsynen 

ö

ver transporter av h

ä

lso- och milj

ö

farliga varor. Tillsynen sker genom att tj

ä

nstem

ä

n fr

å

n verkets produktkontrollbyr

å

 bitr

ä

der polisen och tra­fiks

ä

kerhetsverket vid st

ö

rre trafikkontroller. Vid dessa kontroller brukar 

ä

ven tj

ä

nstem

ä

n fr

å

n l

ä

nsstyrelser och h

ä

lsov

å

rdsn

ä

mnder delta. _L

ä

ns_st_yr_els_er och h

ä

lsov

å

rds­n

ä

mnder ut

ö

var n

ä

mligen den n

ä

rmare tillsynen 

ö

ver trans­port av h

ä

lso- och milj

ö

farliga varor inom l

ä

nen resp kom­munerna.

Tillsynen 

ö

ver explosiva varor ut

ö

vas av l

ä

nsstyrelserna med bitr

ä

de av underlydande polismyndigheter och spr

ä

ng­

ä

mnesinspektionen .

F

ö

r tillsyn 

ö

ver v

ä

gtransport av brandfarliga varor svarar spr

ä

n

ä

mnesinspektionen tillsammans med brandcheferna. Vid j

ä

rnv

ä

gstransporter av brandfarliga varor svarar vederb

ö­

rande j

ä

rnv

ä

gsf

ö

rvaltning sj

ä

lv f

ö

r tillsynen.

K

ä

rnkraftins

£

ektionen ut

ö

var tillsyn enligt atomenergilag­stiftningen och str

å

lskyddsinstitutet enligt str

å

lskydds­lagen. I denna tillsyn ing

å

r ocks

å

 tillsyn 

ö

ver landtrans­porter av klyvbart resp icke klyvbart radioaktivt material.

Prop. 1981/82:94

110

Inom tillsynsomr

å

det f

ö

r landtransporter finns tre myn­digheter med kompetens som inte 

ä

r begr

ä

nsad till ett visst produktomr

å

de. I det f

ö

reg

å

ende har n

ä

mnts att ar­betarskyddsstyrelsen och yrkesinspektionen ut

ö

var viss tillsyn 

ö

ver transport av h

ä

lso- och milj

ö

farliga varor. Styrelsens och inspektionens huvudsakliga uppgifter inom transportomr

å

det fullg

ö

rs emellertid enligt det 

ö

vergri­pande uppdrag som ges i arbetsmilj

ö

lagstiftningen. M

å

let f

ö

r denna tillsyn 

ä

r s

ä

kerheten i arbetsmilj

ö

n utan be­gr

ä

nsningar till riskk

ä

llorna.

En annan myndighet med 

ö

vergripande tillsynsansvar 

ä

r polisen.

Polisen har enligt polisinstruktionen (1972:511) bl a att uppr

ä

tth

ä

lla allm

ä

n ordning och s

ä

kerhet samt att f

ö

rebygga och uppdaga brott. Polismyndighet 

ä

r ocks

å

 enligt f

ö

rord­ningen om internationell v

ä

gtransport av farligt gods be­h

ö

rig myndighet enligt ADR i vissa ordningsfr

å

gor.

Polisen utf

ö

r i dag viss tillsyn 

ö

ver v

ä

gtransporter av farligt gods. Tillsynen sker i samband med polisens 

ö

vriga trafik

ö

vervakning, dvs huvudsakligen i samband med de tra-fik

ö

vervakande enheternas (l

ä

nstrafikgrupper och trafik­sektioner) normala verksamhet.

Ut

ö

ver denna 

ö

vervakning anordnas d

å

 och d

å

 st

ö

rre trafik­kontroller. Vid dessa kontroller medverkar ibland tullper­sonal samt 

ä

ven vid enstaka tillf

ä

llen personal fr

å

n yrkes­inspektionen och spr

ä

ng

ä

mnesinspektionen.

Den sista av de tre 

ö

vergripande tillsynsmyndigheterna 

ä

r 

£

i?iiy

§

E!s

§£

- Verket 

ö

vervakar best

ä

mmelserna om inf

ö

rsel och utf

ö

rsel av varor och har i 

ö

vrigt uppsikt 

ö

ver trafiken till och fr

ä

n utlandet samt fullg

ö

r kontrolluppgifter som samjnanh

ä

nger d

ä

rmed. Till havs och i kustvatten samt i V

ä

nern och M

ä

laren svarar verket, vidare f

ö

r de 

å

tg

ä

rder som beh

ö

vs f

ö

r att avv

ä

rja eller begr

ä

nsa skada till f

ö

ljd av utfl

ö

de av olja eller annat som 

ä

r skadligt. Bl a p

å 

grund h

ä

rav har bef

ä

lhavare p

å

. inkommande fartyg i tullf

ö

r-

Prop. 1981/82:94

111

ordningen (1973:979) 

å

lagts att l

ä

mna f

ö

rhandsanm

ä

lan till tullmyndighet n

ä

r farligt gods medf

ö

rs.

Inom v

ä

gtransportsektorn finns slutligen 

ä

ven trafiks

ä

ker­hetsverket. Verket skall bl a verka f

ö

r l

ä

mplig samordning av trafiks

ä

kerhetsarbetet, informera allm

ä

nheten i trafik-s

ä

kerhetsfr

å

gor, samverka med andra myndigheter och en­skilda organisationer i trafiks

ä

kerhetsfr

ä

mjande syfte samt leda verksamheten i fr

å

ga om besiktning och inspek­tion av fordon.

N

å

gon myndighet med direkt uppgift att ut

ö

va tillsyn 

ö

ver ADR-transporter finns inte. ADR-transporterna faller allts

å 

formellt utanf

ö

r tillsynsorganisationen. I praktiken torde dock de av resp produktkontrollf

ö

rfattning utsedda till­synsmyndigheterna kunna verka i den utstr

ä

ckning de varor som omfattas av f

ö

rfattningen 

ö

verensst

ä

mmer med ADR-klasser-na. Detta inneb

ä

r att t ex spr

ä

ng

ä

mnesinspektionen kan in­spektera transporter med s

å

dana explosiva eller brandfar­liga ADR-varor somi omfattas av lagen om explosiva och brandfarliga varor. Naturligtvis ankommer det ocks

å

 p

å 

polisen att konstatera huruvida brott kan misst

ä

nkas f

ö

re­ligga mot f

ö

rordningen om internationell v

ä

gtransport av farligt gods.

Sj

ö

transporter

Tillsynen 

ö

ver sj

ö

transporterna ut

ö

vas av sj

ö

fartsverkets avdelning f

ö

r s

ä

kerhet p

å

 fartyg, sj

ö

fartsinspektionen. Den dominerande delen av inspektionens verksamhet utg

ö

rs av tillsyn av fartygs konstruktion och utrustning.

Regionalt finns sju inspektionsdistrikt med kontor i Stock­holm, G

ö

teborg,[REDACTED_EFTERNAMN]

ö

, Karlstad, Kalmar, Sundsvall och Skellefte

å

. Vidare finns ett inspektionskontor i Rotterdam. Vid vart och ett av kontoren i[REDACTED_EFTERNAMN]

ö

, G

ö

teborg och Stock­holm finns en tj

ä

nsteman som s

ä

rskilt avdelats f

ö

r tillsyn 

ö

ver transport av farligt gods. Dessa arbetar dock inte p

å 

heltid h

ä

rmed.

Prop. 1981/82:94

112

B

å

de sj

ö

fartsinspektionen och yrkesinspektionen ut

ö

var 

ä

ven viss tillsyn i hamnomr

å

dena.

Tullverket ovan under landtransporter beskrivna upp­gifter g

ä

ller ocks

å

 f

ö

r sj

ö

transporterna.

Lufttransporter

Uppgiften att ut

ö

va tillsyn 

ö

ver flygtransporterna hand­has inom luftfartsverket av luftfartsinspektionens flyg­platskontor. Vidare utf

ö

rs viss tillsyn fr

å

n besiktnings­kontor i Stockholm, G

ö

teborg,[REDACTED_EFTERNAMN]

ö

 och Ume

å

.

Tillsynen omfattar f

ö

rutom lastning och lossning mottag­ningskontroll och stationstj

ä

nstorganisation 

ä

ven upp­st

ä

llning och lagring av gods p

ä

 terminaler inom flyg­platsomr

å

det. Luftfartsverket har bemyndigande att ut

ö

va tillsyn 

ö

ver civila svenska flygplan samt f

ö

r flygplan-materiel tillh

ö

rande SAS. F

ö

r andra flygbolag inskr

ä

nker sig tillsynen till en mer ytlig inspektion.

Visst nordiskt samarbete sker i fr

ä

ga om mottagningskon­troll och tillsyn vid flygterminaler i utlandet. S

å

lunda har kontroll utf

ö

rts bl a av terminaler i USA och Stor­britannien fr

ä

n vilka SAS tar frakt.

Postbefordran

Postbefordran sker inom samtliga trafikgrenar.

Av de paket postverket befordrar sker en viss mottagnings­kontroll. Betr

ä

ffande brev d

ä

remot kan n

å

gon s

ä

rskild mot­tagningskontroll inte uppr

ä

tth

å

llas.

I st

ä

llet f

ö

r kontroller inriktar sig postverket p

å

 att informera kunder och anst

ä

llda om farligt gods och vilka regler som g

ä

ller.

Prop. 1981/82:94

113

cu   a

ra    ra

kc  w:

U]      C/J

cn    J

>

z

in

10

>

(O

c

fl)

t7> 10

r-l

ra

4J 14

10

144 4J 14-1

3

>-i

10 M-l

:0

i-i

0) OJ 0)

x: en

-H 

C 

E

!/]

C

[fl

(1)

10

1-1 

OJ

>1 J-J 

m ra C 

:iO I-

> M     I

U) 

OJ

o

ro 01 > 43 

H    C71

E  T!

U  C

O >i

Z    E

ro 

.H 0)

a

10

>

c c

4J 4J 10 M-l

i-l

tT>

10

4J

r-(

n

tn

0

4J

a

u

m

0

c

a

(0

m

n

C

"4J

to

tr

S-l

:(D

H     .

>

1-1 

s: cn

rH

a

c 

>i

E ra

o

O,

1-1

ra

r

t

0)

1-1 >1

4-1

ra ra C

I-l     C/)

in    o in   in

Q 2

2      M      M      CO M      M      

X      

C/l       o

cn    cn    cn    c/2    t/3

CO

cn

1-1

10

I-l ra 

H -a cn   t)

ra v-i

o    ti

i-H         c

a   to

fM     

ra 

4-1 -O 1-1 C o 10

Qji-H

ra 

c I-l

to iH 1-1 -rH 4-1   4-)

e CT> I-l

o  c 0)

-r4    CJl

11)

tj

0)

ra

to

iH

i-l

>

I-l

o

1-1

(U

1-1

:0

ra

:0

vw

-H

cn

.ii

C     ji:

D  o  >

«

   o to

ra

I TJ cn o :iO cn 

>

4J I-H tJi j-i -H 4

o  to

-r4 M-l

to >

C  to

14

(D   4-1

U O

C

ra cn fl)

4J

o

ra C 

10

14 4-1

ra cn 

:

«

 >

c:

S4 30 

4J     14

C  o

H    Oi

ra

E

c

o

to

Cu    4-1

l 

cn

14

:0

1+4   4J

cn

14 -H o  r-i

y. u

r-\     to

I-l U-l

-r4           iH

>   >    INI

r-H

to 15

10

e 4J h

    i4   I-:,

o in

a

ra  -

c  ra

to     TI

4      O

4-1    cn

(D

xs

c E 

:iO 

c ra o

ro 

>

o ra 

t- :i0

U

01

ra 

I

I

01

l4

>i

4-1

ra ra c 

:to 1-

> cn

2 cn cn 

cn

u fl)

4-1 

fl)

.C

-r4

a

c 

>, 

E ra

fl) 

>i

4J

ra 

[fl 

c:

:t0

O

14

10 IM

14

to

144

:0     4-1

r-i    44

ra     3

>

:0

cn   -xC cn    cn

>

M             :0            >

cn    i-D   -n m

cn   cn   cn   j

i-H    ra

H      TI

cn   TI

fl)

4-) 14

O

a ra c

10

14 4-1

:0

C     4J

O  a

-r4     4J

4-1    -H

C .v:       4J

fl) 01 ra

c a c

o ra -H

r4 c ra

4-1 -H       Ti

>: 4-1      TI

fl) 1*4     >,

C        4-1

fl)   4-1  fl)

II]   

Q}   M

1-4   J

fl)     l4  0)

14    fl)   >

>i >      ra

4J      ra  4J

ra   4-1   l4

1-4        10

10    to 144

-H   144 4-1

O      :0 144

 0-1-13

ra    ra i-H

a (O   .

ra l4 ra

C a;        iH

-H c        "to

ra         1-4

0) :iO      4J

C 

X  

ra

E

:to ra ra

cn c: C

c   fl) fl)

:to 4-1     4-1

l4   to      to

0.4-1       4J

ra ra ra

>

tH H  H c/3 :0   > X cn 

X   

O -r-ii44

cn cn cn cn cn iJ

l4

O

4

10

>

to cn

H rH 4

to

14-(

:0

-i

i

o

O

I

O ra

iH

c 

fl)

ra        j

.-4

14

fl)          fl)

>4    c    >

>4  fl)    -H

4J      C    l4

ra    O    4J

ra -H ra

TI     4J     3

TI       .    TI

>i fl)       C

J     a-H

ra ra

4  c ra

10 -H c

4-1 ra   fl)

fl) 0) 4-1

ja j>; ro

V4 14   4J

ro >i ra

:iO  C       .y

x; fl)

14

TI 0)

E c

>

O E  ra

:iO    T)

     C     14

CTi iH      "10

CM iH        >

m  O       14

   4      3

n 4-1       4-)

r- C  to

CTl   O C

r-l  M

 4J     ra a:  c

c   3       fll

fl) TI     4-1

cn o       ro

to   14   4-1

M a ra

>                 Q

x  2  > cn     z

S tri            2 cn M  M

I-)   Oj         cn

4                cn

8   Riksdagen-mi/82. 1 saml. Nr 94

Prop. 1981/82:94

114

3.4     Sammanfattning

3.4.1     Internationella f

ö

rh

å

llanden

Ett st

ä

ndigt arbete p

å

g

å

r inom de olika internationella organisationerna med att h

ä

lla transportbest

ä

mmelserna

ä

 jour med f

ö

r

ä

ndrade krav och tillkommande 

ä

mnen samt med att harmonisera de olika transportslagens regler med varand­ra.

Trots ett omfattande harmoniseringsarbete har det hittills endast lyckats att g

ö

ra reglerna f

ö

r j

ä

rnv

ä

gs- och v

ä

g­transporter enhetliga. M

å

nga tekniska och traditionsbe-tingade hinder m

å

ste n

ä

mligen 

ö

verbryggas f

ö

r att harmoni­sering skall kunna uppn

å

s. Genomg

å

ende f

ö

r detta arbete 

ä

r att det 

ä

r l

å

ngt utdraget i tiden. Det k

ä

nnetecknas ocks

å

 oftast av kompromisser, som kan te sig sv

å

rf

ö

rst

å

e­liga n

ä

r de efter

å

t tas in i resp regelsystem.

Det 

ä

r inte bara harmoniseringsarbetet som 

ä

r tungrott. Allt internationellt arbete 

ä

r tidskr

ä

vande, bl a p

å

grund av nationella s

ä

rdrag i en del l

ä

nders transports

ä

kerhets­politik eller av brist p

å

 enhetlighet i denna politik. Det senare g

ä

ller delvis det svenska agerandet p g a det splitt­rade nationella systemet f

ö

r transport av farligt gods.

Det interna'jionella samarbetet i transports

ä

kerhetsfr

å

gor

ä

r dock v

ä

l utvecklat. F

ö

r alla transportslag finns 

ö

ver­enskommelser om transport av farligt gods av s

å

dan standard att ett mycket stort antal stater anslutit sig till dem eller eljest till

ä

mpar dem, ofta ocks

å

 f

ö

r nationellt bruk.

3.4.2     Nationella f

ö

rh

å

llanden

F

ö

r resp sj

ö

-, flyg- och j

ä

rnv

ä

gstransporterna finns f n samlade, transportorienterade och internationellt anpassade regler f

ö

r transport av farligt gods samt myndigheter med ett

ö

vergripande ansvar f

ö

r s

ä

kerheten vid s

å

dana transporter.

Prop. 1981/82:94

115

F

ö

r v

ä

gtransporterna 

ä

r f

ö

rh

å

llandet ett helt annat. Bl a anknytningen till produktkontrollsystemet har medf

ö

rt att de regler som finns 

ä

r uppdelade i flera skilda f

ö

rfatt­ningar som representerar olika syn p

å

 s

ä

kerheten vissa varor dubbelregleras eftersom n

å

gon enhetlig risk­v

ä

rdering inte kan ske

vissa varor regleras inte alls, eftersom produktkontroll­systemet inte omfattar dera myndighetsansvaret 

ä

r splittrat

den internationella anpassningen 

ä

r bristf

ä

llig (olika regler kan t ex g

ä

lla f

ö

r samma vara beroende p

å

 om varan 

ä

r destinerad till Norge, som 

ä

r ett ADR-land, eller till Danmark, som inte /

ä

n/ anslutit sig till ADR).

Karakt

ä

ristiskt f

ö

r verksamheten transport av farligt gods i dag 

ä

r det stora antalet ber

ö

rda myndigheter, det stora antalet regelverk av olika val

ö

rer - lagar, f

ö

rordningar, , verksf

ö

reskrifter och konventioner - samt avsaknaden av ett samlat regelverk och en enhetlig riskv

ä

rdering f

ö

r v

ä

g­transporter. Hur denna situation kan uppfattas av den som vill transportera farligt gods belyses av figuren p

å

 sid (75).

Det 

ä

r v

ä

gtransportorganisationen som svarar f

ö

r att an­talet inblandade myndigheter och regelsamlingar 

ä

r s

å 

stort. Eftersom praktiskt taget alla sj

ö

-, flyg- och j

ä

rn­v

ä

gstransporter b

ö

rjar med en v

ä

gtransport ber

ö

rs all transportverksamhet av hur v

ä

gtransportsidan fungerar.

Prop. 1981/82:94

116

Prop. 1981/82:94

117

4.   NY ORGANISATION OCH LAGSTIFTNING

4.1  Allrri

ä

nna 

ö

verv

ä

ganden

Det s

ä

kerhetssystem f

ö

r transport av farligt gods som finns i Sverige rymmer till antal och art en m

å

ngfald myndigheter och f

ö

rfattningar. I fr

å

ga om enskildheterna i detta system, dvs de enskilda myndigheterna och f

ö

rfattningarna, saknas i huvudsak anledning till kritik. Helhetsbilden 

ä

r emeller­tid splittrad och det 

ä

r uppenbart att denna splittring inneb

ä

r sv

å

righeter f

ö

r myndigheter och enskilda att handla s

ä

kert och rationellt i fr

å

gor r

ö

rande transport av far­ligt gods. F

ö

r enskilda tar sig sv

å

righeterna uttryck bl a i problem med att 

ö

ver huvudtaget kunna orientera sig i floran av myndigheter och f

ö

reskrifter, f

ö

reskrifter som dessutom kan vara sinsemellan mots

ä

gande. 

Ä

r t ex den brandfarliga och giftiga varan, som skall transporteras p

ä 

v

ä

g, i f

ö

rsta hand brandfarlig och i andra hand giftig, eller 

ä

r det tv

ä

rtom? I det ena fallet 

ä

r det industriver­kets f

ö

reskrifter som g

ä

ller och i det andra produktkon­trolln

ä

mndens. Att till

ä

mpa b

å

da regelverken g

å

r inte, eftersom de 

ä

r delvis of

ö

renliga. F

ö

r myndigheterna 

ä

ter inneb

ä

r denna situation bl a dubbla kompetenser, vilket medf

ö

r ineffektivitet och kompetenskonflikter. Ett omfat­tande arbete m

å

ste vidare l

ä

ggas ner p

ä

samordning myndig­heterna emellan och - inte minst - p

ä

 att informera all­m

ä

nheten om vad som g

ä

ller.

F

ö

r att 

å

stadkomma ett s

ä

krare och mer effektivt system f

ö

r transport av farligt gods m

å

ste d

ä

rf

ö

r den r

å

dande splittringen minskas. Antalet ansvariga myndigheter, liksom, antalet regelsamlingar, b

ö

r begr

ä

nsas, och den f

ö

rfattnings­m

ä

ssiga regleringen b

ö

r vila p

ä

 en enhetlig, transportin­riktad grund. I syfte att 

å

stadkomma ett mer enhetligt och d

ä

rigenom s

ä

krare och mer effektivt system f

ö

r transport av farligt gods l

ä

ggs i bet

ä

nkandet fram f

ö

rslag som i hu­vudsak g

å

r ut p

ä

att     frig

ö

ra v

ä

gtransportf

ö

reskrifterna fr

ä

n produkt-

Prop. 1981/82:94

118

kontrollsystemet,

att     i st

ö

rsta m

ö

jliga m

ä

n samordna best

ä

mraelser och myndighetsansvar f

ö

r transport av farligt gods

samt att utj

ä

mna skillnaderna mellan den inhemska regle­ringen av transport av farligt gods och de inter­nationella reglementena.

4.1.1 Myndighetsfr

å

gor

Sammanfattning av f

ö

rslagen

Betr

ä

ffande myndighetsansvaret f

ö

r transport av farligt gods f

ö

resl

ä

s f

ö

ljande organisatoriska f

ö

r

ä

ndringar.

De funktioner med avseende p

å

 transport av farligt gods som i dag 

å

vilar fr

ä

mst industriverket och produktkontroll­n

ä

mnden med produktkontrollbyr

å

n vid naturv

å

rdsverket samt SJ, men 

ä

ven socialstyrelsen samt delvis str

ä

lskyddsinsti­tutet och k

ä

rnkraftinspektionen f

ö

rs samman och f

å

r bilda en ny enhet inom transportr

å

det, i forts

ä

ttningen kallad farligt-gods-enheten, FGE. Enheten blir sj

ä

lvst

ä

ndig i transports

ä

kerhetsfr

å

gor. Transportr

ä

det 

ä

r en central trafikrayndighet som inr

ä

ttades den 1 januari 1980 f

ö

r att r

å

da bot p

ä

 den myndighetssplittring som dessf

ö

rinnan pr

ä

glade kommunikationsomr

å

det och f

ö

r att vissa samord­ningsfr

å

gor p

å

transportomr

å

det skulle kunna f

å

 en 

ö

ver­gripande rayndighetsbehandling. 

Ö

vriga rayndigheter som f n har direkta funktioner med avseende p

å

transport av farligt gods, n

ä

rmast sj

ö

fartsverket, luftfartsverket och arbetar­skyddsstyrelsen, p

å

verkas inte organisatoriskt av f

ö

rsla­get.

FGE:s 

organisation, arbetsuppgifter m ra beskrivs n

ä

rraare i avsnitt 5.

En samlad fullmakt f

ö

r FGE att meddela f

ö

reskrifter f

ö

r landtransporter av farligt gods l

ä

mnas samtidigt i ett f

ö

r­slag till ny lagstiftning om transport av farligt gods.

Prop. 1981/82:94

119

FGE:s 

verksamhetsomr

å

de f

ö

resl

å

s omfatta ansvar f

ö

r

-

landtransporter, dvs j

ä

rnv

ä

gs- och v

ä

gtransport av farligt gods

-

information r

ö

rande transport av farligt gods .med alla transportslag

-

samordning mellan transportslagen av regler f

ö

r transport av farligt gods.

I detta verksamhetsomr

å

de f

ö

resl

ä

s ing

å

 vissa arbetsupp­gifter som saknar motsvarighet i nuvarande myndighetsorga­nisation. FGE f

ö

resl

ä

s s

å

lunda f

å

ett n

å

got raer orafattande informations- och samordningsansvar 

ä

n industriverket f n har (jfr sid 64 ). Vidare ing

å

r i det f

ö

reslagna ansvarsom­r

å

det vissa nya arbetsuppgifter, vilka 

ä

r h

ä

nf

ö

rliga till lagf

ö

rslaget, bl a p

ä

 grund av att detta omfattar fler varuslag 

ä

n som i dag ing

å

r i det reglerade produktkontroll-omr

å

det. De s

ä

rskilda direktiven om finansiering av reformer (omn

ä

mnda i avsnitt 1.1) inneb

ä

r att den nya organisationen inte f

å

r kr

ä

va st

ö

rre resurser 

ä

n vad som f n 

ä

r avsatta till den verksamhet organisationen avses ers

ä

tta, tv

ä

rtom b

ö

r om m

ö

jligt besparingar ske. Genom de 

å

tg

ä

rder som f

ö

re­sl

ä

s: koncentration av myndighetsansvar samt f

ö

renkling, modernisering och harmonisering av den f

ö

rfattningsm

ä

ssiga regleringen kan emellertid s

ä

dana rationaliseringsvinster f

ö

rv

ä

ntas att FGE inom de givna ramarna kan ber

ä

knas klara av den v

ä

lbeh

ö

vliga ambitionsh

ö

jning som beskrivits ovan.

FGE:s verksamhetsomr

å

de

Den viktigaste f

ö

r

ä

ndring f

ö

rslaget medf

ö

r 

ä

r att en en­da myndighet f

å

r huvudansvaret f

ö

r alla landtransporter. Endast betr

ä

ffande radioaktivt material avses visst trans­portansvar ligga kvar hos produktkontrollmyndigheterna. En enda landtransportmyndighet inneb

ä

r dels att myndighets­bilden f

ö

r transportintressenterna blir mer enhetlig 

ä

n f n , dels att v

ä

gtransporterna kan f

ä

 samma behandling som 

ö

vriga transportslag, dvs en enhetlig transportorien­terad normgivning och handl

ä

ggning i 

ö

vrigt samt att ruti­nerna f

ö

r samordning emellan transportslagen kan f

ö

renklas.

Prop. 1981/82:94

120

Detta inneb

ä

r emellertid ocks

å

 att nya kanaler f

ö

r samord­ning och samarbete m

å

ste etableras, n

ä

mligen mellan FGE 

å

 ena sidan samt produktkontrollrayndigheterna och SJ 

å

andra.

Innan f

ö

rslaget till verksamhetsomr

å

de fick sin slutliga utformning pr

ö

vade jag emellertid andra, mer orafattande, alternativ.

En transport avser i allm

ä

nhet inte bara ett varuslag eller ett transportslag. F

ö

r dem som sysslar med trans­porter och f

ö

r effektivititeten i transporterna skulle det d

ä

rf

ö

r vara en stor f

ö

rdel om alla myndighetsfunktioner -oavsett transport- eller varuslag - kunde samlas till en enda myndighet.

Som en konsekvens av detta pr

ö

vade jag inledningsvis ett alternativ som innefattade 

en  

transportmyndighet f

ö

r alla varu- och transportslag, exkl bulktransporter till sj

ö

ss. Bulktransporterna av farligt gods i fartyg 

ä

r visserligen mycket omfattande. De s

ä

kerhetsproblem och andra fr

å

gor som 

ä

r f

ö

renade med dessa transporter 

ä

r emellertid s

ä

r­pr

ä

glade och helt sj

ö

fartsspecifika. Denna typ av trans­porter har d

ä

rf

ö

r, vilket kommer att utvecklas ytterligare i avsnitt 7.1, h

å

llits utanf

ö

r utredningsf

ö

rslagen. Som framg

å

r av redog

ö

relsen i avsnitt 3 ing

å

r fr

å

gor r

ö

rande transport av farligt gods till sj

ö

ss och i luften som be­st

å

ndsdelar i st

ö

rre sammanh

å

llna system f

ö

r s

ä

kerhet. F

ö

rdelarna med att dessa system h

å

lls enhetliga m

å

ste d

ä

rf

ö

r v

ä

gas mot f

ö

rdelarna av att systemet f

ö

r transport av farligt gods blir enhetligt.

Bl a med h

ä

nsyn till att volymen farligt gods som trans­porteras med flyg 

ä

r f

ö

rh

å

llandevis liten, stod det snart klart att f

ö

rdelarna med att bryta ut myndighetsansvaret f

ö

r transporterna ur luftfartsverket inte skulle uppv

ä

ga nackdelarna med splittring av lufts

ä

kerhetssystemet.

Betr

ä

ffande sj

ö

farten - och d

å

avses alltj

ä

mt endast stycke­godstransporterna - 

ä

r de f

ö

rdelar som skulle kunna vinnas

Prop. 1981/82:94

121

med en myndighetsorganisation som samlar ansvaret f

ö

r flera transportslag mer p

å

tagliga. Till skillnad fr

ä

n flyget 

ä

r det f

ö

- sj

ö

fartens del n

ä

mligen fr

å

ga om mycket stora b

å

de antal s

ä

ndningar och volymer farligt gods. Sj

ö

transporten 

ä

r vidare i allm

ä

nhet en l

ä

nk i en kedja som ocks

å

 omfattar n

å

gon form av landtransport, ro/ro transporterna inte att f

ö

rgl

ö

mma. Behovet av harmonisering av regler och av ett samlat myndighetsansvar f

ö

r land- och sj

ö

transporter

ä

r ra a o mycket stort. 

Ö

nskem

å

l har ocks

å

, inte minst fr

å

n n

ä

ringslivets sida, framf

ö

rts om ett s

å

dant samlat ansvar.

En analys av sj

ö

fartsverkets organisation och arbetsupp­gifter har emellertid visat, att det f n inte 

ä

r realistiskt att - inom de ekonomiska ramar som st

å

r till buds - av­skilja farligt-gods-funktionen fr

ä

n sj

ö

fartsverket f

ö

r att sammanf

ö

ra den med motsvarande landtransportfunktioner. F

ö

r att de 

ä

renden, som denna funktion inom sj

ö

fartsverket rymmer, skall kunna handl

ä

ggas p

ä

 ett 

ä

ndam

å

lsenligt s

ä

tt utanf

ö

r verket, fordras n

ä

mligen en ganska omfattande kom­petens i fr

å

gor, f

ö

r vilka sj

ö

fartsverket alltj

ä

mt m

å

ste ansvara. H

ä

r 

å

syftas i f

ö

rsta hand fr

å

gor, som har med fartygs konstruktion, utrustning och bemanning att g

ö

ra, men ocks

å

 s

å

dana som g

ä

ller havets skydd mot f

ö

rorening fr

å

n fartyg. Fr

å

gor som 

ä

r relaterade till sj

ä

lva fartyget och fr

å

gor som 

ä

r relaterade till det farliga godset 

ä

r n

ä

mligen infl

ä

tade i varandra p

ä

ett sv

å

ruppl

ö

sligt s

ä

tt. Kopplingen har sin grund inte bara i sj

ö

fartsverkets orga­nisation, vilken naturligtvis i och f

ö

r sig 

ä

r m

ö

jlig att 

ä

ndra, utan 

ä

ven i de konventioner och den f

ö

ljdlagstift­ning till dessa som styr hela sj

ö

s

ä

kerhetsarbetet. Efter­som en ny organisation, som medf

ö

r dubblering av befint­liga tj

ä

nster ocks

å

medf

ö

r 

ö

kade kostnader, risk f

ö

r kompe­tenskonflikter och 

ä

r tveksam av effektivitetssk

ä

l, har tanken p

å

en samlad land- och sj

ö

transportmyndighet 

ö

ver­getts.

Ä

ven j

ä

rnv

ä

gstransporterna kan ju s

ä

gas  ing

å

 i ett system som omfattar s

å

v

ä

l det farliga godset som. transportmedlet

Prop. 1981/82:94

122

och driften d

ä

rav. Att det 

ä

nd

å

 befunnits m

ö

jligt och l

ä

mpligt att skilja fr

å

gor ora transport av farligt gods fr

ä

n 

ö

vriga j

ä

rnv

ä

gsfr

å

gor och sammanf

ö

ra dem med v

ä

gtrans-portfr

ä

gorna har f

ö

ljande grunder:

Den internationella regleringen av v

ä

g- och j

ä

rnv

ä

gstrans­porter, dvs ADR och RID, 

ä

r enhetlig. Avsikten 

ä

r, vilket utvecklas nedan i avsnitt 4.1.3,att 

ä

ven de nationella trans­porterna skall f

å

 likartad reglering. P

å

 m

ä

nga punkter av­ser d

ä

rf

ö

r det arbete, som j

ä

rnv

ä

gsf

ö

rvaltningen, dvs SJ och v

ä

gtransportrayndigheterna utf

ö

r, exakt sarama fr

å

gor och 

ä

renden. Genom att sammanf

ö

ra ansvaret f

ö

r v

ä

g- och j

ä

rnv

ä

gstransporterna torde d

ä

rf

ö

r betydande rationali­seringsvinster kunna g

ö

ras. Varuanknutna resp transportme­delsanknutna fr

å

gor 

ä

r i ADR och RID frikopplade fr

å

n var­andra p

å

 ett helt annat s

ä

tt

ä

n i IMDG-koden och RAR. Detta har medf

ö

rt att en gr

ä

ns mot de driftspecifika j

ä

rnv

ä

gs-fr

å

gorna, vilka avses kvarbli hos SJ, har varit m

ö

jlig att dra.

Organisationsfr

å

gor m m

M

å

let har varit att 

å

stadkomma en effektiv, transport­orienterad myndighetsorganisation som inte medf

ö

r n

å

gra 

ö

kade kostnader f

ö

r det allm

ä

nna eller f

ö

r enskilda.

Den f

ö

reslagna verksamheten ber

ä

knas kr

ä

va 10 

å

 15 heltids­tj

ä

nster. Det 

ä

r knappast 

ä

ndam

å

lsenligt, vare sig fr

ä

n praktisk eller ekonomisk synpunkt, att bygga upp en helt ny och frist

å

ende myndighet f

ö

r en personellt s

å

 begr

ä

nsad verksamhet. M h t de m

ö

jligheter till effektivt resursut­nyttjande det skulle inneb

ä

ra, har integrering i annan myndighet d

ä

remot ansetts b

å

de l

ä

mplig och n

ö

dv

ä

ndig.

Olika grader av integrering kan emellertid t

ä

nkas: allti­fr

å

n enbart ett k

ö

p av vissa tj

ä

nster till en beslutsm

ä

ssig, ekonomisk och administrativ totalintegrering.

Prop. 1981/82:94

123

Den nya verksamheten b

ö

r f

å

 en sj

ä

lvst

ä

ndig profil, s

å

 att det ut

å

t klart framg

å

r att detta 

ä

r ett organ ned ansvar f

ö

r transport av farligt gods. En s

å

dan bild ut

å

t torde n

ä

mligen vara av v

ä

rde f

ö

r uppfattningen om 

ä

mnesomr

å

dets vikt. Totalintegrering i annan myndighet b

ö

r d

ä

rf

ö

r inte komma i fr

å

ga.

Slutsatsen av 

ö

verv

ä

gandena i denna del har d

ä

rf

ö

r blivit att den nya verksamheten b

ö

r vara sj

ä

lvst

ä

ndig i fr

å

gor som g

ä

ller s

ä

kerheten vid transport av farligt gods, men i 

ö

vrigt s

ä

 v

ä

l integrerad i en befintlig myndighet som 

ä

r m

ö

jligt.

N

ä

sta fr

ä

ga blev d

ä

: i vilken myndighet kan integrering ske?

En kategori i och f

ö

r sig t

ä

nkbara myndigheter 

ä

r de som ing

å

r i den nuvarande produktkontrollorganisationen: indu­striverket, naturv

å

rdsverket, produktkontrolln

ä

mnden och arbetarskyddsstyrelsen. (Str

å

lskyddsinstitutet, k

ä

rnkraft­inspektionen och socialstyrelsen har l

ä

mnats 

å

sido som alltf

ö

r specialiserade).

Industriverket 

ä

r ett n

ä

raliggande alternativ. Verket har f n omfattande uppgifter avseende transport av farligt gods. Uppgifterna avser farligt gods 

ä

ven av annat slag 

ä

n vad som. omfattas av verkets produktkontroll-ansvar (jfr sid 64 ). I egenskap av chefsmyndighet f

ö

r spr

ä

ng

ä

mnesinspektionen har verket tillg

å

ng till den om­fattande tekniska sakkunskap som finns hos inspektionen. Inom verket handl

ä

ggs fr

å

gor om produktkontroll, och d

ä

r­med om transporter, vid sektionen f

ö

r explosiva och brand­farliga varor. Organisatoriskt skulle denna sektion kunna tillf

ö

ras ytterligare transportfunktioner. Emellertid 

ä

r produktkontroll- och transportverksamheten fr

ä

mmande f

ö

r industriverkets huvudsakligen industripolitiska arbetsf

ä

lt. Vidare skulle den efterstr

ä

vade transportinriktningen av

Prop. 1981/82:94

124

den nya verksamheten komma i fara, eftersom den organisato­riska sammanblandningen mellan produktkontroll och trans-portfr

ä

gor skulle best

å

i vad avser explosiva och brand­farliga varor.

Naturv

å

rdsverket och arbetarskyddsstyreIsen 

ä

r tv

ä 

centrala 

ä

mbetsverk med ansvar f

ö

r den yttre resp inre milj

ö

n. Transport av farligt gods 

ä

r ett 

ä

mnesomr

å

de som har stor betydelse f

ö

r s

å

v

ä

l den yttre som den inre milj

ö

n, varf

ö

r en anknytning av transportverksamheten till n

å

got av dessa verk i och f

ö

r sig vore naturlig. B

å

da verken har inom sig omfattande sakkunskap av betydelse i detta samm.an-hang. Samma inv

ä

ndning, som gjordes mot industriverket, m

å

ste dock i 

ä

n h

ö

gre grad riktas mot naturv

å

rdsverket och arbetarskyddsstyrelsen, n

ä

mligen risken f

ö

r att transport­inriktningen skulle g

ä

f

ö

rlorad.

Sannolikt kommer produktkontrolln

ä

mnden att ers

ä

ttas med en ny organisation f

ö

r produktkontroll inom ramen f

ö

r lagen om h

ä

lso- och milj

ö

farliga varor. Skulle s

å

 inte bli fallet 

ä

r n

ä

mnden, 

ä

ven med bortseende fr

å

n risken f

ö

r hopbland­ning av produktkontroll och transportfr

å

gor, 

ä

nd

å

 inte n

å

got riktigt realistiskt alternativ f

ö

r den nya transport­verksamheten. N

ä

mnden 

ä

r n

ä

mligen s

å

v

ä

l organisatoriskt sora i fr

ä

ga om sitt verksamhetsomr

å

de helt kopplad till lagstiftningen om h

ä

lso- och milj

ö

farliga varor.

Kommitt

é

n f

ö

r 

ö

versyn av produktkontrollens organisation har, som omtalats i avsnitt 1.2, nyligen framlagt ett f

ö

r­slag till ny organisation av produktkontrollen inora till-l

ä

rapningsomr

å

det f

ö

r lagen om h

ä

lso- och milj

ö

farliga varor. F

ö

rslaget inneb

ä

r i korthet att den nuvarande produktkontroll­n

ä

mnden och dess kansli - naturv

å

rdsverkets produktkontroll­byr

å

 - ers

ä

tts med ett frist

å

ende produktkontrollverk. Kom­mitt

é

n, med vilken samr

å

d skett, s

ä

ger sig inte sj

ä

lv ha tagit st

ä

llning till de fr

å

gor som behandlas av utredningen om transport av farligt gods. Den framh

å

ller dock att 

ä

mnes­omr

å

dena transport av farligt gods och produktkontroll en-

Prop. 1981/82:94

125

ligt lagen om h

ä

lso- och milj

ö

farliga varor har m

å

nga ber

ö­

ringspunkter och vill d

ä

rf

ö

r inte utesluta att en administra­tiv samordning kan visa sig 

ä

ndam

å

lsenlig (Ny produktkontroll­organisation. Ds Jo 1980:4, s 75).

Inte heller det f

ö

reslagna produktkontrollverket anser jag vara n

å

got l

ä

mpligt alternativ f

ö

r de h

ä

r avsedda transport­funktionerna, 

ä

ven om jag  inst

ä

mmer i uppfattningen att m

å

nga ber

ö

ringspunkter finns mellan de b

å

da t

ä

nkta verksamheterna. Argumenten mot produktkontrollverket skiljer sig inte n

ä

mn­v

ä

rt fr

å

n dem som anf

ö

rts mot de ovan behandlade produktkon­trollmyndigheterna: transportanknytning saknas helt, faran f

ö

r sammanblandning mellan produktkontrollens l

å

ngsiktiga och transportregleringarnas mer omedelbara riskv

ä

rderingar skulle best

å

 i fr

å

ga om s

å

dant farligt gods som 

ä

r h

ä

lso-och milj

ö

farligt.

Intressegemenskapen med sj

ö

fartsverket 

ä

r som tidigare ut­vecklats otvivelaktigt mycket stor och ett n

ä

ra samarbete med verket m

å

ste under alla omst

ä

ndigheter etableras. Verket har ett internationellt sekretariat och omfattande teknisk expertis. Ungef

ä

r samma argiiment om 

ä

n av v

ä

sentligt l

ä

gre styrka kan anf

ö

ras f

ö

r luftfartsverket och SJ. Emellertid m

å

ste det anses mindre l

ä

mpat   att till ett enskilt trafik­verk knyta en verksamhet, som - i SJ:s fall endast delvis -avser en helt annan trafikgren 

ä

n den verkets huvuduppgift avser. Det b

ö

r ocks

å

framh

å

llas att SJ 

ä

r ett transport-s

ä

ljande f

ö

retag och att det redan p

å

 grund d

ä

rav

ä

r ol

ä

mp­ligt att f

ö

ra nya myndighetsuppgifter dit.

Andra myndigheter med anknytning till trafikomr

å

det 

ä

r trafiks

ä

kerhetsverket, v

ä

gverket och transportr

ä

det.

Trafiks

ä

kerhetsverkets huvudsakliga arbetsuppgifter g

ä

ller s

ä

kerheten i v

ä

gtrafiken. V

ä

gverket i sin tur 

ä

r central f

ö

rvaltningsmyndighet f

ö

r 

ä

renden ora v

ä

gar och gator. 

Ä

ven om v

ä

gverket ocks

å

 har att ut

ö

va tillsyn 

ö

ver enskilda j

ä

rn­v

ä

gar, m

å

ste b

å

de v

ä

gverket och trafiks

ä

kerhetsverket anses

Prop. 1981/82:94

126

alltf

ö

r inriktade p

å

 v

ä

g- och v

ä

gtrafikfr

å

gor f

ö

r att vara riktigt goda alternativ f

ö

r farligt-godsverksamheten sora ju avser transport av visst gods.

Tr

ä

nsportradet d

ä

remot har b

å

de trafik- och transportinrik-tad verksamhet. R

å

det har bl a samordnande och planerande uppgifter inom trafik- och transportomr

å

det. Uppgifterna sp

ä

nner 

ö

ver alla transportgrenar och innefattar ett om­fattande internationellt f

ö

rhandlingsarbete p

ä

 yrkestra-fikomr

ä

det. Transportr

ä

dets arbetsuppgifter 

ä

r m a o s

ä

dana att den tillt

ä

nkta farligt-gods-funktionen p

ä

ett naturligt s

ä

tt kan inf

ö

rlivas d

ä

rmed. Denna funktion kan, om den in­tegreras i transportr

ä

det, dra stor nytta bl a av r

å

dets planerande och samordnande verksamhet och dess omfattande sakkunskap ora transportn

ä

ringen. Mot transportr

å

det kan anf

ö

ras, att det inte erbjuder n

å

gon sakgemenskap eller kunskap s

å

vitt g

ä

ller det farliga godset. P

ä

 samma s

ä

tt som bl a SJ g

ö

r f n kan emellertid den nya verksamheten, i den m

ä

n dess egen expertis inte r

ä

cker till, nyttja utom­st

å

ende sakkunskap i fr

å

ga om t ex produktkontroll.

P

ä

 nu anf

ö

rda sk

ä

l och efter j

ä

mf

ö

relse med de alternativ som st

å

tt till buds har valet allts

å

 fallit p

ä

 transport­r

å

det .

Sammanfattningsvis kan konstateras att bl a f

ö

ljande f

ö

r­delar st

å

r att vinna med den f

ö

reslagna ordningen:

fr

å

gor r

ö

rande transport av farligt gods f

å

r en sj

ä

lv­st

ä

ndig behandling,

genom att bygga vidare p

ä

 en befintlig organisation und­ g

å

r man att skapa en ny myndighet med de negativa effek­ter fr

å

n administrativ och ekonomisk synpunkt det kan f

å

, anknytning sker till en transport- och trafikinriktad myndighet, sora i likhet med de 

ö

vriga transportmyndig­heterna sj

ö

farts- och luftfartsverken, tillh

ö

r kommuni­kationsdepartementets ansvarsomr

å

de,

den tillt

ä

nkta verksamheten passar v

ä

l in i transport­r

å

dets samordnande uppgifter.

Prop. 1981/82:94

127

4.1.2  Tillsynsfr

å

gor

Efterlevnaden av f

ö

reskrifter f

ö

r transport av farligt gods kan allm

ä

nt sett s

ä

gas vara ofullst

ä

ndig. Variatio­nerna i detta h

ä

nseende mellan transportslagen och varu-slagen 

ä

r dock stora. Dessa slutsatser har jag dragit ef­ter att ha studerat protokoll fr

å

n olika kontrollaktio­ner och efter hearings och andra m

ö

ten  med ber

ö

rda rayn­digheter och organisationer. Ett f

ä

rskt exerapel, sora g

ä

l­ler v

ä

gtransporterna, kan n

ä

mnas: Vid en kontroll i[REDACTED_EFTERNAMN]

ö

hus l

ä

n den 27 - 29 maj 1980 kontrollerades 574 for­don, varav 69 transporterade farligt gods. I 18 fall av dessa 69 kr

ä

vdes n

å

gon form av 

å

tg

ä

rd f

ö

re vidare f

ä

rd -i fem fall var de konstaterade bristerna s

å

 allvarliga att de rapporterades till 

ä

tal.

Denna bristande laglydnad har naturligtvis flera orsaker, varav bristen p

å

 effektiv tillsyn otvivelaktigt 

ä

r en. An­talet kontroller t ex 

ä

r i f

ö

rh

å

llande till antalet trans­porter s

ä

 f

å

 att risken f

ö

r att bli utsatt f

ö

r en myndig­hetskontroll av last med farligt gods ofta 

ä

r n

ä

ra nog f

ö

rsumbar.

F

ö

r att f

ö

rb

ä

ttra situationen b

ö

r d

ä

rf

ö

r en effektivare tillsyn ske. En effektivare tillsyn kr

ä

ver f

ö

r

ä

ndrade f

ö

r­uts

ä

ttningar bl a i form av en ny organisation s

å

vitt g

ä

l­ler tillsynen 

ö

ver landtransporterna samt 

ö

kad informa­tion och r

å

dgivning till tillsynspersonal, transport

ö

rer och avscndare.

Organisation

F

ö

r att uppn

å

 en l

ö

sning i organisationsfr

å

gan som 

ä

r samh

ä

llsekonomiskt anpassad och ger m

ö

jlighet till ett effektivt resursutnyttjande har jag valt att utforma ett f

ö

rslag inom ramen f

ö

r befintliga myndigheters verksam­het. F

ö

rutom att man d

ä

rigenom undg

å

r nya kostnader, vin­ner man att dessa myndigheters inspektionsn

ä

t, kunskaper och rutiner kan tas till vara. - Nu redovisade 

ö

verv

ä

gan-

Prop. 1981/82:94

128

den f

ö

rklarar varf

ö

r jag inte ansett att en helt ny orga­nisation f

ö

r tillsyn 

ö

ver transport av farligt gods b

ö

r byggas upp, 

ä

ven om en s

å

dan organisation s

ä

kert ocks

å 

skulle inneb

ä

ra f

ö

rdelar fr

å

n effektivitetssynpunkt.

Med ovan angivna utg

å

ngspunkter f

ö

resl

å

s att

-

polisen, tullverket och yrkesinspektionen med sina riks­omfattande tillsyns- och bevakningsorganisationer och resurser skall ut

ö

va tillsyn 

ö

ver landtransport av farligt gods; tullverket i fr

å

ga om gr

ä

ns

ö

verskridande trafik, polisen i fr

å

ga om transporter p

å

 v

ä

g och yrkes­inspektionen i hamnar och andra terminaler inora ramen f

ö

r sin tillsyn enligt arbetsrailj

ö

lagen

-

spr

ä

ng

ä

mnesinspektionen skall ut

ö

va kompletterande till­syn 

ö

ver landtransporter

str

å

lskyddsinstitutet och k

ä

rnkraftsinspektionen skall utnyttjas f

ö

r tillsyn inom resp specialomr

å

de

-

den i f

ö

reg

å

ende avsnitt f

ö

reslagna farligt-gods-enhe-ten, FGE, skall f

å

 till uppgift att bl a saraordna till­synen 

ö

ver landtransporterna

-

tillsynen 

ö

ver sj

ö

- och lufttransporterna liksora hit­tills skall handhas av sj

ö

farts- resp luftfartsinspek­tionen

-

FGE inom ramen f

ö

r en allm

ä

n samordningsfunktion ocks

å 

skall verka f

ö

r samordning av tillsynen oavsett trans­portslag.

I f

ö

rh

å

llande till vad som g

ä

ller i dag inneb

ä

r detta f

ä

rre tillsynsmyndigheter, klarare avgr

ä

nsning av myndig­heternas ansvarsomr

å

den samt m

ö

jlighet till central sam­ordning av tillsynen 

ö

ver alla landtransporter. Den f

ö

re-

Prop. 1981/82:94

129

slagna organisationen kan h

ä

rigenom f

ö

rv

ä

ntas bli effekti­vare 

ä

n dagens. T ex bortfaller tillsynsorganisationen en­ligt lagen ora h

ä

lso- och milj

ö

farliga varor, vilken omfat­tar bl a naturv

å

rdsverket, l

ä

nsstyrelserna och h

ä

lsov

å

rds­n

ä

mnderna.

Andra medel f

ö

r

ö

kad laglydnad

Den konventionella tillsynsmetoden, dvs inspektioner och kontroller, 

ä

r oumb

ä

rlig av bl a allm

ä

npreventiva sk

ä

l. Enligt min uppfattning 

ä

r det emellertid lika viktigt att satsa p

ä

 f

ö

rebyggande verksamhet av olika slag.

Ett s

ä

tt att verka f

ö

rebyggande, som samtidigt f

ö

renklar tillsynen, 

ä

r att f

ö

rb

ä

ttra de regler sora skall efterle­vas. S

å

v

ä

l myndigheternas som transportintressenternas verksamhet kommer att underl

ä

ttas och f

ö

renklas genom den lagstiftning om transport av farligt gods som jag samti­digt framl

ä

gger f

ö

rslag om. I detta f

ö

rslag presenterar jag bl a en klassindelning av farligt gods som dels 

ö

ver­ensst

ä

mmer med de internationella reglementena, dels g

ö

r det m

ö

jligt att n

å

 st

ö

rre likhet mellan de olika transport­slagen och - s

å

vitt g

ä

ller v

ä

gtransporterna - varuslagen. Detta  m

ö

jligg

ö

r en mer saralad tillsyn 

ö

ver transporterna utan att nya resurser tillf

ö

rs. En annan f

ö

ljd av lagf

ö

r­slaget 

ä

r att tillsyn kan ut

ö

vas 

ä

ven betr

ä

ffande s

å

dant farligt gods som nu 

ä

r oreglerat inom v

ä

gtransportsektorn.

Genom 

Ö

kad information och r

å

dgivning, i fr

å

ga om land­transporterna framf

ö

r allt genom FGE:s f

ö

rsorg, till all­m

ä

nheten om g

ä

llande best

ä

mraelser, best

ä

mmelsernas bak­grund och ora de risker det kan inneb

ä

ra om best

ä

mmelserna inte f

ö

ljs kan man l

ä

ttare uppn

å

 f

ö

rst

å

else f

ö

r vikten av att f

ö

lja best

ä

mmelserna.

I fr

å

ga om sj

ä

lva tillsynens utf

ö

rande b

ö

r denna av s

ä

ker­hetssk

ä

l ske p

å

 ett s

å

 tidigt stadium av transporten som m

ö

jligt. Bl a 

ä

r felen d

å

 l

ä

ttare att avhj

ä

lpa och kan av­hj

ä

lpas innan skada hunnit 

å

stadkommas. Inspektioner, kon-

9    Riksdagen 1981/82. 1 saml. Nr 94

Prop. 1981/82:94

130

troller o dyl b

ö

r d

ä

rf

ö

r i f

ö

rsta hand g

ö

ras vid fasta an­l

ä

ggningar s

å

som dep

å

er, hamnar och andra terminaler och inl

ä

mningsst

ä

llen. Av sanuna sk

ä

l b

ö

r gr

ä

nskontroll ske av gods p

å

 v

ä

g in i landet. Medvetenheten om att last med farligt gods stoppas vid gr

ä

nserna om g

ä

llande f

ö

reskrifter inte f

ö

ljs kommer att bidra till att h

ö

ja s

ä

kerheten vid gr

ä

ns

ö

verskridande trafik.

Vidare b

ö

r man satsa p

å

 tillsynspersonalens utbildning och kompetens. Eftersom mycket f

ä

 personer kan f

ö

rv

ä

ntas syss­la mer 

ä

n n

å

gon del av sin arbetstid med just transport av farligt gods, kan raan inte utg

å

 i fr

ä

n att varje enskild tj

ä

nsteman skall ha tillr

ä

ckliga kunskaper inom detta vid­str

ä

ckta omr

å

de. D

ä

rf

ö

r m

å

ste goda hj

ä

lpmedel s

å

som check­listor, lathundar och informationsmaterial st

ä

llas till deras f

ö

rfogande. S

å

dana checklistor anv

ä

nds redan i viss omfattning.

Tillsynsmyndigheternas ansvarsomr

å

den och arbetsuppgifter ra m utvecklas n

ä

rmare i avsnitt 6.

Prop. 1981/82:94

131

4.1.3  F

ö

rfattningsfr

ä

gor

I bet

ä

nkandet framl

ä

ggs f

ö

rfattningsf

ö

rslag sora inneb

ä

r att regler f

ö

r transport av farligt gods - med alla trans­portslag och avseende alla kategorier gods - samlats i en gemensam lag och d

ä

rtill h

ö

rande f

ö

rordning. Endast bulk­transporter till sj

ö

ss har l

ä

mnats utanf

ö

r. Ang

å

ende sk

ä

len h

ä

rf

ö

r h

ä

nvisas till avsnitten 4.1.1 och 7.1. Den f

ö

reslag­na lagen inneh

å

ller s

ä

dana allm

ä

nna best

ä

mmelser som 

ä

r ge­mensamma f

ö

r alla transportslag och alla varukategorier. Detalj f

ö

reskrifter och s

å

dana f

ö

reskrifter som 

ä

r beroende av specifika f

ö

ruts

ä

ttningar f

ö

r visst transportmedel eller visst varuslag f

ö

resl

ä

s komma att meddelas av sj

ö

farts­verket, luftfartsverket och transportr

å

det med st

ö

d av de bemyndiganden och inom de ramar lagen inneh

å

ller.

Den f

ö

reslagna lagen 

ä

r en ramlag, vari de grundl

ä

ggande principerna f

ö

r transport av farligt gods fastsl

å

s. Mer­parten f

ö

reskrifter f

ö

r transport av farligt gods kommer emellertid i praktiken, liksom hittills, att 

å

terfinnas i skilda reglementen f

ö

r skilda transportslag (men inte f

ö

r skilda varuslag). Trots detta m

å

ste v

ä

rdet av att den grundl

ä

ggande lagstiftningen 

ä

r samlad och l

ä

tt tillg

ä

ng­lig tillm

ä

tas stor betydelse.

I direktiven f

ö

rutsattes att jag i f

ö

rsta hand skulle 

ö

ver­v

ä

ga det l

ä

mpliga i att samla regler f

ö

r de nationella v

ä

g­transporterna i en gemensam lagstiftning. Med h

ä

nsyn till utvecklingen mot kombinerade transporter framh

ö

ll departe­mentschefen emellertid vidare det angel

ä

gna i att fr

å

gan om ett s

å

 l

å

ngt m

ö

jligt samordnat regelsystem f

ö

r alla transportslag pr

ö

vades. 

Ö

verv

ä

ganden i sistn

ä

mnda h

ä

nseen­de har f

ö

ranlett att l

ö

sningen med en gemensam ramlag f

ö

r alla transportslag slutligen valts. En samlad lagstiftning f

ö

r alla transportslag torde n

ä

mligen kunna erbjuda en god bas f

ö

r harmonisering av best

ä

mmelserna f

ö

r de olika trans­portslagen och utg

ö

ra ett v

ä

rdefullt arbetsinstrument i den samordningsfunktion den nya farligt-gods-enheten inom transportr

å

det f

ö

resl

å

s f

å

.

Prop. 1981/82:94

132

Flera alternativ har dock 

ö

verv

ä

gts i f

ö

rfattnings­fr

å

gan.

I enlighet med direktiven pr

ö

vades f

ö

rst, om reglerna f

ö

r v

ä

gtransporter borde samlas i en lag och hur det i s

å 

fall skulle ske. 

Å

tminstone tv

å

 m

ö

jligheter stod till buds: antingen en ny lag f

ö

r v

ä

gtransporter, utformad i huvudsak efter samma principer som den nu f

ö

reslagna, eller en sam­ordning huvudsakligen inom ramen f

ö

r produktkontrollf

ö

rfatt-ningarna. Den sistn

ä

mnda m

ö

jligheten hade inneburit att transportf

ö

reskrifter alltj

ä

mt skulle ha meddelats med st

ö

d av lagen om h

ä

lso- och milj

ö

farliga varor, lagen om brand­farliga och explosiva varor osv, men att r

ä

tten och skyldig­heten att meddela f

ö

reskrifterna skulle ha delegerats till en enda myndighet. F

ö

rdelen h

ä

rmed hade varit att endast sm

å

 ingrepp i g

ä

llande lagstiftning beh

ö

vt g

ö

ras. Nackde­larna hade dock varit flera och uppenbara. Det hade allt­j

ä

mt funnits flera skilda f

ö

rfattningar att utg

å

 fr

å

n och enhetliga f

ö

rfattningsgrundade principer skulle ha saknats. 

Ä

ven om ett relativt samlat regelverk skulle kun­nat 

å

stadkommas, skulle grundl

ä

ggande best

ä

mmelser helt ha saknats eller varit sv

å

rtillg

ä

ngliga. Slutligen hade problemet med de varukategorier som i dag faller utanf

ö

r den reglerade produktkontrollen f

ö

rblivit ol

ö

st. Dessa nackdelar medf

ö

rde att den nu beskrivna ordningen inte befanns vara en l

ä

mplig l

ö

sning. Kvar stod d

ä

rf

ö

r alterna­tivet med en samlad lag f

ö

r v

ä

gtransporter.

Ber

ö

ringspunkterna och likheterna mellan de internationella reglerna f

ö

r v

ä

g- och j

ä

rnv

ä

gstransporter

ä

r stora. Tanken p

å

 att inf

ö

rliva

ä

ven j

ä

rnv

ä

gstransporterna med lagen l

å

g d

ä

rf

ö

r mycket n

ä

ra. Detta i all synnerhet som i fr

å

gan om myndighetsansvaret starka motiv talade f

ö

r en hopkoppling av v

ä

g- och j

ä

rnv

ä

gsfr

å

gor.

Av redog

ö

relsen ovan f

ö

r de f

ö

rdelar fr

å

n harmoniserings-och 

å

sk

ä

dlighetssynpunkt som jag anser st

å

r att vinna med en gemensam lag f

ö

r alla transportslag torde framg

å

 sk

ä

let till att jag inte stannat vid en ny reglering endast av landtransporterna.

Prop. 1981/82:94

133

5.  ETT SAMLAT I4YNDIGHETSANSVAR F

Ö

R LANDTRANSPORTER 5.1  Arbetsuppgifter

5.1.1  Landtransporter

Den huvudsakliga arbetsuppgiften f

ö

r transportr

å

dets far-ligt-gods-enhet, FGE, skall vara att ha det 

ö

vergripande ansvaret f

ö

r s

å

dana landtransporter av farligt gods sora omfattas av f

ö

rslaget till lag om transport av farligt gods med viss begr

ä

nsning s

å

vitt avser ansvaret f

ö

r trans­port av radioaktivt material. I lagf

ö

rslaget sker en av­gr

ä

nsning gentemot de n

ä

raliggande 

ä

mnesomr

å

dena produkt­kontroll, arbetarskydd och allm

ä

n trafiks

ä

kerhet. Samma gr

ä

nser avses allts

å

g

ä

lla f

ö

r FGE:s myndighetsansvar. Be­tr

ä

ffande denna gr

ä

nsdragning och tankarna bakom den h

ä

n­visas till de avsnitt vari f

ö

rfattningsf

ö

rslagen kommen­teras .

Den ovann

ä

m.nda begr

ä

nsningen i myndighetsansvaret betr

ä

f­fande det radioaktiva materialet har f

ö

ljande inneb

ö

rd och orsaker: Myndighetsut

ö

vningen i fr

ä

ga om transport av radio­aktivt material best

å

r f n i stor utstr

ä

ckning av provnings­godk

ä

nnanden och tillst

å

ndspr

ö

vning. Detta 

ä

r en konsekvens av de regler som till

ä

mpas f

ö

r bl a v

ä

gtransporterna, n

ä

m­ligen IAEA:s regler (se h

ä

rom n

ä

rmare i avsnitt 3.2.3). Denna myndighetsut

ö

vning 

ä

r i h

ö

g grad beroende av en in­g

å

ende sakkunskap om olika fr

å

gor om det radioaktiva mate­rialet. Den krets transportintressenter som ber

ö

rs av denna myndighetsut

ö

vning 

ä

r, i synnerhet n

ä

r det g

ä

ller klyvbart material, mycket begr

ä

nsad i j

ä

mf

ö

relse med vad som g

ä

ller f

ö

r 

ö

vriga transporter. Det har d

ä

rf

ö

r befun­nits mer rationellt och b

ä

ttre fr

å

n s

ä

kerhetssynpunkt arbetet i nu angivna delar 

ä

ven forts

ä

ttningsvis utf

ö

rs av de myndigheter som har fackkunskaperna ora godset, dvs k

ä

rnkraftinspektionen och str

ä

lskyddsinstitutet,  

ä

n att rayndighetsbilden f

ö

r landtransport av farligt gods blir

Prop. 1981/82:94

134

helt enhetlig. Detta inneb

ä

r att FGE f

ö

resl

ä

s f

å

 ansvaret f

ö

r att f

ö

reskrifter f

ö

r landtransporter av radioaktivt material kommer att meddelas. - I huvudsak samma ansvars­f

ö

rdelning g

ä

ller i fr

ä

ga ora sj

ö

transporter mellan sj

ö­

fartsverket 

ä

 ena och nyssn

ä

mnda produktkontrollmyndighe­ter 

å

 andra sidan.

Mer preciserat f

ö

resl

å

s FGE:s landtransportansvar innefat­ta f

ö

ljande arbetsuppgifter.

Normgivning

Den f

ö

reslagna lagen 

ä

r en ramlag som f

ö

ruts

ä

tter att f

ö

re­skrifter f

ö

r transport av farligt gods till helt 

ö

verv

ä

gan­de delen skall meddelas p

å

myndighetsplanet. P

ä

 FGE skall d

ä

rf

ö

r ankomma att meddela de egentliga f

ö

reskrifterna f

ö

r samtliga landtransporter. Detta blir en omfattande, tids­

ö

dande och kvalificerad uppgift.

Uppgiften f

ö

ruts

ä

tter en ambiti

ö

s bevakning bl a av de in­ternationella f

ö

rh

å

llandena. FGE m

å

ste n

ä

mligen, f

ö

r att uppgiften 

ö

ver huvudtaget skall kunna genomf

ö

ras, ta till vara de internationella organens arbetsresultat vid sin egen normgivning. H

ä

rvidlag kan en j

ä

mf

ö

relse g

ö

ras med hur t ex sj

ö

fartsverket helt enkelt f

ö

rklarat att IMDG-koden skall g

ä

lla f

ö

r transport av farligt gods med svenska far­tyg och med utl

ä

ndska fartyg p

å

 svenskt vatten.

F n finns som bekant inte n

å

got enhetligt, modernt och in­ternationellt anpassat regelverk f

ö

r v

ä

gtransporter.

Ä

ven med tanke p

å

 att f

ö

rebilden f

ö

r ett s

å

dant regelverk finns, n

ä

mligen ADR, kommer uppgiften att skapa verket att bli mycket resurskr

ä

vande. I avsnitt 9 kommer detta problem att behandlas n

ä

rraare. F

ö

reskrifter f

ö

r transport av farligt gods m

å

ste m h t 

ä

mnesomr

å

dets karakt

ä

r revideras ofta. Detta inneb

ä

r att ocks

å

sedan de samlade v

ä

gtransportreg­lerna en g

ä

ng 

å

stadkommits, kommer normgivningsuppgiften att vara en av FGE:s huvuduppgifter.

Genom inr

ä

ttandet av FGE avhj

ä

lps ocks

å

 den organisatoriska splittringen betr

ä

ffande hantering av farligt gods i hamn. F

ö

rslaget till lag om transport av farligt gods ger dess-

Prop. 1981/82:94

135

utora det f

ö

rfattningsst

ö

d sora fordras f

ö

r att FGE skall kun­na meddela s

ä

kerhetsf

ö

reskrifter f

ö

r landhantering av far­ligt gods i haran. I sammanhanget b

ö

r 

å

nyo p

å

pekas att FGE:s kompetens 

ä

r inskr

ä

nkt till lagf

ö

rslagets till

ä

mpningsomr

å­

de. Ansvaret f

ö

r arbetsmilj

ö

n kommer allts

å

ä

ven forts

ä

tt­ningsvis att 

å

vila arbetarskyddsstyrelsen.

Inom IMCO p

å

g

å

r ett arbete med att utforma en "Recommenda-tion on Safe Practice on Dangerous Goods in Ports and Har-bours"(rekommendationer f

ö

r s

ä

ker godshantering i hamnar). Det b

ö

r ankomma p

ä

FGE att medverka till att dessa rekom­mendationer anpassas till svenska f

ö

rh

å

llanden och att till­sammans med sj

ö

fartsverket meddela f

ö

reskrifter f

ö

r godshan­teringen i hamn som bygger p

å

dessa rekommendationer.

Vid den n

ä

rmare genomg

å

ng av IMCO:s rekommendationer och svensk praxis som m

å

ste ske innan s

å

dana hamnf

ö

reskrifter .kan meddelas kommer sannolikt behov av ytterligare regle­ringar ge sig till k

ä

nna. Detta 

ä

r en av de vita fl

ä

ckar FGE avses kunna t

ä

cka enligt 2 5 andra stycket f

ö

rslaget till f

ö

rordning.

Handl

ä

ggning av 

ä

renden enligt lagen om transport av far-

ligt gods______________________________________________ 

Direkt av f

ö

rfattningsf

ö

rslagen f

ö

ljer en skyldighet f

ö

r FGE, liksom f

ö

r sj

ö

farts- och luftfartsverken att fatta be­slut i 

ä

renden om klassificering, dispenser och tillst

å

nd.

?l

ä§§

ifi

£

SE

±

D3- '-'si klassificering avses h

ä

r f

ö

rfaranden enligt 6 

§

 f

ö

rordningsf

ö

rslaget (ang

å

ende den n

ä

rmare inne­b

ö

rden h

ä

rav, se kommentaren till paragrafen sid 138.) Dessa 

ä

renden skall skiljas fr

ä

n de allm

ä

nna f

ö

rfr

å

gningarna om k

ä

nda 

ä

mnens klasstillh

ö

righet.

Produktkontrolln

ä

mnden

ä

r enligt 55 5 kung

ö

relsen om h

ä

lso-och milj

ö

farliga varor skyldig att p

å

 beg

ä

ran meddela be­slut huruvida viss vara med h

ä

nsyn till sina egenskaper och

Prop. 1981/82:94

136

uppgivna eller troliga hantering 

ä

r att anse som h

ä

lsofarlig. P g a produktkontrolln

ä

mndens erfarenheter av denna skyldig­het har viss tveksamhet f

ö

relegat om det l

ä

mpliga i att in­f

ö

ra en f

ö

rfattningsgrundad skyldighet f

ö

r FGE att meddela beslut om klassificering. Tveksamheten har f

ö

ranletts av farh

å

gor om att uppgiften 

ä

r s

ä

 betungande att det vore orealistiskt att 

å

l

ä

gga FGE den utan en kraftig f

ö

rst

ä

rk­ning av befintliga resurser.

Dessa farh

å

gor kan naturligtvis inte avf

ä

rdas utan vidare. Fr

å

n s

ä

kerhetssynpunkt

ä

r verksamheten emellertid av v

ä

sent­lig betydelse och det kan p

ä

 goda grunder antas att beg

ä

ran om klassificering kommer att riktas till FGE under alla om­st

ä

ndigheter. Vidare l

ä

mnar industriverket, produktkontroll­n

ä

mnden samt sj

ö

- och luftfartsverken redan nu denna service. Skyldighet   att handl

ä

gga klassificerings

ä

renden b

ö

r d

ä

r­f

ö

r ing

å

 i FGE:s arbetsuppgifter. Det f

ö

rtj

ä

nar i samman­hanget att p

å

pekas att en transportmyndighet fr

ä

mst beh

ö

ver beakta en varas akuta risker vid sin bed

ö

mning, medan en produktkontrollm.yndighet har att bed

ö

ma risken 

ä

ven med varans l

å

ngsiktiga anv

ä

ndning, vilket 

ä

r betydligt mer kr

ä­

vande .

Dispenser. 

Ä

ven om m

ö

jligheten att bevilja dispenser 

ä

r av­sedd att nyttjas restriktivt torde ans

ö

kningar om dispenser och pr

ö

vning av dispens

ä

renden ofr

å

nkomligen att m

ä

rkbart ta FGE:s resurser i anspr

å

k.

Tillst

å

ndsgr

ö

yning.  F n f

ö

rekommer i landtransportsamman-hang krav p

ä

s

ä

rskilt tillst

å

nd i vissa fall f

ö

r transport av explosiva varor och radioaktivt material. Fr

å

gor om till­st

å

nd pr

ö

vas betr

ä

ffande explosiva varor av polismyndighe­terna och i fr

ä

ga om radioaktivt material av k

ä

rnkraftin­spektionen resp str

ä

lskyddsinstitutet. Denna ordning avses i huvudsak best

å

. Som ett led i str

ä

vandena att m.inska an­talet myndighetskontakter skall det dock prim

ä

rt ankomma p

å 

FGE att pr

ö

va fr

å

gor om tillst

å

nd i andra fall 

ä

n d

å

 fr

ä

ga 

ä

r om transport av radioaktivt material. Dock l

ä

mnas i f

ö

r-

Prop. 1981/82:94

137

slaget till f

ö

rordning en m

ö

jlighet f

ö

r FGE att 

ö

verl

å

ta pr

ö

vningen p

å

 polismyndighet.

Beh

ö

rig myndighet enligt ADR m m

Enligt ADR ankommer uppgifter av skilda slag p

å

 beh

ö

rig myndighet i f

ö

rdragsslutande stat. Beh

ö

rig myndighet 

ä

r enligt ADR:s definition den myndighet som i varje land och i varje s

ä

rskilt fall av regeringen utsetts till beh

ö

rig myndighet. Vilka rayndigheter som i Sverige 

ä

r beh

ö

riga myndigheter framg

å

r av 2 G f

ö

rordningen om internationell v

ä

gtransport av farligt gods. (F

ö

r en 

ö

versk

å

dlig fram­st

ä

llning

ö

ver de beh

ö

riga myndigheterna och vad som i varje s

ä

rskilt fall ankommer p

ä

 den h

ä

nvisas till industri­verkets publikation Transport av farligt gods. V

ä

gtrans­portreglerna /SIND PM 1979:5/).

Beh

ö

riga myndigheter 

ä

r f n industriverket, str

å

lskydds­institutet, k

ä

rnkraftinspektionen, arbetarskyddsstyrelsen. Aktiebolaget svensk bilprovning, statens provningsantalt och polismyndigheterna. F

ö

r industriverket, arbetarskydds­styrelsen, k

ä

rnkraftinspektionen och str

ä

lskyddsinstitutet avser uppgifterna i huvudsak att meddela godk

ä

nnanden, dvs att utf

ä

rda intyg om att vissa f

ö

reskrifter i ADR 

ä

r upp­fyllda. F

ö

r industriverkets del tillkommer uppgiften att f

ö

r svensk r

ä

kning tr

ä

ffa bilaterala och multilaterala av­tal om avsteg fr

å

n ADR. Bilprovningens och provningsan­staltens uppgifter 

ä

r h

ä

nf

ö

rliga till omr

å

det f

ö

r provning. Polismyndigheternas uppgifter avser ordningsfr

å

gor.

M h t de uppgifter polismyndigheterna har i sammanhanget, p

å

verkas inte dessa myndigheter av att FGE inr

ä

ttas.

Str

å

lskyddsinstitutet och k

ä

rnkraftinspektionen b

ö

r m. h t det specialomr

å

de transport av radioaktivt material utg

ö

r, kvarst

å

 som beh

ö

riga myndigheter.

Prop. 1981/82:94

138

Betr

ä

ffande arbetarskyddsstyrelsens, provningsanstaltens och bilprovningens funktioner har 

ö

verv

ä

ganden om och i s

å

 fall i vilken utstr

ä

ckning 

ä

ven de l

ä

mpligen skall 

ö

ver­f

ö

ras till FGE ansetts b

ö

ra anst

å

 tills vidare. Fr

å

gan h

ä

rom 

ä

r n

ä

mligen beroende av resultaten av det 

ä

nnu inte p

å

b

ö

rjade utredningsavsnittet om samordning inom systemet f

ö

r officiell provning.

FGE f

ö

resl

å

s d

ä

remot 

ö

verta samtliga industriverkets upp­gifter som. beh

ö

rig myndighet.

Vidare skall FGE svara f

ö

r att den svenska 

ö

vers

ä

ttningen av ADR h

å

lls aktuell och att tillkoramande 

ä

ndringar l

ö

pande offentligg

ö

rs.

Internationellt arbete

FGE skall delta aktivt i det internationella samarbete som har betydelse f

ö

r landtransporter av farligt gods. Det be­tyder att FGE b

ö

r n

ä

rvara vid de m

ö

ten sora h

ä

lls inora ADR, RID och CDG (= lMCO:s underkommitt

é

 f

ö

r farligt gods).

Det internationella arbetet 

ä

r en utomordentligt viktig del av FGE:s verksamhet. S

å

som upprepade g

å

nger framh

å

llits i detta bet

ä

nkande 

ä

r det n

ä

mligen ett efterstr

ä

vansv

ä

rt m

å

l att den inhemska regleringen i s

å

 stor utstr

ä

ckning som m

ö

jligt 

ö

verensst

ä

mmer med den internationella. Reformer m

å

ste d

ä

rf

ö

r komma via de internationella reglementena. Det 

ä

r s

å

ledes i de internationella organen som id

é

er och reformkrav skall framf

ö

ras och genomdrivas. FGE skall allt­s

å

 inte bara h

ä

lla sig informerad om vad sora h

ä

nder inter­nationellt, utan aktivt arbeta i de internationella orga­nen.

Som ett m

ä

tt p

å

 hur pass omfattande den internationella verksamheten 

ä

r kan n

ä

mnas att ADR- och RID samt ADR/RID-m

ö

ten p

å

g

å

r ca sex veckor/

å

r, sj

ö

fartsm

ö

ten med landtrans-portanknytning minst tv

å

 veckor/

å

r samt expertgruppsm

ö

ten

Prop. 1981/82:94

139

och konferenser i landsv

ä

gs- och j

ä

rnv

ä

gsfr

å

gor ca sex veckor/

å

r. H

ä

rtill kommer naturligtvis tid f

ö

r f

ö

r- och efterarbete.

FGE b

ö

r 

ä

ven vidareutveckla det nordiska samarbetet i land-transportfr

å

gor.

Samordning

Ä

ven om antalet, f

ö

r transporterna direkt ansvariga myndig­heter minskar genom inr

ä

ttandet av FGE, 

ä

r det ett ganska stort antal myndigheter som 

ä

nd

å

 har uppgifter med mer el­ler mindre stor anknytning till transport av farligt gods. F

ö

rutom produktkontrollmyndigheterna, inklusive arbetar­skyddsstyrelsen, och SJ kan t ex r

ä

ddningstj

ä

nstens olika organ och riksprovplatserna n

ä

mnas. En naturlig och viktig uppgift f

ö

r FGE blir d

ä

rf

ö

r att bidra till saraordningen av ber

ö

rda myndigheters arbete av betydelse f

ö

r landtranspor­ter av farligt gods.

Tillsynsarbete

Tillsynsorganisationen och inriktningen av tillsynsverksam­heten kommer att behandlas i avsnitt 6. F

ö

r sammanhangets skull  skall emellertid h

ä

r n

ä

mnas n

å

gra f

å

 ord om FGE:s tillt

ä

nkta tillsynsuppgifter.

FGE avses inte sj

ä

lv ut

ö

va n

å

gon tillsyn genom egna in­spekt

ö

rer eller dylikt. D

ä

remot f

ö

resl

å

s, att FGE i egen­skap av normgivande och i 

ö

vrigt ansvarig myndighet f

ö

r landtransporter, skall meddela f

ö

reskrifter f

ö

r tillsynen, bist

å

 tillsynsmyndigheterna raed r

ä

d och anvisningar och samordna dessas verksamhet samt vara knutpunkt f

ö

r kunskaps-

ä

terf

ö

ringen fr

å

n tillsynsmyndigheterna.

Ö

vrigt

FGE b

ö

r 

ä

ven 

ö

verta den skyldighet att fortl

ö

pande samman­st

ä

lla och publicera lokala trafikf

ö

reskrifter som avser

Prop. 1981/82:94

140

transport av farligt gods som enligt 152 

§

 v

ä

gtrafikkun­g

ö

relsen (1972:603) f n 

å

vilar industriverket.

5.1.2  Information r

ö

rande alla transportslag

Med information avses h

ä

r prim

ä

rt vad som skulle kunna kallas f

ö

rebyggande information i motsats till den infor­mation som beh

ö

vs n

ä

r en olycka skett och som i huvudsak 

ä

r avsedd f

ö

r r

ä

ddningstj

ä

nstens olika organ. (Den senare typen av information avser jag att behandla i en senare utredningsetapp).

Service till allm

ä

nhet och myndigheter

FGE f

ö

resl

å

s alltsd att som sitt huvudsakliga verksamhets­omr

å

de ha landtransporter av farligt gods. Redan av allm.

ä

n-na principer i svensk f

ö

rvaltning f

ö

ljer att FGE d

ä

rf

ö

r 

ä

r skyldig att i l

ä

mplig utstr

ä

ckning l

ä

mna allm

ä

nheten och andra m.yndigheter upplysningar i fr

å

gor som r

ö

r land­transporter (jfr allm

ä

nna ver.ksstadgan (1955:600) samt servicecirkul

ä

ret (1972:406) till statsmyndigheterna). FGE f

ö

resl

å

s emellertid d

ä

rut

ö

ver vara skyldig tillhanda­h

å

lla viss information r

ö

rande transport av farligt gods till sj

ö

ss och i luften.

P

å

 tidigare anf

ö

rda sk

ä

l, jfr avsnitt 4.1.1, har besluts­funktionerna betr

ä

ffande transport av farligt gods till sj

ö

ss och luften ansetts b

ö

ra bli kvar hos sj

ö

fartsverket resp luftfartsverket. Det informationsansvar i fr

å

ga om sj

ö

- och flygtransporter som FGE f

ö

resl

å

s f

å

 kan d

ä

rf

ö

r i huvudsak s

ä

gas innefatta skyldighet att tillhandah

å

lla upplysningar om inneh

å

llet i g

ä

llande r

ä

tt. FGE skall n

ä

rmare best

ä

mt kunna l

ä

mna svar p

å

 alla relevanta fr

å

gor oavsett transport- eller varuslag, som finns att h

ä

mta i f

ö

rfattningstext, motivuttalanden, dokumenterad praxis o dyl.

Prop. 1981/82:94

141

Ett m

å

l i utredningsarbetet har s

å

ledes varit att den som sysslar med transport av farligt gods i st

ö

rsta m

ö

jliga ut­str

ä

ckning skall kunna f

å

 all erforderlig information fr

å

n en enda k

ä

lla.

Allm

ä

n informationsverksamliet

Med allm

ä

n informationsverksamhet avses h

ä

r s

å

dan verk­samhet som skall initieras av FGE sj

ä

lv. Verksamheten av­ses innefatta s

å

dana uppgifter som produktion av informa­tionsmaterial, skriftserier m m och bitr

ä

de vid utbild­ningsverksamhet som andra myndigheter eller organisationer bedriver.

S

å

vitt g

ä

ller sj

ö

- och lufttransporterna 

ä

r den h

ä

r av­sedda verksamheten en fr

ä

ga som f

ö

r FGE:s vidkommande snarast h

ö

r hemma i dess samordningsansvar.

5.1.3  Samordning mellan transportslagen

Ö

verg

å

ngen mellan olika transportslag 

ä

r ett av de st

ö

rsta problemen som i dag m

ö

ter dem sora sysslar med transport av farligt gods. Det 

ä

r d

ä

rf

ö

r mycket angel

ä

get att sam­ordningen mellan transportslagen blir b

ä

ttre. Uppgiften att verka f

ö

r s

å

dan samordning m

å

ste 

å

vila samtliga trans­portmyndigheter. F

ö

r att samordningen skall bli s

å

effektiv som m

ö

jligt beh

ö

vs emellertid ett samordningscentrum, som har 

ö

verblick 

ö

ver transportsektorn och som bl a kan an­f

ö

rtros viss initiativskyldighet i samordningsfr

å

gor samt med en f

ö

r samordningsuppgifter l

ä

mplig organisation. FGE f

ö

resl

å

s bli ett s

å

dant centrum. I avsnitt 5.2 utvecklas hur FGE avses f

ä

 en organisation som skall underl

ä

tta ar­betet i denna del.

Att helt utpl

å

na skillnaderna mellan de olika transport­slagens regelverk 

ä

r inte m

ö

jligt ra h t att skilda f

ö

rut­s

ä

ttningar g

ä

ller f

ö

r skilda slag av transportraedel. Inte

Prop. 1981/82:94

142

heller kan eller b

ö

r vi h

ä

r i Sverige f

ö

rbig

å

 den m

å

nga g

å

nger tungrodda internationella beslutsprocessen och ensarrana t ex l

å

ta IICDG-kodens best

ä

mmelser g

ä

lla vid land­transporter. D

å

 skulle vi n

ä

mligen p

ä

 ett olyckligt s

ä

tt iso­lera oss fr

å

n utlandet. D

ä

remot kan svenska myndigheter gemensamt och i samr

å

d verka f

ö

r harmonisering i det inter­nationella arbetet. I avvaktan p

å

 att s

å

dan internationell harmonisering n

å

s, f

å

r de svenska myndigheterna vidare f

ö

rs

ö

ka 

å

stadkomma tempor

ä

ra och lokala l

ö

sningar p

å

 de problem som 

ä

r f

ö

renade med transportmedelsbyten. Den nu f

ö

reslagna lagstiftningen och rayndighetsorganisationen f

å

r naturligtvis inte f

ö

ranleda n

å

gon f

ö

r

ä

ndring i nuvaran­de praxis, att vid landtransporter i stor utstr

ä

ckning god­ta IMDG-kodens f

ö

rpacknings- och m

ä

rkningsregler. Tv

ä

rtom b

ö

r understrykas att allt som kan g

ö

ras f

ö

r att underl

ä

tta 

ö

verg

å

ngarna mellan transportslagen, utan att s

ä

kerheten s

ä

tts

å

sido, b

ö

r g

ö

ras.

H

ä

r ovan angivna f

ö

rh

å

llanden visar tydligt hur viktigt det 

ä

r att det finns en myndighet med uppdrag att verka f

ö

r samordning i fr

å

gor om transport av farligt gods m.ed olika transportslag.

Samordningen mellan v

ä

g- och j

ä

rnv

ä

gstransporter kan 

ä

ga rum inom ramen f

ö

r FGE:s 

ö

vriga verksamhet.

Sam.ordningen mellan v

ä

g- och j

ä

rnv

ä

gstransporter 

å

 ena samt sj

ö

- och flygtransporter 

å

 andra sidan kan ske bl a genom att FGE deltar i det IMCO-arbete som har betydelse f

ö

r samordningen mellan sj

ö

- och landtransporter. Att FGE regelm

ä

ssigt deltar ocks

å

i det internationella luftfarts­arbetet torde dock inte vara n

ö

dv

ä

ndigt. Vidare b

ö

r sj

ö­

fartsverket och luftfartsverket samr

ä

da med FGE i alla principiellt viktiga fr

å

gor av betydelse f

ö

r transport av farligt gods. Skyldighet att samr

ä

da i s

å

dan f

ö

reskrivande verksamhet som utg

å

r fr

å

n lagen om transport av farligt gods har skrivits  in i f

ö

rslaget  till f

ö

rordning.

Prop. 1981/82:94

143

5.2    Organisationen

Den ovan beskrivna verksamheten f

ö

resl

å

s som tidigare n

ä

mnts bli f

ö

rlagd till transportr

å

det.

Transportr

å

dets organisation ser f n i korthet ut p

å

f

ö

l­jande s

ä

tt:

R

å

det leds av en styrelse, som best

å

r av generaldirekt

ö

ren och fem andra ledam

ö

ter. Inom transportr

å

det finns tv

ä

 en­heter, en planeringsenhet och en f

ö

rvaltningsenhet. Varje enhet f

ö

rest

å

s av en enhetschef. Till transportr

ä

det 

ä

r knuten en r

å

dgivande delegation med uppgift att bist

å

 r

å­

det i vissa n

ä

rmare angivna fr

å

gor. Enligt sin instruktion (1979:1037) f

å

r transportr

å

det inora sitt verksamhetsomr

å­

de inr

ä

tta samr

å

dsgrupper. F n har till transportr

å

det knutits ett r

å

d f

ö

r beredskapsfr

å

gor och ett f

ö

r yrkestra-fikfr

ä

gor.

Den nya verksamheten f

ö

resl

å

s bli organiserad enligt f

ö

l­jande principer:

Verksamheten skall bilda en s

ä

rskild enhet inom trans­portr

ä

det, farligt-gods-enheten, FGE.

FGE skall ledas av en delegation om h

ö

gst sju personer, vari skall ing

å

 f

ö

retr

ä

dare f

ö

r ber

ö

rda fackmyndigheter och organisationer samt chefen f

ö

r FGE. Chefen f

ö

r FGE skall vara delegationens ordf

ö

rande. Delegationens leda­m

ö

ter skall utses av regeringen.

I fr

å

gor som uteslutande g

ä

ller s

ä

kerheten vid trans­port av farligt gods skall FGE ha sj

ä

lvst

ä

ndig beslu­tander

ä

tt. I f

ö

rfattningsfr

å

gor och andra fr

å

gor av st

ö

r­re vikt skall beslut fattas av delegationen och i 

ö

vrigt av enhetschefen. Enhetschefen skall ha r

ä

tt att i l

ä

mp­lig omfattning delegera sin beslutander

ä

tt.

Prop. 1981/82:94

144

I andra fr

å

gor 

ä

n ovan sagts skall verksamheten ledas p

å

 samma s

ä

tt som transportr

å

dets verksamhet i 

ö

vrigt. P

å

transportr

å

dets styrelse eller generaldirekt

ö

r skall d

ä

rf

ö

r ankomma att besluta i fr

å

gor om t ex administra­tion och ekonomi.

Till FGE skall knytas en r

å

dgivande n

ä

mnd efter f

ö

re­bild av den r

å

dgivande n

ä

mnd f

ö

r transport av farligt gods som f n finns vid industriverket. I n

ä

mnden skall allts

å

ing

å

 f

ö

retr

ä

dare f

ö

r offentliga och enskilda organ inom verksamhetsomr

å

det transport av farligt gods. rGE:s chef skall vara ordf

ö

rande i n

ä

mnden. 

Ö

vriga le­dam

ö

ter b

ö

r utses av transportr

å

det.

En delegation med den f

ö

reslagna sammans

ä

ttningen och be­fogenheten inneb

ä

r att s

ä

kerhetsfr

å

gor r

ö

rande transport av farligt gods kommer att handl

ä

ggas av ett transports

ä

-kerhetsinriktat organ med sakkunskap i s

å

v

ä

l transport-som produktkontrollfr

å

gor. Fr

å

gor som inte 

ä

r beroende av denna s

ä

rskilda kunskap kommer d

ä

remot att handl

ä

ggas inom en organisation med goda kunskaper och resurser betr

ä

ffande t ex samordning och planering.

Den r

å

dgivande n

ä

mndens uppgift skall vara att bitr

ä

da FGE i fr

å

gor inom de skilda sektorer i samh

ä

llet som alla ber

ö

r 

ä

mnesomr

å

det, t ex produktkontroll, arbetarskydd, trafik­s

ä

kerhet och r

ä

ddningstj

ä

nst samt saraordning mellan de skil­da transportslagen.

5.3  F

ö

rh

å

llandet till andra myndigheter

I f

ö

rslaget till f

ö

rordning har inskrivits en skyldighet f

ö

r FGE, liksom, f

ö

r sj

ö

fartsverket och luftfartsverket, att samr

å

da med andra ber

ö

rda myndigheter innan f

ö

reskrifter meddelas. D

ä

rvid 

å

syftas naturligtvis inte endast ett sam­r

å

d transportmyndigheterna emellan utan samr

å

d 

ä

ven mellan transportmyndigheterna och t ex produktkontrollmyndigheterna och statens provningsanstalt.

Prop. 1981/82:94

145

Av framst

ä

llningen ovan framg

å

r att en organiserad kontakt raed andra myndigheter vars verksamhetsomr

å

de anknyter till FGE:s avses ske i r

å

dgivande n

ä

mnden.

Kontakterna i r

å

dgivande n

ä

mnden kommer emellertid inte att vara tillr

ä

ckliga f

ö

r FGE:s behov. D

ä

rut

ö

ver m

å

ste FGE naturligtvis utarbeta andra v

ä

gar f

ö

r samarbete och informationsutbyte med de 

ö

vriga myndigheter som 

ä

r sakkun­niga inom omr

å

det transport av farligt gods. Exempel p

ä 

s

å

dana metoder 

ä

r remissf

ö

rfaranden och gemensamma arbets­grupper .

I fr

å

ga om befintliga myndigheters nuvarande funktioner inneb

ä

r inr

ä

ttandet av en FGE enligt f

ö

rslaget i korthet f

ö

ljande :

Industriverket, produktkontrolln

ä

mnden och socialstyrelsen frig

ö

rs fr

å

n sitt ansvar f

ö

r transporter av s

å

dant farligt gods som omfattas av lagen om transport av farligt gods.

SJ frig

ö

rs fr

å

n sitt myndighetsansvar f

ö

r transport av s

å

dant gods sora nyss sagts.

K

ä

rnkraftinspektionen och str

å

lskyddsinstitutet frig

ö

rs fr

å

n ansvaret f

ö

r att i huvudsak f

ö

reskrifter f

ö

r trans­porter av radioaktivt material meddelas.

Ansvaret f

ö

r produktkontroll, arbetsmilj

ö

 och driftsspeci­fika j

ä

rnv

ä

gsfr

å

gor kvarst

å

r of

ö

r

ä

ndrat hos de nuvarande expertmyndigheterna.

Sj

ö

fartsverket, luftfartsverket och arbetarskyddsstyrelsen p

å

verkas i stort sett inte p

å

 annat s

ä

tt

ä

n att dessa myn­digheter f

å

r en ny samarbetspartner.

10 

Riksdagen 1981/82. I saml. Nr 94

Prop. 1981/82:94

146

5.4    Personalbehov m m

FGE f

ö

resl

å

s f

å

å

tskilliga betydelsefulla arbetsuppgifter. Till den helt 

ö

verv

ä

gande delen r

ö

r det sig om uppgifter som nu 

å

vilar redan befintliga myndigheter. Vissa uppgif­ter

ä

r dock nya och utf

ö

rs s

å

ledes inte i dag av n

å

gon ex­isterande myndighet. Personalbehovet 

ä

r dock begr

ä

nsat m h t de rationaliseringsvinster som uppkommer genom att verksamheten kan bedrivas inom en samlad organisation.

FGE:s totala personalbehov i inledningsskedet b

ö

r kunna begr

ä

nsas till tio heltidstj

ä

nster. Jag har h

ä

rvid f

ö

rut­satt att funktioner som telefonv

ä

xel, expedition och per­sonaladministration kan inriTiunas i transportr

å

dets befint­liga resurser.

Genom FGE:s bildande kan ett flertal myndigheter avlastas arbetsuppgifter. De myndigheter som fr

ä

mst ber

ö

rs 

ä

r indu­striverket, naturv

å

rdsverket, SJ, men 

ä

ven k

ä

rnkraftinspek­tionen och str

ä

lskyddsinstitutet. Det har under utrednings­arbetet visat sig sv

å

rt att exakt fastst

ä

lla den arbetsbe­sparing som uppkommer f

ö

r befintliga myndigheter genom FGE:s bildande. Detta sararaanh

ä

nger bl a raed att de arbets­uppgifter som 

ä

r i fr

å

ga i vissa fall 

ä

r spridda p

å

 ett flertal personer inom resp myndighet samt att uppgifterna tidvis utf

ö

rs med hj

ä

lp av inl

å

nad personal och genom att externa konsulter anlitas. P

ä

 grundval av uppgifter fr

ä

n ber

ö

rda myndigheter har jag ber

ä

knat att resurser motsva­rande totalt 

å

tta heltidstj

ä

nster kan 

ö

verf

ö

ras till FGE. Dessa tj

ä

nster kan i dag f

ö

rdelas ungef

ä

rligen enligt ne­dan.

Prop. 1981/82:94

147

Myndighet

Antal tj

ä

nster

Industriverket

2

Naturv

å

rdsverket

2,5

SJ

2,5

Str

å

lskyddsinstitutet

0,5

K

ä

rnkraftinspektionen

O, 5__________ 

Summa

8,0

Ä

ven vid andra myndigheter 

ä

n de ovan n

ä

mnda m

ö

jligg

ö

rs arbetsbesparing genom de i bet

ä

nkandet framlagda f

ö

rslagen, t ex vid sj

ö

fartsverket och luftfartsverket, sora dels f

å

r endast en myndighet att 

ö

verl

ä

gga med i landtransportfr

å­

gor , dels kommer att avlastas viss informationsverksamhet samt vid l

ä

nsstyrelser och h

ä

lsov

å

rdsn

ä

mnder som avlastas ansvaret f

ö

r tillsyn 

ö

ver v

ä

gtransporter av h

ä

lso- och mil­j

ö

farliga varor. De besparingar sora f

ö

rslagen kan medf

ö

ra vid de nu uppr

ä

knade och andra rayndigheter har jag ber

ä

k­nat v

ä

l motsvara ytterligare tv

å

 heltidstj

ä

nster.

Å

rligen f

ö

rbrukas ca 400 000 kr. vid fr

ä

rast industriverket och naturv

å

rdsverket av utrednings- och projektmedel f

ö

r s

ä

rskilda unders

ö

kningar, information ra m avseende omr

å

det transport av farligt gods. Motsvarande medel f

ö

ruts

ä

tts i forts

ä

ttningen i st

ä

llet bli tilldelade FGE.

Grovt ber

ä

knar jag det samlade resursbehovet f

ö

r FGE till tv

å

 milj. kr.

I avsnitt 9 f

ö

resl

å

s att en organisationskommitt

é

' tillkal­las f

ö

r att n

ä

rraare utforma FG

É

. Det b

ö

r ankomma p

å

 denna organisationskommitt

é

 att mer i detalj l

ä

gga frara f

ö

rslag 

ä

ven om FGE:s medelsbehov f

ö

r olika 

ä

ndam

å

l och ber

ä

kna de anslagsm

ä

ssiga konsekvenserna 

ö

ver huvud taget inom det statliga omr

å

det.

Prop. 1981/82:94

148

6.      EFFEKTIVARE TILLSYN

6.1    Tillsynsmyndigheter och tillsynsomr

å

den

6.1.1  Landtransporter

I avsnitt 4.1.2 har framh

å

llits att tillsyn b

ö

r verka f

ö

rebyggande och att den bl a d

ä

rf

ö

r b

ö

r ske p

å

ett s

å

 ti­digt stadium av transporten som ra

ö

jligt.

Tillsynen 

ö

ver landtransporterna b

ö

r d

ä

rf

ö

r i forts

ä

tt­ningen ske i f

ö

rsta hand i hamnar och andra terminaler, magasin, inl

ä

mningsst

ä

llen och fasta anl

ä

ggningar 

ö

ver huvud taget. F

ö

rutom att den f

ö

rebyggande effekten kan an­tas vara st

ö

rst p

å

 s

å

dana st

ä

llen - dvs innan transporten kommit ut p

å

v

ä

gen eller j

ä

rnv

ä

gen - kan tillsynsarbetet d

ä

r bedrivas under s

ä

kra f

ö

rh

å

llanden. Denna tillsyn b

ö

r vara s

å

allsidig som ra

ö

jligt. 

Tillsyn av 

å

syftad omfattning utf

ö

rs f n av arbetarskydds­styrelsen och yrkesinspektionen enligt arbetsmilj

ö

lagen. N

å

gon 

ä

ndring h

ä

rvidlag f

ö

resl

å

s inte. Huvudansvaret f

ö

r tillsynen vid fasta anl

ä

ggningar skall allts

å

ä

ven i fort­s

ä

ttningen 

å

vila arbetarskyddsstyrelsen/yrkesinspektionen. Den r

ä

ttsliga regleringen av landtransporterna sora lagen om transport av farligt gods inneb

ä

r b

ö

r r

ä

cka f

ö

r att upp­fylla arbetsmilj

ö

lagens krav p

å

 arbetsmilj

ö

. I transport­h

ä

nseenden b

ö

r allts

å

 arbetarskyddsstyrelsen/yrkesinspek­tionen i forts

ä

ttningen kunna referera till transportla­gens standard.

Den mer specialiserade, tekniskt inriktade tillsyn som spr

ä

ng

ä

mnesinspektionen ut

ö

var i fr

å

ga om explosiva och brandfarliga varor f

ö

resl

å

s fortg

å

 med det till

ä

gget att inspektionens rayndighetskompetens b

ö

r ut

ö

kas till att om­fatta 

ä

ven j

ä

rnv

ä

gstransporter av brandfarliga varor. In­spektionen b

ö

r i viss utstr

ä

ckning kunna ut

ö

va s

å

dan tek­nisk tillsyn vid transport 

ä

ven av andra varor 

ä

n explosi­va och brandfarliga.

Prop. 1981/82:94

149

I avsnitt 4.1.2 har ocks

å

 gr

ä

nskontroller av transporterna framh

å

llits som ett effektivt medel att 

ö

ka transports

ä

ker­heten. Gr

ä

nskontroller av trafiken till och fr

å

n utlandet sker f n raed avseende p

å

 andra f

ö

rh

å

llanden 

ä

n transport av farligt gods, huvudsakligen enligt tullf

ö

rfattningarna. Tillsyn 

ö

ver transporterna b

ö

r etableras genom en utbygg­nad av denna gr

ä

nskontroll. Ansvaret f

ö

r tillsynen vid gr

ä

nserna f

ö

resl

ä

s d

ä

rf

ö

r 

å

vila tullmyndigheterna, vilka kan ut

ö

va tillsynen i saraband raed sin 

ö

vriga 

ö

vervakning av trafiken till och fr

ä

n utlandet.

Exempel p

ä

 s

å

dant som tullmyndigheterna l

ä

mpligen b

ö

r kon­trollera 

ä

r transporthandlingarnas 

ö

verensst

ä

mmelse raed godset s

ä

rat gods- och fordonsra

ä

rkning. Myndigheterna b

ö

r vidare kunna informera fordonsf

ö

rare ora eventuella lokala trafikf

ö

reskrifter f

ö

r transport av farligt gods.

Tillsyn ra

å

ste eraellertid ske ocks

å

 ute p

å

 v

ä

garna. Huvud­ansvaret f

ö

r denna tillsyn f

ö

resl

å

s 

å

vila polisrayndighe-terna. Tillsynen kan utf

ö

ras i samband med polisens all­m

ä

nna trafik

ö

vervakning och b

ö

r omfatta huvudsakligen sara­ma raoment sora de, vilka ovan antytts i fr

å

ga om tullens verksamhet.

Tullen, polisen och arbetarskyddsstyrelsen/yrkesinspektio­nen b

ö

r f

å

 bitr

ä

de av str

å

lskyddsinstitutet och k

ä

rnkrafts­inspektionen inom de speciella omr

å

den dessa senare myndig­heter har ansvaret f

ö

r.

Enligt f

ö

rordningen om internationell v

ä

gtransport av far­ligt gods skall f

ö

reskrifterna i ADR till

ä

mpas f

ö

r den del av en ADR-transport (en v

ä

gtransport av farligt gods sora sker p

å

 ninst tv

å

 ADR-staters omr

å

den) som sker inom Sverige. En s

å

dan transport omfattas s

å

ledes inte av f

ö

r­slaget till lag om transport av farligt gods. Tillsynen 

ö

ver ADR-transporter b

ö

r ske p

å

samma s

ä

tt sora tillsynen 

ö

ver de nationella landtransporterna.

Prop. 1981/82:94

150

6.1.2  Sj

ö

- och lufttransporter

I fr

å

ga om sj

ö

- och lufttransporter b

ö

r tillsynen liksom hittills ut

ö

vas av sj

ö

- resp luftfartsinspektionen.

6.2    Tillsynsmyndigheternas befogenheter

Tillsynsmyndigheterna b

ö

r f

ä

 de formella befogenheter som beh

ö

vs f

ö

r en effektiv, f

ö

rebyggande tillsyn. Exempel p

å 

s

ä

dana befogenheter 

ä

r r

ä

tt att kr

ä

va handlingar och upp­lysningar, tilltr

ä

de till transportmedel och andra trans­portutrymmen, att ta godsprover samt att under vissa om­st

ä

ndigheter omh

ä

nderta och l

å

ta oskadligg

ö

ra gods.

Sj

ö

fartsverket, luftfartsverket, polismyndigheterna, tull­myndigheterna och spr

ä

ng

ä

mnesinspektionen tillerk

ä

nns s

å­

dana befogenheter i f

ö

rslaget till lag om transport av far­ligt gods.

Arbetarskyddsstyrelsen och yrkesinspektionen har de r

ä

t­tigheter och skyldigheter, som beh

ö

vs f

ö

r en transports

ä

-kerhetsfr

ä

mjande tillsyn, redan enligt arbetsmilj

ö

lagen.

6.3   FGE:s uppgifter

Ora den ovan f

ö

reslagna tillsynsmodellen skall bli verksam kr

ä

vs en samordning av tillsynsarbetet inom landtransport­sektorn. Samordningen b

ö

r ske i formellt fastlagda former. FGE f

ö

resl

å

s d

ä

rf

ö

r f

å

 ansvaret f

ö

r att tillsynen samord­nas. D

ä

ri ligger bl a att FGE enligt lagen om transport av farligt gods skall meddela f

ö

reskrifter och anvisningar om tillsynens omfattning och inriktning.

Arbetarskyddsstyrelsen och yrkesinspektionens tillsyn av­ses, som ovan anf

ö

rts, ske raed st

ö

d av arbetsmilj

ö

lag­stiftningen. F

ö

reskrifter och anvisningar ra m f

ö

r yrkes­inspektionens tillsyn kommer d

ä

rf

ö

r att meddelas av ar­betarskyddsstyrelsen. FGE skall dock ha ansvaret f

ö

r en viss saraordning av den totala landtransporttillsynen.

Prop. 1981/82:94

151

utbildningen av personalen vid tillsynsrayndigheterna 

ä

r viktig dels fr

å

n effektivitetssynpunkt, dels fr

å

n arbetar­skyddssynpunkt. S

å

dan utbildning torde fr

ä

mst f

å

 ske in­ternt inora resp myndighet. P

å

 FGE b

ö

r dock ankomma att saraordna utbildningen.

Genom tillsynsrayndigheternas arbete vinns erfarenheter om hur transportf

ö

reskrifterna fungerar i praktiken. Des­sa erfarenheter m

å

ste 

å

terf

ö

ras till FGE f

ö

r att FGE skall kunna fullg

ö

ra alla sina skyldigheter r

ö

rande transport av farligt gods. FGE b

ö

r d

ä

rf

ö

r bevaka att tillsynsmyndig­heternas erfarenheter tas till vara.

6.4   Postbefordran

Tillsynen 

ö

ver postbefordran av farligt gods faller utan­f

ö

r det i f

ö

reg

å

ende avsnitt beskrivna tillsynssysteraet. Det ankoramer emellertid p

å

 postverket att 

ö

vervaka att de s

ä

rskilda best

ä

mmelserna f

ö

r postbefordran av farligt gods efterlevs.

Sv

å

righeten att anordna n

å

gon mottagningskontroll 

ö

ver brev 

ä

r uppenbar. Brev kan emellertid mycket v

ä

l inneh

å

l­la farligt gods, t ex varuprover. Sv

å

righeterna att kon­trollera att t ex inte n

å

gra otill

å

tna 

ä

mnen l

ä

mnas till befordran i brev 

ä

r d

ä

rf

ö

r ett problem. Detta i synnerhet som brev ofta befordras med flyg, som 

ä

r ett s

ä

rskilt ut­satt transportmedel.

Postverket b

ö

r d

ä

rf

ö

r satsa p

å

 information till allm

ä

nhe­ten ora vilka regler som finns och varf

ö

r, t ex genom affischering p

å

 postkontoren. F

ö

retag kan dessutom n

å

s med direktinformation. Efter vad jag inh

ä

mtat har postver­ket redan planer p

ä

 informationsverksamhet av detta slag. Jag vill d

ä

rf

ö

r endast understryka vikten av att denna verksamhet verkligen kommer till st

å

nd.

Prop. 1981/82:94

152

7      SAMORDNADE   BESTÄIIMELSER   FÖR   TRANSPORT   AV   FARLIGT   GODS

7.1  En ramlagstiftning f

ö

r alla transportslag

Den normgivning som h

ä

r

ä

r i fr

å

ga 

ä

r h

ä

nf

ö

rlig till den s k betungande offentligr

ä

ttsliga normgivningen. S

å

dan normgivning ing

å

r enligt regeringsform.en i det omr

å

de inom vilket det i f

ö

rsta hand ankommer p

å

 riksdagen att genom lag besluta. Regeringsformen medger dock, med vissa undan­tag, att riksdagen genom lag delegerar denna sin kompetens.

Transport av farligt gods kr

ä

ver omfattande och detaljrik reglering. F

ö

reskrifter om transportmedel, emballage m m 

ä

r i stor utstr

ä

ckning av teknisk natur. Det som transporte­ras 

ä

r f

ö

r

ä

nderligt: nya varor dyker upp och andra f

ö

r­svinner fr

å

n marknaden och d

ä

rmed fr

å

n transportsammanhang. Det 

ä

r v

ä

sentligt fr

ä

n s

ä

kerhets- och handelspolitisk syn­punkt att best

ä

mmelser om transport av farligt gods hela tiden kan h

å

llas 

ä

 jour med utvecklingen inora teknik, in­dustri m fl omr

å

den. Utomordentligt viktigt 

ä

r ocks

å

att f

ö

reskrifterna st

ä

ndigt anpassas efter utvecklingen inom det internationella transportsaraarbetet. Nya best

ä

mmelser b

ö

r allts

å

 snabbt kunna tr

ä

da i kraft. Lagen har d

ä

rf

ö

r ut­formats som en ramlag med bemyndiganden f

ö

r regeringen eller myndighet som regeringen utser att meddela de s

ä

kerhetsf

ö

re­skrifter som beh

ö

vs f

ö

r att en i lagen allm

ä

nt fastslagen s

ä

kerhetsniv

å

 skall kunna uppr

ä

tth

ä

llas.

Lagf

ö

rslaget  inneh

å

ller, ut

ö

ver bemyndiganden f

ö

r rege­ringen eller myndighet som regeringen utser att meddela vidare f

ö

reskrifter, definitioner som avgr

ä

nsar lagens till

ä

mpningsomr

å

de, en allm

ä

n s

ä

kerhetsbest

ä

mmelse samt tillsyns- och ansvarsbest

ä

mmelser.

Lagf

ö

rslaget kompletteras ned f

ö

rslag till f

ö

rordning, vilket inneh

å

ller vissa materiella f

ö

reskrifter samt vidare bemyndiganden f

ö

r de tre transportmyndigheterna sj

ö

farts­verket, luftfartsverket och transportr

ä

det.

Prop. 1981/82:94

153

De nyheter i f

ö

rh

ä

llande till g

ä

llande r

ä

tt f

ö

rslagen in­neh

å

ller 

ä

r till st

ö

rsta delen av formell och redaktionell natur. I materiellt h

ä

nseende inneb

ä

r f

ö

rslagen i realite­ten mycket sm

å

f

ö

r

ä

ndringar.

7.2  S

ä

rskilda fr

å

gor

7.2.1  Avgr

ä

nsning av lagens till

ä

mplighet

De 

ö

verv

ä

ganden som lett fram till f

ö

rslaget ora en gemensara lag f

ö

r alla transportslag och alla varuslag har redovisats i avsnitt 4.1.3.

F n g

ä

ller ju skilda regelverk dels f

ö

r olika transport­slag, dels f

ö

r olika varuslag. Den f

ö

reslagna lagen medf

ö

r i st

ä

llet att skilda regelverk koramer att g

ä

lla f

ö

r trans­port av farligt gods och transport av annat gods resp f

ö

r olika led i hanteringen av farligt gods. Avgr

ä

nsning av den f

ö

reslagna lagens till

ä

mplighet m

å

ste allts

å

ske gentemot i f

ö

rsta hand den lagstiftning som reglerar skyddet f

ö

r den yttre och inre milj

ö

n och den som reg­lerar transporter i allm

ä

nhet. Under utredningsarbetet har stor vikt lagts vid att denna avgr

ä

nsning skall bli s

å 

klar som m

ö

jligt, s

å

 att delar av g

ä

llande lagstiftning inte on

ö

digtvis rycks ut och dubbelregleringar undviks.

Huvud

ä

ndam

å

let med lagf

ö

rslaget 

ä

r att 

å

stadkomma s

ä

kra transporter av farligt gods. H

ä

rigenom 

ä

r en yttre ram given, n

ä

mligen transporter och farligt gods. Ett annat 

ä

ndam

å

l 

ä

r att, med bibeh

å

llande av en acceptabel s

ä

ker­hetsniv

å

, medverka till att inga on

ö

diga hinder reses i handelsutbytet med andra l

ä

nder. H

ä

rigenom ges annan ram, n

ä

mligen inneh

å

llet i de internationella 

ö

verenskommelserna om transport av farligt gods.

Lagf

ö

rslaget inleds med definitioner av begreppen transport, 1 S-/ och farligt gods, 2 g. I dessa definitioner har de ovan beskrivna ramarna kommit till uttryck. Lagen g

ä

ller s

å

lunda

Prop. 1981/82:94

154

endast f

ö

r f

ö

rflyttning av farligt gods och f

ö

r s

å

dan gods­hantering som sker i s

å

 n

ä

ra samband d

ä

rmed att den b

ö

r ses som en del av f

ö

rflyttningen. Vidare g

ä

ller lagen en­dast transport av gods, som p g a att det inneh

å

ller vissa uppr

ä

knade varuslag, kan orsaka skador vid transport. De uppr

ä

knade varuslagen har egenskaper som enligt allm

ä

n, in­ternationellt bepr

ö

vad erfarenhet kan medf

ö

ra skador vid transport. F

ö

r att gods skall omfattas av lagen, skall det allts

å

: 1. inneh

å

lla n

å

got av de uppr

ä

knade varuslagen, 2. p

ä

 grund d

ä

rav medf

ö

ra risk f

ö

r skada, 3. om det trans­porteras .

Uteslutna fr

å

n lagens till

ä

mplighet 

ä

r godshantering, som inte har samband med transport, samt dels gods som inte inneh

å

ller n

å

got av de uppr

ä

knade varuslagen, dels gods som visserligen inneh

å

ller n

å

got av dessa varuslag, men som trots detta inte kan antas medf

ö

ra skador vid trans­port. Ett 

ä

mne, som kan medf

ö

ra skador f

ö

rst sedan det till

ä

tits verka under l

ä

ngre tid 

ä

n vad en ocks

å

 l

å

ngsam och l

å

ngv

ä

ga transport kan ber

ä

knas p

å

g

å

, utg

ö

r s

å

lunda inte farligt gods i lagens mening.

Sedan begreppen transport och farligt gods avgr

ä

nsats in­st

ä

ller sig genast fr

å

gan: i vilka avseenden erfordras f

ö

rfattningsbest

ä

mmelser f

ö

r att m

å

let s

ä

kra transporter skall kunna uppn

å

s?

F

ö

r att en transport skall ske tryggt och s

ä

kert kr

ä

vs en m

ä

ngd olika f

ö

rsiktighetsm

å

tt och s

ä

kerhets

å

tg

ä

rder r

ö

ran­de t ex navigeringsutrustning, fordons konstruktion och utrustning, farledsutm

ä

rkning och j

ä

rnv

ä

gssignaler, f

ö

rar-utbildning och v

ä

gh

å

llning. Krav i dessa h

ä

nseenden m

å

ste emellertid st

ä

llas alldeles oavsett om det gods som trans­porteras 

ä

r farligt i lagf

ö

rslagets bem

ä

rkelse eller inte. Att uppst

ä

lla s

å

dana krav i den f

ö

reslagna lagstiftningen vore varken l

ä

mpligt eller m

ö

jligt, bl a f

ö

r att det skul­le medf

ö

ra en rad dubbelregleringar. Lagens till

ä

mplighet har d

ä

rf

ö

r inskr

ä

nkts till s

å

dana f

ö

rh

å

llanden som 

ä

r ty­piska  f

ö

r konstellationen farligt gods och transporter. Det

Prop. 1981/82:94

155

ä

r allts

å

 uteslutande de risker denna konstellation kan inneb

ä

ra, som lagen avser att f

ö

rebygga.

Resonemangeti f

ö

reg

å

ende stycke kan 

å

sk

å

dligg

ö

ras'med f

ö

l­jande exempel. Fordonskung

ö

relsen (1972:595) g

ä

ller, med vissa undantag, fordons beskaffenhet och utrustning och kontroll av fordon, 1 

§

. Enligt 7 

§

 kung

ö

relsen f

å

r fordon brukas i trafik endast om det 

ä

r tillf

ö

rlitligt fr

å

n s

ä

ker­hetssynpunkt och i 

ö

vrigt l

ä

mpligt f

ö

r trafik. I efterf

ö

l­jande paragrafer l

ä

mnas f

ö

reskrifter om vad som i dessa h

ä

nseenden skall g

ä

lla f

ö

r vissa slag av fordon. Omfattas ett fordon av fordonskung

ö

relsen, g

ä

ller kung

ö

relsen ocks

å 

om farligt gods transporteras d

ä

ri. Med st

ö

d av lagen om transport av farligt gods kan eraellertid d

ä

rut

ö

ver raeddelas s

ä

dana - och endast s

å

dana - f

ö

reskrifter ora beskaffenhet och utrustning och kontroll av fordon, som betingas av las­tens s

ä

rskilda beskaffenhet.

Ett gr

ä

nsdragningsproblem av speciell karakt

ä

r, som delvis anknyter just till ett transportmedels beskaffenhet och kontrollen av transportmedlet, g

ä

ller sj

ö

transporter av f

ö

rpackat resp of

ö

rpackat gods eller bulklast. (Med f

ö

r­packat gods avses vid sj

ö

transport ocks

å

s

å

dant gods som vid en landtransport betraktas som of

ö

rpackat, t ex lasten i en tankbil). - Tidigare i detta avsnitt har uttalats att lagf

ö

rslaget g

ä

ller transport med alla transportslag. Detta 

ä

r emellertid n

å

got oegentligt. Bulktransport till sj

ö

ss omfattas n

ä

mligen inte av lagf

ö

rslaget, vilket framg

å

r av definitionen av transportmedel i 3 

§

. Sk

ä

len f

ö

r denna in­skr

ä

nkning

ä

r f

ö

ljande.

Vid transport av of

ö

rpackat gods utg

ö

r sj

ä

lva transport­medlet emballage 

å

t godset. N

ä

r of

ö

rpackat gods transpor­teras med ett fartyg kan d

ä

rf

ö

r, med 

ett  

m

å

h

ä

nda f

ö

ga sj

ö

-mannam

ä

ssigt men klarg

ö

rande uttryck, sj

ä

lva fartyget s

ä

gas vara en f

ö

rpackning 

ä

t det transporterade godset. Detta inneb

ä

r att s

ä

kerheten vid s

ä

dana transporter n

ä

stan uteslutande 

ä

r en fr

ä

ga om fartygets konstruktion. Fartygs­konstruktioner och d

ä

rmed sammanh

ä

ngande fr

å

gor utg

ö

r s

å

Prop. 1981/82:94

156

integrerade delar av sj

ö

s

ä

kerhetssystemet att de inte l

å

ter sig utbrytas ur detta. En omfattande dubbelreglering skulle d

ä

rf

ö

r bli en n

ö

dv

ä

ndig konsekvens, om fartygsbulktranspor-terna inte undantogs fr

å

n detta lagf

ö

rslags till

ä

mpningsom­r

å

de. - Ocks

å

en omfattande dubbelreglering kan till n

ö

ds godtas om tillr

ä

ckligt stora f

ö

rdelar st

å

r att vinna d

ä

r­med. S

å

 kan emellertid inte anses vara fallet h

ä

r. Ett av de viktigaste sk

ä

len f

ö

r att sarala alla transportslag i en geraensam lagstiftning 

ä

r, sora tidigare utvecklats, 

ö

nske­m

å

let om en f

ö

rfattningsgrundad bas f

ö

r harmonisering. Det­ta 

ö

nskem

å

l g

ö

r sig dock inte g

ä

llande betr

ä

ffande fartygs-bulktransporterna. Att behovet av harmonisering 

ä

r s

å

 stort beror som bekant p

ä

 de byten av transportslag sora sker un­der de allt vanligare kombinerade transporterna. En far-tygsbulktransport 

ä

r emellertid alltid frist

å

ende och utg

ö

r s

å

lunda inte en del av en integrerad transportkedja p

å

 det s

ä

tt som andra transporter kan g

ö

ra. F

ö

ljaktligen 

ä

r dessa transporter inte ber

ö

rda av de f

ö

reskrifter  ora f

ö

rpackning, m

ä

rkning etc som g

ä

ller f

ö

r andra transportmedel.

7.2.2  Sanktionssystem

F

ö

rfattningf

ö

rslagen innefattar dels bemyndiganden f

ö

r de tre transportmyndigheterna art i olika avseenden meddela f

ö

reskrifter f

ö

r transport av farligt gods, dels bemyndi­ganden f

ö

r tillsynsmyndigheterna att i s

ä

rskilda fall med­dela de f

ö

rel

ä

gganden eller f

ö

rbud som uppenbarligen beh

ö

vs f

ö

r att lagstiftningen skall efterlevas.

Upps

å

tliga eller oaktsamma 

ö

vertr

ä

delser av lagens best

ä

m­melser eller av f

ö

reskrifter som regeringen eller myndig­het meddelat med st

ö

d av lagen f

ö

resl

å

s i ett blankett-straffbud kunna f

ö

ranleda b

ö

ter eller f

ä

ngelse i h

ö

gst ett 

å

r.

Tillsynsmyndigheterna f

ö

resl

å

s f

å

 r

ä

tt att f

ö

rena sina f

ö

rel

ä

gganden eller f

ö

rbud med vite. Har ett f

ö

rel

ä

ggande eller f

ö

rbud inte f

ö

renats med vite, kan den som bryter mot f

ö

rel

ä

ggandet eller f

ö

rbudet enligt f

ö

rslaget f

ä

llas till ansvar.

Prop. 1981/82:94

157

Inte minst n

ä

r det g

ä

ller lagstiftning till skydd f

ö

r den inre och yttre milj

ö

n har det under senare 

å

r vid flera tillf

ä

llen h

ö

jts r

ö

ster f

ö

r sk

ä

rpta sanktioner. I bl a milj

ö

skyddsutredningens bet

ä

nkande (SOU 1978:80) samt brotts­f

ö

rebyggande r

å

dets promemoria (PM 1979:6) Kriminalisering av f

ö

roreningar av milj

ö

n m m har t ex framh

å

llits att brott mot milj

ö

n i st

ö

rre utstr

ä

ckning 

ä

n f n b

ö

r krimina­liseras i brottsbalken, Brb, med h

ä

nsyn till att Brb anses ha h

ö

gre moralbildande effekt 

ä

n specialstraffr

ä

tten.

I andra sammanhang 

å

ter har diskuterats olika metoder att 

å

stadkomma sanktionssystem som riktar sig s

ä

rskilt mot dem som kan ha ekonomisk vinning av brotten. Exempel p

å

 s

å

dana diskussioner finns bl a i bet

ä

nkandena Ren tur, program f

ö

r milj

ö

s

ä

kra sj

ö

transporter (SOU 1979:4 3) och F

ö

retagsb

ö

ter (Ds Ju 1978:5) samt propositionen 1979/80:167 ang

å

ende 

å

t­g

ä

rder mot vattenf

ö

rorening fr

ä

n fartyg.

S

å

dana 

ö

nskem

å

l om effektiva sanktioner g

ö

r sig naturligt­vis g

ä

llande 

ä

ven vid transport av farligt gods. Under ut­redningsarbetet har d

ä

rf

ö

r 

ö

verv

ä

gts ocks

å

andra sanktions­system 

ä

n de konventionella som f

ö

rslaget inneh

å

ller. I f

ö

rsta hand har d

ä

rvid n

å

gon form av avgiftssystem disku­terats. Avgifter kan n

ä

mligen dels riktas mot juridiska personer, dels best

ä

mmas till betydande belopp. Metoden med sanktionsavgifter i st

ä

llet f

ö

r eller vid sidan av straff f

ö

rekommer ocks

å

i viss nyare lagstiftning, t ex i lagen (1972:435) om 

ö

verlastavgift och lagen (1976:666) om p

å­

f

ö

ljder och ingripande vid olovligt byggande. S

å

som konsta­terats ocks

å

 bl a i den f

ö

rutn

ä

mnda propositionen ang

å

ende 

Å

tg

ä

rder mot vattenf

ö

rorening fr

å

n fartyg f

ö

ruts

ä

tter ett avgiftssystem dock att det finns en l

ä

mplig, helst inte f

ö

r komplicerad' grund efter vilken avgiften kan ber

ä

knas. I s

ä­

dana fall d

ä

r avgift eljest skulle vara en l

ä

mplig sanktion mot 

ö

vertr

ä

delser av lagstiftningen ora transport av farligt gods, t ex mot avs

ä

ndare som l

ä

mnar felaktiga uppgifter i instruktioner eller transportdokument, har det inte lyckats att konstruera en s

å

dan ber

ä

kningsgrund.

Prop. 1981/82:94

158

En annan m

ö

jlighet som diskuterats, 

ä

r det system som det ovan anm

ä

rkta f

ö

rslaget om f

ö

retagsb

ö

ter inneb

ä

r. Under remissbehandlingen av f

ö

rslaget till f

ö

retagsb

ö

ter riktades emellertid mycket stark kritik mot f

ö

rslagen och chefen f

ö

r justitiedepartementet har i 1980 

å

rs budgetproposition uttalat att f

ö

rslagen inte utan ytterligare 

ö

verv

ä

ganden torde kunna l

ä

ggas till grund f

ö

r n

å

gra 

å

tg

ä

rder.

Varken avgifter eller f

ö

retagsb

ö

ter 

ä

r p

ä

 nu anf

ö

rda sk

ä

l f n n

å

gra realistiska alternativ.

I justitiedepartementet unders

ö

ks emellertid f n m.

ö

jligheten att, i st

ä

llet f

ö

r att vidareutveckla tanken p

ä

 f

ö

retags­b

ö

ter, bygga ut brottsbalkens f

ö

rverkanderegler. Unders

ö

k­ningen, som avses bli presenterad i en promemoria under h

ö

sten 1980, omfattar ocks

å

 fr

å

gor om n

ä

r, var och hur system med sanktionsavgifter b

ö

r anv

ä

ndas.

Jag vill inte utesluta att resultatet av denna unders

ö

kning blir s

å

dant att det b

ö

r p

å

verka f

ö

revarande lagf

ö

rslag. I avvaktan p

å

 att resultatet f

ö

religger har jag dock stannat f

ö

r att som sanktioner endast f

ö

resl

å

 b

ö

ter, f

ä

ngelse och vite.

Det b

ö

r framh

å

llas, att de verkligt allvarliga missf

ö

rh

å

l­landena i samband med transport av farligt gods i allm

ä

nhet

ä

r straffbara enligt brottsbalken.

7.3  Ikrafttr

ä

dandet

F

ö

r sj

ö

-, luft- och j

ä

rnv

ä

gstransporterna inryramer fr

å

gan om tidpunkt f

ö

r lagf

ö

rslagets ikrafttr

ä

dande och om 

ö

ver­g

å

ngsbest

ä

mmelser inga problem. F

ö

r dessa transportslag inneb

ä

r f

ö

rslagen n

ä

mligen s

ä

gott som uteslutande formella och redaktionella 

ä

ndringar av g

ä

llande r

ä

tt. Varken de f

ö

reskrivande myndigheterna eller den allm

ä

nhet som ber

ö

rs av lagstiftningen torde d

ä

rf

ö

r beh

ö

va s

ä

rskild tid f

ö

r om­st

ä

llning eller anpassning.

Prop. 1981/82:94

159

F

ö

r v

ä

gtransporternas del 

ä

r fr

å

gan emellertid mer kompli­cerad. Dels 

ä

r lagf

ö

rslaget i denna del helt beroende av en ny myndighetsorganisation, dels inneb

ä

r det ocks

å

ma­teriella nyheter betr

ä

ffande transport av vissa varuslag. - I avsnitt 9 framl

ä

ggs f

ö

rslag till 

å

tg

ä

rder sora, om de genomf

ö

rs, avses f

å

 till f

ö

ljd att erforderliga v

ä

gtrans­portf

ö

reskrifter kan f

ö

religga ungef

ä

r samtidigt som den nya rayndigheter tr

ä

der i funktion. Bifalls dessa f

ö

rslag torde inte heller v

ä

gtransporterna inneb

ä

ra n

å

gra st

ö

rre problera. Lagen skulle d

å

 kunna tr

ä

da i kraft f

ö

r alla trans­portslag saratidigt, l

ä

mpligen sedan FGE:s verksamhet kom­mit i g

å

ng. Fr

å

gan huruvida m h t n

ä

ringslivets behov av anpassningstid s

ä

rskilda 

ö

verg

å

ngsbest

ä

mmelser erfordras f

ö

r v

ä

gtransport av vissa varuslag (fr

ä

rast de brandfarliga och explosiva varorna) torde ocks

å

 l

å

ta sig s

ä

kert bed

ö

ma d

ä

.

Leder f

ö

rslagen i avsnitt 9 emellertid inte till beslut torde lagens ikrafttr

ä

dande, i vart fall f

ö

r v

ä

gtransporter­nas del, antingen f

å

 anst

å

 till dess FGE hunnit arbeta frara f

ö

reskrifter eller kombineras med 

ö

verg

å

ngsbest

ä

mmelser av inneb

ö

rd att f

ö

reskrifter f

ö

r v

ä

gtransport av farligt gods som meddelats raed st

ö

d av 

ä

ldre lagstiftning skall g

ä

lla tills vidare.

Nu anf

ö

rda omst

ä

ndigheter medf

ö

r att det b

ö

r 

ö

verl

å

tas 

å

t regeringen att best

ä

mma tidpunkten f

ö

r lagens ikrafttr

ä­

dande, varvid bemyndigandet b

ö

r omfatta r

ä

tt att l

å

ta detta ske etappvis, samt att meddela de 

ö

verg

å

ngsbest

ä

mmelser s

ö

m eventuellt kan komma att beh

ö

vas.

Prop. 1981/82:94

160

8.      F

Ö

LJD

Ä

NDRINGAR I G

Ä

LLANDE F

Ö

RFATTNINGAR

De 1 tidigare avsnitt framlagda f

ö

rslagen om ny lagstift­ning och ny myndighetsorganisation ber

ö

r f

ö

ljande nu g

ä

l­lande lagar, f

ö

rordningar och kung

ö

relser.

1.

lagen (1965:719) om s

ä

kerheten p

ä

 fartyg

2.

f

ö

rordningen (1965:908) om s

ä

kerheten p

å

fartyg

3.

luftfartslagen (1957:297)

4.

luftfartskung

ö

relsen (1961:558)

5.

j

ä

rnv

ä

gstrafikstadgan (1966:202)

6.

kung

ö

relsen (1933:85) ang

å

ende f

ö

rvaring och trans­port till lands av kisellegeringar

7.

lagen (1975:69) om explosiva och brandfarliga varor

8.

f

ö

rordningen (1961:568) om brandfarliga varor

9.

f

ö

rordningen (1949:341) om explosiva varor

10.

kung

ö

relsen (1957:232) med vissa best

ä

mmelser r

ö

ran­de explosiva varor f

ö

r f

ö

rsvarets behov ra m

11.

kung

ö

relsen (1962:500) om brandfarliga varor, som om­h

ä

nderhavas av/krigsmakten/ m m

12.

lagen (1973:329) om h

ä

lso- och milj

ö

farliga varor

13.

kung

ö

relsen (1973:334) om h

ä

lso- och milj

ö

farliga varor

14.

f

ö

rordningen (1975:346) om milj

ö

farligt avfall

15.

l

ä

kemedelsf

ö

rordningen (1962:701)

16.

atomenergilagen (1956:306)

17.

str

å

lskyddslagen (1958:110)

18.

str

ä

lskyddsf

ö

rordningen (1958:652)

19.

kung

ö

relsen (1945:126) om tillf

ä

llig inskr

ä

nkning i r

ä

tten att sj

ö

ledes transportera explosiva varor

20.

f

ö

rordningen (1877:43 s. 1) ang f

ö

rbud mot postbe­fordran av eldfarliga eller explosiva eller fr

ä

tande 

ä

mnen

21.

f

ö

rordningen (1974:35) om internationell v

ä

gtransport av farligt gods

22.

v

ä

gtrafikkung

ö

relsen (1972:603)

Prop. 1981/82:94

161

Betr

ä

ffande flertalet av dessa f

ö

rfattningar har f

ö

rslag till 

ä

ndring eller - i ett fall - upph

ä

vande uppr

ä

ttats, se f

ö

rfattningsf

ö

rslagen 3-14. 

Ä

ndringsf

ö

rslagen kommen­teras i specialmotiveringen (avsnitt 11.3).

I fr

å

ga om lagen och f

ö

rordningen om s

ä

kerheten p

å

 fartyg, j

ä

rnv

ä

gstrafikstadgan och f

ö

rordningen ang f

ö

rbud mot postbefordran av eldfarliga eller explosiva eller fr

ä

tan­de 

ä

mnen har n

å

gra

ä

ndringar inte f

ö

reslagits. Motiven h

ä

rf

ö

r utvecklas nedan.

Lagen och f

ö

rordningen om s

ä

kerheten p

å

 fartyg

Varken lagen eller f

ö

rordningen inneh

å

ller n

å

gra direkta transportbest

ä

mmelser eller bemyndiganden som, avser s

å

dan sj

ö

transport som omfattas av lagen om transport av farligt gods. Sistn

ä

mnda lag skall d

ä

rf

ö

r inte ers

ä

tta, utan komp­lettera, sj

ö

s

ä

kerhetslagstiftningen. P g h

ä

rav och d

å

 2 kap 38 

§

 och 4 kap 9 

§

sj

ö

s

ä

kerhetsf

ö

rordningen inneh

å

ller p

å

pekanden av inneb

ö

rd att det g

ä

ller s

ä

rskilda best

ä

mmel­ser f

ö

r transport av farligt gods 

ä

r n

å

gon 

ä

ndring i sj

ö­

s

ä

kerhetslagstiftningen inte p

å

kallad.

J

ä

rnv

ä

gstrafikstadgan

Lagen om transport av farligt gods p

å

verkar inte den skyl­dighet att fastst

ä

lla normalvillkor bl a f

ö

r transport av farligt gods som enligt j

ä

rnv

ä

gstrafikstadgan

å

vilar j

ä

rn­v

ä

g, se h

ä

rom n

ä

rraare avsnitt 3.2.2. N

å

gon 

ä

ndring i stad­gan beh

ö

vs d

ä

rf

ö

r inte. Efter ikrafttr

ä

dandet av lagen om transport av farligt gods torde en j

ä

rnv

ä

g kunna fullg

ö

ra sin skyldighet enligt stadgan genom att i sina normalvill­kor h

ä

nvisa till lagen och med st

ö

d d

ä

rav meddelade f

ö

re­skrifter.

11    Riksdagen 1981/82. 1 saml. Nr 94

Prop. 1981/82:94

162

F

ö

rordningen med f

ö

rbud mot postbefordran av eldfarliga

eller explosiva eller fr

ä

tande 

ä

mnen_____________________ 

Postbefordran behandlas inte s

ä

rskilt i lagen om trans­port av farligt gods. Att direkt inlemma den traditionella typen av postbefordran i det f

ö

reslagna regelsystemet skul­le n

ä

mligen medf

ö

ra o

ö

verstigliga praktiska problem. N

å

got f

ö

rslag till 

ä

ndring i rubricerade f

ö

rfattning, sora delvis 

ä

r grunden f

ö

r postverkets egna best

ä

mmelser i poststadgan och pakettaxan, framl

ä

ggs d

ä

rf

ö

r inte. Tidigare har n

ä

mnts (avsnitt 3.2.6) att man inora postverket f n arbetar med att komplettera och modernisera de s

ä

rskilda f

ö

reskrifter­na f

ö

r postbefordran av farligt gods samt att man d

ä

rvid str

ä

vat efter en anknytning till RAR, eftersom RAR 

ä

r det mest restriktiva transportreglementet. N

ä

r resultatet av detta arbete f

ö

religger b

ö

r

ö

verv

ä

gas - l

ä

mpligen av trans­portmyndigheterna i samr

å

d med postverket - huruvida gene­rella undantag fr

å

n lagen om transport av farligt gods b

ö

r g

ö

ras f

ö

r postbefordran av traditionell typ. Detta f

ö

ran­leder att s

ä

rskilda 

ö

verg

å

ngsbest

ä

mmelser till lagen kan bli erforderliga i fr

å

ga om postbefordran.

F n 

ä

r postbefordran formellt undantagen endast fr

ä

n till-l

ä

rapningsomr

å

det f

ö

r f

ö

rordningarna om explosiva och brandfarliga varor.

Ö

vrigt

Ut

ö

ver de ovan uppr

ä

knade 22 f

ö

rfattningarna ber

ö

rs ett antal verksinstruktioner, i f

ö

rsta hand industriverkets och transportr

å

dets, samt myndighetskung

ö

relser o dyl.

Prop. 1981/82:94

163

9.     GENOMF

Ö

RANDET

I avsnitt 4 och 5 har principerna f

ö

r en ny myndighetsor­ganisation angivits. Jag f

ö

resl

å

r att en organisations­kommitt

é

 tillkallas f

ö

r att n

ä

rmare utforma den nya orga­nisationen i enlighet med dessa principer.

Som tidigare framh

å

llits

ä

r tanken den att FGE, sj

ö

farts­verket och luftfartsverket med st

ö

d av lagen om transport av farligt gods i princip skall s

ä

tta best

ä

mmelserna i ADR, RID, IMDG-koden och RAR i kraft f

ö

r svenskt vidkomman­de. F

ö

r j

ä

rnv

ä

gs-, sj

ö

- och flygtransporterna inneb

ä

r det­ta inte n

å

gra egentliga 

ä

ndringar i f

ö

rh

å

llande till vad som redan g

ä

ller. I regelverken f

ö

r dessa transportslag torde endast marginella 

ä

ndringar av i huvudsak formell karakt

ä

r bli n

ö

dv

ä

ndiga om och n

ä

r lagen om transport av farligt gods tr

ä

der i kraft.

F

ö

r v

ä

gtransporterna 

ä

r situationen en helt annan. Befint­liga f

ö

reskrifter 

ä

r i m

ä

nga avseenden f

ö

r

å

ldrade och inte alls anpassade efter ADR s

å

som f

ö

rutsattes d

ä

 riktlinjerna f

ö

r den nuvarande ordningen fastslogs i samband med Sveriges tilltr

ä

de till ADR 

å

r 1973. F

ö

r ett antal varu­slag saknas best

ä

mmelser helt.

Ansvaret f

ö

r v

ä

gtransportf

ö

reskrifterna skall enligt f

ö

r­slaget 

å

vila FGE. Om FGE inora rimlig tid skall kunna till­godose det mycket stora uppd

ä

mda behovet av f

ö

reskrifter kr

ä

vs st

ö

rre resurser 

ä

n som angivits i avsnitt 5.4. Sedan en modernisering och komplettering av f

ö

reskrifterna v

ä

l skett, kommer resursbehovet dock att minska till den an­givna niv

å

n.

En m

ö

jlighet att komma till r

ä

tta med detta problem 

ä

r att under ett 

ö

verg

å

ngsskede st

ä

lla extra resurser till FGE:s f

ö

rfogande. Vissa obestridliga nackdelar 

ä

r dock f

ö

renade med ett s

å

dant f

ö

rfarande. M

ö

jligheterna att rekrytera kompetent personal f

ö

r kortare tid torde s

å

lunda vara ytterst begr

ä

nsad. 

Ä

ven om FGE:s resurser f

ö

rst

ä

rktes

Prop. 1981/82:94

164

under inledningsskedet skulle vidare ett modernt regel­verk f

ö

r v

ä

gtransporterna l

å

ta v

ä

nta p

å

 sig 

ä

nnu l

å

ng tid.

Som framg

å

r av det anf

ö

rda p

å

verkar fr

å

gan ora uppl

ä

ggning­en av arbetet med v

ä

gtransportf

ö

reskrifterna FGE:s funk­tioner b

å

de i initialskedet och senare. Framf

ö

r allt under 

ö

verg

å

ngsperioden mellan det nuvarande systemet med pro-duktkontrollorienterade s

ä

kerhetsf

ö

reskrifter och det av mig f

ö

reslagna transportanknutna koramer ett stort antal problera av n

ä

ra nog eng

å

ngskarakt

ä

r att kr

ä

va en oraedelbar l

ö

sning. S

ä

ttet att 

å

stadkomma denna p

å

verkar utan tvekan FGE:s organisation. Jag f

ö

resl

å

r d

ä

rf

ö

r att den ovan f

ö

r­ordade organisationskommitt

é

n samtidigt ser 

ö

ver i vilken utstr

ä

ckning nu g

ä

llande, med st

ö

d av produktkontrollf

ö

r-fattningarna meddelade f

ö

reskrifter f

ö

r v

ä

gtransporter kan och b

ö

r nyttjas som f

ö

reskrifter enligt lagen ora transport av farligt gods samt i f

ö

rekommande fall utarbetar nya f

ö

reskrifter. - Det skulle v

ä

sentligt f

ö

rb

ä

ttra f

ö

ruts

ä

tt­ningarna f

ö

r s

å

v

ä

l FGE:s som transportintressenternas ar­bete om resultatet av en s

å

dan 

ö

versyn kan f

ö

religga n

ä

r FGE startar sin verksamhet.

Enligt min mening b

ö

r f

ö

rslagen i detta bet

ä

nkande kunna tr

ä

da i kraft den 1 januari 1982.

Prop. 1981/82:94

165

10.    RESURSBER

Ä

KNING

De presenterade f

ö

rslagen om ett samlat myndighetsansvar, en effektivare tillsyn och samordnande best

ä

mmelser f

å

r konsekvenser f

ö

r s

å

v

ä

l stat och koramun som f

ö

r f

ö

retag och enskilda. Vissa effekter, t ex f

ö

r

ä

ndringar i antalet tj

ä

nster vid en myndighet, l

å

ter sig t

ä

mligen enkelt ber

ä

k­nas, medan andra sv

å

rligen kan m

ä

tas beloppsra

ä

ssigt. Detta g

ö

r att resursber

ä

kningen 

ä

r os

ä

ker.

F

ö

r den statliga sektorn inneb

ä

r f

ö

rslaget ora FGE att trans­portr

å

det tillf

ö

rs tio tj

ä

nster. Kostnaderna f

ö

r dessa tio tj

ä

nster b

ö

r.uppv

ä

gas av motsvarande besparingar hos de myn­digheter som avlastas genom utredninasf

ö

rslaaen. Nettobe­lastningen p

ä

 den statliga sektorn f

ö

rblir cl

ä

rf

ö

r i stort of

ö

r

ä

ndrad.

F

ö

rslagen p

å

 tillsynsomr

ä

det inneb

ä

r nyheter fr

ä

mst i fr

ä­

ga om polisen, tullen och spr

ä

ng

ä

mnesinspektionen. Nyheter­na best

å

r i att dessa myndigheter f

å

r vidgade befogenheter snarare 

ä

n nya arbetsuppgifter. Den tillsyn sora polis och tull f

ö

resl

ä

s utf

ö

ra avses ske stickprovsvis i samband med 

ö

vrig trafik

ö

vervakning. Spr

ä

ng

ä

mnesinspektionens roll blir att komplettera tillsynen som teknisk expertmyndighet. N

å

gra 

ö

kade resurser torde d

ä

rf

ö

r inte beh

ö

va tillf

ö

ras dessa rayndigheter.

F

ö

r den kommunala sektorn torde f

ö

rslagen inneb

ä

ra en viss avlastning.

N

ä

r det g

ä

ller den privata sektorn slutligen, dvs alla dem som i den praktiska hanteringen kommer i kontakt raed trans­porter av farligt gods kommer f

ö

rslagen att medf

ö

ra bespa­ringar. Genom att transportf

ö

reskrifterna blir mer samlade, modernare och b

ä

ttre internationellt anpassade kommer arbe­tet med transport av farligt gods n

ä

mligen att v

ä

sentligt f

ö

renklas. Exempel p

å

 s

å

dana f

ö

renklingar 

ä

r att 

å

tskill­nad inte l

ä

ngre skall beh

ö

va g

ö

ras mellan ADR-transporter och inhemska v

ä

gtransporter samt att utbildningsverksamhet

Prop. 1981/82:94

166

p

å

 omr

å

det blir mindre komplicerad. Dessutom inneb

ä

r f

ö

r­slagen f

ö

renklingar i fr

å

ga om val av emballage och trans­ports

ä

tt. Genom inr

ä

ttandet av FGE kommer allm

ä

nheten ocks

å 

kunna g

ö

ra tidsvinster, eftersom det inneb

ä

r att raan i forts

ä

ttningen i 

ö

kad utstr

ä

ckning kan v

ä

nda sig till en myndighet.

Ä

ven de samh

ä

llsekonomiska effekterna b

ö

r beaktas. Huvudsyf­tet med f

ö

rslagen 

ä

r att skapa s

ä

krare transporter av far­ligt gods. Konsekvenserna f

ö

r samh

ä

llet - f

ö

rutom person­skador - har visat sig kunna bli enorma, t ex f

ö

rst

ö

rda vattent

ä

kter och utrymda st

ä

der. Olyckor sker dock rela­tivt s

ä

llan. I vilken omfattning utredningsf

ö

rslagen bi­drar till att h

ö

ja s

ä

kerheten 

ä

r sv

å

rt att m

ä

ta. En en­hetlig lagstiftning, ett samordnat myndighetsansvar och en effektivare tillsyn ger dock en rad f

ö

ruts

ä

ttningar f

ö

r s

ä

kra och rationella transporter som nu saknas.

Prop. 1981/82:94

167

11.  SPECIALMOTIVERING TILL F

Ö

RFATTNINGSF

Ö

RSLAGEN

11.1  Lagen om transport av farligt gods

1 

§

F

ö

rsta stycket. F

ö

r att omfattas av lagen skall en trans­port dels avse gods enligt 2 

§

, dels utf

ö

ras med n

å

got av transportmedlen enligt 3 

§

.

En godstransport inneb

ä

r en f

ö

rflyttning av godset. F

ö

r­flyttningen f

ö

ruts

ä

tter att ett antal andra hanteringsmo-raent utf

ö

rs, s

å

sora lastning, stuvning och s

ä

kring av godset. F

ö

r att f

ö

rflyttningen skall vara meningsfull f

ö

ruts

ä

tts vidare att godset lossas. Ofta kan en p

å

b

ö

rjad f

ö

rflytt­ning inte slutf

ö

ras i ett sammanhang. Uppeh

å

ll av varieran­de l

ä

ngd f

ö

rekomraer s

å

lunda, varvid godset f

ö

rvaras i av­vaktan p

å

 vidare befordran. Arbetsraoment av nu n

ä

mnd karak­t

ä

r har ett s

å

 starkt samband med sj

ä

lva f

ö

rflyttningen att praktiska sk

ä

l talar f

ö

r att de inte ses som sj

ä

lvst

ä

ndiga moment utan som delar av en transport och 

ä

ven regleras i samband d

ä

rmed. Lagen f

ö

resl

å

s d

ä

rf

ö

r omfatta inte endast f

ö

rflyttning av farligt gods utan 

ä

ven s

å

dan lastning, lossning, f

ö

rvaring och annan hantering, som utg

ö

r ett led i f

ö

rflyttningen. - Lagen f

ö

resl

å

s med andra ord g

ä

lla fr

å

n det 

ö

gonblick en vara h

ä

mtas p

å

 avs

ä

ndarens lager till det 

ö

gonblick den lossats hos mottagaren.

Andra stycket. - Ett av sk

ä

len till att kringg

ä

rda trans­port av farligt gods med s

ä

kerhetsf

ö

reskrifter 

ä

r att tredje mans intressen m

å

ste skyddas. Ber

ö

rs inte tredje man av transporten bortfaller detta sk

ä

l. I detta stycke f

ö

resl

å

s d

ä

rf

ö

r att undantag g

ö

rs f

ö

r vissa s k interna transporter. En transport som sker endast inom ett omr

å

de d

ä

r tillverkning, lagring eller f

ö

rbrukning av farligt gods 

ä

ger rum omfattas s

å

lunda inte av lagf

ö

rslaget under

Prop. 1981/82:94

168

f

ö

ruts

ä

ttning att tredje man - dvs allm

ä

nhetens - intres­sen inte 

ä

r hotade. Transportstr

ä

ckans l

ä

ngd har d

ä

rvid mindre betydelse 

ä

n graden av avskildhet. Att en transport har nu angivna begr

ä

nsade karakt

ä

r minskar i och f

ö

r sig inte riskerna f

ö

r dem sora utf

ö

r transporten eller f

ö

r mil­j

ö

n. F

ö

reskrifter till f

ö

rebyggande av dessa risker 

å

ter­finns emellertid i annan skyddslagstiftning.

F

ö

r interna transporter som g

å

r 

ä

ven 

ö

ver l

ä

ngre och mer oskyddade str

ä

ckor kan det ibland te sig 

ö

verdrivet att anv

ä

nda hela det s

ä

kerhetssystem som avses g

ä

lla f

ö

r trans­port av farligt gods i allra

ä

nhet. F

ö

r s

å

dana fall finns m

ö

jlighet till dispens enligt 6 

§

. I en del fall, varvid, fr

ä

mst transporterna inom jordbruket 

å

syftas, kan antas att de kvantiteter farligt gods som ber

ö

rs av den enskilda transporten ofta

ä

r s

ä

 sm

å

, att den ansvariga transport­myndigheten f

å

r f

ö

ruts

ä

ttas f

ö

reskriva att de inte utg

ö

r farligt gods i lagens bem

ä

rkelse.

Begr

ä

nsningen i andra stycket torde ha betydelse i f

ö

rsta hand f

ö

r landtransporterna. N

ä

rmare f

ö

reskrifter f

ö

r verk­st

ä

lligheten d

ä

rav f

å

r d

ä

rf

ö

r 

ö

verl

ä

mnas 

ä

t FGE att med­dela.

2 

§

Ett viktigt m

å

l f

ö

r arbetet med att 

å

stadkomma en nationell lagstiftning om transport av farligt gods 

ä

r att uppn

å 

st

ö

rsta m

ö

jliga harmonisering med de internationella reg­lerna. I detta h

ä

nseende 

ä

r best

ä

mningen av begreppet far­ligt gods central. N

å

gon skillnad mellan den nationella och internationella uppfattningen om vad som i transport­sammanhang utg

ö

r farligt gods f

ö

religger knappast. Inte heller i f

ö

rh

å

llande till de internationella regelverken b

ö

r d

ä

rf

ö

r n

å

gra skillnader finnas. - Lagen f

ö

resl

å

s d

ä

rf

ö

r g

ä

lla endast transport av gods som omfattas av de internationella 

ö

verenskommelser om transport av farligt gods som Sverige bitr

ä

tt eller eljest accepterat.

De internationella reglerna f

ö

r samtliga transportslag

Prop. 1981/82:94

169

bygger nuriiera p

å

FN-rekommendationernas klassindelning. Uppr

ä

kningen av varuslag i 2 

§

 anknyter d

ä

rf

ö

r till klass­rubrikerna i FN-rekommendationerna. Den har ocks

å

anpassats till vissa s

ä

rdrag i ADR och RID respektive RAR. S

å

lunda har v

ä

mjeliga varor vilka rubriceras s

ä

rskilt i ADR och RID, men inte i FN-rekomendationerna, IMDG-koden eller RAR, medtagits i uppr

ä

kningen. - Endast RAR upptar magne­tiskt material som farligt gods. Magnetiskt material skiljer sig fr

å

n 

ö

vriga varuslag genom att det inte i sig 

ä

r skadebringande utan kan utl

ö

sa skadliga effekter p

ä 

transportmedlets navigeringsutrustning. F

ö

r att uppn

å ö

verensst

ä

mmelse raed de internationella luftfartsbest

ä

m-raelserna f

ö

resl

ä

s lagen omfatta 

ä

ven magnetiskt material.

Uppr

ä

kningen 

ä

r utt

ö

mmande. Varuslag, som representerar andra risker 

ä

n dem som de f

ö

rtecknade g

ö

r, omfattas s

å­

ledes inte av lagf

ö

rslaget.

De uppr

ä

knade varuslagen

ä

r inte lika farliga i alla sam­manhang. Riskerna de representerar varierar t ex med m

ä

ngden, med typen av transportmedel eller med arten av gods med vilket de sammanlastas. I en viss m

ä

ngd och transporterat raed ett visst transportmedel kan s

å

ledes gods inneh

å

llande n

å

got av varuslagen vara helt ofarligt. Ytterligare ett rekvisit m

å

ste d

ä

rf

ö

r vara uppfyllt f

ö

r att godset skall anses farligt i lagens mening, n

ä

mligen att det p g a sina egenskaper kan medf

ö

ra skador vid transport eller - med syftning p

å

 det magnetiska materia­let - p

å

verka transportmedlets s

ä

kra framf

ö

rande.

Lagen f

ö

resl

ä

s allts

å

g

ä

lla endast s

å

dant gods som om­fattas av de internationella 

ö

verenskommelserna om trans­port av farligt gods. En nackdel 

ä

r f

ö

renad med en s

ä

strikt internationell anpassning. Det kan n

ä

mligen inte uteslutas att transport av andra varuslag 

ä

n de som ryms inom dessa 

ö

verenskommelser kan beh

ö

va regleras som ett led i den nationella produktkontrollen. Ett exempel h

ä

rp

å ä

r varor, som inneh

å

ller polyklorerade bifenyler, PCB, och som p

ä

 grund d

ä

rav har h

ä

lso-eller milj

ö

farliga egen-

Prop. 1981/82:94

170

skaper. De farliga egenskaperna hos PCB hinner normalt inte g

ö

ra sig g

ä

llande under en transport eftersom expo­neringstiden

ä

r f

ö

r kort. Varor som anses farliga endast p g a att de inneh

å

ller PCB omfattas d

ä

rf

ö

r inte av 

ö

ve­renskommelserna eller lagf

ö

rslaget. D

ä

remot omfattas han­tering, inklusive transport, av PCB-varor av lagen om hSlso- och milj

ö

farliga varor. Den nackdel det inneb

ä

r att transportf

ö

reskrifter kan komma att finnas ocks

å

 inom ramen f

ö

r annan nationell lagstifning f

å

r dock anses vara uppv

ä

gd av f

ö

rdelarna raed en internationell anpassning.

Det f

ö

rtj

ä

nar att s

ä

rskilt p

å

pekas att milj

ö

farligt av­fall enligt f

ö

rordningen (1975:346) om milj

ö

farligt av­fall praktiskt taget alltid ocks

å

ä

r farligt gods enligt s

å

v

ä

l nu g

ä

llande som den h

ä

r f

ö

reslagna lagstiftningen om transport av farligt gods. Detta inneb

ä

r att f

ö

r trans­port av milj

ö

farligt avfall, som ocks

å

ä

r farligt gods, galler dels denna lag, dels f

ö

rordningen om milj

ö

farligt avfall. Sistn

ä

mnda f

ö

rordning inneh

å

ller best

ä

mmelser om bl a krav p

å

 s

ä

rskilt tillst

å

nd f

ö

r den som yrkesm

ä

ssigt transporterar milj

ö

farligt avfall p

å

v

ä

g.

2

§

 anger ramen f

ö

r vad som 

ä

r farligt gods. N

ä

rraare be­st

ä

mmelser om vad som i skilda transportsituationer skall f

ö

rst

å

s med de iippr

ä

knade varuslagen f

ö

resl

å

s bli 

ö

ver­l

ä

mnat till de tre transportmyndigheterna att meddela. Be­myndigande h

ä

rtill l

ä

mnas i f

ö

rordningen med st

ö

d av 5 

§ 

lagf

ö

rslaget.

3

§

Punkten 1. Lagen f

ö

resl

ä

s g

ä

lla ett vidare transportmedels­begrepp 

ä

n ADR g

ö

r.

ADR g

ä

ller f

ö

r fordon, som f

ö

r -framdrivande p

å

 v

ä

g 

ä

r f

ö

r­sett med motor och icke l

ö

per p

å

 skenor eller har f

ö

rbin­delse med elektrisk ledning och som normalt anv

ä

nds f

ö

r befordran av personer eller gods, f

ö

r motorfordon, som 

å

tf

ö

ljs av en p

ä

h

ä

ngsvagn samt f

ö

r sl

ä

pfordon, dvs varje fordon som 

ä

r byggt f

ö

r koppling till motorfordon

Prop. 1981/82:94

171

(Artikel 1 a) av ADR j

ä

mf

ö

rd med artikel 4 av konventionen den 19 september 1949 om v

ä

gtrafik).

Den f

ö

reslagna lagens giltighet inskr

ä

nker sig emellertid inte till motordrivna fordon eller till fordon avsedda f

ö

r v

ä

gtrafik utan omfattar alla slags fordon sora anv

ä

nds f

ö

r transport p

ä

 v

ä

g eller i terr

ä

ngen. Beteckningen for­don anv

ä

nds i samma betydelse som i v

ä

gtrafikkung

ö

relsen (1972:603), n

ä

mligen anordning p

å

 hjul, band, medar eller liknande som 

ä

r inr

ä

ttad f

ö

r f

ä

rd p

ä

 marken och ej l

ö

per p

å

 skenor.

Sin st

ö

rsta betydelse har naturligtvis lagf

ö

rslaget f

ö

r den fordonskategori som omfattas ocks

å

 av ADR, dvs i hu­vudsak bilar och s

å

dana sl

ä

pfordon som kan kopplas till dem.

Ö

vriga fordonsslag torde f

ö

rh

å

llandevis s

ä

llan komma i fr

ä

ga f

ö

r transport av farligt gods. I den m

å

n de g

ö

r det, torde vidare de transporterade kvantiteterna ofta vara s

å 

sm

å

 att FGE f

å

r f

ö

ruts

ä

ttas f

ö

reskriva att det inte 

ä

r fr

ä

ga om farligt gods i lagens mening.

Det l

ä

mpliga i att mot denna bakgrund 

ö

ver huvudtaget l

å

ta lagf

ö

rslaget omfatta sistn

ä

mnda fordonsslag kan naturligt­vis diskuteras. Transport av farligt gods med t ex h

ä

st­skjuts, paketcykel eller terr

ä

ngfordon inneb

ä

r emellertid samma risker som transport med t ex lastbil. 

Ä

ven om spe­cialf

ö

reskrifter f

ö

r dessa ovanligare transportmedel inte anses p

å

kallade b

ö

r i vart fall de allm

ä

nna aktsamhetskra-ven g

ä

lla 

ä

ven f

ö

r dem.

Punkt 4.  Betr

ä

ffande sj

ö

transporterna f

ö

resl

å

s lagen g

ä

l­la endast transport av f

ö

rpackat gods och allts

å

 inte f

ö

r bulktransporter. Sk

ä

len till denna begr

ä

nsning har redovi­sats i den allm

ä

nna motiveringen. Lagens till

ä

mpningsomr

å­

de avses med andra ord komma att helt 

ö

verensst

ä

mma raed IMDG-kodens.

Prop. 1981/82:94

172

Begreppet bulk har delvis olika inneb

ö

rd vid land- och sj

ö­

transporter. En bulklast i t ex en bil p

å

 v

ä

g blir i det 

ö

gonblick bilen k

ö

rts orabord p

å

 ett fartyg f

ö

rpackad last. Sj

ä

lva bilen utg

ö

r n

ä

mligen i f

ö

rh

å

llande till fartyget en f

ö

rpackning. Gods i containrar, flyttbara tankar eller v

ä

g-eller j

ä

rnv

ä

gsfordon 

ä

r allts

å

 i sj

ö

fartssammanhang gods i f

ö

rpackad form. Formuleringen i punkt 4 kan med h

ä

nsyn h

ä

r­till tyckas vara en on

ö

dig uppr

ä

kning av synonymer. Uppr

ä

k­ningen har emellertid valts f

ö

r att missf

ö

rst

å

nd ang

å

ende begreppet f

ö

rpackad form skall  undvikas.

Lagf

ö

rslaget, liksom IMDG-koden, g

ä

ller fartyg vari trans­porteras gods i f

ö

rpackad form, 

ä

ven om i fartyget samti­digt transporteras of

ö

rpackat gods.

4

§

F

ö

rsta stycket har till syfte att ge lagen samma geografiska till

ä

mpningsomr

å

de som lagen om s

ä

kerheten p

å

 fartyg resp luftfartslagen. Med "svenskt fartyg" och "svenskt luftfartyg" skall d

ä

rf

ö

r f

ö

rst

å

s detsamma som i sj

ö

s

ä

kerhetslagen resp luftfartslagen.

I den utstr

ä

ckning f

ö

rsvarsmakten transporterar eller l

å

ter transportera farligt gods med civila transportmedel eller eljest i sammanhang som inte skiljer sig fr

å

n det civila samh

ä

llet saknas anledning att generellt betrakta f

ö

rsvars­maktens transporter annorlunda 

ä

n transporter i allm

ä

nhet. Transporter med 

ö

rlogsfartyg eller milit

ä

ra luftfartyg sker emellertid under s

ä

speciella betingelser att s

ä

ker­hetsf

ö

reskrifterna f

ö

r dem inte sj

ä

lvklart skall vara de­samma, om 

ä

n inte mindre orafattande, som f

ö

r 

ö

vriga trans­porter. Huvudsakligen i enlighet med vad som g

ä

ller betr

ä

f­fande sj

ö

s

ä

kerhetslagen och luftfartslagen f

ö

resl

ä

s d

ä

rf

ö

r fr

å

gan om denna lags till

ä

m.pning p

ä

transporter med 

ö

rlogs­fartyg eller milit

ä

ra luftfartyg vara beroende av f

ö

rord­nande fr

å

n regeringen.

Prop. 1981/82:94

173

6 5

F

ö

rsta stycket. Lagf

ö

rslaget reglerar transport av farligt gods. Detta 

ä

mnesomr

å

de

ä

r till art och omfattning s

å

dant att d

ä

ri ryms otaliga kombinationer av gods, transport­medel och andra transportf

ö

ruts

ä

ttningar. Med denna komple­xitet 

ä

r det ofr

å

nkomligt att situationer kan uppst

å

, d

ä

r det m

å

ste anses befogat att medge undantag fr

å

n lagens till

ä

mpning. Regeringen eller myndighet som regeringen ut­ser f

ö

resl

ä

s d

ä

rf

ö

r f

å

 m

ö

jlighet att f

ö

rordna om undantag fr

å

n lagens till

ä

mpning p

å

 enstaka transport eller p

ä

 visst slag av transporter. En f

ö

ruts

ä

ttning f

ö

r att denna m

ö

jlig­het skall f

ä

 utnyttjas b

ö

r dock naturligtvis alltid vara att rimliga krav p

ä

 s

ä

kerhet 

ä

nd

å

ä

r tillgodosedda.

Andra stycket. Med undantag f

ö

r transporter med 

ö

rlogsfar­tyg och milit

ä

ra luftfartyg f

ö

resl

ä

s lagen bli generellt till

ä

mpligt p

å

 alla transporter av farligt gods, allts

å ä

ven p

å

 f

ö

rsvarsmaktens transporter. M

ö

jlighet b

ö

r dock finnas f

ö

r regeringen eller myndighet som regeringen utser att f

ö

rordna om undantag fr

å

n lagens till

ä

mpning p

å

 f

ö

r­svarsmakten. P

ä

 samma s

ä

tt som betr

ä

ffande den allm

ä

nna dispensm

ö

jligheten enligt f

ö

rsta stycket, b

ö

r f

ö

ruts

ä

tt­ningen f

ö

r s

å

dant undantag vara att rimliga krav p

å

 s

ä

ker­het 

ä

nd

å

ä

r tillgodosedda. Detta torde i allm

ä

nhet vara fallet f

ö

r s

å

dana transporter som sker under ledning av milit

ä

rbef

ä

l eller annan av f

ö

rsvarsmyndighet f

ö

rordnad per­son, dvs s

å

dana transporter som f n 

ä

r undantagna fr

å

n ex-plosivvaruf

ö

rordningens till

ä

mpning.

7  och 8 

§§

I dessa paragrafer anges under vilka f

ö

ruts

ä

ttningar trans­port av farligt gods f

å

r ske.

7 

§

, andra stycket innefattar en erinran om det i och f

ö

r sig sj

ä

lvklara f

ö

rh

å

llandet att best

ä

mmelser i internatio­nella 

ö

verenskommelser om transport av farligt gods, som Sverige bitr

ä

tt, skall g

ä

lla f

ö

r transporter som omfattas av 

ö

verenskommelserna.

Prop. 1981/82:94

174

9  

§

Som tidigare anf

ö

rts har det mest 

ä

ndam

å

lsenliga tillv

ä

ga­g

å

ngss

ä

ttet vid regleringen av transport av farligt gods befunnits vara, att f

ö

reskrifter f

ö

r s

å

dana transporter meddelas av regeringen eller myndighet som regeringen utser inom ramar som riksdagen best

ä

mt. Genom f

ö

revarande para­graf delegeras i enlighet h

ä

rmed till regeringen eller myn­dighet som regeringen utser, r

ä

tten och skyldigheten att meddela de f

ö

reskrifter f

ö

r transport av farligt gods som beh

ö

vs f

ö

r att transports

ä

kerhetskraven enligt 7 

§

 skall anses uppfyllda.

10  

§

Vissa transporter representerar s

å

 stora risker att inte ens de mest rigor

ö

sa f

ö

reskrifter kan neutralisera risken till en godtagbar niv

å

. S

ä

dana transporter b

ö

r kunna helt f

ö

rbjudas. Andra transporter 

å

ter 

ä

r inte s

ä

 riskfyllda sora nyss sagts, men inneb

ä

r 

ä

nd

å

 s

ä

dana risker ut

ö

ver det vanliga att de, 

ä

ven om eljest f

ö

reskrivna villkor uppfyllts, inte b

ö

r f

å

 f

ö

rekomma utan att s

ä

rskilt tillst

å

nd d

ä

rtill givits eller l

ä

mplig myndighet underr

ä

ttats om att trans­porten skall 

ä

ga rum.

I denna paragraf f

ö

resl

å

s d

ä

rf

ö

r att regeringen eller myn­dighet, som regeringen utser, f

å

r r

ä

tten att f

ö

reskriva krav p

å

 tillst

å

nd f

ö

r eller f

ö

rhandsanm

ä

lan om eller att f

ö

rbjuda visst slag av transporter. Krav p

å

 tillst

å

nd eller f

ö

rhandsanm

ä

lan och i 

ä

n h

ö

gre grad f

ö

rbud inneb

ä

r stora ingrepp i de ber

ö

rdas handlingsfrihet. Med h

ä

nsyn h

ä

rtill f

ö

resl

å

s att f

ö

reskrifter h

ä

rom skall kunna komma i fr

ä

ga endast n

ä

r det 

ä

r av s

ä

rskild betydelse fr

ä

n s

ä

kerhetssyn­punkt.

Utg

å

ngspunkten f

ö

r f

ö

reskrifter enligt paragrafen b

ö

r vara arten av det gods som 

ä

r ifr

å

ga. Samtliga transportf

ö

rut­s

ä

ttningar b

ö

r dock kunna medtas i bed

ö

mningen, s

å

ledes

ä

ven t ex avsett transportmedel och avsedd f

ä

rdstr

ä

ckas l

ä

ngd. Detta inneb

ä

r att tillst

å

ndskrav eller f

ö

rbud kan avse inte bara visst gods - generellt eller i vissa kvanti­teter - utan 

ä

ven transport av godset med visst transport­medel .

Prop. 1981/82:94

175

F

ö

reskrifter om tillst

å

ndsplikt avses komma i fr

å

ga f

ö

r transporter, f

ö

r vilka s

ä

rskild f

ö

rsiktighet b

ö

r iakttas, t ex transporter av radioaktiva eller explosiva varor. L

ä

mpligen b

ö

r tillst

å

nd d

ä

rf

ö

r kunna f

ö

renas med f

ö

re­skrifter om speciella f

ö

rsiktighetsm

å

tt s

å

som nyttjande av viss f

ä

rdv

ä

g m m.

F

ö

rhandsanm

ä

lan b

ö

r komma i fr

å

ga f

ö

r s

å

dana transporter d

ä

r tillst

å

ndskrav 

ä

r f

ö

r ingripande men d

ä

r det fr

å

n transports

ä

kerhetssynpunkt

ä

nd

å

 f

ö

religger ett befogat intresse f

ö

r allm

ä

nna organ, t ex polismyndighet eller brandf

ö

rsvar, att k

ä

nna till transporterna.

I detta sarrananhang b

ö

r p

å

pekas, att l

ä

nsstyrelse enligt 147 och 148 C

§

 v

ä

gtrafikkung

ö

relsen (1972:603) kan meddela lokal trafikf

ö

reskrift om f

ö

rbud mot trafik med fordon med last av farligt gods. S

å

dant f

ö

rbud kan avse viss v

ä

g, viss v

ä

gstr

ä

cka eller samtliga v

ä

gar inom visst omr

å

de.

12 och 13 

§§

I dessa paragrafer ges tillsynsmyndigheterna de befogenheter som beh

ö

vs f

ö

r att kontrollen 

ö

ver efterlevnaden av best

ä

m­melser om. transport av farligt gods skall bli m

ö

jlig.

Motsvarighet till paragraferna finns i annan lagstiftning av liknande karakt

ä

r, t ex i arbetsmilj

ö

lagen (1977:1160) och lagen (1973:329) om h

ä

lso- och milj

ö

farliga varor.

ä

rskilt_om 2:-_

§

- 

befogenheter som genom denna paragraf tillerk

ä

nns tillsynsmyndigheterna skall skiljas fr

å

n de be­fogenheter att meddela f

ö

reskrifter till allm

ä

n efterr

ä

t­telse som regeringen eller myndighet som regeringen utser avses f

å

genora t ex 9 

§

. Med st

ö

d av 13 

§

avses tillsynsmyn­digheterna f

ä

 en m

ö

jlighet att ingripa i det enskilda fal­let f

ö

r att framtvinga efterlevnad av lagens best

ä

mmelser. Ut

ö

ver f

ö

rel

ä

ggande om r

ä

ttelse av uppdagade brister b

ö

r f

ö

rbud mot f

ä

rd till mottagaren kunna meddelas. Det b

ö

r s

å

lunda vara m

ö

jligt att dirigera en ol

ä

mplig last till exempelvis en kommunal soptipp d

ä

r lasten deponeras i av-

Prop. 1981/82:94

176

vaktan p

å

 att avs

ä

ndare eller mottagare f

ö

rklarar sig vil­lig att vidta l

ä

mpliga 

å

tg

ä

rder. Sannolikheten att kommu­nen skulle bli belastad av inte avh

ä

ratat farligt gods 

ä

r ..lycket liten ra h t varuhavarnas intresse att f

å

 sitt gods och transport

ö

rernas intresse att f

å

 loss sina fordon. Skulle det trots allt visa sig n

ö

dv

ä

ndigt att slutligt de­ponera godset b

ö

r det allra

ä

nna b

ä

ra kostnaden f

ö

r detta.

F

ö

r att ett f

ö

rel

ä

ggande eller f

ö

rbud skall kunna komma ifr

å

ga b

ö

r det vara helt klart dels att en 

ö

vertr

ä

delse av g

ä

llande best

ä

mmelser verkligen 

ä

gt rum, dels att r

ä

ttelse inte kan 

å

stadkommas p

å

 frivillig v

ä

g.

Befogenheten enligt tredje stycket ra

å

ste ses som en abso­lut sista utv

ä

g f

ö

r tillsynsmyndighet att f

å

 en f

ö

relagd 

å

tg

ä

r

ö

 utf

ö

rd.

14  

§

Vid en inspektion kan en tillsynsmyndighet uppt

ä

cka en brigt som myndigheten bed

ö

mer kunna medf

ö

ra risk f

ö

r skador. Genom otill

å

ten sammanlastning t ex kan en kemisk reaktion ha p

å

b

ö

rjats eller skett. Genora denna paragraf f

å

r till­synsmyndigheterna befogenhet att i s

å

dana fall, i syfte att avv

ä

rja faran, omh

ä

nderta och oskadligg

ö

ra godset.

15  

§

Avgiftsbel

ä

ggning b

ö

r kunna kormna i fr

ä

ga t ex i 

ä

renden om klassificering av farligt gods. I denna paragraf bemyn­digas d

ä

rf

ö

r regeringen att f

ö

reskriva att s

ä

rskilda av­gifter skall utg

å

 i 

ä

renden enligt lagen.

Den nu f

ö

reslagna lagstiftningen avses inte f

ö

ranleda n

å

gon 

ä

ndring i f

ö

rordningen (1975:421) om vissa avgifter till statens k

ä

rnkraftinspektion. Enligt denna f

ö

rordning 

ä

r den som s

ö

ker bl a transporttillst

ä

nd eller kolliproto-typgodk

ä

nnande skyldig att erl

ä

gga avgift till inspek­tionen .

Prop. 1981/82:94

177

17   §

Tystnadsplikt b

ö

r g

ä

lla f

ö

r de enskilda sora i vissa fall kan komma att delta i de transportansvariga myndigheternas verksamhet. Ett exempel p

å

 s

å

dant fall 

ä

r den utomst

å

ende expertis som dessa myndigheter i bland torde beh

ö

va anlita vid pr

ö

vning av vissa 

ä

renden om klassificering. F

ö

rsta stycket inneh

å

ller d

ä

rf

ö

r en best

ä

mmelse om tystnadsplikt.

1  andra stycket h

ä

nvisas till sekretesslagen (1980:100),

som tr

ä

der i kraft den 1 januari 1981. Sekretess f

ö

r of­

fentliga funktion

ä

rer kan s

å

vitt nu 

ä

r i fr

å

ga f

ö

reskrivas

med st

ö

d av 8 kap 6 

§

 sekretesslagen.

11.2  F

ö

rordningen om transport av farligt gods

2  

§

F

ö

r att undvika att f

ö

rfattningstexten tyngs med ofta f

ö

re­kommande uppr

ä

kningar av namnen p

å

 de myndigheter regeringen f

ö

resl

å

s utse till skilda uppdrag, n

ä

raligen sj

ö

fartsverket, luftfartsverket och transportr

å

det, inf

ö

rs genom denna para­graf begreppet transportmyndighet.

I andra stycket regleras fr

å

gan om vilken myndighet som skall vara ansvarig f

ö

r s

ä

dana s

ä

kerhetsproblem vilka inte 

ä

r direkt beroende av de s

ä

rskilda f

ö

ruts

ä

ttningarna f

ö

r ett visst transportslag. Vissa s

ä

kerhets

å

tg

ä

rder 

ä

r n

ö

d­v

ä

ndiga vid alla typer av transporter och kan trots detta vara l

ä

mnade utanf

ö

r den internationella regleringen. Andra s

ä

kerhets

å

tg

ä

rder avser f

ö

rh

å

llanden i gr

ä

nslandet mellan transport och lagring. Ytterligare fr

å

gor utan transport-slagstillh

ö

righet 

ä

r de speciella 

ö

verv

ä

ganden som ligger bakom det legala begreppet milj

ö

farligt avfall vilket otvivelaktigt ocks

å

ä

r farligt gods i traditionell mening. 

Ä

ven i samband med krav p

å

 provning av enhetslastanord­ningar och beh

å

llare kan generella krav beh

ö

va st

ä

llas med h

ä

nsyn till att dessa ofta fyller fler funktioner 

ä

n enbart transportredskapets. Likas

å

 kan f

ö

reskrifter f

ö

r den all­m

ä

nna ordningen och s

ä

kerheten beh

ö

va utf

ä

rdas utan att de

12    Riksdagen 1981/82. 1 saml. Nr 94

Prop. 1981/82:94

178

g

å

r att h

ä

nf

ö

ra till riskerna inom ett visst transportslag.

3  

§

Som tidigare anf

ö

rts anger 2 

§

 lagf

ö

rslaget ramarna f

ö

r vad sora skall f

ö

rst

å

s med farligt gods. Genom f

ö

revarande para­graf f

å

r transportmyndigheterna uppdraget att f

ö

r resp transportslag fylla ut dessa ramar med detaljf

ö

reskrifter. Transportmyndigheterna f

ö

ruts

ä

tts d

ä

rvid i allt v

ä

sentligt f

ö

lja vad som g

ä

ller internationellt.

4  och 5 

§§

Kraven p

å

 s

ä

kerhets

å

tg

ä

rder vid transport av farligt gods ra

å

ste med n

ö

dv

ä

ndighet varieras med egenskaperna hos skil­da godstyper. Som framg

å

r av redog

ö

relser i det f

ö

reg

å

ende har d

ä

rf

ö

r, b

å

de internationellt och nationellt, en syste­matisering av s

ä

kerhetssystemen f

ö

r transport av farligt gods skett genora att det farliga godset indelats i olika klasser, till vilka sedan s

ä

kerhetsf

ö

reskrifter knutits. D

ä

 en vara h

ä

nf

ö

rts till viss klass, och i f

ö

rekoramande fall undergrupp till klassen, dvs klassificerats, utl

ö

ses s

å

lunda det r

é

gelkomplex som skall till

ä

mpas vid transport av varan. Klassificering av det farliga godset 

ä

r ett cen­tralt moment i s

ä

kerhetssystemen.

Av de f

ö

reslagna paragraferna framg

å

r s

å

lunda att farligt gods indelas i nio olika klasser samt att farligt gods vid transport alltid skall vara klassificerat.

§§

E

§

Jsi3:

£

_2ffi_i_S- I paragrafen anges vilka varuslag de nio olika transportklasserna omfattar. F

ö

r att 

ö

verensst

ä

mmel­se med de internationella regelverken skall kunna uppn

å

s i f

ö

reskrifterna f

ö

r resp transportslag har detta tillv

ä

ga­g

å

ngss

ä

tt valts framf

ö

r en uppr

ä

kning av de exakta klass­rubrikerna. Rubrikerna varierar n

ä

mligen n

å

got mellan de skilda regelverken.

Endast FN-rekommendationerna, IMDG-koden och RAR (samt det kommande ICAO-annexet) upptar klass 9, i FN-rekommendatio-

Prop. 1981/82:94

179

nerna rubricerad Miscellaneous Dangerous Substances - an­nat farligt gods.

Med undantag f

ö

r magnetiskt material omfattar klasserna 1-8 alla nu k

ä

nda slag av gods som 

ä

r farligt fr

å

n trans­portsynpunkt. Klass 9 enligt IMDG-koden och RAR tj

ä

nstg

ö

r d

ä

rf

ö

r huvudsakligen, f

ö

rutom sora permanent hemvist f

ö

r magnetiskt material vid flygtransporter, sora en genomg

å

ngs­klass. - Samma inneb

ö

rd avses klass 9 ha h

ä

r.

Klass 9 finns allts

å

inte i ADR, RID eller n

å

gra nuvarande nationella landtransportf

ö

reskrifter. F

ö

r landtransporterna torde d

ä

rf

ö

r klass 9 komma att bli en "tom klass". Det har emellertid inte ansetts n

ö

dv

ä

ndigt att utesluta landtrans­portmyndigheten fr

å

n m

ö

jligheten att h

ä

nf

ö

ra gods till klass 9.

Det skall i detta sammanhang understrykas, att de gr

ä

nser f

ö

r begreppet farligt gods som 2 

§

 lagf

ö

rslaget anger inte f

å

r 

ö

verskridas. Skulle helt nya typer av farligt gods uppt

ä

ckas kan m a o klass 9 inte anv

ä

ndas f

ö

r att inlemma dem i lagens till

ä

mpningsomr

å

de utan att en lag­

ä

ndring f

ö

rst skett.

S

ä

rskilt_om _5  . F

ö

rst sedan klassificering skett, kan den ansvarige f

ö

r transporten f

å

korrekt information ora vad som skall iakttas under transporten. F

ö

ljdenligt f

ö

re­skriver 5 S att klassificering av godset 

ä

r ett villkor f

ö

r transport. Vid klassificeringen skall godset h

ä

nf

ö

ras till den klass - och eventuell undergrupp till klassen -som omfattar godsets huvudsakliga transportrisk. En v

ä

tska som t ex 

ä

r b

å

de brandfarlig och giftig, men vars brand­farliga egenskaper inneb

ä

r den st

ö

rsta transportrisken, skall allts

å

 h

ä

nf

ö

ras till klass 3.

6-8 

§§

Ingen skall beh

ö

va k

ä

nna sig frestad att kringg

å

lagen eller med st

ö

d d

ä

rav meddelade f

ö

reskrifter p g a sv

å

rig­heter med att avg

ö

ra om och i s

ä

 fall var visst gods h

ö

r hemma i f

ö

revarande lagstiftning.

Prop. 1981/82:94

180

Som framg

å

r av 5 

§

 skall farligt gods vara klassificerat vid transport. R

å

der det tveksamhet om huruvida en vara utg

ö

r farligt gods eller ej eller om till vilken klass den r

ä

tteligen b

ö

r h

ä

nf

ö

ras, f

å

r transport d

ä

rf

ö

r inte ske f

ö

rr

ä

n tveksamheten undanr

ö

jts. I m

å

nga fall saknar enskilda, det m

å

 vara f

ö

retag eller privatpersoner, re­surser att g

ö

ra de bed

ö

mningar som erfordras i dessa h

ä

n­seenden. I 6 

§

f

ö

resl

å

s d

ä

rf

ö

r att beh

ö

rig transportmyn­dighet skall vara skyldig att p

ä

 ans

ö

kan meddela beslut huruvida viss vara utg

ö

r farligt gods och, om s

å

ä

r fallet, i beslutet ange till vilken klass varan skall h

ä

nf

ö

ras.

F

ö

r att beslut skall kunna l

ä

mnas  inom rimlig tid, b

ö

r s

ö

kanden tillhandah

å

lla  underlaget f

ö

r myndighetens pr

ö

v­ning. Skyldighet h

ä

rtill f

ö

reskrivs d

ä

rf

ö

r i 6 

§

, andra stycket. I normalfallet torde beslut kunna fattas p

å

 grund­val endast av det material s

ö

kanden tillhandah

å

llit. Er­fordras emellertid d

ä

rut

ö

ver att s

ä

rskilda  unders

ö

kningar genomf

ö

rs, t ex p

å

 laboratorium, b

ö

r s

ö

kanden betala kost­naderna f

ö

r unders

ö

kningen. Med h

ä

nsyn till att situationer kan t

ä

nkas uppst

å

, i vilka det vore st

ö

tande att l

å

ta s

ö­

kanden b

ä

ra hela kostnaden f

ö

r unders

ö

kningen, f

ö

resl

å

s transportmyndigheterna f

å

befogenhet att best

ä

mma ett l

ä

gre belopp ora omst

ä

ndigheterna f

ö

ranleder det. Som exempel p

å 

en omst

ä

ndighet som b

ö

r kunna f

ö

ranleda avgiftsreduktion kan n

ä

mnas att fr

å

ga

ä

r om unders

ö

kning vars resultat 

ä

r av stort allmi

ä

nt intresse.

Det ligger i sakens natur att beslut enligt 6 

§

' skall med­delas s

å

 snabbt som myndigheten kan utan att s

ä

kerheten 

å

sidos

ä

tts. Mer eller mindre l

å

ng tidsutdr

ä

kt torde dock vara ofr

ä

nkoralig i vissa fall, inte minst p g a 

ä

rendenas sv

å

righetsgrad. P

ä

 grund h

ä

rav och d

ä

 s

ö

kanden i vissa fall kan ha stort intresse av att 

ä

nd

å

 kunna transportera sin vara, f

ö

resl

å

s i 8 

§

 s

ö

kanden i vissa fall ha r

ä

tt till interimistiskt beslut i 

ä

rendet. Denna r

ä

tt f

ö

resl

ä

s emel­lertid inte, till skillnad fr

ä

n r

ä

tten enligt 6 

§

, vara ovillkorlig. En f

ö

ruts

ä

ttning f

ö

r interimistiskt beslut

Prop. 1981/82:94

181

m

å

ste n

ä

mligen alltid vara att myndigheten med n

å

gorlunda tillf

ö

rlitlighet kan bed

ö

ma varans transportrisker.

Beslut enligt 6 

§

kan antas vara av allm

ä

nt intresse. I 7 

§ 

f

ö

resl

ä

s d

ä

rf

ö

r att transportmyndigheterna skall vara skyl­diga att fortl

ö

pande publicera besluten. Besluten kan na­turligtvis ocks

å

 f

ö

ranleda 

ä

ndringar eller till

ä

gg i de f

ö

reskrifter transportmyndigheterna skall meddela enligt 3 

§

 f

ö

rordningen. Skyldigheten enligt f

ö

revarande paragraf skall ses som ett komplement till skyldigheten enligt 3 

§

, inte som en dubblering av denna.

9 

§

En f

ö

ruts

ä

ttning f

ö

r att godtagbar s

ä

kerhet skall kunna vidmakth

å

llas under en transport 

ä

r att de anordningar, som kommer till anv

ä

ndning vid transporten, erbjuder till­fredsst

ä

llande trygghet. Det ankommer d

ä

rf

ö

r p

å

 resp trans­portmyndighet att st

ä

lla erforderliga krav p

å

 material, konstruktion, utf

ö

rande och utrustning i vad avser trans­portmedel, enhetslastanordningar, beh

å

llare och emballage som anv

ä

nds vid transport av farligt gods. Uppr

ä

kningen av vilka anorciningar som transportmyndigheterna skall be­d

ö

ma fr

ä

n s

ä

kerhetssynpunkt, 

ä

r vald med h

ä

nsyn till be­hovet av att kunna ange inom vilket omr

å

de myndigheterna kan och b

ö

r standardisera s

ä

kerhetskraven. Med transport­medel f

ö

rst

å

s h

ä

r detsamma som i 3 

§

 lagen. Med enhets-lastanordning f

ö

rst

å

s en varaktig anordning f

ö

r godstrans­port som 

ä

r s

ä

rskilt konstruerad f

ö

r att underl

ä

tta trans­port med flera transportmedel utan att godset beh

ö

ver lastas om. Enhetslastanordningar f

ö

rekommer i flera olika utf

ö

randen. En del av dem 

ä

r redan underkastade n

å

gon form av krav p

å

 provning, s

å

 t ex vissa torrlast- och v

ä

tskecontainrar. Andra 

å

ter 

ä

r f

ö

rem

å

l f

ö

r en l

å

ngt g

å

en­de standardisering utan att krav p

ä

 provning st

ä

lls, t ex lastpallarna. 

Ä

ven l

ö

sflak och liknande h

ö

r till gruppen enhetslastanordningar. Beh

å

llare och emballage kan f

ö

re­falla vara synonyma begrepp. H

ä

r avses dock med beh

å

llare anordningar av typen avmonterbara .tankar, k

ä

rl f

ö

r v

ä

tskor och gaser under tryck eller vid l

å

g temperatur. Skillnaden m.ellan beh

å

llare och emballage 

ä

r s

å

ledes oklar, men i det

Prop. 1981/82:94

182

enskilda fallet torde n

å

gon sv

å

righet inte f

ö

religga f

ö

r myndigheten att korrekt identifiera det objekt som even­tuella krav riktar sig m,ot.

F

ö

r att m

ö

jligg

ö

ra f

ö

r transportmyndigheterna att s

ä

kra efterlevnaden av de krav som kan komma att st

ä

llas, b

ö

r de ges r

ä

tt att f

ö

reskriva att nyssn

ä

mnda anordningar f

å

r anv

ä

ndas f

ö

r transport endast om de 

ä

r provade och god­k

ä

nda, dvs att anordningarna skall genomg

å

 officiell prov­ning. Denna r

ä

tt hindrar naturligtvis inte myndigheterna fr

å

n att stanna vid att kr

ä

va provning vid s

å

dan auktori­serad provplats som avses i 7 

§

lagen (1974:896) om offi­ciell provning eller att n

ö

ja sig med att f

ö

ruts

ä

tta egen­kontroll, dvs kontroll sora den pr

ö

vande l

å

ter utf

ö

ra i egen verksarahet och p

å

 eget ansvar.

10 

§

Krav p

å

 m

ä

rkning av gods f

ö

rekommer i nu g

ä

llande, s

å

v

ä

l nationella som internationella, f

ö

reskrifter f

ö

r samtliga transportslag. I vissa fall kr

ä

vs 

ä

ven m

ä

rkning av sj

ä

lva transportmedlet. M

ä

rkningen syftar till att g

ö

ra dem som kommer i ber

ö

ring med godset uppra

ä

rksamma p

å

 att fr

ä

ga 

ä

r om gods med farliga egeiiskaper och 

ä

ven om arten av den fara godset representerar. Den skall ocks

å

 ge information om hur godset skall hanteras bl a i f

ö

rh

å

llande till annat gods och till transportmedlet.

I det internationella samarbetet r

ö

rande transport av far­ligt gods har man kommit mycket l

å

ngt raed att 

å

stadkomma enhetliga symboler f

ö

r m

ä

rkning. Samma symboler anv

ä

nds d

ä

rf

ö

r 

ö

ver praktiskt taget hela v

ä

rlden, i vart fall f

ö

r gr

ä

ns

ö

verskridande trafik. Mellan transportslagen skiljer sig m

ä

rkningen 

ä

t huvudsakligen genomvissa till

ä

gg av text eller siffror till symbolerna.

Av det anf

ö

rda framg

å

r att det redan finns v

ä

l fungerande och allm

ä

nt accepterade system f

ö

r m

ä

rkning av farligt gods vid transporter. Med h

ä

nsyn till det stora antalet varia­tioner och kombinationer av gods och transportmedel m m

Prop. 1981/82:94

183

som m

å

ste beaktas i sammanhanget b

ö

r f

ö

reskrifter om hur och i vilken utstr

ä

ckning m

ä

rkning skall ske raeddelas f

ö

r varje transportslag f

ö

r sig. Bemyndigande f

ö

r transport­myndigheterna att meddela s

å

dana f

ö

reskrifter l

ä

mnas d

ä

rf

ö

r i denna paragraf.

11 och 12 

§§

Fr

å

gan "vad 

ä

r farligt gods"? har i avsnitt 2.1 besvarats med bl a att det skall vara fr

ä

ga om gods sora har skade­bringande egenskaper, vilka det kr

ä

vs s

ä

rskilda insikter f

ö

r att kunna f

ö

rutse. S

ä

kra transporter av farligt gods f

ö

ruts

ä

tter d

ä

rf

ö

r att den som har kunskaper om godsets s

ä

rskilda egenskaper f

ö

rmedlar kunskaperna till den som tar emot godset f

ö

r transport. - I 9 

§

 lagf

ö

rslaget har i enlighet h

ä

rmed uppdragits 

å

t regeringen eller myndighet som regeringen utser att meddela f

ö

reskrifter om uppgifts­plikt vid transport av farligt gods. Uppdraget fullg

ö

rs delvis h

ä

r genom f

ö

reskrifter om att det f

ö

r alla trans­porter skall finnas dels en skriftlig godsdeklaration, dels en skriftlig instruktion.

N

ä

rmare f

ö

reskrifter r

ö

rande vem somi skall tillhandah

å

lla uppgifterna till deklarationen och instruktionen samt r

ö­

rande deklarationernas och instruktionernas form, inneh

å

ll, antal, spr

å

k, f

ö

rvaring under transporten m m b

ö

r meddelas av transportmyndigheterna. Detta m h t att skilda f

ö

rut­s

ä

ttningar g

ä

ller f

ö

r de olika transportslagen och till den detaljrikedom som kr

ä

vs. I f

ö

rordningen har d

ä

rf

ö

r endast de grundl

ä

ggande och f

ö

r alla transportslag gemen­samma kraven p

ä

 en godsdeklaration och en instruktion kom­mit till uttryck.

S

ä

rski_lt_om j;l_S  Av st

ö

rsta vikt 

ä

r, att den som tar emot farligt gods f

ö

r transport k

ä

nner till vad det 

ä

r som skall transporteras. Deklarationen skall d

ä

rf

ö

r inne­h

å

lla uppgifter om dels godsets korrekta tekniska ben

ä

m­ning, dels om den klass godset tillh

ö

r enligt f

ö

reskrifterna f

ö

r det transportslag som 

ä

r i fr

å

ga. Slutligen skall de­klarationen inneh

å

lla ett intyg av avs

ä

ndaren, att s

å

vitt p

å

honom ankommer, givna f

ö

reskrifter iakttagits.

Prop. 1981/82:94

184

N

å

got generellt formkrav f

ö

r deklarationen har inte upp­st

ä

llts i paragrafen med h

ä

nsyn bl a till att det vid landtransporter f

ö

rekommande bruket att l

å

ta fraktsedel och deklaration utg

ö

ra en enda handling b

ö

r f

ä

 fortleva. Det b

ö

r d

ä

rf

ö

r 

ö

verl

å

tas 

å

t transportmyndigheterna att uppst

ä

lla eventuella formkrav.

ä

r;ski_lt_om

l_2_{jj_     

Medan uppgifterna enligt 11 

§

 huvud­sakligen 

ä

r riktade till den som har ansvaret f

ö

r trans­portens utf

ö

rande, kan uppgifterna enligt 12 

§

 s

ä

gas vara riktade 

ä

ven till tredje man. Syftet med instruktionerna 

ä

r n

ä

mligen att ge r

ä

ddningsmanskap och andra s

å

dana upplys­ningar om godset att de p

ä

 ett verksamt s

ä

tt kan motverka och f

ö

rhindra skador om n

å

got of

ö

rutsett intr

ä

ffar.

Som ovan anf

ö

rts b

ö

r n

ä

rmare f

ö

reskrifter r

ö

rande bl a hur instruktionerna skall handhas under transporten l

ä

mp­ligen raeddelas av de beh

ö

riga transportmyndigheterna. H

ä

r b

ö

r endast framh

å

llas, att det 

ä

r av stor vikt att instruk­tionerna f

ö

rvaras s

ä

att de 

ä

r tillg

ä

ngliga f

ö

r dem som kan beh

ö

va ta del av dem samt - inte minst - s

ä

 att r

ä

tt instruktion kan h

ä

nf

ö

ras till r

ä

tt gods.

14  och 15 

§§

Dessa paragrafer inneh

å

ller f

ö

reskrifter om n

å

gra f

ö

r alla transport- och varuslag gemensamma krav p

å

f

ö

rsiktighets-m

ä

tt i samband med transporter.

15  

§

 syftar till att f

ö

rebygga f

ö

rekomsten av irrelevant

m

ä

rkning. Annan m

ä

rkning 

ä

n s

å

dan som avser last i trans­

portmedlet f

å

r allts

å

 inte f

ö

rekomma. Inte heller f

å

r ett

transportmedel, som 

ö

ver huvudtaget inte inneh

å

ller farligt

gods, vara m

ä

rkt. On

ö

dig m

ä

rkning kan ju bl a f

ö

ranleda

op

å

kallade r

ä

ddningsp

å

drag vid t ex en dikesk

ö

rning. Det

b

ö

r s

ä

rskilt p

å

pekas att m

ä

rkning inte f

å

r avl

ä

gsnas f

ö

rr­

ä

n transportmedlet lossats och rengjorts fr

å

n alla rester

av det farliga godset.

Prop. 1981/82:94

185

16 - 19 

§§

Paragraferna inneh

å

ller ett antal bemyndiganden f

ö

r trans­portmyndigheterna och - betr

ä

ffande transport av radioak­tivt material - f

ö

r str

å

lskyddsinstitutet och k

ä

rnkraftin­spektionen samt en erinran om att en transportmyndighet skall sarar

å

da med andra ber

ö

rda myndigheter innan den med­delar f

ö

reskrifter.

Fr

å

gor om samr

å

d i transportfr

å

gor samt om str

å

lskyddsin­stitutets och k

ä

rnkraftinspektionens uppgifter har n

ä

rmare behandlats i avsnitt 5. Tillsynsorganisationen har utveck­lats i avsnitt 6.

20 - 22 

§§

Talan b

ö

r kunna f

ö

ras mot rayndigheternas beslut enligt den f

ö

reslagna lagstiftningen.

Mot beslut av polismyndighet, tullmyndighet eller spr

ä

nga 

ä

mnesinspektionen f

ö

resl

å

s d

ä

rf

ö

r att talan p

ä

 vanligt s

ä

tt f

å

r f

ö

ras hos resp chefsmyndighet. Mot beslut av de centrala f

ö

rvaltningsmyndigheterna f

å

r talan enligt f

ö

r­slaget f

ö

ras hos kammarr

ä

tten, ora beslutet 

ä

r meddelat i s

ä

rskilt fall, dvs inte g

ä

ller till allm

ä

n efterr

ä

ttelse, och i 

ö

vrigt hos regeringen.

11.3  F

ö

ljd

ä

ndringar

Lagen (19 75:69) om explosiva och brandfarliga varor

Det f

ö

rslag till 

ä

ndring i lagen om explosiva och brand­farliga varor som bet

ä

nkandet inneh

å

ller kompletteras med utkast till 

ä

ndringar i f

ö

rordningen (1949:341) om explo­siva varor, f

ö

rordningen (1961:568) om brandfarliga varor, kung

ö

relsen (1957:232)' med vissa best

ä

mmelser r

ö

rande explosiva varor f

ö

r f

ö

rsvarets behov m m samt kung

ö

relsen (1962:500) om brandfarliga varor, som omh

ä

nderhavas av /krigsmakten/, m m, se bilagorna 2-5.

Prop. 1981/82:94

186

De centrala f

ö

rfattningarna r

ö

rande explosiva och brand­farliga varor 

ä

r de b

å

da f

ö

rordningarna. De har meddelats av regeringen. F

ö

rordningarna inneh

å

ller, till skillnad fr

å

n praktiskt taget alla andra lagar, f

ö

rordningar och kung

ö

relser som ber

ö

r transport av farligt gods, materiel­la transportf

ö

reskrifter. T ex inneh

å

ller f

ö

rordningen om explosiva varor en transportklassindelning av explosiva varor som skiljer sig helt fr

ä

n klassindelningen i ADR, RID, IMDG och RAR. F

ö

rordningen om brandfarliga varor in­neh

å

ller ett flertal materiella best

ä

mmelser om transport medelst r

ö

rledning.

De b

å

da "milit

ä

ra" kung

ö

relserna

ä

r utfl

ö

den av f

ö

rordning­arna och bygger p

ä

 dessa. F

ö

ljaktligen bygger ocks

å

 de f

ö

reskrifter i olika avseenden r

ö

rande hantering av explo­siva och brandfarliga varor, som f

ö

rsvarsmyndigheterna meddelat, p

ä

 f

ö

rordningarna ( bl a Instruktion f

ö

r f

ö

r­varing och transport av f

ö

rsvarets explosiva varor, IFTEX, och F

ö

rsvarsmaktens gemensamma best

ä

mmelser r

ö

r 

å

tg

ä

rder mot brand- och explosionsfara, BVFK).

Lagen tillkom 

å

r 19 75 f

ö

r att ge regeringen de bemyndigan­den som p g a 19 74 

å

rs regeringsform d

ä

mera erfordrades f

ö

r att regleringen av explosiva och brandfarliga varor alltj

ä

mt skulle kunna ske genom regeringsf

ö

rordningar.

F

ö

rsvaret transporterar omfattande kvantiteter explosiva och brandfarliga varor och kommer i framtiden liksom i dag att ha behov av att kunna meddela s

ä

rskilda f

ö

reskrifter f

ö

r dessa transporter. Transporterna sker i bland med 

ö

r­logsfartyg eller milit

ä

ra luftfartyg och kommer d

å

 inte att omfattas av lagen om transport av farligt gods, 4 

§

. I andra fall kan transporterna f

ö

ruts

ä

ttas bli undantagna genom beslut enligt 6 

§

denna lag.

Till skillnad fr

ä

n t ex lagen om h

ä

lso- och milj

ö

farliga varor och l

ä

kemedelsf

ö

rordningen omfattar lagen ora explo­siva och brandfarliga varor inte andra varor 

ä

n s

å

dana som

Prop. 1981/82:94

187

ä

r farligt gods. D

ä

reraot omfattar sistn

ä

mnda lag andra transportmedel 

ä

n vad lagen om transport av farligt gods g

ö

r, n

ä

mligen r

ö

rledningar. P g h

ä

rav och m h t f

ö

rsvars­maktens speciella behov m

å

ste det finnas utrymme f

ö

r att meddela transportf

ö

reskrifter med st

ö

d av lagen om explo­siva och brandfarliga varor 

ä

ven efter ikrafttr

ä

dandet av lagen om transport av farligt gods. Den f

ö

reslagna

ä

ndring­en m

ö

jligg

ö

r detta, genom att endast de transporter f

ö

r vilka lagen om transport av farligt gods g

ä

ller har undan­tagits .

Utkasten till f

ö

ljd

ä

ndringar i f

ö

rordningarna och de "mili­t

ä

ra" kung

ö

relserna har uppr

ä

ttats f

ö

r att den f

ö

rfatt­ningsm

ä

ssiga effekten av inf

ö

randet av lagen om transport av farligt gods skall kunna 

ö

verblickas. N

å

gon mer grundlig genomg

å

ng av f

ö

rfattningarna ligger emellertid inte bakom utkasten. Regleringen av explosiva och brandfarliga varor 

ä

r n

ä

mligen 

ö

ver huvud taget otidsenlig och b

ö

r modernise­ras. I samband med en total 

ö

versyn av f

ö

rfattningarna p

å

 omr

å

det sora enligt min uppfattning b

ö

r komma till st

å

nd inom kort torde en b

ä

ttre anpassning mellan lagen om trans­port av farligt gods och regleringen av explosiva och brand­farliga varor komma att ske.

Utkasten torde inte kr

ä

va n

å

gon annan kommentar, 

ä

n att den omst

ä

ndigheten att 3 

§

 2 mom f

ö

rordningen om explosiva varor f

ö

resl

ä

s upph

ä

vd inte hindrar f

ö

rsvarsmyndigheterna att i f

ö

reskrifter enligt den "milit

ä

ra" explosivvarukun-g

ö

relsen bibeh

å

lla den transportklassindelning detta mo­ment nu inneh

å

ller.

Prop. 1981/82:94

188

Kung

ö

relsen (1945:126) om tillf

ä

llig inskr

ä

nkning i r

ä

tten

att sj

ö

ledes transportera explosiva varor___________________ 

Kung

ö

relsen saknar sj

ä

lvst

ä

ndig betydelse vid sidan om sj

ö­

s

ä

kerhetslagen och lagen om transport av farligt gods samt de f

ö

reskrifter som meddelats resp kommer att meddelas med st

ö

d av n

ä

mnda lagar. Den b

ö

r d

ä

rf

ö

r upph

ö

ra att g

ä

lla.

Lagen (1973:329) om h

ä

lso- och milj

ö

farliga varor

Kung

ö

relsen (1973:334) om h

ä

lso- och milj

ö

farliga varor

F

ö

rordningen (1975:346) ora milj

ö

farligt avfall_____________ 

I bet

ä

nkandet Ny produktkontrollorganisation (Ds Jo 1980:4) har kommitt

é

n f

ö

r 

ö

versyn av produktkontrollens organisa­tion f

ö

reslagit att transporter av s

å

dana h

ä

lso- och milj

ö­

farliga varor, som 

ä

r farligt gods enligt lagen ora trans­port av farligt gods, undantas fr

å

n till

ä

mpningsomr

å

det f

ö

r lagen om h

ä

lso- och milj

ö

farliga varor. Undantaget har gjorts i 2 

§

i ett f

ö

rslag till produktkontrollf

ö

rordning. Som en konsekvens av detta har kommitt

é

n f

ö

reslagit att de paragrafer i kung

ö

relsen om h

ä

lso- och milj

ö

farliga varor, som inneh

å

ller bemyndiganden f

ö

r sj

ö

fartsverket, luft­fartsverket och SJ att meddela transportf

ö

reskrifter, skall upph

ö

ra att g

ä

lla.

De skillnader i f

ö

rh

å

llande till ovanst

å

ende som 

ä

ndrings­f

ö

rslagen i f

ö

revarande bet

ä

nkande inneh

å

ller, har tv

ä 

orsaker. F

ö

r det f

ö

rsta b

ö

r undantaget fr

å

n lagen om h

ä

l­so- och milj

ö

farliga varor, enligt min uppfattning, be­slutas av riksdagen och s

å

lunda f

ä

lagform. F

ö

r det andra m

å

ste undantaget utformas s

å

, att det f

ö

rfattningsm

ä

ssiga st

ö

det f

ö

r regeringen att meddela s

ä

rskilda f

ö

reskrifter f

ö

r transport av milj

ö

farligt avfall kvarst

å

r, 

ä

ven om avfallet - vilket oftast 

ä

r fallet  - 

ä

r farligt gods. F

ö

rordningen om milj

ö

farligt avfall, som 

ä

r ett utfl

ö

de av lagen om h

ä

lso- och milj

ö

farliga varor, inneh

å

ller bl a best

ä

mmelser om tillst

å

ndkskrav i vissa fall f

ö

r v

ä

gtrans­port av milj

ö

farligt avfall, 9-13 

§§

. Dessa best

ä

mmelser, sop 

ä

r en del av det totala systemet f

ö

r kontroll 

ö

ver av-

Prop. 1981/82:94

189

fallet, avses g

ä

lla vid sidan om lagen om transport av far­ligt gods. Som en huvudregel f

ö

resl

å

s d

ä

rf

ö

r att lagen om h

ä

lso- och milj

ö

farliga varor inte skall g

ä

lla f

ö

r trans­port av farligt gods, men att regeringen m h t det milj

ö­

farliga avfallet undantagsvis kan f

ö

rordna annorlunda.

I fr

å

ga om f

ö

ljd

ä

ndringar i kung

ö

relsen har jag inte pre­senterat n

å

got eget f

ö

rslag, utan h

ä

nvisar till de f

ö

rslag som komm.itt

é

n f

ö

r 

ö

versyn av produktkontrollens organisa­tion lagt fram. De 

ä

ndringar som p

å

kallas av f

ö

revarande utredningsf

ö

rslag torde emellertid ber

ö

ra endast 49 

§ 

andra stycket, 56 

§

, 58 

§

 tredje stycket och 64 S.

Luftfartskung

ö

relsen (1961:558)

Kung

ö

relsen (1933:85) ang

å

ende f

ö

rvaring och transport

till lands av kisellegeringar

L

ä

kemedelsf

ö

rordningen (1962:701)

Atomenergilagen (1956:306)

Str

å

lskyddsf

ö

rordningen (19 58:652)___________________ 

Att 

ä

ndringen i kung

ö

relsen ang f

ö

rvaring och transport till lands av kisellegeringar f

å

tt en annan utformning 

ä

n 

ä

ndringen i 

ö

vriga f

ö

rfattningar beror p

å

 att kung

ö

rel­sen

ä

r den enda av f

ö

rfattningarna som inneh

å

ller direkta transportf

ö

reskrifter.

N

å

gra 

ä

ndringar i luftfartslagen (1957:297), jfr 8 kap

4 

§

, eller str

å

lskyddslagen (1958:110), jfr 22 

§

, kan inte

anses p

å

kallade.

I 

ö

vrigt torde inte 

ä

ndringsf

ö

rslagen kr

ä

va n

å

gra n

ä

rmare kommentarer.

Prop. 1981/82:94

190

F

ö

rslag till lag om tillsyn 

ö

ver vissa internationella v

ä

gtransporter av farligt gods

F

ö

rordningen (1974:35) om internationell v

ä

gtransport av

farligt gods_________________________________________ 

I avsnitt 6.1 har jag framh

å

llit att tillsynen 

ö

ver ADR-transporter b

ö

r ske p

å

 samma s

ä

tt som tillsynen 

ö

ver de nationella landtransporterna. I f

ö

rslaget till lag ora till­syn 

ö

ver vissa internationella v

ä

gtransporter av farligt gods f

å

r regeringen d

ä

rf

ö

r bemyndigande att utse tillsyns­myndigheterna som skall ut

ö

va tillsynen. Vidare tiller­k

ä

nns tillsynsmyndigheterna sarama befogenheter som enligt lagen om transport av farligt gods.

Lagf

ö

rslaget korapletteras i f

ö

rordningen om internationell v

ä

gtransport av farligt gods med f

ö

rordnande av tillsyns­myndigheterna och fullf

ö

ljdsbest

ä

mmelser. Samma myndighe­ter och instansordning som i f

ö

rordningen om transport av farligt gods f

ö

resl

ä

s.

Enligt 1974 

å

rs regeringsform kan endast riksdagen f

ö

re­skriva f

ä

ngelse som r

ä

ttsverkan av brott. Eftersom nuva­rande 3 

§

 i f

ö

rordningen, vilken meddelats av regeringen, stadgar bl a f

ä

ngelse f

ö

r 

ö

vertr

ä

delser av ADR, har para­grafen flyttats 

ö

ver till den f

ö

reslagna tillsynslagen.

Sekretesslagen (1980:100), vilken tr

ä

der i kraft den 1 januari 1981, medf

ö

r att 4 

§

f

ö

rordningen b

ö

r upph

ä

vas.

Prop. 1981/82:94

191

S

ä

rskilt yttrande av Hans Hoppe (expert)

I samband med transport av farligt gods har f

ö

ljande fem myndigheter (h

ä

r bortses fr

å

n radioaktiva varor och l

ä

ke­medel) en central funktion.

Sj

ö

fartsverket Luftfartsverket Produktkontrolln

ä

mnden Industriverket Statens J

ä

rnv

ä

gar

Av utredningens f

ö

rslag f

ö

ljer att endast de tre sist­n

ä

mnda myndighetsfunktionerna skulle sammanf

ö

ras. Enligt min mening borde 

ä

ven Sj

ö

fartsverkets myndighetsuppgifter p

å

 detta omr

å

de inordnas i den nya myndighet utredningen f

ö

resl

å

r. Som sk

ä

l h

ä

rf

ö

r kan 

å

beropas s

å

v

ä

l administra­tiva, tekniska och ekonomiska omst

ä

ndigheter som s

ä

ker-hetsm

ä

ssiga aspekter.

En mycket stor del av de transporter som sker med farligt gods sker i form av integrerade transporter mellan land och sj

ö

. Ett n

ä

ra samarbete mellan de myndigheter som har ansvar f

ö

r reglering av land- resp sj

ö

transport

ä

r d

ä

rf

ö

r n

ö

dv

ä

ndigt. Dessutom g

ä

ller att man vid sj

ö

trans­port till

ä

mpar regler, vilka i m

ä

nga avseenden fungerar som riktm

ä

rke f

ö

r harmonisering av olika regelsystem p

å

landtransportomr

å

det. En rad gr

ä

nsproblem uppst

å

r vid 

ö

verg

ä

ng fr

å

n ett transportmedel till ett annat, fr

ä

mst mellan land- och sj

ö

transport, t ex i form av hantering i hamnar, f

ä

rjetrafik m ra. Ett sammanf

ö

rande av myndig­hetsansvaret p

ä

 sj

ö

sidan med motsvarande funktioner p

å

landsidan ter sig d

ä

rf

ö

r b

å

de naturligt och 

ö

nskv

ä

rt.

Utvecklingen g

å

r mot att en allt st

ö

rre andel av farligt gods-transporterna till viss del sker med flyg. 

Ä

ven h

ä

r g

ä

ller att reglerna undan f

ö

r undan anpassas till FN-rekommendationerna och att det d

ä

rf

ö

r finns ett stort intresse av att det etableras ett n

ä

ra samarbete mellan

Prop. 1981/82:94

192

Luftfartsverket och ber

ö

rda myndigheter inom sj

ö

- och landtransportomr

å

dena. Ett sammanf

ö

rande av myndighets­funktionerna ter sig i och f

ö

r sig naturligt men 

ä

r 

ä

nnu nte av samma angel

ä

genhet som p

å

 sj

ö

sidan.

Genom ett samianf

ö

rande av myndighetsuppgifterna som ovan f

ö

rordats skapas f

ö

ruts

ä

ttningar f

ö

r bl a

en effektivare samordning vid utarbetande av regler f

ö

r olika transportmedel,

ett b

ä

ttre utnyttjande av tillg

ä

ngliga resurser, en aktivare bevakning av och medverkan i det interna­tionella regelarbetet,

en samordnad information till ber

ö

rda parter bl a r

ä

ddningstj

ä

nsten, industrin, transport

ö

rer, rederier, spedit

ö

rer, polis,

ett samlat organ av tillr

ä

cklig storlek f

ö

r att kunna rymma expertis p

ä

 olika omr

å

den, en effektivare tillsynsverksamhet samt en samlad utbildningsverksamhet inom farligt gods­omr

å

det.

Vad g

ä

ller loKaliseringen av en s

ä

rskild enhet f

ö

r trans­port av farligt gods s

å

 b

ö

r denna fr

å

ga om m

ö

jligt sam­ordnas med behandlingen av det uredningsf

ö

rslag som ny­ligen presenterats r

ö

rande produktkontrollens framtida organisation. Om man skulle stanna f

ö

r utredningens f

ö

r­slag att inte samordna annat 

ä

n myndighetsfunktionerna f

ö

r landtranapprt talar enligt min uppfattning mycket f

ö

r en lokalisering i n

ä

ra anslutning till de 

ö

vriga n

ä

rmast ber

ö

rda myndigheterna, dvs Sj

ö

fartsverket och Luftfarts­verket, b

å

da bel

ä

gna i Norrk

ö

ping. Om man i st

ä

llet skul­le g

ä

vidare i samordningsstr

ä

vandena och sammanf

ö

ra myn­dighetsfunktionerna f

ö

r 

å

tminstone land- och sj

ö

transpor­ter 

ä

r det mycket som talar f

ö

r en samlokalisering med eller rent av ett inordnande i en ny produktkontrollmyn­dighet.

Prop. 1981/82:94

193

Sammanfattningsvis borde enligt min uppfattning utred­ningen inte ha stannat vid att f

ö

resl

å

 en samordning av myndighetsfunktionerna f

ö

r landtransporter av farligt gods. I utredningsf

ö

rslaget borde ocks

å

 ha ing

å

tt ett sammanf

ö

rande av myndighetsfunktionerna f

ö

r land- och sj

ö

transporter, eventuellt ocks

å

 flygtransporter. Be­tr

ä

ffande lokaliseringen av farligt gods-enheten s

å

 bor­de den bli beroende av i f

ö

rsta hand till vilken/vilka myndigheter enheten har den starkaste anknytningen i sak­fr

å

gor och var man kan erh

å

lla b

ä

sta m

ö

jliga samordning och resursutnyttjande. Lokaliseringen b

ö

r s

å

lunda bli beroende av s

å

v

ä

l farligt gods-enhetens inneh

å

ll som 

ö

verv

ä

ganden r

ö

rande andra organisationsf

ö

r

ä

ndringar in­om produktkontrollens omr

å

de.

13    Riksdagen 1981182. 1 saml. Nr 94

Prop. 1981/82:94

194

BILAGA NR I

Arbetsgruppernas arbetsomr

å

den och sammans

ä

ttning.

Grupp I - samordning m m av regler f

ö

r transport av

farligt gods_____________________________________ 

samtliga experter samt

avdelningsdirekt

ö

ren Thure[REDACTED_EFTERNAMN], luftfartsverket

direkt

ö

ren Stieg[REDACTED_EFTERNAMN], Plast- och kemikalieleverant

ö

rer­nas f

ö

rening

f

ö

rbundsjuristen Bertil Wendler, Svenska 

ä

kerif

ö

rbundet

avdelningsdirekt

ö

ren Ragnar Odeen, SJ

inspekt

ö

ren Lars Schalin, naturv

ä

rdsverket

avdelningsdirekt

ö

ren Erik Tennevall, arbetarskyddsstyrelsen

sj

ö

kaptenen Ulrich Jahnke, Sveriges Redaref

ö

rening

Grupp 

II 

- myndighetsansvaret

experterna Bj

ö

rkraan, Hoppe och Str

ö

mgren samt sj

ö

s

ä

kerhetsdirekt

ö

ren Per[REDACTED_EFTERNAMN], sj

ö

fartsverket avdelningsdirekt

ö

r.en Bengt-Erik[REDACTED_EFTERNAMN], sj

ö

fartsverket avdelningsdirekt

ö

ren Erik Tennevall, arbetarskyddsstyrelsen trafikdirekt

ö

ren Per Eije, SJ inspekt

ö

ren Lars Schalin, naturv

å

rdsverket

Grupp III - tillsynfr

å

gor

experten Bj

ö

rkman samt

f

ö

rste byr

å

sekreteraren Bertil Enemo, rikspolisstyrelsen sj

ö

kaptenen Nils Bjernhage, sj

ö

fartsinspektionen spr

ä

ng

ä

mnesinspekt

ö

ren[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN], spr

ä

ng

ä

mnesinspektionen tullinspekt

ö

ren G

ö

sta Hartzell, tullverket

avdelningsdirekt

ö

ren Erik Tennevall, arbetarskyddsstyrelsen byr

å

direkt

ö

ren Christer Jakobson, naturv

å

rdsverket sekreteraren Rune[REDACTED_EFTERNAMN], Svenska kommunf

ö

rbundet ingenj

ö

r Torsten Muhrbeck, ASG

Prop. 1981/82:94

BILAGA NR 2

195

Utkast till f

ö

ljd

ä

ndring i f

ö

rordningen (1949:341) om ex­plosiva varor

Regeringen f

ö

reskriver i fr

å

ga ora f

ö

rordningen (1949:341) om explosiva varor

dels att 3 

§

 2 mom och 47 - 53 

§§

 skall upph

ö

ra att g

ä

lla,

dels att 1 och 2 

§§

, 4 

§

3 raom, 19 

§

, 58 

§

 I mom, 59 och

60 

§§

 (samt 61 

§

3 och 4 mom) skall ha nedan angivna lydelse

Nuvarande Ivdelse

F

ö

reslagen lydelse

1 

§

.Med explosiva varor f

ö

rst

å

s i denna f

ö

rordning varor, som best

å

 av eller inneh

å

lla explosiva eller pyrotekniska 

ä

mnen.

Till explosiva varor h

ä

nf

ö

ras ej explosiva luft- och gas­blandningar, ej heller t

ä

ndstickor.

Best

ä

mmelserna i denna f

ö

rordning skola icke g

ä

lla betr

ä

ffande l

ä

kemedel och uteslutande f

ö

r tillverkning d

ä

rav avsedda varor, som in­neh

å

lla eller best

å

av explo­siva 

ä

mnen; dock m

å

 statens industriverk i den utstr

ä

ck­ning som finnes p

å

kallad f

ö­

reskriva, att tillverkning annorst

ä

des 

ä

n 

å

 apotek av s

å

dana l

ä

kemedel och varor samt transport av sistn

ä

mnda varor skola vara underkastade f

ö

rordningens best

ä

mmelser.

Best

ä

mmelserna i denna f

ö

rordning skola icke g

ä

lla betr

ä

ffande l

ä

keme­del och uteslutande f

ö

r tillverkning d

ä

rav avsed­da varor, som inneh

å

lla eller best

å

av explosiva 

ä

mnen; dock m

å

 statens industriverk i den ut­str

ä

ckning som finnes p

å­

kallad f

ö

reskriva, att tillverkning annorst

ä

des 

ä

n 

ä

 apotek av s

å

dana l

ä­

kemedel och varor skola vara underkastade f

ö

rord­ningens best

ä

mmelser.

I fr

å

ga om transport av explosiva varor finns

Prop. 1981/82:94

196

s

ä

rskilda best

ä

mmelser.

2

§

Denna f

ö

rordning skall allenast i den m

å

n rege­ringen s

ä

rskilt f

ö

rord-nar d

ä

rom 

ä

ga till

ä

mp­ning p

ä

 f

ö

rsvarets fab-riker, verkst

ä

der, forsk­ningsanstalter och f

ö

r­r

å

d samt kronan tillh

ö

-riga explosiva varor, som 

ä

ro avsedda f

ö

r f

ö

r­svarets behov.

Denna f

ö

rordning skall allenast i den m

ä

n rege­ringen s

ä

rskilt f

ö

rordnar d

ä

rom 

ä

ga till

ä

mpning p

å 

f

ö

rsvarets fabriker, verk­st

ä

der, forskningsanstal­ter och f

ö

rr

å

d samt kronan tillh

ö

riga explosiva varor, som 

ä

ro avsedda f

ö

r f

ö

rsva­rets behov. Vad i denna f

ö

rordning stadgas om transport skall dock utan s

å

dant s

ä

rskilt f

ö

rordnande g

ä

lla 

ä

ven explosiva varor som nyss n

ä

mnts, s

å

vida icke transporten sker under led­ning av milit

ä

rbef

ä

l eller annan av f

ö

rsvarsmyndighet f

ö

rordnad person.

Betr

ä

ffande ammunition och t

ä

ndmedel, som. avses i vapen­lagen (1973:1176), samt hagelpatroner och h

ä

rf

ö

r avsedda t

ä

ndhattar 

ä

vensom f

ö

r jaktstudsare avsedd kulammunition med central ant

ä

ndning skola best

ä

mmelserna i 5 och 7 ka­pitlen av denna f

ö

rordning 

ä

ga till

ä

mpning allenast p

ä 

tillverkares och handlandes befattning med s

ä

dana varor i och f

ö

r r

ö

relsen.

4 

§

 3 raora

Med till

ä

mpning av best

ä

m­melserna i denna f

ö

rordning avg

ö

r statens industriverk till vilket huvudslag och till vilken transportklass explosiv vara 

ä

r att h

ä

nf

ö

ra samt, efter samr

å

d med krigs-

Med till

ä

mpning av be-st

ä

ramelserna i denna f

ö

r­ordning avg

ö

r statens industriverk till vilket huvudslag samt, efter samr

å

d med krigsmateriel-inspektionen inom handels-

Prop. 1981/82:94

197

matrielinspektionen inom han-del.departementet, huruvida explosiv vara skall anses som milit

ä

r explosiv vara.

departementet, huruvida explosiv vara skall an­ses som milit

ä

r explosiv vara.

19 

§

Explosiv vara skall, d

å

den s

å

som f

ä

rdig handelsvara ut­l

ä

mnas fr

å

n tillverkningsst

ä

lle eller fr

ä

n handelsr

ö

relse, vara f

ö

rpackad p

å

 ett 

ä

ndam

å

lsenligt och betryggande s

ä

tt.

I sarama k

ä

rl eller l

å

da m

å

 icke packas flera slag av explosiva varor, s

å

vida ej statens industriverk betr

ä

ffan­de ifr

å

gavarande varuslag medgivit sampackning. Utan in­dustriverkets medgivande m

å

 ej i k

ä

rl eller l

å

da, som in­neh

å

ller explosiv vara, inrymmas annat f

ö

rem

å

l, som icke erfordras f

ö

r varans f

ö

rpackning.

skall ytterf

ö

rpackning vara m

ä

rkt s

å

, att va­rans egenskap av explo-siv vara tydligt fram-

D

ä

r ej statens industriverk      D

ä

r ej statens induj' medgivit annat, skall ytter-      striverk medgivit annat, f

ö

rpackning vara m

ä

rkt s

ä

, att varans egenskap av explo­siv vara samt transportklass tydligt framg

å

.

g

ä

r.

58 

§

 1 mom

I saratliga 

ä

renden enligt denna f

ö

rordning, f

ö

r vil­kas avg

ö

rande tekniska syn­punkter ha betydelse, skall den beslutande myndigheten, d

ä

r ej s

ä

rskilda sk

ä

l f

ö

ran­leda till annat, inh

ä

mta ytt­rande fr

ä

n spr

ä

ng

ä

mnesinspek­tionen. I annat 

ä

rende 

ä

n som avses i 52 

§

ä

r polismyndig­het dock skyldig att h

ö

ra in­spektionen endast om f

ö

rh

å

l­landena i det enskilda fallet giva s

ä

rskild anledning d

ä

r­till.

I samtliga 

ä

renden en­ligt denna f

ö

rordning, f

ö

r vilkas avg

ö

rande tekniska synpunkter ha betydelse, skall den be-slutande myndigheten, d

ä

r ej s

ä

rskilda sk

ä

l f

ö

ranleda till annat, in-h

ä

mta yttrande fr

å

n spr

ä

ng

ä

mnesinspektionen. Polismyndighet 

ä

r dock skyldig att h

ö

ra inspek­tionen endast om f

ö

rh

ä

l-landena i det enskilda

Prop. 1981/82:94

198

fallet giva s

ä

rskild an-ledning d

ä

rtill.

I 

ä

renden, d

ä

r k

ä

nnedom kr

ä

ves om n

å

gons personliga egenskaper eller l

ä

mplighet, skall yttrande inh

ä

mtas fr

å

n polismyndigheten i den ort, d

ä

r vederb

ö

rande har sitt hemvist, s

å

vida icke av s

ä

rskilda sk

ä

l s

å

dant yttran­de icke finnes erforderligt.

D

å

 vid 

ä

rendes avg

ö

rande h

ä

nsyn b

ö

r tagas till ord­nings- och s

ä

kerhetssynpunkter, skall polismyndigheten i orten h

ö

ras, s

å

vida icke av s

ä

rskild anledning s

å

dant yttrande ej 

ä

r p

å

kallat. D

å

 brandskyddssynpunkter f

ö

ran­leda d

ä

rtill, skall brandchefen i orten beredas tillf

ä

lle att yttra sig.

I 

ö

vrigt skall i 

ä

renden varom h

ä

r

ä

r fr

ä

ga yttrande inh

ä

mtas fr

ä

n ber

ö

rda myndigheter i den utstr

ä

ckning s

å 

pr

ö

vas erforderligt.

59 

§

Ut

ö

ver vad f

ö

rut sagts 

ä

ger     Ut

ö

ver vad f

ö

rut sagts

statens industriverk meddela     

ä

ger statens industriverk

f

ö

reskrifter som g

ä

ller till-    meddela f

ö

reskrifter som

verkning, handel, hante.''ing,     g

ä

ller tillverkning, han-

f

ö

rv

ä

rv, 

ö

verl

å

telse, tr

ä

ns-     del, hantering, f

ö

rv

ä

rv,

port eller inf

ö

rsel eller som   

ö

verl

å

telse eller inf

ö

r-

i 

ö

vrigt 

ä

r p

å

kallade fr

ä

n       sel eller som i 

ö

vrigt 

ä

r

s

ä

kerhetssynpunkt.

p

å

kallade fr

å

n s

ä

kerhets-

synpunkt.

Det 

å

ligger vidare industriverket att i erforderlig ut­str

ä

ckning fastst

ä

lla formul

ä

r till ans

ö

kningsblanketter, tillst

å

ndsbevis m m.

60 

§

Talan mot polismyndighetens beslut f

ö

res hos l

ä

nsstyrel­sen genom besv

ä

r.

Mot l

ä

nsstyrelsens beslut        Mot l

ä

nsstyrelsens be-med anledning av besv

ä

r 

ö

ver    slut med anledning av be-polismyndighets beslut om       sv

ä

r 

ö

ver polismyndighets innehav eller transport av       beslut om innehav av ex-

Prop. 1981/82:94

199

explosiv vara m

å

talan ej        plosiv vara m

å

 talan ej

f

ö

ras.

f

ö

ras.

Beslut enligt denna f

ö

rordning l

ä

nda till efterr

ä

ttelse utan hinder av besv

ä

r, intill dess annorlunda f

ö

rordnas. Polismyndighets beslut att 

å

terkalla tillst

å

nd till handel med explosiva varor l

ä

nder dock omedelbart till efterr

ä

t­telse endast om f

ö

rordnande d

ä

rom meddelas i beslutet. S

å­

dant f

ö

rordnande m

ä

 meddelas om s

ä

rskilda sk

ä

l f

ö

religga.

61 

§

 3 mom och 4 mom Vissa strykningar beh

ö

ver ske.

Prop. 1981/82:94

BILAGA NR 3

200

Utkast till f

ö

ljd

ä

ndring i kung

ö

relsen (1957:232) med vissa best

ä

mmelser r

ö

rande explosiva varor f

ö

r f

ö

rsvarets behov m.m.

Regeringen f

ö

reskriver att 1 och 9 

§§

 kung

ö

relsen (1957: 232) med vissa best

ä

mmelser r

ö

rande explosiva varor f

ö

r f

ö

rsvarets behov m.m. skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande Ivdelse

F

ö

reslagen lydelse

1 

§

Kung

ö

relsen 

ä

ger dock till

ä

mpning p

å

 transport endast i den m

å

n transpor­ten inte omfattas av lagen (0000:000) om transport av farligt gods.

Best

ä

mmelserna i denna kung

ö

relse g

ä

lla s

ä

dana explosiva varor, som avses i f

ö

rordningen den 10 juni 1949 (nr 341) ora dylika varor, s

ä

rat 

ä

ga till

ä

mpning p

å

 f

ö

rsvarets fabri­ker, verkst

ä

der, forskningsanstalter och f

ö

rr

å

d, s

å

 ock eljest p

å

kronan tillh

ö

riga varor av nu n

ä

mnt slag, vilka 

ä

ro avsedda f

ö

r f

ö

rsvarets behov. Med f

ö

rsvaret avses i kung

ö

relsen j

ä

mv

ä

l civilf

ö

rsvaret.

Kung

ö

relsen 

ä

ger dock till

ä

mpning p

å

 transport endast d

å

 den sker under ledning av milit

ä

rbef

ä

l eller annan av f

ö

rsvars-rayndighet f

ö

rordnad person.

9 

§

F

ö

re transport av explo­siv vara, h

ä

nf

ö

rlig till transportklass A, skall yttrande inh

ä

mtas fr

å

n spr

ä

ng

ä

mnesinspektionen.

F

ö

re transport av blyazid, nitroglycerin och andra h

ö

gk

ä

nsliga explosiva 

ä

mnen samt ammunition- och t

ä

nd-medel, sora inte kan anses transports

ä

kra, skall ytt­rande inh

ä

mtas fr

å

n spr

ä

ng-

ä

mnesinspektionen.

Prop. 1981/82:94

BILAGA NR 4

201

Utkast till f

ö

ljd

ä

ndring i f

ö

rordningen (1.961:568) om brandfarliga varor

Regeringen f

ö

reskriver i fr

å

ga om f

ö

rordningen (1961:568) om brandfarliga varor

dels att 40, 41 och 49 

§§

samt 63 

§

 2 mom. skall upph

ö

ra att g

ä

lla,

dels att 8 

§

, 48 

§

 (och 63 

§

 3 mom) skall ha nedan angiv­na lydelse.

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen lydelse

8 

§

Ang

å

ende transport av brandfarlig vara 

å

 j

ä

rnv

ä

g, med luftfartyg, orabord 

ä

 fartyg, som tillh

ö

r staten, 

ä

vensom 

å

 annan 

ä

n staten tillh

ö

rigt fartyg, som 

ä

r underkastat inspektion en­ligt lagen den 19 november 1965 (nr 719) om s

ä

kerheten p

å

 fartyg, samt ang

å

ende tillf

ä

llig f

ö

rvaring i sam­band med s

å

dan transport skall g

ä

lla vad d

ä

rom stad­gas av vederb

ö

rande centra­la f

ö

rvaltningsmyndighet.

Betr

ä

ffande transport av brandfarlig vara till och fr

ä

n l

ä

nder, som anslutit sig till internationella f

ö

rdraget ang

å

ende gods­befordran 

å

 j

ä

rnv

ä

g, g

ä

l­ler dock vad i s

å

dant av-

Ang

å

ende transport av brandfarlig vata annorledes

ä

n medelst r

ö

rledning finns s

ä

rskilda best

ä

mmelser.

Prop. 1981/82:94

202

seende stadgats i detta f

ö

rdrag.

Om befordran av brand­farlig vara raed posten g

ä

l­ler vad s

ä

rskilt stadgats.

I fr

ä

ga ora internationell v

ä

gtransport av brandfar­liga varor i vissa fall finnas s

ä

rskilda best

ä

ra-melser.

brandf

ä

rligt. 

Ä

r beh

å

lla­re f

ö

rpackad, skall vad nyss stadgats g

ä

lla j

ä

m­v

ä

l h

ö

ljet.

Statens industriverk 

ä

ger medgiva undantag fr

ä

n den i f

ö

rsta stycket stadgade skyldigheten.

48 

§

Beh

å

llare, vari brandfar­lig gas eller brandfarlig v

ä

tska klass I, klass 2 a eller klass 2 b 

ä

r inneslu­ten, skall, d

å

 den transpor­teras s

å

som styckegods eller ock yrkesm

ä

ssigt saluh

å

lles eller f

ö

rs

ä

ljes, vara p

å 

v

ä

l synlig plats f

ö

rsedd med tydligt och varaktigt m

ä

rke, utvisande att inne­h

å

llet 

ä

r brandf

ä

rligt. 

Ä

r beh

å

llare f

ö

rpackad, skall vad nyss stadgats g

ä

lla j

ä

mv

ä

l h

ö

ljet.

Beh

å

llare, vari brand­farlig gas eller brand­farlig v

ä

tska klass 1, klass 2 a eller klass 2 b 

ä

r innesluten, skall, d

å

 den yrkesm

ä

ssigt salu­h

å

lles eller f

ö

rs

ä

ljes, vara p

å

 v

ä

l synlig plats f

ö

rsedd med tydligt och varaktigt m

ä

rke, utvisan-de att inneh

å

llet 

ä

r

63 

§

 3 mom Viss strykning beh

ö

ver ske.

Prop. 1981/82:94

203

BILAGA NR 5

Utkast till f

ö

ljd

ä

ndring i kung

ö

relsen (1962:500) om brandfariiga varor, som omh

ä

nderhavas av krigsmakten, m.m.

Regeringen f

ö

reskriver att 1 

§

 kung

ö

relsen (1962:500) om brandfarliga varor, som omh

ä

nderhavas av krigsmakten, m.m. skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen lydelse

1 

§

Central f

ö

rvaltningsmyndighet inom krigsmakten m

å

 betr

ä

f­fande brandfarlig vara, vilken orah

ä

nderhaves av krigsmakten, 

ä

vensom anordning f

ö

r f

ö

rvaring, hantering eller transport av s

å

dan vara utf

ä

rda s

ä

rskilda best

ä

mmelser om undantag fr

ä

n till

ä

mpning av f

ö

rordningen om brandfarliga varor un­der f

ä

ltm

ä

ssig 

ö

vning samt under provning i saraband med tekniskt utvecklingsarbete.

I fr

ä

ga om transport i vissa fall av brandfarliga varor finns s

ä

rskilda be-st

ä

ramelser.

Prop. 1981/82:94

204

Bilaga 2

Sammanstäilning av remissyttranden 

1    Allmänt

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län, statens provningsanstalt, Ingenjörsvetenskapsakademien och Svenska maskinbefälsförbundet har utan egna kommentarer tillstyrkt eller lämnat utan erinran de i betänkandet framlagda förslagen.

Kommerskollegium, som har granskat betänkandet med avseende på förslagens inverkan på den internationella handeln och på det internatio­nella samarbetet som pågår, har inte haft något att erinra.

2   Myndighetsfrågan

2.1 Allmänt om organisationen

Kammarrätten i Jönköping har förklarat sig i väsentliga delar biträda förslaget om en begränsning av antalet normgivande myndigheter.

Rikspolisstyrelsen: Rikspolisstyrelsen har sedan lång tid tillbaka varit av den åsikten att en transportmyndighet för alla varu- och transportslag i princip är att föredra. De argument som kommittén anfört beträffande sitt förslag med flera transportmyndigheter är Inte helt övertygande. Med hänsyn till att den stora splittringen beträffande myndighetsansvaret finns på vägtransportsidan och det är den som i huvudsak berör polisen, vill styrelsen inte motsätta sig en lösning enligt kommitténs förslag. I förhål­lande till den nuvarande ordningen innebär kommitténs förslag til! myn­dighetsansvar så uppenbara förbättringar att den redovisade principiella ståndpunkten i detta fall bör vika. Styrelsen accepterar därför den före­slagna lösningen med tre transportmyndigheter, dvs. sjöfartsverket för sjötransporter, luftfartsverket för lufttransporter och FGE-enheten inom transportrådet då det gäller landtransporter. Rikspolisstyrelsen vill dock framhålla att man även fortsättningsvis bör sträva efter att på sikt samman­föra de tre transportmyndighetsfunktionerna till en transportmyndighet.

Rikspolisstyrelsen vill i detta sammanhang betona vikten av att landtran­sportmyndigheten samråder med berörda myndigheter innan tillämpnings­föreskrifter eller råd och anvisningar för tillsynsverksamheten utfärdas.

Försvarets materielverk: Föreslagna tre transportmyndigheter bör ersät­tas med en myndighet. Om detta icke är möjligt bör bl. a. rätten att få föreskriva "att en klass skall vara indelad i undergrupper" åvila endast en transportmyndighet förslagvis transportrådet.

Statens järnvägar, SJ: SJ anser det rationellt att man sammanför de

Prop. 1981/82:94

205

funktioner med avseende på transport av farligt gods, som i dag åvilar statens industriverk, produktkontrollnämnden och SJ, till en enhet, FGE, inom transportrådet. En enda myndighet får härigenom det samlade ansva­ret för alla landtransppfter. Detta innebär att kanaler för samordning öch samarbete måste etableras bl. a. mellan FGE och SJ.

Enligt SJ: s uppfattning bör emellertid även sjöfartsverkets myndighets­uppgifter sammanföras till den föreslagna nya myndigheten.

Från säkerhetssynpunkt är det tveklöst mest ändamålsenligt att ha en samlad författningsgivning om transport av farligt gods då ju sjötransporter med tillhörande hantering i hamnarna är viktiga led i den totala transport­kedjan. För SJ: s del är det ju vid internationell järnvägstrafik så att transporterna vad Danmarks- och kontinenttrafiken beträffar måste ske över vatten för att komma från eller till Sverige. Samma gäller transporter med motorfordon.

Frågor om fartygs konstruktion och utrustning är visserligen specifika. Detsamma kan emellertid sägas om järnvägsvagnars konstruktion, iJtrust-ning och underhåll, för vilka SJ har att följa flera oHka internationelle överenskommelser. Det framhålls i utredningen att fartygskonstruktioner och därmed sammanhängande frågor utgör så integrerade delar av sjösä­kerhetssystemet, att de inte låter sig utbrytas ur dptta. En sådan utbrytning bör emellertid vara möjlig om man jämför med motsvarande förhållanden för SJ.

Sjöfartsverket: Utredningens förslag vad gäller sjöfarten, som innebär att frågor rörande transport av farligt gods tiU sjöss hgger kvar hos sjöfarts­verket, vilar på förståelse för ett delproblem inom samordningsproblemati­ken, nämligen förhållandet mellan transportmedelsrelaterad säkerhet och säkerhetsfrågorna rörande det farliga godset som sådant, Bg resonemang som förts av utredningen i denna fråga finner sjöfartsverket väl avvägda.

Sjöfartsverket anser emellertid att det finns möjligheter att åstadkomma ett ännu mer samlat grepp kring transportfrågorna rörande farligt gods än vad utredningen föreslagit. Sjöfartsverket vill peka på de fördelar som ligger i att närma det totala integratipnsansvaret till sjöfartsverket. Detta utgör ännu ett alternativ som innebär att man närmar även frågor om landtransporter av farligt gods till den sedan länjge vad gäller transport av farligt gods till sjöss uppbyggda verksamheten inpm sjöfartsverket. Flera fördelar i jämförelse med utredningens förslag om en särskild landtran­sportmyndighet framkommer. Det kan nämnas att sjöfartsverket har goda basresurser i fråga om administration och liknande och att det redan finns en uppbyggd kunskap om farligt gods vilken sträcker sig ut över andra transportslag. En lokalisering till sjöfartsverket innebär också en möjlighet till bättre kontakter med luftfartsverket som finns på samma ort.

Genom att sjöfartsverket har att handlägga säkerhetsfrågor på järnvägs-fäijor och andra färjor har sjöfartsverket byggt upp en kunskap om inte bara IMDG-kodens säkerhetssystem utan även angränsande regelsystem

Prop. 1981/82:94

206

som RID och ADR. Det föreligger således en god baskunskap hos sjöfarts­verket som bör leda till att en organisation av diskuterat slag snabbt kan starta. Med hänsyn till att internationella transporter går på såväl fartyg som landtransportmedel kommer en samlad handläggning att bilda lämplig bas för insatser i det internationella harmoniseringsarbetet samtidigt som näringslivet bör kunna få en god service rörande sådana transporter.

Luftfartsverket: Luftfartsverket har intet att erinra mot utredarens för­slag till ny myndighetsorganisation.

Transportrådet, TPR: TPR delar utredarens uppfattning att de funktio­ner med avseende på transporter av farligt gods som i dag åvilar bl. a. statens industriverk och produktkontrollnämnden i framtiden knyts till TPR.

När det gäller sjötransporterna anser TPR att utredarens motiv för att inte integrera dessa transporter inom FGE: s verksamhetsområde inte är hållbara. Det är av väsentlig betydelse att en samordning avseende alla transporter av farligt gods kommer till stånd både när det gäller den författningsmässiga regleringen och myndighetsansvaret.

Att bryta ut myndighetsansvaret för sjötransporterna skulle enligt TPR - till nackdel inte minst för transportören/avsändaren och tillsynsmyn­digheterna - innebära betydligt försämrade möjligheter till samordning och enhetlighet i fråga om handhavandet av transporterna av farligt gods. Såsom utredaren också har framhållit leder en uppsplittring på transport-sätt också till betydande kompetenstvister och en byråkrati som kan und­vikas om man samlade myndighetsansvaret till ett enda organ.

Vad nu har sagts äger också sin tillämpning på lufttransporterna även om en uppdelning av ansvarsområdet i detta fall inte skulle få fullt så långtgå­ende konsekvenser med tanke på de betydligt mindre transportvolymer det här är fråga om.

Vad utredaren i övrigt har föreslagit angående FGE:s arbetsuppgifter kan TPR ansluta sig till.

Statskontoret: Statskontoret tillstyrker i huvudsak de riktlinjer för orga­nisationen som kommittén föreslår.

Statskontoret utgår från att FGE: s arbetsuppgifter skall omfatta det ansvarsområde som har angivits för enheten. FGE: s primära informa­tionsansvar bör således avse frågor rörande landtransporter medan sjö­fartsverket och luftfartsverket svarar för information inom sina verksam­hetsområden. För information liksom för övriga uppgifter (normgivning, utbildning etc.) bör särskild expertis anlitas, t. ex. hos sprängämnesinspek­tionen, statens naturvårdsverk eller arbetarskyddsstyrelsen. Överhuvud måste FGE: s samordnande verksamhet inriktas på att genom projektarbe­te och andra former för samverkan ta tillvara den sakkunskap som finns hos andra myndigheter och organisationer.

Riksrevisionsverket, RRV: Transportrådet saknar i dag kompetens inom området transport av farligt gods. Om den organisatoriska lösningen kom-

Prop. 1981/82:94

207

mer till stånd föriorar man dessutom en del av nuvarande bindning av ansvaret till myndigheter med kunskap om produkten som sådan. Det synes därför inte finnas några speciella skäl som talar för att lägga den nya enheten under transportrådet.

Utredningens förslag innebär vidare att ett dubbelarbete kan komma att utföras. Det åligger således både transportmyndigheterna och produktkon-trpllmyndigheterna att besvara frågor och klassificera olika ämnen och produkter. Kostnaderna härför kan bli betydande, särskilt om olika klassi­ficeringsgrunder tillämpas, vilket förutsätts i betänkandet.

RRV anser att man bör överväga att inordna FGE i produktkontrollor­ganet.

Statens naturvårdsverk: Vissa praktiska skäl talar för att transportmyn­digheterna får överta hela ansvaret för regleringen av transport av farligt gods i vid mening.

Naturvårdsverket saknar personalresurser för att aktivt driva transport­säkerhetsfrågorna och har dessutom inte den transport- och fordonsteknis-ka kompetens spm behövs för detta. En förutsättning för den av utredning­en föreslagna arbetsfördelningen är dock att myndigheter som ansvarar för hälsa och miljö får ett påtagligt inflytande på vad som är att betrakta som farligt gods.

Verket kan också acceptera att säkerhetsfrågorna beträffande landtrans­porter tas om hand av en eller flera transportmyndigheter. Valet av lämplig myndighet är dock betydligt svårare när det gäller just landtransporterna.

Naturvårdsverket tar inte ställning till valet av myndighet för transport­säkerheten till lands, men vill peka på trafiksäkerhetsverket som ett tänk­bart alternativ. Där finns såväl väg- som fordonsteknisk expertis samt en allmän inriktning på säkerhet. TSV sysslar bl. a. med frågor om vägval och lastförankring vilka har stor betydelse från säkerhetssynpunkt. Dessutom finns en utbyggd regional organisation för besiktningar, bl. a. s. k. flygande kontroller, som borde vara väl lämpad att kontrollera efterievnaden av bestämmelser angående farligt gods.

Ansvaret för samordningen mellan olika transportslag kan eventuellt läggas på en av berörda myndigheter. Alternativt kan samordningsansva­ret fördelas på samtliga myndigheter, av vars instruktioner det då klart bör framgå att de är skyldiga att samordna sina respektive verksamheter. Det bör kanske påpekas att ingen organisatorisk lösning automatiskt leder till att samordning sker.

Produktkontrollnämnden: En förenkling i fråga om myndighetsansvaret är motiverad. Som framgår av betänkandet saknar transportrådet anknyt­ning till och sakkunskap i fråga om fariigt gods. Det är önskvärt att den myndighet som kommer att tilldelas den föreslagna farligtgodsenheten har kompetens åtminstone för någraav de frågeställningar som aktualiseras i handläggningen. Andra lösningar än den som föreslås i betänkandet, så­som exempelvis en förläggning till trafiksäkerhetsverket eller sjöfartsver­ket, kan därför behöva övervägas.

Prop. 1981/82; 94

208

Statens strålskyddsinstitut: Ansvaret för utgivningen av generella före­skrifter för landtransporter avseende radioaktiva ämnen kommer enligt betänkandet att ges tiH FGE. Ett visst ansvar för samordningen av reglerna för de olika transportgrenarna kommer också att ligga på FGE. Strål-skyddsinstitulet ser ett sådant samlat myndighetsansvar som en fördel jämfört med nyvarande organisation.

Arbetarskyddsstyrelsen: Det synes tveksamt om det är en lämplig lös­ning att föra den föreslagna centrala myndighetsenheten under transportrå­det.

En tänkbar myndighet är enligt arbetarskyddsstyrelsens mening trafik­säkerhetsverket. Det bör i sammanhanget beaktas att tillsyn och inspek­tion ute på vägarna redan nu utförs av trafiksäkerhetsverket i samband med flygande inspektioner o.d., inriktade på teknisk kontroll av framför allt tyngre ogh mera komplicerade fordon. Av betydelse är också att trafiksäkerhetsverket redan har en regional organisation för kontroll inom transportområdet. Det skulle därför vara möjligt att lägga både centrala och lokala myndighetsiippgifter på detta verk.

Statens indiislriverk. SIND: Det föreslagna sammanförandet av land-transpprtfijnktipnerna till en och samma ansvariga myndighet (FGE) kom­mer att medföra en betydande lättnad för alla berörda. Fler fördelar från både statsförvaltningens och näringslivets synpunkter skulle emellertid vinnas om lagförslaget följdes upp av en organisationsreform för samtliga transportgrenar som leder till en så långt möjligt samlad handläggning av farligtgodsfrågorna.

I fråga pm flygtransporterna är det praktiska behovet av en enhetlig organisation inte lika uttalat som beträffande sjötransporterna. SIND an­ser emellertid att frågan om transporter av farligt gods måste lösas i ett sammanhang: Även i fråga om flygtransporterna bör därför FGE ha ansva­ret för det farliga godset.

Det är viktigt fpr FGE att få nära pch enkla vägar till löpande samarbete med ett minimum av remisser och resor för sammanträden. Enligt SIND: s mening äf en anknytning till sjöfartsverket lämplig. SIND föreslår därför att FGE, med den i ytredningen förutsatta självständigheten i sin myndig­hetsutövning, administrativt knyts till sjöfartsverket i stället för till det i utredningen föreslagna transportrådet.

Lqiistyrelsii i Stockholms län: Inget av de behandlade alternativen till organisatipn synes ge en idealisk jösning. Den av utredningen föreslagna lösningen med en särskild enhet jnom transportrådet synes dock ha de bästa möjligheterna att behandla aKtuella uppgifter.

Länsstyrelsen i Malmöhus lärt: Länsstyrelsen kan inte ansluta sig till utredningsmannens förslag att förlägga myndighetsansvaret för alla land-transporter till transportrådet, Såvitt länsstyrelsen känner till saknar denna myndighet erfarenhet och kompetens för att bedöma de hälso- och miljö­farliga aspekterna på farligt gods och kanske framför allt vad som bör

Prop. 1981/82:94

209

beaktas från miljöskyddssynpunkt i samband med landtransporter av hälso- och miljöfarliga varor.

Länsstyrelsen i Västernorrlands län: Länsstyrelsen anser att en samord­ning av regler och myndighetsansvar är mycket angelägen. Även en mera långtgående samordning, som också omfattar sjötransporter vore önsk­värd. Länsstyrelsen kan dock inte bedöma betydelsen av de nackdelar för sjöfartsverket som detta anges medföra.

Länsläkarorganisationen i Stockholms län tillstyrker det särskilda ytt­rande som avgivits av experten Hans Hoppe.

Miljödatanämnden: Kommittén har uppenbarligen menat att företeelsen "transport" är en tyngre minsta gemensam nämnare i sammanhanget än godsets "farlighet" och följaktligen avvisat myndigheter med uppgifter att motverka hälso- och miljörisker.

Miljödatanämnden vill inte underkänna betydelsen av kunskap om och samordning med expertis inom transportområdet. Nämnden menar emel­lertid att kommittén utredningsmässigt sett tagit för lätt på frågan om behovet av expertis rörande såväl kemiska som andra risker (strålning m.m.) och behovet av samordning i riktning mot miljövårdsmyndighe­terna, i vid bemärkelse av detta ord.

Statens brandnämnd: För att transporter av farligt gods skall bli säkra och för att räddningstjänsten vid transportolyckor skall bli effektiv behövs enligt brandnämnden regelsystem som är samordnade mellan de olika transportslagen. Detta kan enligt brandnämnden åstadkommas endast om det övergripande ansvaret åläggs en enda myndighet. Brandnämnden bi­träder därför ej utredarens förslag att ansvaret skall delas av tre myndighe­ter.

Stockholms läns landsting, hälso- och regionplanekontoret: Kommit­téns förslag att förbättra samordningen på landtranspprtsidan är angelägna och tillstyrks. Det hade varit värdefullt att även söka samordna med sjötransportområdet, så som experten Hoppe föreslagit. Strävan bör i varje fall vara att senare söka åstadkomma en integration på myndighetssi­dan som svarar mot utvecklingen på transportområdet. Det kunde vara skäligt att i stället söka organisatorisk samordning med produktkontrollens organ.

Södertälje kommun: FGE, farligtgodsenheten, bör lokaliseras i nuvaran­de eller i en eventuellt ny produktkontrollmyndighet, eftersom produkt­kännedomen är av största vikt för att få säkrare transporter. Myndighets­ansvaret bör omfatta såväl landtransporter som sjötransporter. Fariigt-godsmyndigheten måste givetvis fortlöpande ge information och service till berörda tillsynsmyndigheter.

Göteborgs kommun: Kommunstyrelsen finner det ytterligt angeläget att berörda myndigheter på ett bättre sätt än hittills samordnar sina insatser. Utredningen föreslår genom bildandet av den nya enheten inom transport­rådet en bättre samordning mellan myndigheterna. Samordningen tycks 

14    Riksdagen 1981/82. I saml. Nr 94

Prop. 1981/82:94

210

dock inte gälla kombinerade sjö- och landtransporter respektive flyg- och landtransporter. För Göteborg som är ett transportcentrum av nationell betydelse är det angeläget att samordning mellan myndigheter represente­rande olika trafikslag kommer till stånd på effektivaste sätt.

ASG AB och AB Bilspedition: I likhet med vad Hans Hoppe (expert) anför i sitt till betänkandet fogade särskilda yttrande, vill vi särskilt fram­hålla angelägenheten av att myndighetsfunktionerna (de centrala) samord­nas för samtliga transportslag, innebärande att en myndighet får det sam­lade ansvaret för transport av farligt gods. Därmed skapas väsentligt bättre förutsättningar för den eftersträvade transportsäkerheten genom större effektivitet och samlad kompetens, jämfört med utredningens förslag.

Såväl in- som utrikestransporter av farligt gods sker i stor utsträckning i form av integrerade transporter mellan land och sjö. Flygtransporter av fariigt gods sker i allt större utsträckning och i dessa transporter ingår så gott som alltid landtransportavsnitt. Vid övergången mellan olika trans­portmedel i transportkedjan uppstår ofta en rad gränsproblem som bör kunna minskas bl. a. genom harmonisering av de olika regelsystemen. Enligt vår uppfattning torde arbetet med att samordna transportreglerna bli effektivast om en enda myndighet åläggs det samlade ansvaret för alla transportslag. Ett sådant samlat myndighetsansvar skulle också innebära

-

ett bättre utnyttjande av tillgängliga resurser,

-

en aktivare bevakning av och medverkan i det internationella regelarbe­tet,

-

en samordnad information till berörda parter,

-

ett samlat organ av tillräcklig storlek för att kunna rymma expertis på berörda områden,

-

en effektivare tillsynsverksamhet samt

-en samlad utbildningsverksamhet inom farligtgodsområdet.

Med utgångspunkt från det som ovan framhållits om fördelarna med ett totalt samlat myndighetsansvar bör det vara realistiskt att sammanföra myndighetsfunktionerna utan alltför stor ökning av kostnader samt utan större risk för kompetenskonflikter.

Lokalisering av myndigheten bör ske enligt utredningsförslaget. Alter­nativt skulle lokalisering kunna ske i anslutning till sjöfartsverket. Att inrymma myndigheten hos en produktkontrollmyndighet eller ett eventu­ellt framtida produktkontrollverk anses vara mindre lämpligt, dels mot bakgrunden av hittillsvarande erfarenhet samt dels med hänsyn till den speciella transportinriktning som är aktuell.

Centralorganisationen SACOISR: Den föreslagna FGE-enheten synes kunna bli ett ändamålsenligt organ. Vid lokaliseringen bör dock hänsyn tas till behandlingen av det utredningsförslag som nyligen presenterats röran­de produktkontrollens organisation.

Prop. 1981/82:94

211

Landsorganisationen i Sverige, LO: LO delar utredningens uppfattning att det föreligger förutsättningar för ett enhetligt myndighetsansvar för den föreslagna lagen.

Det är enligt LO: s mening naturligt att farligtgodsenheten (FGE) inte­greras i transportrådet.

LO ser det som väsentligt att de fackliga organisationerna blir represen­terade i ledningsorganet för FGE, så att direkta praktiska erfarenheter kan tillföras.

LO kan i stort dela utredarens resonemang inför valet av myndighet där denna självständiga myndighet för transport av fariigt gods skall integre­ras.

Dock vill LO ändå understryka en svag länk i detta resonemang. Det gäller diskussionen om samverkan med produktkontrollmyndigheten enligt lagen om hälso- och miljöfarliga varor. Utredaren konstaterar att trans­portrådet besitter transportteknisk sakkunskap men saknar sakkunskap såvitt gäller det farfiga godset.

LO menar inte att dessa skäl leder till kravet att inordna FGE i natur­vårdsverket, men vill understryka att det blir ett viktigt område för den blivande organisationskommittén att beakta. Här måste en samordning ske och riktlinjer för en sådan måste utarbetas.

Plast- och kemikalleleverantörernas förening, PKL: Föreningen anser förslaget mycket positivt men skulle uppfatta det spm ännu mer positivt om sjöfartsverkets handläggning av dessa frågor inlemmades i det nya transportorganet.

Svenska hamnförbundet: Förbundet har i organisationsfrågan samma utgångspunkter som experten Hoppe har redovisat i sitt särskilda yttran­de.

Svenska kommunförbundet: Styrelsen vill föreslå att det närmare klar­läggs huruvida problemen med transport av farligt gods kan lösas inom gällande lagstiftning och myndighetsfunktioner.

Svenska petroleutn institutet: Institutet ansluter sig till bildandet av en särskild enhet inom transportrådet, farligtgodsenheten, FGE.

Svenska transportarbetareförbundet: Förbundet hälsar med tillfreds­ställelse förslaget att koncentrera myndighetsansvaret. Förbundet vill emellertid ifrågasätta om inte även sjötransporterna borde inordnas under den föreslagna myndighetsorganisationen.

Svenska åkeriförbundet och SHIO-familjeföretagen: I fråga om myn­dighetsansvarets omfattning ansluter vi oss till den mer långtgående lös­ning, som experten Hans Hoppe utvecklat i det särskilda yttrande, som intagits i utredningen.

Sveriges kemiska industrikontor. Kemikontoret: Den ordning som f. n. gäller medför så avsevärda nackdelar att en omorganisation bör få högsta möjliga prioritet.

En omstrukturering av myndighetsfunktionerna inom farligtgodsområ-

Prop. 1981/82:94

212

det ter sig sålunda som en nödvändighet för att få till stånd säkrare och effektiva transporter av farligt gods. Man skulle härigenom åstadkomma en avsevärd kostnadsbesparing och effektivisering såväl inom den offent­liga sektorn som inom näringslivet.

I utredningsförslaget förordas endast en samordning av myndighetsfunk­tionerna på landsidan. Enligt Kemikontorets uppfattning vore det beklag­ligt om omorganisationen skulle stanna vid en sådan halvmesyr.

Enligt Kemikontorets mening är det både önskvärt och nödvändigt att låta omorganisationen omfatta också sjöfartsverkets myndighetsfunk­tioner vad avser styckegodstransporter av farligt gods.

Enligt Kemikontorets uppfattning gäller i princip samma resonemang för flygtransporter som ovan förts beträffande sjötransporter. Naturligtvis har denna fråga ännu inte samma tyngd emedan omfattningen av flygtrans­porter av farligt gods fortfarande ligger på en förhållandevis låg nivå. Kemikontoret menar att en sammanläggning av även dessa myndighets­funktioner ter sig naturfig och är önskvärd.

Enligt Kemikontorets uppfattning är en administrativ anknytning till sjöfartsverket en lämplig lokalisering.

Sveriges redareförening: Föreningen tillstyrker att FGE skapas och förutsätter att FGE får den kvalitet i kunskapshänseende och auktoritet i tillsynshänseende som behövs.

På grund av Sveriges läge måste nästan alla transporter till och från utlandet gå sjöledes. Härvid spelar färjesjöfarten en mycket stor roll. Färjetrafiken präglas av sin snabbhet i bl. a. godsomsättning och sin "för­längda arm" av landsvägstrafiken.

Det är synnerligen viktigt att FGE kan ge samordnade föreskrifter, anvisningar och råd för alla transportsegment inklusive sjösegmentet. Det är därför ofrånkomligt sett ur sjöfartsnäringens synvinkel att hos FGE finns expertis avseende sjötransport av farligt gods. Utredningens förslag att inte inkludera sjöfartsverket dvs. sjötransportexpertis i FGE är därför i princip felaktigt därför att då ingen förändring uppnås på ett område där en förändring är nödvändig.

Föreningen kan tänka sig att FGE förläggs till eller nära sjöfartsverket vilket kan vara fördelaktigt ur kostnadssynpunkt.

Redareföreningen ansluter sig således mot bakgrund av ovanstående till det särskilda yttrande som avgivits av Hans Hoppe (expert). Industriför­bundet.

Transporttekniska föreningen, TTF: TTF har i princip intet att erinra mot förslagen, även om det - med hänsyn till de snabbt ökande integrera­de transporterna - hade varit önskvärt att samtliga myndighetsfunktioner hade kunnat inordnas under den nya myndighet som utredningen föreslår.

Tjänstemännens centralorganisation tillstyrker förslaget om FGE.

Prop. 1981/82:94

213

2.2 Organisationsformen

Rikspolisstyrelsen: Det är enligt styrelsens mening viktigt att FGE-enheten vid handläggningen av transportsäkerhetsfrågor beträffande farligt gods utåt framstår som en självständig myndighet som i dessa frågor är oberoende av transportrådet. Förslaget att FGE-enheten skall ledas av en särskilt utsedd delegation är en bra lösning av integritetsfrågan.

Statens järnvägar, SJ: Skall transportrådets styrelse inte ha något att säga till om vad gäller FGE: s sakliga verksamhet?

Det förutsätts att SJ blir representerat såväl i den delegation som skall leda FGE som i den till FGE knutna rådgivande nämnden.

Transportrådet, TPR: Utredaren har funnit att TPR: s arbetsuppgifter är sådana att den tilltänkta farligtgodsfunktionen på ett naturligt sätt kan införlivas i verksamheten. Denna funktion kan enligt utredaren, om den integreras i TPR, dra stor nytta bl. a. av rådets planerande och samordnan­de verksamhet och dess omfattande sakkunskap om transportnäringen. Med hänsyn härtill anser TPR att den föreslagsna konstruktionen för anknytningen av FGE till TPR är svårförståelig.

Skall frågorna om transporter av farligt gods knytas till en redan befintlig myndighet bör detta ske genom en integrering i myndighetens övriga verksamhet. Med hänsyn till att utredaren inte närmare har motiverat sitt förslag rörande organisationen är det enligt TPR svårt att bemöta utreda­rens förslag annat än på följande sätt.

Frågorna om farligt gods bör självfallet integreras i TPR: s verksamhet i övrigt. Vad som talar härför är inte minst de verksamheter som TPR handhar redan nu. TPR har ett sammanhållande ansvar för den regionala trafikplaneringen av såväl person- som godstrafik på landsväg. Betydande kunskap om transporter både nationella och internationella finns inom TPR. Inte minst i TPR: s arbete med bl. a. tillståndsgivning i fråga om internationella vägtransporter kommer ofta frågor om transport av farligt gods in i bilden. Detta och en rad andra omständigheter talar för att arbetet med transporterna av farligt gods integreras i TPR: s verksamhet i övrigt. Ett genomförande av den ordning som utredaren har föreslagit ter sig helt verklighetsfrämmande och skulle med all sannolikhet leda till stora svårig­heter när det gäller att genomföra den enhetlighet och samordning som utredaren har strävat efter.

TPR förordar alltså att den föreslagna enheten för farligt gods inlemmas i TPR:s organisation på samma sätt som TPR:s arbetsuppgifter i övrigt.

Den av utredaren föreslagna rådgivande nämnden - som f. n. är knuten till industriverket - kan med fördel knytas till TPR efter samma mönster som gäller nu. Det kan i sammanhanget erinras om att det i dag finns en rådgivande delegation för beredskapsfrågor och samrådsgrupper för bl. a. yrkestrafik- och handikappfrågor knutna till TPR. De hittillsvarande erfa­renheterna har visat att denna ordning har fungerat väl. Vidare förutsätts att inom TPR:s styrelse finns personer med sakkunskap på området.

Prop, 1981/82:94

214

Statskontoret: Statskontoret kan inte finna att kommittén har anfört tillräckliga skäl mot att infoga FGE-funktionen som en helt integrerad del av transportrådet. Kommitténs uppfattning skulle ha varit naturlig om det varit fråga om att infoga FGE-funktionen i en organisation med huvudsak­ligen affärsdrivande verksamhet. Men det är inte fallet här. Som kommit­tén själv påpekar är transportrådets arbetsuppgifter sådana att FGE-funk­tionen kan ha stor nytta av rådets planerande och samordnande verksam­het och av dess omfattande sakkunskap om transportnäringen. Denna sakkunskap bör givetvis utnyttjas på alla nivåer i organisationer. Statskon­toret anser därför att FGE-funktionen bör helt integreras i transportrådets organisation och att FGE således bör vara en enhet vid sidan av rådets båda övriga huvudenheter. I konsekvens därmed avstyrker statskontoret också att en särskild delegation inrättas. Däremot bör ett rådgivande organ för frågor som rör transport av farligt gods knytas till transportrådet.

Riksrevisionsverket, RRV: En nackdel med utredningens organisations­förslag är att FGE administrativt inte kommer att stå under det organ som har beslutsfunktionerna, nämligen den föreslagna delegationen.

Statens industriverk, SIND: Beträffande FGE:s självständighet under­stryker SIND att verkets erfarenheter av handläggningen av farligtgodsfrå-gor bekräftar uppfattningen att FGE måste ges en klart självständig ställ­ning. Balansgången mellan respektive säkerhet och ekonomi, nationella och internationella intressen, myndigheternas skiftande intressen inom säkerhetssektorn liksom behovet av långsiktig planering förutsätter att FGE kan arbeta oberoende.

Statens brandnämnd: Brandnämnden anser att det är olämpligt att FGE (farligtgodsenheten) skall ledas av en delegation. Beslutanderätten bör tillkomma enheten eller den myndighet som enheten skall komma att tillhöra. Brandnämnden anser vidare med hänsyn till frågornas art att personal med dels kemiskt, dels tekniskt kunnande måste vara väl repre­senterad i FGE.

ASG AB, AB Bilspedition och Sveriges speditörförbund: Vi vill särskilt understryka nödvändigheten av att myndigheten får en självständig status och att den oavsett var den organisatoriskt placeras blir beslutsmäs­sigt självständig.

Svenska hamnförbundet: På ledningsplanet - chef, delegation och råd­givande nämnd - bör FGE ha den fristående ställning som kommittén föreslagit.

Svenska transportarbetareförbundet: Förbundet finner det väsentligt att den i betänkandet föreslagna farligtgodsenheten (FGE) inom transportrå­det blir självständig i frågor som rör säkerheten vid transport av farligt gods. Härigenom kommer ämnesområdets betydelse att framstå på ett mera markant sätt.

Det är från förbundets synpunkt angeläget att representant för berörda fackliga organisationer kommer att ingå i den föreslagna delegation som

Prop. 1981/82:94

215

skall leda FGE samt i den rådgivande nämnd som föreslås skall knytas till FGE.

Sveriges kemiska industrikontor. Kemikontoret: Beträffande status för den samlade farligtgodsenheten så är det av största betydelse att den vad gäller behandling av sakfrågor får en självständig ställning under ledning av en delegation/styrelse. Kemikontoret förutsätter att industrin bereds möj­lighet att utse en representant till detta ledningsorgan.

2.3 Resurser

Rikspolisstyrelsen: De uppgifter som landtransportmyndigheten föreslås få är mycket omfattande Pch kvalificerade. Därför måste tillräckliga re­surser ställas till myndighetens förfogande redan från starten. Det kommer att vara av väsentlig betydelse för hela den föreslagna reformens framtid att landtransportmyndigheten med kraft kan genomföra sina uppgifter.

Statens järnvägar, SJ: Med anledning av uppgifterna i avsnitt 5.4 att 2,5 tjänster skulle kunna överföras från SJ till FGE vill SJ framhålla att f. n. endast en halv tjänst kan anses uteslutande avdelad för handläggning av farligtgodstransporter inom företaget. Tidvis nedläggs omfattande arbete på dessa transporter även av andra tjänstehavare (specialister på färjetra­fik, vagnar, cisterner och container). Sammantaget kan dessa specialister anses motsvara en halv tjänst för farligtgodsfrågor.

Skulle SJ i fortsättningen ha kvarstått som transportmyndighet för farligt gods i järnvägstrafik hade emellertid en upprustning blivit nödvändig. Man kan därvid räkna med att två tjänstehavare konstant skulle ha behövt helt avdelas för dessa frågor och härutöver skulle bl. a. ovannämnda specialis­ter ha behövt anlitas. Totalt kan 2,5 tjänster anses ha blivit erforderliga med nuvarande transportvolym.

Att SJ inte ökat personalantalet inom området transporter av farligt gods utan tvärtom tonat ner aktiviteten här, beror dels på tvånget att i nuvaran­de ekonomiska läge rationalisera verksamheten, dels på att SJ velat avvak­ta utredningen om samordningen av de olika regelverken m. m. om trans­port av farligt gods.

SJ måste räkna med att även med bortfallet myndighetsansvar få avdela en tjänstehavare för järnvägsspecifika frågor om farligt gods och som kontaktman till FGE. Härtill kommer kvarstående personalbehov för in­tern utbildning och rådgivning samt för farligtgodsfrågor inom färjetrafi­ken.

Vidare torde en SJ-expert behöva biträda FGE-företrädaren i järnvägs­specifika frågor vid de internationella farligtgodssammanträdena, i regel två gånger per år, liksom med representation i särskilda arbetsgrupper i anslutning härtill samt vid av OCTI anordnade möten för RID.

Sjöfartsverket: Till en början får konstateras, att utredningens resursbe­räkningar är sä ofullständigt redovisade, att man inte av dessa kan dra

Prop. 1981/82:94

216

några säkra slutsatser. Grundläggande för resonemangen är emellertid tanken att man genom omflyttning av tjänster mellan nuvarande myndighe­ter och den föreslagna myndigheten skulle kunna bedriva verksamheten inom totalt sett oförändrade kostnadsramar.

Avsikten med den nya myndigheten är dock en höjd ambitionsnivå. Frågor om regelutveckling, samordning, klassificering m.fl. arbetsuppgif­ter kommer troligen att kräva resurser och ta sig uttryck inte bara i den nya myndighetens lönekostnader utan även i kostnader för resor, konferenser, sammanträden m. m. vilka ökar i jämförelse med nuläget. En viktig uppgift är utveckling och rådgivning för den ökade tillsynsverksamheten. Att sätta sin tillit till tänkbara opreciserade rationaliseringsinsatser förefaller orea­listiskt. Ej heller kan förväntas att erforderliga personalförändringar mel­lan myndigheterna kommer att kunna ske på ett så mekaniskt sätt som utredningen synes mena. Möjligheten att dämpa denna kostnadsutveckling bör vara möjlig i sjöfartsverkets skiss till lösning. Med hänsyn till redan föreliggande resurser och den möjliga vidgningen av arbetsuppgifter borde antalet nya tjänster kunna hållas tillbaka.

I övrigt menar utredningen att de nya befogenheter som tilläggs polisen, tullmyndighet m.fl. inte medför några kostnadsökningar. Å andra sidan hävdar utredningen, att dess ökade befogenheter skulle medföra en effekti­vare förebyggande tillsyn. En sådan kan knappast åstadkommas utan en ökad ambitionsnivå hos de olika myndigheterna, vilket rimligen ställer krav på ytterligare resurser.

Transportrådet, TPR: I fråga om personalbehovet för verksamheten anser utredaren att tio handläggartjänster bör kunna räcka i ett inlednings­skede, varav åtta heltidstjänster skulle överföras från fem angivna myndig­heter som i dag i större utsträckning sysslar med frågor om farligt gods. Även övriga två föreslagna tjänster motiveras av att arbetsbesparing kan ske på olika håll.

Utöver de tidigare redovisade arbetsuppgifterna föreslås också att flera nytillkommande uppgifter läggs på TPR. För dessa anges inga personalre­surser. TPR vill starkt ifrågasätta om det föreslagna antalet tjänster är tillräckligt.

Utredaren har inte gjort någon mera ingående analys av resursbehovet i fråga om handläggaruppgifterna, vilket hade varit önskvärt. I avsaknad av grundmaterial har inte heller TPR haft möjligheter att göra några närmare beräkningar. Det torde emellertid stå klart att tio handläggartjänster är otillräckligt. Det finns enligt TPR all anledning att - innan slutlig ställning tas till förslagen - noga penetrera denna resursfråga.

I fråga om kanslifunktionen för FGE har utredaren förutsatt att telefon­växel, expedition och personaladministration kan inrymmas i TPR: s be­fintliga resurser (s. 105 i betänkandet). Med anledning av detta uttalande vill TPR först peka på att till begreppet "expedition" torde ha hänförts registratur, kassa, bokslut, anslagsframställningar, intendentur, vaktmäs-teri, kopieringsresurser, bibliotek etc.

Prop. 1981/82:94

217

De uppräknade delfunktionerna bedöms kunna tillföras viss ökning av arbetsvolymen. I fråga om utskrifts- och expedieringsarbete finns dock inga marginalresurser. TPR finner att även i denna resursfråga noggrann undersökning måste göras, innan behovet slutligt avgörs.

Statskontoret: Kommitténs resursberäkning är osäker. Statskontoret vill i detta sammanhang påpeka att möjligheterna att effektivare utnyttja tillgängliga personalresurser för tillsynsverksamhet har diskuterats i betän­kandet Ren tur (SOU 1979:45, bilaga 10, s. 82).

Riksrevisionsverket, RRV: FGE kommer i inledningsskedet att få en rad betungande uppgifter bl. a. att omarbeta alla regler som påverkar transport av farligt gods. RRV anser därför att resursberäkningen för den nya enhe­ten inte är tillräckligt preciserad. Resursbehovet kan bli större än det av utredningen beräknade. Kostnadsberäkningarna bygger vidare på att myn­digheter som i dag sysslar med frågor som rör transporter av farligt gods snabbt kan minska sin personal, vilket förefaller osäkert.

Statens naturvårdsverk: Enligt naturvårdsverkets mening bör verkets roll beträffande farligt gods ligga i att informera transportmyndigheterna om olika varors hälso- och miljöfariighet. Det överlämnas alltså helt åt transportmyndigheterna att vidta de åtgärder (regleringar, information, tillsyn etc.) som är motiverade utifrån verkets farlighetsbedömningar. Så­dana bedömningar bör göras i form av formellt samråd mellan respektive myndigheter.

För en rationell arbetsfördelning mellan olika myndigheter fordras en klar ansvarsfördelning. Det kan t. ex. inte accepteras att naturvårdsverket eller produktkontrollnämnden har något slags halvt ansvar för farligt gods.

För att kunna stå till tjänst med bedömningar av hälso- och miljöfarliga varor behöver naturvårdsverket som ju omfattar även produktkontroll­byrån behålla de 2-3 tjänster som i dag har en huvudinriktning på trans­port, förpackning m. m. av hälso- och miljöfarliga varor. Samarbetet med transportmyndigheterna kräver inte bara kunskaper om hälso- och miljö­farlighet hos det gods som transporteras. Viss minimal kunskap när det gäller bl. a. fordon, transporter, förpackning m. m. är också nödvändig för en ömsesidig dialog. All sådan kunskap är i dag koncentrerad till nyss­nämnda tjänster.

Erfarenheten visar att det är stora svårigheter och därför arbetskrävande att få miljöriskerna att beaktas i det internationella konventionsarbetet på transportsidan. Med hänsyn härtill bör viss expertis från verkets sida aktivt medverka i konventionsarbetet i frågor som gäller avgränsning och klassificering av farligt gods.

Statens strälskyddsinstitut: Strålskyddsinstitutet gör bedömningen att den i betänkandet föreslagna omorganisationen av myndighetsansvaret inte praktiskt märkbart kommer att avlasta strålskyddsinstitutet några arbetsuppgifter men däremot förbättra förutsättningarna för en bättre na­tionell samordning av föreskriftssidan.

Prop. 1981/82:94

218

Strålskyddsinstitutet delar därför inte den bedömning som gjorts i betän­kandet att bildandet av FGE skulle innebära en arbetsbesparing av 0,5 tjänst för strålskyddsinstitutet. I detta sammanhang måste också påpekas att den personalresurs som strålskyddsinstitutet f.n. haft möjlighet att avdela för transportärenden är sammanlagt högst 0,5 manår per kalenderår och berör olika sektioner inom institutet.

Arbetarskyddsstyrelsen: Det kan ifrågasättas om inte det personella resursbehovet i FGE-enheten är större än vad som föreslagits och om man inte tagit för lätt på frågan om behovet av teknisk och kemisk sakkunskap för arbetet både nationellt och i det internationella normeringsarbetet.

Länsstyrelsen i Stockholms län: Länsstyrelsen vill i detta sammanhang understryka behovet av samordning mellan olika transportslag vid regle­ring av transport av farligt gods och betona att transporträdets nya enhet måste ges verksamma medel för detta arbete. Det är vidare av största vikt att transportrådet genom ett nära samarbete med produktkontrollerande myndigheter tillförsäkras tillräcklig sakkunskap.

Miljödatanämnden: Resursbehovet sammanhänger till en del med den myndighetsprganisation som man kan komma att stanna inför, formell eller reell arbetsfördelning beträffande exempelvis arbetet med faroklassifice­ring liksom den internationella utvecklingen härvidlag m. m. En annan viktig fråga gäller ambitionsnivån i arbetet. Här kommer också tillsyns­myndigheternas resurser in i bilden. Enligt miljödatanämndens mening har kommittén inte tillräckligt ingående analyserat resursbehovet.

2.3.1 Klassificeringsfrågor

Försvarets forskningsanstalt: En fråga, som endast berörs i förbigående, är att klassningsunderlag skall lämnas av den som behöver få farligt gods klassat. Vart denne skall vända sig för att få hjälp med det officiella underlaget/provningen nämns inte. Klassning av t. ex. explosiva varor grundar sig på resultat av utförda prov enligt FN-rekommendationerna. Dessa prov kräver tillgång till kompetent personal, särskild utrustning och speciella lokaler, och fordrar i vissa fall även icke obetydliga riskområden. Sådana resurser finns inte i dag avsatta för ändamålet och nämns inte i resursberäkningen.

En annan sak som inte berörs i betänkandet är att varken det farliga godset eller sättet att officiellt prova det är något en gång för alla fastslaget. Erfarenhetsmässigt tillkommer ämnen med okända egenskaper, ny insikt vinns beträffande provning, nya frågeställningar uppstår etc. Ekonomiska resurser för viss forskning/utveckling rörande provningsmetodik m. m. bör därför avsättas inom farligtgodsenheten.

Miljödatanämnden: Som exempel på svårigheter som enligt förslaget möter den nya transportmyndigheten kan nämnas klassificeringen av vad som enligt lagen skall avses med farligt gods. Transportmyndigheten skall sålunda enligt 6§ förslaget till förordning om transport av farligt gods

Prop. 1981/82:94

219

meddela sådana beslut. Även om nuvarande internationella regler i stor utsträckning (men således inte alltid) entydigt utpekar vilka farliga ämnen som avses, anges mera sällan kompletterande kriterier för reglernas till-lämpningsområde i fråga om sammansatta produkter. Bl. a. mot bakgrun­den av egna erfarenheter rörande kemisk och toxikologisk information i samhället misstänker miljödatanämnden att kommittén underskattat svå­righeterna vid klassificering speciellt då det gäller riskbedömningar pä grund av en varas toxiska egenskaper.

3   Tillsynsfrågan

Kammarrätten i Jönköping: Med tillfredsställelse läser man i betänkan­det (s. 107) att tillsynen över landtransporterna i fortsättningen bör ske i första hand i hamnar och andra terminaler, magasin, inlämningsställen och andra fasta anläggningar, där den förebyggande effekten kan antas vara störst och tillsynsarbetet kan bedrivas under säkra förhållanden, samt att tillsynen bör vara så allsidig som möjligt. Tillfredsställelsen dämpas något då det fortsättningsvis anförs att någon annan ändring av den tillsyn som f. n. utförs av arbetarskyddsstyrelsen och yrkesinspektionen ej är avsedd än att dessa myndigheter i fortsättningen skall kunna referera till transport­lagens standard samt att tullmyndigheten, som avses få ansvaret för till­synen vid gränserna, lämpligen utöver informationsverksamhet - bör syssla med sådant som kontroll av transporthandlingarnas överensstäm­melse med godset samt av gods- och fordonsmärkning. Det vill synas som om det även i detta sammanhang är befogat att understryka vikten av att konkreta lösningar eftersträvas under det fortsatta utrednings- och lag­stiftningsarbetet.

Rikspolisstyrelsen: Den föreslagna tillsynsorganisationen får ett färre antal tillsynsmyndigheter än den nuvarande vilket är positivt. Förslaget utgör en samhällsekonomisk anpassning och bygger på ett effektivt resurs­utnyttjande av befintliga myndigheters organisation. Förslaget till tillsyns­organisation kan i princip godtas.

Sprängämnesinspektionens tillsynsroll är oklart angiven. Den bör preci­seras bättre. Styrelsen anser vidare att respektive tillsynsmyndighets an­svarsområde bör definieras och avgränsas tydligare än vad som kommit till uttryck i betänkandet.

Tillsynen skall enligt förslaget ske stickprovsvis i samband med övrig trafikövervakning. Om polisen får formell ställning av tillsynsmyndighet kommer större krav beträffande frekvens och kontinuitet i tillsynen än vad som nu är fallet att ställas pä polisen. Administrationen av tillsynen har inte närmare berörts i förslaget men den kommer utan tvivel att kräva nya resurser på såväl central, regional som lokal nivå. Ett ökat utbildningsbe­hov kommer också att ta stora resurser i anspråk.

Prop. 1981/82:94

220

De befogenheter som enligt förslaget tillerkänns tillsynsmyndigheterna för genomförandet av tillsynsverksamheten bör närmare beskrivas och definieras i förordningen.

De båda lagförslagen bör kompletteras med befogenhet för den enskilde polismannen att förbjuda fortsatt färd med fordon som förs i strid mot bestämmelserna i farligtgodsförfattningarna och därvid bedöms utgöra en uppenbar fara för människor eller miljö.

Vid vissa tillfällen då polisen tvingas förbjuda fortsatt färd kan den plats där fordonet i fråga stoppats vara direkt olämplig som uppställningsplats både från trafiksäkerhets- och miljösäkerhetssynpunkt. Därför bör befo­genheten att förbjuda fortsatt färd kombineras med en direkt uttalad befo­genhet för den enskilde polismannen att dirigera det stoppade fordonet till en lämpligare uppställningsplats i närheten.

Avgränsningen av befogenheterna mellan å ena sidan tullen och å andra sidan polisen bör klargöras beträffande de s. k. TlR-iransporterna. Polisen bör ges uttrycklig befogenhet att såväl bryta som återställa av tullmyn­dighet anbringad plombering i de fall det erfordras för att genomföra tillsyn av farligtgodstransport på väg.

Försvarets materielverk: Enligt § 19 i förslaget till förordning avses två av tre transportmyndigheter (sjöfartsverket och luftfartsverket) som enligt förslaget är bemyndigade att utfärda föreskrifter att tillika vara tillsynings-myndigheter jämsides med sprängämnesinspekt'onen, polis- och tullmyn­digheter.

Det kan ifrågasättas om icke klar åtskillnad bör göras mellan å ena sidan "föreskrivande myndighet" och å andra sidan "tillsynsmyndighet".

Enligt försvarets materielverks uppfattning bör sprängämnesinspektio­nen vara enda tillsyningsmyndighet för försvarsmaktens transporter av farligt gods till lands, sjöss och i luften enär denna myndighet i sig innehål­ler särskild kompetens berörande försvarsmakten.

Socialstyrelsen: Det är helt otillfredsställande att yrkesinspektionen som enda myndighet med kunskap om de transporterade varornas hälsorisker kommer att utföra någon form av tillsyn i samband med landtransporter.

Postverket: 1 betänkandet, punkt 6.4, anges att det ankommer pä post­verket att övervaka att bestämmelserna för postbefordran av farligt gods efterlevs. Våra möjligheter att övervaka att försändelser som postbeford-ras inte innehåller farligt gods måste anses ganska små, i synnerhet när det gäller brevförsändelser. Vi har givetvis ansvar för informationen till våra kunder, men eftersom vi inte kan kontrollera innehållet i försändelserna, bl. a. på grund av brevhemligheten, måste ansvaret för att bestämmelserna följs som hittills vila på avsändaren.

Statens järnvägar, SJ: När det gäller tillsynsmyndigheterna torde sprängämnesinspektionen, liksom polismyndigheterna, komma att sakna kompetens att utöva tillsyn över transportmedlet järnvägsvagn annat än för själva behållaredelen. Särskilt gäller detta specialvagnar med fast mon­terad behållare för bulklaster och cisternvagnar.

Prop. 1981/82:94

221

Trafiksäkerhetsverket, TSV: TSV har flygande inspektion som en myn­dighetsuppgift. Den är helt inriktad pä fordonsteknisk kontroll. TSV:s trafik- och bilinspektörer genomför i allmänhet sin flygande inspektion i nära samarbete med polisen. TSV medverkar i den fordonstekniska utbild­ning polispersonalen behöver för sina uppgifter vid flygande inspektion.

Mot bakgrund av bilarbetstidsutredningens förslag att arbetstidskontrol­len skulle överföras från arbetarskyddsstyrelsen till polisen har det ifråga­satts bl. a. av företrädare för arbetarskyddsstyrelsen om inte denna form av tillsyn med fördel kunde överföras till TSV och därvid samordnas med den tillsyn av transporter av farligt gods som behövs.

Erforderlig kompletteringsutbildning av behövligt antal bilinspektörer och av nuvarande bilarbetstidskontrollanter kan av flera skäl tänkas vara bättre (än polispersonal). Nyanställnings- och utbildningsbehoven blir mindre och den verksamhetseffekt som eftersträvas torde kunna uppnås på kortare tid. Dessutom kan en sådan flygande inspektion inriktad på teknisk kontroll av andra fordon än vanliga personbilar och på lastförank­ring, farligt gods, bilarbetstider m. m. samordnad inom TSV, i likhet med TSV:s nuvarande flygande inspektion, väl samordnas med polisens fly­gande inspektion och med den volymmässigt varierande förarprovsverk-samhet TSV ändå måste ha resurser för.

Riksrevisionsverket, RRV: Utredningen föreslår att huvudansvaret för tillsyn av transpprter med farligt gods inom landet skall övergå till polis­myndigheterna. RRV har svårt att ta ställning till förslaget på denna punkt. Det föreslagna vidgade ansvaret för polismyndigheterna kräver rimligtvis också en ökad kunskap om farligt gods. Kostnader för utbildning etc. för polisens vidkommande har inte redovisats i betänkandet.

Utredningen föreslår vidare att tillsynen vid fasta anläggningar även i fortsättningen skal åvila arbetarskyddsstyrelsen/yrkesinspektionen. Det förtjänar att i detta sammanhang påpekas att yrkesinspektionens tillsyn endast torde vara inriktad på direkta arbetsmiljöfrågor.

Yrkesinspektionen utövar f. n. praktiskt taget inte någon tillsyn av att produktkontrollnämndens och industriverkets föreskrifter om farligt gods följs. En betydande resursförstärkning skulle således behövas för att åstadkomma en förbättrad tillsyn. Ev. kan resurser härför åstadkommas genom omprioriteringar, men hur detta skall ske måste närmare studeras.

Statens naturvårdsverk: Naturvårdsverket delar utredningens uppfatt­ning att tillsynen bör ske där den förebyggande effekten kan antas vara störst och där tillsynen kan bedrivas under säkra former. Verket kan acceptera polisen och tullverket som tillsynsmyndigheter inom sina re­spektive specialområden, dvs. vägtransporter och gränskontroll.

Länsstyrelser och hälsovårdsnämnder bör behålla sitt tillsynsansvar med hänsyn främst till den kompetens respektive lokalkännedom som finns på dessa myndigheter. Verket erinrar om att man på länsstyrelsen återfinner såväl länspolischefen och försvarsenheten med dess övergri-

Prop. 1981/82:94

222

pande ansvar för katastrofberedskap som en naturvårdsenhet med biolo­giskt/naturvetenskapligt utbildad personal. Både länsstyrelse och hälso­vårdsnämnd har dessutom en viss förebyggande roll när det gäller olyckor med farligt gods. Som exempel kan nämnas frågan om vägval för farliga transporter.

Även TSV bör ges en aktiv roll när det gäller tillsynsarbetet. Verkets regionala besiktningsorganisation synes väl lämpad för detta och de samar­betar redan i dag med polisen, bl.a. vid s.k. flygande inspektioner. Man bör enligt verkets mening överväga att ge TSV huvudansvaret för tillsynen av vägtransporter och i stället slopa sprängämnesinspektionens tillsynsan­svar.

Med den vidgade definition av farligt gods som verket föreslår kommer tillsynsansvaret enligt den föreslagna ramlagen också att täcka transport av miljöfarligt avfall.

Produktkontrollnämnden: Den föreslagna organisationen innebär att så­väl naturvärdsverket som länsstyrelserna och hälsovårdsnämnderna bort­faller som tillsynsorgan. Yrkesinspektionerna är därmed de enda av de myndigheterna som kommer att utöva någon form av tillsyn i samband med landtranspprter som har ett formellt och reellt kunnande beträffande godsets kemiska hälsorisker. Det synes naturligt att länsstyrelserna även fortsättningsvis bibehåller ett visst ansvar för tillsynen inom detta område, särskilt som de redan nu har att utöva tillsyn beträffande hälso- och miljöfarliga varor i tillverkar-/avsändarledet liksom över transporten av miljöfarligt avfall. Härför talar också att länspolischefen, länspolistrafik-grupperna och försvarsenheten med dess övergripande ansvar för rädd­ningstjänst har naturliga samarbetsmöjligheter med naturvårdsenheterna.

Statens strålskyddsinstitut: I betänkandet föreslås att strålskyddsinstitu­tet och kärnkraftinspektionen även fortsättningsvis skall utnyttjas för till­syn inom respektive myndighets specialområde. Den praktiska handlägg­ningen i sak av transportärenden t. ex. ansökningar om transporttillstånd, kolliprototypgodkännande etc, utbildning och information av personal som berörs av transporter av radioaktiva ämnen kommer också fortsätt­ningsvis att ligga kvar på respektive fackmyndighet enligt strålskyddsinsti­tutets tolkning av betänkandet. Strålskyddsinstitutet är av den uppfatt­ningen att detta är en rationell organisation av arbetsfördelningen då en enhetlig strålskyddspolicy för allt arbete med radioaktiva ämnen även bör inkludera transportledet.

Generaltullstyrelsen: Av skäl som redovisats i betänkandet är det natur­ligt att tullverket får befogenhet att utöva viss tillsyn över vägtransporter. Befogenheten bör avse gränskontroll av inkpmmande trafik icke endast över landgränsen utan även av fordon med last som inkommer med fartyg (färjor och rorofartyg) och vilkas last tullklareras i anslutning till ankoms­ten för vidaretransport utan föregående upplossning vid terminal e.d. Tillsynen, som förutsätts ske stickprovsvis, bör begränsas till att i huvud-

Prop. 1981/82:94

223

sak omfatta kontroll av att föreskrivna handlingar medförs, att erforderliga tillstånd för transporten föreligger, att lasten stämmer med handlingarna, att transporten eller lasten är märkt på föreskrivet sätt och liknande åtgär­der. Däremot ligger tillsyn av att transportmedel, godsbehållare etc. upp­fyller de tekniska krav i fråga om konstruktion m.m., som kan ha föreskri­vits, utanför tullverkets kompetensområde och bör sålunda inte ingå i tullverkets uppgifter.

Tullverket skulle enligt förslaget bli tillsynsmyndighet för gränsöverskri­dande järnvägstrafik. En sådan ordning är inte lämplig. Järnvägsföretaget har nämligen ålagts ett ansvar för tullkontrollen i fråga om varor som befordras med järnväg, vilket framgår av 77 § andra stycket tullstadgan (1973:671). Tullverket har därför normalt inte någon anledning att i sam­band med gränspassagen kontrollera järnvägsvagnar som rullar in över landgränsen eller dras i land från järnvägsfärja.

Samtliga internationella järnvägsförbindelser trafikeras av statens järn­vägar. Generaltullstyrelsen anser därför att statens järnvägar bör vara tillsynsmyndighet för alla gränsöverskridande transporter på järnväg.

Tullverkets tillsyn bör endast omfatta transporter när de inpasserar till landet, vilket också antyds på s. 89 i betänkandet.

Generaltullstyrelsen föreslär med hänvisning till det sagda att tullmyn­digheternas tillsynsområde i 19 § förslaget till förordning om transport av fariigt gods anges som "gränskontroll av transporter med fordon från utlandet" och att statens järnvägar utses till tillsynsmyndighet för järn­vägstransporter.

Utredningsmannen har förutsatt att tullverkets tillsyn över transporter av farligt gods skall ske inom ramen för tullverkets nuvarande resurser. Under denna förutsättning kommer tullverkets tillsyn med nödvändighet att bli av obetydlig omfattning trots att verket vid sidan av bekämpningen av narkotikasmuggling och annan yrkesmässig smuggling i princip priori­terar arbetsuppgifter av hälso- och miljöskyddskaraktär.

Tullverkets resurser är redan i dagsläget otillräckliga för att en fullgod kontroll skall kunna utövas inom tullverkets traditionella övervakningsom-räden. Detta gäller även de prioriterade övervakningsområdena. Varje ny kontrolluppgift som åläggs tullverket utan att verket får ökade resurser innebär en uttunning av kontrollen.

Generaltullstyrelsen anser sig inte kunna sätta kontrollen av transporter av farligt gods före övriga kontroller inom prioriterade arbetsområden. Om kontrollen över huvud taget skall kunna bedrivas pä en meningsfull ambi­tionsnivå erfordras resursförstärkningar.

Arbetarskyddsstyrelsen har tillstyrkt förslaget till ny tillsynsorganisa­tion.

Yrkesinspektionen i Stockholms distrikt: Yrkesinspektionen finner det praktiskt att arbetarskyddsstyrelsen och inte transporträdet blir den över­gripande tillsynsmyndigheten.

Prop. 1981/82:94

224

I utredningen föreslås polisen få tillsynen på väg, tullverket vid gränssta­tioner och yrkesinspektionen i hamnar och terminaler. Det är knappast troligt att polis och tull kommer att aktivera sig i denna verksamhet utan personalförstärkning. Vi har i dag tullstationer som är enmansbetjänade nattetid och således helt saknar möjlighet att utöva någon ytterligare kontroll.

Polisen skulle enligt utredningen utöva sin tillsyn vid rutinkontroller på väg. I dag skall polisen jämte yrkesinspektionens VTF-inspektörer kon­trollera efterlevnaden av arbetstidslagstiftningen vid vägtransport. Poli­sens medverkan i denna tillsyn har liten omfattning. Det finns risk för att förhållandet skulle bli likartat vid tillsynen av den nya lagstiftningen om utredningens förslag genomförs.

I utredningen framhålls att tillsynspersonalen bör få erforderlig utbild­ning och kompetens samt att mycket få personer kan förväntas syssla med denna verksamhet. Även om utredningens påstående är riktigt har utred­ningen enligt yrkesinspektionens bedömning missbedömt utbildningsbeho­vet.

Yrkesinspektionen i Malmö distrikt: En tänkbar lösning vore att låta yrkesinspektionens vägtrafikinspektörer efter lämplig kompletterande ut­bildning fä de formella befogenheter som behövs för en effektiv, förebyg­gande tillsyn. Att tillsynen sedan kan utföras i samverkan med polisen -vilket redan sker i vägarbetsärenden - är ett acceptabelt förfarande.

Yrkesinspektionen i Härnösands distrikt: Yrkesinspektionens stuveriin-spektörer har i dag tillsyn av lastning och lossning av fartyg samt i viss utsträckning även av fartygen. Det är därför naturligt att yrkesinspektio­nen även bemyndigas utföra tillsyn vid sjötransporter.

Sprängämnesinspektionen. SÄI: Att tillsynen främst skall bedrivas vid terminaler o.d. instämmer SÄI till fullo i.

I avsnittet om resursberäkning sägs bl.a. att SÄI ej torde behöva till­föras ytterligare resurser. Eftersom FGE skall samordna och styra till­synen beror det helt pä ambitionsnivån hos FGE. Med tanke pä att SÄI även skall utöva tillsyn över järnvägstransporter utesluter SÄI inte att det kan innebära behov av resursförstärkning för SÄI.

Länsstyrelsen i Stockholms län: Tillsynen av transporter av farligt gods är enligt länsstyrelsens bedömning f. n. alltför begränsad. Det förslag till ändrad ansvarsfördelning som utredningen lämnar bör kunna ligga till grund för en mer effektiv tillsynsverksamhet. Med hänsyn till att länssty­relser och kommuner arbetar med tillståndsgivning och tillsyn enligt såväl lagen om hälso- och miljöfariiga varor som flera andra lagar och dessutom har ansvar för räddningstjänst m. m. måste dock samordningen mellan denna verksamhet och den föreslagna tillsynsorganisationen ytterligare klarläggas.

Länsstyrelsen i Kristianstads län: Transport av farligt gods innebär i första hand risker frän hälso- och miljöskyddssynpunkt. Därför är det

Prop. 1981/82:94

225

angeläget att ansvaret får åvila en myndighet med kompetens och erfaren­heter av hälso- och miljöskydd samt räddningstjänst. Att såsom föreslås i betänkandet förlägga myndighetsansvaret till transporträdet, som inte torde äga tillräcklig sakkunskap pä dessa områden, finner länsstyrelsen mindre välbetänkt. I stället bör den sakkunskap som finns samlad centralt pä naturvårdsverket, regionalt på länsstyrelserna och lokalt hos hälso­vårdsnämnderna tillvaratas när det gäller såväl myndighetsansvar som tillsyn pä olika nivåer. Länsstyrelsen bör därvid liksom hittills utöva det regionala tillsynsansvaret med uppgift att samordna insatserna från de olika specialorganen såsom brand-, polis- och tullmyndigheter.

Länsstyrelsen i Malmöhus län: Den föreslagna tillsynsorganisationen innefattar inte någon myndighet med kunskap och erfarenhet av miljö­skyddsproblem och räddningstjänst. Det bör vara ett absolut krav att sådan sakkunskap finns hos tillsynsmyndigheterna. Enligt länsstyrelsens uppfattning är den föreslagna tillsynsorganisationen ur dessa aspekter snarare en försämring än en förbättring av nuvarande förhållanden. Härtill kommer att organisationsförslaget ej torde kunna genomföras utan väsent­liga kostnader om ambitionsnivån skall kunna vidmakthållas på i varje fall nuvarande nivå. Inom länsstyrelserna har sedan miljöskyddslagens till­komst och därefter lagen om hälso- och miljöfarliga varor samlats kunska­per och erfarenheter om räddningstjänst, industriella miljöskyddsproblem av skilda slag samt om lagring, transport och övrig hantering av hälso- och miljöfarliga varor.

Länsstyrelsen vill i detta sammanhang också framhålla den kunskap och erfarenhet beträffande hantering av hälso- och miljöfarliga varor, som finns hos hälsovårdsnämnderna, främst i de kommuner där tillverkning eller vidarebehandling sker av här nämnda varor. Mot denna bakgrund är det angeläget, inte minst från samhällsekonomisk synpunkt, att tillvarata regionalt och lokalt tillgängliga resurser. Länsstyrelsen har i yttrande angående förslag till produktkontrollorganisation föreslagit att produkt­kontrollen bör inordnas i naturvårdsverket. Naturvårdsverket bör bibehål­las som centralt tillsynsorgan beträffande transport av hälso- och miljöfar­liga varor. Samtidigt bör också de kunskaper som fmns hos länsstyrelsen, tull, polis- och brandmyndigheter tas tillvara. Länsstyrelsen bör inom länet ha en samordnande funktion i fråga om de specialmyndigheter som har att meddela föreskrifter och utöva tillsyn över transport av fariigt gods. I detta sammanhang bör även beaktas vikten av att bibehålla de möjligheter till kunskapsåterföring som sedan länge etablerats mellan naturvårdsverket och länsstyrelserna inom hela miljöskyddsområdet.

Om inte ett sådant samutnyttjande av redan tillgängliga myndighetsre­surser, som länsstyrelsen föreslår, tas till vara blir resultatet dels en onödigt dyr samhällsförvaltning vilket måste förhindras dels en krånglig administration vars åtskilda uppgifter företag och allmänhet har svårt att acceptera. 

15    Riksdagen 1981/82. I saml. Nr 94

Prop. 1981/82:94

226

Länsstyrelsen i Kalmar län har avgivit ett yttrande som i allt väsentligt är likalydande med yttrandet från länsstyrelsen i Malmöhus län.

Länsstyrelsen i Västernorrlands län: Kontroll över transport av farligt gods bör betraktas som en väsentlig del av den s. k. produktkontrollen. En särskild översyn av produktkontrollens organisation har nyligen genom­förts. Slutsatsen var bl. a. att den regionala tillsynen borde bestå och förstärkas. Länsstyrelsen anser att transporter av farligt gods bör betrak­tas som övrig tillsyn inom produktkontrollen och att resurser för regional tillsyn inte kan undvaras.

Med hänsyn till länsstyrelsens ansvar och erfarenhet vad gäller tillsyn enligt miljöskyddslagen och länsstyrelsens ansvar för beredskapsplan­läggning och räddningstjänst förefaller det mest ändamålsenligt att ett regionalt tillsynsansvar ligger kvar pä länsstyrelsernas naturvårdsenheter. Behovet av resurser måste beaktas även här. Vad beträffar den centrala ledningen och samordningen av tillsynen ifrågasätts om inte denna av liknande skäl borde ligga på produktkontrollnämnden som hittills.

Statens brandnämnd: Brandnämnden biträder utredarens förslag beträf­fande sjöfartsverket, luftfartsverket, poHsmyndigheterna och tullmyndig­heterna. Arbetarskyddsstyrelsen-yrkesinspektionen har redan detta an­svar enligt arbetsmiljölagen som också utredaren påpekar. Sprängämnes­inspektionen bör enligt brandnämnden däremot ej vara tillsynsmyndighet utan som expert på explosiva och brandfarliga varor tillsammans med övriga produktkontrollerande myndigheter (statens strälskyddsinstitut, statens kärnkraftinspektion, statens naturvärdsverk m.fl.) biträda tillsyns­myndigheterna i deras ämbetsutövning.

Länsläkarorganisationen i Älvsborgs län: Vad tillsynen beträffar före­faller nu framlagt förslag väl genomtänkt. Säkeriigen är det viktigt att begränsa tillsynen till de myndigheter som normalt har med trafiken att göra. Härigenom försvinner bl. a. hälsovårdsnämnden som tillsynsmyn­dighet, vilket förefaller riktigt då nämndens verksamhet i detta avseende ändå icke fungerat.

Södertälje kommun: Kommunen accepterar inte att den fråntas c m möjlighet till insyn i transporterna som nuvarande tillsynsfunktion ger.

Göteborgs kommun: Ansvaret för tillsynen har för landtransporter före­slagits bli överflyttad till yrkesinspektionen, tullmyndigheterna, polismyn­digheterna och sprängämnesinspektionen. Denna åtgärd är bra eftersom ansvaret härigenom kommit ut till de myndigheter som har de reella möjligheterna att utöva tillsynen. Betänkandets förslag att tillsynen skall kunna skötas med nuvarande resurser delas inte av kommunstyrelsen. Kommunstyrelsen vill understryka vikten av att tillräckliga resurser måste tillskapas genom omfördelning av resurser eller på annat sätt för att till­synen skall kunna bli effektiv.

Stenungsunds kommun: Förslagen betyder att pä mellanlagringssta­tioner för miljöfarliga varor kommer tillsynen från naturvårdsverket, läns-

Prop. 1981/82:94

227

styrelsen samt hälsovårdsnämnderna att borttas. Den enda tillsynen kom­mer att ske av yrkesinspektionen enligt arbetsmiljölagen. Detta är en kraftig försämring av tillsynen pä mellanlagringsstationen vad gäller den yttre miljön.

Atomlagstiftningskommittén: Enligt atomlagstiftningskommittén är det på grund av de höga säkerhetskrav som måste ställas på hanteringen av klyvbart material och den ingående sakkunskap som krävs härför utomor­dentligt angeläget att SKI och SSI bibehålls vid sitt nuvarande ansvar för transport av radioaktiva ämnen. Detta intresse har i förslaget tillvaratagits när det gäller myndighetsansvaret för utfärdande av föreskrifter m.m. Däremot är enligt atomlagstiftningskommittén frågan om tillsynen för land­transporter av radioaktiva ämnen inte tillfredsställande löst. Även här är det nödvändigt att SKI och SSI har kvar sitt myndighetsansvar. Det kan nämligen inte vara lämpligt att de angivna tillsynsmyndigheterna ges så långtgående befogenheter i fråga om radioaktiva ämnen som förslaget innebär, t. ex. att utan medverkan av SKI och SSI få tillträde till transport­medel och transportanordning, att ta godsprover och att under vissa om­ständigheter omhänderta, förstöra eller eljest oskadliggöra det transporte­rade godset (12 och 14 §§ förslaget till lag om transport av farligt gods).

Atomlagstiftningskommittén förordar således att SKI och SSI bibehålls vid sitt ansvar även vad avser tillsynen över landtransport av radioaktiva ämnen.

ASG AB, AB Bilspedition och Sveriges speditörförbund: De i betänkan­det föreslagna tillsynsfunktionerna bör i kombination med förebyggande verksamhet vara tillräckliga åtgärder för att kunna åstadkomma efterlev­nad av gällande bestämmelser. Det är av stor vikt att transportregler utformas på så sätt att de kan förstås och tillämpas av dem som hanterar och transporterar godset och att information ges om reglerna. För att underlätta förståelsen och tillämpningen av gällande föreskrifter bör lämp­liga hjälpmedel såsom tabeller, checklistor, minneskort etc. utarbetas.

Det bör i sammanhanget påpekas att tullens respektive polisens kontroll­möjligheter av praktiska skäl kan bli ganska begränsade i de situationer då exempelvis kontroll sker under transport på väg eller vid en gränsstation. Tillsynen bör bli effektivast samt kunna utföras under mera tillfredsställan­de säkerhet om den sker vid fasta anläggningar.

Centralorganisationen SACOISR: SACO/SR tillstyrker den föreslagna tillsynsorganisationen.

Landsorganisationen i Sverige, LO: LO delar uppfattningen att tillsynen bör vara preventiv.

Resonemanget rörande tillsynsorganisationen är i viss mån oklart. Först frågar man sig vad sprängämnesinspektionens "kompletterande tillsyn" innebär. Den skall alltså komplettera tullverket vid gränserna, yrkesin­spektionen vid terminalerna, polisen på vägarna med den specifika sak­kunskap som har att göra med bedömningar av det farliga godset. Men

Prop. 1981/82:94

228

deras sakkunskap är ju begränsad till explosions- och brandfarlighet. Hela det svåra området som gäller hälso- och miljöfarlighet är då utan kompe­tens.

Hur kan då hela mönstret av expertis för hälso- och miljöfariighet utmönstras i tillsynen? Måste inte detta fungera ändå - och i så fall vid sidan om den tillsynsorganisation som ansvarar för transport av farligt gods? Enligt LO:s uppfattning måste detta belysas mer inträngande.

Samverkansfrågorna med de för produktkontrollen ansvariga myndighe­terna kräver bättre specificering än vad utredningen redovisat.

LO vill också understryka att tillsynsmyndigheterna måste ges ökade resurser för att klara av sina arbetsuppgifter. Det bör vidare ifrågasättas om inte också sjötransporterna bör integreras i den organisationen.

SAS: SAS är av den meningen att även tullmyndigheterna bör ingå som tillsynsmyndighet vid lufttransporter. Stor risk föreligger att försändelser innehållande fariigt gods antingen av misstag på grund av bristfällig känne­dom om gällande bestämmelser eller avsiktligt deklareras som vanligt gods med de eventuella problem detta kan medföra.

Svenska transportarbetareförbundet: Kommittén föreslår en effektivare tillsyn från tillsynsmyndigheternas sida vad beträffar transporter av fariigt gods samt att FGE får ansvaret för att tillsynen samordnas mellan tillsyns­myndigheterna och att föreskrifter utfärdas pm inriktning och omfattning. Förbundet finner det vara betydelsefullt att denna tillsyn utförs så att den kommer att verka förebyggande genom att den i första hand sätts in vid gränskontroller, i hamnar, terminaler och dylika platser innan transporter­na påbörjas, men att den även sker ute på vägarna.

Sveriges kemiska industrikontor, Kemikonloret: Kemikontoret tillstyr­ker att tillsynsfunktionerna ändras på sätt som utredningen föreslagit. Härigenom skapas förutsättningar för en effektiv och kvalificerad tillsyn.

Tjänstemännens centralorganisation, TCO: Utredningsmannen slår fast att tillsynen bör verka förebyggande och att den bl. a. därför bör ske pä ett så tidigt stadium av transporten som möjligt. TCO instämmer i detta och drar därmed slutsatsen att de största tillsynsinsatserna måste göras av tullverket och yrkesinspektionen (vid gränserna och i hamnar och andra terminaler). TCO ställer sig däremot frågande til! att tullmyndigheten skul­le ha tillsynsansvaret även för det järnvägsburna godset. Enligt tullagstift­ningen har SJ i dag ansvaret för tullkontrollen för det järnvägsburna godset intill dess alla inkommande varor antingen tullklarerats för införsel till riket eller lämnar landet. Med hänsyn till detta och att statens järnvägar har egna detaljerade säkerhetsföreskrifter bör det därför vara naturligare att statens järnvägar ansvarar för den tillsynen.

Eftersom tillsynen enligt förslaget kommer att vara delad på tre myndig­heter vill TCO understryka vikten av att en samordning sker mellan dessa. Det samarbete som finns mellan polis och vägtrafikinspektörer bör t. ex. kunna utvecklas och förstärkas.

Prop. 1981/82:94

229

Utredningsmannen utgår ifrån att den nya föreslagna organisationen samt den tillsyn som erfordras skall klaras inom ramen för myndigheternas nuvarande anslagsramar. Samtidigt ges i betänkandet en redovisning av resultat från en kontroll i Malmöhus län som visar att laglydnaden är otillfredsställande vad gäller transport av farligt gods. TCO anser att en viss resursförstärkning torde bli nödvändig, i vaije fall under en inkör­ningsperiod, för att åstadkomma rimlig effekt av den nya lagen och organi­sationen.

4   Författningsförslagen

4.1 Allmänt

Kammarrätten i Jönköping har förklarat sig i väsentliga delar biträda förslaget om ett samordnat regelsystem.

Rikspolisstyrelsen: Förslagen tillgodoser i stort de krav som från poli­sens sida sedan flera år tillbaka ställts beträffande bl. a. en bättre samord­ning av bestämmelser och myndighetsansvar för transport av farligt gods samt en utjämning av skillnaderna mellan den inhemska regleringen av farligtgodstransporter och de internationella reglementena.

Förslaget till ramlag med kompletterande förordning tillstyrks i princip liksom vad avser förslaget till lag om tillsyn över vissa internationella vägtransporter av farligt gods m. m.

Försvarets materielverk: Inom försvarsmakten sker i dag mycket omfat­tande transporter av farligt gods främst explosiva och brandfarliga varor. För dessa transporter finns ett väl utbyggt och fungerande föreskriftssys­tem.

Genomförandet av i betänkandet föreslagen lag, förordning och ny orga­nisation kommer även med beaktande av undantagsmöjligheterna - att framtvinga ett helt förändrat regelsystem inom försvarsmakten. Arbetet härmed samt nödvändiga förändringar i övrigt kommer att medföra omfat­tande och kostnadskrävande insatser. I lagen föreskriven rätt för de tre transportmyndigheterna att var för sig indela klassificeringen i undergrup­per kan komma att medföra allvarliga störningar av försvarsmaktens inte­grerade transporter till lands, sjöss och i luften främst vid utnyttjande av civila transportresurser.

På sikt torde dock förslaget innebära avsevärd förenkling och därmed större säkerhet vid transport av farligt gods jämfört med nuläget.

Mot denna bakgrund är försvaret berett att på sikt anpassa sig till föreslagna ändrade förutsättningar för transport av farligt gods.

Genomförande av remitterat förslag kommer att för försvarsmakten innebära stora kostnader och taga mycket lång tid i anspråk.

För att begränsa olägenheterna bör särbestämmelser för försvarsmakten

Prop. 1981/82:94

230

gällande alla transportområden intagas i förslaget till lag och förordning. Härvid måste försvarsmaktens behov av att utnyttja civila transportre­surser till lands, sjöss och i luften beaktas.

Socialstyrelsen: I likhet med utredningen finner socialstyrelsen att en förenkling är nödvändig både vad gäller tillsynsansvar och lagstiftning inom området. Socialstyrelsen anser det emellertid olämpligt att lagen om hälso- och miljöfariiga varor sätts ur spel för varor under transport. Styrel­sen kan inte dela utredningens ställningstagande därvidlag och finner att sådana argument som framförs bl. a. på s. 84 "faran för sammanblandning mellan produktkontrollens långsiktiga och transportregleringarnas mer omedelbara riskvärderingar" vittnar om en felsyn vad gäller behovet av säkerhet under transport. Det är angeläget att framhålla att produktkon­trollen i riket avser såväl produkter som ger akuta skador som sådana som innebär risk pä längre sikt. Ett urkraftträdande av lagen om hälso- och miljöfarliga varor under transport medför också tveksamhet om när lag­stiftningen åter skall gälla, dvs. när transporten är avslutad. Under nor­mala omständigheter torde det vara relativt lätt att definiera den tidpunkt varvid den särskilda transportlagstiftningen upphör att gälla och lagen om hälso- och miljöfarliga varor börjar gälla. I de fall olyckor inträffar torde betydande osäkerheter komma att uppträda beträffande varor som kom­mer ut i miljön, som lagras på olycksplatsen eller på tillfällig upplagsplats.

Det förhållandet att lagen om transport av farligt gods tar över övriga lagstiftningar under transport medför även att hälsovårdsnämnd och läns­styrelse inte har något tillsynsansvar för transporter. Detta är ur mänga synpunkter olyckligt. Kravet på säkerhet vid transport måste anses omfat­ta alla parters behov av skydd.

Socialstyrelsen avstyrker på skäl som ovan redovisats det förslag till reglering av transport av fariigt gods som lagts fram i det remitterade betänkandet.

Sjöfartsverket: Genom lagförslaget avser man skapa en enhetlig och sammanhängande lagstiftning om transport av farligt gods. Självfallet kom­mer detta att underlätta lagstiftningens presentation för berörda intressen­ter. En förutsättning för att detta skall få praktisk betydelse är emellertid att man även samordnar utarbetandet och presentationen av myndigheter­nas olika tillämpningsföreskrifter. För dem som önskar skaffa sig en enhet­lig bild rörande t. ex. samtliga säkerhetsfrågor på ett fartyg som transporte­rar farligt gods skapar den föreslagna ordningen inga mer påtagliga förde­lar. Den nya lagen ersätter ingalunda alla de regler som berör dessa frågor i nuvarande sjösäkerhetsbestämmelser. En fördel förtjänar dock framhållas, nämligen att den föreslagna lagstiftningen genom sin fyllighet skapar bättre grund för utgivningen av detaljföreskrifter än vad som i dag finns i sjösä­kerhetslagstiftningen.

Luftfartsverket: Luftfartsverket finner att de framlagda förslagen är transportinriktade och väl anpassade till de internationella överenskom-

Prop. 1981/82:94

231

melser som verket har att beakta. Verket noterar särskilt att utredaren strävat efter största möjliga samordning av regler och myndighetsansvar samt ökad harmonisering av nationella och internationella regler pä tran­sportområdet.

Transportrådet, TPR: Som utredaren har framhållit medför den nuva­rande ordningen inte att myndigheter och enskilda på ett säkert och ratio­nellt sätt kan handha frågor som rör transporter av farligt gods.

Mot bakgrund av vad nu har sagts tillstyrker TPR utredarens förslag om en gemensam lagstiftning för transporter av farligt gods.

Statskontoret: Kommittén har enligt statskontorets mening övertygande visat att det inte går att tillgodose kraven på enhetliga transportsäkerhets­bestämmelser och anpassning till internationella förhållanden med nuva­rande splittring av säkerhetsbestämmelserna för transporter. Statskontoret ansluter sig därför till kommitténs förslag beträffande principerna för ut­formningen av författningssystemet.

Riksrevisionsverket, RRV: I fråga om sjö-, luft- och järnvägstransporter har i svensk lagstiftning en transportorienterad reglering valts, men i fråga om vägtransporter en produktorienterad reglering. Utredningen pekar på nackdelarna med detta och föreslär att en transportorienterad reglering införs även för vägtransporter.

RRV anser att det finns betydande skillnader mellan förstnämnda typer av transporter och vägtransporter, som kan motivera skillnader i reglering­en. Sjö- och lufttranspprter är således mer internationellt inriktade än vägtransporter, dvs. det finns ofta endast en terminalpunkt inom landet. Vägtransporter kan också vara internationella, men huvuddelen av trans­porterna går mellan tillverknings-, förädlings- och förvaringsställen. En produktorienterad lagstiftning där en myndighet har överblicken över varan i alla hanteringssteg är då av stort värde.

Många brister i samordning mellan olika författningar, som uppmärk­sammats då man försökt överföra de internationella reglerna om transpor­ter av farligt gods till svenska föreskrifter, är sådana brister som även förekommer inom övriga hanteringsled. Lösningen bör då vara att bättre samordna de olika produktkontrollföifattningarna.

Utredningen har inte studerat i vilken omfattning nuvarande föreskrifter om transport av farligt gods kan och bör nyttjas i den nya lagstiftningen. Det föreslås att organisationskommittén också ser över denna fråga och i förekommande fall också utarbetar förslag till nya föreskrifter. Avsakna­den av detaljerade föreskrifter gör det svårt att ta ställning till om förde­larna med en transportorienterad lagstiftning för vägtransporter överväger nackdelarna. RRV anser att beslut om en sådan ramförfattning inte bör tas förrän möjligheterna undersökts att bättre samordna transportbestämmel­serna för farligt gods inom ramen för en produktkontrollorienterad lagstift­ning. En sådan översyn bör dock inte läggas på den föreslagna organisa­tionskommittén.

Prop. 1981/82:94

232

Statens naturvårdsverk: Naturvårdsverket har svårt att acceptera utred­ningens starka betoning av transporter snarare än säkerhet. Vissa prak­tiska skäl talar dock för att transportmyndigheterna får överta hela ansva­ret för regleringen av transport av farligt gods i vid mening.

Produktkontrollnämnden: Dagens situation beträffande transport av far­ligt gods kännetecknas bl. a. av att lagstiftningen är splittrad på olika delkomplex. För vissa slag av farligt gods gäller dessutom vid nationell och internationell transport helt olika regler. För andra slag av gods som internationellt klassas som fariigt gods saknas helt nationella regler. Det anförda innebär goda argument för att sammanföra alla frågor rörande transport av farligt gods under en gemensam lag. Det förslag till ny para­plylag som utredningsmannen framför är därför välkommet.

Arbetarskyddsstyrelsen: Kommitténs syfte har varit att söka nå säkrare transporter genom att samordna regler och myndighetsansvar samt utjäm­na skillnaderna mellan nationell och internationell reglering. Detta syfte bör understödjas. Kommitténs förslag synes väl ägnat att åstadkomma en mer tillfredsställande ordning på detta område. Arbetarskyddsstyrelsen tillstyrker därför i huvudsak författningsförslagen.

Statens industriverk, SIND: Författningsförslagen i utredningen utgör en konsekvens av statsmakternas beslut är 1973 att Sverige skulle ansluta sig till ADR. Erfarenheten har visat att det av praktiska skäl är nödvändigt att med en ramlag och tillhörande förordning styra upp de nationella bestämmelserna. SIND vill i detta sammanhang framhålla vikten av att kommande tillämpningsföreskrifter m.m. verkligen meddelas i så nära anslutning som möjligt till redan gällande internatipnella regler. Varje fprm av avsteg från dessa av Sverige godtagna standards för transportsäkerhet ökar osäkerheten hos dem som berörs av transporterna och inbjuder till försök att mer eller mindre medvetet kringgå bestämmelserna. Ytterligare ett skäl för Sverige att utfärda bestämmelser som är så lika de internatio­nella som möjligt är att det i längden är dyrbart och utvecklingshämmande att arbeta med dubbla krav på säkerhet, ett för nationella transporter och ett för internationella. SIND tillstyrker författningsförslagen i dess helhet.

Sprängämnesinspektionen. SÄI: Principiellt anser SÄI det vara fel att bryta ut transportdelen ur förordningarna för explosiva och brandfariiga varor eftersom dessa produkter är mycket speciella och då särskilt vad avser säkerhetstänkande. Vid ett utbrytande av transportdelen mister man en enhetlig, kontinueriig, riskbedömning av dessa produkter vilket kan medföra att skillnader, glidningar, i skyddstänkande och i skyddsnivå kan uppstå mellan transportföreskrifterna och produktföreskrifterna jämfört med om allt, liksom nu, är samlat i produktföreskrifterna.

SÄI vill dock ej motsätta sig en utveckling enligt betänkandet men SÄI anser det i sä fall som nödvändigt att den produktföreskrivande myndighe­ten, som har en samlad kunskap och erfarenhet om explosiva och brand­fariiga varor, får deltaga vid utfärdande eller revidering av föreskrifterna för transport av explosiva och brandfarliga varor.

Prop. 1981/82:94

233

Statens kärnkraftinspektion: Kommittén har visat att många fördelar kan vinnas dels med en ramlag av den typ som föresläs, varigenom vissa grundläggande säkerhetskrav fastsläs, och dels med en åtföljande förord­ning varigenom myndighetsuppgifterna kanaliseras till tre angivna "tran­sportmyndigheter" såsom ansvariga för att specifika transportföreskrifter utfärdas. Fördelarna för dem som skall ta reda på reglerna och följa dem, dvs. befraktare och fraktförare, är uppenbara.

Trots att kärnkraftinspektionen i princip är positivt inställd till grundtan­karna bakom kommitténs förslag måste inspektionen emellertid anmäla tveksamhet och i några fall invändningar mot författningsförslagen. Tvek­samheten beror på att inspektionen ser problem i förhållandet mellan atomlagstiftningen och den föreslagna transportlagstiftningen i det att flera regler i de båda lagstiftningarna konkurrerar. Dessa problem är måhända rent lagtekniska och kan lösas med kollisionsregler och undantagsregler. Invändningarna bottnar i att vissa regler i den föreslagna transportlagstift­ ningen står i direkt strid med atomlagstiftningen.

Länsstyrelsen i Stockholms län: Förslaget till lag om transport av farligt gods med tillhörande förordning samt följdändringar i andra lagar tillstyrks av länsstyrelsen.

Länsstyrelsen i Malmöhus län: I utredningen har framhållits angelägen­ heten av ett regelsystem för transport av fariigt gods som är enhetligt och så långt möjligt överensstämmer med internationella regler. Länsstyrelsen vill starkt understryka vikten av detta och åberopar därvid bl. a. erfarenhe­ter från en på länsstyrelsens initiativ utförd kontroll av vägtransporter i Malmöhus län den 27-29 maj 1980, varvid kunde konstateras mänga av de brister och komplikationer som berörts i betänkandet.

Länsläkarorganisationen i Älvsborgs län: En begränsning av antalet författningar som berör transporterna hade också varit önskvärd. I stället har ytterligare en lag med förordning föreslagits som direkt berör transport av farligt gods. Med hänsyn till den nuvarande splittringen i lagstiftningen är det kanske nödvändigt med en samlad lag av denna typ.

Försvarets forskningsanstalt, FOA: En övergång till enhetligare och till internationellt bruk anpassade bestämmelser för Sverige får anses välkom­men. Kommitténs förslag om tre regelsystem, ett för land-, ett för sjö- och ett för flygtransport, är ett godtagbart första steg i detta avseende.

Stockholms läns landsting: Den föreslagna ramlagen är ett uttryck för ett samlat synsätt pä alla transporter av farligt gods, och den tillstyrks.

Miljödatanämnden: Även om det med utgångspunkt från miljöskyddet kan te sig tveksamt att skilja ut ett visst och frän risksynpunkt viktigt hanteringsmoment från annan produktkontrollagstiftning har kommittén klart identifierat vissa andra fördelar som skulle kunna uppnås om i stället transportreglerna för alla slag av farligt gods samlas i en särskild lag.

Fartygsmiljöutredningen: De bestämmelser kommittén föreslår följer internationella överenskommelser. Fartygsmiljöutredningen kommer att i

Prop. 1981/82:94

234

sina förslag kunna ta vederbörlig hänsyn till vad kommittén nu anser böra genomföras. Det remitterade betänkandet kan därför i huvudsak lämnas utan erinran.

Atomlagstiftningskommittén: Atomlagstiftningskommittén har ej någon erinran mot betänkandets förslag om att radioaktiva ämnen klassificeras som farligt gods i den föreslagna lagen om transport av farligt gods.

ASG AB, AB Bilspedition och Sveriges speditörförbund: Den föreslagna lagstiftningen avseende alla kategorier farligt gods med alla transportslag (exklusive bulktransporter till sjöss) och den inriktning förslaget har i fråga om enhetliga transportföreskrifter är också positivt och biträds, dock efter vissa kompletteringar och ändringar.

Den föreslagna lagen, som bl. a. skall bilda ramen för normgivning och säkerhetsnivå, samt den föreslagna förordningen med vissa materiella föreskrifter och bemyndiganden förväntas utgöra en god bas för bl.a. förbättrade, enhetliga transportregler och minimera den mängd oklarheter och brister som hittills rätt, främst i fräga om inrikes vägtransporter av farligt gods.

Landsorganisationen i Sverige, LO: LO ser det som positivt med ett förslag om en enhetlig lag för transport av farligt gods utformad som en ramlag, från vilken alla föreskrifter i fortsättningen kan utgå och en enda ansvarig myndighet som specifikt har att ansvara för alla frågor som begränsas till transport av farligt gods.

Svensk pilotförening: Föreningen ser med tillfredsställelse att denna författning kommer till stånd.

Svenska kommunförbundet: Betänkandet inrymmer vissa förslag, som kan ge säkrare transporter med farligt gods. om man ser dessa transporter isolerade från all annan hantering av farligt gods. När man granskar det med hänsyn till all hantering av hälso- och miljöfarliga varor, varav farligt gods är en del, förefaller dock förslagen som tveksamma. Styrelsen ifråga­sätter därför förslagen. Även om det föreligger ett uttalat behov - inte minst från internationella synpunkter - för en samordning av svenska bestämmelser och myndighetsfunktioner inom området "transport av far­ligt gods" finner styrelsen att utredningen ej lyckats påvisa några starka motiv för att denna samordning skulle kunna åstadkommas genom ytterii­gare bestämmelser och myndigheter. Även om sådana bestämmelser skul­le avgränsas i ett speciellt regelverk, kommer all annan hantering av farligt gods och andra ämnen, som nu faller under den gemensamma beteckning­en "hälso- och miljöfariiga", att även i fortsättningen styras av de olika regelsystem och myndighetsfunktioner, som under senare år tillskapats för skyddet av totalmiljön.

Svenska transportarbetareförbundet: Det är med stor tillfredsställelse förbundet konstaterar att kommittén lägger fram förslag till en lag om transport av fariigt gods. Utjämningen av skillnaderna mellan den inhems­ka regleringen av transport av farligt gods och de internationella bestäm­melserna är inte minst värdefull.

Prop. 1981/82:94

235

Svenska åkeriförbundet och SHIO-Familjeföretagen: Utredningen har på ett klarsynt och förtjänstfullt sätt redovisat behoven av och skälen för de förslag, som avser samordnade bestämmelser för transport av farligt gods.

Sveriges kemiska industrikontor. Kemikontoret: Kemikontoret tillstyr­ker att föreslagna författningsförslag genomförs. På så sätt skulle en god grund kunna läggas för ett fortsatt effektivt arbete på ett svenskt regelsys­tem för transport av farligt gods i harmoni med gällande och framtida internationella regler på detta område.

Sveriges redareförening: I sjötransportsammanhang finns hittills ingen större möjlighet - utöver den som finns i sjölagen - att ålägga avlastaren, speditören eller landtransportören ett sådant ansvar som gör det lättare för en fartygsbefälhavare att kontrollera det farliga godset före inlastningen ombord. Det finns således knappast möjlighet för en befälhavare att ifråga­sätta lastdokumentens riktighet då det normalt hör synnerligen många konossement till lasten i ett styckegodsfartyg.

Genom den nya lagen om transport av farligt gods samt tillhörande förordning tror föreningen att en bättre ordning nu uppnås om farligtgods­enheten FGE får den kvalitet i kunskapshänseende och auktoritet i till­synshänseende som behövs.

Tjänstemännens centralorganisation, TCO tillstyrker lagförslaget.

Transporttekniska föreningen, TTF: Styrelsen för TTF har granskat de av kommittén föreslagna lagarna och förordningarna och har i princip intet att erinra mot dessa.

4.2 Förslagen till lag och förordning om transport av farligt gods

4.2.1 Farligt gods hälso- och miljöfarliga varor

Kammarrätten i Jönköping: Granskningen av betänkandet har föranlett några marginalanteckningar. Sålunda uttalas (s. 54) att någon särskild värdering av följderna av längtidsinverkan på arbetstagare eller i miljön hittills i regel inte skett. Skälen härtill anges vara dels att en transport är en tillfällig företeelse, vilken inte utsätter arbetstagarna för någon permanent inverkan, dels att transporter innebär en förflyttning av gods och att skyddsobjektets miljö på grund av förflyttningen förändras på ett sådant sätt att det är svårt att klart urskilja miljörisker som inte sammanfaller med transportriskerna för människor, transportmedel och annat gods. Det sagda föranleder kammarrätten att uttala att exempelvis en chaufför som utför ständigt återkommande transporter av visst slag uppenbarligen kan vara utsatt för risker på grund av godsets beskaffenhet även om varje enskild transport sedd för sig kan bedömas som ofarlig. Likaledes kan riskerna för en viss miljö vara betydande om den utsätts för ett stort antal transporter av visst slag även om den enskilda transporten i sig ej utgör någon miljöfara. Kammarrätten, som är medveten om att det hittills före-

Prop. 1981/82:94

236

tagna utredningsarbetet ej avsett problem av angivna slag, vill likväl under­stryka angelägenheten av att sådana frågor beaktas och bringas till en lösning under det fortsatta utrednings-, normgivnings- och tillsynsarbetet.

Statens naturvårdsverk: Av lagförslagets 2§ och betänkandet s.4l och 128f framgår ganska klart att fariigt gods i huvudsak omfattar gods som är farligt vid själva transporten (brandfara, explosionsfara etc). Som fram­hållits i betänkandet har därför inte heller miljöriskerna placerats särskilt högt på listan över de faktorer som måste beaktas. Denna snäva syn på begreppet farligt gods. vilken torde sammanhänga med den historiska anknytningen till transportnäringen och dess behov, såväl internationellt som nationellt, och bristen på sakkunskap i fråga om hälso- och miljörisker har lett till att ett antal hälso- och miljöfarliga varor såsom svårnedbryt-bara. cancerogena och långsiktigt giftiga substanser som i händelse av transportolycka kan medföra allvarliga miljöeffekter inte täcks av lagen och således kan transporteras utan någon av de säkerhetsåtgärder som gäller för transport av fariigt gods. Några exempel på sådana ämnen är PCB, vissa vätmedel, oljor med flampunkt över 100°, värmeöverföringsol­jor, transformatoroljor m. m. och råasbest.

För transport av sådant gods som inte täcks av den nya lagen om transport av farligt gods kommer lagen om hälso- och miljöfarliga varor och förordningen om miljöfarligt avfall även fortsättningsvis att gälla.

Med den föreslagna avgränsningen av fariigt gods kan såväl produktkon­trollnämnden som naturvårdsverket tvingas ge ut kompletterande före­skrifter för transpprter med stöd av LHMV respektive förordningen om miljöfarligt avfall.

Mot denna bakgrund vill naturvårdsverket starkt understryka behovet av att farligtgodsbegreppet vidgas.

Produktkontrollnämnden: Antalet stora olyckor med farligt gods har hittills varit förhållandevis få. Genom att större mängder toxiska ämnen koncentreras i en och samma transport innebär emellertid transport av sådant gods potentiellt stora risker för bl. a. miljöskador vid passage av känsliga områden som tättbebyggda samhällen, grundvattenförande grus­åsar och känsliga vattendrag.

De föreskrifter som gäller för transport av fariigt gods syftar till att förebygga att godset skall orsaka skador bl. a. på människor och i miljön. Detta kan ske framför allt genom att ställa tillräckliga krav pä transport­utrustningen och fordonen men också på val av transportvägar och genom andra liknande åtgärder. Som framhålls i betänkandet måste härvid en avvägning göras mellan kraven på säkerhet och transportnäringens intres­sen av att transporterna inte onödigtvis försvåras. Detta förutsätter i sin tur att de ansvariga myndigheterna vid bedömningen av vilket gods som skall betraktas som farligt gods och vid valet av säkerhetsåtgärder har tillräcklig kunskap inte enbart i transporttekniska frågor utan även om de risker som är förenade med olika typer av gods. Det är mot denna bak-

Prop. 1981/82:94

237

grund väsentligt att de blivande transportmyndigheterna söker samråd med de myndigheter som har det primära ansvaret för hälsa och miljö särskilt vid bedömningen av riskerna med olika typer av gods och att de beaktar de synpunkter som därvid framförs. Av särskild vikt är härvid samrådet med naturvårdsverkets produktkontrollbyrå och produktkon­trollnämnden.

Den ökade internationella anknytning som transportbestämmelserna kommer att få om den föreslagna lagstiftningen genomförs och den star­kare betoningen av ett aktivt arbete inom de internationella organen som utredningsmannen föreslår bör härvid särskilt beaktas. Många av frågorna kring transport av farligt gods får i dag sitt reella avgörande hos olika internationella organ. Det är därför väsentligt att hälso- och miljö vårdande myndigheter bereds möjlighet att delta i det arbete som avser internationel­la överläggningar om transport av farligt gods. Särskilt när det gäller frågor om kriterier, klassningsregler och vägledande förteckningar bör de även delta direkt i de internationella överläggningarna.

Länsstyrelsen i Stockholms län: Länsstyrelsen vill se hela denna fråga som ett led i en process med tillverkning och hantering, transport, förva­ring, användning och destruktion av farligt gods, där kunskaperna om varorna och deras egenskaper är utomordentligt viktiga. Det är enligt länsstyrelsens mening nödvändigt att den fortsatta bearbetningen av utred­ningsförslaget genomförs mot en sådan bakgrund.

Länsstyrelsen i Kalmar län: Utredningen har i förslag till lag om trans­port av farligt gods i 2§ definierat "farligt gods" såsom "gods som består av eller innehåller ... och som på grund därav vid transport kan medföra skador på människor, djur ... osv.". Länsstyrelsen finner att, för att lagstiftningen skall kunna uppfylla de krav på omfattning som den rent allmänt sett bör äga, definitionen bör utvidgas att omfatta de risker för hälsa och miljö som över huvud taget uppstår i samband med hantering av fariigt gods.

Länsstyrelsen i Malmöhus län: Utredningens definition av begreppet "fariigt gods" är enligt länsstyrelsens uppfattning alltför flytande och bör därför preciseras. Begreppet bör formuleras sä att risker för hälsa och miljö i samband med hantering av farligt gods inbegrips. Om inte denna vidgning av begreppet sker kommer lagstiftningen att sakna det värde som den från mera allmän synpunkt bör äga.

Länsstyrelsen I Västernorrlands län: Länsstyrelsen anser att lagstift­ningen om farligt gods bör kompletteras med nationella föreskrifter som reglerar all transport av ämnen som vid en transportolycka t. ex. kan förgifta en vattentäkt på lång sikt.

Miljödatanämnden: En, om än begränsad, nackdel (med lagförslaget) kan vara följande. Eftersom den föreslagna nya lagens tillämpningsområde närmast syftar till att i en nationell lag täcka motsvarande transporter av farligt gods som regleras internationellt, kommer transporter av andra slag

Prop. 1981/82:94

238

av gods/varor, vilka nationellt eventuellt bedöms vara förknippade med hälso- och/eller miljörisker, att regleras av annan lagstiftning t. ex. i före­kommande fall genom den allmänna aktsamhetsprincipen i 5 § lagen (1973: 329) om hälso- och miljöfarliga varor.

Landsorganisationen i Sverige, LO: Man kan å ena sidan konstatera att transportledet bara är en integrerad del av ett totalt synsätt på hälso- och miljöfarlighet. Å andra sidan kan man med samma fog hävda att transport­ledet har så många transportspecifika inslag att detta led bör behandlas för sig. Man borde bygga samman alla riskområden inom alla olika sektorer inom ramen för en enda myndighet - ett stort och resursstark! produkt­kontrollverk som ansvarade för samtliga aspekter på risk och hälso- och miljöfarlighet som i sig inkluderade ansvaret för såväl explosiva varor och brandfarliga varor som hälso- och miljöfarliga varor. Häri skulle då ansva­ret för transport av farligt gods ha sin naturliga plats. Men i dagens statsfinansiella läge är en sådan tanke orealistisk. Dessutom är det en lösning på mycket lång sikt. Transport av farligt gods är det i hög grad angeläget att snabbt få en acceptabel kontroll över. LO tillstyrker därför den grundsyn som utredaren utgår ifrån i sina vidare överväganden.

4.2.2 Förhållandet till sjösäkerhetslagstiftningen

Sjöfartsverket: Från lagtekniska och formella utgångspunkter medför den föreslagna lagstiftningen vissa komplikationer. Sjöfartsverket har i detta sammanhang anledning att beröra frågan om samspelet mellan den föreslagna lagen och gällande sjösäkerhetsbestämmelser. Gällande be­stämmelser om transport till sjöss av farligt gods finns i lagen (1965:719) och förordningen (1965:908) om säkerheten på fartyg och med stöd av dessa författningar av sjöfartsverket utfärdade detaljföreskrifter. De sist­nämnda grundar sig i allt väsentligt på en internationell rekommendation -IMDG-koden - som tillämpas allmänt inom den internationella sjöfarten. Med hänsyn till det angelägna säkerhetsbehovet har sjöfartsverket låtit dessa föreskrifter gälla inom hela det tillämpningsområde som anges i I kap. 1 § lagen om säkerheten pä fartyg. Det är nödvändigt att den föreslag­na lagen om den skall ersätta lagen om säkerheten på fartyg i berörda avseenden tydligt uttrycker detta tillämpningsområde. Av motiven fram­går att detta är avsikten men verket ifrågasätter om lagtexten I § jfr med 4 § verkligen återspeglar dessa intentioner.

Ett annat område där samordningsproblem föreligger berör tvångsme­del. Tvångsmedel behandlas i 8 kap. lagen om säkerheten på fartyg. Brister rörande säkerheten i fråga om transporter av farligt gods äventyrar ofta fartygets säkerhet så att det kan anses mest naturiigt att meddela eventuella förbud eller föreläggande, med stöd av lagen om säkerheten på fartyg. Med hänsyn till de mer utbyggda ramarna i den föreslagna lagstift­ningen kan det i vissa fall synas mer naturligt att inskrida enligt denna. Härvid uppstår svårigheter av följande skäl. Lagen om säkerheten på

Prop. 1981/82:94

239

fartyg innehåller vissa procedurregler som saknas i den föreslagna lagstift­ningen. Dessa procedurregler är nödvändiga att iaktta gentemot utländska fartyg på grund av innehållet i gällande konventioner på sjöfartens område. Tillämpningen av den föreslagna lagstiftningen förutsätter inte att dessa regler tillämpas, vilket kan leda till komplikationer av folkrättsligt slag. Andra komplikationer är att lagen om säkerheten på fartyg anger ett särskilt underställningsförfarande som inte har någon motsvarighet i den föreslagna lagstiftningen och en annan besvärsordning än i den föreslagna lagen. Dessa samordningsproblem måste lösas i det kommande lagstift­ningsarbetet.

1 fråga om ansvarsbestämmelser föreligger konkurrens med sjölagen, lagen om säkerheten på fartyg och lagen om åtgärder mot vattenförorening frän fartyg. I kommande lagstiftningsarbete bör närmare undersökas vilka konsekvenser detta kan ha.

Vad sjöfartsverket ovan anfört bör leda till vissa ändringar av hänvis­ningsnatur i den föreslagna respektive gällande lagstiftningen.

4.2.3 Förhållandet till atomenergilagstiftiungen

Statens kärnkraftinspektion: Det är viktigt att markera att kärnkraftin­spektionen utövar sin tillsyn i första hand enligt atomenergilagen och inte enligt någon annan författning. Det finns alltså enligt inspektionens mening ingen anledning att ange kärnkraftinspektionen som tillsynsmyndighet en­ligt transportlagen.

Kärnkraftinspektionen har i huvudsak ingen erinran mot att de angivna transportmyndigheterna i princip får ansvaret för att föreskrifter utfärdas även för transport av klyvbart material. En oavvislig förutsättning härför är dock att kärnkraftinspektionen inom sitt kompetensområde måste fä bestämma föreskrifternas innehåll. Samarbete mellan transportmyndighe­ten och kärnkraftinspektionen bör således ske under hela framtagnings-processen.

Inspektionen vill emellertid framhålla, att även om sådana föreskrifter utfärdas i form av myndighetsförfattningar med stöd av transportlagen och transportförordningen, måste deras förankringar i atomenergilagen kvar­stå. Härigenom kommer sanktionsreglerna i atomenergilagen och trans­portlagen att konkurrera med varandra. Vidare kommer fullföljdsbestäm-melserna i 21 § i förslaget till förordning att kollidera med 13 § atomenergi­lagen. Kärnkraftinspektionen kan ej bedöma huruvida det föreslagna tilläg­get till 1 § atomenergilagen (s. 21 i betänkandet) är avsett som en konkur­rens- eller kollisionsregel i enbart dessa hänseenden. I den mån detta tillägg till atomenergilagen är avsett att innebära att transportlagen och transportförordningen skall gälla i stället för atomenergilagen då klyvbart material befinner sig under transport, vill kärnkraftinspektionen allvarligt invända häremot. Den tillsyn kärnkraftinspektionen ålagts enligt atom­energilagen måste även utövas i samband med transporter.

Prop. 1981/82:94

240

Som motiv härför hänvisar inspektionen till bakgrunden till atomenergi­lagen. Atomenergilagen måste vara fullt tillämplig även under transporter. Kärnkraftinspektionens regler om fysiskt skydd för transporter utgör del­vis ett fullföljande av åtaganden enligt en nyligen utarbetad konvention angående fysiskt skydd av nukleärt material. Det skulle t. ex. inte vara ändamålsenligt att bryta ut reglerna om fysiskt skydd vid transporter. De utgör nämligen en integrerad del av de villkor som gäller för tillstånden enligt 1 och 2§§ atomenergilagen. Detsamma gäller för vissa åtgärder (utförseltillstånd, redovisning av materialinnehav m. m.) som behövs enligt vissa internationella åtaganden med syfte att förhindra spridning av kärn­vapen (safeguard).

Inspektionen vill även erinra om att ansvarigheten enligt atomansvarig­hetslagen i flera hänseenden är kopplad till atomenergilagen.

Enligt 7§ tredje stycket atomansvarighetslagen gäller t. ex. att atom­skada i följd av atomolycka som inträffar i Sverige under annan transport av atomsubstans än sådan som sker från eller till atomanläggning i Sverige eller i annan konventionsstat ersätts av den som innehar tillstånd till transporten enligt atomenergilagen. Atomansvarighetslagen förutsätter alltså att det finns ett transporttillstånd enligt atomenergilagen. Om det av kommittén föreslagna tillägget till 1 § atomenergilagen skulle införas och detta skulle innebära att transporttillstånd enligt atomenergilagen skulle ersättas av transporttillstånd enligt den föreslagna transportlagen, skulle således även atomansvarighetslagen behöva ändras.

Kärnkraftinspektionen vill reservera sig för att det kan finnas även andra lagtekniska aspekter på kommitténs förslag som inspektionen med sin begränsade kompetens i detta hänseende inte varit i stånd att förutse och närmare analysera.

4.2.4 Särskilt omförslaget till lag om transport av farligt gods

! §

Göteborgs kommun: Såväl lagen som förordningen är helt inriktade på transporter av farligt gods. Med den definition på transport som anges i lagens 1 § kan problem uppstå vid reglering av säkerhetsfrågorna i sam­band med kortare eller längre förvaring av fariigt gods pä en plats och då med särskilt beaktande av riskerna för omgivningen,

Vid omlastningsterminaler och liknande anläggningar kan stora kvanti­teter farligt gods mer eller mindre frekvent finnas på en plats under lång tid. Samma skyddsregler bör i dessa fall gälla beträffande förvaring som vid permanent lagring. Av denna anledning bör ordet förvaring utgå ur lagens 1 §.

ASG AB, AB Bilspedition och Sveriges speditörförbiind: Begreppet "område" bör ges tolkning som bl. a. innefattar t. ex. terminalområde, inom vilket förflyttning av farligt gods kan behöva ske av annan orsak än lastning eller lossning. Det är vidare önskvärt att begreppet "förvaring"

Prop. 1981/82:94

241

respektive "lagring" ges närmare förklaring och avgränsas i förhållande till varandra. Som exempel kan nämnas att en pä mottagningsorten i terminal lossad sändning som ej avhämtats eller utlösts av mottagaren kan sägas "förvarad" under en tid av 15 dagar efter ankomsten. Om motta­garen därefter ännu icke avhämtat eller löst godset, övergår uppdraget till att vara "lagring".

2§

Statens brandnämnd: I specialmotiveringen påpekas att miljöfariigt av­fall praktiskt taget alltid också är farligt gods. Vilken myndighet skall ansvara för transportreglerna? Enligt brandnämnden skall transportmyn­digheterna ansvara för transportreglerna för alla slag av miljöfarligt avfall. I annat fall kan transportregler för visst miljöfarligt avfall komma att utfärdas av transportmyndigheten och för annat avfall av naturvårdsver­ket. En sådan splittring av ansvaret är enligt brandnämnden inte önskvärd.

4§

Fartygsmiljöutredningen: Kommittén säger i specialmotiveringen till 4 § (s. 131), att syftet med första stycket är att ge den föreslagna lagen samma geografiska tillämpningsområde som lagen (1965:719) om säkerheten på fartyg och luftfartslagen (1957: 297).

Sjösäkerhetslagen gäller på svenskt fartyg utanför svenskt farvatten, såväl på internationellt vatten som i annan stats farvatten. I sistnämnda hänseende gäller dock den inskränkningen - som för övrigt följer av allmänt godtagna folkrättsliga grundsatser - att om svensk rätt och lag­stiftningen i vederbörande främmande stat uppställer oförenliga krav i fråga om säkerheten till sjöss, får den svenska lagstiftningen vika. Vid tillkomsten av sjösäkerhetslagen ansåg emellertid föredragande statsrådet att, då sjösäkerhetsbestämmelserna genom tillkomsten av internationella konventioner på området i huvudsak är lika i sjöfartsländerna, det knap­past lär inträffa i praktiken att svenska bestämmelser är oförenliga eller strider mot säkerhetsföreskrifter i det land vari fartyget befinner sig; därför behövdes ej något särskilt uttalande i lagtexten om denna fråga (prop. 1965:132 s.92). Det har emellertid visat sig att anslutningen till säkerhets­konventionerna ej är av den omfattning man haft anledning att förvänta sig. Så länge de sjöfarande nationerna inte i en helt annan utsträckning än f.n. biträtt dessa konventioner, torde det ur principiell synpunkt vara riktigast att icke kategoriskt hävda att en lag i detta ämne gäller utanför den lagstiftande statens territorium. Därtill kommer den omständigheten att en mer elastisk formulering möjliggör ett beaktande även av ännu ej aktuella fall. Fartygsmiljöutredningen avser på grund av det anförda att föreslå ett förbehåll av innebörd att lagens tillämpning utom svenskt farvatten skall bero av att det är förenligt med lag i främmande stat som efter överens­kommelse eller eljest är tillämplig. 

16   Riksdagen 1981182. I saml. Nr 94

Prop. 1981/82:94

242

I luftfartslagen finns redan ett förbehåll av denna art (1 kap. 4§). Detta torde vara ytterligare ett skäl till att upptaga en sådan bestämmelse i 4 § lagen om transport av fariigt gods.

Kommitténs förslag torde innebära att lagen utan undantag skall vara tillämplig även på utländska fartyg, i den mån dessa utgör transportmedel i lagens mening (3 §). Sjösäkerhetslagen är ej generellt tillämplig beträffande utländska fartyg. Ett antal stadganden anger i vilken mån utländska fartyg omfattas av bestämmelserna i lagen. Det kan möjligen ifrågasättas om det är lämpligt att göra den nu diskuterade lagen tillämplig på ufländska fartyg och kanske andra transportmedel utan varje möjlighet till undantag. Den föreslagna 6 § verkar att vara avsedd för andra ändamål.

12-14 §§

Rikspolisstyrelsen: Styrelsen föreslår att det i 12 § närmare anges vari handräckningen skall bestå. Att polisen måste lämna handräckning åt annan myndighet för t. ex. tillträde till visst utrymme eller för berörd kontrollpersonals säkerhet är en naturiig uppgift för polisen. Däremot avvisar styrelsen bestämt sädana handräckningsuppgifter som består av olika former av godsförflyttning eller provtagning.

Generaltullstyrelsen: Styrelsen har inget att erinra mot utformningen av de befogenheter som tillsynsmyndigheterna skall ha enligt 12 och 13 §§ i förslaget till lag om transport av farligt gods. Bestämmelserna i 14 § om omhändertagande och oskadliggörande av godset synes emellertid bli svå­ra att tillämpa eftersom det på många håll saknas fungerande mottagnings-och destruktionsanläggningar för fariigt gods.

Statens kärnkraftinspektion: 12-13 §§ i lagförslaget har motsvarigheter i 6 och 10 §§ atomenergilagen och påverkar således inte kärnkraftinspek­tionens befogenheter.

14 § i lagförslaget är helt omöjligt att tillämpa på klyvbart material. Ingen får ta befattning med sådant material på sätt som där avses ("förstöra" godset osv.). Här föreligger alltså en klar kollision med atomenergilagen, och en kollisionsregel eller undantagsregel behövs således. Sanktions- och fullföljdsbestämmelserna i lagförslaget kolliderar också med motsvarande bestämmelser i atomenergilagen.

Statens brandnämnd: I specialmptiveringen till 13 § anges att plämplig last skall kunna dirigeras till kommunal soptipp. Enligt brandnämnden är det en mycket olämplig rekommendation eftersom soptipparna i regel inte är byggda för att ta emot denna typ av varor. Särskilda deponeringsplatser bör väljas i stället.

Det exempel som ges i specialmotiveringen till 14 § är ett exempel på ett typiskt fall där räddningstjänsten skall ingripa. Brandnämndens mening är att tillsynsmyndigheten inte skall befatta sig med räddningstjänst. Paragra­fen i fråga bör utgå.

Prop. 1981/82:94

243

16 §

Kammarrätten i Jönköping: Ansvarsbestämmelserna i 16 § förslaget till lag om transport av farligt gods är av en i förvaltningsrättsliga författningar tidigare använd typ; se t. ex. de likartade bestämmelserna i 30 § livsmedels­lagen (1971:511). Kammarrätten anser sig böra ifrågasätta om inte 8§ i lagförslaget har ett alltför allmänt formulerat innehåll för att utgöra ett lämpligt underlag för ansvarsbestämmelsen. Det kan vidare ifrågasättas om det i nu förevarande sammanhang är lämpligt att använda tekniken att först införa en ansvarsbestämmelse, som skall tillämpas på föreskrifter som senare utfärdas bl. a. av myndigheter som regeringen utser samt på förelägganden eller förbud som senare meddelas av tillsynsmyndigheter. I vad avser transporter av farligt gods kan det bli fråga om ett ej helt ringa antal myndigheter, av vilka några kan antas sakna överblick över hela transportområdet. Det synes då vara en uppenbar risk att en och samma ansvarsbestämmelse kan komma att avse en stor och disparat samling brott mot föreskrifter, förelägganden pch förbud av de mest skilda slag. På grund härav tprde ansvarsbestämmelsen böra tas under nytt övervägande. Möjligen borde sanktionen mot flertalet förelägganden och förbud utgöras av vite i stället för straff.

Rikspolisstyrelsen: Det är ytterst väsentligt för tillsynsverksamhetens effektiva bedrivande att ansvarsområdet för respektive avsändare, trans­portör och förare avgränsas enkelt och klart.

Enligt styrelsens mening skulle det ha varit värdefullt om man kunnat kombinera den föreslagna ansvarspåföljden med ett ekonomiskt sanktions­system av avgiftsmodell. Även om kommittén inte lyckats komma fram till någon lämplig beräkningsgrund för ett avgiftssystem så bör arbetet med att söka finna en sådan grund fortsätta.

Övrigt

Försvarets materielverk: I förslaget till lag bör införas ytterligare en paragraf, som reglerar lagens tillämpning vid beredskapstillstånd och i krig samt vid transporter i fred som är av synnerlig vikt för rikets försvar och beträffande vilka ett omedelbart behov föreligger med hänsyn till bl. a. beredskapskrav.

4.2.5 Särskilt omförslaget till förordning om transport av farligt gods 6, Il och 12 §§

Statens järnvägar, SJ: SJ förutsätter att det mellan avsändaren och järnvägen slutna befordringsavtalet får innefatta det i 11 § punkt 2 angivna intygandet att godset uppfyller de i författningarna stipulerade villkoren.

Sändningar på internationell järnvägsfraktsedel måste i vilket fall som helst undantas från stipulationerna om intygande.

(12 §) Det förekommer en hel del transporter av farligt gods vid vilka riskerna i realiteten är små. Typexempel: säkerhetständstickor, viss am-

Prop. 1981/82:94

244

munition m. m. av transportklass E. Att kräva skriftlig instruktion för allt farligt gods synes vara att gå för långt.

Även i fräga om den skriftliga instruktionen måste sändningar på inter­nationell fraktsedel undantas. (Instruktioner och intyganden är med vissa undantag inte föreskrivna i RID.)

Statens brandnämnd: Enligt brandnämnden bör transportmyndigheten föreskriva vad godsdeklarationen och instruktionen skall innehålla. Detalj­anvisningar bör undvikas i förordningen. Brandnämnden vill också fram­hålla att instruktionerna vid vägtransport f n. är riktade till fordonsföraren och i många fall inte är till någon större hjälp för räddningstjänsten vid transportplyckpr med farliga kemikalier. Möjligen kan de ge upplysning om vilken kemikalie det är fråga pm.

ASG AB, AB Bilspedition och Sveriges speditörförbund: I en mängd fall kan det av praktiska skäl vara svårt att avge/erhålla ett intyg, exempelvis vid övergång från ett transportmedel till ett annat. Det kan gälla vid övergäng från sjö- respektive från lufttransport till landtransport, där av administrativa skäl bl. a. "nya transporthandlingar" utfärdas av en omlast-ningsspeditör. Här avses internationell transport, import till Sverige alter­nativt genomgångstransport (transitering). Ett intyg för landtransport kan varken importör eller speditör avge. Avsändaren (den ursprunglige) kan vara exempelvis ett företag i ett land där ADR eller RID är helt okända.

Vi vill alltså peka pä svårigheterna i vissa fall att kunna uppfylla kravet beträffande avsändareintyg.

"Avsändaren" är enligt förslaget den som till annan överlämnar eller eljest tillhandahåller farligt gods till transport eller som för egen räkning transporterar sådant. Termen avsändare används inom land- och lufttran­sporträtten för att beteckna den som ingått avtalet med transportören. Fraktavtalet bekräftas som regel genom upprättandet av fraktsedel, där den som med transportören ingått avtalet anges som avsändare. Med hänsyn till de skyldigheter som åvilar avsändaren enligt 11 § och de rätts­verkningar som följer av att ej ha iakttagit dessa föreskrifter, är det angelä­get att med olika utgångspunkter få klarlagt vem spm. är att betrakta som avsändare. Om sä inte kan ske i författningstexten, bör ett förtydligande ske i proppsitionen.

20-22 §§

Kammarrätten i Jönköping: Fullföljdsbestämmelserna i förslaget till förordning om transport av fariigt gods föranleder ingen invändning från kammarrättens sida.

Statens naturvårdsverk: Det av utredningen föreslagna fullföljdssyste-met förefaller onödigt krångligt. Länsstyrelsen och regeringen borde kun­na räcka som första respektive sista instans vid eventuella besvär.

Prop. 1981/82:94

245

4.2.6 Förslagen till lag om tillsyn över vissa internationella vägtranspor­ter av farligt gods och ändring iförordningen om internationella vägtrans­porter av farligt gods

Rikspolisstyrelsen: Samma maximistraff bör vara föreskrivet (fängelse i högst ett år) oavsett om det gäller brott mot de nationella eller de interna­tionella transportreglerna.

Vad som föreskrivits i 17 § förslaget till lag om transport av fariigt gods bör även införas i förslaget till lag om tillsyn över vissa internationella vägtransporter av fariigt gods m.m. Endast offentliga funktionärer synes kunna drabbas av straffansvar vid brott mot bestämmelserna i 17 §.

Generaltullstyrelsen: Utredningsmannen har inte motiverat behovet av en särskild lag för ADR-transporter. Styrelsen ifrågasätter om det inte skulle vara möjligt att inarbeta de föreskrifter som ADR-konventionen kan föranleda i den föreslagna lagen pm transpprt av farligt gpds. Om emeller­tid ADR-transpprter helt eller i vissa avseenden skall undantas från nämnda lags tillämpningsområde synes detta kräva en uttrycklig föreskrift härom - jfr 7 § andra stycket i förslaget till lag om transport av fariigt gods.

5   Postbefordran

Statens industriverk, SIND: I fråga om posten innehåller utredningen endast en ytlig beskrivning utan hänsyn till att posten dels bedriver egen transport verksamhet, postbefordran, dels anlitar samtliga transportsätt för att kunna utföra denna postbefordran. De regler som gäller för postbeford­ran måste därför samordnas med de regler som gäller för den utompostala transportteknik som används.

SAS: I dag är all befordran av fariigt gods med flyg underkastad bestäm­melserna i I ATA RAR, medan däremot postverkets bestämmelser inte. svarar mot dem. Postverket "strävar efter att anknyta föreskrifterna till någon befintlig regelsamling, varvid man valt den mest restriktiva regel­samlingen, nämligen lATA RAR." Frågan är om inte den nya lagen bör stadfästa att flygpostbefordran skall vara underkastad samma bestämmel­ser som i övrigt gäller för befordran av farligt gods med flyg.

6   Genomförandet och tidpunkten för ikraftträdandet

Rikspolisstyrelsen: Kommitténs förslag om tillkallande av en organisa­tionskommitté för att närmare utforma den nya organisationen tillstyrks. Styrelsen förutsätter ett nära samråd mellan organisationskommittén och de föreslagna tillsynsmyndigheterna under arbetet med uppbyggnaden av organisationen.

Reformen bör genomföras i ett sammanhang. 

17   Riksdagen 1981182. I saml. Nr 94

Prop. 1981/82:94

246

Statens järnvägar, SJ: Att utan vidare sätta RID i kraft för inländsk trafik låter sig inte göra. Dels måste denna författning först översättas till svenska, dels måste avgöras hur transporterna av explosiva varor skall regleras. Sistnämnda fråga gäller även ADR. Försvaret har i varje fall tidigare energiskt påtalat de omställningssvårigheter och dryga kostnader som skulle bli följden om bestämmelserna i RID/ADR skulle generellt tillämpas även för inländska transporter. Om likväl dessa bestämmelser RID/ADR klass la, Ib och le - sätts i kraft, kan försvaret komma att kräva att under viss, kanske lång övergångstid få tillämpa nuvarande föreskrifter. För transportföretagen, särskilt för SJ, skulle det emellertid vara mycket olägligt att för befordran av explosiva varor tillämpa helt olika regelverk och taxor beroende pä om det rör sig om "civila" produkter eller transporter för försvarets räkning.

Vad avser tidpunkten för genomförandet av de nya författningarna är det naturligtvis önskvärt att nuvarande psäkerhetstillstånd inom området för transport av farligt gods inte förlängs mer än nödvändigt. Förutsättningar­na för ett genomförande redan fr. o. m. den 1 januari 1982 måste emellertid noga penetreras.

Transportrådet, TPR: Med hänsyn till att verksamheten bör inlemmas i TPR:s organisation i övrigt saknas enligt TPR anledning att tillsätta en organisationskommitté av det slag utredaren har förordat. De uppgifter kommittén föreslagits få kan i stället utföras av en särskild arbetsgrupp i TPR: s regi. I arbetsgruppen bör förutom tjänstemän från TPR ingå de experter frän annat häll som behövs för att fullgöra uppgifterna.

Statens industriverk, SIND: En förutsättning för att den föreslagna reformen inte skall föra FGE och transportintressenterna in i ett rättsligt vakuum och ett praktiskt kaos är att följdändringar i nu gällande författ­ningar utarbetas innan FGE börjar sitt arbete.

SIND vill stryka under vikten av att den föreslagna organisationskom­mittén ges tid och resurser att förbereda FGE: s arbete. Att låta den föreslagna lagstiftningen träda i kraft utan att de praktiska detaljerna är klara kommer att leda till allvarliga konsekvenser för näringslivet och transportsektorn.

Övergångsskedet mellan det nuvarande produktkontrollorienterade sys­temet pch det föreslagna transportorienterade systemet kommer att bli svårt och tidsödande. Att dimensionera FGE för dessa inledande arbets­uppgifter är olämpligt. Enligt SIND: s uppfattning måste man räkna med att den föreslagna organisationskommittén fortsätter sitt arbete även en tid efter det FGE börjat sin verksamhet.

Järnvägarnas dubbla roll som fraktförare och myndighet kräver en grannlaga prövning av var gränsen skall dras då myndighetsansvaret förs över till FGE. Någon sådan analys har inte gjorts i utredningen. Detta är en synnerligen viktig uppgift för den förutsatta organisationskommittén.

Prop. 1981/82:94

247

ASG AB, AB Bilspedition och Sveriges speditörförbund: En förnyad prövning av frågan om det samlade myndighetsansvaret (för alla tran­sportslag) bör inte få utgöra något hinder mot ett genomförande av de föreslagna åtgärderna i övrigt. Det är angeläget att man så snabbt som möjligt utformar föreskrifter för nationella vägtransporter med inriktning på att "samma regler" skall gälla för dessa transporter som för internatio­nella vägtransporter enligt ADR. De föreskrifter som redan finns och som baserats på produktkontrollförfattningarna bör gälla endast under en kor­tare övergångsperiod.

Svenska transportarbetareförbundet: Förbundet finner det vara angelä­get att den i betänkandet föreslagna organisationskommittén med uppgift att närmare utforma den nya organisationen efter föreslagna principer och utarbeta de nya föreskrifter för vägtransporter som erfordras med det snaraste kan påböija sitt arbete.

Prop. 1981/82:94

248

Bilaga 3

1    Förslag till

Lag om transport av farligt gods

Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1 § Med transport förstås i denna lag förflyttning av farligt gods med

transportmedel samt sådan lastning, lossning, förvaring och annan hante­

ring av det farliga godset som utgör ett led i förflyttningen.

Som transport anses dock inte förflyttning som sker endast inom ett område där tillverkning, lagring eller förbrukning av fariigt gods äger rum.

2 § Med farligt gods förstås i denna lag gods som består av eller innehål­

ler

explosiva varor,

komprimerade, kondenserade eller under tryck lösta gaser,

brandfarliga vätskor,

brandfarhga fasta varor,

självantändande varor,

varor som utvecklar brandfariig gas vid kontakt med vatten,

oxiderande varpr,

organiska peroxider,

giftiga varor,

vämjeliga varor,

varor med benägenhet att orsaka infektioner,

radioaktiva varor,

frätande varor samt

magnetiskt material och som på grund därav vid transport kan medföra skador på människor, djur, egendom eller i miljön eller påverka transportmedlets säkra framfö­rande.

3 §    Med transportmedel förstås i denna lag

1. varje slag av fordon som används för transport på väg eller i terräng,

2.

järnvägsvagnar och andra spårbundna fordon,

3.

luftfartyg samt

4.

fartyg i den utsträckning som det i dem transporteras gods i förpac­kad form, i containrar, flyttbara tankar eller transportmedel enligt punkt 1 och 2.

4 § I fråga om transporter med svenska fartyg eller svenska luftfartyg

gäller denna lag även utom riket om inte detta strider mot den främmande

lag som är tillämplig.

I fråga om öriogsfartyg och militära luftfartyg gäller denna lag endast såvitt regeringen förordnar därom.

I fråga om radioaktiva varor gäller denna lag endast i den mån den är förenlig med atomenergilagen (1956:306) respektive strålskyddslagen (1958:110).

Prop. 1981/82:94

249

5

§ Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bemyn­digas att meddela föreskrifter om vad som vid respektive land-, sjö- och lufttransporter skall förstås med i 2 § angivna varuslag.

6

§ Regeringen bemyndigas att föreskriva eller för särskilt fall besluta om undantag från lagens tillämpning på

1. vissa transporter eller vissa slag av transporter,

2.

försvarsmakten,

3.

utländska fartyg eller luftfartyg.

Regeringen får överlåta åt en myndighet att föreskriva eller för särskilt fall besluta om undantag enligt första stycket I och 2.

Säkerhetsbestämmelser m. m.

7 § Transport får ske endast på de villkor och under de förutsättningar

som anges i denna lag.

Om vissa internationella transporter av farligt gods finns särskilda be­stämmelser.

8

§ Vid transport skall de åtgärder vidtas och den försiktighet iakttas som fordras för att hindra och motverka, att det farliga godset orsakar skador på människor, djur, egendom och i miljön. Transportmedel och andra transportanordningar skall vara av sådan beskaffenhet att de står emot påkänningarna vid transport.

9

§ Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bemyn­digas att meddela föreskrifter om klassificering av farligt gods, transport­medel och andra transportanordningar, märkning, uppgiftsplikt, säkerhets­utrustning, lastning, lossning, förvaring och annan hantering av farligt gods samt om försiktighetsmått och åtgärder i övrigt, allt i den utsträckning som krävs frän transportsäkerhetssynpunkt.

Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bemyndigas att föreskriva att transportmedel och andra transportanordningar får an­vändas vid transport endast om de är provade och godkända.

10 § Om det är av särskild betydelse från transportsäkerhetssynpunkt får

regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer förbjuda vissa

slag av transporter eller föreskriva att vissa slag av transporter får ske

endast efter tillstånd eller förhandsanmälan.

Tillsyn m.m.

11

§ Tillsynen över efterlevnaden av denna lag och de föreskrifter som meddelats med stöd av lagen skall utövas av den myndighet som regering­en bestämmer.

12

§ För tillsynen enligt denna lag äger en tillsynsmyndighet tillträde till områden, lokaler och andra utrymmen, som används i samband med transport, eller till transportmedel och transportanordningar. En myndig­het får begära de upplysningar, handlingar och prov som behövs för tillsynen. Ett uttaget prov berättigar inte till någon ersättning.

Det åligger polismyndigheterna att lämna den handräckning som behövs för tillsynen.

Prop. 1981/82:94

250

13 § En tillsynsmyndighet får meddela de förelägganden eller förbud

som uppenbart behövs för att denna lag eller de föreskrifter som meddelats

med stöd av lagen skall efterlevas.

I beslut om föreläggande eller förbud kan tillsynsmyndigheten utsätta vite.

Underlåter någon att vidta en förelagd åtgärd, får tillsynsmyndigheten förordna om rättelse på den försumliges bekostnad.

14

§ Regeringen bemyndigas att föreskriva om skyldighet för polisman att hindra fortsatt transport om transporten strider mot denna lag eller med stöd av lagen meddelade föreskrifter och fortsatt transport inte kan ske utan påtaglig risk för skada.

15

§ Regeringen bemyndigas att föreskriva om avgifter för verksamhet enligt denna lag.

Ansvar m. m.

16 §    Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot

1.

föreskrifter som meddelats med stöd av 9 eller 10§,

2.

förelägganden eller förbud som meddelats med stöd av 13 §, dock inte om föreläggandet eller förbudet omfattas av ett vitesföreläggande

döms till böter eller fängelse i högst ett är.

Ansvar enligt första stycket inträder inte om ansvar för gärningen kan ådömas enligt brottsbalken.

17 § Den som har tagit befattning med ett ärende som avses i denna lag

får inte obehörigen röja eller utnyttja vad han därvid har erfarit om någons

affärs- eller driftförhållande.

I det allmännas verksamhet tillämpas i stället bestämmelserna i sekre­tesslagen (1980:100).

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer. Regeringen får meddela de övergångsbestämmelser som behövs.

2   Förslag till

Lag om internationella vägtransporter av farligt gods

Härigenom föreskrivs följande.

1 § Artiklarna 1 och 2 i den europeiska överenskommelsen om interna­tionell transport av fariigt gods på väg (ADR) och bestämmelserna i bila­gorna A och B till överenskommelsen skall gälla i fråga om sådana här i riket utförda internationella vägtransporter som avses i överenskommel­sen.

Bilagorna till ADR anses som delar av överenskommelsen.

Artiklarna 1, 2 och 14 i överenskpmmelsen har den lydelse spm en till denna lag fpgad bilaga utvisar.

Prop. 1981/82:94

251

2 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bemyn­

digas att föreskriva att sädana ändringar i bilagorna till ADR, som enligt

artikel 14 skall anses antagna, skall gälla för transporter som avses i 1 §.

Regeringen bemyndigas att ange de myndigheter som för Sveriges del skall förstås med behöriga myndigheter enligt bilagorna till ADR.

3

§ Tillsynen över efterlevnaden av de föreskrifter som avses i 1 § skall utövas av de myndigheter spm regeringen bestämmer.

4

§ För tillsynen enligt denna lag äger en tillsynsmyndighet tillträde till områden, lokaler och andra utrymmen, som används i samband med sådan transport som avses i I §, eller till transportmedel och transportanordning­ar. Myndigheten får begära de upplysningar, handlingar och prov som behövs för tillsynen. Ett uttaget prov berättigar inte till någon ersättning.

Det åligger polismyndigheterna att lämna den handräckning som behövs för tillsynen.

5 § En tillsynsmyndighet får meddela de förelägganden eller förbud som

uppenbart behövs för att föreskrifter som avses i 1 § skall efterlevas.

I ett beslut om föreläggande eller förbud kan tillsynsmyndigheten utsätta vite.

Underlåter någon att vidta en förelagd åtgärd, får tillsynsmyndigheten förordna om rättelse på den försumliges bekostnad.

6

§ Regeringen bemyndigas föreskriva om skyldighet för polisman att hindra fortsatt transport om transporten strider mot föreskrifter som avses i 1 § och fortsatt transport inte kan ske utan påtaglig risk för skada.

7

§ Den som i fråga om transport som avses i I § uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot

1.

föreskrifter som meddelats i eller med stöd av överenskommelsen,

2.

förelägganden eller förbud som meddelats med stöd av 5 §, dock inte om föreläggandet eller förbudet omfattas av ett vitesföreläggande,

döms till böter eller fängelse i högst ett år.

Ansvar enligt första stycket inträder inte om ansvar för gärningen kan ådömas enligt brottsbalken.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer. När lagen träder i kraft skall förordningen (1974: 35) om internationell vägtransport av far­ligt gods skall upphöra att gälla.

Prop. 1981/82:94

252

Bilaga till lagen (1982:000) om internationella vägtransporter av farligt gods

översättning

European Agreement con-cerning the international carriage of dangerous goods by road (ADR)

The Contracting Parties,

Desiring to increase the safety of international tran­sport by road,

Have agreed as follows:

Arlicle I

For the purpose of this Agreement,

(a) The term "vehicle" shall mean motor vehicles, articulated vehicles, trailers and semi-trailers, as defined in artide 4 of the Conven­tion on Road Traffic of 19 September 1949, other than vehicles belonging to or un­der the orders of the armed forces of a Contracting Party:

(b)

The term "dangerous goods" shall mean those substances and artides the international carriage by road of which is prohibited by, or authorized only on certain conditions by, annex-es A and B:

(c)

The term "internation­al transport" shall mean any transport operation per­formed on the territory of at least two Contracting Parties by vehicles defined in (a) above.

Accord européen relatif au transport international des marchandises dangereuses par route (ADR)

Les Parties contractantes,

Désireuses d'accroitre la sécurité des transports inter-nationaux par route,

Sont convenues de ce qui suit:

Artide premier

Aux fins du present Ac­cord, on entend:

a)     Par « véhicules », les

automobiles, les véhicules ar-

ticulés, les remorques et les

semi-remorques, tels qu'ils

sont définis par Tarticle 4

de la Convention sur la cir-

culation routiére en date du

19 septembre 1949, å Tex-

ception des véhicules qui

appartiennent aux forces

armées d'une Partie con-

tractante ou se trouvent sous

la responsabilité de ces

forces armées;

b)       Par « marchandises

dangereuses », les matiéres

et objets dont les annexes

A et B interdisent le trans­

port international par route

ou ne 1'autorisent que sous

certaines conditions;

c)    Par « transport interna­

tional », tout transport ef-

fectué sur le territoire d'au

moins deux Parties contrac­

tantes par des véhicules dé­

finis en a ci-dessus.

Europeisk överenskommelse om internationell transport av farligt gods på väg (ADR)

De fördragsslutande par­terna,

vilka eftersträvar att öka säkerheten vid internationell transport av farligt gods på väg,

har överenskommit om följande:

Artikel I

I denna överenskommelse förstås med

a) "fordon" sådana mö-torfordon, sammansatta for­don, släpvagnar och på­hängsvagnar som avses i ar­tikel 4 i konventionen den 19 september 1949 rörande vägtrafik, med undantag dock för fordon som tillhör någon parts krigsmakt eller för vilka krigsmakten är an­svarig.

b)     "farligt gods" de äm­

nen och föremål, vilka en­

ligt bilagorna A och B ej får

transporteras i internationell

trafik på väg eller får trans­

porteras sålunda endast på

särskilda villkor,

c)      "internationell trans­

port" sådan transport som

på minst två fördragsslutan­

de parters områden utföres

med fordon som avses ovan

under a).

Prop. 1981/82:94

253

Artide 2

1.

Subject to the provi­sions of artide 4, paragraph 3, dangerous goods barred from carriage by annex A shall not be accepted for international transport.

2.

International transport of other dangerous goods shall be authorized subject to compliance with:

(a)

The conditions laid down in annex A for the goods in question, in partic-ular as regards their pack-aging and labelling, and

(b)

The conditions laid down in annex B, in partic-ular as regards the con-struction, equipment and operation of the vehicle carrying the goods in ques­tion, subject to the provi­sions of artide 4, paragraph 2.

A rticle 2

1.

Sous réserve des dispo­sitions du paragraphe 3 de Tartide 4, les marchandises dangereuses dont Tannexe A exclut le transport ne doi-vent pas faire Tobjet d"un transport international.

2.

Les transports interna-tionaux des autres marchan­dises dangereuses sont auto-risés, si sont remplies:

a)

Les conditions qu'im-pose fannexe A pour les marchandises en cause, no-tamment pour leur emballa­ge et leur étiquetage, et

b)

Les conditions qu"im-pose fannexe B, notamment pour la construction, Tequi-pement et la circulation du véhicule transportant les marchandises en cause, sous réserve des prescriptions du paragraphe 2 de rartide 4.

A rtikel 2

1.

Om ej annat följer av bestämmelserna i artikel 4 punkt 3, får farligt gods som enligt bilaga A är uteslutet från transport ej mottagas för internationell  transport.

2.

Internationell transport av annat farligt gods är till­låten under förutsättning att följande villkor är uppfyll­da, nämligen

a)     de villkor som före­

skrives i bilaga A för det

gods varom fråga är. sär­

skilt i vad avser förpack­

ning och  etikettering,  samt

b)    de villkor som föreskri­

ves i bilaga B. särskilt i vad

avser konstruktion och ut­

rustning samt handhavande

i trafiken av det fordon var­

med godset transporteras,

om ej annat följer av be­

stämmelserna i artikel 4

punkt 2.

Artide 14

1. Independently of the revision procedure provided for in artide 13, any Con­tracting Party may propose one or more amendments to the annexes to this Agree­ment. To that end it shall transmit the text thereof to the Secretary-General of the United Nations. The Secre­tary-General may also pro­pose amendments to the annexes to this Agreement for the purpose of ensuring concordance between those annexes and other interna­tional agreements con-ceming the carriage of dangerous goods.

Artide 14

1. Indépendamment de la procedure de revision prévue ä Tarticle 13, toute Partie contractante pourra propo-ser un ou plusieurs amende-ments aux annexes du pre­sent Accord. A cet effet, elle en transmettra le texte au Secrétaire general de rOrganisation des Nations Unies.[REDACTED_EFTERNAMN] obtenir la con­cordance de ces annexes avec les autres accords in-ternationaux relatifs au transport des marchandises dangereuses, le Secrétaire general pourra également proposer des amendements aux annexes du present Ac­cord.

Artikel 14

I. 

Utan hinder av bestäm­melserna i artikel 13 röran­de revisionsförfarandet får fördragsslutande part föreslå en eller flera ändringar i bi­lagorna till denna överens­kommelse. Texten till sådant ändringsförslag skall därvid tillställas Förenta nationer­nas generalsekreterare. I syf­te att åvägabringa överens­stämmelse mellan bilagorna till denna överenskommelse och övriga internationella fördrag rörande transport av farligt gods kan även gene­ralsekreteraren föreslå änd­ringar i dessa bilagor.

18   Riksdagen 1981/82. 1 saml. Nr 94

Prop. 1981/82:94

254

2.

The Secretary-General shall transmit any proposal made under paragraph I of this artide to all Contract­ing Parties and inform there­of the other countries re-ferred to in artide 6, para­graph 1.

3.

Any proposed amend-ment to the annexes shall be deemed to be accepted un-less, within three months from the date on which the Secretary-General circulates it, at least one-third of the Contracting Parties, or five of them if one-third exceeds that figure, have given the Secretary-General written notification of their objec-tion to the proposed amend-ment. If the amendment is deemed to be accepted, it shall enter into force for all the Contracting Parties, either on the expiry of a further period of three months or, in cases where similar amendments have been or ae likely to be made to the other interna­tional agreements referred to in paragraph 1 of this artide, on the expiry of a period the duration of which shall be determined by the Secretary-General in such a way as to allow, wherever possible, the simultaneous entry into force of the amendment and those that lave been or are likely to be made to such other ag­reements; such period shall notj however, be of less than one month's duration.

4.

The Secretary-General shall, as soon as possible, notify all Contracting Par­ties and all the countries re­ferred to in artide 6, para-

2.     Le Secrétaire general

communiquera å toutes les

Parties contractantes et por­

tera å la connaissance des

autres pays vises au para­

graphe I de farticle 6 toute

proposition faite conformé-

ment au paragraphe 1 du

present artide.

3.    Tout projet d"amende-

ment aux annexes sera ré-

puté accepté å moins que,

dans le délai de trois mois

ä compter de la date å

laquelle le Secrétaire general

Ta transmis, le tiers au

moins des Parties contrac­

tantes, ou cinq d'entre elles

si le tiers est supérieur ä ce

chiffre, n"aient notifié par

écrit au Secrétaire general

leur opposition ä lamende-

ment proposé. Si Pamende-

ment est réputé accepté. il

entrera en vigueur pour tou­

tes les Parties contractantes

soit å Texpiration d'un nou-

veau délai de trois mois,

soit, au cas ou des amende­

ments analogues ont été ap-

portés ou seront vraisemb-

lablement apportés aux

autres accords internatio-

naux vises au paragraphe 1

du present artide, ä Texpi-

ration d'un délai qui sera

fixé par le Secrétaire ge­

neral de faon å permettre

dans toute la mesure du

possible fentrée en vigueur

simultanée de Tamendement

et de ceux qui ont été ou

seront vraisemblablement

apportés å ces autres ac­

cords; le délai ne pourra,

toutefois, étre inférieur ä

un mois.

4.     Le Secrétaire general

communiquera le plus tot

possible ä toutes les Parties

contractantes et å tous les

pays vises au paragraphe 1

2.         Generalsekreteraren

skall delge samtliga för­

dragsslutande parter änd­

ringsförslag som framlagts i

enlighet med punkt 1 i den­

na artikel och skall därom

jämväl underrätta övriga i

artikel 6 punkt 1 avsedda

stater.

3.     Förslag om ändring i

bilagorna skall anses anta­

get, om ej inom tre månader

från den dag, då förslaget

blev av generalsekreteraren

utsänt, minst en tredjedel av

de fördragsslutande parter­

na eller fem av dem. om

en tredjedel överstiger detta

antal skriftligen underrät­

tat generalsekreteraren om

att de motsätter sig den fö­

reslagna ändringen. Är änd­

ringen att anse såsom anta­

gen, träder den i kraft för

samtliga fördragsslutande

parter antingen vid utgång­

en av en ytterligare tremå-

nadersperiod eller i det

fall att liknande ändringar

vidtagits eller med sannolik­

het kommer att vidtagas i de

övriga internationella för­

drag vilka avses i punkt I i

denna artikel vid utgång­

en av en tid som av gene­

ralsekreteraren bestämmes

på sådant sätt att ändringen,

om möjligt, kan träda i

krait samtidigt med de änd­

ringar som vidtagits eller

med sannolikhet kommer att

vidtagas i de övriga fördra­

gen, dock att denna tid ej

får vara kortare än en må­

nad.

4. Generalsekreteraren skall snarast möjligt under­rätta samtliga fördragsslu­tande parter och samtliga de stater som avses i artikel 6

Prop. 1981/82:94

255

graph 1, of any objection which may be received from the Contracting Parties to a proposed amendment.

5.    If the proposed amend­

ment to the annexes is not

deemed to be accepted, but

if at least one Contracting

Party other than the Con­

tracting Party which propos­

ed the amendment has given

the Secretary-General writ­

ten notification of its agree­

ment to the proposal, a

meeting of all the Contract­

ing Parties and all the coun­

tries referred to in artide 6,

paragraph I, shall be con-

vened by the Secretary-

General within three months

after the expiry of the period

of three months within

which, under paragraph 3

of this artide, notification

must be given of objection

to the amendment. The

Secretary-General may also

invite to such meeting re­

presentatives of:

(a)    Inter-governmental or-

ganizations which are con-

cerned with transport

matters;

(b)       International non-

governmental organizations

whose activities are directly

related to the transport of

dangerous goods in the terri-

tories of the Contracting

Parties.

6.    Any amendment adopl-

ed by more than half the

total number of Contracting

Parties at a meeting con-

vened in accordance with

paragraph 5 of this artide

shall enter into force for all

Contracting Parties in accor­

dance with the procedure

agreed at such meeting by

the   majority   of   the   Con-

de Tartide 6 toute objection re?ue des Parties contractan­tes contre un amendement proposé.

5. Si le projet d'amende-ment aux annexes n'est pas réputé accepté, mais si au moins une Partie contrac­tante autre que celle qui Va proposé a notifié par écrit au Secrétaire general son ac­cord sur le projet, une ré-union de toutes les Parties contractantes et de tous les pays vises au paragraphe I de Tartide 6 sera convoquée par le Secrétaire general dans un délai de trois mois ä compter de Texpiration du délai de trois mois prévu par le paragraphe 3 du present artide pour s'opposer ä Tamendement. Le Secrétaire general peut inviter égale­ment å cette réunion des representants:

a)

Des organisations in-ternationales gouvernemen-tales ayant compétence en matiére de transport;

b)

Des organisations in-ternationales non gouverne-mentales dont les activités sont liées directement aux transport de marchandises dangereuses sur les territoi-res des Parties contractantes.

6. Tout amendement adopté par plus de la moitié du nombre total des Parties contractantes ä une réunion convoquée conformément au paragraphe 5 du present ar­tide entrera en vigueur pour toutes les Parties contrac­tantes conformément aux modalités décidées lors de ladite réunion par la majo-

punkt 1 om varje invändning mot en föreslagen ändring som han mottagit från en fördragsslutande part.

5. Är förslag till ändring i bilagorna ej att anse som antaget men har minst en fördragsslutande part utöver den som ställt förslaget skriftligen hos generalsekre­teraren tillkännagivit sin an­slutning till detta, skall gene­ralsekreteraren kalla samtli­ga fördragsslutande parter och samtliga de stater som avses i artikel 6 punkt 1 till sammanträde inom en tid av tre månader räknat från ut­gången av den tremånaders period som föreskrives i punkt 3 i denna artikel för tillkännagivande av invänd­ning mot ändringen. Gene­ralsekreteraren kan till sam­manträdet inbjuda även fö­reträdare för

a)

statliga internationella organisationer inom tran­sportområdet.

b)

icke-statliga internatio­nella organisationer, vilkas verksamhet har omedelbar anknytning till transport av farligt gods på de fördrags­slutande parternas områ­den.

6. Ändring, som vid sam­manträde vartill kallelse skett enligt punkt 5 i denna artikel antagits av mer än hälften av hela antalet för­dragsslutande parter, träder i kraft för samtliga fördrags­slutande parter enligt de reg­ler som vid sammanträdet beslutats av majoriteten av de   deltagande   tördragsslu-

Prop. 1981/82:94

tracting Parties attending it.

rité des Parties contractantes prenant part ä la réunion.

256 tände parterna.

In witness whereof the undersigned, being duly authorized thereto, have signed this Agreement.

Done at Geneva, this thirtieth day of September one thousand nine hundred and fifty-seven, in a singie copy, in the English and French languages for the text of the Agreement pro­per, and in the French language for the annexes, each text being equally authentic for the Agreement proper.

The Secretary-General of the United Nations is re-quested to prepare an au-thoritative translation of the annexes in the English language and attach it to the certified true copies referred to in artide 17.

En foi de quoi les sous-signés, ä ce dument autori-sés, ont signé le present Ac­cord.

Fait ä Geneve, le trente septembre mil neuf cent cinquante-sept, en un seul exemplaire, en langues ang-laise et franaise pour le texte de TAccord propre-ment dit et en langue fran-?aise pour les annexes, les deux textes faisant égale­ment foi pour 1'Accord pro-prement dit.

Le Secrétaire general de rOrganisation des Nations Unies est invite å établir une traduction des annexes en langue anglaise faisant auto-rité et å joindre cette tra­duction aux copies certifiées conformes visées å Tarticle 17.

Till bekräftelse härav har undertecknade, därtill veder­börligen bemyndigade, un­dertecknat denna överens­kommelse.

Som skedde i Geneve den trettionde september nitton-hundrafemtiosju i ett enda exemplar på engelska och franska språken i vad avser själva överenskommelsen och på franska språket i vad avser bilagorna, varvid de båda texterna till själva överenskommelsen äger lika vitsord.

Förenta nationernas gene­ralsekreterare anmodas att verkställa översättning av bilagorna till engelska språ­ket samt att foga denna översättning till de bestyrk­ta avskrifter som avses i ar­tikel 17.

3   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1973:329) om hälso- och miljöfarliga varor

Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1973:329) om hälso- och miljöfarliga varor skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3

§

Lagen gäller ej vara som är att anse som

1.

livsmedel enligt livsmedelslagen (1971:511),

2.

läkemedel enligt läkemedelsförordningen (1962:701),

3.

fodermedel enligt förordningen (1961:381) om tillverkning av och handel med fodermedel m.m.

Ej heller gäller lagen i fråga om radioaktiva ämnen och andra källor till joniserande strålning.

Prop. 1981/82:94

257

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

I fråga om brandfarlig eller explosiv vara äger lagen tillämpning endast i den mån varan är hälso- eller miljöfariig av annat skäl än som föranlett att den hänförts till nämnda varukategorier.

I fråga om transport av sådana hälso- och miljöfarliga varor som är farligt gods enligt lagen (0000:000) om transport av farligt gods gäller denna lag endast om regeringen förordnar det.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

4   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1975:69) om explosiva och brandfarliga varor

Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1975:69) om explosiva och brandfar­liga varor skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

!§' Regeringen bemyndigas att i fråga om varor som består av eller innehål­ler explosivt eller pyrotekniskt ämne (explosiva varor) samt i fråga om brandfarliga varor meddela föreskrifter som gäller tillverkning, handel, hantering, förvärv, överlåtelse, transport eller införsel eller som i övrigt är påkallade från säkerhetssynpunkt.

Regeringen bemyndigas att meddela föreskrifter om avgifter för prov­ning, kontroll eller besiktning eller annan verksamhet enligt bestämmelse som avses i första stycket.

Regeringen får överlåta åt förvaltningsmyndighet att meddela sådana föreskrifter som avses i första och andra styckena och åt kommun att meddela sådana föreskrifter som avses i andra stycket.

Lagen gäller inte i fråga om så­dan transport av explosiva och brandfarliga varor som omfattas av lagen (0000:000) om transport av farligt gods.

Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer.

Senaste lydelse 1977:424.

Prop. 1981/82:94

258

Utdrag

LAGRÅDET

PROTOKOLL

vid sammanträde 1981-12-14

Närvarande: justitierådet Fredlund, regeringsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]. justitierådet[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt lagrådet den 18 november 1981 tillhandakommet utdrag av proto­koll vid regeringssammanträde den 12 november 1981 har regeringen på hemställan av statsrådet och chefen för kommunikationsdepartementet beslutat inhämta lagrådets yttrande över förslag till

1. lag om transport av farligt gods,

2.

lag om internationella vägtransporter av farligt gods,

3.

lag om ändring i lagen (1973:329) om hälso- och miljöfarliga varor,

4.

lag om ändring i lagen (1975: 69) om explosiva och brandfariiga varor. Förslagen har inför lagrådet föredragits av hovrättsassessor Christina

Striby.

Förslagen föranleder följande yttrande av lagrådet:

I. Förslaget till tag om transport av farligt gods 1 § andra stycket

I detta lagrum finns en undantagsregel, enligt vilken vissa förflyttningar av intern karaktär inte skall anses vara transporter i lagens mening och därför inte omfattas av lagens bestämmelser. Att undantagsregelns omfång anges tydligt är väsentligt bl. a. därför att det skall bli straffbart att inte följa de föreskrifter som meddelas med stöd av lagen. Det är samtidigt -eftersom det är fråga om bl. a. säkerhetsföreskrifter för en hantering som kan vara förenad med allvarliga risker av stor betydelse att undantaget inte görs för omfattande. Det finns visserligen inte minst genom produkt­kontrollagstiftningen en rad supplerande regler som också i fortsättningen kommer att gälla, i den mån den nya lagen inte blir tillämplig. Som framgår av redogörelsen i betänkandet för nuvarande system (se bil. 1 under avsnitt 3.2.3) har emellertid inrikes vägtransporter av en del fariiga ämnen hittills lämnats i betydande utsträckning oreglerade.

Undantaget anges i förslaget avse "förflyttning som skerendast inom ett område där tillverkning, lagring eller förbrukning av farligt gods äger rum". Formuleringen får med hänsyn till vad som nyss anförts anses vara oprecis och alltför vittgående. Ett uttryckssätt som gör tillämpningen enkel är ä andra sidan knappast möjligt att finna, om inte krav uppställs på att undantagna områden skall vara inhägnade och avstängda för allmän trafik. Vilken grad av avskildhet som har förutsatts i remissen är emellertid oklart. Departementschefen synes å ena sidan ansluta sig till betänkandet, där det anges (bil. I under avsnitt 11.1), att en transport som sker endast

Prop. 1981/82:94

259

inom ett område där tillverkning, lagring eller förbrukning av farligt gods sker inte omfattas av lagförslaget "under förutsättning att tredje mans -dvs. allmänhetens intressen inte är hotade", samt att transportsträckans längd därvid har mindre betydelse än graden av avskildhet. Samtidigt framhåller departementschefen särskilt, att undantaget enligt hans mening bör omfatta "sådana områden där det är brukligt att farligt gods finns, t. ex. ett hamnområde eller annan terminal under förutsättning att förflytt­ningen just har karaktär av intern disposition".

Lagrådet föreslår, med beaktande av de redovisade motivuttalandena, att 1 § andra stycket ges följande lydelse:

"Som transport anses dock inte förflyttning endast inom område som hör till anläggning där tillverkning, lagring eller förbrukning av farligt gods äger rum och som genom inhägnad eller på annat sätt är avskilt så att allmänheten inte har fritt tillträde dit."

4 § tredje stycket

I fråga om radioaktiva varor skall, enligt det föreslagna tredje stycket i 4§, lagen gälla endast i den mån den är förenlig med atomenergilagen respektive strålskyddslagen. Bestämmelserna i dessa tvä lagar innebär i huvudsak, att ett tillståndskrav gäller för all befattning med sädana varor. Tillstånd meddelas enligt atomenergilagen, som närmast avser atom­bränsle och annat klyvbart material, av kärnkraftinspektionen och enligt strälskyddslagen, som tar sikte pä andra'slag av radioaktiva ämnen, av strålskyddsinstitutet. Lagarna innehåller förutom bestämmelser om till-ståndsgivningen m. m. också regler om tillsyn och föreskrifter om ansvar, viten m. m. Eftersom de materiella föreskrifterna för hantering av de radioaktiva produkterna enligt den teknik som valts kommer till uttryck enbart i de tillstånd som meddelas med stöd av lagarna blir uttrycket att den nya lagen skall gälla endast i den mån den är förenlig med de båda särskilt nämnda lagarna oklart till sin innebörd.

Med det utredningsförslag som ligger till grund för remissförslaget av­sågs, såvitt framgår av vad som sägs i bil. I till remissen under avsnitt 5.3, den ändringen i förhållande till vad som nu gäller på förevarande område att kärnkraftinspektionen och strålskyddsinstitutet skulle frigöras "från ansvaret för att i huvudsak föreskrifter för transporter av radioaktivt material meddelas". I anledning av vid remissbehandlingen uttalade farhå­gor främst från kärnkraftinspektionens sida för att genom den nya tran­sportlagen de tidigare gällande föreskrifterna om tillsyn och ansvar på atomenergiområdet skulle kunna sättas ur spel betonar departementsche­fen, att den särskilda kontroll som är nödvändig pä grund av de radioaktiva varornas särställning alltjämt bör fortgå som hittills. I lagen om transport av farligt gods bör därför enligt departementschefen "endast konventionel­la transportsäkerhetsbestämmelser finnas", medan därutöver "den spe­ciella ordning som gäller på strålskydds- och kärnenergiomrädet" skall

Prop. 1981/82:94

260

fortsätta att gälla. Innehållet i det i 4§ lagen tillfogade tredje stycket avses tillgodose detta syfte.

Enligt lagrådets mening bör den ordning som avses gälla när den nya lagen trätt i kraft om möjligt komma till ett klarare uttryck. Samtidigt bör kompetenskonflikter på ett tydligare sätt förebyggas. Lagrådet föreslår att 4§ tredje stycket ges följande lydelse.

"I fräga om radioaktiva varor gäller i stället för bestämmelserna i 11 -17 §§ vad som i motsvarande hänseenden föreskrivs i atomenergilagen (1956: 306) och strålskyddslagen (1958: 110)."

I såväl atomenergilagen som strålskyddslagen bör tas in en föreskrift där det anges, att tillstånd som innefattar transport av ämne som lagen avser skall genom hänvisning eller på annat sätt ta upp de villkor som gäller enligt lagen om transport av farligt gods eller med stöd därav meddelade bestämmelser. Föreskrifterna kan lämpligen fogas till 4§ andra stycket atomenergilagen och 5§ första stycket strälskyddslagen. Bemyndigandet i 22 § strålskyddslagen såvitt gäller föreskrifter om transport synes kunna utgå.

5§

I 2 § uppräknas sådana varuslag och ämnen som omfattas av de interna­tionella överenskommelser om transport av farligt gods vilka Sverige bi­trätt. Inom den i 2§ uppdragna ramen avses regeringen eller den myndig­het som utses att svara för den föreskrivande verksamheten skola meddela närmare bestämmelser om vad som är att hänföra till farligt gods i lagens mening. I 5§ upptas erforderliga bemyndiganden härför. Nyssnämnda bestämmelser förutsattes enligt vad som sägs i betänkandet (se bil. I under avsnitt 11.1) komma att innefatta vissa kvalifikationer av begreppet farligt gods med hänsyn till skilda transportförhållanden såsom typen av trans­portmedel och transporterade godskvantiteter. Lagrådet föreslår att para­grafen förtydligas på följande sätt:

"Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bemyndi­gas att meddela närmare föreskrifter om vilka varor och ämnen som skall anses utgöra farligt gods enligt 2§ med hänsyn till transportmedel, gods­mängd eller andra transportförhållanden."

7§

Enligt bestämmelsen i 7 § första stycket får transport av farligt gods ske endast på de villkor och under de förutsättningar som anges i den föreslag­na lagen om transport av farligt gods. Eftersom flertalet villkor och förut­sättningar för transport av farligt gods kommer att upptas inte i lagen utan i föreskrifter meddelade med stöd av lagen, måste hänvisning i förevarande bestämmelse ske även till nämnda föreskrifter.

Beaktas vad lagrådet förordat vid behandlingen av det under 2 upptagna förslaget till lag om internationella vägtransporter av farligt gods, bör andra stycket i förevarande paragraf utgå.

Prop. 1981/82:94

261

9§

I paragrafen föreslås bemyndigande för regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer att i den utsträckning som krävs från transportsä­kerhetssynpunkt meddela föreskrifter av olika slag beträffande farligt gods. Lagrådet vill framhålla, att det för det avsedda regelsystemets effek­tivitet är av betydelse, att normgivning med stöd av 9 § sker på sådant sätt, att det går att utläsa, om en föreskrift riktar sig till avsändaren, fraktfö­raren eller annan som har med transporten att göra. Att det kan fastställas, till vem en föreskrift enligt 9§ riktar sig, är också en förutsättning för tillämpning av bestämmelsen i 16 §, enligt vilken straffpåföljd drabbar den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot föreskrift meddelad med stöd av 9§.

16§

Paragrafen innehåller ett s. k. blankettstraffstadgande angivande böter eller fängelse i högst ett år som påföljd för bl. a. överträdelse av föreskrif­ter som regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer kan komma att meddela med stöd av 9 eller 10 § i lagen. En straffbestämmelse av denna karaktär innefattande annan rättsverkan än böter äger riksdagen på grund av särskilt stadgande i 8 kap. 7 § andra stycket regeringsformen föreskriva i lag genom vilken till regeringen delegeras rätt att meddela föreskrifter i visst angivet ämne. Enligt regeringsformens ordalydelse avser straffbe­stämmelsen enbart "överträdelse av föreskrift som regeringen meddelar med stöd av bemyndigandet". Regeringsformen lämnar däremot inte vare sig i 8 kap. 11 § eller på annat ställe något uttryckligt svar på frågan huruvida riksdagen kan i lag antaga straffbud vars närmare materiella innehåll kommer att fyllas ut inte av regeringen utan av förvaltningsmyn­dighet till vilken regeringen - på sätt avses kunna ske enligt 9 och 10 §§ i lagförslaget - vidare delegerar sin förordningsmakt.

Frågan synes inte ha berörts i förarbetena till regeringsformen. I praxis efter regeringsformens ikraftträdande har förekommit, att riksdagen i lag, som innehåller bemyndigande för regeringen eller myndighet som regering­en bestämmer att meddela föreskrifter i visst ämne, föreskrivit även annan rättsverkan än böter för överträdelse av föreskrift, som kan komma att meddelas med stöd av bemyndigandet, utan att skillnad härvid gjorts mellan fall då föreskriften meddelas av regeringen och fall dä den meddelas av myndighet som regeringen bestämmer, se 29a§ lagen (1938:274) om rätt till jakt och 35 a § lagen (1950:596) om rätt till fiske, båda tillagda genom lag 1975:176, samt 8 kap. 2§ första stycket arbetsmiljölagen (1977: 1160). Regeringsformen synes trots den oklara regleringen inte lägga hinder i vägen för en sådan praxis.

2. Förslaget till lag om internationella vägtransporter av farligt gods

Den av riksdagen godkända europeiska överenskommelsen om interna­tionell transport av farligt gods på väg (ADR) är genom förordningen

Prop. 1981/82:94

262

(1974:35) om internationell vägtransport av farligt gods införlivad med svensk rätt såvitt gäller internationella transporter här i riket. Det förelås nu, att innehållet i denna förordning med vissa ändringar skall överföras till en lag. I lagförslaget - som tagits upp under punkt 2 i departementsche­fens hemställan - finns en bestämmelse om bemyndigande för regeringen att besluta om att antagna ändringar i bilagorna till ADR skall gälla i samma avseenden som överenskommelsen. Förslaget innehåller också regler om tillsyn och ansvar.

Lagrådet kan inte finna att den särskilda lagen om internationella väg­transporter behövs. Redan den föreslagna ramlagen om transport av farligt gods innefattar i och för sig befogenhet för regeringen att meddela sådana föreskrifter för internationella transporter som ADR innehåller. Visserli­gen förekommer det i något undantagsfall i ADR, att med utgångspunkt i internationella förhållanden visst gods i ADR betecknas som farUgt, fastän det inom Sverige kan transporteras utan risk för skada. Också sådant gods bör, eftersom det är fråga om internationella transporter, kunna anses falla in under definitionen på fariigt gods i 2§ ramlagen. Härtill kommer, att ramlagens tillsyns- och ansvarsbestämmelser har samma innehåll som de föreslagna motsvarande bestämmelserna i den särskilda lagen.

Lagrådet avstyrker sålunda förslaget till lag om internationella vägtrans­porter. Lagrådet föreslår att i stället, samtidigt som lagen om transport av farligt gods träder i kraft, den inledningsvis nämnda förordningen upphävs och ersätts med en författning meddelad med stöd av 5, 9 och 10§§ i den nya lagen.

3. Förslaget till lag om ändring i lagen om hälso- och miljöfarliga varor

3 § sista stycket

Lagen om hälso- och miljöfarliga varor skall i princip helt upphöra att gälla för transporter som omfattas av den nya lagstiftningen. Den föreslag­na möjligheten för regeringen att ändå förordna om giltighet av lagen har motiverats enbart med att det måste finnas kvar ett författningsmässigt stöd för bestämmelserna i förordningen om miljöfarligt avfall om krav på auktorisation för rätt att yrkesmässigt transportera gods som avses i för­ordningen. Det föreslagna bemyndigandet har större räckvidd än som behövs för det avsedda ändamålet. Lagrådet föreslår att 3 § sista stycket får följande lydelse.

"I fråga om transport av sådana hälso- och miljöfarliga varor som är farligt gods enligt lagen (0000:000) om transport av farligt gods gäller förevarande lag endast såtillvida, att regeringen eller myndighet som rege­ringen bestämmer får med stöd av 6§ meddela föreskrifter om särskilt tillstånd för rätt att yrkesmässigt transportera sådant gods."

4. Förslaget till lag om ändring i lagen (1975:69) om explosiva och brand­

farliga varor

Lagrådet lämnar förslaget utan erinran.

Prop. 1981/82:94

263

Utdrag KOMMUNIKATIONSDEPARTEMENTET  PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1982-01-14

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Äsling,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], An­dersson, Boo, Petri,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Tilländer,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om transport av farligt gods

1    Anmälan av lagrådsyttrande

Föredraganden anmäler lagrådets yttrande' över förslag till

1.

lag om transport av farligt gods,

2.

lag om internationella vägtransporter av farligt gods,

3.

lag om ändring i lagen (1973:329) om hälso- och miljöfariiga varor,

4.

lag om ändring i lagen (1975:69) om explosiva och brandfarliga varor. Föredraganden redogör för lagrådets yttrande och anför.

Förslaget till lag om transport av farligt gods I § andra stycket

Lagrådet har funnit att undantagsbestämmelsen i detta lagrum är oprecis och för vittgående med hänsyn till att det skall bli straffbart att inte följa föreskrifter som meddelats med stöd av lagen och till riskerna med hante­ringen. Lagrådet förordar därför bl. a. den ändringen att undantaget skall avse förflyttning inom områden som "genom inhägnad eller på annat sätt är avskilt så att allmänheten inte har fritt tillträde dit".

De frågor lagrådet lyfter fram är väsentliga. För egen del vill jag anföra följande.

Det är praktiskt orimligt att låta hela komplexet av säkerhetsföreskrifter lösas ut vid varje förflyttning av farligt gods. En sådan fillämpning är inte heller befogad från säkerhetssynpunkt. Ett generallt undantag från lagens tillämplighet på vissa förflyttningar bör därför göras.

De förflyttningar jag syftar på sker inom t. ex. fabriksområden, terminal-områden eller jordbruksfastigheter. De har samma avsändare och mottaga-

' Beslut om lagrädsremiss fattat vid regeringssammanträde den 12 november 1981.

Prop. 1981/82:94

264

re och den som utför transporten är antingen också samme person eller anställd av denne. Det utmärkande är att tredje mans intressen inte hotas och att behovet av information mellan olika led i transportkedjan inte finns. Detta behov karaktäriserar annars verksamheten transport av farligt gods.

Någon exakt specificering av de områden inom vilka förflyttning bör kunna ske, utan att lagen skall tillämpas, är inte möjlig att göra, om man vill att undantaget skall omfatta de situationer jag nu nämnt. En begräns­ning till inhägnade områden skulle enligt min mening innebära att undanta­get blev för snävt. Begränsningen skulle nämligen medföra t. ex. att åtskil­liga terminalområden inte skulle omfattas av undantaget.

Det bör framhållas att undantaget torde ha betydelse endast för landtran­sporter. Vidare förtjänar det måhända att upprepas att undantaget inte medför att hanteringsmomentet lämnas oreglerat. Arbetsmiljölagstift­ningen gäller sålunda, liksom skyddsföreskrifterna i annan produktkon­trollagstiftning - låt vara att den senare, som lagrådet påpekat, har vissa luckor.

Av skäl jag nu anfört är jag inte beredd att tillstyrka lagrådets förslag till ändring av I §.

4 § tredje stycket

Efter samråd med chefen för jordbruksdepartementet och statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] får jag anföra följande.

Som utvecklats i lagrädsremissen måste det klart framgå att atomenergi­lagen och strålskyddslagen och med stöd av dessa lagar meddelade före­skrifter eller villkor skall gälla utöver lagen om transport av farligt gods. Alla tre lagarna reglerar säkerheten vid transporter men från skilda aspekter. Detta kommer inte till uttryck med den form av hänvisning till atomenergilagen och strålskyddslagen som lagrådet föreslagit. Jag är där­för inte beredd att frångå det remitterade förslaget. Jag kan inte heller biträda lagrådets förslag till ändring i atomenergilagen eller 5 § sträl­skyddslagen. Bemyndigandet i 22 § strälskyddslagen för regeringen att meddela transportföreskrifter bör dock utgå. De transportföreskrifter, som i fortsättningen kan behöva meddelas enligt strålskyddslagen, torde kunna meddelas med stöd av de allmänna bemyndigandena i lagen. Jag har därför upprättat ett förslag till ändring i strålskyddslagen.

5§ Jag ansluter mig till lagrådets förslag.

7§

Av de skäl lagrådet har angett bör första stycket kompletteras med en hänvisning till föreskrifter som meddelats med stöd av lagen.

Som jag senare kommer att utveckla anser jag att det lagrådet har anfört om förslaget till lag om internationella vägtransporter av fariigt gods bör beaktas. Andra stycket bör därför utgå.

Prop. 1981/82:94

265

9 och 16 §§

Vad lagrådet har anfört i anslutning till dessa paragrafer föranleder inte några kommentarer från min sida.

Förslaget till lag om internationella vägtransporter av farligt gods

Jag kan i allt väsentligt biträda vad lagrådet har anfört i anslutning till detta lagförslag.

Förslaget syftar till att dels ge de bemyndiganden som behövs för att inlemma ADR-transporterna i tillsynsorganisationen, dels att eliminera vissa konstitutionella brister i den nuvarande ADR-förordningen. Dessa syften kan emellertid uppnås också med den av lagrådet förordade tekni­ken, nämligen genom att meddela bestämmelser om ADR-transporter med stöd av lagen om transport av farligt gods. Det remitterade lagförslaget bör därför utgå. Jag har.för avsikt att senare återkomma till regeringen med ett förslag till förordning om ADR-transporter.

Förslaget till ändring i lagen om hälso- och miljöfarliga varor

Vad lagrådet anfört i anslutning till detta lagförslag föranleder mig inte att frångå det remitterade förslaget.

Övrigt

Utöver de ändringar jag nu berört har vissa redaktionella jämkningar gjorts i lagförslagen.

2   Genomförandet

Jag anser att den 1 januari 1983 bör vara en riktpunkt för den nya organisationens start och lagstiftningens ikraftträdande.

I lagrädsremissen har jag anfört att en kommitté bör tillkallas för att utforma den nya organisationens detaljer och för att verkställa viss över­syn av detaljföreskrifterna för vägtransporterna. En sådan kommitté bör för fids vinnande tillkallas redan nu. Jag avser att senare denna dag återkomma till regeringen med en begäran om bemyndigande att tillkalla kommittén.

När det gäller kostnaderna för den nya organisationens verksamhet kommer dessa som jag redovisat i lagrädsremissen att täckas genom om­prioriteringar. Med den föreslagna knytningen av farligt-gods-enheten. FGE, till sjöfartsinspektionen inom sjöfartsverket följeratt verksamhetens kostnader bör redovisas pä särskilt delprogram under sjöfartsverkets an­slag E 3. Fartygsverksamhet. Gällande kostnadsansvar för sjöfarten skall inte utvidgas. Verksamheten bör därför finansieras med medel från ansla­get E 5. Övrig verksamhet som redovisas som inkomst under anslaget E 3.

Prop. 1981/82:94

266

Som framgår av prop. 1981/82:100 bil. 17, har chefen för industridepar­tementet i avvaktan på regeringens proposition om transport av farligt gods föreslagit att statens industriverk för budgetåret 1982/83 under ansla­gen B 1. Statens industriverk: Förvaltningskostnader och B 2. Statens industriverk: Utredningar m. m. anvisas sammanlagt 707000 kr. för hand­läggningen av frågor rörande farligt gods. Eftersom FGE beräknas kunna starta sin verksamhet fr. o. m. den I januari 1983 förordar jag att den del av dessa medel som vid denna tidpunkt återstår förs över till sjöfartsverket och tas upp som inkomst under anslaget E 3. I övrigt förordar jag att 225000 kr. tas upp på anslaget E 5. Övrig verksamhet för att pä det sätt jag tidigare redovisat täcka kostnaderna för FGE:s verksamhet under budget­året 1982/83. Dessa medel motsvaras av besparingar som gjorts på natur­vårdsverkets anslag för budgetåret 1982/83.

3   Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen föreslår riksdagen

dels att anta de till detta protokoll fogade och av lagrådet granskade lagförslagen med vidtagna ändringar,

dels att anta det till detta protokoll fogade förslaget till

4, lag om ändring i strålskyddslagen (1958:110),

dels godkänna de riktlinjer för en ny myndighetsorganisation för land­transporter av farligt gods som jag har förordat,

dels godkänna vad jag har anfört om finansieringen av den nya organisa­tionen,

dels utöver vad som föresläs i prop. 1981/82:100, bil. 9, till Övrig verksamhet för budgetåret 1982/83 anvisa 225000 kr.

4   Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att anta de förslag som föredragan­den har lagt fram.

Prop. 1981/82:94

267

Innehåll

Propositionen  .................................................................. 

I

Propositionens huvudsakliga innehåll   ............................ 

1

Lagförslag ........................................................................ 

1. Lag om transport av fariigt gods  .............................. 

..... 

2

2.

Lag om ändring i lagen (1973:329) om hälso- och miljöfarliga varor    

5

3.

Lag om ändring i lagen (1975:69) om explosiva och brandfarliga varor           

5

4. Lag om ändring i strålskyddslagen (1958:110)   ....... 

6

Utdrag av protokoll vid regeringssammanträde den 12 november 1981

7

1

Inledning  ...................................................................... 

7

2

Bakgrund   ..................................................................... 

8

3

Föredraganden ............................................................. 

10

3.1

Allmänna synpunkter   ............................................. 

10

3.2

Organisatoriska frågor   ........................................... 

12

3.2.1

Inledning ......................................................... 

12

3.2.2

Föreskrivande myndigheter   ........................... 

13

3.2.3

Tillsynsmyndigheter   ....................................... 

18

3.3 Lagstiftning .............................................................. 

... 

21

3.3.1

Lagen om transport av fariigt gods   ............... 

21

3.3.2

Internationella vägtransporter av farligt gods          

29

3.3.3

Följdlagstiftning ............................................... 

29

4 Ekonomiska frågor   ...................................................... 

... 

30

4.1

Den nya landtransportorganisationens resursbehov        

30

4.2

Tillsynsorganisationen   ........................................... 

31

5

Genomförandet   ........................................................... 

... 

32

6

Upprättade lagförslag  .................................................. 

33

7

Hemställan   .................................................................. 

33

8

Beslut   .......................................................................... 

33

Bilaga 1       Betänkandet (Ds K 1980: 10) Säkrare transporter av far­

ligt gods, del I    .............................................. 

35

Bilaga 2       Sammanställning av remissyttrandena över betänkandet

204

Bilaga 3       De remitterade lagförslagen     ..................... 

248

1. Förslag till lag om transport av farligt gods ............... 

. 

248

2.

Förslag till lag om internationella vägtransporter av farligt gods

250

3.

Förslag fill lag om ändring i lagen (1973:329) om hälso- och miljöfarliga varor            

256

4.

Förslag till lag om ändring i lagen (1975:69) om explosiva och brandfarliga varor      

257

Utdrag av lagrådets protokoll den 14 december 1981   .. 

. 

258

1. Förslaget till lag om transport av fariigt gods   .......... 

. 

258

2.

Förslaget till lag om internationella vägtransporter av farligt gods      

261

3.

Förslaget till lag om ändring i lagen om hälso- och miljöfarliga varor    

262

4.

Förslaget till lag om ändring i lagen (1975:69) om explosiva och brandfarliga varor   

262

Utdrag av protokoll vid regeringssammanträde den 14 januari 1982   .

263

1

Anmälan av lagrådsyttrande   ....................................... 

263

2

Genomförandet   ........................................................... 

. 

265

3

Hemställan   .................................................................. 

. 

266

4

Beslut   .......................................................................... 

. 

266

Norstedts Tryckeri, Stockholm 1982