Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Regeringens proposition

1982/83:89

om ändring i brottsbalken m. m. (förverkande av knivar m. m. tili förebyggande av våldsbrott);

beslutad den 20 januari 1983.

Regeringen föreslår riksdagen atl anla de förslag som har tagits upp i bifogade utdrag av regeringsprolokoll ovannämnda dag.

På regeringens vägnar

INGVAR[REDACTED_EFTERNAMN]

OVE RAINER

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås vidgade möjligheter till beslag och förverkande av knivar och andra farliga föremål som påträffas hos någon i situationer då det finns risk för att föremålen skall användas vid våldsbrott. Farliga föremål som polisen tar ifrån någon som berövas friheten, exempelvis vid berusning, behöver med den föreslagna ordningen inte alllid lämnas tillba­ka vid frigivandet. Ordningen innebär också möjlighet atl ingripa med beslag av farliga föremål vid sammanstötningar mellan rivaliserande ung­domsgrupper och liknande händelser.

I propositionen föreslås att åklagaren skall få pröva frågan om förver­kande i de fall dä föremålets värde uppskattas till mindre än 500 kr.

Lagändringarna föreslås träda i kraft den I juli 1983.

1    Riksdagen 1982/83. 1 samt. Nr 89

Prop. 1982/83:89

Prop. 1982/83:89

2

1    Förslag till

Lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs att 36 kap. 3 § brottsbalken skall ha nedan an­givna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

36 kap.

3 §'

Föremål, som på grund av sin

Förverkande får även i annat falt

särskilda beskaffenhet och omstän-     än som avses i 2 § beslutas i fråga digheterna   i   övrigt   kan   befaras     om

komma till  brottslig  användning,

/. föremål, som på grund av sin

må förklaras förverkat även i annat      särskilda beskaffenhet och omslän-

fall än som avses i 2 §.

digheterna   i   övrigt   kan   befaras

komma till brottslig användning.

2. andra föremål, som är ägnade att användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa och som har på­träffats under omständigheter sotn gav anledning att befara att de skulle komma till sådan använd­ning.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1983.

2   Förslag till

Lag om förfarandet vid förverkande av vissa farliga föremål

Härigenom föreskrivs följande.

1

§ Har ett föremål som är ägnat alt användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa tagits i beslag och uppkommer fråga om förverkande av föremålet enligt 36 kap. 3 § brottsbalken, får frågan prövas av åklagaren, om föremålets värde uppskattas till mindre än femhundra kronor.

2

§ I fall som avses i I § skall, med avvikelse från vad som i allmänhet är föreskrivet, gälla följande.

1.

Beslut om förverkande skall meddelas skriftligen.

2.

Den från vilken beslaget har skett får hos åklagaren anmäla missnöje med förverkandebeslutet inom en månad från det han fick del av det.

3.

Anmäls missnöje skall åklagaren, om beslaget inte hävs, väcka talan om föremålets förverkande. Har detta inte skett inom en månad från det anmälan har inkommit till åklagaren, skall beslaget gå åter.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1983. ' Senaste lydelse 1968: 165.

Prop. 1982/83:89

3

Utdrag

JUSTITIEDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanlräde 1982-12-16

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden I.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Hjelm-Wallén, Peter­son,[REDACTED_EFTERNAMN], Rainer,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], R.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Rainer

Lagrådsremiss om ändring i brottsbalken m.m. (förverkande av knivar m. m. till förebyggande av våldsbrott)

1    Inledning

I en inom justitiedepartementet upprättad promemoria, (Ds Ju 1982:5) Förverkande av knivar m. m. till förebyggande av våldsbrott, föreslås att del i brottsbalken (BrB) tas in en bestämmelse som möjliggör förverkande av vapen, dolkar eller andra farliga föremål, vilka påträffas under förhål­landen som ger anledning anta att det finns risk för att de kan komma att användas vid våldsbrott. Vidare läggs fram förslag till en förenklad besluts­ordning för vissa fall av denna typ. De i promemorian framlagda författ­ningsförslagen bör fogas som bUaga 1 till protokollet i detta ärende.

Promemorian har remissbehandlats. En inom justitiedepartementet upp­rättad sammanställning av remissyttrandena bör fogas till protokollet som bilaga 2.

2   Bakgrund

Med hänvisning till uppgifter om våldsbrott, som har begåtts med knivar och andra farliga tillhyggen, och om en utbredd vana i bl.a. vissa ung­domsgrupper atl bära på sig sådana föremål har från olika häll aktualiserats frågan om särskilda lagstiftningsåtgärder på området. Krav har därvid rests på en lagreglering, som i större utsträckning än den nu gällande kan leda till begränsningar i bruket atl bära vaperi av dessa slag och bereda polisen möjlighet atl ingripa mol innehav av dem.

De lillhyggen vid sidan av dolkar och knivar som närmast har åsyftats har varit kätfingar, batonger, järnrör och liknande föremål men även s. k.

Prop. 1982/83:89

4

karatepinnar eller nunshaku-käppar. Ett annat i sammanhanget omtalat vapen är den s. k. churiken, en taggig plåtbricka, som kan användas som kastvapen.

Under år 1981 polisanmäldes ca 23400 misshandelsbrott. Detta innebar en obetydlig minskning i förhållande till år 1980. men under perioden 1976-1980 har antalet misshandelsbrott fortlöpande ökat med i genomsnitt 3,6 procent per år. Antalet misshandelsbrolt utomhus, där offer och gär­ningsmän inte känt varandra, har under samma period ökat med 15 procent och utgjorde 6700 år 1981.

Antalet polisanmälda rån uppgick år 1981 lill 3 110. Antalet ökade kraf­tigt under 1960- och 1970-talen men har därefter legat på i stort sett oförändrad nivå. Huvuddelen av rånen är riktade mot privatpersoner. Antalet bank- och postrån uppgick är 1981 till 138.

Antalet fall av våld och hot samt förgripelser mot tjänstemän och andra med motsvarande skydd har sedan år 1977 fortlöpande ökat, från ca 3200 nämnda år till ca 3 800 år 1981.

Vid våldsbrott kommer inte sällan vapen och tillhyggen av olika slag till användning. Fall där skjulvapen har utnyttjats specialredovisas i den offi­ciella statistiken. Någon fortlöpande statistik för hela riket över antalet våldsbrott vid vilka gärningsmannen använt knivar eller andra tillhyggen finns däremot inte. Av uppgifter som har lämnats av polisstyrelsen i Stockholms polisdistrikt, framgår emellertid alt. av ca 2 160 polisanmälda fall under år 1981 inom distriktet av misshandel på allmän plats, gärnings­mannen hade använt kniv i 126 fall (ca 6 procent). Av samma uppgifter framgår att de 772 fallen av rån under år 1981 inom Stockholm inbegriper 133 fall (ca 17 procent) där kniv kommit till användning.

Av uppgifter från polisstyrelsen i Stockholm framgår också att det i Stockholm under åren 1979, 1980 och 1981 inträffat resp. 16, 14 och 15 mord. Vid ca hälften av dessa fall hade kniv använts som mord vapen. Fram till april 1982 var fem knivmord under detta år kända i Stockholm.

Inom brottsförebyggande rådet (BRÅ) pågår f.n. en särskild vålds­brottsundersökning, baserad på domar i mål om våldsbrott som meddelats under år 1975. Av undersökningen, som inom kort kommer att publiceras, framgår att, av sammanlagt 6318 fall i hela landet under år 1975 då straffansvar ådömts för brott enligl 3 kap. BrB kniv använts som brotts­verktyg i 313 fall, vilket motsvarar ca 5 procent. I 200 av dessa fall uppkom sticksår för offrets del och i 25 fall avled den som drabbats av brottet. Sistnämnda siffra skall ställas i relation till alt det sammanlagda antalet dödsfall till följd av våldsbrott under året utgjorde 72.

Bl.a. en undersökning som gjorts beträffande patienter på Serafimerla-sareltet i Stockholm talar för alt mänga knivskadefall aldrig anmäls till polisen. Av närmare 200 knivbrott som man under ett par fyraårsperioder på 1970-talet ansäg sig ha upptäckt på sjukhuset var drygt 40 procent okända för polisen (se Svensk Läkartidning 1980 s. 2345 f).

Prop. 1982/83:89

5

I sammanhanget kan också nämnas vissa andra uppgifter från polissty­relsen i Stockholms polisdistrikt. Av 9784 män som införts på kriminalav­delningen under 1981 har 1 177 (12 procent) burit kniv som återlämnats vid frigivningen. Motsvarande siffror för kvinnor var 1944 och 286 (14 pro­cent). Av 13899 personer som införts till polisstation såsom omhänder­tagna på grund av berusning e. d. inom ett av Stockholms vaktdislrikt har 280 (2 procent) burit kniv.

Till detta skall läggas att, enligl en uppfattning från polishåll, som synes vara tämligen genomgående för hela landet, knivar och andra farliga till­hyggen allt oftare förefaller att "finnas med i bilden" vid våld och orolig­heter av olika slag.

3   Gällande rätt

3.1       Allmänt

I gällande rätt finns inte några generella bestämmelser som begränsar rätten att inneha knivar eller andra livsfarliga tillhyggen. I den mån egen­dom av sådant slag har använts som brottsverktyg exempelvis vid mord, dråp eller misshandel eller vid rån kan egendomen tas i beslag och förkla­ras förverkad enligt regler härom i rättegångsbalken (RB) och brottsbal­ken. Möjlighet finns ocksä atl utan samband med brott förklara sådan egendom förverkad om den kan befaras komma lill brottslig användning till följd av sin särskilda beskaffenhet och omständigheterna i övrigt.

I fråga om skjutvapen finns i vapenlagen (1973: 1176) en reglering som bygger på principen att ingen utan särskilt tillstånd får inneha elt sådant vapen, förvärva ammunition, införa skjutvapen eller ammunition lill riket eller driva handel med skjutvapen. I förordningen (1959:312) om förbud mot innehav av vissa stiletter m. m. (stilettförordningen) finns särskilda bestämmelser bl. a. om ungdomars innehav av sådana vapen.

Angående vissa uppgifter om utländsk rätt av intresse i sammanhanget hänvisas till redovisningen i Ds Ju 1982:5 (s. 11 - 14).

3.2       Brottsbalken

Någon generell straffbestämmelse inriktad på bärande eller användande av knivar eller andra farliga tillhyggen finns inte i brottsbalken. Atl vapen har använts kan dock när det gäller tillämpningen av flera straffbestäm­melser utgöra en försvårande omständighet som påverkar bedömningen av gärningen.

I 36 kap. finns bestämmelser om förverkande. Elt par av dessa bestäm­melser är av intresse när det gäller ingripande mot innehav av knivar eller andra livsfarliga vapen.

Enligt 36 kap. 2 § får egendom som har använts som hjälpmedel vid brott 

11    Riksdagen 1982/83. 1 samt. Nr 89

Prop, 1982/83:89

6

enligt brottsbalken eller som har frambragts genom sådant brott förklaras förverkad, om det är påkallat till förebyggande av brott eller om del annars finns skäl till det. Detsamma gäller egendom vars användande utgör brott enligt brottsbalken eller som annars någon har tagit sådan befattning med, som utgör sådant brott. I stället för egendomen kan dess värde förklaras förverkat.

Enligt 36 kap. 3 § får föremål som på grund av sin särskilda beskaffenhet och omständigheterna i övrigt kan befaras komma till brottslig användning förklaras förverkad även i andra fall än som avses i 2 §. Här behöver alltså inte föremålet ha använts vid brottslig gärning, men å andra sidan ställs kravet på en "särskild beskaffenhet" hos föremålet. En kniv uppfyller normalt inte det kravet, och detsamma gäller en del av de andra tillhyggen som inledningsvis har nämnts.

3.3       Rättegångsbalken

Regler om beslag av egendom finns i 27 kap. RB.

Enligt 27 kap. 1 § får föremål som skäligen kan antas äga betydelse för utredning om brott eller vara genom brott avhänt från någon eller på grund av brott förverkat las i beslag.

Enligt 27 kap. 14 a § gäller alt föremål som skäligen kan antas vara förverkat enligt 36 kap. 3 § BrB får tas i beslag. Härvid gäller bestämmel­serna i 27 kap.

3.4       Praxis

Ett avgörande av Svea hovrätt under år 1980 har under den senasie tiden i viss mån varit vägledande för polis- och åklagarmyndigheternas hantering av frågor i samband med att knivar och andra livsfariiga vapen påträffas hos nägon i en situation, där risk för vapnens användande mol nägon bedömts föreligga. I målet hade knivar, en kätting, en batong och två nunshaku-käppar (karatepinnar) påträffats hos två ungdomar som uppehöll sig på tunnelbanecentralen i Stockholm. Ungdomarna dömdes av hovrät­ten för förberedelse till misshandel och föremålen förklarades förverkade. (Rättsfall från hovrätterna, RH 35:81).

Enligt uppgift tillämpas i Stockholm den ordningen att karatepinnar och liknande farliga s. k. gatustridsvapen som påträffas hos någon pä allmän plats tas i beslag, varvid innehavaren anmäls såsom misstänkt för förbere­delse till misshandel eller, om förutsättningar föreligger, för olaga hot. Föremålen kan då förklaras förverkade enligt 36 kap. 2 § BrB. Om brott inle kan visas, rapporteras beslaget enligt 27 kap. 14 a § RB med sikte på förverkande enligt 36 kap. 3 § BrB.

I sammanhanget kan också nämnas att marknadsdomstolen genom be­slut i ett särskill fall med stöd av 4 § marknadsföringslagen (1975:1418) har

Prop. 1982/83:89

7

förbjudit en näringsidkare att till konsumenter för eget bruk saluhålla karatepinnar. Vidare har konsumentombudsmannen förbjudit en annan näringsidkare att saluhålla churikbrickor.

3.5 Stilettförordningen

Enligt förordningen (1959:312) om förbud mot innehav av vissa stiletter m. m. får springstilett och springkniv inte förvärvas eller innehas av den, som inte fyllt 21 år, eller överlåtas eller upplåtas till sådan person. Vidare gäller atl dessa föremål inte får tillverkas i eller införas fill riket. De får inte heller förvaras på tullager eller i frihamn.

Den som bryter mot förbudet att inneha springstilett eller springkniv kan straffas med dagsböter. I sådant fall skall stiletten eller kniven, även om straff inte ådöms, vara förverkad, om det inte är uppenbart obilligt.

Om en springstilett eller springkniv innehas av ett barn som inte har fyllt 15 år, kan den som har vårdnaden om barnet straffas med dagsböter, om han har haft vetskap om innehavet och inte gjort vad som ankommit på honom för att förhindra det.

Springstiletter och springknivar som innehas olovligen kan tas i beslag i enlighet med de allmänna reglerna härom i 27 kap. rättegångsbalken. Om åtal inte väcks kan åklagaren pröva om stiletten eller kniven skall vara förverkad. Om inte påföljden har förelagts och godkänts i samband med strafföreläggande, får den från vilket beslaget skett anmäla missnöje med förordnandet hos åklagaren inom en månad. Anmäls missnöje skall åklaga­ren, om han inle häver beslaget, väcka talan om stilettens eller knivens förverkande. Om han inte gör del inom en månad frän anmälan skall beslaget gå åter (4 §).

Stilettförordningen utfärdades efter det att riksdagen genom proposition beretts tillfälle att yttra sig över ett inom inrikesdepartementet upprättat förslag (prop. 1959:158, 2LU 1959:41, rskr 1959:309). Riksdagen avvisade därvid ett mofionsförslag om ett generellt förbud mot innehav av springsti­letter m. m. men uttalade samtidigt atl om den föreslagna ordningen inte skulle visa sig effektiv så borde frågan om generellt förbud upptas lill förnyat övervägande (2LU 1959:41 s. 13).

4   Uttalanden i riksdagen om knivförbud m. m.

I en motion till 1980/81 års riksmöte hemställdes att riksdagen hos regeringen skulle anhålla om förslag till lag beträffande "polismans rätt alt beslagta gripen persons kniv" i 48 timmar efter frisläppandet av den aktuella personen. Vid sin behandling av motionen uttalade justitieutskot­tet (JuU 1980/81:33 s. 20) bl.a. att kraftfulla åtgärder enligt utskottets mening måste sättas in för att bemästra inte minst den våldsbroltslighet

Prop. 1982/83:89

8

som sker med användning av kniv. Den av motionären lanserade tanken var enligt utskottets mening, även om principiella skäl fanns mot den, väl värd atl prövas i samband med andra åtgärder i syfte att bemästra vålds­brottsligheten. Utskoltet utgick från att så skulle ske och att nägot särskilt initiativ från riksdagens sida inte behövdes samt avstyrkte bifall till motio­nen. Riksdagen följde utskottet.

I en motion till 1981/82 års riksmöte begärdes snabba åtgärder mot innehav av knivar och vapen. Justitieutskottet uttalade vid sin behandling av mofionen (JuU 1981/82:38 s. 24) att utskottet hade stor förståelse för de tankar som fördes fram i motionen, och utskottet framhöll angelägenheten av att insatser gjordes för att förekomma att ungdomar ulan fog innehar knivar eller andra farliga vapen. Med hänsyn fill alt överväganden i ämnet pågick inom justitiedepartementet ansåg utskottet dock att någon åtgärd inte var påkallad från riksdagens sida med anledning av motionen. Riksda­gen följde utskottet.

Det förtjänar också anmärkas atl riksdagen under våren 1981 behandlat en motion rörande betydelsen i straffrättsligt hänseende av användande av vapen. Enligt motionären hade vapen, inte minst knivar, blivit vanligare i samband med brolt som misshandel och rån. Motionären menade därför att det i lagtexten beträffande de angivna brotten borde anges att använ­dande av vapen var en omständighet som kunde föranleda att brottet bedömdes som grovt. I sitt av riksdagen godkända betänkande (JuU 1980/ 81:26 s. 5) uttalade justitieutskottet atl redan gällande bestämmelser röran­de misshandels- och rånbrotlen innebär att brott kan bedömas som grovt om det har förövats med livsfariigt vapen. Någon riksdagens åtgärd med anledning av motionen påkallades inte enligt utskottet.

Angående andra tillfällen då hithörande frågor har diskuterats i riksda­gen hänvisas till riksdagens prot. 1977/78:125, 1979/80:61 och 1981/82:56.

5    Projektgrupp inom rikspolisstyrelsen

Rikspolisstyrelsen tillsatte i januari 1979 en projektgrupp för utredning och förslag lill åtgärder med anledning av ökningen av antalet våldsbrott under senare tid, särskilt med avseende på väldet på galor, allmänna platser och allmänna kommunikationsmedel. Enligt sina direktiv skulle gruppen analysera det aktuella lägel saml undersöka vilka åtgärder som kunde vidtas frän polisens sida för att åstadkomma förbättrade förhållan­den för allmänheten i berört hänseende. Gruppen skulle vidare ägna upp­märksamhet ät polisens arbelsmiljöfrågor och avge förslag till de förbätt­ringar av arbetsmiljön som kunde finnas påkallade. Arbetet skulle begrän­sas fill Stockholms och Västerås polisdistrikt.

Gruppen överlämnade i augusti 1982 lill rikspolisstyrelsen promemorian "Åtgärder mot gatuvåldet" jämte bilagor. I promemorian uttalas bl.a. att

Prop. 1982/83:89

9

det inte har kunnat konstateras någon säker förändring av antalet vålds­brott under senare år. Det s.k. mörkertalet är dock sannolikt betydande just när det gäller gatuväldsbrott. Även om antalet brott är oförändrat, har dessa enligl gruppen likväl ändrat karaktär. Knivar och andra tillhyggen kommer ofta till användning, och sparkar med träskor och hårda kängor är inte ovanliga. Över huvud taget är kniven det vanligaste hjälpmedlet vid grova våldsbrott. Knivar används vid alla typer av misshandelsbrolt, vid rån - särskilt personrån - och vid våldtäkter. Det är lika vanligt att kniv kommer till användning vid våld inomhus som utomhus. Utvecklingen har lett till att personer som rör sig i Stockholms undre värld vare sig de själva är kriminella eller inte i många fall bär kniv. De uppger ofta att de är rädda för att bli överfallna och att de bär kniv till självförsvar.

Enligt gruppen bär flera våldsdåd med kniv, som förövats under senare tid, stark prägel av impulshandlingar. Just därför att gärningsmannen råkat ha kniv på sig har en händelse, som börjat som ett ganska oskyldigt bråk, övergått i ett allvarligt våldsbrott.

Gruppen förordar alt etl förbud införs mot att bära kniv på allmän plats och uttalar bl.a. följande:

I några andra länder har man lagar om förbud mot alt bära kniv pä allmän plats. Visserligen kan det sägas att den som planerar etl våldsdåd med kniv inte lär avstä från detta bara av det skälet att själva innehavet av kniv också är straffbart. Men man kan anta att mänga i dag bär kniv utan egentlig tanke pä att använda den och det kan inte uteslutas att flera av dessa personer skulle dra sig för atl bära kniv om det var förbjudet.

Det finns dock ingen anledning tro att ett knivförbud skulle vinna någon mer allmän respekt. Däremot skulle polisen kunna ta knivar som påträffas i beslag och de skulle också kunna förverkas till Kronan. Därigenom skulle ett knivförbud få en inte obetydlig effekt. I många fall kan det i dag vara stötande att polisen tvingas lämna tillbaka en kniv till en person som t. ex. varit omhändertagen för berusning och vars allmänna omdöme är sådant att han inte borde betros med att bära kniv.

Det starkaste motivet för att införa elt knivförbud är alltså alt ett sådant skulle ge polisen rätt att ta knivar i beslag. Lagen bör i första hand utformas så att det är förenat med straff att bära kniv pä allmän plats och att knivar som påträffas kan tas i beslag och förverkas till Kronan. I andra hand är det tänkbart atl utforma bestämmelsen så att innehavet visserligen inte är straffbart men att en kniv som bärs på allmän plats kan tas i beslag och förverkas.

Lagen bör också gälla andra stickvapen och sådana tillhyggen som kan antas vara avsedda att brukas vid misshandel. En samordning med nu gällande lagstiftning mot innehav av vissa stiletter m. m. är angelägen.

Prop. 1982/83:89

10

6    Promemorieförslaget

I departementspromemorian uttalas att våldskriminaliteten tillhör de brottskategorier mot vilka kampen enligl beslut av statsmakterna f. n. måste prioriteras särskilt högt och att statsmakternas ställningslagande skall ses mot bakgrund av att våldsbroltsligheten ulan tvekan är elt allvar­ligt samhällsproblem som mäste angripas på bred front. Alkohol- och narkotikamissbruk, befolkningsutveckling, bebyggelsestruktur och segre­gation, utvecklingen på arbetslivets och fritidens områden samt påverkan från ohöljda våldsframställningar i film och på video är bara några exempel på faktorer som brukar nämnas i diskussionen om orsakerna till utveck­lingen av detta slags kriminalitet.

Enligt vad som uttalas i promemorian torde det vidare stå klart atl kriminalitetsutvecklingen när det gäller brott som begås med knivar eller andra tillhyggen motiverar särskilda lagstiftningsåtgärder.

I promemorian redovisas de skäl som i den allmänna debatten har åberopats som stöd för tanken pä ett straffsanktionerat förbud mot att bära knivar och andra farliga tillhyggen på allmän plats. Etl sådant förbud har sagts kunna bli till stor nytta för polisen i den brottsförebyggande verksam­heten. Även om efterlevnaden av förbudet inte kan kontrolleras i nägon större omfattning, skulle polisen med större tyngd kunna ingripa mot omotiverade och farliga vapeninnehav. Gränsdragningsproblem skulle na­turligtvis uppstå, men dessa har kunnat bemästras i andra länder och bör därför inte heller i Sverige vara ett avgörande skäl mot en förbudslagstift­ning, har man menat.

De motiv som i enlighet härmed har åberopats till slöd för kravet på en mera allmän förbudslagsliftning är - uttalas det i promemorian - beak­tansvärda. Till detta skall enligt promemorian läggas att en förbudslag­sliftning möjligen också skulle få en allmänt preventiv effekt, dels natur­ligtvis genom straffholet och dels genom att hos allmänheten inskärpa de risker som är förenade med ett omotiverat bärande av knivar eller andra tillhyggen. Kunde man därigenom åstadkomma en mera allmän begräns­ning i bruket att bära knivar eller andra farliga föremål, skulle kanske många tragiska händelser förebyggas. Redan själva innehavet av en kniv kan ju utgöra en frestelse att göra bruk av den vid handgemäng eller konfrontationer av annat slag.

Samtidigt är det dock, sägs det i promemorian, helt klart att ett förbud inte kan kontrolleras särskill effektivt och att det måste förses med in­skränkningar och undantag som är ägnade att skapa tillämpningssvårig­heter. Med hänsyn till angelägenheten av att upprätlhålla en allmän re­spekt för lagar och andra föreskrifter har kriminalpolifiska skäl här i landet av tradifion brukat åberopas mot tanken på kriminalisering på områden, där kontrollen med nödvändighet måste bli ineffektiv och slumpmässig. När det gäller de preventiva effekterna av en lagstiftning av del slag som

Prop. 1982/83:89

11

nu diskuteras mäste man ocksä räkna med att en eventuell attitydpäverkan blir förhållandevis ringa i fräga om den grupp som man framför allt vill nå, samtidigt som en betydande osäkerhet skulle uppstå hos stora grupper som av yrkesmässiga skäl eller med hänsyn till legitima fritidsintressen har behov av att bära knivar och liknande föremål pä sig i särskilda situationer. Sannolikt skulle en förbudslagstiftning liksom i Finland komma alt tilläm­pas huvudsakligen i samband med omhändertaganden av berusade eller eljest i anslutning till polisingripanden som primärt sker av andra skäl. Ett allmänt förbud bör därför inte införas annat än om det är påkallat av starka skäl och man därigenom kan uppnå effekter som inte i åtminstone rätt stor utsträckning kan uppnäs pä annat sätt.

Vad som enligt promemorian i första hand är angeläget är att motverka risken för atl personer bär knivar och liknande föremål i situationer och på platser, där risken typiskt sett är slor för att föremålet skall komma lill användning i samband med våldsbrott. Detta önskemål synes åtminstone till stor del kunna tillgodoses, om man öppnar slörre möjligheter för polisen att ta hand om sädana föremål som här är aktuella hos personer som för dem med sig i de angivna situationerna. Kan en sådan möjlighet skapas bör man kunna räkna med att skälen för förbudslagstiftning i slor utsträckning bortfaller.

En nära till hands liggande metod att skapa möjlighet till beslag i nu aktuella situationer är enligt promemorian att utöka möjligheten till förver­kande av föremål som är ägnade som brottsverktyg.

Såsom 36 kap. 3 § BrB är utformad stär del enligt promemorian klart atl bestämmelsen endast ger begränsade möjligheter till ingripanden mot den som bär kniv eller annat tillhygge även om omständigheterna ger anledning befara atl dessa föremål kan komma till brottslig användning. Paragrafen synes dock enligt promemorian vara en lämplig utgångspunkt för en lag­ändring i syfte att uppnå en möjlighet till beslag och förverkande av föremål som är ägnade som farliga brottsverktyg utan att därför ha en "särskild beskaffenhet".

Genom ett tillägg till den bestämmelsen kan det - sägs del i promemo­rian skapas utökade möjligheter lill ingripande mot omotiverat bärande av fariiga tillhyggen under omständigheter som ger anledning all befara att de kommer att användas för att skada andra.

Enligt promemorieförslaget bör 36 kap. 3 § BrB förses med en andra mening, i vilken det anges att vapen, dolk eller annat föremål, som är särskilt ägnat alt användas vid brott mot liv eller hälsa, fär när annat ej är särskilt föreskrivet, förklaras förverkat oberoende av dess beskaffenhet i övrigt, om de förhållanden under vilka föremålet har påträffats och om­ständigheterna i övrigt ger anledning lill antagande att det är påkallat till förebyggande av sådant brott.

Det vanligaste fall dä det blir aktuellt att tillämpa den nya bestämmelsen torde enligt promemorian vara dä föremålen tas i beslag hos nägon som har

Prop. 1982/83:89

12

omhändertagits enligt lagen (1976:511) om omhändertagande av berusade personer m. m. För dessa fall synes det mindre rationellt om talan an­gående förverkande av föremålet måste föras vid domstol. Med hänsyn härtill och till det ringa ekonomiska värde som föremål av nu avsett slag regelmässigt har föreslås alt åklagare får pröva förverkandefrågan pä sam­ma sätt som nu är föreskrivet beträffande föremål som har beslagtagits enligt stilettförordningen. Detta resultat uppnås genom att det i lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m. införs en ny paragraf, där det i den lagen föreskrivna förverkandeförfarandet - som i sak överensstämmer med stilettförordningens - görs tillämpligl beträffan­de nu aktuella beslagtagna föremål.

7   Föredragandens överväganden

7.1    Allmänt

Vid våldsbrott kommer inte sällan vapen och tillhyggen av olika slag till användning. I åtskilliga uppmärksammade fall har knivar begagnats, och knivar och andra tillhyggen förefaller allt oftare finnas med i bilden vid våld och oroligheter av olika slag. Enligt promemorian motiverar utveck­lingen särskild lagstiftning.

Behovet av lagstiftning vitsordas av samtliga remissinstanser. För egen del kan jag ansluta mig till denna uppfattning. Samtidigt vill jag framhålla att en lagstiftning pä del nu aktuella området självfallet aldrig kan bli annat än ell begränsat bidrag till strävandena alt bringa ned den allvariigare våldskriminaliteten. För att man skall komma tillrätta med det allvarliga samhällsproblem som våldsbrottsligheten utgör behövs generellt förebyg­gande åtgärder av ett helt annat slag som bl. a. är inriktade på alt minska de sociala problem som ofta ligger bakom sådan brottslighet.

När det gäller den närmare utformningen av en lagstiftning inriktad på att motverka att knivar och andra tillhyggen används vid våldsbrott anslu­ter jag mig i huvudsak till promemorieförslaget. Jag kommer i det följande att i anslutning till det förslaget och remissvaren redogöra för min syn på de frågor som aktualiseras öch lägga fram de förslag som föranleds härav.

7.2    Knivförbud?

Som redovisas i promemorian har från flera håll förordats att man i Sverige liksom i en del andra länder inför ett straffsanktionerat förbud mot att bära knivar och andra farliga tillhyggen på allmän plats då godtagbara skäl inte kan åberopas. Jag delar den i promemorian uttalade uppfattningen atl de skäl som har åberopats till stöd för kravet på ett förbud är beaktans­värda. Kunde man på denna väg förebygga åtminstone en del av de våldsbrott som det här är fräga om, skulle enligt min mening de olägen-

Prop. 1982/83:89

13

heter som ett sådant förbud skulle föra med sig för medborgare i allmänhet i och för sig vara värda sitt pris.

I promemorian anförs emellertid, som jag har redovisat i det föregående (avsnitt 6), flera skäl mot ett allmänt förbud. De remissinstanser som har gått in på frågan har i allmänhet anslutit sig till de uttalanden som i denna del görs i promemorian. Tillämpningen av ett mera generellt förbud sägs vara förenat med avsevärda svårigheter, och den allmänna uppfattningen är att man i första hand bör välja någon mindre ingripande åtgärd.

För egen del ansluter jag mig till uppfattningen alt andra åtgärder än knivförbud i första hand bör tillgripas. Som också sägs i promemorian bör det praktiska utfallet av sådana åtgärder följas med uppmärksamhet, och skulle utvecklingen visa sig motivera en ytteriigare reglering fär frägan tas upp på nytt.

7.3      Allmänt om en ny reglering

Det i promemorian framlagda förslaget att det till 36 kap. 3 § BrB skall läggas en ny mening om förverkande av vissa farliga föremål som påträffas i ett sammanhang där de kan komma till brottslig användning har accepte­rats av de flesta remissinstanserna. Förslagels syfte är att motverka atl personer bär knivar eller liknande föremål i situationer och på platser, där risken typiskt sett är stor för att föremålet skall komma till användning i samband med våldsbrott. Detta är även enligt min mening angelägel, och jag ansluter mig till uppfattningen alt polisen bör få större möjligheter än f. n. alt ta hand om sådana föremål. Med hänsyn lill de intressen som står på spel liksom till de aktuella föremålens genomsnittligt selt begränsade värde kan integritetssynpunkler inle innefatta något avgörande hinder mot en sådan lösning.

Som närmare framgår av redovisningen i promemorian står del klart att förverkandebestämmelsen i 36 kap. 3 § BrB i nuvarande utformning ger endasi begränsade möjligheter till ingripanden mot dem som bär kniv eller annat tillhygge även när omständigheterna ger anledning befara att föremå­len kan komma till brottslig användning. Jag tillstyrker förslaget att en utökad möjlighet till beslag och förverkande av vissa farliga föremål lagtek­niskt skall genomföras som ett tillägg till 36 kap. 3 § BrB. Denna lösning kan inte sägas innebära någon principiell nyhet utan endast en utvidgning av de möjligheter till förverkande som lagrummet redan f. n. erbjuder.

7.4      Vilka föremål skall kunna förklaras förverkade?

En ny förverkanderegel bör i enlighet med vad som föreslås i promemo­rian i princip ta sikte på alla sådana föremål, som är ägnade att användas vid brott mot liv eller hälsa men som inte nu kan förklaras förverkade enligt 36 kap. 3 § BrB. Exempel på sådana föremål kan vara - förutom 

t2    Riksdagen 1982/83. 1 samt. Nr 89

Prop. 1982/83:89

14

knivar - kättingar, vajrar, batonger, olika slags käppar och metallrör liksom andra farliga eggvapen än knivar såsom bajonetter. Beträffande stiletter och springknivar bör nuvarande särskilda lagstiftning behållas.

De flesta remissinstanserna har accepterat den beskrivning av de av­sedda föremålen som föreslås i promemorian: "vapen, dolk eller annat föremål, som är särskilt ägnat att användas vid brott mol liv eller hälsa". BRÅ anser dock att möjligheten till förverkande bör begränsas till "knivar och andra tillbyggen". Därigenom skulle man utesluta sådant som flaskor med bensin, stålskodda kängor, pepparspray och gift. Enligt polischefsför­eningarna bör ordet dolk ersättas med kniv.

Själv anser jag det till en början angeläget att området för förverkande inte blir alltför inskränkt. En ny bestämmelse i ämnet bör kunna användas sä snart det rör sig om föremål som är ägnade att användas vid våldsbrott. En uttömmande uppräkning av de föremål som det här kan bli fråga om låter sig knappast göra i en lagbestämmelse. Utvecklingen visar ju att nya typer av föremål efter hand dyker upp och används som vapen vid vålds­brottslighet. Möjlighet bör då finnas att tillämpa den nya bestämmelsen för fall då föremålen inte som exempelvis karatepinnar och churikar har den särskilda beskaffenheten att de kan förklaras förverkade enligt 36 kap. 3 § BrB i dess nuvarande lydelse. Som vapen vid våldsbrott kan ju också åtskilliga föremål som har andra, normala användningsområden vara äg­nade, t.ex. cykelkedjor och kättingar. Vid avfattningen av en ny bestäm­melse synes man lämpligen kunna ta fasta pä begreppet "vapen", som i den mening vari det används i exempelvis 4 kap. 5 § BrB omfattar ocksä olika sorters redskap, verktyg och bruksföremål som kan skada eller t. o. m. döda andra människor (jfr prop. 1959:158 s. 8). En tillfredsställande lagteknisk beskrivning av vad som åsyftas torde uppnås, om den nya förverkanderegeln fär avse "föremål som är ägnade att användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa".

Med denna avfattning kommer en ny regel att kunna ta sikte på många olika sorters föremål. En begränsning ligger i atl föremålet skall vara "ägnat" alt användas vid brott mot liv eller hälsa. Häri ligger att krav på att föremålet lätt skall kunna användas som tillhygge vid våldsbrottslighet eller annars som ett medel att skada annan. Naturligtvis bör även bensin­flaskor, pepparspray eller giftiga vätskor kunna hänföras till denna katego­ri. Jag kan inte se någon olägenhet med detta utan anser tvärtom att en sådan ordning är väl mofiverad.

Den föreslagna avfattningen omfattar efter orden ocksä skjutvapen, för vilka en specialreglering som förut nämnts finns i vapenlagen. Till förhäl­landet mellan sistnämnda lag och den nya bestämmelsen återkommer jag i avsnitt 7.6.

Prop. 1982/83:89

15

7.5 Övriga förutsättningar för förverkande

En förutsättning för förverkande skall enligt promemorian vara att en samlad bedömning av de förhållanden under vilka föremålet har påträffats och omständigheterna i övrigt ger anledning till antagande att det är påkal­lat till förebyggande av våldsbrott. Vid denna bedömning får föremålets beskaffenhet ses i ljuset av de övriga omständigheterna. Det måste ju fordras mycket starkare skäl för att förklara en fickkniv förverkad än en dolk med lång klinga.

De situationer då en tillämpning av den nya bestämmelsen kan aktualise­ras blir enligt promemorian i första hand då föremålen påträffas hos någon som grips av polisen för brott eller som annars berövas friheten. Frihels­berövandet behöver inte vara orsakat av någon våldsbroltslighet ulan kan avse annat brott, berusning eller ordningsstörning. Föremål som med stöd av en ny förverkandebestämmelse tas ifrån de personer som avses nu behöver då inte lämnas fillbaka dä frihelsberövandet upphör, vilket ju i dag är fallet med många livsfarliga föremål som påträffats hos gripna eller omhändertagna personer. Naturligtvis mäste här en allmän bedömning göras av de omständigheter som har föranlett polisingripandet, innehava­rens person och ålder liksom ägarens, om denne är en annan - samt övriga förhållanden. Detta gäller enligt promemorian särskilt fall då inne­havaren har gripits för brolt eller på grund av ordningsstörning eller fara härför enligl lagen (1973:558) om tillfälligt omhändertagande.

Vid en typ av polisingripanden torde det emellertid enligt promemorian vara berätfigat atl utgå från en nära nog regelmässig tillämpning av en ny förverkanderegel, nämligen när knivar och andra tillhyggen av del slag som här avses påträffas hos den som har omhändertagits enligl lagen (1976:511) om omhändertagande av berusade personer m. m. Med hänsyn till det starka samband som föreligger mellan våldsbrott och berusning -ett samband som har belysts i åtskilliga statistiska och kriminologiska undersökningar måste nämligen i dessa fall brottsförebyggande skäl av tillräcklig styrka praktiskt tagel alltid anses föreligga. Enligt promemorian bör den nya bestämmelsen också kunna användas för atl ta livsfarliga föremål frän andra personer som genom sitt uppträdande ger anledning att anta att de kan komma att använda föremålet för atl skada andra.

Något sådant uppsåt att utföra eller främja brott som erfordras för ansvar för förberedelse bör enligt promemorian inte krävas. Ett typexem­pel utgör del fallet att två rivaliserande ungdomsgrupper konfronteras på allmän plats och vissa av medlemmarna bär på farliga tillhyggen. Om det enligt vad man från polisens eller allmänhetens sida kan konstatera har uppstått en hotfull stämning med provokationer av olika slag, bör föremå­len enligt promemorian kunna tas i beslag och förklaras förverkade även om några våldsamheter ännu inte har hunnit förekomma. Detsamma bör gälla under förhållanden dä erfarenhetsmässigt våldsamma sammanstöt-

Prop. 1982/83:89

16

ningar mellan olika ungdomsgrupper kan befaras, såsom fallet kan vara vid vissa idrottsevenemang, om omständigheterna i övrigt motiverar det.

Vid remissbehandlingen har dessa förslag och uttalanden i promemorian praktiskt taget genomgående godtagits. Även jag instämmer i princip med vad som har förordals i promemorian. I likhet med någon remissinstans vill jag dock framhålla att det även när olika slags lillhyggen påträffas hos personer som har tagits om hand enligl lagstiftningen om omhändertagande av berusade personer givetvis måste krävas att en allmän bedömning görs av de föreliggande omständigheterna innan förverkande beslutas. Delta gäller naturligtvis i ännu högre grad vid omhändertaganden enligt lagen om tillfälligt omhändertagande.

En särskild fräga som har lagils upp av flera remissinstanser är huruvida omständigheterna då det aktuella föremålet påträffades skall vara avgöran­de för bedömningen av förverkandefrågan eller om denna bedömning skall göras med beaktande av de förhållanden som föreligger när domstolen lar ställning fill frågan. I promemorian förordas den senare lösningen. Det påpekas i promemorian att situationen vid tidpunkten för domstolens prövning givetvis är en annan än när polismannen på fältet gjorde sitt ingripande. I sakens natur ligger ju att samma omedelbart akuta fara för att föremålet skall komma till brottslig användning ofta inte föreligger, sedan en lid har förflutit från den händelse som föranlett beslaget. Enligt prome­morian kan del kanske därför nägon gång tänkas förekomma att ett yr­kande om förverkande ogillas, faslän man mäste säga sig att beslaget, under de förhållanden dä det gjordes, var fullt motiverat.

Dessa uttalanden i promemorian har kritiserats vid remissbehandlingen. Bl. a. har ifrågasatts om bestämmelsen blir effektiv med en sådan tillämp­ning som förutsätts i promemorian.

Liksom flera remissinstanser finner jag det sannolikt alt promemorians lösning på denna punkt skulle skapa vissa problem. Uppenbarligen skulle det ju i en hel del fall då beslag av knivar och andra farliga föremål varit väl motiverade bli tveksamt om förverkande kan ske, eftersom samma fara för brottslig användning kanske inte föreligger vid det tillfälle då frågan skall prövas av domstol eller åklagare. Detta kan otvivelaktigt leda till en osäkerhet i tillämpningen och minska värdet av den nya förverkandemöj-ligheten.

Etl sätt att undvika en sådan utveckling är enligt min mening att låta domstolens eller åklagarens prövning ta sikte direkt på om det vid det tillfälle då det aktuella föremålet påträffades fanns anledning befara atl föremålet skulle komma till brottslig användning. Detta resultat kan upp­nås om regeln - med en viss justering i förhållande till promemorieförsla­get - fär den innebörden att förverkande kan ske, om föremålet har påträffats under förhållanden som tillsammans med övriga omständigheter har gett anledning befara att det skulle användas som vapen vid brott mol liv eller hälsa. En sådan avfattning av regeln ger naturiigtvis domstolen

Prop. 1982/83:89

17

eller åklagaren möjlighet att bedöma den fara som förelåg vid det aktuella tillfället på ett annat sätt än vad den polisman som verkställt beslaget har gjort, låt vara att del faktiska underiaget för bedömningen i princip blir detsamma. Senare tillkomna omständigheter kan ocksä i vissa fall länkas leda till atl förverkande anses obilligl.

Med anledning av etl uttalande av BRÅ under remissbehandlingen om sambandet mellan det beteende som föranlett ingripandel och de föremål som skall förklaras förverkade vill jag understryka att det naturligtvis skall göras en reell prövning av risken för brott. Samtidigl mäste dock framhål­las att det inte för vatje fall kan krävas en direkt konkret sädan risk. Det kan således vara tillräckligt med en mera allmän riskbedömning.

I enlighet med det anförda föreslår jag atl 36 kap. 3 § BrB kompletteras med en ny bestämmelse av det innehållet att även andra föremål än de som avses i den nuvarande bestämmelsen får förklaras förverkade, om de är ägnade alt användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa och har påträffats under förhållanden som tillsammans med övriga omständigheter har gett anledning befara, att de skulle komma till sådan användning.

Den aktuella paragrafen bör i linje med ett förslag från Göta hovrätt ges en något annan redaktionell utformning än vad som har föreslagits i prome­morian. Paragrafen bör sålunda delas upp i två punkter. I den ena punkten bör tas upp den nuvarande bestämmelsen om förverkande av brottsverk­tyg medan den nya förverkandebestämmelsen bör tas upp i den andra punkten.

7.6 Förhållandet till andra bestämmelser

I de fall dä förverkande kan ske såväl enligt någon specialstraffrättslig bestämmelse som enligt brottsbalken torde allmänt sett gälla att den spe­cialstraffrätlsliga bestämmelsen i första hand skall lillämpas. Exempelvis har bestämmelserna om förverkande i den förut berörda stilettförordning­en tillkommit för att precisera möjligheterna till förverkande i förhållande till vad som tidigare gällt enligt allmänna bestämmelser (se prop. 1959:158 s. 6, 17, jfr SOU 1960:28 s. 43 ff).

Enligt stilettförordningen gäller bl.a. att om en springstilett eller en springkniv av det slag som avses i förordningen innehas av den som inle har fyllt 21 år, stiletten eller kniven skall förklaras förverkad, om det inte är uppenbart obilligt. Förverkande skall ske även om straff inle ådöms. Här ställs alltså inte som i den nyss föreslagna bestämmelsen krav pä en sammanvägning av de förhållanden under vilka föremålet har påträffats och övriga omständigheter. I de fall dä stilettförordningen är tillämplig, skall alltså förverkande ske enligt förordningen och inte enligt brottsbal­ken.

Enligt 40 § vapenlagen gäller bl. a. att om nägon innehar elt skjutvapen utan att vara berättigad till det, vapnet skall förklaras förverkat, om det

Prop. 1982/83:89

18

inte är uppenbart obilligt. Innehar någon ulan tillstånd elt skjutvapen under sådana särskilda förhållanden som avses med den nya brottsbalks-bestämmelsen, skall enligt de allmänna principer som jag nyss redovisat förverkande ske redan på grund av del olagliga innehavet och inte enligt brottsbalken.

Vapenlagen anvisar även etl sätt för det allmänna alt ta hand om ett skjutvapen frän den som har fillstånd att inneha vapnet men som genom missbruk eller oaktsamhet eller på annat sätt har visat sig olämplig som vapeninnehavare. Vapnet kan om risk för missbruk föreligger enligt 32 § vapenlagen omhändertas enligt beslut av polismyndighet eller om faran är överhängande, polisman och tillståndet kan återkallas (29 §). Vapnet kan därefter enligt 33 § vapenlagen inlösas av staten, om det inte har förklarats förverkat eller är taget i beslag.

I praktiken kan situationer tänkas uppkomma som täcks bäde av de nu senast berörda reglerna i vapenlagen och den nya brottsbalksbestämmel-sen. Enligt promemorieförslaget har sistnämnda bestämmelse avfattats så att den får tillämpas endasi "när annat ej är särskilt föreskrivet". Innebör­den härav skulle enligt promemorian huvudsakligen vara att vapenlagens regler och inte den nya brotlsbalksbeslämmelsen skall fillämpas i fall av den typ som nu har berörts. En särskild föreskrift av den innebörden skulle dock enligt min mening vara mindre följdriktig. Inte heller finns det som jag ser det skäl att uttryckligen undanta skjutvapen från den nya bestäm­melsens tillämpningsområde. Jag vill emellertid peka på att den nya be­stämmelsen enligt mitt förslag blir fakultativt formulerad. Även om den formellt blir tillämplig även pä skjutvapen, synes övervägande skäl tala för att man i den praktiska tillämpningen i allmänhet väljer atl använda vapen­lagens regelsystem i situationer av här avsett slag. Den praktiska skillna­den gentemot förverkande blir ju atl ägaren får ersätlning för vapnet genom elt inlösensförfarande. En sådan tillämpning står därför i överens­stämmelse med den allmänna principen att, i fall då olika regelsystem är tillämpliga, den lösningen i allmänhet bör väljas som innebär det minsta intrånget i den enskildes rättigheter. Etl förverkande kan ju f.ö. bedömas som obilligt i de fall dä det med förverkandel åsyftade resultatet kan uppnås genom ett annat mindre ingripande förfarande.

Vad härefter gäller s.k. gatustridsvapen av typen karate-pinnar bör lämpligen nuvarande praxis behållas. Dessa bör således tas i beslag och förklaras förverkade enligl 36 kap. 2 § BrB, om innehavaren har ådragit sig straffansvar för misshandel eller försök eller förberedelse till sådant brott, och annars enligt 3 § första punkten samma kapitel. Skulle ingen av dessa föreskrifter anses tillämplig, kan självfallet den nya bestämmelsen använ­das.

Prop. 1982/83:89

19

7.7 Kroppsvisitation

En följd av den föreslagna regleringen blir atl föremål som skäligen kan antas vara förverkat enligt den nya bestämmelsen kommer att kunna las i beslag med stöd av 27 kap. 14a § RB. Under remissbehandlingen av promemorian har från flera håll efterlysts möjligheter för polisen att kroppsvisitera dem som i de här aktuella situationerna misstänks bära knivar eller andra vapen. Om den föreslagna förverkandebestämmelsen kombineras med att en sädan möjlighet införs skulle den enligl dessa instanser bli mera effektiv.

Regler om kroppsvisitation vid utredning av brott finns i 28 kap. RB. Förekommer anledning atl brott vara fängelse kan följa har förövats, fär sålunda enligt 11 § detta kapitel kroppsvisitation företas för eftersökande av föremål som är underkastat beslag eller annars till utrönande av omstän­dighet, som kan ha betydelse för utredning av brottet. Dessa bestämmelser ger såvitt här är av intresse polisen rätt fill kroppsvisitation i de fall då någon kan misstänkas för att genom innehav av ett farligt föremål göra sig skyldig till något brott, exempelvis förberedelse lill misshandel.

Regler om den visitation som behövs från ordnings- och säkerhetssyn­punkt när någon har berövats friheten av polisen (s.k. skyddsvisitation) finns i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. (häkteslagen). Enligt 2 § häkteslagen skall häktad, om det inte är uppenbart obehövligt, senast vid ankomsten till förvaringslokalen visiteras för efter­sökande av föremål som han inte får inneha. Denna bestämmelse gäller inte bara häktade och anhållna ulan avser i princip alla fall då nägon tas in i häkte eller tas i förvar i polisarrest (18 §). Redan i samband med själva omhändertagandet utför emellertid i här aktuella fall polismannen rutin­mässigt en förberedande visitation av säkerhetsskäl, s.k. provisorisk skyddsvisitafion.

Frågor som rör polisens möjlighel att göra visitation ulan samband med brottsutredning utreds f.n. av 1981 ärs polisberedning (Ju 1981:02), som har till uppgift att utarbeta förslag till en polislag. Till grund för arbetet ligger enligl beredningens direktiv de principförslag som har lagts fram i 1975 ärs polisutrednings betänkande (SOU 1979:6) Polisen. Där förorda­des bl. a. att det i en ny polislag förs in i en bestämmelse som ger uttryck­ligt stöd för en polismans befogenhet att företa provisorisk skyddsvisita­tion i samtliga fall dä någon med stöd av lag har berövats friheten. Vidare förordade polisutredningen beslämmelser lill stöd för vissa särskilda tvångsåtgärder vid risk för allvarlig brottslighet mot liv eller hälsa, där­ibland visitafion i syfte att söka efter farliga föremål.

Frågor om polisens möjlighet att företa visitation utan samband med brottsutredning kommer således att behandlas i det fortsatta arbetet på en ny polislag. Med hänsyn till detta bör enligt min mening inte nu införas nägon ny reglering i ämnel av den innebörd som enligt del nyss anförda har

Prop. 1982/83:89

20

efteriysts av vissa remissinstanser, särskilt som denna från principiell synpunkt skulle te sig rätt ingripande. Jag vill tillägga alt den nya bestäm­melsen som framgått torde få sin största praktiska betydelse för fall då farliga föremål påträffas hos nägon som grips av polisen för brott eller som annars berövas friheten. I dessa fall har polisen regelmässigt visiterat den omhändertagne senast i samband med att denne förs in i arresl. Därmed kan alltid innehavet av ett eventuellt farligt föremål konstateras och en prövning av förutsättningarna för förverkande göras i dessa situationer.

7.8 Förfarandet

Enligt 27 kap. 14 a § RB får som nämnts föremål som skäligen kan antas vara förverkade enligt 36 kap. 3 § BrB tas i beslag. Härvid äger bestämmel­serna i 27 kap. RB om beslag motsvarande tillämpning. För förfarandet gäller sålunda reglerna i 27 kap. 1-14 §§ RB om bl.a. befogenheten att verkställa beslag och den enskildes möjlighet att påkalla rättens prövning av beslag som har gjorts utan rättens förordnande. Bestämmelsen i 27 kap. 7 § RB om utsättande av tid inom vilken ätal skall väckas avser den fid inom vilken talan skall väckas (prop. 1975: 106 s. 6-7).

Talan om egendomens förverkande väcks vid rätten och rätlens hand­läggning regleras av 17 § lagen (1946:804) om införande av nya rättegångs­balken (RP).

Det beskrivna förfarandet skulle också bli tillämpligl i de fall som är aktuella här, om annat ej föreskrivs. I promemorian uttalas att det med hänsyn till de varierande omständigheter som kan förekomma i enskilda fall vid tillämpningen av den nya förverkandebestämmelsen knappast finns någon anledning att i enlighet med vad som gäller enligl siilettförordningen (se avsnitt 3.5) generellt föreskriva ett enklare prövningsförtarande. Som jag redan har nämnt föresläs dock i promemorian en förenklad prövning för fall då farliga föremål av aktuellt slag har tagits i beslag hos någon som har omhändertagits enligt lagen om omhändertagande av berusade personer m. m. Den ordning som föreslås innebär att förverkandefrågan i dessa fall skall prövas av åklagare med möjlighet för den som har drabbats av beslaget att genom missnöjesanmälan fä en domstolsprövning till slånd. I promemorian föreslås att en bestämmelse härom skall föras in i lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga drycker m. m.

Promemorieförslaget har i denna del fått ett blandat mottagande under remissbehandlingen. Några remissinstanser ifrågasätter om två olika hand­läggningsformer kan anses påkallade. Förslag läggs fram om att åklagare skall pröva frågan om förverkande beträffande både dem som har omhän­dertagits enligt lagen om omhändertagande av berusade personer m.m. och dem som har tagits om hand enligt lagen om tillfälligt omhänderta­gande. Andra förslag går längre och innebär atl åklagare skulle få pröva samtliga fall av förverkande enligt den nya bestämmelsen eller t.o.m.

Prop. 1982/83:89

21

samtliga fall som omfattas av 36 kap. 3 § BrB. Enligt en remissinstans bör beslutanderätten läggas hos polismyndigheten.

För egen del fäster jag mig särskilt vid att de föremål det här gäller i allmänhet har ett ringa ekonomiskt värde. Med hänsyn härtill kan enligt min mening rättssäkerhetsskäl inte anses stå i vägen för att man beträffan­de normalfallen inför en enklare beslutsordning än som följer av allmänna regler. En sådan förenklad ordning bör efter mönster av siilettförordningen och 1958 års särskilda förverkandelag innebära att beslutanderätten läggs pä åklagaren, och den bör lämpligen gälla oavsett i vilken situation de aktuella föremålen har påträffats. Härigenom uppnås också den fördelen att liknande prövningssystem kommer att gälla i fräga om förverkandeför-faranden som sakligt sett ligger nära varandra. För den angivna lösningen talar slutligen atl, om förverkandebesluten skulle läggas på domstol, skulle man i större utsträckning än f. n. få domstolsprocesser gällande enbart frågan om förverkande, en ordning som ler sig föga rafionell för de fall som här är aktuella med hänsyn till vad som nyss har sagts om föremålens normalt setl ringa värde.

Man synes å andra sidan inte kunna bortse från all del nägon gäng kan tänkas inträffa att ett föremål av högre ekonomiskt värde tas i beslag med sikte pä förverkande enligt den nya regeln. Av rättssäkerhetsskäl bör därför en värdegräns fastställas. Jag förordar en ordning enligt vilken prövningen skall ankomma på åklagare endasi under förutsättning atl föremålets värde uppskattas till mindre än 500 kr.

Olika lösningar kan diskuteras när det gäller frägan var en bestämmelse av den angivna innebörden lagtekniskt bör placeras. Den särskilda förver­kandelagen avser huvudsakligen andra ämnen och sambandet med denna lag blir med den lösning i sak som jag nyss har förordat inte tillräckligt starkt för att bestämmelsen lämpligen skall kunna tas in i den lagen. En annan lösning som skulle kunna övervägas är atl införa bestämmelsen i 17 § RP, som i övrigt innehåller regler om förverkande ulan samband med åtal. Inte heller den lösningen synes emellertid fullt tillfredsställande med hänsyn till regleringens speciella karaktär.

Mest ändamålsenligt blir enligt min mening att ta upp de särskilda förfarandebestämmelser som behövs i en ny lag, som lämpligen kan rubri­ceras "lag om förfarandet vid beslag och förverkande av vissa farliga föremål".

Jag föreslår med åberopande av det anförda att det i en särskild lag anges att, om ett föremål som är ägnat atl användas som vapen vid brolt mot liv eller hälsa har lagils i beslag och fråga uppkommer om förverkande av föremålet enligt 36 kap. 3 § BrB, åklagaren får pröva den frågan, om föremålets värde uppskattas till mindre än 500 kr. Bestämmelsen bör kunna tillämpas oavsett om förverkande skall ske enligt första eller andra punkten av 36 kap. 3 § BrB. Om åtal för brott - t.ex. förberedelse till misshandel väcks i sammanhanget, blir däremot normall 36 kap. 2 §

Prop. 1982/83:89

22

tillämplig, och förverkandefrågan skall då prövas i rättegången. Åklaga­rens prövning av förverkandefrågan förutsätts i normalfallet ske i samband med att han mottar anmälan enligt 27 kap. 4 § RB om atl föremålet har tagits i beslag.

8   Upprättade lagförslag

I enlighet med vad.jag nu har anfört har inom justitiedepartementet upprättats förslag till

1.

lag om ändring i brottsbalken,

2.

lag om förfarandet vid beslag och förverkande av vissa fariiga före­mål.

Förslagen bör fogas till protokollet som bilaga 3.

9   Hemställan

Jag hemställer alt lagrådets yttrande inhämtas över lagförslagen.

10  Beslut

Regeringen beslutar i enlighet med föredragandens hemställan.

Prop. 1982/83:89

23

Utdrag

LAGRÅDET

PROTOKOLL

vid sammanträde 1983-01-04

Närvarande: f.d. regeringsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], regeringsrådet Delin, jusfitierå-det[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt protokoll vid regeringssammanträdet den 16 december 1982 har regeringen på hemställan av statsrådet och chefen för justiliedepartemen­tel Rainer beslutas inhämta lagrådets yttrande över förslag fill

1.

lag om ändring i brottsbalken,

2.

lag om förfarandet vid beslag och förverkande av vissa farliga före­mål.

Förslagen har inför lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Nils-Olof[REDACTED_EFTERNAMN]. Förslagen föranleder följande yttrande av tagrådet:

1.        Lagen om ändring i brottsbalken

I den föreslagna punkt 2 av 36 kap. 3 § anges som förverkandeskäl dels de förhållanden varunder föremålet i fräga påträffats, dels övriga omstän­digheter; även dessa skall emellertid, enligt vad som utvecklas i remisspro­tokollet, föreligga vid tidpunkten då föremålet anträffades. Hänvisningen till säväl angivna förhållanden som omständigheterna i övrigt torde härröra från promemorian, där uttryckssättet var motiverat med tanke pä att även omständigheter tillkomna efter anträffandet skulle beaktas. Med hänsyn till det ändrade synsättet i remissen synes uttryckssättet onödigt kompli­cerat, särskilt som man vid tillämpningen av den fakultativa förverkande­regeln ändå kan beakta alla omständigheter kring anträffandet. Lagrådet

förordar följande kortare formulering av punkt 2: "andra föremål  

har påträffats under omständigheter som gav anledning befara att de skulle komma till sädan användning."

2.        Lagen om förfarandet vid beslag och förverkande av vissa farliga föremål

Lagen innehåller inga egentliga regler om förfarandet vid beslag. Med hänsyn härtill och då de föremål den avser inte i och för sig kan anses farliga förordar lagrådet att rubriken ändras till: Lag om förfarandet vid förverkande av beslagtagna föremål i vissa fall.

Innebörden av punkterna 2 och 3 i 2 § är, att sedan väl missnöje anmälts med förverkandebeslutet detta, i motsats till beslagsbeslulel, inte längre skall gälla. I och för sig hade det varit önskvärt att detta förhållande tydligare framgått av lagtexten. Denna är emellertid i detta hänseende

Prop. 1982/83:89

24

avfattad efter mönster av 2 § 3 lagen (1958: 205) om förverkande av alko­holhaltiga drycker m. m. och 4 § 2 förordningen (1959: 312) om förbud mot innehav av vissa stiletter m.m.. och lagrådet anser sig därför böra godta formuleringen av bestämmelsen.

Prop. 1982/83:89

25

Utdrag

JUSTITIEDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1983-01-20

Närvarande: statsrådet I.[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Hjelm-Wallén,[REDACTED_EFTERNAMN], Rainer,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], R.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Hell­ström, Thunborg

Föredragande: statsrådet Rainer

Proposition om ändring i brottsbalken m. m. (förverkande av knivar m. m. till förebyggande av våldsbrott)

1    Anmälan av lagrådsyttrande

Föredraganden anmäler lagrådets yttrande' över förslag till

1.

lag om ändring i brottsbalken

2.

lag om förfarandet vid beslag och förverkande av vissa farliga föremål. Föredraganden redogör för lagrådets yttrande och anför.

2   Förslaget till lag om ändring i brottsbalken

Enligt den i remissen föreslagna lydelsen av 36 kap. 3 § 2 skall förverkande kunna ske beträffande föremål "som har påträffats under förhållanden som tillsammans med övriga omständigheter" har gett anledning att befara att de skulle komma lill användning som vapen vid brott mot liv eller hälsa. Enligt lagrådet synes uttryckssättet onödigt komplicerat. Jag godtar lagrådels förslag till justering av lagrummet.

3 Förslaget till lag om förfarandet vid beslag och förverkande av vissa farliga föremål

Lagrådet har påpekat att lagen inte innehåller några egentliga regler om förfarandet vid beslag. Med hänsyn härtill och då de föremål den avser inte i och för sig kan anses farliga förordar lagrådet att rubriken ändras till "Lag om förfarandet vid förverkande av beslagtagna föremål i vissa fall."

' Beslut om lagrådsremiss fattat vid regeringssammanträde den 16 december 1982.

Prop. 1982/83:89

26

När det gäller frågan om de aktuella föremålen bör beskrivas som fariiga har jag i och för sig förståelse för vad lagrådet har anfört. Enligt min mening ger emellertid en sådan beskrivning i lagens rubrik ett lämpligt uttryck för lagens närmare innehåll. Jag anser därför att remissförslaget bör vidhållas i den delen. I övrigt godtar jag lagrådets förslag.

Med anledning av vad lagrådet har anfört om innebörden av punkierna 2 och 3 i 2 § kan bakgrtinden tilj regleringen i 1958 års lag om förverkande av alkoholhaltiga drycker m. m. förtjäna att något belysas.

I den lagrådsremiss som föregick propositionen till lagen hade den aktuella bestämmelsen om åklagares beslutanderätt i förverkandefrågor en något annorlunda lydelse än den som slutligen antogs. Enligt remissförsla­get skulle sålunda, om åtal inte väcktes, åklagaren skriftligen förordna att egendomen skulle vara förverkad, om inte den från vilken egendomen tagits i beslag anmälde missnöje hos åklagaren inom en månad efter del att han fick del av förordnandet (prop. 1958:80 s. 15). Efter påpekande av lagrådet jämkades emellertid bestämmelsen så att den fick den principiella uppbyggnad som den f. n. har (prop. s. 18 och 19) och som alltså har utgjort en förebild för det nu aktuella förslaget. Jämkningen torde dock inte ha haft fill syfte att få till stånd nägon ändring i den rättsliga konstruktionen, som får anses ha den innebörden att förverkandefrågan inte blir slutligt avgjord förrän tiden för att anmäla missnöje mot åklagarens beslut har gått till ända. Intill dess gäller givetvis ett beslut om beslag som har meddelats i ärendet, om annat ej förordnas.

Den föreslagna regleringen avses fä samma innebörd. Lagrådet har också godtagit formuleringen av bestämmelsen.

Utöver vad som följer av det förut anförda bör 2 § 2 jämkas i redaktio­nellt hänseende.

3    Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen föreslår riksdagen att anta de av lagrådet granskade lagförslagen med vidtagna ändringar.

4   Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom propositionen föreslå riksdagen att anta de förslag som föredra­ganden har lagt fram.

Prop. 1982/83:89

27 Bilaga 1

Lagförslag i departementspromemorian (Ds Ju 1982:5) Förverkande av knivar m.m. till förebyggande av vålds­brott

I    Förslag till

Lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs att 36 kap. 3 § brottsbalken skall ha nedan an­givna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

36 kap.

3 §'

Föremål, som på grund av sin särskilda beskaffenhet och omstän­digheterna i övrigt kan befaras komma till brottslig användning, må förklaras förverkat även i annat fall än som avses i 2 §.

Föremål, som på grund av sin särskilda beskaffenhet och omstän­digheterna i övrigt kan befaras komma lill brottslig användning, må förklaras förverkat även i annat fall än som avses i 2 §. Vapen, dolk etter annat föremål, som är särskilt ägnat alt användas vid brott mot liv eller hälsa, får när annat ej är sär­skill föreskrivet förklaras förverkat oberoende av dess beskaffenhet i övrigt, om de förhållanden under vilka föremålet har påträffats och övriga omständigheter ger anled­ning till antagande att det är påkal­lat tUt förebyggande av sådant brott.

Denna lag träder i kraft den I januari 1983.

2    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga drycker m. m.

Härigenom föreskrivs att i lagen (1958:205) om förverkande av alkohol­haltiga drycker m.m. skall införas en ny paragraf, 4 §, av nedan angivna lydelse.

Senaste lydelse 1968; 165.

Prop. 1982/83:89

28

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

4 

§

Har vapen, dolk etter annat lik­nande föremål med stöd av 27 kap. 14 a § rättegångsbalken tagits i be­slag hos den som har omhänderta­gits enligl lagen (1976:511) om om­händertagande av berusade perso­ner m.m., prövar åklagaren huru­vida föremålet skall vara förverkat. Vid denna prövning tillämpas 2 § första stycket punkt 3.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1983.

Prop. 1982/83:89

29

Bilaga 2

Sammanställning av remissyttranden över departements­promemorian (Ds Ju 1982:5) Förverkande av knivar m.m. till förebyggande av våldsbrott

1    Remissinstanser

Efter remiss har yttranden över promemorian avgelts av riksåklagaren (RÅ), Göta hovrätt, rikspolisstyrelsen, socialstyrelsen, brottsförebyg­gande rädet (BRÅ), polisstyrelserna i Stockholms, Göteborgs och Malmö polisdistrikt, länsstyrelserna i Västmanlands, Kristianstads och Väster­norrlands län, Stockholms kommun, Sveriges advokatsamfund, Sveriges domareförbund. Föreningen Sveriges länspolischefer. Föreningen Sveri­ges polischefer. Föreningen Sveriges statsåklagare. Föreningen Sveriges åklagare. Svenska kommunförbundet. Landstingsförbundet, Svenska Po­lisförbundet, AB Storstockholms Lokaltrafik (SL) och Göteborgs spårvä­gar.

RÅ har överlämnat yttranden från överåklagaren i Göteborgs åklagardi­strikt och från länsåklagarna i Uppsala, Älvsborgs och Kopparbergs län. Länsstyrelsen i Västernorrlands län har överlämnat yttranden från polis­styrelserna i Sollefteå och Sundsvalls polisdistrikt.

2    Allmänt

Samtliga remissinstanser tillstyrker i princip att det införs en möjlighet till beslag och förverkande i enlighet med vad som föresläs i promemorian. Polisstyrelsen i Stockholms polisdistrikt menar dock atl man i första hand bör överväga ett förbud atl bära vapen, knivar och andra tillhyggen pä allmän plats utan godtagbara skäl.

En ledamot av Göta hovrätt avstyrker förslagel.

Sveriges domareförbund anser det visserligen angelägel att komma till rätta med dessa problem men ställer sig tvivlande till om effekterna av förslaget skulle bli så stora som antas i promemorian. Ett skäl härtill är att bestämmelsen inte ger polisen möjlighet atl företaga husrannsakan eller kroppsvisitation och att möjligheterna att påträffa och all omhänderta tillhyggen i förebyggande syfte därför blir begränsade. Ett annat skäl är att enbart förverkande som sanktion måste antas få liten preventiv verkan med hänsyn till föremålens ringa värde. F.ö. kan ifrågasättas om det inte skulle vara möjligt att genom en utvidgad tillämpning av lagrummet åstad­komma i stort sett samma resultat utan det föreslagna tillägget. Domareför­bundet kan visserligen ej finna att vare sig lagrummets ordalydelse eller dess syfte, skulle hindra en utvidgning, som utvecklingen gjort motiverad

Prop. 1982/83:89

30

men vill med hänsyn till behovet att genom lagstiftning ge en anvisning för rättstillämpningen i utvidgande riktning inte avstyrka förslaget.

3   Behovet av lagstiftning

Samtliga remissinstanser har instämt i den uppfattning som kommer till uttryck i promemorian rörande behovet av lagsiiftning mot innehav av knivar och andra farliga vapen.

Rikspolisstyrelsen pekar således pä att våldsbrotten i stor utsträckning har ändrat karaktär. Sålunda har användning av tillhyggen och vapen av olika slag såsom knivar, karatepinnar, järnrör och dylikt kommit lill an­vändning i allt slörre utsträckning. Sammandrabbningar mellan ungdoms­grupper med olika bakgrund och intresseinriktning förekommer i ökande omfattning liksom våldsamheter i samband med idrottsevenemang då olika klubbars supporters drabbar samman. Behovet av lagstiftningsåtgärder för att så långt möjligt förebygga våldshandlingar av den angivna karaktären synes enligt rikspolisstyrelsen väl dokumenterat.

BRÅ pekar på att antalet polisanmälda våldsbrott (mord, dråp, misshan­del) per 100000 invånare har mer än fördubblats sedan år 1950. Mellan år 1950 och fram lill mitten av 1960-talet låg våldsbrotten på en i stort sett oförändrad nivå. Först frän mitten av 1960-talet har en markant ökning skett. Under första hälften av 1970-talet hejdades ökningen för all under andra hälften ånyo sätta fart. Enligl BR\ finns det anledning anta alt statistiken speglar en faktisk ökning av våldsbrottsligheten i vårt land. En sådan utveckling inger oro och det är, uppger BRA, angeläget att pröva nya vägar för att vända kurvan neråt.

Landstingsförbundet uppger att knivar och andra vapen eller tillhyggen används i samband med hot mot exempelvis bussförare på linjer med landstingskommunal huvudman. Förbundet pekar också på riskerna för personalen inom hälso- och sjukvården bl.a. i anslutning till läkemedels­förråd, där narkotiska preparat förvaras och dit knivförsedda personer kan bereda sig tillträde.

Göteborgs spårvägar uppger alt våldsverklyg, som regel kniv, i ökad omfattning funnits med i bilden i samband med våld och hot om våld mot trafikpersonalen och resenärer. Göteborgs spårvägar är av den uppfatt­ningen atl våldsverktyg, företrädesvis knivar, bärs av personer, som vill imponera på sin omgivning och som vid bråk med andra personer använder våldsverktyg för att "stärka" sin ställning. Detta förhållande har fått den negativa effekten att allmänheten endasi i undantagsfall vågar vara polis resp. förarpersonal och medresenärer behjälpliga i samband med en ord-ningssiörande händelse. I de flesta fall härden ordningsstörande resenären varit påverkad av berusningsmedel.

Prop. 1982/83:89

31

4    Knivförbud?

De flesta remissinstanserna delar den i promemorian uttalade uppfatt­ningen atl det inte är lämpligl att införa ett generellt förbud mot bärande av kniv eller andra tillhyggen på allmän plats. En remissinstans förordar emellertid, som sagts, ett sådant förbud framför det förslag som läggs fram i promemorian.

RÅ finner de skäl som anförts i promemorian mol ett allmänt förbud mot bärande av knivar och andra farliga tillhyggen övertygande. Innan ett sådant allmänt förbud kan anses påkallat bör enligt RÅ om möjligt andra vägar sökas att nå önskade effekter.

Enligt Göta hovrätt finns det starka skäl som talar för alt införa en förbudslagstiftning motsvarande den som finns i Finland. En sådan lagstift­ning har enligt hovrätten en helt annan moralbildande verkan än den föreslagna. En förbudslagsfiftning innebär emellertid ett avsevärt ingrepp i den personliga integriteten särskilt med hänsyn till den rätt till kroppsvisi­tafion som den skulle få till följd. Mot en förbudslagstiftning talar också att kontrollen måste bli ineffekfiv och slumpmässig vilket kan motverka den allmänna respekten för lagar och andra föreskrifter. Hovrätten anser där­för att det framlagda förslaget bör prövas i praktiken men att frågan bör tas upp på nytt om utvecklingen visar sig motivera en mera ingripande regle­ring.

Enligl rikspolisstyrelsens uppfattning skulle ett allmänt förbud mot att bära kniv pä allmän plats vara förenat med vissa problem. Kontrollen av efterlevnaden av etl sådant förbud skulle av allt atl döma vara förknippad med avsevärda svårigheter. Vidare kan inte uteslutas att det kan finnas elt legitimt behov hos någon att bära kniv på allmän plats. Den föreslagna möjligheten för polisen att, för att förhindra våldsbrott, i vissa situationer beslagta knivar och andra liknande föremål synes enligt styrelsen utgöra ett bättre instrument att komma till rätta med situationen.

BRA ställer sig bakom den bedömning som gjorts i promemorian att de positiva effekterna av ett förbud att bära knivar och andra vapen på allmän plats inte skulle väga upp de nackdelar det skulle föra med sig. Rådet tillstyrker i princip att man i stället väljer sådan mindre ingripande och mer riktad kontroll som den föreslagna förverkanderegeln representerar.

Enligt socialstyrelsens mening är den allmänpreventiva effekten av en allmän förbudslagsfiftning ringa. Den grupp, som man framför allt vill nå med sådant förbud skulle sannolikt påverkas föga samtidigt som viss osäkerhet skulle uppstå hos bl. a. vissa kategorier yrkesutövare och fritids-idkare, som rättmätigt bär knivar och liknande på sig i särskilda situa­tioner. Ett förbud skulle vidare, enligt socialstyrelsens mening, behöva förses med undantag och inskränkningar, något som medför svårigheter vid tillämpningen. Pä nu anförda principiella och praktiska skäl samt på grundval av vad härom framkommit i promemorian anser styrelsen ell förbud föga eftersträvansvärt.

Prop. 1982/83:89

,

32

Polisstyrelsen i Stockholms polisdistrikt menar att ett förbud att bära vapen, knivar och andra lillhyggen på allmän plats utan godtagbara skäl i första hand bör övervägas. Enligt styrelsen kan argument anföras bäde för och emot ett sådant allmänt förbud. Avgörande betydelse bör dock tillmä­tas polisens behov av att kunna företa kroppsvisitation på misstänkta personer, vilket ocksä förutsälter att fängelse införs i straffskalan för brottet.

Enligt länsstyrelsen i Västmanlands län skulle fördelen med införande av ett förbud förutom den allmänpreventiva effekten - vara att polisen med större tyngd kunde ingripa mot innehav av fariiga tillhyggen. Dessa motiv är, anför länsstyrelsen, i och för sig välgrundade. För polisens del kommer en viktig arbetsmiljöaspekt. Enligt länsstyrelsens mening måste emellertid krävas mycket starka skäl för att införa ett allmänt förbud av denna art. Det skulle medföra gränsdragningsproblem för polisen och osäkerhet bland allmänheten. Ett tänkbart alternativ till etl generellt för­bud vore enligt länsstyrelsen emellertid att begränsa förbudet till att avse endast ungdomar under 21 år, vilka i allmänhet utgör det klientel som deltar i gatukonfrontationer och liknande händelser. Ett annat tänkbart alternativ vore att knyta förbudet till sådana situationer där risken för våld är överhängande. Dessa alternativ skulle till slor del tillgodose såväl poli­sens intressen som de övriga myndigheters som är engagerade i brottspre-ventiv verksamhet.

Enligt Svenska kommunförbundet bör lagregler utformas på elt sådant sätt att de av allmänheten uppfattas som meningsfulla och inte onödigt inskränkande. Förbundet delar därför uppfattningen att ett förbud att bära kniv på allmän plats inte bör införas.

5   Lagtexten

Enligt rikspolisstyrelsens uppfattning är det av utomordentligt stor bety­delse alt reglerna utformas så att osäkerheten om när och under vilka omständigheter bestämmelserna kan tillämpas så långt möjligl elimineras. Delta är angeläget av flera skäl. Dels kan naturligtvis rättssäkerhets­aspekter anläggas på frägan, dels mäste de beslagtagna tillhyggena regel­mässigt bli föremål för förverkande. Om en praxis utbildas som innebär att de beslagtagna föremålen inle blir förverkade utan mäste återiämnas lill den frän vilken de beslagtagits, skulle med säkerhet effekten bli den motsatta i förhållande till vad som avses. En samordning med nu gällande lagstiftning mot innehav av vissa stiletter m. m. är enligt rikspolisstyrelsen ocksä angelägen.

Enligt RÅ ger lagtexten inte säker grund för slutsatsen atl frågan om förverkande skall bedömas med beaktande av de förhållanden som förelig­ger då domstolen tar ställning till frågan. Lagförslagels formulering ger.

Prop. 1982/83:89

33

anför RÅ, närmast uttryck för den meningen att domstolen skall avgöra förverkandefrågan främst med hänsynstagande till omständigheierna vid beslagslillfället. Enligl RÅ:s mening bör också sä vara fallet. Det bör vara den akuta faran för våldsbrott vid beslagslillfället som skall bedömas av domstolen.

Enligt Göta hovrätt bör lagtexten få följande lydelse:

Förverkande fär även i annat fall än som avses i 2 § ske av

1.

föremål, som på grund av sin särskilda beskaffenhet och omständig­heterna i övrigt kan befaras komma till brottslig användning,

2.

vapen, dolk eller annat föremål, som är särskill ägnat atl användas vid brott mot liv eller hälsa om de förhållanden under vilka föremålet har påträffats och övriga omständigheter ger anledning till antagande att det är påkallat till förebyggande av sådant brott.

Utformningen av den föreslagna förverkanderegeln är enligt BRÅ:s me­ning inte invändningsfri. Den lämnar onödigt slort utrymme för fritt skön vid tillämpningen. Av de exempel som lämnas i promemorian framgår ocksä atl det kan bli fråga om känsliga avvägningar. Skall man exempelvis vid en ishockeymatch beslagta tillhyggen endast från sådana som av kläd­sel eller annat kan förmodas tillhöra något beryktat supportergäng eller skall det gälla publiken i dess helhet?

Frän rättssäkerhetssynpunkt bör därför enligl BRÅ:s mening lagtexten stramas upp. Den föreslagna lagtexten torde innefatta sådant som flaskor med bensin, stålskodda kängor, pepparspray och gift. BRÅ ifrågasätter om inte förverkandemöjligheten begränsas till "knivar och andra tillhyggen" med hänsyn lill de situationer där förverkande i praktiken kan antas komma till stånd.

Socialstyrelsen framhåller fördelen med den exemplifiering av brotts­verktyg som gjorts i det föreslagna lagrummets andra mening. Exemplen är, enligt styrelsens uppfattning, lämpliga med hänsyn till bestämmelsens tillämpning inom specialstraffrällen, enär uppräknade föremål inle hänför sig till allvarligare brottslighet än som kan komma ifråga inom specialstraffrätten.

Enligt polisstyrelsen i Stockholms polisdistrikt bör den föreslagna lydel­sen av 36 kap. 3 § BrB ges en bättre språklig utformning.

Polisstyrelsen i Göteborgs polisdistrikt föreslår atl det i 36 kap. BrB skall införas en ny paragraf, 3 a § med följande lydelse:

"Kniv, annat vapen eller föremål, som kan användas vid brott mot liv eller hälsa, fär, när annat ej är särskilt föreskrivet, lill förebyggande av brott förklaras förverkat vid anträffande hos person som grips eller omhän­dertas av polisen.

Beslut om förverkande enligt denna paragraf meddelas av polismyn­dighet."

Prop. 1982/83:89

34

Eftersom dolk och andra föremål, när de används som tillbygge, oftast benämns vapen, synes enligt Föreningen Sveriges länspolischefer och Föreningen Sveriges polischefer ordet "dolk" som exempel på vapen, onödigt. Om vapen skall exemplifieras bör i stället del vanligare ordet "kniv" användas. Uttrycket "när annat ej är särskilt föreskrivet ..." bör vidare enligt polisföreningarna förtydligas med t.ex. "när annat ej är särskilt föreskrivet i vapenlagen eller i annan författning ...".

6   Tillämpningen

Enligt RÅ.s mening är det väsentiigl att en ny lagregel endast träffar de typiska situationer i vilka våldshandlingar kan förväntas samt att den är tillämplig utanför det för förberedelsebrott straffbelagda området.

Rikspolisstyrelsen anmärker att det i promemorian inte nämns någonting om en ny förverkanderegels tillämpning vid omhändertagande som polisen gör med stöd av reglerna i 3 § lagen om fillfälligl omhändertagande (LTO) då någon stör ordningen. Enligt rikspolisstyrelsen övergår inte sällan ord­ningsstörande handlingar till våldshandlingar.

Enligl rikspolisstyrelsens uppfattning är det avsevärt mera berättigat att utgå från en nära nog regelmässig tillämpning av en ny förverkanderegel i samband med polisiära ingripanden med stöd av 3 § LTO än vid omhän­dertaganden enligt lagen om tillfälligt omhändertagande av berusade perso­ner m.m. (LOB).

Rikspolisstyrelsen anser emellertid att även i samband med polisingri­panden med stöd av LTO eller LOB bör förutsättningarna för beslag av knivar och liknande tillhyggen prövas i likhet med vad som eljest skall ske.

RÅ ifrågasätter om två olika handläggningsformer kan anses påkallade för så principiellt likartade fall varom nu är fråga. En enhetlig ordning innebärande alt åklagaren får beslutanderätt i förverkandefrågan i samtliga de fall som omfattas av 36 kap. 3 § BrB i dess föreslagna lydelse bör enligt RÅ;s mening övervägas. Såväl aktuella föremåls relativt ringa värde som processekonomiska och rationella skäl talar härför. Ett sådant enklare förfaringssätt torde inte kunna anses äventyra rättssäkerheten eftersom beslagsfrågan alltid kan föras fill domstol.

Förslaget om i det närmaste generella förverkanden hos dem som grips enligt LOB framstår enligt BRÅ som väl långt gående. Att det finns ett samband mellan alkohol och våldsbrott betyder ju inte att alla som är berusade är våldsbenägna. Man kan enligt BRÅ utan större svårigheter tänka sig situationer där tillämpningen av en sädan regel skulle framstå som oskälig. Därför kan kravet på samband mellan den gripnes beteende och hans utrustning inte efterges helt vid ingripande enligt LOB.

BRÅ framhåller vidare att det är svårt att bedöma vilka brottsförebyg­gande effekter den föreslagna lagändringen kommer att få. Ett skäl är att

Prop. 1982/83:89

35

många av de våldsbrott som förövas med kniv eller liknande vapen äger rum i bostäder eller på annat privat område och ofta utan atl gärningsman­nen i förväg burit vapnet pä sig. Beträffande brott av denna typ finns även ett betydande mörktal av fall som aldrig kommer till rättsväsendels känne­dom. Det är även lätt för den som har berövats en kniv eller ett annat fillhygge att snabbt förse sig med ett nytt. Man kan inte utan vidare räkna med enkla och automatiska samband mellan brottsnivå och åtgärder av detta slag.

Enligt länsstyrelsen i Västmanlands län måste fillämpningen av de nya reglerna noga uppmärksammas. Om erfarenheterna vid uppföljningen vi­sar alt de inte är tillräckligt ändamålsenliga bör frågan om en mera ingri­pande lagstiftning tas upp till prövning. Därvid bör enligt länsstyrelsens mening nägon form av begränsat förbud övervägas.

Svenska polisförbundet ser det som angeläget att motiven för tillämp­ningen av en ny förverkanderegel görs klarare och mer distinkta än vad som framgår av promemorian. Det vore enligt förbundets mening högst otillfredsställande om brister i detta avseende skulle leda till en situation där beslagtagna föremål ej blir förverkade utan måste återlämnas till den från vilken de beslagtagits.

Enligt Föreningen Sveriges statsåklagares mening kan det befaras atl förslaget får endast en marginell effekt på omfattningen av våldsbrott. Praktiska tillämpningsproblem kan enligl föreningen uppstå, eftersom reg­lerna för husrannsakan och kroppsvisitation inte ändras. Föreningen pekar på de ofta förekommande fallen med ungdomars bilresor till olika fest­platser i landet under särskilt attraktiva helger. I bilarna färdas åtskilliga personer, varav en del är berusade. Svårigheter kan uppstå för enskilda polismän pä fältet att bedöma om förulsällningar för beslag föreligger. En utvidgad möjlighet till kroppsvisitation kanske i elt sådant fall kan vara sakligt grundat. Enligt föreningen bör utvecklingen följas uppmärksamt.

Enligt Föreningen Sveriges länspolischefer och Föreningen Sveriges polischefer är det av största vikl att polisen i situationer då våldsamheter kan förväntas t.ex. i samband med danstillställningar utomhus och idrottsevenemang - har befogenhet att i förebyggande syfte beslagta va­pen från presumtiva våldsmän. Genom atl polisen i dessa situationer inte får företa kroppsvisitation enligt 28 kap. RB om inte anledning förekom­mer att brott förövats, kan polisen enbart ingripa dä vapnen bäres synliga. För att den nya förverkanderegeln skall fä reell betydelse för den brotts­förebyggande verksamheten bör den enligt polischefsföreningarna kom­pletteras med en regel som ger polisen rätt alt kroppsvisitera en person, när skälig misstanke föreligger om att han innehar vapen som kan tas i beslag. En regel om rätt alt företa kroppsvisitation bör enligl föreningarna tas in i polislagen. Polisen bör få rätt atl kroppsvisitera en person som misstänks inneha vapen eller tillhygge om det är påkallat för att förebygga brott. En sådan regel kan anför föreningarna - knappast anses mer

Prop. 1982/83:89

36

ingripande än regeln i 28 kap. 11 § RB om kroppsvisitation av en person som är skäligen misstänkt för brolt.

Enligt SL bör man i syfte att så klart som möjligl ange förutsättningarna för polisens rätt alt ingripa i lagmotiven ge klara exempel på vad som typiskt sett avses med "förhållanden under vilka föremålet har påträffats" och "övriga omständigheter". SL anser sålunda alt någons öppna före­teende av livsfarligt vapen i sådant "slutet" utrymme som t.ex. en buss eller en lågvagn typiskt sett skall utgöra grund för ingripande med stöd av den föreslagna lagen, naturligtvis dock med den självklara begränsningen att t.ex. seriösa jägare och idrottsutövare av olika slag inte skall drabbas av ingripanden vid färd med sina vapen och redskap pä allmänna kommu­nikationsmedel.

7    Förfarandet

Göta hovrätt anför att den föreslagna brotlsbalksbeslämmelsen är myc­ket vagt utformad och att det därför är angeläget att frägan om förverkande kommer att prövas av domstol. Hovrätten kan dock med tvekan ansluta sig till atl åklagaren i de föreslagna fallen får pröva frågan om förverkande.

Polisstyrelsen i Göteborgs polisdistrikt anser att elt omhändertagande av de aktuella föremålen kan stödjas på 2 § polisinstmktionen (1972:511). Enligt polisstyrelsen finns det ett stort behov av specifika regler om beslag och förverkande. En riktlinje bör enligt polisstyrelsen vara att förfarandet blir så enkelt och obyråkratiskt som möjligt utan att därför rimliga rätts­säkerhetskrav eftersatts. För alt kunna bryta den oönskade tendensen atl beväpna sig vid vistelse pä allmän plats bör reglerna leda lill all stick-, hugg-, slag- eller kastvapen, som anträffas hos personer som grips eller omhändertas av polisen, regelmässigt förverkas. Rättssäkerhetsintresset i dessa fall synes enligt polisstyrelsen inte vara särskilt framträdande efter­som föremålen regelmässigt synes sakna affektionsvärde och endast ha elt ringa ekonomiskt värde. Enligl polisstyrelsen bör polisman få ta dessa vapen i beslag och polismyndighet besluta om förverkande. Anledning synes ej föreligga att belasta åklagarmyndigheter och domstolar med dyli­ka enkla rutinärenden.

Enligt polisstyrelsen i Stockholms polisdistrikt är det från praktisk syn­punkt angeläget att reglerna för beslag och förverkande blir enhälliga. Åklagare bör därför i samtliga fall kunna avgöra frågan om förverkande.

Föreningen Sveriges åklagare delar i princip uppfattningen att det enk­lare förverkandeförfarandet enligt lagen om förverkande av alkoholhaltiga drycker inte passar i alla fall, dä förverkande enligt förslaget blir möjligt. Föreningen anser emellertid att den föreslagna lydelsen av 4 § i nämnda lag fält en alltför snäv utformning. Ordningsstörande uppträdande på allmän plats, utom- eller inomhus, torde lika ofta som omhändertagande av beru-

Prop. 1982/83:89

37

sade ge grundad anledning till förverkande. Dessa fall, då omhänderta­gande sker med stöd av 3 § LTO torde enligt föreningens mening ur bedömningssynpunkt inte vara mera komplicerade än då fråga är om omhändertagande av berusade personer. Föreningen föreslår därför att del enklare förverkandeförfarandet blir fillämpligt även i sådana fall.

Föreningen Sveriges länspoUschefer och Föreningen Sveriges polis­chefer anser också att det ur rättssäkerhetssynpunkt inte torde möta några hinder att låta åklagare avgöra frågan om förverkande i samtliga fall. Det skulle också innebära en rationellare och mer ekonomisk hantering av dessa ärenden.

Enligt Svenska polisförbundet är det angeläget med en samordning av förverkandeinstituten i de sammanhang som här är aktuella. Ur polisiär synpunkt har man nått den mindre önskvärda effekten att stödet för polismännens åtgärder kommer att bli beroende av vilket slag av beslagta­get föremål det gäller trots att syftet med åtgärden i samtliga fall är detsamma, nämligen att förebygga brott. En samordning är därför angelä­gen i syfte att undanröja tveksamheter i hanteringen av hithörande frågor. Enligt förbundet bör det övervägas huruvida det i en kommande polislag kan utformas ett regelverk som reglerar polismännens rätt och skyldighe­ter att vidta de åtgärder som här är aktuella.

Prop. 1982/83:89

38

BUaga3

De remitterade lagförslagen

1    Förslag till

Lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrivs att 36 kap. 3 § brottsbalken skall ha nedan an­givna lydelse.

Nuvarande lydelse

Förestagen lydelse

36 kap.

3 &margin-right:0cm;margin-bottom:0cm; margin-left:10.0pt;margin-bottom:.0001pt'>

Föremål, som på grund av sin

Förverkande fär även i annat fall

särskilda beskaffenhet och omstän-     än som avses i 2 § beslutas ifråga digheterna   i   övrigt   kan   befaras     om

komma  till  brottslig  användning,

/. föremål, som pä grund av sin

må förklaras förverkat även i annat     särskilda beskaffenhet och omstän-

faU än som avses 12 §.

digheterna   i   övrigt   kan   befaras

komma till brottslig användning,

2. andra föremål, som är ägnade att användas som vapen vid brott mol liv eller hälsa och som har på­träffats under förhållanden som tillsammans med övriga omstän­digheter har gett anledning att be­fara att de skutte komma till sådan användning.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1983.

2   Förslag till

Lag om förfarandet vid beslag och förverkande av vissa farliga föremål

Härigenom föreskrivs följande.

1

§ Har ett föremål som är ägnat alt användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa tagits i beslag och uppkommer fräga om förverkande av föremålet enligt 36 kap. 3 § brottsbalken, får frågan prövas av åklagaren, om föremålets värde uppskattas till mindre än femhundra kronor.

2

§ I fall som avses i 1 § skall, med avvikelse från vad som i allmänhet är föreskrivet, gälla följande.

' Senaste lydelse 1968: 165.

Prop. 1982/83:89

39

1.

Beslut om förverkande skall meddelas skriftligen.

2.

Den från vilken beslaget har skelt fär hos åklagaren anmäla missnöje med beslutet inom en månad från del han fick del av det.

3.

Anmäls missnöje skall åklagaren, om beslaget inle hävs, väcka talan om föremålets förverkande. Har detta inle skett inom en månad från del anmälan har inkommit till åklagaren, skall beslaget gä åter.

Denna.lag träder i kraft den 1 juli 1983.

Prop. 1982/83:89

40

Innehåll

Sid.

Propositionen  .................................................................. 

.... 

1

Propositionens huvudsakliga innehåll   ............................ 

1

Förslag till lag om ändring i brottsbalken   ........................ 

2

Förslag till lag om förfarandet vid förverkande av vissa farliga föremål

2

Utdrag av regeringsprotokoll den 16 december 1982

1

Inledning ...................................................................... 

3

2

Bakgrund   ................................................................... 

.... 

3

3

Gällande rätt    ............................................................. 

5

3.1

Allmänt   ................................................................. 

5

3.2

Brottsbalken   .......................................    .............. 

5

3.3

Rättegångsbalken  ................................................. 

.... 

6

3.4

Praxis   ................................................................... 

.... 

6

3.5

Stilettförordningen ................................................. 

.... 

7

4

Uttalanden i riksdagen om knivförbud m.m................... 

7

5

Projektgrupp inom rikspolisstyrelsen   ......................... 

.... 

8

6

Promemorieförslaget    ................................................. 

.. 

10

7

Föredragandens överväganden  .................................. 

12

7.1

Allmänt   ................................................................. 

.. 

12

7.2

Knivförbud?   .......................................................... 

.. 

12

7.3

Allmänt om en ny reglering   ................................... 

13

7.4

Vilka föremål skall kunna förklaras förverkade?   .... 

13

7.5

Övriga förutsättningar för förverkande   ................. 

15

7.6

Förhållandet till andra bestämmelser  .................... 

17

7.7

Kroppsvisitation    ................................................... 

.. 

19

7.8

Förfarandet   .......................................................... 

.. 

20

8

Upprättade lagförslag  ................................................. 

.. 

22

9

Hemställan   ................................................................. 

.. 

22

10 Beslut   ........................................................................ 

.. 

22

Utdrag av lagrådets protokoll den 4 januari 1983   ......... 

.. 

23

Utdrag av regeringsprotokoll den 20 januari 1983   ........ 

.. 

25

Bilaga 1 Lagförslag i departementspromemorian (Ds Ju 1982:5) Förverkande av knivar m. m. till förebyggande av vålds­brott.

Bilaga 2 Sammanslällning av remissyttranden över departe­mentspromemorian .

BUaga 3       De remitterade lagförslagen

Norstedts Tryckeri, Stockholm 1983