Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1982/83:23

Regeringens proposition

1982/83:23

om utbildning i räddningstjänst;

beslutad den 9 september 1982.

Regeringen föreslår riksdagen att anta det förslag som har tagits upp i bifogade utdrag av regeringsprotokoll.

På regeringens vägnar

THORBJÖRN[REDACTED_EFTERNAMN]

KARL BOO

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås en ny utbildning i räddningstjänst för personal inom brandförsvaret. Förslaget innebär att den grundläggande utbildningen i räddningstjänst förläggs till gymnasieskolan. Deltidsbrandmännen utbildas inom kommunal vuxenutbildning, komvux. Utbildningen tiU brandingenjör samt viss vidareutbildning av brandmästare förläggs till högskolan. Övrig utbildning av befäl inom räddningstjänsten förläggs till statens brandnämnd. Utbildningen vid brandnämnden föreslås så snart som möjligt samordnas med civilförsvarets utbildning. Den nya utbildningen i räddningstjänst föreslås starta hösten 1983.

1 Riksdagen 1982/83. 1 saml. Nr 23

Prop. 1982/83:23

2

Utdrag

KOMMUNDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1982-09-09

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Boo, EUasson,[REDACTED_EFTERNAMN], TUlander,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet Boo

Proposition om utbildning i räddningstjänst

1 Inledning

Den nuvarande brandlagen (1974:80, ändrad senast 1980:427) trädde i kraft den 1 juli 1974. Genom denna lag utvidgades kommunernas ansvars­område och därmed brandstyrkans uppgifter till atl gälla allmän räddnings­tjänst och inte som tidigare enbart släckning av brand. I den proposition (prop. 1973:185) som låg till grund för riksdagens beslul om brandlagen framhöll chefen för dåvarande civildepartementet att behovet av utbildning för oUka personalgrupper inom den lokala räddningstjänstorganisationen kommer att öka i och med atl kommunernas verksamhet för räddningstjänst vidgas till att omfatta också andra former av räddningstjänst än brandsläck­ning. Departementschefen ansåg att en översyn av brandförsvarsutbildning­en var väl motiverad från både effektivitets- och arbetarskyddssynpunkt.

I oktober 1973 bemyndigade regeringen chefen för dåvarande civildepar­tementet att tillkaUa högst tre sakkunniga med uppgift att verkställa översyn av brandförsvarsutbildningen m. m. De sakkunniga' avgav i juni 1979 betänkandet (Ds Kn 1979:5) Brandförsvarsutbildningen. I betänkandet föreslogs en kraftig förbättring av den av statens brandnämnd bedrivna utbildningen av hel- och deltidsanställd brandpersonal samt personal inom sotningsväsendet. I stort sett innebar förslagel en fördubblad utbildningstid för brandpersonalen och för personalen inom sotningsväsendet. Därigenom beräknades de stafliga utbildningskostnaderna stiga från ca 5,7 milj. kr. till

' Fastighetschefen Sture[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, riksdagsledamoten Allan[REDACTED_EFTERNAMN] och brandmästaren Arne[REDACTED_EFTERNAMN].

Propi 1982/83:23

3

drygt 30 milj. kr. om året räknat i 1978 års penningvärde. Härutöver beräknades kommunernas kostnader för löner, resor och traktamenten öka betydligt. Förslagets genomförande krävde statliga investeringar om drygt 170 milj. kr.

Betänkandet angående brandförsvarsutbildningen remissbehandlades. Vad gäller utbildningens omfattning och innehåll var remissutfallet nästan odelat positivt. Många remissinstanser betecknade den föreslagna omfatt­ningen av utbildningen som ett minimum. De relativt fåtaliga invändningar som fördes fram i fråga om utbildningens innehåll gällde tämligen detaljbetonade frågor. I fråga om utbildningens organisation var remissut­fallet mera blandat. Flera remissinstanser, bl. a. skolöverstyrelsen. Lands­tingsförbundet och Svenska kommunförbundet, uttalade tvekan inför de höga kostnaderna och föreslog atl möjligheterna till en samordning med del allmänna skol- och högskoleväsendet skulle undersökas. Civilförsvarsstyrel­sen förordade en samordning med dess verksamhet. Enligt dessa remissin­stanser skulle därigenom betydande samordningsvinster kunna göras.

I december 1980 tillsattes en arbetsgrupp' inom regeringskansliet med uppgift att skyndsamt överarbeta de sakkunnigas förslag angående brand­försvarsutbildningen m.m. Inom ramen för sitt arbete skulle arbetsgruppen även överväga vissa skrivelser till regeringen med synpunkter på brandför svarsutbildningen som hade kommit in från statens brandnämnd. Svenska kommunförbundet saml brandchefen i Motala och Vadstena kommuner. Arbetsgruppen skulle i erforderlig utsträckning samråda med berörda myndigheter och organisationer.

Arbetsgruppen avlämnade i december 1981 promemorian (Ds Kn 1981:24) Utbildning i räddningstjänst m.m. Departementspromemorian bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 1.

Departementspromemorian har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanser och en sammanställning av deras yttranden bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 2. .

2 Föredragandens överväganden 2.1 Reformen som helhet

2.1.1 Nuvarande utbildning

I 1974 års brandlag (1974:80, ändrad senast 1980:427) förstås med räddningstjänst - under vissa fömtsättningar - verksamhet som syftar till atl vid brand, oljeulflöde, ras, översvämning eller annat nödläge avvärja eller

' Rättschefen Harald Rangnitt och hovrättsassessorn Ulf Bjurman, kommundeparte­mentet, kanslirådet Gösta Terstad, försvarsdepartementet, departementssekreterar­na Göran[REDACTED_EFTERNAMN] och Ingemar Skogö, budgetdepartementet samt departementsse­kreterarna Hans[REDACTED_EFTERNAMN] och Margareta Vingedal, utbildningsdepartementet.

Prop. 1982/83:23

4

begränsa skada på människor eller egendom eller i miljön. Enligl 2 § brandlagen skall varje kommun svara för räddningstjänst och för förebyg­gande åtgärder mot brand i kommunen. För dessa uppgifter skall kommunen hålla ett brandförsvar som tillfredsställer skäliga anspråk på effektivitet. För varje kommun skaU vidare enUgt 1 § brandsladgan (1962:91, ändrad senast 1980:919) finnas en brandordning som tar upp de bestämmelser som utöver bestämmelserna i brandlagen och brandstadgan behövs för att reglera brandförsvarets verksamhet i kommunen. I brandordningen skaU bl. a. tas in uppgifter om brandstyrkans organisation och om den kompetens som fordras för kommunens brandbefäl. Den utbildning och kompetens som krävs för brandpersonalen i kommunerna blir beroende av de särskilda förhållandena i varje kommun.

Statens brandnämnd har enligt sin instruktion (1974:408, ändrad senast 1982:137) till uppgift att i anslutning till brandstadgans kompetensföreskrif­ter meddela utbildning för brandpersonal och skorstensfejare. Denna utbildning sker i dag tiU största delen centralt för hela landet vid statens brandnämnds utbildningsenhet i Solna. Vissa praktiska moment av utbild­ningen äger mm i anslutning till civilförsvarsstyrelsens utbildnings- och övningsanläggning i Rosersberg. En del kurser genomförs dessutom regionalt. Brandnämndens utbildning har vad gäller omfattning och inrikt­ning i stort sett varit oförändrad sedan 1960-talet.

Utbildningen av brandpersonal meddelas bl. a. i brandingenjörsklassen, som omfattar 85 utbildningsveckor indelade i fyra skeden. Den teoretiska undervisningen meddelas vid brandnämndens utbildningsenhet under ske­de 2 (en vårtermin) och skede 4 (ett läsår). Övriga skeden av utbildningen avser grundläggande brandmannautbildning och praktisk befälsutbildning vid kommunal brandkår. Härutöver anordnas vid utbildningsenheten. brandmästarklassen omfattande 21 undervisningsveckor, brandförmansklas-sen omfattande 12 undervisningsveckor, brandmannaklassen omfattande 8 undervisningsveckor och brandbefälskurs A omfattande 11 undervisnings­veckor. Brandbefäbkurserna B och C omfattande 1 resp. 4 undervisnings­veckor anordnas i form av regionala kurser.

Utöver den nu nämnda kompetensutbildningen bedrivs en regelbunden övningsverksamhet inom de kommunala brandförsvaren. Vid sidan härav bedrivs också bl. a. genom Svenska kommunförbundets länsavdelningar en omfattande regional gmnd- och fortbildning av brandförsvarets personal.

För skorstensfejare meddelas utbildning vid brandnämndens utbildnings­enhet i mästarklassen omfattande 10 undervisningsveckor och i gesällklassen omfattande 8 undervisningsveckor.

Prop.  1982/83:23

5

2.7.2 Arbetsgruppens förslag

Arbetsgruppens förslag till ändrad utbildning i räddningstjänst m. m. har inriktats på att samordna utbildningen med annan utbUdning i samhället. Arbetsgruppen har haft som målsättning att anpassa reformen till de allmänna ekonomiska riktlinjer som enligt statsmakternas beslut gäller för allt reformarbete. Vid genomförandet av reformen har utgångspunkten varit att utnyttja befintliga utbildningsresurser genom att i möjligaste mån organisera de nya utbildningarna inom ramen för gymnasieskolan och högskolan.

Arbetsgruppens förslag innebär att en ettårig högre specialkurs anordnas i gymnasieskolan som gmndläggande utbildning för heltidsanställda brand-mån. Denna utbildning, liksom övrig räddningstjänstutbildning, föreslås bli i hög grad praktiskt inriktad. Den ettåriga specialkursen skall enligt prome­morieförslaget även innehålla ett betydande inslag av utbildning i akutsjuk­vård.

För de deltidsanställda brandmännen, som utgör ca 60 % av personalen vid landets brandförsvar, föreslår arbetsgmppen en utbildning som inte bör understiga 120 undervisningstimmar (tre veckor) inom den kommunala vuxenutbildningens (komvux) ram. Denna utbildning avses komplettera den kortare introduktionsutbildning som genomförs vid resp. brandförsvar eller regionalt i regi av kommunförbundets länsavdelningar.

Personalen inom räddningstjänsten bör enUgt promemorieförslaget erbju­das kurser, både för att uppnå en högre behörighet (vidareutbildning) och iför att bibehålla och fördjupa kunskaperna (fortbildning). Arbetsgmppen föreslår en särskild utryckningsledarutbildning för allt blivande befäl - heltid såväl som deltid. Utbildningen föreslås omfatta 6 veckor med statens brandnämnd som huvudman. För de brandmän som skall utföra arbetsupp­gifter inom det förebyggande brandförsvaret föreslås en grundläggande kurs om 3 veckor, Förebyggande I, med statens brandnämnd som huvudman. Arbetsgmppen ser brandmästarutbildningen som ett led i en naturUg vidareutbildning. Denna koncentreras på brandmästamas roll som högre utryckningsbefäl och föreslås omfatta 14 veckor med statens brandnämnd som huvudman. Brandmästare som önskar få befattning som brandchef eller vice brandchef skall enligt förslaget genomgå två kurser, Förebyggande 

II 

och Förvaltningskunskap. Kurserna bör enligt arbetsgruppen omfatta vardera ca 10 veckor och anordnas som högskoleutbildning. Förutom vidareutbildningen föreslår arbetsgmppen att statens brandnämnd skall anordna fortbildningskurser. Dessa kurser skall enligt förslaget genomföras regionalt eller lokalt. Genom att koncentreras på att ge de kompletterande kunskaper som behövs med hänsyn till den tekniska utvecklingen inom resp. område skall kurserna utgöra ett komplement tiU vidareutbildningen.

Vad gäller brandingenjörsutbildningen föreslår arbetsgruppen att en allmän utbildningslinje, brandingenjörslinjen, inrättas i högskolan. Utbild-

Prop.  1982/83:23

6

ningen bör enligt förslaget omfatta två läsår. De praktiska momenten av utbildningen förutsätts bli tillgodosedda genom atl en del av utbildningen förläggs till kommunala brandförsvar och civilförsvarets anläggningar.

Arbetsgruppen föreslår atl den grundläggande yrkesutbildningen för skorstensfejare genomförs som gymnasial lärlingsutbildning. Enligt prome­morieförslaget bör också en särskild utbildning av tekniker inom sotnings­väsendet införas för alt underlätta genomströmningen inom yrket och förhindra kostsam överutbildning av skorstensfejare. Teknikerutbildningen föreslås omfatta 6 veckor med statens brandnämnd som huvudman. För skorstensfejarmästarna anser arbetsgruppen all utbildningsbehovet kan tillgodoses inom ramen för den tvååriga driftteknikerutbildningen inom högskolan. Arbetsgruppen föreslår vidare att fortbildningskurser för tek­niker och skorstensfejarmästare anordnas av statens brandnämnd.

Arbetsgruppen beräknar att statens utbildningskostnader både för rädd­ningstjänsten och sotningsväsendet kommer atl bli i slort selt oförändrade, ca 10 milj. kr. om året i 1981 års kostnadsläge, när den nya utbildningen är helt genomförd. De årliga kommunala kostnaderna beräknas också bU oförändrade, ca 26 milj. kr. i 1981 års penningvärde. Härutöver beräknas vissa övergångskostnader. Arbetsgruppen har beräknat dessa för statens del tUl ca 3 milj. kr. för vardera av budgetåren 1983/84 och 1984/85. De kommunala kostnaderna under motsvarande tid beräknas till ca 8 milj. kr. om året. För universitets- och högskoleämbetets del fordras särskilda genomförandemedel om 900 000 kr. Ämbetet behöver också 150 000 kr. för planering av den nya högskoleutbildningen. Enligt arbelsgmppens förslag skall utbildningen kunna påbörjas hösten 1983.

2.1.3 Remissinstanserna

De flesta remissinslanserna framhåller behovet av en moderniserad räddningstjänstutbildning och anser att arbetsgruppens förslag är ett steg i riktning att förverkliga detta behov. Från flera håll uttalas tillfredsställelse med att räddningstjänstutbildningen genom förslaget kan samordnas med annan befintlig utbildning i gymnasieskolan och vid högskolan. Bl. a. civilförsvarsstyrelsen framhåller att en ökad integration mellan räddnings­tjänstutbildning för freds- och krigsändamål bör eftersträvas, inle enbart ur rent samhällsekonomisk synvinkel utan även för att brandförsvars- och civilförsvarsutbildning bör kunna göra ömsesidiga effektivitetsvinster genom ett gemensamt resursutnyttjande. Från något håll anförs att förslaget till utbildning bäddar för ett bredare rekryteringsunderlag och ger ungdomarna goda möjligheter att via sidospår nå fram till en anställning inom brandförsvaret. Från andra håll påpekas att arbetsgruppen har lyckats lägga fram ett förslag som väsentiigl ökar baskunskaperna inom allmän räddnings­tjänst och sotning till samma kostnad som nuvarande utbildning.

Prop. 1982/83:23

7

I fråga om den grundläggande utbildningen av heltidsanställda brandmän är remissutfallet splittrat. Omkring hälften av remissinstanserna tillslyrker i princip förslagel medan andra anför kritiska synpunkter på oUka delar av förslaget. Från bl. a. statens brandnämnd. Svenska kommunförbundet (majoriteten) och Brandmännens riksförbund uttrycks farhågor för att den föreslagna utbildningsvägen kommer atl minska brandförsvarets nuvarande möjligheter att rekrytera brandmän med lämplig yrkesutbildning och yrkeserfarenhet. Brandnämnden anför bl. a. att en ärtonäring knappast är mogen för denna utbildning. Han saknar i regel arbetslivserfarenhet och har efter avslutad utbildning att fullgöra militärtjänst. Då den blivande brandmannens fysiska och psykiska status vanligen är sådan alt han uttas till militär befäls- eller specialutbildning får man enligt brandnämnden räkna med att han först efter ca två år efter genomgången brandmannautbildning kan söka tjänst som brandman. Erfarenheten visar enligt brandnämnden atl något års uppehåll mellan brandmannautbildning och inträde i aktiv tjänst medför behov av en omfattande repetition av grundutbildningen. Även majoriteten av Svenska kommunförbundets styrelse framför liknande synpunkter. I en reservation till kommunförbundets yttrande anför minori­teten atl man stöder det i departementspromemorian presenterade förslaget till en ettårig högre specialkurs i gymnasieskolan. En breddad utbildning i gymnasieskolan ökar enligl minoriteten förutsättningarna för kvinnor alt genomgå grundläggande räddningstjänstutbildning.

Flertalet instanser ställer sig bakom förslaget till grundläggande utbildning för deltidsanställda brandmän och anser den föreslagna nivåhöjningen jämfört med dagens utbildning vara mycket positiv. Beträffande vidare- och fortbildningen tillslyrker de flesta remissinstanserna förslaget och framhåller särskilt fördelarna med atl den framlida utbildningen kommer alt bilda etl helt utbildningssystem.

En klar majoritet av remissinstanserna är positiva till arbetsgruppens förslag till ny brandingenjörsutbildning. Man framhåller särskill det positiva som nivåhöjningen av den föreslagna utbildningen innebär, bl. a. för att brandförsvaret i framtiden skall kunna följa med i den tekniska ulveckUngen. Flera av instanserna, däribland Svenska kommunförbundet, anser dock att utbildningen bör förlängas med etl läsår för alt bli fullt jämförbar med andra ingenjörsutbildningar vid högskolan.

För solningsväsendets vidkommande delar de flesta remissinstanserna arbetsgruppens uppfattning atl del föreligger ett ökat behov av yrkeskunskap för skorstensfejarkåren, beroende på en ökning av kvalificerade arbetsupp­gifter inom energiområdet. Förslagen till ny teknikerulbildning och utbild­ning av skorstensfejarmästare tillstyrks av flera instanser. Däremot ställer man sig betydligt tveksammare till den föreslagna gymnasiala lärUngsutbild-ningen för skorstensfejare. Förslaget avstyrks i denna del bl. a. av Sveriges skorstensfejaremästares  riksförbund   (SSR)   och   Svenska   brandbefälets

Prop. 1982/83:23

8

riksförbund. Svenska kommunförbundet (majoriteten) ansluter sig i denna del till det yttrande som har avgetts av SSR.

Från flera håU, bl. a. från statens brandnämnd. Svenska kommunförbun­det. Svenska brandbefälets riksförbund och Brandmännens riksförbund har uttryckts tveksamhet inför att den framtida räddningstjänstutbildningen kommer att vara uppdelad på olika huvudmän. Beträffande de framtida kostnaderna för utbildningen ifrågasätter några remissinstanser om de statliga och kommunala kostnaderna verkligen kommer att minska om de föreslagna förändringarna genomförs. Några remissinstanser anser att förslaget kan komma att innebära ökade kostnader.

Ett fåtal remissinstanser har helt eller till största delen avstyrkt förslaget till förmån för det förslag till centralt anordnad utbildning som lades fram år 1979 i betänkandet Brandförsvarsutbildningen. Till dessa instanser hör Svenska kommunförbundet (majoriteten), LO, Svenska kommunalarbeta­reförbundet och Svenska skorstensfejaremästarnas riksförbund. Några instanser, däribland statskontoret, har påtalat att det skulle vara värdefullt om den nya räddningstjänstutbildningen kunde genomföras samtidigt med andra aktuella förändringar på räddningstjänstens område.

2.1.4 Överväganden

En modernisering av utbildningen i räddningstjänst har länge ansetts vara en angelägen fråga. Såväl tillkomsten av 1974 års brandlag med dess utvidgning av kommunernas ansvar för-räddningstjänsten som den fortgå­ende SamhällsutveckUngen ställer stora krav på brandpersonalens kunnande. Brandförsvarets personal kan ställas inför betydligt mera komplicerade och allvarliga problem än för bara några år sedan. Ingripanden vid explosions­artade bränder, svåra trafikolyckor och utflöden av kemikalier eller andra skadliga ämnen ställer stora krav på personalen. Bekämpningsmaterielen har blivit effektivare men samtidigt också tekniskt mera komplicerad. Dessa förhållanden måste påverka utbildningen, såväl dess omfattning som dess innehåll. Räddningstjänstutbildningen har emellertid i stort sett varit oförändrad sedan 1960-talet.

Redan i den proposition (prop. 1973:185) som låg till grund för 1974 års brandlag fömtskickades behovet av en förbättrad och moderniserad utbildning för räddningstjänstens personal. Detta behov har också under­stmkits i flera skrivelser till regeringen från berörda myndigheter och organisationer. I likhet med en i princip enig remissopinion anser jag det angeläget med en snar förbättring av utbildningen. Vad frågan närmast gäller är hur denna förbättrade utbUdning skaU kunna åstadkommas.

Ett omfattande utredningsarbete har pågått sedan år 1974. Av regeringen tillsatta sakkunniga för översyn av brandförsvarsutbildningen m. m. lade år 1979 fram betänkandet Brandförsvarsutbildningen. Förslaget innebar en

Prop. 1982/83:23

9

förlängd utbildning med kraftigt ökade inslag av praktiska moment. Det

medförde betydande kostnadsökningar för staten och kommunerna. Genom

remissbehandling av förslaget tillfördes utredningsmaterialet värdefulla

synpunkter. Med hänsyn till att flera tunga remissinslanser anförde kritik

mot framför allt de väntade kostnadsökningarna ansåg jag det nödvändigt att

utredningsförslaget överarbetades. Överarbetningen av förslaget till ny

räddningstjänstutbildning har nu företagits av en arbetsgrupp inom rege-

ringskansUet. Arbetsgruppens förslag till utbildning i räddningstjänst m. m.

innebär bl. a. att den grundläggande utbildningen inordnas som en högre

specialkurs i gymnasieskolan och att brandingenjörsutbildningen inordnas i

högskolan.

,

Vid bedömande av hur den framlida utbildningen bör utformas måste lUl en början beaktas de allmänna ekonomiska riktUnjer som gäller för aUl reformarbete. Reformer måste enligt statsmakternas beslut ske genom omprioriteringar inom ramen för gjorda åtaganden. Enligt min uppfattning måste därför kostnaderna för den moderniserade räddningsljänstutbildning-en i största möjUga utsträckning ligga inom befintiiga kostnadsramar. Det finns ingen anledning att anta att inordnandet av räddningstjänslutbildning-en inom högskolan och gymnasieskolan kommer att ställa krav på ökade anslagsramar i framtiden. För alt kunna genomföra en utbildningsreform på detta område och samtidigt uppfylla dessa förutsättningar måste man i betydande utsträckning utnyttja befintliga utbildningsresurser och samordna utbildningen med annan utbildning i samhället. Enligt min mening bör strävandena också vara att i möjligaste mån decentralisera utbildningen. I dessa hänseenden har det av arbetsgruppen presenterade förslagel avsevärda förtjänster.

Arbelsgmppens förslag att anordna brandingenjörsutbildningen som högskoleutbildning har mottagils positivt av en klar majoritet av remissin­stanserna. Beträffande den av arbetsgruppen föreslagna fort- och vidareut­bildningen vid statens brandnämnd har de remissinstanser som yttrat sig över denna del av förslaget i princip ställt sig bakom att utbildningen organiseras på det sätt som arbetsgruppen har föreslagit. Likaså anser en i slort enig remissopinion att förslaget till förbättrad utbildning av deUidsanställda _ brandmän fyller ett sedan länge eftersatt behov. Även jag anser att promemorieförslaget i dessa delar kan ligga till grund för en utbildningsre­form. Jag återkommer till de synpunkter på mera detaljbetonade frågor som har framkommit under remissbehandlingen.

Kritiken från remissinstanserna mol den i departementspromemorian föreslagna räddningstjänstutbildningen har främst inriktats på anordnandet av grundutbildningen för heltidsanställda brandmän inom ramen för gymnasieskolan. Bl. a. befarar man atl brandförsvarets möjligheter atl rekrytera brandmän med lämplig yrkesutbildning och yrkeserfarenhet kommer atl minska.

Prop. 1982/83:23

10

Arbetsgruppens förslag till utbildning av heltidsanställda brandmän innebär i jämförelse med nuläget onekUgen vissa förändringar då det gäller rekryteringen av personal till de kommunala brandförsvaren. Säkerligen kommer den som söker tjänst som brandman i regel atl vara yngre än nu och inte ha Uka lång yrkeserfarenhet inom något praktiskt yrke. Samtidigt måste beaktas atl de sökande med arbetsgruppens utbildningsförslag har en grundlig och på räddningstjänstens problem särskilt inriktad utbildning bakom sig redan när de rekryteras till brandförsvaren. Om denna utbildning, såsom arbetsgruppen föreslår, bygger på en tvåårig gymnasieutbildning och ges en lillräckligt klar praktisk inriktning möter man de önskemål som har framförts av en del remissinstanser om att personer med praktisk läggning måste kunna rekryteras lill brandförsvaren.

I sammanhanget vill jag betona att etl förslag till reformerad räddnings-tjänstulbildning måste bygga på att befintliga utbildningsresurser utnyttjas i största möjliga utsträckning. Jag vill understryka att det medför så betydande kostnader att fortsältningsvis anordna den grundläggande utbildningen för heltidsanställda brandmän vid sidan av del allmänna skolväsendel atl man måste ifrågasätta förutsättningarna för hela reformen. Jag kan därför inle, såsom några remissinstanser, förorda det förslag till centralt anordnad utbildning av heltidsanställda brandmän som lades fram i betänkandet Brandförsvarsutbildningen.

Jag delar alltså arbetsgruppens uppfattning atl den grundläggande utbildningen av heltidsanställda brandmän bör organiseras inom ramen för gymnasieskolan. Genom alt utnyttja resurserna i det allmänna skolväsendet möjliggörs en större geografisk spridning av utbildningen. Detta torde medverka till att ge etl bredare rekryteringsunderlag och öka förutsättning­arna för kvinnor att genomgå den grundläggande räddningstjänstutbildning­en. Jag ser positivt på en sådan utveckling med hänsyn till att yrkesområdet f. n. huvudsakligen domineras av män.

Några remissinstanser har ifrågasatt om de framtida statliga och kommu­nala kostnaderna verkligen kommer att minska om de föreslagna förändring­arna genomförs. Erfarenhetsmässigt är det svårt att bedöma kostnaderna för reformer av denna omfattning. Jag delar dock arbetsgruppens uppfattning att förslaget efter genomförandet inte bör medföra ökade kostnader för stat och kommun.

När del gäller sotningsväsendet har remissinstanserna överlag ansett alt det föreligger etl behov av en reformerad utbildning, bl. a. med hänsyn till skorstensfejarkårens nya och kvalificerade uppgifter inom energiområdet. Flera lunga remissinslanser har emellertid kritiserat den av arbetsgruppen föreslagna gymnasiala lärlingsutbildningen för skorstensfejare.

Svenska kommunförbundet har beslutat att genomföra en försöksverk­samhet med ny arbetsmodell för skorstensfejare i samarbete med Ljusnars­bergs kommun i Örebro län. Försöksverksamheten avses ge svar på bl. a.

Prop. 1982/83:23

11

frågor om sotningsfrisler, hur olika rengöringsmetoder för värmepannor kan utnyttjas av skorstensfejarpersonalen, vilka mätnings-, kontroll-, inställ­nings- och justeringsarbefen som del är lämpligt aft skorstensfejarna utfor, hur olika eldningskombinationer påverkar pannverkningsgraden och hur skorslensfejarnas åtgärder påverkar fastighetsägarnas egna insatser för energisparande. Försöksverksamheten avses bli genomförd under åren 1982-1983. För att kunna genomföra försöksverksamheten har kommunför­bundet funnit alt berörd personal behöver genomgå en kompletterande utbildning. En sådan kompletterande kurs har hittills genomförts på försök.

Med hänsyn till den kritik som har riktats mot arbetsgruppens förslag i denna del har jag funnit det lämpligast atl i avvaktan på atl kommunför­bundets försöksverksamhet utvärderas inte lägga fram något förslag till förändrad utbildning för skorslensfejarpersonal.

Sammanfattningsvis föreslår jag alliså att en ny utbildning i räddnings­tjänst nu genomförs enligl huvudlinjerna i arbetsgruppens förslag medan däremot en revidering av utbildningen inom sotningsväsendet t. v. får anstå. Statens brandnämnd kommer i del nya utbildningssystemet atl ha en betydelsefull roll genom del ansvar för vidareutbildning ocb fortbildning som läggs på nämnden. Enligl min mening bör del dessutom ankomma på brandnämnden såsom sakkunnig myndighet på området atl följa upplägg­ningen av utbildningen över hela fältet. Det finns enligt min mening inte anledning att befara att en fördelning av ansvaret för räddningstjänslulbild-ningen på olika huvudmän kommer att medföra bristande samordning av utbildningsresurserna. Genom del system för samråd med olika intressenter som tillämpas inom skolan och högskolan finns garantier för atl utbildningen utformas på etl ändamålsenligt sätt.

I Ukhet med arbetsgruppen anser jag det angeläget atl den nya utbildningen i räddningstjänst kan påbörjas så snart som möjligt. Efter det att riksdagen har fattat beslut i frågan krävs en viss tid innan den nya utbildningen kan börja fungera. Under denna tid skall läroplaner utarbetas för den gymnasiala utbUdningen och utbildningen i komvux. Vidare skall utbildningsplaner och kursplaner utarbetas vad gäller den föreslagna högskoleutbildningen. Statens brandnämnd måste också utarbeta nya kursplaner. De författningar som berörs av den förändrade räddningstjänst­utbildningen måste överarbetas.

Jag räknar med att all ny utbildning skall kunna starta hösten 1983. Samtidigt kan äldre utbildning upphöra med undantag för brandmannaklas­sen hos statens brandnämnd. Denna måste fortsätta till dess gymnasieulbil-dade brandmän finns atl tillgå på arbetsmarknaden.

Enligt min mening bör riksdagen underställas principerna för den nya utbildningen. Jag har i detta ärende samrått med chefen för utbildningsde­partementet och med statsrådet Tilländer. I det följande behandlar jag de olika delarna av räddningsljänsiuibildningen.

Prop. 1982/83:23

12

2.2 Brandmannautbildningen

2.2.1 Utbildning av heltidsanställda brandmän

Heltidsanställda brandmän får f. n. dels en introduktionsutbildning vid resp. brandförsvar i samband med anställningen, dels en traditionell skolutbildning i brandmannaklassen vid statens brandnämnds utbildningsen­het. Brandmännen övas dessutom vid den egna brandkåren enligt föreskrif­ter i kommunernas brandordningar. Introduktionsutbildningen är beroende av de olika brandförsvarens skiftande resurser. Utbildningens längd varierar från någon vecka till omkring 14 veckor i de tre största kommunerna. Efter minst tolv månaders heltidsanställning i brandtjänst ges möjlighel alt genomgå brandmannaklassen vid statens brandnämnds utbildningsenhet. Brandmannaklassen vid brandnämnden omfattar 8 veckor, varav 7 veckor teoretisk och 1 vecka praktisk undervisning. Genomgången brandmanna-klass med godkända vitsord är ett krav för behörighet atl vinna inträde i vidareutbildning vid statens brandnämnd till brandbefäl.

Arbetsgruppen har övervägt olika alternativ till utformning av gymnasie­utbildningen av heltidsanställda brandmän. Arbetsgruppen föreslår att en ettårig högre specialkurs anordnas i gymnasieskolan (=40 veckor). Utbild­ningen skall enligl förslagel vara utformad som en räddningstjänstulbildning i vidare bemärkelse. Arbetsgruppen föreslår att utbildningen skall innehåUa ett stort inslag av utbildning i akutsjukvård och samordnas med utbildning av ambulanspersonal.

Enligt arbetsgruppens förslag skall den som har genomgått utbildningen kunna tjänstgöra både som brandman och som ambulansman. Till stöd för sitt ställningstagande i della hänseende har arbetsgruppen framhåUit atl brandförsvarets personal traditionellt utför etl stort antal ambulanstranspor­ter och att det under överskådlig tid kommer att finnas både kommunal och landstingskommunal ambulanspersonal. Enligt vad som framhålls i departe­mentspromemorian ger dessutom en sådan samordnad räddningstjänstul­bildning elt större elevunderlag. Utbildningen kan därigenom spridas till flera gymnasieorter i laridet.

Arbetsgruppen föreslår att räddningsljänsiuibildningen blir i hög grad praktiskt inriktad. EnUgt förslaget inleds utbildningen med en tre veckors praktisk tjänstgöring vid brandförsvar. Denna praktik syftar bl. a. till atl bedöma elevens fömtsättningar för arbete inom räddningstjänsten. Den fortsatta praktiska utbildningen skall enligt förslaget genomföras som s. k. inbyggd utbildning. Den inbyggda utbildningen i räddningstjänst föreslås bli förlagd till brandkårer på gymnasieorterna eller i deras närhet. Brandkårens personal avses fungera som lärare och kårens materiel som undervisnings­materiel. Den inbyggda utbildningen i akutsjukvård kan enligt arbetsgrup­pens mening tillhandahållas av sjukvårdshuvudmännen.

Arbetsgruppen förutsätter att en introduktionsutbildning liksom nu är nödvändig vid anställning inom brandförsvaret. Vid inlroduklionsutbild-

Prop. 1982/83:23

13

ningen skall eleven få kännedom om de lokala förhållandena och den egna brandkårens materiel.

Vid remissbehandlingen har arbetsgruppens förslag i denna del fått ett blandat mottagande. De mera principiella invändningar som har framförts-under remissbehandlingen mot atl knyta den grundläggande utbildningen till gymnasieskolan har jag redan tidigare uttalat mig om (2.1.4). I del följande tar jag därför endast upp de synpunkter som har framkommit när det gäller utbildningens uppläggning och innehåll.

Arbetsgruppens förslag att den grundläggande utbildningen för heltidsan­ställda brandmän anordnas som en ettårig högre specialkurs har under remissbehandUngen inte mött några invändningar. Förslaget har tillstyrkts av bl. a. skolöverstyrelsen. Flertalet remissinslanser framhåller del positiva i att brandmännen får en grundläggande utbildning i sjukvård. Förslaget atl låta utbildningen leda både till brandmanna- och ambulansyrket har däremot fått ett blandat mottagande. Skolöverstyrelsen är i princip positiv till förslagel. Socialstyrelsen anser däremot atl de brandmän som kommer atl genomgå den föreslagna utbildningen inte kommer alt ha yrkeskompetens för alt kunna tjänstgöra som ambulanspersonal. Styrelsen hänvisar i delta samman­hang till styrelsens föreskrifter om sjukvårdsutbildning för ambulanspersonal och det förslag till utbildning som redovisas i rapporten Ambulanspersona­lens utbildning. Tveksamma till en samordning med ambulansutbildningen är också bl. a. samtUga landstingskommuner som har yttrat sig i frågan och Landstingsförbundet.

Förslaget att den grundläggande utbildningen skall inledas med tre veckors praktisk tjänstgöring vid brandförsvar har mött viss kritik från remissinstan­serna. Bl. a. skolöverstyrelsen anser att den sökande bör ges möjlighet alt pröva sina förutsättningar för arbete inom räddningstjänsten före antagning till utbildningen. Liknande tankegång framförs även av Stockholms kom­mun.

Några av remissinslanserna har ansett alt brandmannautbildningen bör omfatta vissa specialinriktade utbildningsområden. Sålunda har sjöfartsver­ket framhållit behovet av att brandpersonal inom kommuner och hamnar har viss kunskap om brandbekämpning på fartyg och de problem som är förbundna därmed. Enligt luftfartsverket är det önskvärt atl man i brandmannautbildningen även behandlar ämnet flygräddningstjänst. Luft­fartsverket ser positivt på arbetsgruppens förslag att en utredning om samordning av utbildning mellan flygvapnet, generallullstyrelsen och marinen kommer till stånd. Statens strålskyddsinslilut menar atl i utbild­ningen bör ingå även grundläggande undervisning om hur man skyddar sig mot joniserande strålning och hur man uppträder på skadeplats där radioaktiva ämnen eller andra strålkällor finns.

Efter samråd med statsrådet Tilländer vill jag för egen del anföra följande.

Prop.  1982/83:23

14

Som jag i det föregående har nämnt släller brandmannayrket numera stora krav på personalen. Brandmannen skall kunna bemästra de mest skiftande situationer. Han befinner sig själv ofta i direkt fara. Samtidigt kan hans insatser ha avgörande betydelse för all rädda människor och för alt hindra eller begränsa egendomsskador eller skador i miljön. De krav som ställs på brandmannen bör naturligtvis tjäna som utgångspunkt när en ny räddnings­tjänstulbildning skall utformas.

Gentemot arbetsgruppens förslag alt den grundläggande utbildningen för heltidsanstäUda brandmän skall organiseras som en ettårig högre specialkurs har inga invändningar gjorts. Att anordna räddningsljänsiuibildningen på detta sätt ligger i linje med de skolpoliliska strävandena. I budgetproposi­tionen 1981 (1980/81:100 Bil. 12 s. 233) anförde nämligen föredraganden all det kan bli svårl atl erbjuda högskoleutbildning ål alla elever som önskar det. För att möjliggöra för dessa elever alt komma in på arbetsmarknaden fordrades enligt föredraganden - ulan en ökning av dimensioneringen totalt selt - en omfördelning inom gymnasieskolan till förmån för kortare yrkesinriktade högre specialkurser. Del var enligt föredraganden angeläget att elt läroplansarbete för sådana kurser snarast inleddes. Dessa uttalanden föranledde inte någon erinran från riksdagens sida (UbU 1980/81:22, rskr 1980/81:283).

Gymnasieulredningen har i.december 1981 avgell belänkandet (SOU 1981:96) En reformerad gymnasieskola. Förslagel remissbehandlas f. n. I likhet med arbetsgruppen och en i slort selt enig remissopinion har jag funnit atl del i avvaktan på statsmakternas ställningstagande till gymnasieulred­ningens arbete är lämpligast atl inordna utbildningen av heltidsanställda brandmän i gymnasieskolan genom atl anordna utbildningen i form av en ettårig högre specialkurs.

En ettårig högre specialkurs förutsätter att eleven har genomgått lägst tvåårig utbildning i gymnasieskolan. Om den högre specialkursen ges en tillräckligt praktisk inriktning kan man, såsom jag tidigare har påpekat, dessutom räkna med atl elever som tidigare har genomgått någon av gymnasieskolans yrkesinriktade linjer söker sig dit. Genom all ge sådana sökande företräde vid intagningen till specialkursen tillgodoser man brand­försvarens önskemål om att kunna rekrytera personal med praktisk läggning och erfarenhet.

Skolöverstyrelsen beslutar vilka specialkurser, grenar eller varianter av sådana kurser, som får finnas i gymnasieskolan för utbildning inom området industri och hantverk och därmed till sin art jämförligt område samt inom områdena jordbruk, skogsbruk, trädgårdsnäring, vårdyrken, husligt arbete, handels- och kontorsyrken, fritidshem och lekplatser. Specialkurser för annan utbildning får finnas efter medgivande av regeringen. Det ankommer således på regeringen atl besluta om att den föreslagna specialkursen får anordnas.

I fråga om behörighet alt intas som elev i räddningsljänsiuibildningen bör

Prop.  1982/83:23

15

skolöverstyrelsen efter samråd med berörda parter utfärda beslämmelser. Särskilda behörighetskrav bör därvid gälla.

Arbetsgruppen har i några hänseenden gått in på utbildningens innehåll. Slällningstagandena från arbetsgruppens sida har föranlett kommentarer av remissinslanserna.

Liksom arbetsgruppen och flertalet remissinstanser, anser jag alt brand­mannautbildningen måste innehålla ett stort inslag av akutsjukvård. Personalen anlitas nämligen ofta i ambulanstjänsl. Dessutom är omhänder­tagandet av skadade personer på en olycksplats en primär arbetsuppgift för all räddningspersonal. Likaså bör en viss grundläggande utbildning i fråga om civilförsvarels ledning och metoder ingå i räddningsljänstutbildningen. Enligt min mening ligger detta i linje med strävandena all samordna den fredstida och den krigslida räddningstjänsten.

Från några remissinstanser har framförts önskemål om alt utbildningen bör täcka vissa specialområden. Sålunda har sjöfartsverket, luftfartsverket och statens slrålskyddsinstitut framhållit behovet av specialinriktade inslag i utbildningen som är anpassade lill resp. myndighels verksamhetsområde. Sedan statsmakterna i princip har tagit ställning till den framtida utbildning­en får det ankomma på skolöverstyrelsen all beakta dessa frågor i samband med att kursernas närmare innehåll bestäms.

Arbetsgruppens förslag att en kortare tids praktik hos brandkår läggs in i början av läsåret har mötts av viss kritik från skolöverstyrelsen. Enligt min mening bör styrelsens förslag att sökande till brandmannautbildningen bör ges möjlighel alt pröva sina förutsättningar för arbete inom räddningstjän­sten före antagning till utbildningen övervägas. Denna ordning skulle enligl min mening medföra dels att kursen kan starta med homogena elevgrupper, dels att sökande som inle blir antagna har möjlighet atl gå in i annan utbildning. Därigenom får eleverna på ett tidigt stadium möjlighet att pröva om de passar för yrket.

Vad gäller innehållet i övrigt i den ettåriga högre specialkursen finner jag i likhet med arbetsgruppen inte anledning att mera i detalj gå in på denna fråga. Betänkandet Brandförsvarsulbildningen innehåller i denna del detaljerade förslag som i allt väsentligt har godtagits av de remissinslanser som uttalade sig över utredningsförslaget. Del bör ankomma på skolöver­styrelsen att mot bakgrund härav utarbeta läroplan för specialkursen. ' Arbetsgruppens förslag att den grundläggande brandmannautbildningen skall samordnas med ambulansförarutbildningen har rönt kritik från en del remissinstanser. Vad gäller denna fråga vill jag till en början erinra om att ambulanspersonal f. n. genomgår en sju veckors grundutbildning i form av en specialkurs i gymnasieskolan. Utöver denna utbildning har regeringen den 1 april 1982 beslutat atl en kompletteringskurs om 20 veckor för vårdare i ambulans får anordnas försöksvis i gymnasieskolan under läsåret 1982/83. Ett förslag till ny grundutbildning för ambulanspersonal om 40 veckor har utarbetats av skolöverstyrelsen på regeringens uppdrag.

Prop. 1982/83:23

16

Jag anser att en utbUdning av det slag som brandmannen får även kan vara av värde för ambulansmannen. Det gäUer bl. a. ulryckningsförarutbildning och sambandstjänst. Ambulansmannen kan dessutom ha behov av kunska­per i räddningstjänst för att kunna göra insatser i det inledande skedet på en olycksplats och för att kunna samverka med brandmännen vid olika typer av nödlägen. Det är enligt min mening viktigt att olika delar av samhällets räddningstjänst kan samordnas på ett smidigt sätt vilket också räddnings­tjänstkommittén (Kn 1979:01) har framhållit i sitt betänkande (SOU 1981:82) Samhällets räddningstjänst.

Arbetsgruppen har framhållit atl en samordning av utbildningen för brand- och ambulanspersonal medför att utbildningen får en större total volym. Den större volymen ger bättre förutsättningar för att sprida utbildningen till flera gymnasieorter i landet än vad som skulle bli fallet om vardera utbildningen ordnades för sig. Denna decentraliseringseffekt är enligt arbetsgruppen lika betydelsefull för båda yrkesområdena. En annan trolig effekt för båda yrkesområdena är en ökad jämställdhet mellan män och kvinnor.

För den allmänna räddningstjänstens vidkommande ser jag positivt på arbetsgruppens förslag. Vad avser utbildningen av ambulanspersonal har arbetsgmppen inte gjort någon närmare analys av de krav som bör ställas på utbildningen av sådan personal. I första hand bör därför den försöksverk­samhet som nu pågår utvärderas. Det förslag till ny gmndutbildning för ambulanspersonal som har tagits fram av skolöverstyrelsen kan också ha betydelse i sammanhanget. Frågan om utbUdning av' ambulanspersonal kommer således att övervägas ytteriigare inom regeringskansliet. Jag har i denna fråga samrått med statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN].

Med hänvisning till vad jag nu har anfört är jag f. n. inte beredd att förorda ett genomförande av förslagel till samordnad utbildning i räddningstjänst m. m. för brandmän och ambulanspersonal. Jag anser däremot att arbets­gruppens förslag kan ligga till grund för en reformerad utbildning för heltidsanställda brandmän. Det bör ankomma på skolöverstyrelsen att närmare fastställa tim- och kursplaner för specialkursen.

2.2.2 Utbildning av deltidsanställda brandmän

Deltidsbrandmännen utgör ca 60 % av landets brandmannakår. De skall i princip kunna bemästra samma slags nödlägen som den heltidsanställda personalen.

Utbildningen av deltidsanställda brandmän är f. n. inte systematiserad. I förekommande fall inleds den med att den deltidsanställde brandmannen i samband med anställningen genomgår en introduktionsutbildning, vars omfattning kan variera från några dagar till en vecka. Utbildningen genomföres antingen lokall med resp. kommun som huvudman eller regionalt, vanligtvis i Svenska kommunförbundets länsavdelningars regi.

Prop. 1982/83:23

17

Förutom denna introduktionsutbildning dellar de deltidsanställda brand­männen i den övningsverksamhet vid det egna brandförsvaret, som fastställts i kommunens brandordning. Dessa övningar omfattar normalt minst ca 50 timmar per år och är av högst skiftande kvalitet. Något krav på kompetens­utbildning vid statens brandnämnds utbildningsenhet föreligger ej föi innehav av tjänst som deltidsanstäUd brandman.

Det stora utbildningsbehovet för de deltidsanställda brandmännen har starkt understrukits under flera år, inte minst från de anställdas egna organisationer. Den deltidsanställde brandmannen borde, för att kunna fullgöra likartade arbetsuppgifter som den heltidsanställde brandmannen ha en lika omfattande utbildning som denne. Såväl av hänsyn till den deltidsanställdes huvudarbetsgivare som till ekonomiska skäl har det dock ansetts inte vara praktiskt möjligt att genomföra en heU jämförbar utbildning för dessa båda kategorier.

Arbetsgruppen har kommit fram till en lösning som innebär att utbild­ningen inleds med en kortare introduktionsutbildning som genomförs vid resp. brandförsvar eller regionall i regi av kommunförbundets länsavdel­ningar. Enligt arbetsgruppens förslag skall denna grundläggande utbildning kunna kompletteras med utbildning inom den kommunala vuxenutbildning­ens (komvux) ram.

Arbetsgruppen föreslår att utbildningen bedrivs på så många platser som möjligt med hänsyn tiU utbildningsbehov och utbildningsresurser. Den sammanlagda utbildningstiden i komvux bör enligt förslaget inte understiga 120 undervisningstimmar.

Så gott som samtliga remissinstanser framhåller atl förslaget att genomföra en grundutbildning för de deltidsanställda brandmännen är en sedan länge efterlängtad reform. Flera remissinstanser, bl. a. Svenska kommunförbun­det, understryker de svårigheter som f. n. föreligger för de deltidsanställda att erhålla en tillfredsställande utbildning med hänsyn tagen till deras huvudsakliga verksamhet. Mot denna bakgrund delar dessa remissinstanser arbetsgruppens uppfattning att utbildning genom komvux kan vara en lösning på detta problem. För att ytterUgare underlätta ett genomförande av denna utbildning föreslås från några håll att den tänkta treveckorsutbild-ningen genomförs etappvis.

Några remissinstanser, däribland statens brandnämnd, pekar på att lokal utbildning torde vara svårgenomförbar särskilt i glesbygdskommuner med hänsyn till den relativt låga personalomsättningen. Detta förhållande kan enligt brandnämnden komma att medföra krav på ökad regional utbildning med åtföljande ökade kommunala kostnader för resor, traktamenten etc. Betydelsen av övergångsbestämmelser för brandmän, som redan i dag är anställda och inte kommer alt genomgå den nya utbUdningen framhålls från några håll.

I likhet med arbetsgruppen och remissinstanserna vill jag understryka det stora utbildningsbehovet för de deltidsanställda brandmännen. Att 60 % av 2 Riksdagen 1982/83. 1 saml. Nr 23

Prop. 1982/83:23

18

landets brandpersonal endast får en introduktionsutbildning, som omfattar högst fem dagar är ett förhållande som jag såväl från effektivitets- som arbetarskyddssynpunkt betraktar som djupt otillfredsställande. Mot bak­grund av de hänsyn sorh måste tas till den deltidsanställdes huvudarbetsgi­vare delar jag arbetsgruppens uppfattning alt en utbildning organiserad inom komvux kan vara en lösning på detta problem.

Komvux finns nu i alla kommuner i landet utom en och är organisatoriskt knutet till skolenhet med gymnasieskola. I kommuner som saknar gymna­sieskola är komvux knutet till grundskolan. I ett 70-tal kommuner finns särskilda skolenheter för vuxenutbildning med egen skolledning och administration. Inom komvux anordnas utbildning som motsvarar gymna­sieskolans linjer och specialkurser. Varje ämne utgör en kurs. De stora yrkestekniska ämnena delas dock upp i flera kurser som kan läsas separat. Vidare finns inom komvux särskild yrkesinriktad utbildning. Den saknar motsvarighet i gymnasieskolan. Skolöverstyrelsen fastställer läroplaner för komvux. Beträffande yrkesinriktad utbildning sker det efter samråd med arbetsmarknadens parter. Vilken utbildning som skall erbjudas beslutas av skolstyrelsen i kommunen. Även härvid äger samråd rum med arbetsmark­nadens parter.

Komvux använder i regel ungdomsskolans lokaler och utrustning. I utbildning för deltidsanställd brandpersonal kan enUgt min mening med fördel undervisningen till viss del meddelas av brandpersonal inom en större brandkårs lokaler. Personalen anställs då som timlärare i komvux och brandkårens utrustning kan utnyttjas i demonslralionssyfte.

Utbildningen i komvux kan organiseras som heltids-, deltids- eller fritidsstudier. Den kan genomföras på dagtid eller kvällstid och den kan sträckas ut i tiden eUer koncentreras till kortare perioder. Utbildningen kan alltså - som några remissinstanser har uttryckt önskemål om - delas upp på flera kortare perioder. Den kan därigenom anpassas efter elevernas möjligheter att delta.

För att komvux skall få starta kurser måste de omfatta varaktigt lägst tolv deltagare, i glesbygd lägst åtta. Från flera håll har uttryckts farhågor för atl den låga personalomsättningen skulle medföra svårigheter för mindre kommuner att erhålla tillräckligt elevunderlag för atl kunna starta en utbildning i komvux regi. Enligt min mening borde en utökad regional samverkan inom komvux dock kunna uppfylla kravet på tillräckligt stort deltagarantal.

Den av några remissinstanser väckta frågan om övergångsbestämmelser för deltidsanställda brandmän som vid reformens genomförande redan är anställda ålerkommer jag lill vid behandling av utryckningsledarutbildning­en.

Jag delar sålunda arbetsgruppens uppfattning att skolöverstyrelsen bör få i uppdrag att efter samråd med statens brandnämnd och arbetsmarknadens

Prop. 1982/83:23

19

parter fastställa läroplan för utbildning inom komvux av deltidsanställda brandmän. Enligt vad jag erfarit avser chefen för utbildningsdepartementet att återkomma till regeringen i denna fråga.

2.3 Vidareutbildning och fortbildning inom räddningstjänsten

2.3.1 Inledande synpunkter

Den vidareutbildning inom räddningstjänslområdet som krävs för att vissa formella kompetenskrav skall uppfyllas har hitintills tillhandahållits av statens brandnämnd. Brandnämnden bedriver denna utbildning dels i brandförmansklassen, som omfattar 12 veckors utbildning vid utbildnings­enheten, dels i brandmästarklassen som omfattar 21 undervisningsveckor. Undervisningen meddelas huvudsakligen i form av lektioner och föreläsning­ar. Dessutom bedrivs i begränsad omfattning praktiska tillämpningsövningar på brandnämndens övningsfält i Rosersberg. I statens brandnämnds vidareutbildning har också i viss utsträckning ingått vad som kan betecknas som fortbildning. Kommunerna har dessutom själva ombesörjt fortbildning, ofta med stöd av Svenska kommunförbundets länsavdelningar.

Arbetsgruppen anser atl räddningstjänslulbildningen i enlighet med moderna utbildningsprinciper och så långt resurserna medger bör erbjuda kurser, både för att uppnå en högre behörighet (vidareutbildning) och för att bibehålla och fördjupa förvärvade kunskaper (fortbildning). Enligt förslaget bör staten även fortsättningsvis ställa utbildnings- och samordningsresurser lill förfogande för denna utbildning.

Arbetsgruppen föreslår att vidareutbildningen och fortbildningen skall stå öppen för såväl heltids- som deltidsarbetande brandpersonal. Befälsutbild­ningen bör i princip vara densamma för både heltidsanställda och deltidsan­ställda. Vidareutbildningen och fortbildningen bör ocksä pä ett så naturligt sätt som möjligt komplettera varandra. Däremot anser arbetsgruppen att den allmänna utbildning i arbetsledning, personaladministration och redo-göraransvar som ges personal i förmans- och andra arbetsledande befatt­ningar inte skall ingå i den statiiga utbildningen. I räddningstjänstutbUdning-en bör nämligen enligt arbetsgruppen inte onödigtvis ingå inslag där det redan finns ett betydande utbud av kurser på olika håll i samhället. Vidareutbildningen inom räddningstjänsten bör således enligt arbetsgrup­pens mening starkare än vad nu är fallet koncentreras på räddningstjänstens problem och arbetsmetoder i samband med utryckningen.

Arbetsgruppen har diskuterat vem som lämpligen bör vara huvudman för vidareutbildningen och fortbildningen. Arbetsgruppen anser atl en samord­ning av räddningst jänstutbildnir. en för fred och krig skulle kunna ge positiva effekter och medföra decentralisering av utbildningen. En sådan decentra­lisering förutsätter dock bl. a. atl frågan om en samordning mellan statens brandnämnd  och  civilförsvarsstyrelsen  har   avgjorts  av  statsmakterna.

Prop. 1982/83:23

20

Decentraliseringen måste därför anstå och utbildningen inom statens brandnämnds utbildningsenhet tills vidare i huvudsak bedrivas i nuvarande former och på nuvarande platser. Arbetsgruppen föreslår alltså atl statens brandnämnd skall vara huvudman för denna utbildning intill dess en för brandförsvar och civilförsvar gemensam utbildningsorganisation kan byggas upp.

Flertalet remissinstanser har tillstyrkt arbetsgruppens förslag till vidareut­bildning och fortbildning. Från flera håll har framhållits det positiva i den utökning av utbildningen som förslaget innebär för det deltidsanställda brandbefälet. Några remissinstanser menar också alt det ligger fördelar i alt den framtida utbildningen kommer att bilda ett helt utbildningssystem.

Flera remissinslanser anser alt del är angeläget med en framtida samordning med civilförsvaret. Civilförsvarsstyrelsen framhåller att en ökad integration mellan räddningstjänsten för fred och krig bör eftersträvas för att utbildningen inom resp. verksamhet skall kunna göra ömsesidiga effektivi­tetsvinster. Styrelsen framhåller också atl ytterligare en klar fördel för civilförsvarets beredskap är att utbildningen decentraliseras på del sätt som arbetsgruppen har föreslagit.

För egen del kan jag till en början konstatera att arbetsgruppens förslag om vidareutbildning och fortbildning i princip har fåll elt positivt mottagande under remissbehandlingen. Också jag anser atl arbetsgruppens förslag i denna del kan ligga till grund för en utbildningsreform.

Vad gäller huvudmannaskapet för den nya utbildningen vill jag framhålla följande. Den nuvarande kompetensutbildningen för den kommunala räddningstjänsten bedrivs som jag tidigare har nämnt i första hand centralt på statens brandnämnds utbildningsenhet i Solna och i Rosersberg. Den decentralisering av viss utbildning till vissa större brandförsvar som hittills har genomförts har gett positiva erfarenheter. Enligt en allmänt rådande uppfattning måste de praktiska inslagen i räddningsljänsiuibildningen öka. Delta har även kommit till uttryck under remissbehandUngen av arbetsgrup­pens förslag. Av ekonomiska skäl kan dock inte resurser avsättas för att centralt bygga upp anordningar för praktisk utbildning. Genom en decen­tralisering av verksamheten kan däremot befintliga utbildningsanordningar och befintlig administration utnyttjas. EnUgl min mening medför koncen­trationen av undervisningen till Solna och Rosersberg större kostnader för kommunerna än nödvändigt. Dessutom tvingas eleverna i många fall till långa resor. Det är alltså flera fördelar med att räddningstjänstutbildningen decentraliseras.

Jag delar arbelsgmppens uppfattning alt en samordning mellan räddnings­tjänstutbildning och civilförsvarsutbildning skulle ge flera positiva effekter. Bl. a. skulle det medföra ett bättre utnyttjande av lärarna och etl gemensamt utnyttjande av anläggningarna. Frågan om en sammanslagning av civilför­svarsstyrelsen och statens brandnämnd till en ny myndighet har aktuaUserals

Prop. 1982/83:23

21

både av 1978 års försvarskommitté (Fö 1978:02) och av räddningstjänstkom­mittén (Kn 1979:01). I propositionen (prop. 1981/82:102 bil. 2) om säker­hels- och försvarspolitiken samt totalförsvarets fortsatta utveckling framhål­ler föredraganden alt han är övertygad om att samordningsvinster går att uppnå inom området räddningstjänst i krig och fred. Riksdagen har godtagit detta uttalande (FöU 1981/82:18, rskr 1981/82:374). I beslut den 17 juni 1982 har regeringen bemyndigat mig atl tillkalla en kommitté (Kn 1982:03) med uppdrag att utreda frågan om en samordning av den centrala ledningen av räddningstjänsten i fred och civilförsvarsverksamheten. Kommittén har nyligen påbörjat sill arbete.

Jag biträder alltså arbetsgruppens uppfattning att utbildningen i rädd­ningstjänst för fred och krig bör samordnas och decentraliseras. Denna åtgärd förutsätter emellertid såsom arbetsgruppen har framhållit att frågan om en samordning av den centrala ledningen av räddningstjänsten i fred och civilförsvarsverksamheten har avgjorts av statsmakterna. Till dess så har skett bör därför utbildningen i enlighet med arbelsgmppens förslag bedrivas av statens brandnämnd i huvudsak i nuvarande former, dvs. såsom en av statens brandnämnd anordnad central utbildning. Jag återkommer till några delar av vidareutbildningen som bör samordnas med annan högskoleutbild­ning. Det gäller viss utbildning i förebyggande brandförsvar och förvaltnings­kunskap.

Jag övergår nu tiU de olika delarna av den föreslagna vidareutbildningen och fortbildningen.

2.3.2 Utbildning av utryckningsledare

Lägsta befälstjänsten inom brandförsvaret är f. n. brandförman. Heltids­anställd brandförman skall enligt brandstadgan ha avlagt lägst brandför-mansexamen. Kompetensutbildningen sker vid statens brandnämnds utbild­ningsenhet. För inträde i brandförmansklassen krävs genomgången brand-mannaklass och minst sex års anställning vid brandkår. I praktiken har de antagna genomsnittligt tio års anställningstid. Brandförmansklassen omfat­tar i dag tolv veckor, varav elva veckor teoretisk och en vecka praktisk utbildning.

Deltidsanställt brandbefäl med undantag för brandchef och vice brandchef skall enligt brandstadgan ha genomgått lägst brandbefälskurs C. Denna kurs, som omfattar fyra veckor, genomförs regionalt i statens brandnämnds regi.

Arbetsgruppen anser atl de krav som från räddningstjänstens synpunkt bör ställas vad gäller den första befordringstjänsten är att befattningshavaren i fråga skall kunna fungera som utryckningsledare för liten utryckning och som fordons- och gruppchef vid större utryckningar, vara övningsledare/ instruktör samt ha en lämplig bas för vidareutbildning. Enligt arbetsgruppens förslag bör denna utbildning anordnas som en utryckningsledarutbildning.

Prop. 1982/83:23

22

Utbildningen, som i väsenfliga delar ersätter den nuvarande förmansutbild­ningen, skall i första hand ha som mål att ge de kunskaper om risker och arbetsmetodik som behövs för all utryckningsledarna skall kunna leda en insatsstyrka så atl både personalens och allmänhetens säkerhet tillvaratas på bästa möjliga sätt. Arbetsgruppen har funnit att statens brandnämnd bör vara huvudman för utryckningsledarutbildningen.

Enligt arbetsgruppens mening krävs grundläggande teoretiska kunskaper inom ämnesområdet för att kunna tillgodogöra sig utbildningen. Arbetsgrup­pen föreslår därför att som behörighetskrav skall gälla att sökanden har genomgått gymnasieskolans räddningstjänstutbildning. Deltidsanställda brandmän skall enligt förslaget ha genomgått räddningstjänstutbildning och bör ha gymnasiekompetens i allmänna ämnen motsvarande lägst tvåårig gymnasieskola. Enligl arbetsgruppens förslag skall heltidsanställda brand­män ha minst etl års tjänstgöring vid brandförsvar och deltidsanställda brandmän minst två års tjänstgöring vid brandförsvar för atl få genomgå utbildningen.

Utryckningsledarutbildning skall enligt förslaget uppställas som ett krav för både hel- och deltidsanställda för att få leda en utryckning oavsett befälsnivå. Också brandingenjörer skall följaktligen ha gått igenom utryck­ningsledarutbildning för att få leda en utryckning. Arbetsgruppen föreslår att utryckningsledarutbildningen för såväl heltidsanställda som deltidsanställda skall omfatta sex veckor.

Flertalet av remissinstanserna har inte haft något att erinra mot förslaget. Många instanser pekar på det positiva i alt man har bedömt behovet av utbildning likvärdigt för både hel- och deltidsanställda.

Några remissinstanser har kritiserat att de deltidsanställda brandmännen skulle behöva gymnasiekompetens före inträde lill ulryckningsledarutbild-ningen. Genom kravet på tvåårig gymnasieskola bedöms risken som stor för att den framtida rekryteringen till deltidsanställt brandbefäl inle kan tillgodoses. Från andra håll har konstaterats att en utökad samverkan mellan kommunerna i den allmänna räddningstjänsten som bl. a. föreslås i betänkandet Samhällets räddningstjänst (SOU 1981:82) kommer att kräva förbättrad grundutbildning inom brand- och räddningstjänsten. En del remissinstanser anser att den föreslagna vidareutbildningen om sex veckor för deltidsanställt befäl är för lång om hänsyn skall tas till huvudarbetsgiva­ren. Det understryks att utbildningen därför bör genomföras etappvis för de deltidsanställda.

Enligt statens brandnämnd är kraven för tillträde till utryckningsledarut­bildningen för låga för deltidsanställda jämfört med heltidsanställda. De olika intagningskraven kan enligt brandnämnden skapa genvägar för deltidsanställd atl nå heltidsanställning som befäl, något som nämnden finner otillfredsställande. Från andra håll framförs att ett deltidsanställt befäl efter genomgången utryckningsledarutbildning inte bör ha rätt att söka en heltidsbefattning. Om detta skulle bli möjligt befarar man att grunden för

Prop. 1982/83:23

23

anslällningsförfarandel skulle försvinna eftersom rekryteringen för dessa kategorier är så olika.

Statens brandnämnd anser att förslaget vad gäller den heltidsanställda personalen innebär en försämring eftersom behörighetskravet sätts så lågt som vid elt års brandmannatjänst. I nuvarande utbildning krävs minst sex års praktik för tillträde lill brandförmansutbildning, ett krav som enligt brandnämnden innebär minst tio års praktisk tjänstgöring som brandman.

Några remissinslanser framhåller alt utryckningsledarutbildningen bör ingå som en del i brandingenjörsutbildningen och inte, som enligt förslaget, genomgås först efter anställningen.

För egen del vill jag anföra följande.

Del är enligl min mening angeläget atl både hel- och deltidsanställt brandbefäl får genomgå en utbildning som kan ge de kunskaper om risker och arbetsmetodik som behövs för att kunna leda en insatsstyrka. Jag anser att utbildningen bör ge sådana kunskaper att både personalens och aUmänhetens säkerhet tillvaratas på bästa möjliga sätt. Detta förhållande bör gälla oavsett befälsnivå. Således bör även brandingenjörer genomgå denna utbildning för att få leda en utryckningsstyrka. Under remissbehandlingen har från en del håll framförts synpunkter på atl utryckningsledamtbildningen borde kunna inrymmas i brandingenjörsutbildningen. Jag återkommer till denna fråga i samband med behandlingen av utbildningen av brandingenjö­rer. Mol bakgrund av alt utryckningsledamtbildningen som jag tidigare nämnt bör vara lika för allt brandbefäl har jag dock funnit det lämpligare atl denna anordnas som en särskild, fristående kurs.

Jag delar arbetsgruppens uppfattning att gmndläggande teoretiska kun­skaper behövs för att eleverna skall ha möjligheter att tillgodogöra sig utbildningen. Gymnasiekompetens kan den deltidsanställde brandmannen få inom komvux. Möjligheterna att genom denna utbildning avancera inom yrket kommer enligt min mening att stimulera de sökande till att skaffa sig denna kompetens. Jag anser också att man vid uppläggningen av utbildning­en bör beakta möjligheterna alt ge dispens från olikai tiUträdeskrav. Med hänsyn härtill anser jag atl det inte finns anledning att hysa de farhågor som under remissbehandlingen har framförts från en del håll vad gäller lillträdeskraven. Jag anser alltså att behörighetskraven kan fastställas i enUghet med förslaget.

Förslaget om minst ett års anställning i statligt eller kommunalt brand­försvar för heltidsanställda brandmän och minst två års anställningstid för deltidsanställda har fått viss kritik från remissinstanserna. Enligt min mening är det nödvändigt med yrkeserfarenhet för tillträde till utbildningen. Mot bakgrund av den väsenfligt förbättrade grundutbildning som jag tidigare föreslagit för såväl heltids- som deltidsanställda brandmän anser jag att kraven på praktisk erfarenhet för att få tillträde till utbildningen kan vara lägre än vad som f. n. gäller för tillträde till brandförmansutbildningen. Med hänsyn lill alt de deltidsanstäUda som regel får mindre praktisk erfarenhet av

Prop. 1982/83:23

24

utryckningar än de heUidsanställda, bör det krävas längre praktisk erfaren­hel för den förstnämnda kategorin. Även om jag således i princip kan dela arbetsgruppens syn på dessa frågor anser jag i likhet med några remissin­stanser atl kravet på praktisk erfarenhet bör vara högre än vad arbetsgruppen har föreslagit.

Jag föreslår atl kravet för alt få genomgå utryckningsledamtbildningen '-kall vara minsl två års anställning vid brandförsvar för heltidsanställda och minst fyra år för deltidsanställda brandmän.

Från något håll har under remissbehandlingen framhållits alt frågan om rekrytering till högre brandbefälstjänst efter genomgången utryckningsle­darutbildning bör uppmärksammas. Man menar atl deltidsanställd brand­man som har genomgått sådan utbildning inte bör ha rätt atl söka heltidsbefattning som utryckningsledare. Från andra håll har dock framhål­lits fördelarna i just det faktum att deltidsanställda efter genomgången utbildning skall kunna söka befattningar som heltidsanställda befäl inom mindre kommuner. Jag vill erinra om att utryckningsledarutbildningen föreslås få samma innehåll för både hel- och deltidsanställda. Enligt min mening bör mot denna bakgrund inte formella hinder ställas upp mot alt anställa en deltidsbrandman med utryckningsledarutbildning i en heltidsbe­fattning. Del bör ankomma på kommunerna alt i det särskilda fallet bestämma i denna fråga.

Förslaget att ulryckningsledarutbildningen skall omfatta sex utbildnings­veckor för såväl hel- som deltidsanställd personal har kritiserats vad gäller de deltidsanställdas villkor. För egen del anser jag att den förbättrade grundläggande utbildningen medför att den första befälsutbildningen kan begränsas. Arbetsgruppens förslag om en förbättrad fortbildning, vartill jag ålerkommer, talar också för detta. Därtill kommer att utbildningen skall koncentreras till räddningstjänstens krav i samband med utryckningen. Jag anser emellertid att utbildningsbehovet är störst för de deltidsanställda eftersom deras grundutbildning inte är lika fullständig som de heltidsanställ­das. De deltidsanställdas övriga förvärvsverksamhet lägger emellertid hinder i vägen för att utryckningsledamtbildningen görs längre än sex veckor. Enligt min mening bör vid uppläggningen av utbildningen för de deltidsanställda beaktas möjligheterna att dela upp denna på flera kortare perioder.

Sammanfattningsvis delar jag arbetsgruppens uppfattning atl statens brandnämnd bör anordna en utryckningsledarutbildning i enlighet med förslaget. Utbildningen bör omfatta sex veckor. Uppläggningen av kursen och det närmare kursinnehållet bör bestämmas av statens brandnämnd.

2.3.3 Utbildning i förebyggande brandförsvar

Enligt kursplanerna vid statens brandnämnds utbildningsenhet får heltids­anställd brandpersonal i brandförmansklassen 44 och i brandmästarklassen 154 timmars undervisning inom ämnesområdet förebyggande åtgärder mot

Prop. 1982/83:23

25

brand. För deltidsanställd personal sker denna utbildning inom brandbefäls­kurs A och B, där ämnesområdet omfattar 82 resp. 35 undervisningstim­mar.

Med hänsyn till arbetsuppgifterna och för alt få en rationell utbildning föreslår arbetsgruppen en särskild utbildning i förebyggande åtgärder mot brand i tvä nivåer. Den ena kursen. Förebyggande I, skall enligt arbetsgrup­pens förslag ge sådana kunskaper atl den som har genomgått utbildningen kan utföra brandsyn av rutinkaraktär och vissa tillslåndsbesikiningar. Kursen skall också ge kunskaper för allmän rådgivning angående förebyg­gande åtgärder mot brand. Förebyggande I föreslås omfatta tre veckor med statens brandnämnd som huvudman för utbildningen. Den andra kursen. Förebyggande 

II,

föreslås överensstämma med motsvarande utbildning för brandingenjörerna.

Enligt arbetsgruppens mening bör brandmannautbildningen inom gymna­sieskolan utgöra en tillräcklig grund för Förebyggande I. Den brandman som önskar genomgå Förebyggande I bör dock först ha gått igenom utrycknings­ledarutbildning. Erfarenhet som utryckningsledare bör nämligen enligt arbetsgruppen vara av stort värde för att kunna tillgodogöra sig kursen. Sådan erfarenhet krävs också för atl kunna fungera som brandsyneförrättare m. m., vilket är syftet med kursen. Det bör också finnas en möjlighet för erfarna brandmän att genomgå Förebyggande I. För tillträde till kursen bör således enligt arbetsgruppens förslag lång erfarenhet inom yrket kunna jämställas med utbildning som utryckningsledare.

En majoritet av remissinstanserna har inget atl erinra mot arbetsgruppens förslag. En kommun framhåller dock att begreppet "lång erfarenhel" för tillträde till Förebyggande I bör ersättas med ett tidsbundet krav. I delta sammanhang framför flera instanser att undantag bör kunna göras från förslaget om flerårig erfarenhet som utryckningsledare för de brandmän som av hälsoskäl kan överflyttas till förebyggande verksamhet. Från flera håll har framförts synpunkter på angelägenheten av atl sträva efter en i största möjliga utsträckning regional utbildning. Man framhåller i sammanhanget önskvärdheten för de deltidsanställda brandmännen att kurserna förläggs så nära hemorterna som möjligt. Vidareutbildningen bör enligt dessa remiss­instanser därför förläggas till ett större anlal orter i landet än vad arbetsgruppen redovisar.

För egen del vill jag anföra följande.

Också enligt min mening bör utbildningen i förebyggande brandförsvar kunna organiseras i två nivåer på det sätt som arbetsgruppen har föreslagit. Jag lar nu upp kursen Förebyggande I. Kursen Förebyggande 

II 

ålerkommer jag till vid behandling av högskoleutbildningen.

Förslaget att den brandman som önskar genomgå utbildningen Förebyg­gande I bör ha lång erfarenhet inom yrket eller ha genomgått utrycknings-ledarutbildningen har från några håll fåll kritik under remissbehandlingen. Bl. a. har man efterlyst atl begreppet lång erfarenhet skulle ersättas med elt

Prop. 1982/83:23

26

tidsbundet krav. Jag delar arbetsgruppens uppfattning att praktisk erfaren­het eller genomgången utryckningsledarutbildning bör krävas för alt man skall kunna tillgodogöra sig utbildningen. Längden av den praktiska erfarenhet som skall krävas bör övervägas i samband med den närmare utformningen av utbildningen.

Jag kan instämma i de synpunkter som remissinstanserna framfört i fråga om behovet av övergångsbestämmelser för sådan personal som redan har anställning inom brandförsvaret utan atl ha genomgått den föreskrivna teoretiska utbildningen. Jag ulgår således ifrån att det måste finnas särskilda övergångsbestämmelser för sådan personal som redan är anställd inom brandförsvaret. Denna fråga bör övervägas i samband med överarbetningen av de författningar som berör utbildningen.

Enligt arbetsgruppens förslag skall kursen Förebyggande I kunna anord­nas centralt eller regionalt. För egen del delar jag remissinstansernas synpunkter att en regional och lokal förläggning av utbildningen är önskvärd. Genom att förlägga kursen i så nära anslutning till elevernas hemorter som möjligl underlättas deltagandet, inte minst vad gäller den deltidsanställda personalen. Jag har tidigare anfört atl jag biträder uppfattningen om att en decentralisering av vidareutbildningen skulle ge flera positiva effekter men att denna decentralisering i avvaktan på pågående utredningar tills vidare måste anstå. I vad mån viss del av utbildningen under denna tid kan och bör decentraliseras anser jag att statens brandnämnd i samråd med berörda kommuner får ta ställning till.

Jag föreslår alltså atl arbetsgruppens förslag i denna del genomförs.

2.3.4 Utbildning av brandmästare

Heltidsanställd brandmästare skall enligt brandstadgan ha avlagt lägst brandmästarexamen vid statens brandnämnds utbildningsenhet. För inträde i brandmästarklassen krävs avlagd brandförmansexamen. I praktiken har de antagna till brandmästarklassen genomsnitfligt ca 14 års anställningstid i statligt eller kommunalt brandförsvar. Brandmästarklassen omfattar i dag 21 undervisningsveckor, varav 20 veckor teori och en vecka praktik.

Arbetsgruppen har föreslagit att en högre befälsutbildning mellan utryckningsledamtbildningen och brandingenjörsutbildningen alltjämt bör finnas. Utbildningen, som liksom i dag bör benämnas brandmästarutbild-ning, skall främst inriktas på brandmästarens roll som högre utryckningsbefäl och innehålla sådana inslag av förvaltningskunskap och administration som är specifika för räddningstjänsten. Den som vill genomgå brandmästamt-bildning skall enligl arbetsgruppens förslag ha genomgått kurserna Utryck­ningsledarutbildning och Förebyggande 1.

Brandmästarutbildningen föreslås omfatta 14 utbildningsveckor. Statens brandnämnd föreslås vara huvudman för utbildningen. Enligl förslaget skall den brandmästare som avser atl söka befattning som brandchef eller vice

Prop. 1982/83:23

27

brandchef komplettera sin utbildning med kurserna Förebyggande 

II 

och Förvaltningskunskap. Dessa kurser utgör också en del av brandingenjörsut­bildningen och föreslås därför bli anordnade vid högskolan.

De flesta remissinstanserna har inget att erinra mot arbetsgruppens förslag till ny brandmästamlbildning. Från bl. a. Tjänstemännens Centralorganisa­tion (TCO) framhålls det positiva i att även denna utbildning skall vara lika för hel- och deltidsanställd personal. TCO menar dock atl även här kan praktiska hinder göra det svårt för i första hand deltidsanställda brandbefäl atl delta i utbildningen. Denna bör alltså enligt TCO utformas på ett sådant sätt att även denna personalkategori kan dellaga.

För egen del vill jag anföra följande.

Förslaget till brandmästamlbildning har mottagits positivt av remissinstan­serna och enUgt min mening kan förslagel ligga till grund för en reform av denna utbildning.

Vad gäller de synpunkter som under remissbehandlingen har framförts rörande de praktiska svårigheter som kan uppkomma för deltidsanställd personal att delta i utbildningen anser jag i likhet med vad jag tidigare har anfört i denna fråga det vara angeläget alt i största möjliga utsträckning förlägga utbildningen i nära anslutning till deltagarnas hemorter. Som jag i det föregående sagt i fråga om annan vidareutbildning får statens brand-nämnd ta ställning till i vilken omfattning som brandmästarutbildningen kan och bör regionaliseras.

2.3.5 Fortbildning

Brandmännen får kontinuerlig fortbildning i samband med den övnings­verksamhet som alltid pågår inom brandförsvaret. För befälet erbjuds fortbUdningskurser på räddningstjänstområdet av olika myndigheter och organisationer. Utbudet av fortbildningskurser är i dag inle systematise­rat.

Arbetsgmppen har föreslagit att statens brandnämnd får i uppdrag att inom en bestämd medelsram tillhandahålla kurser för fortbildning av befälet inom räddningstjänsten. Brandnämnden skall enligl förslaget samordna och bedriva fortbildningskurser samt sprida information om sådana kurser. Vid kursernas uppläggning bör samråd ske med Svenska kommunförbundet och berörda myndigheter. Kurserna bör anordnas regionalt eller lokalt och inriktas på aktuella ämnesområden. De bör i princip erbjudas allt befäl inom räddningstjänsten. Kurserna bör omfatta några dagar.

Förslaget att låta statens brandnämnd organisera och tillhandahålla fortbildningskurser inom räddningstjänslområdet har mottagits övervägan­de positivt av remissinstanserna. Bl. a. Svenska kommunförbundet framhål­ler fördelarna med atl resurser bibehålls och utvecklas vid statens brand­nämnd för fortbildning och vidareutbildning i samråd med förbundet. Från andra håll framhålls atl förslagel lill utökad återkommande fortbildning

Prop. 1982/83:23

28

kommer att fylla etl stort behov, bl. a. med tanke på den utveckling som sker inom räddningstjänsten och del vida kunskapskrav som ställs på dagens brandpersonal. I likhet med vad som anförts i samband med vidareutbild­ningen har från några kommuner påpekats angelägenheten av regional samverkan i samband med genomförandel av och förläggningen av fortbildningskurserna.

För egen del vill jag anföra följande.

Enligt min mening är behovet av fortbildning särskilt belydelsefulll på räddningstjänstens område. Varje år ökar antalet transporter av farliga laster. Lagringen av hälso- och miljöfarliga varor är betydande. Del är en svår uppgift atl på ett snabbt och riktigt sätt ta hand om löskomna gifter och miljöfarliga varor m. m. Personalen inom räddningstjänsten bör därför fortlöpande hållas informerad om nya rön inom bekämpningslekniken liksom erfarenheter från inträffade olyckor eller tillbud. Jag vill också betona alt en systematiserad fortbildning troligen ökar de anställdas vilja och förmåga alt ta ett större ansvar. Genom förslaget blir fortbildningen etl återkommande led i en utbildningskedja.

Det är enligl min mening givetvis angeläget att man i så slor utsträckning som möjligt underlättar för personalen att delta i fortbildningskurser. En regional samverkan i likhet med vad som har efterlysts från remissinstanser­na skulle enligt min mening bidra lill en sådan lösning samtidigt som kommunernas kostnader kan hållas på så låg nivå som möjligt.

Jag vill mot denna bakgrund förorda att statens brandnämnd tiUdelas resurser för och ges i uppdrag att samordna och bedriva fortbildningskurser samt sprida information om sådana kurser. För denna uppgift och för den vidareutbildning som jag förordar finns det anledning att anta att den nuvarande personalstyrkan vid statens brandnämnd i huvudsak kommer att behövas.

2.4 Brandingenjörsutbildning m. m.

2.4.1 Inledande synpunkter

Räddningstjänsten har under senare år starkt ändrat karaktär. På våra vägar och järnvägar transporteras ständigt brand- och explosionsfarliga ämnen. De moderna flygplanen tar fler och fler passagerare. Oljeförore­ningar och andra miljöskador har ökat i omfattning. Som en följd av denna utveckling kan dagens brandingenjör ställas inför allvarliga problem som man inle tidigare hade anledning atl räkna med. De kommunala brandche­fernas bedömning av säkerheten påverkar dessutom den fysiska planeringen samt byggnaders konstruktion och utformning. Brandchefens ställningsta­gande i dessa för samhällsbyggnaden så viktiga frågor kan ha avgörande betydelse för människors liv. De påverkar också ekonomi, industriers konkurrenskraft, sysselsättning, bostadsbyggande m. m.

Förutom alt en brandchef skall behärska såväl de förebyggande som de

Prop.  1982/83:23

29

skadeavhjälpande delarna av sitt fackområde ställs i dag krav på operativ ledning av större räddningsinsatser, planläggning av sådana samt förmåga att inhämta, utnyttja och förmedla ny kunskap av betydelse för räddningstjän­sten. Han skall även kunna samverka med andra räddningsorgan m. m. Brandchefen är dessutom en administrativ förvaltningschef. Detta förutsät­ter god inblick i kommunal förvaltning. Han skall planera och leda den egna verksamheten med en ofta omfattande personaladministration, upphandling m. m. De inom brandskyddet mycket speciella arbetarskyddsfrågorna förtjänar också att nämnas.

Brandskyddsfrågor av olika slag har av tradition - både i Sverige och utomlands - behandlats ganska schematiskt och i stor utsträckning baserats på erfarenhet, "tumregler" eller på resultat av enkla prövningar. Vid jämförelser med andra delar av det tekniska och industriella området har brandskyddsområdel länge karaktäriserats av stor knapphet på utvecklings-betonade arbeten. Samtidigt har det i samhället skett en utveckling mol stora komplexa system som innebär alt sårbarheten för och konsekvenserna av olyckor har ökat. Detta har lett till en alltmer besvärande brist på brandskyddstekniskt välutbildad personal med kompetens att på lekniskt-velenskaplig grund angripa skyddslekniska problem. Från denna utgångs­punkt är det enUgt min mening både angeläget och naturUgt att branding­enjörsutbildningen knyts till högskolan.

I dag är det nästan uteslutande kommuner och vissa andra offentliga arbetsgivare som anställer brandingenjörer. Med den uppläggning av utbildningen som jag föreslår i det följande är det dock sannolikt atl brandingenjörerna kan få anställningar även inom den privata sektorn. Vidare är det sannolikt att kvinnor kommer att utbilda sig till brandingen­jör.

2.4.2 Utbildning av brandingenjörer

Enligt 7 § brandstadgan (1962:91) skall brandchef och vissa andra befattningshavare ha avlagt brandingenjörsexamen. Denna examen avläggs vid statens brandnämnds utbildningsenhet i Solna. Antagning till utbildning­en sker vartannat år med ca 30 studerande. Som behörighetskrav gäller i princip slutförd tre- eller fyraårig linje inom gymnasieskola.

Brandingenjörsutbildningen omfattar f. n. 85 utbildningsveckor fördelade på 28 veckor utbildningstjänstgöring, 55 veckor teoretisk undervisning och 2 veckor praktisk undervisning. Utbildningen indelas i fyra skeden, nämligen 19 veckor handledd, grundläggande brandmannautbildning vid kommunal brandkår med heltidsanställd personal (skede I), en termins studier vid brandnämnden (skede 

II), 

9 veckor praktisk befälsutbildning vid kommunal brandkår med heltidsanställd personal (skede III) saml ett läsårs studier vid brandnämnden (skede 

IV).

Prop. 1982/83:23

30

Arbetsgruppen anser det naturligt atl brandingenjörsutbildningen jäm­ställs med annan teknisk utbildning och organiseras på elt likartat säll. Arbetsgruppen föreslår därför att en allmän utbildningslinje, brandingen­jörslinjen, inrättas i högskolan. Utbildningen bör enligl förslaget omfatta 80 poäng, dvs. två läsår, och förläggas till universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN].

Beträffande innehållet i brandingenjörsutbildningen anser arbetsgruppen atl tyngdpunkten bör ligga på utbildning i räddningstjänst och förebyggande åtgärder mot brand samt på sådana tekniska ämnen som är av särskild betydelse härför. De administrativa funktioner och myndighetsfunktioner som en brandchef utövar måste enligt förslaget också motsvaras av momenl i utbildningen.

Arbetsgruppen understryker vikten av att de studerande har någon erfarenhel från verksamheten vid brandkår innan den egentliga tekniska utbildningen påbörjas. Enligt förslaget bör det ankomma på universitets- och högskoleämbetet att överväga om en praktik om ca tre veckor skall ingå som en del av den föreslagna tvååriga utbildningen eller utgöra elt särskilt behörighetskrav för tillträde till den. De i utbildningen i övrigt ingående praktiska momenten förläggs enligt förslaget lill de kommunala brandför­svaren och lill civilförsvarets utbildningsanläggningar.

Arbetsgruppen anser att de regler för allmän behörighet till högskoleut­bildning som anges i högskoleförordningen (1977:263) bör tillämpas också för tillträde till den nya brandingenjörsutbildningen och alt det bör ankomma på universitets- och högskoleämbetet att bestämma de särskilda förkun­skapskrav som bör gälla utöver den allmänna behörigheten. Kraven för tillträde till brandingenjörsutbildningen bör enligt förslaget i möjligaste mån utformas så atl vidareutbildning underlättas för den i brandväsendet redan anställda personalen. Arbetsgruppen föreslår alt 25 studerande per år antas till brandingenjörsutbildningen.

Nästan alla remissinstanserna understryker att brandingenjörsutbildning­ens kvalitet måste höjas och anser atl detta lämpligen kan uppnås genom att ingenjörsutbildningen förläggs liU högskolan. De flesta tillstyrker förslaget om atl inrätta en ny allmän utbildningslinje, brandingenjörslinjen. Arbets­gruppens förslag att förlägga brandingenjörsutbildhingen till universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN] har däremot föranlett blandade reaktioner, Några remissinstanser anser att frågan på nytt bör utredas, andra atl förläggning av utbildningen till Stockholm eller Göteborg bör övervägas.

Från flera av remissinstanserna, bl. a. statens brandnämnd, universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN] och Svenska kommunförbundet, framförs synpunkter på att utbUd­ningen bör förlängas till att omfatta tre läsår. Härigenom skulle enligt flera av dessa remissinslanser ges möjlighet att bredda utbildningen i bl. a. adminis­tration, förvaltningskunskap, ekonomi och samhällsplanering. Utbildningen skulle genom en förlängning lill tre läsår också bli mera likvärdig med andra ingenjörsutbildningar på högskolenivå.

Etl flertal remissinstanser anser att den av arbetsgruppen föreslagna

Prop. 1982/83:23

31

praktiska introduktionsutbildningen om tre veckor före påbörjad utbildning vid högskolan är alltför otillräcklig. Det framhålls i sammanhanget att det är av mycket stor betydelse för både samhället och eleven att utbildningen inleds med en längre praktikperiod vid elt eller flera kvalificerade brandförsvar. Som skäl härför anförs att både eleven och brandförsvaret skall kunna bedöma elevens fortsatta förutsättningar för att bli räddnings­befälhavare. En förlängning av den praktiska introduktionsutbildningen till atl omfatta åtminstone tre månader föreslås. Från flera håll anses även att denna praktiska del bör inrymmas i själva ingenjörsutbildningen. Likaså anser några remissinstanser att den utryckningsledarutbildning som brand­ingenjörerna enligt arbetsgruppens förslag skall genomgå för atl få tjänstgöra som utryckningsledare bör inrymmas i brandingenjörsutbildningen.

Efter samråd med chefen för utbildningsdepartementet vill jag för egen del anföra följande.

En högskolereform trädde i kraft år 1977. Ett utmärkande drag i den nya högskoleorganisationen är atl den rymmer praktiskt tagel all eftergymnasial utbildning - med undantag av inomverksutbildning - och att all utbildning inom högskolan skall knytas an till forskning. En annan viktig del av reformen är all andra regler nu gäller för tillträde till utbildningen. Nya grupper av studerande bereds härigenom tillfälle till högskoleutbildning.

Brandingenjörsutbildningen är i dag den enda eftergymnasiala ingenjörs­utbildning som ligger utanför högskolan. Liksom arbetsgruppen anser jag del naturligt all brandingenjörsutbildning jämställs med annan teknisk utbild­ning och organiseras på ett likartat sätt. Detta förutsätter att utbildningen hålls samman under en enda ulbildningshuvudmän, nämligen högskolan. Att utbildningen till stora delar kommer att vara praktiskt inriktad kan enligt min mening inle anses utgöra något hinder därvidlag. I elt anlal mera yrkesinriktade högskoleutbildningar utgörs en stor del av utbildningstiden av praktiska momenl. Jag anser att ett effektivare utnyttjande av resurser kan uppnås vid en sammanhållen utbildning. En sådan lösning har dessutom pedagogiska fördelar. Den viktiga integrationen mellan teoretiska och praktiska undervisningsmoment medför kortare utbildningstid. Vidare underiätlas en önskvärd samordning med annan närbesläktad teknisk högskoleutbildning, såsom driftpersonalutbildning samt väg- och vatten­byggnadsteknisk utbildning. Härigenom kan betydande besparingar ske genom samutnyttjande av lärare, lokaler och utrustning.

Genom att inordna utbildningen i högskolan är del möjligt att tillgodose det påtalade behovel av en vetenskaplig/teknisk grund för yrkesområdet. I dag ger brandingenjörsutbildning inte behörighet till forskarutbildning. Enligt riksdagens beslut skall principen om elt samband mellan forskning och grundläggande utbildning vara en central del i det fortsatta reform- och utvecklingsarbetet inom högskolan. En viktig form av forskningsanknytning är att forskningsresultat direkt kan las till vara i den grundläggande utbildningens innehåll och arbetsformer.

Prop.  1982/83:23

32

Jag anser i likhet med arbetsgruppen atl det är angeläget att de studerande har någon erfarenhet från verksamheten vid brandkår innan den egenfliga tekniska utbildningen påbörjas. Flera av remissinslanserna har emellertid ansett att den av arbetsgruppen föreslagna praktiska introduktionsutbild­ningen om tre veckor är för kort. Jag kan dela denna uppfattning och har erfarit att chefen för utbildningsdepartementet avser att föreslå regeringen att uppdra åt universitets- och högskoleämbetet att vid utarbetande av utbildningsplan för brandingenjörsutbildningen till att omfatta tre år låta den inledande praktiken få större omfattning.

Under remissbehandlingen har också framförts önskemål om att högsko­leutbildningen förlängs med ytterligare ett läsår. Vidare har framförts önskemål om atl den nyssnämnda praktiken skall inrymmas i ingenjörsut­bildningen och inte utgöra elt särskilt behörighetskrav för tillträde till den. Enligt min mening finns del fog för alt förlänga utbildningen. Härigenom kan etl ökat utrymme ges ål bl. a. sådana delar av utbildningen som är av särskild betydelse för brandingenjörens roll som kommunal förvaltningschef. Dess­utom öppnas möjlighet atl lägga in den inledande praktikutbildningen inom ramen för själva utbildningen. Sistnämnda fråga bör det emellertid såsom arbetsgruppen har föreslagit ankomma på universitets- och högskoleämbetet att pröva vid utarbetandet av utbildningsplanen. Jag föreslår alt utbildningen förlängs med en termin utöver vad arbetsgmppen har föreslagit och således skall omfatta 100 poäng.

Några remissinstanser har ansett atl den utryckningsledamtbildning som brandingenjörerna skall genomgå för att få tjänstgöra som utryckningsledare bör inrymmas i brandingenjörsutbildningen. Av skäl som jag har angett vid behandling av utryckningsledarutbildningen (2;3.2) kan jag inte biträda denna uppfattning.

En del studerande som har genomgått den nya brandingenjörsutbildning­en kommer sannolikt att vilja bygga på den till civilingenjörsutbildning l. ex. på väg- och vattenbyggnadslinjen. Jag utgår från att berörda utbildnings­myndigheter planerar brandingenjörsutbildningen så att en sådan påbyggnad underlättas.

I tidigare brandingenjörsutbildning (motsvarande) var upp till 25 % av eleverna brandmän. Detta procenttal har sjunkit med åren. Numera rekryteras endasi en eller två av 30 elever ur denna kategori. Jag anser detta förhållande otillfredsställande. Kraven för tillträde lill brandingenjörsutbild­ningen bör enligt min mening i möjligaste mån utformas så atl vidareutbild­ning underlättas för den som redan är anställd i brandväsendet.

I likhet med arbetsgruppen anser jag atl de regler för allmän behörighet till högskoleutbildning som anges i högskoleförordningen (1977:263) bör lillärnpas för tillträde till den nya brandingenjörsulbildningen. Del ankom­mer på universitets- och högskoleämbetet att bestämma de särskilda förkunskapskrav som bör gälla utöver den allmänna behörigheten.

För närvarande utbildas ca 30 brandingenjörer vartannat år. Med hänsyn

Prop. 1982/83:23

33

till den vidgade arbetsmarknad som kan förutses för högskoleutbildade' brandingenjörer har arbetsgruppen föreslagit atl ca 25 studerande per år antas till brandingenjörsutbildningen. Jag finner inte anledning atl frångå förslagel i denna del.

Arbetsgruppens förslag till lokalisering av den nya högskoleutbildningen har tagits upp i några remissyttranden. I dessa förordas en lokalisering av brandingenjörsutbUdningen till bl. a. Stockholm, Göteborg eller Uppsala framför en förläggning till universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN].

Vid val av lokaliseringsort för den nya högskoleutbildningen bör enUgt min mening i första hand de alternativ övervägas som från utbildningssynpunkt erbjuder de bästa förutsättningarna att utnyttja befintliga lokaler och anläggningar samt de bästa möjligheterna till samordning med annan verksamhet.

Brandingenjörsutbildningen kräver tillgång till övningsfält och omfattan­de räddningsutrustning såsom fordon m.m. Erforderliga resurser finns i anslutning till flera högskoleenheter. Vid sin avvägning mellan de olika alternativen har arbetsgmppen funnit att brandingenjörsutbildningen bör förläggas till universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN]. Jag delar arbetsgruppens mening i detta avseende. Därigenom kan det kunnande och den erfarenhet som redan nu finns vid universitetet tas tillvara. Landets enda professur i byggnadstekniskt brandskydd är knuten till universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN] sedan den 1 juli 1981. Jag förordar alltså att brandingenjörsutbildningen lokaliseras till[REDACTED_EFTERNAMN].

2.4.3 Högskoleutbildning för brandmästare

EnUgt 7 § brandstadgan (1962:91) skall brandchef och vissa andra befattningshavare ha avlagt brandingenjörsexamen. Länsstyrelsen kan emellertid medge att också brandmästare utses till brandchef eller till befattning som normalt kräver brandingenjörsexamen. Det finns i dag 93 brandchefer och 87 vice brandchefer för vilka länsstyrelsen har medgett att brandmästarexamen utgör erforderlig behörighet.

Arbetsgruppen har i sitt förslag till ny brandmästamlbildning utgått från brandmästarens huvudfunktion som kvalificerad utryckningsledare. Enligt förslaget skall den brandmästare som har genomgått den nya utbildningen komplettera sina kunskaper när det gäller förebyggande brandförsvar (Förebyggande 

II) 

och förvaltningskunskap om denne avser att söka befattning som brandchef eller vice brandchef. För att tjänstgöra som besiktningsbrandmästare krävs enligt förslaget vidareutbildning i förebyg­gande brandförsvar. Både utbildningen i förebyggande brandförsvar och förvaltningskunskap föreslås inordnad i högskolan och bli samordnad med motsvarande utbildning för brandingenjörer.

Kursen i förebyggande brandsförsvar. Förebyggande 

II, 

bör enligt arbetsgruppens mening ha samma omfattning (ca 10 veckor) och innehåll som motsvarande utbildning för brandingenjörerna. Kursen skall enligt 3 Riksdagen 1982/83. 1 saml. Nr 23

Prop. 1982/83:23

34

förslaget ge erforderliga kunskaper för sådan brandsyn, ritningsgranskning och rådgivning som det ankommer på brandchef att utföra. En brandmästare som har genomgått denna kurs skall kunna tjänstgöra som besiktningsbrand­mästare. För tillträde till kursen Förebyggande 

II

anser arbetsgruppen att det skall krävas genomgången brandmästamlbildning. Antalet nybörjarplatser bör enligt förslaget vara 30 om året.

Även kursen i förvaUningskunskap bör enligt arbetsgruppens förslag ha samma kunskapsinnehåll och omfattning som motsvarande utbildning för brandingenjörerna. För att bli antagen till utbildningen skall enligt förslaget krävas atl eleven har gått igenom brandmästamlbildning och Förebyggande 

II. 

Arbetsgmppen beräknar antalet nybörjarplatser till 15 om året.

Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget till kompletterande utbild­ning för brandmästare. Bl. a. universitets- och högskoleämbetet framhåller att utbildningen med fördel kan anordnas inom högskolans ram. Från andra håll understryks betydelsen av att utbildningen bedrivs på central plats med möjligheter till goda utbildningsresurser.

Statens brandnämnd är kritisk till att kursen Förebyggande 

II 

förläggs till högskolan. För att skapa kontinuitet i utbildningen anser brandnämnden att utbildningen Förebyggande I och 

II 

bör ha samma huvudman, förslagsvis nämnden. Kursen Förebyggande 

II 

har i övrigt kommenterats mycket sparsamt av remissinstanserna.

Förslaget till en kurs för brandmästare i förvaltningskunskap har mottagits mycket positivt. Flera remissinstanser anser att förvaltningskunskap och administration är mycket eftersatta områden i den nuvarande utbildningen. Någon remissinstans befarar emellertid att den föreslagna studiegången kommer att medföra ekonomiska problem såväl för kommunema som för det enskilda brandbefälet. Mot denna bakgrund menar man att intresset för denna utbildning kan bli svagt.

För egen del anser jag att det är naturligt att kursema Förebyggande 

II 

och Förvaltningskunskap anordnas av högskolan. Jag fömtsätter nämUgen att utbildningen kan ges parallellt eller integrerat med ingenjörsutbildningen. I viss omfattning bör den kunna anordnas i form av s. k. distansundervisning, vilket innebär att studiema kan bedrivas delvis på hemorten och delvis i resp. högskoleenhets lokaler. En sådan uppläggning av studier bör vara både i kommunemas och de studerandes intresse. Jag föreslår aUtså att arbelsgmp­pens förslag i denna del genomförs. Jag har i denna fråga samrått med chefen för utbUdningsdepartementet.

Prop, 1982/83:23

35

3 Hemställan

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen föreslår riksdagen

att godkänna de riktlinjer för ny utbildning i räddningstjänst som jag har förordat.

4 Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå riksdagen att anta det förslag som föredraganden har lagt fram.

Prop. 1982/83:23

37

Bilaga 1

m

KOMMUN­DEPARTEMENTET

UTBILDNING I RÄDDNINGSTJÄNST M. M.

Promemoria av arbetsgruppen

för överarbetning av förslaget (Ds Kn 1979:5)

till ändrad brandförsvarsutbildning m. m.

Stockholm i december 1981

DsKn 1981:24

Prop. 1982/83:23

38

FtMJRD

I juni 1979 avgav sakkunniga f

ö

r 

ö

versyn av brandf

ö

rsvarsut­bildningen m.m. bet

ä

nkandet (Ds Kn 1979:53 Brandf

ö

rsvarsut­bildningen. Vid remissbehandlingen av bet

ä

nkandet st

ä

llde sig flera tunga remissinstanser kritiska till utredningsf

ö

rslaget.

I december 1980 tillsattes en arbetsgrupp inom regeringskans­liet med f

ö

retr

ä

dare f

ö

r ber

ö

rda departement f

ö

r att 

ö

verarbeta f

ö

rslaget till 

ä

ndrad brandf

ö

rsvarsutbildning. I arbetsgruppen har ing

å

tt r

ä

ttschefen Harald Rangnitt, ordf

ö

rande, och hov­r

ä

ttsassessorn Ulf Bjurman, b

å

da kommundepartementet, kansli­r

å

det G

ö

sta Terstad, f

ö

rsvarsdepartementet, departemcntssekre-terama G

ö

ran[REDACTED_EFTERNAMN]

ö

m (t.o.m. mars 1981) och Ingemar[REDACTED_EFTERNAMN]

ö 

(fr.o.m. april 1981), budgetdepartementet, samt departements-sekreterama Kans[REDACTED_EFTERNAMN] och Margareta Vingedal, utbildnings­departementet.

Till sekreterare 

ä

t arbetsgruppen f

ö

rordnades den 18 december f

ö

rste l

ä

nsassessom Per-Ake Herrstr

ö

m, l

ä

nsstyrelsen i Stockholms l

ä

n.

Arbetsgruppen har samr

å

tt med f

ö

retr

ä

dare f

ö

r bl.a. de ber

ö

rda .myndigheterna. Svenska kommunf

ö

rbundet och de fackliga organi­sationerna.

Stockholm i december 1981

KOMMUNDEPARTEMENTET

Prop. 1982/83:23

39

INNEHALL

Sid

SAMMANFATTNING

1

1         BAKGRUND

13

1.1       Nuvarande ordning

13

1.1.1

F

ö

rfattningsbest

ä

mmelser

13

1.1.2

Nuvarande utbildning

15

1.2

ö

versyn av utbildningen

18

1.3

Remissbehandling av de sakkunnigas f

ö

rslag

21

1.4

ö

verarbetning av de sakkunnigas f

ö

rslag, m.m.

21

2         ALLM

Ä

NNA UTG

Å

NGSPUNKTER

23

3

BRANDMANWUTBILDNING

3.1

Heltidsanstiilrda brandm

ä

n

3.1.1

Inledning

3.1.2

Utbildningens m

å

l m.m.

3.1.3

Utbildningens organisation m.m.

3.1.4

Utbildningens inneh

å

ll

3.1.5

Dimensionering

3.2

Deltids

anst

ä

llda brandm

ä

n

3.2.1

Inledning

3.2.2

Utbildningens organisation m.m.

29 30 30 31 33 38 39 40 40 41

4                                                                      VIDAREUTBILDNING OCH FORTBILDNING INOM R

Ä

DD­

NINGSTJ

Ä

NSTEN

43

4.1

Allm

ä

nna 

ö

verv

ä

ganden

43

4.2

Vidareutbildning

46

4.2.1

Utryckningsledare

46

4.2.2

F

ö

rebyggande brandf

ö

rsvar

49

4.2.3

Brandm

ä

stare

50

4.2.4

F

ö

rvaltningsutbildning

53

4.3

Fortbildning

53

4.4

Samordning och decentralisering

54

4.5

L

ä

rare till statens brandn

ä

mnds

utbildning       58

5         BRAfJDINGENJORSUTBILDNING M.M.

61

5.1   Utbildning av brandingenj

ö

rer

61

5.1.1  Inledning

61

Prop. 1982/83:23

40

5.1.2

Allm

ä

nna synpunkter

62

5.1.3

Studieorganisation m.m.

64

5.1.4

Beh

ö

righet

66

5.1.5

Dimensionering och lokalisering

66 5.2   H

ö

gskoleutbildning f

ö

r brandm

ä

stare

67

5.2.1

Inledning

67

5.2.2

F

ö

rebyggande brandf

ö

rsvar

69

5.2.3

F

ö

rvaltningsutbildning

69

6        UTBILDNING AV PERSONAL INffl SOTN'INGSV.ASENDET

71

6.1

Inledning

71

6.2

Allm

ä

nna 

ö

verv

ä

ganden

72

6.3

Utbildning av skorstensfejare

75

6.4

Utbildning av tekniker inom sotningsv

ä

sendet

77

6.5

Utbildning av skorstensfejarm

ä

stare

78

6.6

Fortbildning

'

80

7

VISSA BEH

Ö

RIGHETSKRAV

81

8

GENOMF

Ö

RAN'DE

83

8.1

Tidsplan f

ö

r genomf

ö

randet m.m.

83

8.2

Decentralisering och samordning

84

9        KOSTNADER

87

9.1     Driftkostnader

87

9.1.1

Nuvarande driftkostnader

87

9.1.2

Framtida driftkostnader

3g

9.1.3

Sammanst

ä

llning av de ber

ä

knade driftkostnad-ern.T

92

9.2

Investeringar

93

9.3

Extra kostnader under genomf

ö

randeskedet

93

BILAGOR

1.

Sammanfattning av bet;in];nndet   (Ds Kn 1979:5) Brandförsvarsutbildiiingen

95

2.

Sammanställning av remissyttranden över betänkandet

(Ds Kn 1979:5)    Brandförsvarsutbildningen

108

Prop. 1982/83:23

41

SAM/WFATTNING

I.     Inledning

Samh

ä

llets r

ä

ddningstj

ä

nst hest

å

r av allm

ä

n r

ä

ddningstj

ä

nst och olika foniier av. s

ä

rskild r

ä

ddningstj

ä

nst. Den allm

ä

nna r

ä

ddningstj

ä

nsten har till uppgift att ingripa vid brand, oljeutfl

ö

de, ras, 

ö

versv

ä

mjiing eller annat n

ö

dl

ä

ge f

ö

r att a-w

ä

rja eller begr

ä

nsa skada p

å

 m

ä

nniskor eller egendom eller i milj

ö

n. S

ä

rskild r

ä

ddningstj

ä

nst

ä

r bl.a. fj

ä

ll r

ä

ddning, flygr

ä

ddning, sj

ö

r

ä

ddning och r

ä

ddningstj

ä

nst vid olyckor i atomanl

ä

ggning. Det kommunala brandv

ä

sendet har ruisvaret f

ö

r den allm

ä

nna r

ä

ddningstjilnsten och deltai- i s

ä

rskild r

ä

dd­ningstj

ä

nst.

Utbildningen av brandpersonal och skorstensfejare sker i dag centralt f

ö

r hela landet vid statens brandn

ä

mnds utbildnings­enhet i Solna odi Rosersberg. Vissa kurser genomf

ö

rs dock re­gionalt. Utbildningens omfattning och inriktning har i stort sett varit of

ö

r

ä

ndrad sedan 1960-talet.

Tillkomsten av 1974 

å

rs brandlag innebar att kommunernas ans­var f

ö

r brandsl

ä

ckning utvidgades till att omfatta allm

ä

n r

ä

ddningstj

ä

nst. Detta f

ö

rh

å

llande liksom den fortg

å

ende sam­h

ä

llsutvecklingen st

ä

ller st

ö

rre krav i fr

å

ga om brandperso­nalens kunnande 

ä

n vad den nuvarande utbildningen kan ge. Bl.a. mot denna bakgrund har 

ö

nskem

å

l om en f

ö

r

ä

ndrad utbild­ning framf

ö

rts fr

å

n olika h

å

ll.

En statlig utredning, sakkunniga f

ö

r 

ö

versyn av brandf

ö

rsvars-utbildningen m.m., 

ö

verl

ä

mnade 

å

r 1979 bet

ä

;iJ;andct (Ds Kn 1979: Sj Brandf

ö

rsvarsutbildningen. Utredningsf

ö

rslaget innebar en f

ö

rb

ä

ttrad och utvidgad utbildning, j stort sett f

ö

reslogs en f

ö

rdubblad utbildningstid f

ö

r braiidpersonalen och f

ö

r persona-

Prop. 1982/83:23

42

len inom sotningsv

ä

sendet. D

ä

rigenom ber

ä

knades de statliga utbildningskostnaderna stiga fr

å

n ca 5,7 milj. kr. till drygt 30 milj. kr. om 

å

ret, r

ä

knat i 1978 

å

rs penningv

ä

rde. H

ä

rut­

ö

ver f

ö

reslogs statliga investeringar om tliygt 170 milj. kr. F

ö

rslaget innebar dessutom att kommunernas kostnader f

ö

r l

ö

ner, resor och traktamenten skulle 

ö

ka betydligt.

Vid remissbehandlingen fick bet

ä

nkandet ett blandat mottagande. Flera tmiga remissinstanser var kritiska mot att man inte i st

ö

rre utstr

ä

ckning hade efterstr

ä

vat en samordning med Minan utbildning i samh

ä

llet.

Det framstod som uppeiibart att det inte fanns n

å

gon m

ö

jlighet att i det nuvarande ekonomiska l

ä

get genomf

ö

ra utredningsf

ö

r­slaget. Samtidigt kunde konstateras att det fanns ett starkt beliov av att reformera utbildningen.

F

ö

r att 

ö

verarbeta utredningsf

ö

rslaget tillsattes d

ä

rf

ö

r en arbetsgrupp inom rcgeringsk.-insJ iet. i-

ö

r arbetsgruppen har det g

ä

llt att pixiva de alternativ tiii ny utbiltlniiig som f

ö

rdes fram av i-cmissinstanserna d.v.s. en sajiiordning med det allm

ä

nna skol- och h

ö

gskolev

ä

sendet samt med bl.a. civilf

ö

r­svarets utbildning. Vidare har arbetsgruppen haft till upp­gift att efterstr

ä

va en decentralisering av utbildningen.

De direktiv som g

ä

ller f

ö

r allt reformarbete, n

ä

mligen att de f

ö

rslag som l

ä

ggs fram skall kunna genomf

ö

ras inom ramen f

ö

r of

ö

r

ä

ndrade resurser, har varit styrande f

ö

r arbetsgrup­pens arbete. .Arbetsgruppen har 

ä

nd

å

 funjiit att det genom sam­ordning med annan utbildning i samh

ä

llet 

ä

r m

ö

jligt att genomf

ö

ra en ny utbildning i r

ä

ddningstj

ä

nst, som i vissa avseenden t.o.m har kunnat utvidgas i f

ö

rh

å

llande till de sakkunnigas f

ö

rslag.

2.     F

ö

rslaget i huvuddrag

Arbetsgruppens f

ö

rslag inneb

ä

r i stort f

ö

ljande. Den grund­l

ä

ggande utbildningen f

ö

r s

å

v

ä

l r

ä

ddningstj

ä

nsten som sot­ningsv

ä

sendet f

ö

rl

ä

ggs till gymnasieskolan. Deltidsbrandm

ä

n­nen utbildas inom kommunal vitxenutbildning, komvux. Utbild­ningen till brandingenj

ö

r och skorstensfejarm

ä

stare samt

Prop. 1982/83:23

43

viss vidareutbildning av brandm

ä

stare f

ö

rl

ä

ggs till h

ö

gskolan.

Ö

\Tig utbildning av bef

ä

l inom r

ä

ddningstj

ä

nsten och tekniker inom sotningsv

ä

sendet samt viss fortbildning f

ö

rl

ä

ggs till statens brandn

ä

mnd. Utbildningen vid brandn

ä

mnden samordnas s

å

snart som m

ö

jligt med civilf

ö

rsvarets utbildning. Den f

ö

re­slagna utbildningen framg

å

r av f

ö

ljande principskisser.

Prop. 1982/83:23

44

R Ä D D N I N G S T .1 .:\ N S T U T B I  L D N I N G

I lEI.Tl DSANSTALLMXG

DFI.TID,SA,\ST/\LLMXG

GYMNASIESKOLA . H

Ö

GRE SPECIALKURS

INTRODUKTIONS­UTBILDNING

(/)     

X     

CO

       Sfi       LlJ >-     O     

ej    :    LU

INTRODUKTIONS­UTBILDNING

KOMVUX

UTRYCKNIUGSLEDAR-UTBILDMING

F

Ö

REBYGGANDE I

BRANDM

Ä

STAR-UTBILDNING

FORTBILDNING

(STATENS BRANDNAMND)

F

Ö

REBYGGAKDE II

F

Ö

RVALTNINGS-UTBILDNING

BRANDINGENJ

Ö

RS-UTBILDNING

I CIVILINGLVJORS- 1 I IITBIIJKIXC     I

I l01vSK.\KI'!l;ii,n.\JNG[

Prop. 1982/83:23

45

SKORSTENSFEJARUTBILDNING

1---- 

I   GRUND-

]   SKOLA

I____ 

_ -1

G\'MN/\SIAL LÄRLINGS­UTBILDNING

C\-MNASIE-SKOL\

s

SOTNINGS-TLKNIKER-UTBILDMNG

FORT­BILDNING

(ST.ATFNS

BRjVsD-

N-itNT))

DRIFIS-

TEKWKER-

UTBILDNING

I-------------- 1

I DRIFTS-

'

JCEi.)öRS-    I

UTBILD.MNG     i

Prop. 1982/83:23

46

3.

Brandiiiannautb i klningen

Arbetsgruppen har övervägt olika alternativ till utfonraiing av gTimasieutbildningen    av helt iJsanstäl Ida brantbnän.  

.

-\rbets

-

gruppen  föreslår att en ettårig liögre specialkiu-s anordnas  i gyimiasieskolan  (= 40 veckor). Utbildningen skall vara ut-irormad som en räddningstjänstutbiUlning i vidare bemärkelse. Den som liar genomgått utbildningen skall  kiuma tjänstgöra både som bramlman och som ambulansman.  En sådan snordnad räddningstjänstutbildning ger ett större eleiiuiderlag. Ut­bildningen kan däi-igenom spridas  till   flera g>-mnasieorter i landet.

Räddningstjänstulbi ldnin;ucn  föreslås bli  i hög grad praktiskt inriktad.  Arbetsgruppen  föreslår att utbildningen inleds med en tre veckors piaktisk tjänstgöring vid brandförs\ar.  Denna praktik syftni- bl..i.   till  att bedöma olc\-ons  förutsättningar CÖT avbcto  in\ vikUlninot v.iiistyu.  Den t'ovtatt;\ pv;iktisU;\ utbildningeji sk.i 1 1  genomlöras som s.k.   inbvgoj utli t Klniiig. Den inbyggd;! utli i Klningen   i  i-;kiJningstjänst sk;ill  enligt arbetsgruppens   rM-sLig  rr>rlägga"s  till br:indkårer på  g>imiasie-orterna eller  i  deris närhet.  Br.aiiJkårcns pei-sonal   Tiuigerai' som lärare och kårens materiel  som undcn'isningsmateinel.  Den inbyggda utbildningen  i  ;ikutsjuk\-åril kan enligt arbetsgruppens mening tillhandahållas av sjiikvårdslunudmämien.

En introduktionsutbildning vid'.uiställning inom br;uidförsvaret är liksom nu nödvändig även i   framtiden. Vid  inti-oduktionsut-bildningen skall eleven  få kännedom om de lokala förhållandena och den egna biandkårens materiel.

En allvarlig brist i d.ag är att de deltidsanställda brand-männen, som utgör ca 60 'i av personalen vid landets brandför­svar, endast får en a!ist;ilIningsutbiUljiing på några dagar. De deltidsanställdas övriga yrkcsvorksamliet har i alla tider ut­gjort ett hinder för att ge dem en tillfredsställande utbild­ning. Arbetsgruppen föreslår att de deltids.-inställda brand-

Prop. 1982/83:23

47

m

ä

nnen - f

ö

rutom utbildning och 

ö

vning vid egen brandk

å

r -f

å

r utbildning inom komvux. Denna utbildningsform 

ä

r mycket flexibel och kan anpassas efter de lokala f

ö

rh

å

llandena och elevernas m

ö

jligheter att delta i undervisningen.

4.     Vidareutbildning och fortbildning inom r

ä

ddnings­tj

ä

nsten

Personalen inom r

ä

ddningstj

ä

nsten b

ö

r erbjudas kurser, b

ä

de f

ö

r att uppn

å

 en h

ö

gre beh

ö

righet (vidareutbildning) och f

ö

r att bibeh

å

lla och f

ö

rdjupa kunskaperna (fortbildning). Det 

ä

r enligt arbetsgruppens mening angel

ä

get att vidareutbildning och fortbildning p

å

 ett s

å

 naturligt s

ä

tt som m

ö

jligt komplet­terar varandra.

F

ö

rmansbefattningar beh

ö

vs inom r

ä

ddningstj

ä

nsten liksom inom andra tekniska kommunala f

ö

rvaltningar. Den utbildning i arbetsledning, personaladministration och materielansvar som kr

ä

vs f

ö

r personalen inom r

ä

ddningstj

ä

nsten skiljer sig inte fr

å

n den som beh

ö

vs f

ö

r personalen inom andra kommunala f

ö

r­valtningar. Ett utbud av s

å

dan utbildning finns redan. Utbild­ningen tillgodoses genom kortare eller l

ä

ngre kurser av olika slag. Arbetsgruppen anser att denna utbildning inte b

ö

r ing

å 

i r

ä

ddningstj

ä

nstutbildningen. F

ö

rmansutbildningen koncentre­ras i st

ä

llet p

å

de uppgifter som 

ä

r speciella f

ö

r r

ä

ddnings­tj

ä

nsten. Arbetsgruppen f

ö

resl

å

r en s

ä

rskild utryckningsle­dareutbildning f

ö

r allt blivande bef

ä

l - heltid s

å

v

ä

l som deltid - inom brandf

ö

rsvaret. Utbildningen f

ö

resl

å

s omfatta sex veckor med statens brandn

ä

mnd som huvudnan. F

ö

r att f

å 

genomg

å

utbildningen skall kr

ä

vas minst ett 

å

rs praktik som brandman. 

Ä

ven brandingenj

ö

rerna m

å

ste enligt arbetsgruppen genomg

å

 utryckningsledarutbildning f

ö

r att f

ä

tj

ä

nstg

ö

ra som bef

ä

l vid utryckningar.

F

ö

r de brandm

ä

n som skall utf

ö

ra arbetsuppgifter inom det f

ö

rebyggande brandf

ö

rsvaret, f

ö

resl

å

r arbetsgruppen en grund­l

ä

ggande kurs om tre veckor (F

ö

rebyggande I). Kursen som f

ö

re­sl

å

s f

å

 statens brandn

ä

mnd som huvudman ger de kunskaper som beh

ö

vs f

ö

r enklare brandsynef

ö

rr

ä

ttningar.

Prop. 1982/83:23

48

Arbetsgmppen ser brandm

ä

starutbildningen som ett led i en naturlig vidareutbildning. Tilltr

ä

de till brandm

ä

staiiitbild-ningcn har den som har ger.omg

å

tt brandjiunnautbildningen, uc-lyckningsledanitblklningen och kursen F

ö

rebygg.uide 1. Brand­m

ä

starutbildningen f

ö

resl

å

s bli fjorton veckor. Den koncentre­ras p

å

brani.lm

ä

stamas roll som b.

ö

gre utryckningsbef

ä

l. .Statens brandn

ä

imd f

ö

resl

å

s bli huviidman.

Branchii

ä

stare som 

ö

nskar f

å

en befattning som. vice brandchef eller brandchef skall enligt arbetsgnippens f

ö

rslag genomg

å 

tv

ä

 kurser, F

ö

rebyggande

II 

och f

ö

rvaltnlngsktmskap. F

ö

re­byggande 

II 

skall ge de insikter som beh

ö

vs f

ö

r att b.andl

ä

gga alla typer av 

ä

renden ang;''ende f

ö

rebyggande 

å

tg

ä

rder mot brand. Kursen i f

ö

rvaltningskiinskap skall ge den komplette­rande kunskap som beh

ö

vs f

ö

r befattningen som brandchef eller vice brandchef. R

å

da kursema som omfattar vardera ca tio veckor b

ö

r anordnas s

å

som h

ö

gskoleutbildning. Dessa kurser ing

å

r 

ä

ven i brandingonj

ö

rsutbildnlngen ochkan ges parallellt eller samordnat med denna. Kursen I F

ö

rebyggande 

II 

kan genom­g

å

s separat eller som ett led i en vidareutbildning som. syftar till tj

ä

nst som vice brandchef eller brandchef.

F

ö

ixitom vidareutbildningen f

ö

resl

å

r arbetsgruppen att statens brandn

ä

mnd skall anordna fortbildningskurser. Dessa kurser skall genomf

ö

ras lokalt eller regionalt. Inneh

å

llsm

ä

ssigt skall de i f

ö

rsta hand koncejitreras p

å

 att ge de kom.plet-terande kunskaper som beh

ö

vs med h

ä

nsyn till den tekniska ut­vecklingen. Ujipgiften att leda personal i komplicerade situa­tioner beaktas s

ä

rskilt. Enligt arbetsgruppens mening har det stor betydelse att fortbildningskurser av detta slag kan 

å

ter-komrria regelm

ä

ssigt under bef

ä

lets yrkesverksamma liv. Fort-bildningsktirserna skall enligt f

ö

rslaget utg

ö

ra ett komple­ment till vidareutbildningen.

Prop. 1982/83:23

49

5.          Brandingenjörsutbildning m.m.

Brandingenj

ö

rsutbildningen

ä

r idag den enda eftergymnasiala ingenj

ö

rsutbildningen som ligger utanf

ö

r h

ö

gskolan. Arbets­gruppen anser det naturligt att brandingenj

ö

rsutbildningen j

ä

mst

ä

lls med annan teknisk utbildning och organiseras p

ä

 ett lilcartat s

ä

tt. S

å

lunda f

ö

resl

ä

r arbetsgmppen att en allm

ä

n utbildningslinje, brandingenj

ö

rslinjen, inr

ä

ttas i h

ö

gskolan. Utbildningen b

ö

r omfatta 80 po

ä

ng, dvs tv

å

 l

ä

s

å

r, och f

ö

r­l

ä

ggs till universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN].

De praktiska mom.enten i h

ö

gskoleutbildningen f

ö

ruts

ä

tts bli tillgodosedda genom att viss del av utbildningen f

ö

rl

ä

ggs till kommiuiala brandf

ö

rsvar och civilf

ö

rsvarets anl

ä

ggningar.

Med en s

å

dan uppl

ä

ggning av utbildningen b

ö

r den h

ö

gskoleut­bildade brandingenj

ö

ren eller civilingenj

ö

ren p

ä

 brandlinjen kunna f

å

 anst

ä

llning 

ä

ven hos andra arbetsgi\'are 

ä

n kommunenia och staten.

6.          Skorstensfejamtbildning

Tyngdpunkten i skorstensfejamas och skorstensfejai-m

ä

stanias verksamhet f

ö

rskjuts allt mer mot energihush

å

llning. Samtidigt 

ö

kar de energiproducerando, energikonsimierande och milj

ö

p

å

-verkande anl

ä

ggningamas drifts

ä

kerhet och driftekonomi i betydelse. Kraven p

ä

 v

ä

l utbildad personal kommer d

ä

rf

ö

r att 

ö

ka.

P

ä

 samma s

ä

tt som n

ä

r det g

ä

ller brandmannautbildningen talar starka sk

ä

l f

ö

r att g)'mnasieskolan bereder m

ö

jlighet till grundl

ä

ggande yrkesutbildning ocks

ä

 f

ö

r skorstensfejare. Arbetsgruppen f

ö

resl

å

r att utbildni.ngen genomf

ö

rs som gymna­sial l

ä

rlingsutbildning. S

ä

dan utbildning inneb

ä

r att eleven 

ä

r anst

ä

lld hos ett f

ö

retag och f

ä

r utbildning genom f

ö

retag­ets f

ö

rsorg f

ö

r ett visst yrke enligt f

ö

reskrifter som med­delas av skolm>'ndighetema. Eleven f

å

r dessutom viss teoretisk undervisning genom gyrmasieskolans f

ö

rsorg.

4 

Riksdagen 1982/83. 1 saml. Nr 23

Prop. 1982/83:23

50

Arbetsgruppen anser att en s

ä

rskild utbildning av cejoiikci; inom sotningsv

ä

sendet b

ö

r inf

ö

ras. En s

ä

dan utbiklning kan b

ä

de underl

ä

tta genomstr

ö

mningen i yrket och f

ö

rhindra en kostsam, 

ö

verdimensionering av utbildningen av skorstensfejare-mt;stare. Telaiikerutbildningen f

ö

resl

ä

s omfatta sex veckor m.ed statens brandniimnd som huvudman.

Vad ang

å

r skorstensfejarem

ä

stama anser arbetsgruppen att ut­bildningsbehovet kan tillgodoses inom ramen f

ö

r den tv

åå

riga drifttoknikerutbildningen i h

ö

gskolan. Fr

ä

gan om utbildningen b

ö

r anordjias som en s

ä

rskild studieinriktning p

ä

 drifttekniker-lijijen f

ä

r 

nämnre  ö

verv

ä

gas av unii'ersitets- och h

ö

gskole-

ä

inbetet i samband med genomf

ö

randet av utbildningsreform.en.

Arbetsgruppen f

ö

resl

å

r att fortbildningskurser f

ö

r tekniker och skorstensfejai-m

ä

stare anordnas av statens brandn

ä

mnd.

7.     Vissa beh

ö

righet.skrav

Arbetsgnjppen har behandlat organisationen av en ny utbild­ning och de tilltr

ä

deskrav som b

ö

r g

ä

lla till olika delar av utbilcbiingen. Naturligtvis aktualiserar en f

ö

r

ä

ndrad ut­bildning ocks

ä

 de beh

ö

righetskrav som b

ö

r g

ä

lla f

ö

r att upp­r

ä

tth

ä

lla en viss befattning. Dessa fr

å

gor h

ö

r emellertid i huvudsak samman med genomf

ö

randet av refomien. Enligt arbets­gnippens mening b

ö

r de d

ä

rf

ö

r 

ö

verv

ä

gas n

ä

rmare i det samman­hanget.

Med h

ä

nsyn till det anf

ö

rda har arbetsgruppen endast i mera allm

ä

nna ordalag uttalat sig i fr

å

gan om beh

ö

righetskrav f

ö

r viss tj

ä

nst. Arbetsgruppen konstaterar att utvecklingen i samli

ä

llet g

å

r mot att avskaffa formella beh

ö

righetskrav. Sam­ tidigt 

ä

r det uppenbart att den som utses till kr

ä

vande bef

ä

ls-eller chefsbefattningar f

ö

rutom en god utbildning m

ä

ste ha praktisk erfarenliet inom yrkesomr

å

det. Detta g

ä

ller b

å

de brandv

ä

sendet och sotningsv

ä

sendet. F

ö

r tj

ä

nst som utryck­ningsledare, vice brandchef eller brandchef eller som. skor-

Prop. 1982/83:23

51

stensfejarm

ä

stare anser arbetsgmppen att det. ut

ö

ver utbild­ningen b

ö

r g

ä

lla ett minimikrav p

å

 ett 

ä

rs brandtj

ä

nst resp. sotningstj

ä

nst.

8.          Genomf

ö

rande

Arbetsgruppen anser att f

ö

rslaget b

ö

r genomf

ö

ras s

å

 snart som m

ö

jligt. Samtidigt m

ä

ste det beaktas att det beh

ö

vs tid f

ö

r att planera och organisera den nya utbildningen.

Om riksdagen fattar ett principbeslut om den nya utbildningen under v

å

ren 1982, b

ö

r utbildningen kunna p

å

b

ö

rjas h

ö

sten 1983. Vid den tidpunkten upph

ö

r den nuvarande utbildningen med undantag av brandmannaklassen hos statens brandn

ä

mnd. Denna utbildning m

å

ste 

ö

verg

å

ngsvis fortg

å

 t.o.m. budget

å

ret 1984/85.

Vidareutbildningen i statens brandn

ä

mnds regi f

ö

resl

å

s inled­ningsvis bli f

ö

rlagd till nuvarande utbildningsst

ä

llen i Solna och Rosersberg. En decentralisering och samordning av brandn

ä

iraidens utbildning med civilf

ö

rsvarets utbildning kan ske f

ö

rst sedan .statsmaktema har tagit st

ä

llning till den 

ö

vergripande fr

ä

gan om samordningen av r

ä

ddningstj

ä

nsten i fred och krig. Arbetsgruppen anser att en samordning av utbildningen b

ö

r kunna medf

ö

ra f

ö

rdelar fr

å

n kos1:nads- och effektivitets­synpunkt.

9.          Kostnader

Driftkostnader

Arbetsgruppen ber

ä

knar att statens utbildningskostnader b

å

de f

ö

r r

ä

ddningstj

ä

nsten och f

ö

r sotningsv

ä

sendet kommer att minska fr

ä

n nuvarande 10,2 milj. kr. till 7,3 milj. kr. om 

å

ret n

ä

r den nya utbildningen 

ä

r helt genomf

ö

rd. Arbetsgruppen utg

å

r d

ä

ivid fr

ä

n att den grundl

ä

ggande utbildningen av brand-m.

ä

n - heltid och deltid - samt gymnasial .l

ä

rlingsutbildning f

ö

r skorstensfejare kan anordnas inom befintliga anslagsramar f

ö

r gymnasieskolan och komvux.

Prop. 1982/83:23

52

Vad g

ä

ller de 

å

rliga kommunala kostnadema minskar dessa fr

å

n 26,8 milj. kr. till 26,6 milj. kr. Besparingar f

ö

r kommunema uppkommer fr

ä

mst till f

ö

ljd av den f

ö

r

ä

ndrade brandmannaut­bildningen. Besparingarna tas n

ä

stan helt i anspr

ä

k f

ö

r att bekosta den v

ä

sentligt f

ö

rb

ä

ttrade fortbildningsverks.amheten och utbildningen av deltid.sanst

ä

llda brandm

ä

n.

Under genomf

ö

randeskedet kommer det att uppst

å

 vissa kostnader f

ö

r b

ä

de staten och kommunema, fr

ä

mst genom att brandmanna­klassen vid statens brandn

ä

mnd under en viss tid m

ä

ste bedrivas parallellt med motsvarande utbildning inom gymnasieskolan. Statens ytterligare kostnader under budget

å

ren 1983/84 och 1984/85 har av arbetsgruppen ber

ä

knats till 3 milj. kr. per budget

å

r. F

ö

r kommunema ber

ä

knas motsvarande kostnader till 8 milj. kr. om 

å

ret. D

ä

rut

ö

ver beh

ö

vs f

ö

r universitets- och h

ö

gskole

ä

mbetets del medel f

ö

r genomf

ö

randet av h

ö

gskoleutbild­ningen med sammanlagt ca 1 milj. kr.

Investeringar

Genom att utnyttja befintliga resurser p

å

 olika omr

å

den i samh

ä

llet kommer behovet av investeringar f

ö

r den f

ö

reslagna utbildningen att m.lnimeras. Vissa investeringar f

ö

r att komp­lettera resursema 

ä

r dock n

ö

dv

ä

ndiga om f

ö

rslagen skall kunna genomf

ö

ras. Vad g

ä

ller vidareutbildningen d

ä

r ett in­vesteringsbehov i f

ö

rsta hand kan f

ö

rutses har arbetsgruppen funnit att den n

ä

iinare analysen av detta behov m

ä

ste anst

å 

till dess utbildningen kan saraordnas med civilf

ö

rsvarets utbildning.

Prop. 1982/83:23

53

BAKGRUND

1.1   Nuvarande ordning

1.1.1  F

ö

rfattningsbest

ä

mmelser

Enligt.2 

§

 brandlagen (1974:80) skall varje kommun svara f

ö

r r

ä

ddningstj

ä

nst och f

ö

r f

ö

rebyggande 

å

tg

ä

rder mot brand i kommunen. F

ö

r dessa uppgifter skall kommunen h

å

lla ett brand­f

ö

rsvar som tillfredsst

ä

ller sk

ä

liga anspr

å

k p

å

 effektivitet. 1 brandf

ö

rsvaret skall enligt 4 

§

 brandlagen ing

å

en brand­styrka -av betryggande storlek och sammans

ä

ttning. Brandstyrkan skall best

å

 av en brandchef, en eller flera vice brandchefer, brandk

å

r samt, om det beh

ö

vs, brandv

ä

m som 

ä

r grundat p

ä 

tj

ä

nsteplikt. Brandchef, vice brandchef och personal i kom­munal brandk

ä

r skall vara heltidsanst

ä

llda eller ha f

ö

rbundit sig att fullg

ö

ra brandtj

ä

nst och annan r

ä

ddningstj

ä

nst som deltidsanst

ä

lld vid sidan av annan syssels

ä

ttning. F

ö

r kommun skall vidare finnas en eller flera skorstensfejarm

ä

stare. I 27 

§

 brandlagen bemyndigas regeringen att meddela ytter­ligare f

ö

reskrifter i de h

ä

nseenden som avses i lagen.

Enligt 1 

§

brandstadgan (1962:91) skall f

ö

r varje kommun finnas en brandordning som tar upp de best

ä

mmelser som ut

ö

ver brand­lagen och brandstadgan beh

ö

vs f

ö

r att reglera brandf

ö

rsvarets verksamhet i kommunen. I brandordningen skall tas in best

ä

m­melser om brandstyrkans organisation (4 

§

) och om den kompe­tens som fordras f

ö

r kommunens brandbef

ä

l (7 

§

 3 mom.). Den utbildning och kompetens som kr

ä

vs f

ö

r brandpersonalen i kom­munerna blir beroende av de s

ä

rskilda f

ö

rh

å

llandena i varje kommun. Kompetensfr

å

gan pr

ö

vas av l

ä

nsstyrelsen i samband med fastst

ä

llelse av eller 

ä

ndring i brandordningen. I fr

å

ga om heltidsanst

ä

lld brandpersonal skall enligt 7 

§

 1 mom. brand-

Prop. 1982/83:23

54

stadgan brandchef och vice brandchef ha avlagt brandingenjfrs-examen, brandm

ä

stare ha avlagt brandm

ä

starexamen och brand­f

ö

rman ha avlagt brandf

ö

rmansexamen. Den som har avlagt brand­m

ä

starexamen kan dock n

ä

r s

ä

rskilda sk

ä

l f

ö

religger i visst fall f

å

 utses till heltidsanst

ä

lld brandchef eller vice brand­chef. Deltidsanst

ä

lld brandchef och vice brandchef skall enligt 7 

§

 2 mom. brandstadgan ha avlagt brandingenj

ö

rs-eller brandm

ä

starexamen eller ha genomg

å

tt brandbef

ä

lskurs A. (Jvrigt deltidsanst

ä

llt bef

ä

l skall ha genomg

å

tt l

ä

gst brandbef

ä

lskurs C. F

ö

r viss kommun kan dock medges att endast brandchefen och en vice branddief skall ha utbildning och att det skall r

ä

cka med brandbef

ä

lskurs B f

ö

r dem.

I brandordningen skall enligt 16 

§

 brandstadgan inf

ö

ras be­st

ä

mmelser om kommunen skall vara indelad i ett eller flera sotningsdistrikt eller tillsammans med annan kommun bilda ett s

å

dant distrikt. Inom varje sotningsdistrikt skall det finnas en skorstensfejare som har avlagt m

ä

starexamen f

ö

r skorstens fejare.

S

ä

rskilda kompetensregler g

ä

ller i vissa fall enligt 

ö

ver-g

ä

ngsbest

ä

mmelser i brandstadgan.

Statens brandn

ä

mnd har enligt sin instruktion (1974:408) till uppgift bl.a. att i anslutning till brandstadgans kompetens­f

ö

reskrifter meddela utbildning f

ö

r brandpersonal och skor­stensfejare (2 

§

). Vidare skall brandn

ä

mnden genom annan ut­bildningsverksamhet och f

ö

rs

ö

ks- och utvecklingsarbete fr

ä

mja s

å

dan r

ä

ddningstj

ä

nst som ankommer p

ä

 kommunema. Hos n

ä

mnderi finns en utbildningsenhet som f

ö

rest

å

s av en utbildningschef (6 

§

) . Till n

ä

jiinden 

ä

r knutet ett utbildnings r

å

d (8 

§

) . Ut­bildnings r

ä

det best

å

r av brandn

ä

mndens

ö

verdirekt

ö

r, som 

ä

r r

å

dets ordf

ö

rande, utbildningschefen och fem s

ä

rskilt av regeringen utsedda ledam

ö

ter. Enligt 11 S instruktionen f

å

r i arbetsordning eller genom s

ä

rskilt beslut 

ö

verl

ä

mnas 

å

t r

å

det att avg

ö

ra

ä

rende eller grupp av 

ä

renden som r

ö

r ut­bildningsverksamheten och som inte skall avg

ö

ras av n

ä

mnden i plenum.

Prop. 1982/83:23

55

För utbildningen gäller ett stort antal bestämmelser i stadgan (1965:854)  för statens brandskola samt punktema 2 och 3 övergångsbestämmelserna till stadgan. Vidare finns föreskrifter i  förordningen  (1976:538)  om vissa läroplaner m.m.  vid statens brandnämnd.

1.1.2

Nuvarande utbildning

Statlig utbildning av brandpersonal och skorstensfejare sker i dag centralt för, hela landet vid statens brandnämnds ut-bildningseniiet i Solna. Vissa praktiska moment i utbildningen äger emellertid rum i anslutning till civilförsvarsstyrclsens utbildnings- och ömingsanläggning i Rosersberg.  Vissa kurser genomförs  regionalt. Brandnämndens utbildning har vad gäller   . omfattning och inriktning varit i stort sett oförändrad sedan 1960-talet.

Följande principskiss ger en översikt av nuvarande utbildning.

DEL

BRANDP TID                HEL

ERSONAL TID

BRANDING

HAflDL PRAKTIK 19 VECKO, -

>

C-KURS 4 VECKOR

BRANDMANMAKLASS 8 VECKOR

TEO, STUDIER 1 TERMIN

'brevkurs  

~

B-KURS 1 VECKA

BRANOFORMAMSKLASS 12 VECKOR

.

PRAKTIK 3 VECKOR

r

Irevkurs

A-KURS

11 VECKOR

BRANO.-ASTARKLASS 21 VECKO.=!

TEOR STUDIER 1 L

Ä

SiS

Heltidsanställd brandpersonal  får en introduktionsutbildning av varierande längd inom det egna brandförsvaret i samband med anställningen. Efter något års anställningstid får den

Prop. 1982/83:23

56

För utbildningen gäller ett stort antal bestämmelser i stadgan (1965:854)  för statens brandskola samt punktema 2 och 3 övergångsbestämmelsema till stadgan. Vidare finns föreskrifter i förordningen (1976:538)  om vissa läroplaner m.m. vid statens brandnämnd.

1.1.2

Nuvarande utbildning

Statlig utbildning av brandpersonal och skorstensfejare sker i dag centralt f

ö

r hela landet vid statens brandn

ä

mnds ut­bildningsenhet i Solna. Vissa praktiska moment i utbildningen 

ä

ger emellertid rum i anslutning till civilf

ö

rsvarsstyrclsens utbildnings- och 

ö

vningsanl

ä

ggning i Rosersberg. Vissa kurser genomf

ö

rs regionalt. Brandn

ä

mndens utbildning har vad g

ä

ller omfattning och inriktning varit i stort sett of

ö

r

ä

ndrad sedan 1960-talet.

F

ö

ljande principskiss ger en 

ö

versikt .av nuvarande utbildning. 

BRANDPERSONAL

DEL

TID                HEL

TID

BRANDING . 

t

HANDL PRAKTlKl 19 VECKOR -  1

y

C-KURS 

i   

VECKOR

BRANOMANNAKLASS 8 VECKOR

TEQR STUDIER i 1 TERMIN     1

T       _

1

brevkurs  

'

r

Ib-kurs

|l VECKA

BRANDFORMANSKLASS 12 VECKOR

PRAKTIK 3 VECKOR

'--- 

fBREVKURS

Ia-kurs

|11 VECKOR

BRANOMASTARKLASS 21 VECKOR

teor studier 

1 lasAr

Heltidsanst

ä

lld brandpersonal f

å

r en introduktionsutbildning av varierande l

ä

ngd inom det egna brandf

ö

rsvaret i samband med anst

ä

llningen. Efter n

å

got

å

rs anst

ä

llningstid f

å

r den

Prop. 1982/83:23

57

Utbildningsgängen framgår av följande skiss SKORSTENSFEJAR PERSONAL

rL

Ä

RLINGSUTBILDNING~! I   SOTNINGSDISTRIKT

i

GESALLKLASS 8 VECKOR

MASTARKLASS 10 VECKOR

Vid sidan av den utbildning som anordnas vid brandnämnden genomförs en tvåårig specialkurs i g)"raiasieskolan för skor­stensfejare.  Kursen har endast genomförts i Stockliolm och har därför haft begränsad betydelse.

Utbildningen vid statens brandnjimnd bedrivs   ' d nämndens ut-bildningsenliet.  Den till utbildningsenhetP.i   ;ast knutna perso­nalen utgörs av en utbildningschef,  en avdelningsdirektör/ studierektor,  fyra byrådirektörer,  on äjraieslärare och elva tjänstemän vid enhetens kansli.  Dessutom skall personalen ut­ökas med en avdelningsdirektör och en assistent för utbild­nings- och ö\Tiingsverksamliet vad avser beredskap mot kärnkrafts­olyckor.  Vid sidan av den fasta    personalen utnyttjas ett stort antal  (ca 300)  deltidstjänstgörande lärare.

Utbildningen av brandpersonal och skorstensfejare har under budgetåret 1981/82 följande omfattning.

Central_ytbildning2

Brandingenjörsklass

Brandmästarklass

Brandfönnansklass

Brandmannaklass

Brandbef

ä

lskurs A

M

ä

starklass skorstens-fe j a re

Ges

ä

llklass skorstens-f ej are

(en)

30

elever;

1x40 veckor

(tre)

90

elever;

3x21 veckor

(tre)

90

olever;

.3x12 veckor

(fem)

150

elever;

5x8 veckor

(en)

30

elevei-;

1x11 veckor

(en)

30

elever;

1x10 veckor

(en)

30

elever;

1x8 veckor

Prop. 1982/83:23

58

Regional_utbildning

Brandbef

ä

lskurs B (fyra) 80 elever; 4x1 veckor Brandbef

ä

lskurs C .(tjugo) 400 elever; 20x4 veckor Brandmannaklass      (sex)  180 elever;   6x8 veckor

Statens brandn

ä

mnds totala kostnader f

ö

r utbildningen uppg

å

r till diygt 10 milj. kr., varav 1 784 000 kr. utg

ö

r medel f

ö

r

ö

kad utbildning med anledning av avtalad arbetstidsf

ö

rkortning. Vidare disponerar brandn

ä

mnden ca 4,5 milj. kr. fr

å

n anslaget Beredskap mot ki-

ä

nkraftsolyckor f

ö

r bl.a. utbildning och 

ö

vning.

De kommunala kostnaderna f

ö

r brandmannautbildningen 

ä

r stora beroende p

å

 att l

ö

n samt traktamenten och ers

ä

ttning f

ö

r resor utg

å

r under studiet iiioji. De totala komirainala kostnaderna f

ö

r dessa poster kan uppskattas till ca 27 milj. kr. 

å

rligen. D

ä

rtill kominer kostnaderna f

ö

r den p

å

vissa h

å

ll upp till ca 14 veckor l

å

nga introduktionsutbildningen.

1. 2    tVe_rsyn ay JJtbJ 1 dningeji

Den nuvarande brmidlagen tr

ä

dde i kraft den 1-juli 1974. Genom denna lag utvidgades komiminernas aisvarsomr

å

de och d

ä

rmed brandstyrkans uppgifter till att g

ä

lla allm

ä

n r

ä

ddningstj

ä

nst och inte som tidigare enbart sl

ä

ckning av brand. Med r

ä

ddnings­tj

ä

nst f

ö

rst

å

s i brandlagen - under vissa f

ö

ruts

ä

ttningar -verksamliet som syftar till att vid brand, oljeutfl

ö

de, ras, 

ö

versv

ä

mning eller Minat n

ö

dl

ä

ge avv

ä

rja eller begr

ä

nsa skada p

å

 m

ä

nniskor eller egendom eller i milj

ö

n.

I propositionen (1973:185) till brandlagen anf

ö

rde chefen f

ö

r d

å

varande civildepartementet bl.a. f

ö

ljande:

1 och med att kommunernas verksamliet f

ö

r r

ä

ddningstj

ä

nst vidgas till att omfatta ocks

å

 andra former av r

ä

ddningstj

ä

nst 

ä

n brandsl

ä

ckning konuner behovet av utbildning f

ö

r olika perso­nalgrupper inom den lokala r

ä

ddningstj

ä

nstorganisationen sj

ä

lv­fallet att 

ö

ka. Detta g

ä

ller b

å

de teoretisk och praktisk ut­bildning. Utbildning i brandf

ö

rsvar bedrivs av statens brand-skola f

ö

r vilken medel anvisas 

ö

ver statsbudgeten. Som redo­visats i det f

ö

reg

å

ende meddelar brandskolan emellertid, f.n.

Prop. 1982/83:23

59

endast teoretisk undervisning. Skolan saknar egna resurser f

ö

r att meddela 

ä

ven praktisk undervisning.

R

ä

ddningstj

ä

nstutredningen stiyker starkt under det 

ö

kade ut­bildningsbehovet. Under remissbehandlingen har fr

å

gan om en allm

ä

n 

ö

versyn av den nuvarande brandf

ö

rsvarsutbildningen tagits upp. Denna fr

å

ga har ocks

ä

 v

ä

ckts i andra sammanhang. S

å

lunda hemst

ä

llde brandskolans styrelse i september 1970 hos Kungl. Maj:t om en utredning av utbildningen inom brand­f

ö

rsvaret. 

Ä

ven personalorganisationema inom brandf

ö

rsvaret och Svenska kommunf

ö

rbLindet har hemst

ä

llt om en s

å

dan utred­ning. Med h

ä

nsyn till att samli

ä

llsutvecklingen.har medf

ö

rt starkt 

ö

kade krav p

å

 de nuvarande brandk

å

rernas personal ansei jag en s

ä

dan 

ö

versyn v

ä

l motiverad fr

å

n b

å

de effektivitets-och arbetarskyddssynpunkt. Tidpunkten f

ö

r en 

ö

versyn 

ä

r nu l

ä

mplig, eftersom h

ä

nsyn kan tas ocks

ä

 till det utbildnings­behov som den allm

ä

nna r

ä

ddningstj

ä

nsten framkallar. Jag .:vser att senare hos Kungl. M,aj :t hemst

ä

lla om bem>'ndigandc '.tt tillkalla sakkunniga f

ö

r ett s

å

dant utredningsuppdrag.

I oktober 1973 bemyndigade retierineen chefen f

ö

r d

å

varande civildepartementet att tillkalla h

ö

gst tre sakkunniga med uppgift att verkst

ä

lla 

ö

versyn av brandf

ö

rsvarsutbildningen m.m. De sakkunniga avgav i juni 1979 bet

ä

nkandet (Ds Kn 1979:5) Brandf

ö

rsvarsutbildningen.

De sakkunniga f

ö

reslog en .kraftig f

ö

rb

ä

ttring av den av statens brandn

ä

mnd bedrivna utbildningen av hel- och deltids­anst

ä

lld brandpersonal samt personal i sotningsv

ä

sendet. Enligt utredningsf

ö

rslaget skulle utbildningen f

å

 ett v

ä

sent­ligt ut

ö

kat praktiskt inneh

å

ll. Det kr

ä

vdes f

ö

r att genomf

ö

ra f

ö

rslaget investeringar p

ä

 172,5 milj. kr. i 1978 

ä

rs pen­ningv

ä

rde. I dessa investeringar ingick kostnader f

ö

r den ut-

2 . flyttning av brandn

ä

mnden till Rosersberg som riksdagen ar

1973 hade beslutat om. De 

å

rliga statliga driftkostnaderna uppskattades till 52,8 milj. kr. De kommunala kostnads

ö

kning­arna ber

ä

knades till betydande belopp. De sakkunniga f

ö

reslog vidare en 

ö

kning av personalen vid brandn

ä

mndens utbildnings­enhet. L

ä

rarbehovet vid utbildningsenheten avs

å

gs bli till-

Fastighetschefen Sture[REDACTED_EFTERNAMN], ordf

ö

rande, riksdagsleda­moten Allan[REDACTED_EFTERNAMN] och brandm

ä

staren Arne[REDACTED_EFTERNAMN].

Prop 1973:55, InU 1973:22, rskr 1973:220.

Prop. 1982/83:23

60

godosett bl.a. genom att personal l

å

nades in fr

å

n det kom­munala brandv

ä

sendet. Utredningsf

ö

rslaget skulle bli genom­f

ö

rt i tre etapper under en period p

ä

 fem och ett halvt 

å

r efter riksdagens beslut.

F

ö

ljande skiss ger en 

ö

versikt av den i bet

ä

nkandet f

ö

reslagna utbildningen.

brandpeisonal

3RAN0ING

PRAKTIK CA: 1 

Kr

-- r

DELTIO

REGIONAL ANST

Ä

LLN1NGSUTBIL0NING 3 VECKOR

HELTIO

T___ 

PRAKTIK EGET BRF CA: 1 R

UTRYCKNINGS-LEOARUTB 6 VECKOR

BRANDMANNA­KLASS 18 VECKOR

BRANDSKOLA 1 LASAR

fF

Ö

RBE.REDANOE UTB'

F

Ö

REBYGGANDE I 3 VECKOR

BRANDFORMANS-LASS 13 VECKOR

BRANDM

Ä

STAR­KLASS 1A VECKOR

TEKNISK H

Ö

G­SKOLA

1 lasAr

8RAN0SKOLA

_-_

M

Ö

JLIGHET TILL SAMUNDERVISNING MED 3RAN0ING.KLASS

F

Ö

REBYGGANDE I I 9 VECKOR

FORVALTMINGSUTB   J 10 VECKOR      *"

F

Ö

REBYGGANDE I I 9 VECKOR

FORVALTNINGSUTB 10 VECKOR

SKORSTENSFEJARPERSONAL

TaNSTALLN 

I NGSUTB I LDN I NG "! I SOTNINGSDISTRIKT

i

SKORSTENSFEJARKLASS

1:A PERIODEN 7 VECKOR

2:A PERIODEN 6 VECKOR

TEKNIKERKLASS 8 VECKOR

INGENJ

Ö

RSKLASS 12 VECKOR

Prop. 1982/83:23

61

En mera utf

ö

rlig redovisning av f

ö

rslaget fogas som bilaga 1 till denna promemoria.

1.3        Remissbehandlingen av de sakkunnigas f

ö

rslag

Bet

ä

nkandet ang

å

ende brandf

ö

rsvarsutbildningen har remissbe­handlats . Sammanlagt 40 myndigheter och organisationer har av­givit yttranden.

Vad g

ä

ller utbildningens omfattning och inneh

å

ll 

ä

r remissut­fallet n

ä

stan odelat positivt. M

å

nga remissinstanser har be­tecknat den f

ö

reslagna omfattningen av utbildningen som ett minimimi. De relativt f

å

taliga inv

ä

ndningar som har f

ö

rts fram i fr

å

ga om utbildningens inneh

å

ll g

ä

ller t

ä

mligen detaljbe­tonade fr

å

gor.

I fr

å

ga om utbildningens organisation 

ä

r remissutfallet mera blandat. Flera remissinstanser, bl.a. skol

ö

verstyrelsen, Lands­tingsf

ö

rbundet och Svenska kommunf

ö

rbundet, har uttalat tvekan inf

ö

r de h

ö

ga kostnaderna och f

ö

reslagit att m

ö

jlighetema till en samordning med det allm

ä

nna skol- cch h

ö

gskolev

ä

sendet unders

ö

ks. Civilf

ö

rsvarsstyrelsen har f

ö

vordat en samordning med dess verksamhet. Enligt dessa remissinstanser skulle d

ä

ri­genom betydande samordningsvinster kunna g

ö

ras.

En f

ö

rteckning 

ö

ver remissinst;uisema och en sammanst

ä

llning av deras yttranden fogas som bilaga 2 till derma promemoria.

1.4       

Ö

verarbetning av de sakkunnigas f

ö

rslag, m.m.

I december 1980 tillsattes en arbetsgrupp inom regeringskans­liet med företrädare för kommundepartementet,  försvarsdepar­tementet, budgetdepartementet och utbildningsdepartementet. Gruppen fick till uppgift att med hänsyn till remisskritiken skyndsamt överarbeta förslaget till översyn av brandförsvars­utbildningen m.m.  Arbetsgruppen skulle  i erforderlig utsträck­ning samråda med berörda myndigheter och org;misationer.

För arhetsgrimpen har inte utfärdats särskilda direktiv.

Prop. 1982/83:23

62

Arbetsgruppen har samiiraiträtt med  företrädare  för civilförsvars­styrelsen,  socialstyrelsen,  skolöverstyrelsen,  universitets-och högskoleämbetet,  statens brandiiäiraid,  Svenska koimnunför-bundet samt med företrädare  för de fackliga organisationerna. Vidare h:ir studiebesök gjorts på brandnäiraidens utbildningsen­het, civilförsvarets anläggningar i  Rosersberg,  Revingeby och Sandö, Malmö brandförsvar och dess övniingsanläggning Barbara, brandförsvaren i Stockholm och Göteborg samt  luftfartsverkets brandskola på Arlanda.  Arbetsgruppen har också besökt  Lunds universitet och diskuterat utbildningsfrågor med berörda institutioner.

Till regeringen har från Svenska kommunförbundet samt brand­chefen i Motala och Vadstena kommuner kommit in skrivelser med synpunkter på brandförsvarsutbi Itbiingen. Statens brand­nämnd har på regeringens uppdrag redovisat ett förslag till provisorisk utfonraiing av utbildning i annan räddningstjänst än brandsläckning. Arbetsgruppen har inom ramen för arbetet med en ny räddningstjänstutbildning behandlat och prövat dessa frågor.

Prop. 1982/83:23

63

2

ALLMÄNNA UIGANGSPUNKTER

Samhällets räddningstjänst består av allmän räddningstjänst och olika former av särskild räddningstjänst.  Den allmänna rädd­ningstjänsten har till uppgift att Ingripa vid brand, oljeut­flöde,  ras,  översvämning eller annat nödläge för att avvärja eller begränsa skad på människor eller egendom eller i miljön. Särskild räddningstjänst är bl.a.  fjällräddning,  flygräddning, sjöräddning och räddningstjänst vid olyckor i  atomanläggning. Det kommunala brandväsendet har ansvaret  för den allmänna räddningstjänsten och deltar i särskild räddningstjänst.

Brandförsvarsutbildningen skall tillgodose de utbildningskrav som måste uppställas för brandväsendets personal.  Personalen består av brandmän samt av brandförmän, brandmästare och brand­ingenjörer,  vilka tjänstgör som befäl.  För befattning som brandchef och vice brandchef krävs brandingenjörsexamen.  Efter dispens kjui även brandmästare förordnas till sådan befattning. En stor del av brandpersonalen är deltidsanställd.  De deltids­anställda har p.g.a.  sitt vanliga arbete endast möjlighet att genomgå  relativt korta kurser.  En utbildning som tillgodoser de krav som ställs pä de olika kategorierna inom brandväsendet kan    - med hänsyn till de uppgifter som brandväsendet nu har -karaktäriseras  som en  räddningstjänstutbildning,  alltså en ut­bildning som täcker ett vidare område än brandsläckning.

En modernisering av räddningstjänstutbildningen har länge an­setts vara en angelägen fråga.  Såväl tillkomsten av 1974 års brandlag med dess utvidgning av kommunernas ansvar för rädd­ningstjänsten som den fortgående samhällsutvecklingen ställer större krav på brandpersonalens kunn;mde än vad den nuvarande utbildningen kan ge.  Det förslag som de Siikkunniga för översyn av brandförsvarsutbildningen a\gav år 1979 Innebar en förbätt­rad och utvidgad utbildning.   I  stort sett  innebar förslaget en

Prop. 1982/83:23

64

f

ö

rdubblad utbildningstid f

ö

r brandpersonalen och f

ö

r persona­len inom sotningsv

ä

sendet. F

ö

rslaget innebar emellertid sam­tidigt en kraftig 

ö

kning av de 

å

rliga utbildningskostnaderna och betydande investeringskostnader. Flera tunga remissinstan­ser ans

å

g d

ä

rf

ö

r att de sakkunniga i st

ö

rre utstr

ä

ckning borde ha efterstr

ä

vat en samordning med annan utbildning I sajnli

ä

llet.

Arbetsgrujipen har haft till uppgift att organisatoriskt 

ö

ver­arbeta f

ö

rslaget till 

ö

versyii av brandf

ö

rsvarsutbildningen m.m. Det har g

ä

llt att unders

ö

ka m

ö

jligheterna att samordna ut­bildningen med aiuian utbildning i samh

ä

llet och att belysa konsekvenserna av detta. F

ö

r att bed

ö

ma de organisatoriska fr

å

gorna har det i viss m

å

n varit n

ö

dv

ä

ndigt f

ö

r arbets­gruppen att ocks

å

 ber

ö

ra de olika utbildningamas inne­h

å

ll och omfattning. Arbetsgruppen har emellertid inte sett det som sin uppgift att n

ä

nnare g

å

in p

å

 dessa fr

å

gor. Bet

ä

n­kandet om brandf

ö

rsvarsutbildningen Inneh

å

ller i denna del detaljerade f

ö

rslag som i allt v

ä

sentligt har godtagits av remissinstanserna. Sedan statsmaktema i princip har tagit st

ä

llning till den framtida utbildningen och angett kostnads­ramarna f

ö

l' denna f

å

r det d

ä

rf

ö

r ankomma p

å

 de ansvariga m>ai-digheterna att n

ä

miare best

ä

ntiia kursernas inneh

å

ll.

En v

ä

sentlig utg

å

ngspunkt f

ö

r arbetsgruppen har varit de all­m

ä

nna ekonoruska riktlinjer som enligt statsmakternas beslut g

ä

ller f

ö

r allt reformarbete. Arbetsgruppen vill erinra om att f

ö

redragande statsr

å

det i budgetpropositionen 

å

r 1980 (prop. 1980/81:100 bil. 2) uttalade att det under de n

ä

rmaste 

å

ren inte kommer att finnas n

ä

got utr)'mme f

ö

r en politik pr

ä

glad av kostnadskr

ä

vande reformer och l

ö

ften. Enligt f

ö

re­draganden borde d

ä

rf

ö

r intresset inte i f

ö

rsta hand koncentre­ras p

ä

 f

ö

rslag till i och f

ö

r sig befogade 

ö

kningar av existe­rande anslag och nya insatser. 

Ö

verv

ä

gandena borde i st

ä

llet avse m

ö

jligheterna till begr

ä

nsningar och omprioriteringar inom ramen f

ö

r gjorda 

å

taganden. I samband med riksdagens be­handling av propositionen uttalade finansutskottet (FiU 1979/80: 15) att det 

ä

ven f

ö

r riksdagens budgetbehandling m

ä

ste vara en sj

ä

lvklar utg

å

ngspunkt att de samlade statsutgifternas 

ö

k­ningstakt d

ä

mpas. Om i n

å

got fall utgifter ut

ö

ver budgetf

ö

r-

Prop. 1982/83:23

65

slaget bed

ö

ms som oundg

ä

ngliga, borde dessa enligt utskottet kompenseras genom en motsvarande neddragning av utgifterna f

ö

r n

ä

got annat 

ä

ndam

å

l. Utskottet fann vidare anledning att fram­h

å

lla att en sj

ä

lvklar utg

å

ngspunkt f

ö

r riksdagens st

ä

llnings­taganden under detta och kommande riksm

ö

ten b

ö

i" vara att kom­muner och landstingskommuner inte annat 

ä

n undantagsvis 

å

sam­kas nya utgifter till f

ö

ljd av statliga beslut. Dessa rikt­linjer f

ö

r reformarbetet kommer ocks

ä

 till uttryck i de till-l

ä

ggsdirektiv (Dir. 1980:20) ang

å

ende finansieringen av re-foiTTier som efter riksdagsbehandlingen av 1980 

å

rs budget­proposition utf

ä

rdades till samtliga kommitt

é

er och s

ä

rskilda utredare. Utg

å

ngspunkten skall enligt direktiven vara att alla f

ö

rslag som kommitt

é

erna l

ä

gger fram skall kunna genom­f

ö

ras inom ramen f

ö

r of

ö

r

ä

ndrade resurser inom det omr

å

de som f

ö

rslagen avser.

F

ö

r arbetsgruppen har s

å

lunda g

ä

llt att kostnaderna f

ö

r den moderniserade r

ä

ddningstj

ä

nstutbildningen m

å

ste ligga inom nuvarande kostnadsramar. Staten och kommunerna skall inte f

å ö

kade kostnader. Att genomf

ö

ra reformen med dessa f

ö

ruts

ä

tt­ningar medf

ö

r enligt arbetsgruppens mening att man i betyd­ande utstr

ä

ckning m

å

ste utnyttja befintliga utbildningsresurser och samordna utbildningen med annan utbildning.

Samordningen med annan utbildning i samh

ä

llet inneb

ä

r att de allm

ä

nna principer som g

ä

ller inom utbildningsv

ä

sendet kommer att sl

å

 igenom 

ä

ven p

å

 detta omr

å

de. En b

ä

rande tanke 

ä

r att utbildningama inte f

å

r leda till alltf

ö

r begr

ä

nsade arbets­uppgifter eller motverka den enskildes m

ö

jligheter till 

å

ter­kommande utbildning.UtbiItViing 

ä

r ett av de viktigaste red­skapen f

ö

r att genomf

ö

ra

ö

nskade f

ö

r

ä

ndringar inom ett omr

å

de. Det 

ä

r d

ä

rf

ö

r v

ä

sentligt att de nya utbildningama f

ä

r en s

å

dan utformning att de st

å

r i samklang med utvecklingen p

ä 

arbetsma rknaden.

Enligt arbetsgruppens mening b

ö

r de nya utbildningama i m

ö

j­ligaste m

å

n organiseras inom ramen f

ö

r gynmasieskolan eller h

ö

gskolan. Allm

ä

nt sett 

ä

r f

ö

ruts

ä

ttningarna h

ä

rf

ö

r goda. Den 

ö

verv

ä

ldigande delen av ungdomsutbildningen sker inom gymnasie­skolan. Dagens gymnasieskola omfattar 25 olika linjer och ca

5 

Riksdagen 1982/83. 1 saml. Nr 23

Prop. 1982/83:23

66

375 specialkurser. Vidare finns bl.a. f

ö

rs

ö

ksverksamhet med s

ä

rskild l

ä

rlingsutbildning. I dimensioneringen av utbildningen sammanv

ä

gs olika utg

å

ngspunkter n

ä

mligen arbetsmarknadens behov, elevernas 

ö

nskem

å

l samt tillg

ä

ngliga utbildningsresur­ser. Vad g

ä

ller h

ö

gskolan b

ö

r framh

å

llas att en ny h

ö

gskole-refoi-m tr

ä

dde i kraft 

å

r 1977. Ett utm

ä

rkande drag i den nya h

ö

gskoleorganisationen 

ä

r att det i den ryms ett betydligt bredare f

ä

lt av utbildningar 

ä

n tidigare och att all utbild­ning inom h

ö

gskolan skall knytas an till forskning. En annan viktig del av refomien 

ä

r att andra regler nu g

ä

ller f

ö

r till­tr

ä

de till utbildningen. Nya grupper av studerande bereds h

ä

r­igenom tillf

ä

lle till h

ö

gskoleutbildning.

Ä

ven om arbetsgruppens str

ä

vai har varit att i st

ö

rsta m

ö

jliga utstr

ä

ckning samordna brandf

ö

rsvarsutbildningen med utbildning­en i gymnasieskolan och h

ö

gskolan finner arbetsgruppen att det kvarst

å

r ett utbildningsbehov som inte l

ä

mpligen kan tillgodo­ses p

ä

 detta s

ä

tt. Det g

ä

ller den vidareutbildning som kr

ä

vs bl.a. f

ö

r uppgifter som brandf

ö

rman, brandm

ä

stare och tekniker inom sotningsv

ä

sendet. Det g

ä

ller ocks

ä

 fortbildningen av personal p

å

 olika niv

å

er.

Det utbildningsbehov som kvarst

å

r b

ö

r enligt arbetsgruppens mening tillgodoses genom samordning med annan likartad utbild­ning s

å

 l

å

ngt detta 

ä

r m

ö

jligt. N

ä

rmast till hands ligger en samordning med civilf

ö

rsvarsutbildningen. Arbetsgruppen har sett det som en angel

ä

gen uppgift att unders

ö

ka f

ö

ruts

ä

ttning­arna f

ö

r en s

å

dan samordning. M

ö

jligheterna h

ä

rtill begr

ä

nsas emellertid av den mera 

ö

vergripande fr

å

gan om en samordning av r

ä

ddningstj

ä

nsten i fred och r

ä

ddningstj

ä

nsten i krig. Denna fr

ä

ga 

ö

verv

ä

gs f.n. Arbetsgruppen utg

å

r d

ä

rf

ö

r fr

å

n att vidareutbildningen och fortbildningen tills vidare f

å

r anord­nas utan den efterstr

ä

vade samordningen.

En samordning med det allm

ä

nna skolv

ä

sendet inneb

ä

r en l

å

ngt­g

å

ende decentralisering av utbildningen..Enligt arbetsgruppens mening b

ö

r str

ä

van vara att i m

ö

jligaste m

ä

n decentralisera ocks

ä

 den vidareutbildning och fortbildning som ligger utan-

Prop. 1982/83:23

67

f

ö

r det allm

ä

nna utbildningsv

ä

sendet. Nf

ö

jligheterna h

ä

rtill 

ä

r emellertid delvis beroende av den nyssn

ä

mnda fr

å

gan om en samordning av r

ä

ddningstj

ä

nsten i fred och krig.

Vad g

ä

ller den utbildning av personal inom r

ä

ddningstj

ä

nsten och sotningsv

ä

sendet som inte kan inordnas i gymnasieskolan eller h

ö

gskolan b

ö

r enligt arbetsgruppens mening grundprin­cipen vara att utbildningen koncentreras till s

å

dana 

ä

mnes­omr

å

den f

ö

r vilka utbildning inte redan finns tillg

ä

nglig. Utbildning som annan personal i motsvarande befattningar inom den kommunala verksamheten kan f

å

 genom ett redan befintligt kursutbud b

ö

r s

å

ledes inte ing

å

 i den framtida utbildningen.

Arbetsgruppen anser att det 

ä

r v

ä

sentligt att den framtida utbildningen, 

ä

ven om den anordnas av skilda huvudm

ä

n, bildar ett helt utbildningssystem. Den hittills till

ä

mpade principen med starkt 

å

tskilda utbildningssteg b

ö

r allts

å

ers

ä

ttas med en mera sammanh

å

llen utbildning. Principen b

ö

r vara att den grundl

ä

ggande utbildningen utfoimas p

å

ett s

å

dant s

ä

tt att den erfarne och i 

ö

vrigt l

ä

mpade befattningshavaren kan avancera till mera ansvarsfulla uppgifter. Utbildnings­systemet b

ö

r vidare g

ö

ra det m

ö

jligt f

ö

r personalen att under hela den yrkesverksamma tiden vidareutbilda sig till nya och mera kvalificerade uppgifter.

I fr

å

ga om den n

ä

nnare utformningen av utbildningen har arbets- " gruppen ansett det betydelsefullt att ta h

ä

nsyn till de nya krav som i dag st

ä

lls p

ä

 personalen. R

ä

ddningstj

ä

nsten har blivit allt mera komplicerad. Det f

ö

rebyggande brandskyddet kr

ä

ver tekniskt kvalificerade 

ö

verv

ä

ganden. Sotningsv

ä

sendets arbetsuppgifter har allt mer kommit att utvidgas till att om­fatta fr

å

gor om uppv

ä

rmning och ventilation. Arbetsgruppen 

å

terkommer till dessa fr

å

gor vid den f

ö

ljande behandlingen av utbildningen.

Prop. 1982/83:23

68

BRANDMANNAUTBILDNING

Arbetsgruppen har haft till uppgift att pr

ö

va fr

å

gan om att inordna den grundl

ä

ggande utbildningen f

ö

r heltidsanst

ä

llda brandm

ä

n i gymnasieskolan. Detta ligger i linje med den av statsmaktema uttalade m

å

ls

ä

ttningen att alla ungdomar som l

ä

m­nar grundskolan skall garanteras utbildning, arbete eller praktik. Man str

ä

var efter att f

ö

rl

ä

gga ungdomsutbildning som bygger p

ä

grundskola till gymnasieskolan. En grundl

ä

ggande utbildning av brandm

ä

n inom gymnasieskolan b

ö

r enligt arbets­gruppens mening kimna ge bredare kunskaper. Samtidigt kan utbildningen anordnas inom befintliga kostnadsramar. Utbild­ning inom gymnasieskolan kommer d

ä

rtill att ge den enskilde st

ö

rre valfrihet p

å

 arbetsmarknaden och b

ä

ttre utvecklings­m

ö

jligheter 

ä

n en s.k. inomverksutbildning.

De deltidsanst

ä

llda brandm

ä

nnens utbildning har alltid varit eftersatt. I princip har de heltidsanst

ä

llda och deltidsan­st

ä

llda brandm

ä

nnen samma arbetsuppgifter vid ett n

ö

dl

ä

ge och borde d

ä

rf

ö

r ha samma utbildning. De deltidsanst

ä

lldas 

ö

vriga eller huvudsakliga yrkesverksamhet har emellertid i alla tider . utgjort ett hinder f

ö

r att ge dem en tillfredsst

ä

llande utbild­ning. Detta hinder torde aldrig kurma 

ö

vervinnas helt. V

ä

sent­ligt f

ö

rb

ä

ttrade f

ö

ruts

ä

ttningar f

ö

r en utbildning av de del­tidsanst

ä

llda brandm

ä

nnen torde emellertid kunna skapas om den grundl

ä

ggande utbildningen kan ske inom den kommunala vuxen­utbildningen, komvux. Inom komioix b

ö

r man n

ä

mligen kunna genom­f

ö

ra utbildningen utan att i alltf

ö

r h

ö

g grad inkr

ä

kta p

å

 de deltidsanst

ä

lldas huvudsyssels

ä

ttningar.

I de f

ö

ljande avsnitten tar arbetsgruppen upp fr

å

gorna om ut­bildning f

ö

r heltidsanst

ä

llda och deltidsanst

ä

llda brandm

ä

n.

Prop. 1982/83:23

69

Det f

ö

rslag som arbetsgruppen l

ä

mnar kan 

å

sk

å

dligg

ö

ras genom f

ö

ljande skiss.

HELTID

DELTID

'----------------- 

1

GYMNASIESKOLA   ,

Ht3GRE SPECIAL­KURS    40 v

INTRDDUKTIONS-UTBILDNING

INTRODUKTIONS­UTBILDNING 1-3 v

KCNVUX (R

Ä

DD­NINGSTJ

Ä

NST)

VIDAREUTBILDNING FORTBILDNING

3.1

Heltidsanst

ä

llda brandm

ä

n

3.1.1  Inledning

Heltidsanst

ä

llda brandm

ä

n f

å

r f

ö

r n

ä

rvarande dels en introduk­tionsutbildning vid respektive brandf

ö

rsvar i samband med an­st

ä

llningen, dels en traditionell skolutbildning i brand­mannaklassen vid statens brandn

ä

mnds utbildniiigsenhet. Brand­m

ä

nnen 

ö

vas dessutom vid den egna brandk

å

ren enligt f

ö

re­skrifter i kommunernas brandordningar. Introduktionsutbild­ningen 

ä

r beroende av de olika brandf

ö

rsvarens skiftande resurser. Utbildningens l

ä

ngd varierar fr

ä

n n

å

gon vecka till omkring 14 veckor i de tre st

ö

rsta kommunerna.'Brandmanna­klassen vid brandn

ä

mnden omfattar 

å

tta veckor, varav sju veckor teori och en vecka praktik.

Prop. 1982/83:23

70

De sakkunniga f

ö

reslog att heltidsanst

ä

llda brandm

ä

n skulle f

å

tre veckors anst

ä

llningsutbildning vid n

å

gon av tio utvalda brandk

å

rer, s.k. utbildningsbrandk

ä

rer, (skede I). D

ä

refter skulle brandm

ä

nnen genomg

å

 en delvis handledd praktik under ca ett 

å

r vid eget brandf

ö

rsvar (skede 

II).

En avslutande yrkesutbildning under 18 veckor skulle ske vid brandn

ä

mndens utbildningsenhet (skede III). Yrkesutbildningen vid brand­n

ä

mndens utbildningsenhet skulle vara en kompetensutbildning.

Som sk

ä

l f

ö

r att skede III av utbildningen borde koncentreras till en plats anf

ö

rde de sakkunniga att elevunderlaget inte gjorde det ekonomiskt m

ö

jligt att bygga upp n

ö

dv

ä

ndiga 

ö

vnings­resurser p

ä

 flera platser. En uppdelning av utbildningen skulle enligt de sakkunniga dessutom medf

ö

ra att systemet med deltidsanst

ä

llda l

ä

rare skulle bli best

å

ende. De sakkunniga ans

å

g att erfarenhetema visade att detta system fungerade otillfredsst

ä

llande.

Skol

ö

verstyrelsen, Landstingsf

ö

rbundet och Svenska kommunf

ö

r­bundet framh

ö

ll i sina remissyttranden att utbildningen av brandm

ä

n borde anordnas av det allm

ä

nna skolv

ä

sendet.

3,1.2   Utbildningens m

å

l m.m.

Brandmannayrket st

ä

ller stora krav p

å

 personalen. Brandmannen skall kunna bem

ä

stra de mest skiftande situationer. Han befin­ner sig sj

ä

lv ofta i direkt fara. Samtidigt kan hans insatser ha avg

ö

rande betydelse f

ö

r att r

ä

dda m

ä

nniskor och f

ö

r att hindra eller begr

ä

nsa stora egendomsskador eller skador i mil­j

ö

n. De krav som st

ä

lls p

ä

 brandmannen b

ö

r naturligtvis tj

ä

na som utg

å

ngspunkter n

ä

r en ny r

ä

ddningstj

ä

nstutbildning skall organiseras.

I dagens l

ä

ge 

ä

r det god tillg

ä

ng p

å

 s

ö

kande till heltidsan­st

ä

llning inom brandmannayrket. Yrket anses attraktivt. Detta har medf

ö

rt att man vid rekryteringen av brandm

ä

n p

å

 heltid har m

ö

jlighet att f

ä

 h

ö

ga krav tillgodosedda. I varje fall f

ö

r

Prop. 1982/83:23

71

de st

ö

rre kommunerna har vissa gemensamma principer till-l

ä

mpats vid rekryteringen. De som anst

ä

llts kan beskrivas unge­f

ä

r enligt f

ö

ljande

-

ålder mellan 20 och 30 år

-

värnpliktstjänstgöring fullgjord

-

gymnasieutbildning pä yrkesteknisk linje

-

något eller nägra ärs yrkesverksaiihet inom något för rädd­ningstjänsten värdefullt yrke  (plåtslagare,  snickare, bygg­nadsarbetare, bilmekaniker, yrkesförare osv.)

-

mycket god fysik

-

k

ö

rkort och g

ä

rna k

ö

rvana

Tidigare verksamhet inom n

å

got praktiskt yrke anses ha stort v

ä

rde f

ö

r anv

ä

ndbarheten inom den allm

ä

nna r

ä

ddningstj

ä

nsten. F

ö

re anst

ä

llningen genomg

å

r de s

ö

kande ocks

ä

 regelm

ä

ssigt praktiska och teoretiska prov under n

å

gon dag. De praktiska proven syftar fr

ä

mst till att fastsl

å

 grundkondition, simkun-nighet och stress t

å

lighet. Vidare pr

ö

vas f

ö

rm

å

gan att vistas p

ä

h

ö

jder samt i tr

å

nga, m

ö

rka och i-

ö

kfyllda utninmen. Proven kan de olika brandf

ö

rsvaren emellan skilja sig i detaljut­formningen. Fr

å

n brandf

ö

rsvarsh

å

ll p

å

pekas att erfarenlieterna visar att man p

å

 ett fullt tillfredsst

ä

llande s

ä

tt kan skilja ut dem som inte l

ä

mpar sig f

ö

r brandmannayrket.

En fullt utbildad heltidsanst

ä

lld brandman b

ö

r enligt arbets­gruppen

-

kunna hantera normalutrustningen

-

kunna r

ö

kdykning och str

ä

lf

ö

ring

-

vara godk

ä

nd uttryckningsf

ö

rare

-

kunna grundl

ä

ggande sl

ä

cknings- och r

ä

ddningsteknik

-

ha kunskap i akutsjukv

å

rd med tonvikt p

å

 omh

ä

ndertagande av skadade personer

Prop. 1982/83:23

72

-

kunna utf

ö

ra enklare underh

ä

lls- och reparationsarbeten

-

ha en l

ä

mplig teoretisk bas f

ö

r vidareutbildning.

3.1.3   Utbildningens organisation m.m.

Arbetsgruppen har haft till uppgift, f

ö

rutom att pr

ö

va fr

ä

gan om en integration av brandmannautbildningen med utbildningen inom gymnasieskolan och komvux, att bed

ö

ma f

ö

ruts

ä

ttningarna f

ö

r en samordning med annan utbildning. Traditionellt utf

ö

r brandk

å

rernas personal ett stort antal ambulanstransporter. Det 

ä

r sjukv

å

rdshuvudm

ä

nnen som i princip ansvarar f

ö

r sjuk­transporterna. Dessa anlitar dock i h

ö

g grad, vid sidan av eller i st

ä

llet f

ö

r egen personal, brandk

å

rerna i det prak­tiska arbetet. Arbetsgruppen utg

å

r fr

å

n att det under 

ö

ver­sk

å

dlig tid kommer att finnas b

ä

de kommunal och landstings­kommunal ambulanspersonal. Det finns d

ä

rf

ö

r redan av denna anledning sk

ä

l att samordna utbildningen f

ö

r brandm

ä

n och ambulansm

ä

n.

Arbetsgruppen anser att brandmannautbildningen m

ä

ste inneh

å

lla ett stort inslag av akutsjukv

å

rd. Dels anlitas p

ä

 s

ä

tt som nyss har sagts personalen ofta i ambulanstj

ä

nst. Dels 

ä

r om­h

ä

ndertagandet av skadade personer p

ä

 en olycksplats en ange­l

ä

gen arbetsuppgift f

ö

r all r

ä

ddningspersonal.

Brandm

ä

nnen m

å

ste d

ä

rf

ö

r kunna bed

ö

ma vad de drabbade har f

ö

r skador och kunna ge en f

ö

rsta hj

ä

lp

å

t skadade personer. De skadade m

ä

ste indelas i prioritetsgrupper s

å

 att de mest an­gel

ä

gna fallen kommer till sjukhus f

ö

rst. Brandmannen skall vidare medverka till att skadade f

ö

rs bort fr

ä

n sj

ä

lva olycks­platsen, Efterson brandinannayrket 

ä

r f

ö

renat med m

å

nga risker 

ä

r det dessutom angel

ä

get att brandpersonalen vid n

ö

dl

ä

ge kan bist

å

och ta hand om skadade arbetskamrater.

Ambulanspersonal genomg

å

r f

ö

r n

ä

rvarande en sju veckors grund­utbildning i form av en specialkurs i gymnasieskolan. Ambulansmannen har till viss del behov av en utbildning med samma inneh

å

ll som brandmannens. Det g

ä

ller bl.a. utrycknings-

Prop, 1982/83:23

73

f

ö

rarutbildning och sambandtj

ä

nst m.m. Ambulansmannen har " dessutom behov av kunskaper i r

ä

ddningstj

ä

nst f

ö

r att kunna g

ö

ra insatser i det inledande skedet p

å

 en olycksplats och f

ö

r att kunna samverka med brandm

ä

nnen vid olika tyjier av n

ö

d­l

ä

gen. En gemensam utbildningsgrund 

ä

r enligt arbetsgixippens mening 

ä

gnad att fr

ä

mja en s

ä

dan samordning mellan olika delar av Sc'imh

ä

llets r

ä

ddningstj

ä

nst som r

ä

ddningstj

ä

nstkommitt

é

n (Kn 1979:01) behandlar i sitt bet

ä

nkande (SOU 1981:82) Sam­h

ä

llets r

ä

ddningstj

ä

nst.

Arbetsgruppen ser p

å

tagliga f

ö

rdelar i en samordning av utbild­ningen av brand- och ambulanspersonal. En samordning m.edf

ö

r ocks

ä

att utbildningen f

å

r en st

ö

rre total volym. Den st

ö

rre

voljTiien ger b

ä

ttre f

ö

ruts

ä

ttningar f

ö

r att sprida utbildningen till fler gymnasieorter i landet 

ä

n vad som skulle bli fallet om vardera utbildningen ordnades f

ö

r sig. Denna decentralise­ringseffekt 

ä

r lika betydelsefull f

ö

r b

å

da yrkesomr

å

dena. En annan trolig effekt f

ö

r b

å

da yrkesomr

å

dena 

ä

r en 

ö

kad j

ä

m-st

ä

lldiiet. Kvinnor tj

ä

nstg

ö

r redan som ambulansm

ä

n. Arbetsgrup­pen f

ö

resl

ä

r d

ä

rf

ö

r att en samordnad r

ä

ddningstjiinstutbildning i vid bem

ä

rkelse anordnas, dvs. det anordnas en utbildning som leder till b

ä

de ambulans- och brandmannayrket.

Arbetsgruppen har haft som en av sina uppgifter att pr

ö

va fr

å

gan om hur den grundl

ä

ggimde utbildningen av.heltidsanst

ä

ll­da brandm

ä

n kan inordnas i gyimiasieskolan. Gymnasieskolan 

ä

r i dag uppdelad p

ä

 fem minst tre

å

riga linjer och p

ä

 tjugo tv

å­å

riga linjer. Vidare f

ö

rekommer bl.a. ett stort antal special­kurser. N

ä

stan 90 

»

 av alla elever som g

å

r ut grundskolan, s

ö

ker sig till gymnasieskolans olika linjer och kurser. Arbets­gruppen har 

ö

verv

ä

gt f

ö

ljande alternativ.

-

en tv

åå

rig linje

-

en s

ä

rskild gren inom en tv

åå

rig yrkesinriktad linje

-

en tv

åå

rig specialkurs (direkt grundskoleanknuten special­kurs)

-

en ett

å

rig h

ö

gre specialkurs

Prop. 1982/83:23

74

Arbetsgruppen vill i detta sammanhang erinra om att utredning­en (U 1976:10) om den gymnasiala utbildningen bl.a. skall pr

ö

va fr

å

gan om gymnasieskolans nuvarande konstruktion med linjer och n

ä

raliggande specialkurser 

ä

r 

ä

ndam

å

lsenlig. Enligt vad arbetsgruppen har erfarit v

ä

ntas utredningen under december 1981 avge sitt principbet

ä

nkande ang

å

ende den fram­tida gymnasieskolan.

Nbt bakgrund av det begr

ä

nsade utbildiiingsbehovet (ca 500 elever om 

å

ret) anser arbetsgruppen att en utbildning f

ö

r r

ä

ddningstj

ä

nstens behov inte kan komma i fr

ä

ga inom gymnasie­skolans nuvarande linjeorganisation. Arbetsgruppen anser sig s

å

ledes inte kunna f

ö

rorda en tv

åå

rig yrkesinriktad linje eller en s

ä

rskild gren inom en befintlig tv

åå

rig yrkesinriktad linje.

En tv

åå

rig specialkurs i gymnasieskolan, dit eleven kan s

ö

ka direkt efter grundskolan, f

ö

rordades av Svenska kommunf

ö

rbun­det i dess remissyttrande 

ö

ver de sakkunnigas f

ö

rslag. Alter­nativet ger enligt arbetsgruppens mening flera f

ö

rdelar. Inom utbildningen kan rymmas allm

ä

nna 

ä

mnen dvs. svenska, matematik och spr

å

k samt olika 

ä

mnen inom industri- och hantverksomr

å

det. En avsev

ä

rd praktisk utbildning f

ä

r plats inom tidsramen. Vidare b

ö

r en s

ä

dan kurs kunna ge en kvalificerad teoretisk utbildning i olika former av r

ä

ddningstj

ä

nst i fred och krig, inbegripet en grundl

ä

ggande sjukv

å

rdsutbildning. Kursen kan inte bara ge de 

ö

nskv

ä

rda kvalifikationerna att vara brandman och ambulansman utan ocks

å

 en god grund f

ö

r att efter en vidareutbildning kunna fungera som utryckningsledare. Alterna­tivet har emellertid ocks

ä

 nackdelar. Dessa kan ytterst h

ä

r­ledas till elevemas 

å

lder. Utbildningen avslutas n

ä

mligen i 18-

å

rs

å

ldern. Brandf

ö

rsvarets 

ö

nskem

å

l om erfarenhet och mognad hos de nyanst

ä

llda

ä

r d

ä

rf

ö

r sv

ä

ra att uppfylla. Vidare medf

ö

r elevernas 

å

lder begr

ä

nsade m

ö

jligheter till praktisk k

ö

rutbildning och fullst

ä

ndig r

ö

kdykarutbildning.

Prop. 1982/83:23

75

En ett

å

rig h

ö

gre specialkurs f

ö

ruts

ä

tter att eleven har genomg

å

tt l

ä

gst tv

åå

rig utbildning i gymnasieskola eller motsvarande 

ä

ldre utbildning. Denna kurs inrymmer flertalet av de f

ö

rdelar som nyss har angivits betr

ä

ffande specialkursen direkt efter grundskolan. De delar av utbildningen som inte ryms i den ett

å

riga h

ö

gre specialkursen har eleven i huvud­sak genomg

å

tt i sin tidigare utbildning. En p

å

taglig f

ö

rdel

ä

r att eleverna har hunnit uppn

å

 en h

ö

gre 

å

lder. Detta ger m

ö

jligheter till k

ö

r- och r

ö

kdykarutbildning. En s

ä

krare be­d

ö

mning av elevens l

ä

mplighet f

ö

r yrket torde ocks

å

 bli m

ö

jlig. Dessutom kan man r

ä

kna med att 18-

å

riga elever har st

ö

rre be-n

ä

genliet 

ä

n yngre elever att s

ö

ka sig till de studieorter d

ä

r utbildningen anordnas. Om den h

ö

gre specialkursen ges en till­r

ä

cklig praktisk inrikting, kan m;m dessutom r

ä

kna med att elever som tidigare har genomg

å

tt n

å

gon av gymnasieskolans yrkesinriktade linjer s

ö

ker sig dit. Genom att ge s

ä

dana s

ö

k­ande f

ö

retr

ä

de vid intagningen till specialkursen tillgodoser man brandf

ö

rsvarens 

ö

nskem

å

l om att kunna rekrytera personal med praktisk l

ä

ggning och erfarenhet.

Att anordna r

ä

ddningstj

ä

nstutbildningen som en ett

å

rig h

ö

gre specialkurs ligger i linje med de skolpolitiska str

ä

vandena. 1 budgetpropositionen 1981 (1980/81:100 Bil. 12 s. 233) anf

ö

rde f

ö

redraganden att det kan bli sv

å

rt att erbjuda h

ö

g­skoleutbildning 

å

t alla elever som 

ö

nskar det. F

ö

r att m

ö

j­ligg

ö

ra f

ö

r dessa elever att komma in p

ä

 arbetsmarknaden fordrades - utan en 

ö

kning av dimensioneringefi totalt sett -en omf

ö

rdelning inom gymnasieskolan till f

ö

rm

å

n f

ö

r kortare yrkesinriktade h

ö

gre specialkurser. Det var enligt foredrag-anden angel

ä

get att ett l

ä

roplansarbete f

ö

r s

ä

dana kurser snarast inleddes. Dessa uttalanden f

ö

ranledde inte n

å

gon erinran fr

ä

n riksdagens sida (UbU 1980/81:22, rskr. 1980/81:283>

Mot bakgrund av det anf

ö

rda har arbetsgruppen funnit att det i avvaktan p

ä

 resultatet av gymnasieutredningens arbete 

ä

r l

ä

mpligast att inordna utbildningen av heltidsanst

ä

llda brand­m

ä

n i gymnasieskolan genom att anordna utbildningen i fonn av en ett

å

rig h

ö

gre specialkurs.

Prop. 1982/83:23

76

Skol

ö

verstyrelsen beslutar vilka specialkurser, grenar eller varianter av s

ä

dana kurser, som f

ä

r finnas i gymnasieskolan f

ö

r utbildning inom omr

å

det industri ocli hantverk och d

ä

rmed till sin art j

ä

mf

ö

rligt omr

å

de samt inom omr

å

dena jordbruk, skogsbruk, tr

ä

dg

å

rdsn

ä

ring, v

å

rdyrken, husligt arbete, handels-och kontorsyrken, fritidshem och lekplatser. Specialkurser f

ö

r annan utbildning f

å

r finnas efter medgivande av regeringen (skolf

ö

rordningen 7 kap. 5 

§

). F

ö

r att kunna genomf

ö

ra den av arbetsgruppen f

ö

reslagna ordningen kr

ä

vs det s

å

ledes beslut' av regeringen.

R

ä

ddningstj

ä

nsten st

ä

ller vissa rent medicinska fordringar p

å

den enskilde av fysisk och.psykisk art. F

ö

rutom att fysiska handikapp inte g

å

r att f

ö

rena med utiyckningstj

ä

nst kr

ä

vs en god fysisk grundkondition. D

ä

rtill kommer att brandmannayrket kr

ä

ver arbete p

ä

h

ö

ga h

ö

jder, i m

ö

rka och r

ö

kfyllda lokaler och under stress. Arbetsgruppen anser d

ä

rf

ö

r att det f

ö

r till­tr

ä

de till utbildningen b

ö

r kr

ä

vas ett l

ä

karutl

å

tande om god h

ä

lsa.

I fr

ä

ga om beh

ö

righet att intas som elev i r

ä

ddningstj

ä

nstut­bildningen b

ö

r skol

ö

verstyrelsen efter samr

å

d med ber

ö

rda parter utf

ä

rda best

ä

mmelser. S

ä

rskilda beh

ö

righetskrav b

ö

r d

ä

rvid g

ä

lla.

Av resurssk

ä

l b

ö

r utbildningen anordnas som inbyggd utbildning vid ett brandf

ö

rsvar och hos sjukv

å

rdshuvudmannen. Undervis­ningen i arbetsteknik eller annan undervisning med samma syfte f

ö

rl

ä

ggs helt eller delvis till ett brandf

ö

rsvar som har m

ö

j­lighet att tillhandah

ä

lla l

ä

rare, lokaler och undervisnings­materiel. Den inbyggda utbildningen avseende akutsjukv

å

rden b

ö

r anordnas p

ä

motsvarande s

ä

tt av sjukv

å

rdshuvudmannen. F

ö

r brandmannautbildningen b

ö

r statsbidrag utg

ä

 enligt samma regler som g

ä

ller f

ö

r inbyggd utbildning inom v

å

rdomr

å

det.

S

ä

rskilt statsbidrag till anskaffande av undervisningsmateriel f

ö

r specialkursen f

ö

ruts

ä

tts inte utg

å

.

Prop. 1982/83:23

77

3.1.4   Utbildningens inneh

å

ll

Arbetsgruppen har 

ö

verv

ä

gt betydelsen av viss praktisk erfarenhet f

ö

r att eleverna b

ä

ttre skall kunna tillgodog

ö

ra sig undervisningen i. gymnasieskolan. 

Ä

ven om eleverna f

å

r viss s

ä

dan erfarenhet i samband med den inbyggda undervisningen f

ö

resl

å

r arbetsgruppen att en kortare tids praktik hos brandk

å

r l

ä

ggs in i b

ö

rjan av l

ä

s

å

ret. D

ä

rigenom f

å

r eleverna p

å

 ett tidigt stadium m

ö

jlighet att pr

ö

va om de passar f

ö

r yrket.

Den timplan f

ö

r utbildning av heltidsanst

ä

llda brandm

ä

n som de sakkunniga lade fram omfattade ca 18 veckor. 

Ä

ven om detta f

ö

rslag innebar mer 

ä

n en f

ö

rdubbling av dagens utbildning ans

å

gs det erforderligt b

å

de fr

å

n samh

ä

llets och den enskildes synpunkt. M

å

nga sk

ä

l h

ä

rf

ö

r 

å

beropades, t.ex. de relativt sm

ä

 utrycknigsstyrkorna, de allt mera komplicerade r

ä

ddnings­insatserna, arbetarskyddets krav m.m. Arbetsgruppen delar i dessa avseenden den uppfattning som framf

ö

rdes av de sakkun­niga. Det b

ö

r dessutom frainli

å

llas att det 

ä

r v

ä

sentligt att den grundl

ä

ggande utbildningen ges tillr

ä

ckligt utniiime f

ö

r att kunna fungera som bas f

ö

r don fortsatta utblUbiingen.

Inom 1978 

ä

rs f

ö

rsvarskommitt

é

ö

vei-v

ä

gs att kommuierna skall ges ansvaret f

ö

r ledningen vid beredskap och krig av civil-f

ö

rsvarsverksamheten p

ä

 lokal niv

å

. Det inneb

ä

r bl.a. att det kommunala brandf

ö

rsvaret och den lokala civilf

ö

rsvars­organisationen kan samordnas mer 

ä

n tidigare. Dessa.tankeg

å

ng­ar leder till att viss gnjndl

ä

ggande utbildning i fr

å

ga om civilf

ö

rsvarets ledning och metoder b

ö

r ing

å

 i r

ä

ddningstj

ä

nst-utbildningen. En s

å

dan utbildning b

ö

r anordnas 

ä

ven om en sam­ordning mellan den fredstida och den krigstida r

ä

ddningstj

ä

ns­ten inte kommer till st

å

nd. Brandf

ö

rsvarets personal 

ä

r n

ä

m­ligen ofta krigsplacerad inom civilf

ö

rsvaret.

Prop. 1982/83:23

78

Arbetsgruppen har i det f

ö

reg

å

ende framh

å

llit de p

å

tagliga f

ö

rdelarna med att samordna den grundl

ä

ggande r

ä

ddningstj

ä

nst­utbildningen med grundl

ä

ggande utbildning i akutsjukv

å

rd. Arbetsgruppen f

ö

resl

å

r d

ä

rf

ö

r att den nya r

ä

ddningstj

ä

nstut­bildningen anordnas som en samordnad utbildning som - ut

ö

ver den grundl

ä

ggande utbildningen i traditionell sl

ä

cknings- och r

ä

ddningstj

ä

nst - kompletteras med en utbildning i akutsjuk­v

å

rd.

Arbetsgnjppen f

ö

resl

ä

r att utbildningen omfattar ca 40 utbild­ningsveckor (ett l

ä

s

å

r). Den b

ö

r i liuvudsak inneh

å

lla f

ö

l­jande moment.

-

'praktik vid brandf

ö

rsvar 2-3 veckor

-

r

ä

ddningstj

ä

nst i fred och krig

-

f

ö

rebyggande brandf

ö

rsvar

-

akutsjukv

å

rd m.m.

-

utryckningsf

ö

rartj

ä

nst

-

ö

vriga 

ä

mnen

En allvarlig inv

ä

ndning mot den nuvarande brandmannautbild­ningen 

ä

r bristen p

å

 praktiska inslag. Arbetsgruppen f

ö

rordar d

ä

rf

ö

r att minst halva undervisningstiden vad avser r

ä

ddnings­tj

ä

nstdelen skall ansl

å

s 

ä

t praktiska 

ö

vningar vid brandk

å

r. Vad g

ä

ller den del av utbildningen som ber

ö

r akutsjukv

å

rd m.m. b

ö

r p

ä

 motsvarande s

ä

tt de praktiska inslagen tillgodoses hos s j ukv

å

 rdshuvudma iineii.

Det b

ö

r ankomma p

ä

 skol

ö

verstyrelsen att fastst

ä

lla tim- och kursplaner f

ö

r specialkursen.

3.1.5   Dimensionering

Antalet tj

ä

nster f

ö

r heltidsanst

ä

llda brandm

ä

n ber

ä

knades av de sakkunniga till ca 3 200 f

ö

r hela landet 

å

r 1977. Det 

ä

rliga nyrekryteringsbehovet av brandm

ä

n till dessa tj

ä

nster uppskattades till omkring 240.

Prop. 1982/83:23

79

F

ö

r n

ä

rvarande genomf

ö

rs en arbetstidsf

ö

rkortning inom brandmannayrket. Denna avses vara genomf

ö

rd f

ö

r alla kommuner 

ä

r 1982. Arbetstidsf

ö

rkortningen medf

ö

r att k

å

ren av heltids-arbetande brandm

ä

n 

ö

kar och kommer att uppg

å

 till diygt 4 000 personer. Detta inneb

ä

r att utbildningsbehovet 

ä

r st

ö

rre 

ä

n vad de sakkunniga r

ä

knade med. Statens brandn

ä

mnd ber

ä

knar d

ä

rf

ö

r i dag att utbildningsbehovet vad avser heltidsanst

ä

llda brandm

ä

n knappast kommer att understiga 300 elever om 

å

ret. Till grund f

ö

r denna ber

ä

kning ligger ocks

å

 att det blir stora avg

ä

ngar ur k

å

ren under de n

ä

rmaste 

å

ren.

Arbetsgruppen f

ö

resl

å

r en gemensam grundl

ä

ggande utbildning f

ö

r den allm

ä

nna r

ä

ddningstj

ä

nsten och f

ö

r ambulans tj

ä

nsten. Ut­bildningsbehovet f

ö

r ambUlaiistj

ä

nsten g

ö

r att dimensioneringen b

ö

r ut

ö

kas med 200 elevplatser ora 

å

ret. Mot bakgrund h

ä

rav be­r

ä

knar arbetsgruppen att den framtida utbildningen b

ö

r omfat­ta ca 500 elever 

å

rligen.

3.2    Deltidsanst

ä

llda brandm

ä

n

3.2.1  Inledning

Deltidsbrandm

ä

nnen utg

ö

r 60 

'I 

av landets brandmannak

å

r och skall i princip kunna bem

ä

stra samma slags n

ö

dl

ä

gen som de heltidsanst

ä

llda brandm

ä

nnen.

Utbildningen av deltidsanst

ä

llda brandm

ä

n best

å

r f

ö

r n

ä

rvarande av en introduktionsutbildning. Denna varierar fr

å

n n

å

gra dagar till en vecka. Utbildningen genomf

ö

rs antingen lokalt med respektive kommun som huvudman eller regionalt i regi av Svenska kommunf

ö

rbundets l

ä

nsavdelningar. Fortbildning sker genom 

ö

vningsverksamhet inom det egna brandf

ö

rsvaret. Denna 

ä

r av h

ö

gst skiftande kvalitet.

De sakkunniga understr

ö

k det stora utbildningsbehovet. Med h

ä

nsyn till de deltidsanst

ä

lldas 

ö

vriga yrkesverksamhet bed

ö

m­des det emellertid som orealistiskt att ge de deltidsanst

ä

llda en l

ä

ngre utbildning 

ä

n tre veckors introduktionsutbildning.

Prop. 1982/83:23

80

3.2.2   Utbildningens organisation m.m.

Arbetsgruppen delar uppfattningen att utbildningsbehovet 

ä

r i princip detsamma f

ö

r heltidsanst

ä

llda och deltidsanst

ä

llda brandm

ä

n. Trots detta tvingas man konstatera att det saknas praktiska m

ö

jligheter att g

ö

ra en j

ä

mf

ö

rbar utbildning f

ö

r dessa b

å

da kategorier.

Den 

ä

rliga nyrekryteringen inom deltidsk

å

ren uppg

å

r till ca 1 500 personer. Av utredningens ber

ä

kningar framg

å

r att en tre veckors introduktionsutbildning f

ö

r denna personalkategori skulle kr

ä

va 4 800 lektionstimmar vid var och en av de f

ö

re­slagna tio utbildningsbrandk

å

rerna. Eftersom de sakkunniga ber

ä

knade nettoarbetstidsuttaget per l

ä

rare till 1 200 timmar om 

å

ret skulle' den nu aktuella undervisningen kr

ä

va fyra hel­tidstj

ä

nster vid varje utbildningsbrandk

ä

r eller ca 40 hel­tidstj

ä

nster f

ö

r hela landet. Enligt arbetsgruppens mening 

ä

r det fr

ä

n kostn,adssynpunkt inte m

ö

jligt med en s

ä

 stor per­sonalinsats i dagsl

ä

get.

Arbetsgruppen har d

ä

rf

ö

r diskuterat andra v

ä

gar f

ö

r att skaffa de deltidsanst

ä

llda brandm

ä

nnen en godtagbar yrkesutbildning. D

ä

rvid har gruppen kommit fram till att den b

ä

sta l

ö

sningen 

ä

r en kortare introduktionsutbildning som genomf

ö

rs vid respek­tive brandf

ö

rsvar eller regionalt i regi av kommunf

ö

rbundets l

ä

nsavdelningar. Arbetsgruppen f

ö

resl

å

r att denna grundl

ä

ggande utbildning skall kompletteras med utbildning inom den kommunala vuxenutbildningens (komvux) ram.

Utbildningen b

ö

r bedrivas p

ä

 s

ä

 m

ä

nga platser som m

ö

jligt med h

ä

nsyn till utbildningsbehov och utbildningsresurser.

Komvux finns nu i alla kommuner i landet utom en och 

ä

r organisatoriskt knutet till skolenhet med gymnasieskola. I kommuner som saknar gymnasieskola 

ä

r komvux knutet till grundskolan. I ett 70-tal kommimer finns s

ä

rskilda skolenheter f

ö

r vuxenutbildning med egen skolledning och administration. Inom komvux anordnas utbildning som motsvarar gymnasieskolans

Prop. 1982/83:23

81

linjer och specialkurser. Varje 

ä

mne utg

ö

r en kurs. De stora yrkestekniska 

ä

mnena delas dock upp i flera kurser som kan l

ä

sas separat. Vidare finns inom komvux s

ä

rskild yrkesinriktad utbildning. Den saknar motsvarighet i gymnasieskolan. Skol­

ö

verstyrelsen fastst

ä

ller l

ä

roplaner f

ö

r komvux. Betr

ä

ffande yrkesinriktad utbildning sker det efter samr

å

d med arbetsmark­nadens parter. Vilken utbildning som skall erbjudas beslutas av skolstyrelsen i kommunen. 

Ä

ven h

ä

rvid 

ä

ger samr

å

d med arbetsmarknadens parter rum.

Utbildningen i komvux kan organiseras som heltids-, deltids-eller fritidsstudier. Den kan genomf

ö

ras p

å

 dagtid eller kv

ä

llstid och den kan str

ä

ckas ut i tiden eller koncentreras till kortare perioder. Den kan d

ä

rigenom anpassas efter elever­nas m

ö

jligheter att delta. F

ö

r att komvux skall f

ä

 starta kurser m

ä

ste de omfatta varaktigt l

ä

gst tolv deltagare, i glesbygd l

ä

gst 

å

tta.

Komvux anv

ä

nder i regel ungdomsskolans lokaler och utrustning. I utbildning f

ö

r deltidsanst

ä

lld brandpersonal kan med f

ö

rdel undervisningen till viss del meddelas av brandpersonal inom en str

ö

rre brandk

å

rs lokaler. Personalen anst

ä

lls d

ä

 som tim­l

ä

rare i komvux och brandk

å

rens utrustning kan utnyttjas i demonstrationssyfte.

Skol

ö

verstyrelsen b

ö

r f

å

 i uppdrag att efter samr

å

d med statens brandn

ä

mnd och arbetsmarknadens parter fastst

ä

lla l

ä

roplan f

ö

r utbildning inom komvux av deltidsanst

ä

llda brand­m

ä

n. Den sammanlagda utbildningstiden i komvux b

ö

r inte under­stiga 120 undervisningstimmar.

6 Riksdagen 1982/83. 1 saml. Nr 23

Prop. 1982/83:23

82

4   VIDAREUTBILDNING OCH FORTBILDNING 

IKM 

R

Ä

DDNINGS­TJ

Ä

NSTEN

4.1  Allm

ä

nna 

ö

verv

ä

ganden

Arbetsgruppen anser att r

ä

ddningstj

ä

nstutbildningen i enlig­het med moderna utbildningsprinciper och s

å

l

ä

ngt resursema medger b

ö

r erbjuda kurser, b

ä

de f

ö

r att uppn

å

 en h

ö

gre be­h

ö

righet (vidareutbildning) och f

ö

r att bibeh

å

lla och f

ö

r­djupa f

ö

rv

ä

rvade kunskaper (fortbildning). Enligt arbets­gruppens mening skall vidareutbildningen och fortbildningen st

å

ö

ppen f

ö

r s

ä

v

ä

l heltids- som deltidsarbetande brandper­sonal. Bef

ä

lsutbildningen b

ö

r vara densamma f

ö

r b

ä

de heltids­anst

ä

llda och deltidsanst

ä

llda. Arbetsgruppen anser att vida­reutbildningen och fortbildningen b

ö

r p

å

 ett s

å

 naturligt s

ä

tt som m

ö

jligt konplettera varandra.

Staten har hittills tillhandah

å

llit den vidareutbildning inom r

ä

ddningstj

ä

nstomr

å

det som kr

ä

vs f

ö

r att vissa formella kom­petenskrav skall uppfyllas. I denna vidareutbildning har ock­s

ä

 i viss utstr

ä

ckning ing

å

tt vad som kan betecknas som fort­bildning. Kommunerna har dessutom sj

ä

lva ombes

ö

rjt fortbild­ning, ofta med st

ö

d av Svenska kommunf

ö

rbundets l

ä

nsavdel­ningar. Det har emellertid funnits ett klart behov av en mera systematisk fortbildning.

Arbetsgruppen anser att staten b

ö

r st

ä

lla utbildnings- och samordningsresurser till f

ö

rfogande f

ö

r vidareutbildning och fortbildning. Det finns ingen anledning att 

ä

ndra p

ä

 den hittills till

ä

mpade principen att staten tillhandah

ä

ller den vidareutbildning som kr

ä

vs f

ö

r att brandbef

ä

len skall kunna fullg

ö

ra sina uppgifter inom r

ä

ddningstj

ä

nstomr

ä

det. D

ä

remot

Prop. 1982/83:23

83

anser arbetsgruppen att den allm

ä

nna utbildning i arbetsled­ning, personaladministration och redog

ö

raransvar som ges per­sonal i f

ö

rmans- och andra arbetsledande befattningar inte skall ing

å

 i den statliga utbildningen. I r

ä

ddningstj

ä

nst­utbildningen b

ö

r n

ä

mligen inte on

ö

digtvis ing

å

inslag d

ä

r det redan finns ett betydande utbud av kurser p

å

 olika h

ä

ll i samh

ä

llet. Vidareutbildningen inom r

ä

ddningstj

ä

nsten b

ö

r s

å

ledes enligt arbetsgruppens mening starkare 

ä

n vad nu 

ä

r fallet och i st

ö

rre utstr

ä

ckning 

ä

n vad utredningen f

ö

reslog koncentreras p

å

 r

ä

ddningstj

ä

nstens problem och arbetsmetoder i samband med utiyckningen.

Arbetsgruppen f

ö

resl

å

r f

ö

ljaktligen inte n

å

gon f

ö

rmansutbild- " ning av det slag som hittills har meddelats av statens brand­n

ä

mnd. Detta inneb

ä

r inte att arbetsgruppen anser att befatt­ningar som brandf

ö

rm

ä

n inte beh

ö

vs i forts

ä

ttningen inom brandf

ö

rsvaret. Arbetsgruppen har endast 

ö

verv

ä

gt hur utbild­ningen av f

ö

rm

ä

nnen l

ä

mpligen b

ö

r anordnas.

Arbetsgruppen anser att fortbildningen beh

ö

vs f

ö

r att ge ner-     

', 

sonalen kunskap om nyheter inom yrkesomr

å

det. Detta har s

ä

r­skilt stor betydelse b

å

de fr

å

n effektivitetssynpunkt och arbetarslcyddssynpunkt. Den snabba tekniska utvecklingen inom r

ä

ddningstj

ä

nstomr

å

det g

ö

r behovet av kompletterande kunskaper s

ä

rskilt framtr

ä

dande.

Prop. 1982/83:23

84

Arbetsgruppens f

ö

rslag illustreras i f

ö

ljande'principskiss

I BRANEMANNA-

I 

UTBILDNING

I   HELTID

BRANDMANNA­UTBILDNING

DELTID

UTRYCKNINGSLEDAR-UTBILDNING 6 v

F

Ö

REBYGGANDE I 3 v

BRANDMASTAR-UTBILDNING 14 v

FORTBILDNING

(STATENS BRANDN

Ä

MND)

F

Ö

REBYGGANDE 

II 

10 v

F

Ö

RVALTNINGS­UTBILDNING 10 v

] BRANDINGENJ

Ö

RS-

I 

UTBILDNING    |

I

.

I

Prop. 1982/83:23

85

4.2    Vidareutbildning

4.2.1  Utryckningsledare

L

ä

gsta bef

ä

lstj

ä

nsten inom brandf

ö

rsvaret 

ä

r f.n. brandf

ö

rman. Heltidsanst

ä

lld brandf

ö

rman skall enligt brandstadgan ha av­lagt l

ä

gst brandf

ö

rmansexamen. Kompetensutbildningen sker vid statens brandn

ä

mnds utbildningsenhet. F

ö

r intr

ä

de i brandf

ö

r­mansklassen kr

ä

vs genomg

å

ngen brandmannaklass och minst sex 

å

rs anst

ä

llning vid brandk

å

r. I -praktiken har de antagna genomsnittligt tio 

å

rs anst

ä

llningstid. Brandf

ö

rmansklassen omfattar i dag tolv veckor, varav elva veckor teori och en vecka praktik. Deltidsanst

ä

llt brandbef

ä

l med undantag f

ö

r brandchef och vice brandchef skall enligt brandstadgan ha genomg

å

tt l

ä

gst brandbef

ä

lsk-urs C. Denna kurs som omfattar fyra veckor genomf

ö

rs regionalt i statens brandn

ä

mnds regi.

De sakkunniga 

ö

verv

ä

gde om en s

ä

rskild brandf

ö

rmansutbildning 

ä

r erforderlig eller om den i framtiden kan ers

ä

ttas av en f

ö

rb

ä

ttrad brandmannautbildning. De sakkunniga konstaterade att brandmannautbildningen skulle beh

ö

va f

ö

rl

ä

ngas avsev

ä

rt om den skulle ers

ä

tta den s

ä

rskilda brandf

ö

rmansutbildningen. Med h

ä

nsyn till att endast ca 40 

% av 

brandm

ä

nnen erh

å

ller be­fattning som brandf

ö

rm

ä

n och d

ä

 vanligtvis f

ö

rst efter 10-15 

å

r ans

ä

g de sakkunniga att s

å

v

ä

l ekonomiska som pedagogiska sk

ä

l talade mot en s

å

dan f

ö

r

ä

ndring. Trots h

ö

jda ambitioner inom omr

å

den bef

ä

lsf

ö

ring, 

ö

vningsledarutbildning, materiel-v

å

rd och anncin r

ä

ddningstj

ä

nst

ä

n brand beh

ö

vde utbildnings­tiden enligt de sakkunnigas mening inte 

ö

kas med mera 

ä

n en vecka eller fr

å

n 12 till 13 utbildningsveckor. F

ö

r deltids­anst

ä

llt braiidbef

ä

l f

ö

reslogs en sex veckors utrycknings­ledarkurs som i princip skulle ers

ä

tta brandbef

ä

lskurs C.

.

'\rbetsgruppen

anser att de krav som ur r

ä

ddningstj

ä

nstens synpunkt b

ö

r st

ä

llas vad g

ä

ller den f

ö

rsta befordringstj

ä

nsten 

ä

r att befattningshavaren i fr

ä

ga skall

- kunna fungera som utryckningsledare f

ö

r liten utryckning (enfordonsutryckning)

Prop. 1982/83:23

86

-

kunna fungera som fordons- och gruppchef vid större ut­ryckningar

-

kunna fungera som 

ö

vningsledare/instrukt

ö

r

-

ha en länplig bas för vidareutbildning.

Enligt arbetsgruppens mening bör en utbildning som uppjfyller dessa krav anordnas som en utryckningsledarutbildning. Ut­bildningen skall i första hand ha som mäl att ge de kunska­per om risker och arbetsmetodik som behövs för att utryck-ningsledama skall kunna leda en insatsstyrka sä att både personalens och allmänhetens säkerhet tillvaratas på bästa möjliga sätt. Arbetsgruppen finnei- det naturligt att statens brandnämnd är huvudman för utryckningsledarutbildningen.

Utrycknings ledarutbildning skall enligt arbetsgixropens me­ning njpstallas som ett krav för att fä leda en utryckning oavsett befälsnivå. Också brandingenjörer skall följaktli­gen ha gått igenom utryckningsledarutbildning för att få le­ da en utryckning. Arbetsgruppen föreslär att utrycknings- ledarutbildningen för såväl heltidsanställda som deltids­ anställda skall omfatta sex veckor. Därvid beaktar gruppen följande.

Den väsentligt förbättrade grundutbildningen som arbetsgrup­pen föreslår medför att den första befälsutbildningen kan begränsas.  Arbetsgruppens förslag om en förbättrad fort­bildning talar ocksä för detta.  Därtill kommer att utbild­ningen enligt arbetsgruppens mening skall koncentreras till räddningstjänstens krav i samband med utryckningen. Det måste förmodas att utbildningsbehovet är störst för de del­tidsanställda eftersom deras grundutbildning inte är lika fullständig som de heltidsanställdas.  De deltidsanställdas övriga förvärvsverksamhet lägger emellertid hinder i vägen för att utryckningsledarutbildningen görs längre än vad de sakkunniga har föreslagit, nämligen sex veckor. Arbetsgrup­pen anser att kursen bör fä samma innehåll för både heltids­anställda och deltidsanställda.  Det närmare kursinnehållet bör bestämmas av statens brandnämnd.

Prop. 1982/83:23

87

Heltidsanst

ä

lld brandman som skall genomg

å

 utryckningsledar­utbildning b

ö

r enligt arbetsgruppens mening ha minst ett 

ä

rs anst

ä

llning I brandtj

ä

nst inom statligt eller kommunalt brand­f

ö

rsvar. F

ö

r deltiusanst

ä

llda brandmiin, som f

ä

r mindre prak­tisk erfarenliet av utryckningar 

ä

n de heltidsanst

ä

llda, f

ö

re­sl

å

r arbetsgruppen ett krav p

ä

 minst tv

å

ä

rs anst

ä

llningstid. Arbetsgruppen anser n

ä

mligen att det fordras yrkeserfarenliet f

ö

r att kunna tillgodog

ö

ra sig 

é

n bef

ä

lsutbildning.

F

ö

r att kunna tillgodog

ö

ra sig utryckningsledarutbildning kr

ä

vs enligt arbetsgruppens mening grundl

ä

ggande teoretiska kunskaper inom 

ä

iraiesomr

å

det. Arbetsgruppen f

ö

resl

å

r d

ä

rf

ö

r att som be­h

ö

righetskrav skall g

ä

lla att s

ö

kanden har genomg

å

tt gymnasle-skoliins r

ä

ddningstj

ä

nstutbiUlning. Deltidsanst

ä

llda brandm

ä

n -skall ha genomg

å

tt r

ä

ddnlngstj,

ä

nstutbildning inom komvux och h

ö

r ha g)'mnasiekompetcns I allmiinna 

ä

mnen motsvarande l

ä

gst tv

åå

rig gymnasieskola. G)'mnaslekompetens k;in den deltidsan­st

ä

llde brandmannen f

å

 Inom komvux. 

Ä

ven genomg

å

ngen brand­mannaklass hos statens brandn

ä

mnd, allts

å

 den nuvarande brand­mannautbildningen, skall enligt arbetsgruppens mening medf

ö

ra beh

ö

righet att s

ö

ka till utryckningsledamtbildningen.

Antalet lieltidsanst

ä

llda brandf

ö

rm

ä

n ber

ä

knades av de sakkxin-nlga till n

ä

ra 600. Bet 

ä

rliga utbildningsbehovet uppskattades till ca 100 elever. Statens brandn

ä

mnd ber

ä

knar emellertid i dag behovet till ca 150. Denna 

ö

kning beror bl.a. p

å

å

lder­strukturen I k

å

ren och en st

ö

rre personalr

ö

rlighet. Utryck­ningsledarutbildning f

ö

r deltidsanst

ä

llda brandm

ä

n ber

ä

knades av de sakkunniga beh

ö

vas f

ö

r ca 300 personer per 

ä

r. Statens brandn

ä

mnd delar denna bed

ö

mning. Arbetsgruppen anser mot denna bakgrund att uttycknlngsledarutbildningen b

ö

r dimen­sioneras f

ö

r 450 elever om 

å

ret. I denna ber

ä

kning ing

å

r

ä

ven utryckningsledamtbildning f

ö

r brandingenj

ö

rselever (j

ä

mf

ö

r, kap. S).

Prop. 1982/83:23

88

4.2.2  F

ö

rebyggande brandf

ö

rsvar

Enligt kursplanema vid statens brandn

ä

mnds utbildnings­enhet f

ä

r heltidsanst

ä

lld brandpersonal i brandf

ö

rmansklas­sen 44 och i brandm

ä

starklassen 154 timmars undervisning inom 

ä

mnesomr

å

det f

ö

rebyggande 

å

tg

ä

rder mot brand. F

ö

r deltidsan­st

ä

lld personal sker denna utbildning inom brandbef

ä

lskurs A och B, d

ä

r

ä

mnesomr

å

det omfattar 82 resp. 35 undervisnings­timmar.

De sakkunniga f

ö

reslog att en s

ä

rskild kompetensutbildning i f

ö

rebyggande 

å

tg

ä

rder mot brand skulle skapas f

ö

r allt brandbef

ä

l med undantag av brandingenj

ö

rer. Utbildningen skulle delas upp i tv

ä

kurser. F

ö

rebyggande I och F

ö

rebyggande 

II, 

vilka skulle utg

ö

ra en vidareutbildning efter genomg

ä

ngen brandf

ö

rmansklass resp. brandm

ä

starklass. Elever som inte hade g

å

tt igenom brandf

ö

rmansklass men hade antagits som elev till F

ö

rebyggande I skulle enligt f

ö

rslaget genomg

å

 s

ä

rskild f

ö

r­beredande utbildning omfattande en vecka. F

ö

rebyggande I och F

ö

rebyggande 

II 

skulle omfatta tre resp. nio utbildnings­veckor.

De sakkunniga har utf

ö

rligt redovisat motiven f

ö

r att skapa en  s

ä

rskild utbildning i f

ö

rebyggande 

å

tg

ä

rder mot brand. Arbetsgruppen delar uppfattningen att en s

ä

rskild utbildning i tv

å

 niv

å

er beh

ö

vs med h

ä

nsyn till arbetsuppgifterna och f

ö

r att f

ä

 en rationell utbildning.

F

ö

rebyggande I skall enligt arbetsgruppens mening ge s

å

dana kunskaper att den som har genomg

å

tt utbildningen kan utf

ö

ra brandsyn av rutinkarakt

ä

r och vissa tillst

å

ndsbesiktningar. Kursen skall ocks

å

ge kunskaper f

ö

r allm

ä

n r

å

dgivning an­g

å

ende f

ö

rebyggande

å

tg

ä

rder mot brand. Arbetsgruppen ansluter sig i princip till den studietid och det studieinneh

å

ll som de sakkunniga f

ö

reslog. F

ö

rebyggande I skall d

ä

rf

ö

r omfatta tre veckor. Statens brandn

ä

mnd b

ö

r vara huvudman f

ö

r utbild­ningen. Brandn

ä

mnden b

ö

r utforma kursplanen i samband med ett genomf

ö

rande av arbetsgruppens f

ö

rslag.

Prop. 1982/83:23

89

Brandmannautbildningen inom gymnasieskolan utg

ö

r enligt arbetsgruppens mening en tillr

ä

cklig grund f

ö

r F

ö

rebyggande I. Den brandman som 

ö

nskar genomg

å

F

ö

rebyggande I b

ö

r dock f

ö

rst ha g

å

tt igenom utryckningsledarutbildning. Erfarenhet som utryckningsledare b

ö

r n

ä

mligen vara av stort v

ä

rde f

ö

r att kunna tillgodog

ö

ra sig kursen. S

ä

dan erfarenhet kr

ä

vs ocks

ä

f

ö

r att kunna fungera som brandsynef

ö

rr

ä

ttare m.m., vilket 

ä

r syftet med kursen. Arbetsgruppen anser att det ocks

å

 b

ö

r finnas en m

ö

jlighet f

ö

r erfarna brandm

ä

n att genomg

å

 F

ö

rebyggande I. F

ö

r tilltr

ä

de till kursen b

ö

r s

å­

ledes l

å

ng erfarenhet inom yrket j

ä

mst

ä

llas med utbildning som utryckningsledare.

De sakkunniga och statens brandn

ä

mnd f

ö

ruts

ä

tter att F

ö

re­byggande I skall kr

ä

va 150 platser per 

ä

r. Arbetsgruppen g

ö

r inte n

ä

gon annan bed

ö

mning.

F

ö

rebyggande II f

ö

resl

ä

s 

ö

verensst

ä

mma med motsvarande ut­bildning f

ö

r brandingenj

ö

rerna. Arbetsgruppen 

å

terkommer till denna utbildning i kap. 5.

4.2.3  Brandm

ä

s tare

Heltidsanst

ä

lld brandm

ä

stare skall enligt brandstadgan ha avlagt l

ä

gst brandm

ä

starexamen vid statens brandn

ä

mnds ut­bildningsenhet. F

ö

r intr

ä

de i brandm

ä

starklass kr

ä

vs avlagd brandf

ö

rmansexamen. I praktiken har de antagna till brand­m

ä

starklass genomsnittligt ca 14 

ä

rs anst

ä

llningstid i statligt eller kommunalt brandf

ö

rsvar. Brandm

ä

starklassen om­fattar i dag 21 undervisningsveckor, varav 20 veckor teori och en vecka praktik.

Konkurrensen om platser till brandra

ä

starklassema 

ä

r stor. F

ö

rutom s

ö

kandens personliga meriter 

ä

r kommunens behov av utbildad arbetskraft avg

ö

rande vid intagningen. Detta medf

ö

r i praktiken att kommunen antingen m

å

ste ha en ledig befattning aktuell inom 

ö

versk

å

dlig tid eller m

ä

ste ha ett annat liknan-

Prop. 1982/83:23

90

de sk

ä

l f

ö

r att en anst

ä

lld skall f

å

 vidareutbildning. Kvalificerade s

ö

kande f

ä

r inte s

ä

llan v

ä

nta mycket l

ä

nge p

ä

 den vidareutbildning som ger m

ö

jlighet till befordran.

De sakkunniga konstaterade att en 

ö

kad vertikal r

ö

rlighet inom brandmannayrket var 

ö

nskv

ä

rd. De fann vidare att yrkets krav p

ä

 brandm

ä

stama hade f

ö

r

ä

ndrats v

ä

sentligt under senare 

å

r, P

ä

 grund d

ä

rav f

ö

reslogs en helt ny upp­l

ä

ggning av utbildningen av heltidsanst

ä

llda brandm

ä

stare. Brandm

ä

starutbildningen skulle enligt f

ö

rslaget kortas fr

å

n 21 till 14 veckor. I utbildningstiden inr

ä

knades d

ä

r­vid inte den tre veckor l

ä

nga obligatoriska kursen i f

ö

re­byggande brandf

ö

rsvar (F

ö

rebyggande I) som skulle utg

ö

ra ett kvalifikationskrav f

ö

r intr

ä

de i brandm

ä

starklassen. F

ö

r brandm

ä

stare med specialuppgifter inom f

ö

rebyggande brandskydd f

ö

reslogs ytterligare en kurs i f

ö

rebyggande, brandf

ö

rsvar, F

ö

rebyggande 

II, 

och f

ö

r befattning som brandchef eller vice brandchef dessutom en kurs i f

ö

rvalt­ningskunskap . Dessa b

å

da kurser 

ö

verensst

ä

mde i sak med

brandingenj

ö

remas motsvarande utbildning.

Brandm

ä

staren har i huvudsak f

ö

ljande arbetsuppgifter, n

ä

mligen

a)

utryckningsledare d

å

 flera fordon ing

å

r i utrycknings­styrkan

b)

sektorbef

ä

lhavare vid stora insatser

c)

utbildningsledare

d) 

ö

vningsledare

e) brandinspekt

ö

r och

f)  brandchef eller vice brandchef.

Merparten av landets 

drygt  

600 brandm

ä

stare tj

ä

nstg

ö

r huvudsakligen som utryckningsbef

ä

l samt utbildnings- och 

ö

vningsledare. Av 

å

terstoden tj

ä

nstg

ö

r omkring 200 som vice brandchef eller brandchef. Endast ett mindre antal

Prop. 1982/83:23

91

brandmästare har renodlade arbetsuppgifter antingen som besiktningsbrandmästare eller brandlnspektör eller som brandmästare eller verkmästare.

Arbetsgruppen har föreslagit att en utrycknings ledarutbild­ning införs för allt blivande brandbefäl.  Denna utbildning inriktas nänriast på att  leda mindre utryckningsstyrkor.  Det finns enligt arbetsgruppens mening ett behov av en högre befälsutbildning mellan utryckningsledareutbildningen och brandingenjörsutbildningen.  Den högre befälsutbildningen bör enligt arbetsgruppens mening liksom ifråga om utbild­ningen av brandförmän koncentreras till räddningstjänstens krav i samband med utiyckningen.  Detta innebär att utbild­ningen i  första hand bör inriktas på ledning av större ut­ryckningar,  samverkan med andra myndigheter, m.m,

'Även ora brandmästarutbildningen enligt arbetsgruppens mening i första hand skall inriktas pä rollen som mera kvalificerad  ' utiycknlngsledare,  finns det vissa andra krav som ocksä bör tillgodoses.  Brandmästarna har ofta att utföra kvalificerat administrativt och personalledande arbete.  Det är uppgifter som noimalt ligger p;°i brandchefen men som måste avlastas honom.  Enligt arbetsgruppens mening måste därför brandmästar­na fä kunskaper för att kunna fullgöra dessa uppgifter. Ar­betsgruppen anser därför att brandmästarutbildningen skall innehålla sädana inslag av förvaltningskunskap och administra­tion som är specifika för räddningstjänsten. Utbildnings­tiden bör såsom de sakkunniga föreslog vara 14 veckor.

Enligt arbetsgruppens mening bör för antagning    till brand-raästarutbildning krävas genomgången utryckningsledarutbild­ning och Förebyggande  I. Vidare bör säsom de sakkunniga före­slog krav uppställas på allmän behörighet vilket innebär kun--skaper i svenska, matematik, engelska och kemi motsvarande lägst två årskurser i g>Tiinasiesko]an.

Prop. 1982/83:23

92

De sakkunniga f

ö

rutsatte ett 

å

rligt utbildningsbehov av 60 brandm

ä

stare. Arbetsgruppen g

ö

r ingen annan bed

ö

mning. Genom den avtalade arbetstidsf

ö

rkortningen kan dock utbild­ningsbehovet p

ä

 sikt 

ö

ka n

å

got.

Brandm

ä

starutbildningen b

ö

r enligt arbetsgruppens mening ha statens brandn

ä

mnd som huvudman.

4.2.4 F

ö

rvaltningsuthildning

F

ö

r de brandm

ä

stare som 

ö

nskar n

å

 befattning som brandchef eller vice brandchef anser arbetsgruppen i likhet med de sakkunniga att det 

ä

r n

ö

dv

ä

ndigt att tillskapa en s

ä

rskild utbildning i f

ö

rvaltningskunskap. Arbetsgruppens f

ö

rslag i fr

å

ga om bef

ä

lsutbildning inneb

ä

r liksom de sakkunnigas, att det inte vidare kommer att finnas n

å

gon s

ä

rskild ut­bildning av deltidsanst

ä

llda brandchefer och vice brand­ chefer. De s.k. A- och B-kursema kommer att upph

ö

ra. Be­f

ä

lsutbildningen blir densamma f

ö

r heltidsanst

ä

llda och deltidsanst

ä

llda. Det blir i f

ö

rsta hand en kommunal angel

ä­

genhet att besluta om det med h

ä

nsyn till de lokala f

ö

r­h

å

llandena 

ä

r m

ö

jligt att ha deltidstj

ä

nstg

ö

rande p

å

 n

å

gon av dessa befattningar. F

ö

rvaltningsutbildningen b

ö

r f

ö

rut­s

ä

tta att eleven har genomg

å

tt brandm

ä

starutbildningen och F

ö

rebyggande 

II. 

Utbildningen behandlas n

ä

rmare i kapitel 5.

4.3   Fortbildning

Det utbud av fortbildningskurser p

å

 r

ä

ddningstj

ä

nstomr

ä

det som st

ä

lls till f

ö

rfogande av olika myndigheter och organisa­tioner 

ä

r inte systematiserat. Enligt arbetsgruppens mening 

ä

r behovet av fortbildning s

ä

rskilt betydelsefullt p

ä

 detta omr

å

de. Varje 

å

r 

ö

kar antalet transporter av farliga laster. Lagringen av h

ä

lso- och milj

ö

farliga varor 

ä

r betydande. Det 

ä

r en sv

å

r uppgift att p

å

 ett snabbt och riktigt s

ä

tt ta hand om l

ö

skomna gifter och milj

ö

farliga varor m.m. Personalen

Prop. 1982/83:23

93

inom r

ä

ddningstj

ä

nsten b

ö

r enligt arbetsgruppens mening h

ä

llas informerad om nya r

ö

n inom bek

ä

mpningstekniken liksom erfaren­heter fr

ä

n intr

ä

ffade olyckor eller tillbud. Arbetsgruppen vill ocks

å

 betona att en systematiserad fortbildning 

ö

kar de anst

ä

lldas vilja och f

ö

rm

å

ga att ta ett st

ö

rre ansvar. Fort­bildningen blir med arbetsgmppens f

ö

rslag ett 

å

terkommande led i en utbildningskedja. Arbetsgruppen f

ö

resl

å

r att statens brandn

ä

mnd skall tilldelas resurser f

ö

r att samordna, bedriva och sprida information om fortbildningskurser.

Arbetsgruppen har 

ö

verv

ä

gt hur de fortbildningsresurser som staten tillhandah

å

ller b

ö

r dimensioneras och organiseras. Enligt arbetsgruppens mening b

ö

r statens brandn

ä

mnd f

å

 i uppdrag att inom en best

ä

md medelsram tillhandali

å

lla kurser f

ö

r fortbildning av bef

ä

let inom r

ä

ddningstj

ä

nsten. Vid kursemas uppl

ä

ggning b

ö

r samr

å

d ske med Svenska kommunf

ö

r­bundet och ber

ö

rda myndigheter. Kursema b

ö

r anordnas regio­nalt eller lokalt och inriktas p

ä

 aktuella 

ä

mnesomr

å

den. De b

ö

r i princip erbjudas allt bef

ä

l inom r

ä

ddningstj

ä

nsten. Kursema b

ö

r omfatta n

ä

gra dagar. F

ö

rl

ä

ggningen till olika delar av landet b

ö

r g

ö

ras p

å

 s

å

dant s

ä

tt att kommunemas kostnader h

ä

lls p

å

 s

å

 l

å

g niv

å

 som m

ö

jligt. Liksom hittills kommer brandm

ä

nnen att f

å

 kontinuerlig fortbildning i samband med den 

ö

vningsverksamhet som alltid p

å

g

å

r inom brandf

ö

rsvaret.

4.4.  Samordning och decentralisering

Arbetsgruppen har str

ä

vat efter att samordna r

ä

ddningstj

ä

nst­utbildningen med annan utbildning och att decentralisera ut­bildningen. Genom att brandmannautbildningen f

ö

rl

ä

ggs till gymnasieskolan och komvux tillgodoses b

å

da dessa m

å

l n

ä

r det g

ä

ller den grundl

ä

ggande utbildningen.

I syfte att unders

ö

ka f

ö

ruts

ä

ttningarna f

ö

r en samordning av vidareutbildningen och fortbildningen med annan utbildning har arbetsgruppen studerat annan likartad utbildning. S

å

dan ut­ bildning f

ö

rekommer p

å

 m

å

nga omr

å

den i samh

ä

llet. Luftfarts-

Prop. 1982/83:23

94

verket utbildar p

ä

Arlanda flygplats vapenfria tj

ä

nste­pliktiga f

ö

r flygplatsbrandk

ä

rema. Flygvapnet utbildar i Halmstad r

ä

ddningspersonal. Generaltullstyrelsen ger vid tullskolan i Stockholm en utbildning i marin r

ä

ddningstj

ä

nst. Marinen utbildar p

ä

 Berga 

ö

rlogsskolor personal i skydds­tj

ä

nst. Sj

ö

bef

ä

lsskolor p

å

 olika platser undervisar om fartygsbrand m.m. M

ä

nga industrier har behov av personal med specialktmskaper inom olika r

ä

ddningstj

ä

nstomr

å

den och utnyttjar d

ä

 oftast Svenska brandf

ö

rsvarsf

ö

reningens kurser.

Enligt arbetsgruppens mening skulle rationaliseringsvinster troligen kunna g

ö

ras genom en b

ä

ttre samordning. Detta 

ä

r emellertid ett omfattande.och l

å

ngsiktigt arbete. Inom ramen f

ö

r arbetsgruppens uppdrag har det inte varit m

ö

jligt att g

ö

ra en fullst

ä

ndig kartl

ä

ggning av denna fr

å

ga eller komma med mera l

å

ngtg

å

ende f

ö

rslag om samordning. Fr

ä

gan b

ö

r enligt arbetsgruppens mening tas ipp i ett fortsatt sam­ ordningsarbete.

Den utbildning av vapenfria tj

ä

nstepliktiga som 

ä

ger rum i luftfartsverkets regi p

å

 Arlanda ger enligt samst

ä

mmiga upp­gifter ett mycket gott resultat. Ocks

å

 det f

ö

rs

ö

k som har be­drivits under 

å

ren 1979 och 1980 p

å

 civilf

ö

rsvarets anl

ä

ggning i Rosersberg med l

ä

ngtidsutbildning av vapenfria tj

ä

nsteplik­tiga inom civilf

ö

rsvaret har enligt prelimin

ä

ra utv

ä

rderingar slagit v

ä

l ut. Det har inte ing

å

tt i arbetsgruppens uppdrag att t

å

 st

ä

llning till annan utbildning 

ä

n utbildningen av personal till de kommunala brandf

ö

rsvaren. Arbetsgruppen vill dock p

å

peka att vapenfria tj

ä

nstepliktiga som utbildas f

ö

r r

ä

ddningstj

ä

nstuppgifter kan bli anv

ä

ndbara b

å

de som instrukt

ö­

rer och som deltidsbrandir

ä

n. Detta har inte kunnat beaktas av arbetsgruppen n

ä

r det g

ä

ller dimensioneringen av utbild­ningen av deltidsanst

ä

llda brandm

ä

n.

Prop. 1982/83:23

95

Den nuvarande kompetensutbildningen f

ö

r den kommunala r

ä

ddningstj

ä

nsten bedrivs i f

ö

rsta hand centralt p

ä 

statens brandn

ä

mnds utbildningsenhet i Solna och i Rosers­berg. Den decentralisering av viss utbildning till vissa st

ö

rre brandf

ö

rsvar som hittills har genomf

ö

rts har gett positiva erfarenheter. De praktiska inslagen i r

ä

ddnings-tj

ä

nstutbildningen m

ä

ste enligt arbetsgixippens mening 

ö

ka. I det nuvarande ekonomiska l

ä

get kan inte resurser avs

ä

ttas f

ö

r att centralt bygga upp anordningar f

ö

r praktisk ut­bildning. Genom en decentralisering av verksamheten kan be­fintliga utbildningsanordningar och befintlig administration utnyttjas. Koncentrationen av undervisningen till Solna och Rosersberg medf

ö

r st

ö

rre kostnader f

ö

r kommunerna 

ä

n n

ö

d­v

ä

ndigt. Dessutom tvingas elevema i m

å

nga fall till l

å

nga resor. Det 

ä

r allts

å

enligt arbetsgruppens mening flera f

ö

r­delar med att r

ä

ddningstj

ä

nstutbildningen decentraliseras. Arbetsgruppen har efter studiebes

ö

k p

ä

 civilf

ö

rsvarets an­l

ä

ggningar och p

ä

vissa st

ö

rre brandf

ö

rsvar fininit att m

ö

jlig­hetema till decentralisering och samordning 

ä

r goda.

En samordning mellan r

ä

ddningstj

ä

nstutbildningen och mot­svarande civilf

ö

rsvarsutbildning ligger f.

ö

. i linje med de 

ö

verv

ä

ganden som 1978 

å

rs f

ö

rsvarskommitt

é

 g

ö

r och som siktar, till att samordna r

ä

ddningstj

ä

nsten i fred och krig. 

Ö

ver­v

ä

gandena inneb

ä

r att den lokala civilf

ö

rsvarsverksaraheten knyts till kommunema och att dessa d

ä

rigenom ges ansvaret f

ö

r ledningen av civilf

ö

rsvarsverksamheten o

ä

 lokal niv

å

, R

ä

ddningstj

ä

nstkommitt

é

n anser ocks

å

 i bet

ä

nkandet (SOU 1981: 82) Samh

ä

llets r

ä

ddningstj

ä

nst att f

ö

rdelar kan vinnas med en s

å

dan samordning. Enligt arbetsgruppens mening medf

ö

r sam­ordningen av r

ä

ddningstj

ä

nstutbildningen och civilf

ö

rsvars­utbildningen ett b

ä

ttra utnyttjande av l

ä

rama och en 

ö

kad m

ö

jlighet till gemensamt utnyttjande av anl

ä

ggningarna. De kvalificerade r

ä

ddningstj

ä

nstl

ä

rama kan verka f

ö

r att f

ö

r­djupa civilf

ö

rsvarsutbildningen. De kan ocks

ä

 anv

ä

ndas som en regionalt placerad expertresurs som kan st

å

till f

ö

rfogan­de vid bl.a. st

ö

rre kemikalieolyckor. Dessa experter kan t.ex.

Prop. 1982/83:23

96

f

ö

rst

ä

rka kustbevakningens organisation om ett kemikalie­utsl

ä

pp skulle intr

ä

ffa till sj

ö

ss (se prop. 1980/81:119 bil. 3, CU 1980/81:38, rskr. 1980/81:376).

Arbetsgruppen anser att en samordning mellan r

ä

ddnings-tj

ä

nstutbildning i fred och krig skulle ge f

ö

ljande positi­va effekter, n

ä

mligen

-

centrala samordningsvinster inom administrationen

-

b

ä

ttre utnyttjande av investeringarna f

ö

r 

ö

vnings

ä

ndam

ä

l

-

rationellare utnyttjande av de administrativa resursema

-

b

ä

ttre utnyttjande av l

ä

rama

-

h

ö

gre kvalitet p

ä

b

ä

de den fredstida och den krigstida r

ä

ddningstj

ä

nsten samt

-

en regionalt placerad expertresurs f

ö

r ingripanden vid sv

å

rare olyckor.

Arbetsgruppen f

ö

resl

å

r d

ä

rf

ö

r att utbildningen av utrycknings­ledare och brandm

ä

stare samt kursen F

ö

rebyggande I f

ö

rl

ä

ggs till civilf

ö

rsvarets utbildningsanl

ä

ggningar. Dessa 

ä

r f.n. tre, n

ä

mligen Sand

ö

, Rosersberg och Revingeby. I en framtid, kan ocks

å

 den planerade anl

ä

ggningen i Sk

ö

vde bli aktuell.

Den nu f

ö

reslagna decentraliseringen f

ö

ruts

ä

tter att fr

å

gan om en samordning mellan statens brandn

ä

mnd och civilf

ö

rsvars-styrelsen har avgjorts av statsmakterna. Det 

ä

r enligt arbets­gruppens mening ur praktisk synpunkt ol

ä

mpligt att skapa re­gionala utbildningsorganisationer utan gemensam huvudman. De t

ä

nkta samordningsvinsterna kan heller inte tillvaratas i n

å

gon h

ö

gre grad f

ö

rr

ä

n efter en total samordning. Decentra­liseringen m

å

ste d

ä

rf

ö

r anst

å

och utbildningen inom statens brandn

ä

mnds utbildningsenhet tills vidare i huvudsak bedrivas i nuvarande former. I vad m

å

n viss del av utbildningen kan och b

ö

r regionaliseras under derma tid anser arbetsgruppen att det

Prop. 1982/83:23

97

b

ö

r 

ö

verl

å

tas 

å

t brandn

ä

mnden att ta st

ä

llning till. 1 och f

ö

r sig ligger det n

ä

ra till hands att f

ö

rl

ä

gga en del av ut­ryckningsledamtbildningen och F

ö

rebyggande I regionalt. Ytterst blir dock detta en fr

å

ga om att p

å

 b

ä

sta s

ä

tt utnyttja bef.mtliga resurser.

4.S   L

ä

rare till statens brandn

ä

mnds utbildning

Arbetsgruppen har 

ö

verv

ä

gt hur behovet av l

ä

rare f

ö

r. den av statens brandn

ä

mnd bedrivna vidareutbildningen och fortbild­ningen skall kunna fyllas. De sakkunniga har uttalat att det 

ä

r angel

ä

get att radikalt minska antalet timl

ä

rare. Heltids­anst

ä

llda l

ä

rarkrafter 

ä

r enligt de sakkunniga att f

ö

redra av b

å

de ekonomiska och praktiska sk

ä

l. L

ä

rama kan antingen vara fast anst

ä

llda eller f

ö

rordnade p

ä

viss tid. De sakkun­niga ans

å

g att en st

ö

rre v

ä

xelverkan mellan de kommunala brandf

ö

rsvaren och brandn

ä

mnden skulle vara till f

ö

rdel f

ö

r b

å

da parter. Arbetsgruppen ansluter sig i princip till de tankeg

å

ngar som de sakkunniga har f

ö

rt fram i fr

å

ga om in­l

å

ning av personal fr

å

n brandv

ä

sendet.

Volymen p

å

 statens brandn

ä

mnds utbildning minskar h

ö

gst v

ä

sent­ligt med arbetsgruppens f

ö

rslag. Brandn

ä

mndens utbildningsen­het har f.n. sju heltidsanst

ä

llda l

ä

rare. D

å

 har inte medr

ä

k­nats personal f

ö

r utbildning f

ö

r beredskap mot k

ä

rnkrafts-olyckor. P

å

 utbildningsenheten produceras ca 17 000 elev­veckor undervisning om 

å

ret. F

ö

r den regionala utbildningen 

ä

r motsvarande tal ca 3 000. Huvuddelen av all denna under­visning ges av timanst

ä

llda l

ä

rare.

Den vidareutbildning som enligt arbetsgruppens f

ö

rslag skall genomf

ö

ras av statens brandn

ä

mnd kommer att omfatta ca 2 000 eleweckor. 2 000 eleweckor kr

ä

ver med en klasstorlek av 30 elever ca 70 undervisningsveckor. Eftersom en heltidsanst

ä

lld l

ä

rare kan ber

ä

knas producera ca 20 undervisningsveckor per

7 

Riksdagen 1982/83. 1 saml. Nr 23

Prop. 1982/83:23

98

å

r anser arbetsgruppen att den nuvarande personalstyrkan p

ä

 utbildningsenheten i huvudsak b

ö

r kunna meddela den f

ö

reslagna undervisningen. Enligt arbetsgruppens mening b

ö

r allts

å

utnyttjandet av timl

ä

rare kunna avsev

ä

rt be­gr

ä

nsas. De heltidsanst

ä

llda l

ä

rare vid utbildningsen­heten som inte tas i anspr

ä

k f

ö

r den nu n

ä

mnda undervis­ningen eller f

ö

r central administration b

ö

r kunna svara f

ö

r i vart fall en del av den regionala fortbildningen. Arbetsgruppen anser att en' kapacitet motsvarande tre kva­lificerade l

ä

rare b

ö

r finnas f

ö

r fortbildningen.

Prop. 1982/83:23

99

5     BRANDINGENJ

Ö

RSUTBILDNING M.M.

5.1   Utbildning av brandingenj

ö

rer

S.1.1  Inledning

Enligt 7 

§

brandstadgan (1962:91) skall brandchef och vissa andra befattningshavare ha avlagt-brandingenj

ö

rsexamen. Denna examen avl

ä

ggs vid statens brandn

ä

mnds utbildningsenhet i Solna. Antagning till utbildningen sker vartannat 

å

r med ca 30 stu­derande. Som beh

ö

righetskrav g

ä

ller i princip slutf

ö

rd tre-eller fyra

å

rig gymnasieskola.

Brandingenj

ö

rsutbildningen omfattar f.n. 85 utbildningsveckor f

ö

rdelade p

ä

 28 veckor utbildningstj

ä

nstg

ö

ring, 55 veckor teoretisk undervisning och tv

å

veckor praktisk undervisning. Utbildningen indelas i fyra skeden, n

ä

mligen

-

19 veckor handledd, grundl

ä

ggande brandmannautbildning vid kommunal brandk

å

r med heltidsanst

ä

lld personal

-

en termins studier vid brandn

ä

mnden

-

nio veckor praktisk bef

ä

lsutbildning vid kommunal brandk

å

r med heltidsanst

ä

lld personal samt

-

ett l

ä

s

å

rs studier vid brandn

ä

mnden.

De sakkunniga f

ö

reslog en f

ö

r

ä

ndrad brandingenj

ö

rsutbildning vad g

ä

ller b

å

de utbildningens inneh

å

ll och omfattning. Betr

ä

ff­ande utbildningens l

ä

ngd f

ö

reslog de sakkunniga en 

ö

kning med 65 veckor till ISO veckor. Enligt f

ö

rslaget disponerades ut­bildningstiden p

å

 f

ö

ljande s

ä

tt,

Prop. 1982/83:23

100

-

anst

ä

llningsutbildning under tre veckor vid utbildnings­brandk

å

r

-

delvis handledd praktik i allm

ä

n r

ä

ddningstj

ä

nst under minst 100 tj

ä

nstg

ö

ringsdygn (motsvarar ett arbets

å

r).

-

utbildning under ett l

ä

s

å

r vid brandn

ä

jimdens utbildnings­enhet

-

utbildning under ett l

ä

s

å

r vid teknisk h

ö

gskola samt

-

utbildning under en termin vid brandn

ä

mndens utbildnings­enhet .

D

ä

rigenom innebar f

ö

rslaget i stort sett 52 veckor utbildnings­tj

ä

nstg

ö

ring, 69 veckor teoriundervisning vid brandn

ä

mnden och teknisk h

ö

gskola samt 24 veckor praktisk undervisning vid statens brandn

ä

mnd.

I fr

å

ga om beh

ö

righetskraven ans

å

g de sakkunniga det angel

ä

get att dessa 

ö

verensst

ä

mmer med dem som g

ä

ller f

ö

r andra motsvar­ande eftergymnasiala utbildningar. Vidare borde kraven ut­formas s

ä

 att vidareutbildning till brandingenj

ö

r underl

ä

ttas f

ö

r den som redan 

ä

r anst

ä

lld i brandv

ä

sendet.

S.l.2  Allm

ä

nna synpunkter

Brandskyddsfr

å

gor av olika slag har av tradition - b

å

de i Sverige och utomlands - behandlats ganska schematiskt och i stor utstr

ä

ckning baserats p

å

erfarenhet, "tumregler" eller p

å

resultat av enkla pr

ö

vningar. Vid j

ä

mf

ö

relser med andra delar av det tekniska och industriella omr

å

det har brandskydds­omr

å

det l

ä

nge karakt

ä

riserats av stor knapphet p

å

 utvecklings-betonade arbeten. Samtidigt har det i samh

ä

llet skett en ut­veckling mot stora komplexa system som inneb

ä

r att s

å

rbarheten f

ö

r och konsekvensema av olyckor har 

ö

kat. Detta har lett till en alltmer besv

ä

rande 'iTrist p

å

 brandskyddstekniskt v

ä

l­utbildad personal med kompetens att p

å

 tekniskt-vetenskaplig grund angripa skyddstekniska problem. De kraftigt 

ö

kande

Prop. 1982/83:23

101

brandskadorna under de senaste 

å

ren understryker detta.

I dag 

ä

r det n

ä

stan uteslutande kommuner och vissa andra offent­liga arbetsgivare som ar.st

ä

ller brandingenj

ö

rer. Arbetsgruppens arbete har i f

ö

rsta hand varit inriktat p

å

 att l

ä

gga fram f

ö

r­slag till en f

ö

rb

ä

ttrad utbildning f

ö

r brandingenj

ö

rer inom brandf

ö

rsvaret. Med den uppl

ä

ggning av utbildningen som f

ö

re­sl

å

s i det f

ö

ljande 

ä

r det dock sannolikt att brandingenj

ö

rerna kan f

ä

 anst

ä

llningar 

ä

ven inom den privata sektorn. Vidare 

ä

r det sannolikt att kvinnor kommer att utbilda sig till brand­ingenj

ö

r.

De kommunala brandchefemas bed

ö

mning av s

ä

kerheten p

å

verkar den fysiska planeringen samt byggnaders konstruktion och ut­formning. Brandchefens st

ä

llningstaganden i dessa f

ö

r samh

ä

lls-uppbygganden s

å

 viktiga fr

å

gor kan ha avg

ö

rande betydelse f

ö

r m

ä

nniskors liv. De p

å

verkar ocks

ä

 ekonomi, industriers korikur-renskraft, syssels

ä

ttning, bostadsbyggande m.m.

R

ä

ddningstj

ä

nsten har under senare 

å

r starkt 

ä

ndrat karakt

ä

r. P

ä

 v

å

ra v

ä

gar och j

ä

rnv

ä

gar transporteras st

ä

ndigt brand- och' explosionsfarliga 

ä

mnen. De moderna flygplanen tar fler och fler passagerare. Oljef

ö

roreningar och andra milj

ö

skador har 

ö

kat i omfattning. Som en f

ö

ljd av denna utveckling kan dagens brandingenj

ö

r st

ä

llas inf

ö

r allvarliga problem som man inte tidigare hade anledning att r

ä

kna med.

F

ö

rutom att en brandchef skall beh

ä

rska s

å

v

ä

l de f

ö

rebyggande som de skadeavhj

ä

lpande delarna av sitt fackomr

å

de st

ä

lls i dag krav p

å

 operativ ledning av st

ö

rre r

ä

ddningsinsatser, planl

ä

ggning av s

å

dana samt f

ö

rm

å

ga att inh

ä

mta, utnyttja och f

ö

rmedla ny kunskap av betydelse f

ö

r r

ä

ddningstj

ä

nsten. Han skall 

ä

ven kunna samverka med andra r

ä

ddningsorgan m.m.

Brandchefen 

ä

r dessutom en administrativ f

ö

rvaltningschef. Detta f

ö

ruts

ä

tter god inblick i kommunal f

ö

rvaltning. Han

Prop. 1982/83:23

102

skall planera och leda den egna verksamheten med en ofta omfattande personaladministration, upphandling m.m. De inom brandskyddet mycket speciella arbetarskydds-fr

å

gorna f

ö

rtj

ä

nar ocks

å

 att n

ä

mnas.

5.1.3. Studieorganisation m.m.

Som nyss har framh

å

llits st

ä

ller brandchefens funktioner krav p

å

 en f

ö

rdjupad och breddad kompetens. Mot denna bakgrund delar arbetsgruppen de sakkunnigas och remissinstansernas upp­fattning att kvaliteten i brandingenj

ö

rsutbildningen m

å

ste h

ö

jas. Arbetsgruppen anser att detta m

ä

l b

ä

st kan uppn

ä

s genom att brandingenj

ö

rsutbildningen som helhet bedrivs som h

ö

gskole­utbildning.

Brandingenj

ö

rsutbildningen

ä

r idag den enda eftergymnasiala ingenj

ö

rsutbildningen som ligger utanf

ö

r h

ö

gskolan. Arbetsgrup­pen anser, liksom ett flertal remissinstanser, det naturligt att brandingenj

ö

rsutbildning j

ä

mst

ä

lls med annan teknisk utbild­ning och organiseras p

ä

ett likartat s

ä

tt. Detta f

ö

ruts

ä

tter att utbildningen h

å

lls samman under en enda utbildningshuvud­man, n

ä

mligen h

ö

gskolan. Att utbildningen till stora delar kommer att vara praktiskt inriktad kan inte anses utg

ö

ra n

å

got hinder d

ä

rvidlag. I ett stort antal mera yrkesinriktade h

ö

gskoleutbildningar utg

ö

rs ca h

ä

lften av utbildningstiden av praktik.

Vid en sammah

å

llen utbildning kan ett effektivare utnyttjande av resurser uppn

ä

s. En s

ä

dan l

ö

sning har dessutom pedagogiska f

ö

rdelar. Den viktiga integrationen mellan teoretiska och praktiska undervisningsmoment medf

ö

r kortare utbildningstid. Vidare underl

ä

ttas en 

ö

nskv

ä

rd samordning med annan n

ä

rbe­sl

ä

ktad teknisk h

ö

gskoleutbildning, s

å

som driftpersonalutbild­ning samt v

ä

g- och vattenbyggnadsteknisk utbildning. H

ä

rige­nom kan betydande besparingar ske genom samutnyttjande av l

ä

rare, lokaler och utrustning. F

ö

r de studerande m

ä

ste det vara 

ö

nskv

ä

rt att kunna genomf

ö

ra hela sin utbildning p

ä

 i

Prop. 1982/83:23

103

princip en och samma ort.

Av betydelse f

ö

r gruppens st

ä

llningstagande att inordna ut­bildningen i h

ö

gskolan har 

ä

ven varit det av remissinstanserna p

å

talade behovet av en vetenskaplig/teknisk grund f

ö

r yrkes­omr

å

det. I dag ger brandingenj

ö

rsutbildning inte beh

ö

righet till forskarutbildning. Enligt riksdagens beslut skall prin­cipen om ett samband mellan forskning och grundl

ä

ggande ut­bildning vara en central del i det fortsatta reform- och ut­vecklingsarbetet inom h

ö

gskolan. En viktig form av forsknings­anknytning 

ä

r att forskningsresultat direkt kan tas till vara i den grundl

ä

ggande utbildningens inneh

å

ll och arbetsformer.

Arbetsgruppen f

ö

rordar d

ä

rf

ö

r att en allm

ä

n utbildningslinje, brandingenj

ö

rslinjen, inr

ä

ttas. Utbildningen b

ö

r omfatta 80 po

ä

ng, dvs. tv

å

l

ä

s

å

r.

Betr

ä

ffande inneh

å

llet i brandingenj

ö

rsutbildningen anser arbetsgruppen i enlighet med de sakkunniga att tyngdpunkten b

ö

r ligga p

å

 utbildning i r

ä

ddningstj

ä

nst och i f

ö

rebyggande

å

tg

ä

rder mot brand samt s

ä

dana tekniska 

ä

mnen som 

ä

r av s

ä

r­skild betydelse h

ä

rf

ö

r. De administrativa funktioner och myn­dighetsfunktioner som en brandchef ut

ö

var m

å

ste ocks

ä

 mot­svaras av moment i utbildningen. Som framg

å

r av avsnitten 4.2,2 och 4.2.4 b

ö

r den del av brandingenj

ö

rsutbildningen som avser f

ö

rvaltningskunskap och f

ö

rebyggande 

å

tg

ä

rder mot brand (F

ö

rebyggande

II) 

organiseras 

ä

ven som en vidareutbild­ning f

ö

r brandm

ä

stare.

Det 

ä

r angel

ä

get att de studerande har n

ä

gon erfarenhet fr

ä

n verksamheten vid brandk

ä

r innan den egentliga tekniska utbild­ningen p

å

b

ö

rjas. Det b

ö

r ankomma p

å

 universitets- och h

ö

g­skole

ä

mbetet (UH

Ä

) - som har att utarbeta utbildningsplan -att 

ö

verv

ä

ga om denna praktik (ca. tre veckor) skall ing

å 

som en del av den f

ö

reslagna tv

åå

riga utbildningen eller ut­g

ö

ra ett s

ä

rskilt beh

ö

righetskrav f

ö

r tilltr

ä

de till den.

Prop. 1982/83:23

104

En del studerande som har genomg

å

tt den nya brandingenj

ö

rsut­bildningen kommer sannolikt att vilja bygga p

ä

 den till att omfatta examen som civilingenj

ö

r, t.ex. p

å

v

ä

g- och vatten­byggnadslinjen. Det 

ä

r angel

ä

get att ber

ö

rda utbildningsmyn­digheter planerar brandingenj

ö

rsutbildningen s

ä

 att en s

å

dan p

å

byggnad underl

ä

ttas.

5.1.4    Beh

ö

righet

Arbetsgruppen delar de sakkunnigas uppfattning att de regler f

ö

r allm

ä

n beh

ö

righet till h

ö

gskoleutbildning som anges i h

ö

gskolef

ö

rordningen (1977:263) b

ö

r till

ä

mpas f

ö

r tilltr

ä

de till den nya brandingenj

ö

rsutbildningen. I enlighet med vad som har sagts i det f

ö

reg

å

ende b

ö

r det ankomma p

ä

 UH

Ä

 att best

ä

mma de s

ä

rskilda f

ö

rkunskapskrav som b

ö

r g

ä

lla ut

ö

ver den allm

ä

nna beh

ö

righeten.

I tidigare brandingenj

ö

rsutbildning (motsvarande) var upp till 25 

%  

av elevema brandm

ä

n. Detta procenttal har sjunkit med

å

ren. Numera rekryteras endast en eller tv

ä

 av 30 elever ur denna kategori. Arbetsgruppen anser detta f

ö

rh

ä

llande otill­fredsst

ä

llande. Kraven f

ö

r tilltr

ä

de till brandingenj

ö

rsutbild­ningen b

ö

r i m

ö

jligaste m

ä

n utformas s

ä

 att vidareutbildning underl

ä

ttas f

ö

r den i brandv

ä

sendet redan anst

ä

llde.

5.1.5    Dimensionering och lokalisering

F

ö

r n

ä

rvarande utbildas ca 30 brandingenj

ö

rer vartannat 

ä

r. Med h

ä

nsyn till den vidgade arbetsmarknad som kan f

ö

rutses f

ö

r h

ö

gskoleutbildade brandingenj

ö

rer f

ö

resl

å

r arbetsgruppen att ca 25 studerande per 

å

r antas till brandingenj

ö

rsutbild­ningen.

Vid val av lokaliseringsort f

ö

r den nya h

ö

gskoleutbildnigen b

ö

r i f

ö

rsta hand de alternativ 

ö

verv

ä

gas som fr

å

n utbildnings­synpunkt erbjuder de b

ä

sta f

ö

ruts

ä

ttningarna att utnyttja befint­liga lokaler och anl

ä

ggningar samt erbjuder m

ö

jligheter till samordning med annan verksamhet,

Prop. 1982/83:23

105

Brandingenj

ö

rsutbildningen kr

ä

ver tillg

å

ng till 

ö

vningsf

ä

lt och omfattande r

ä

ddningsutrustning s

ä

som fordon m.m. Erforder­liga resurser firms i anslutning till Stockholm, G

ö

teborg och[REDACTED_EFTERNAMN]. Vid sin avv

ä

gning mellan dessa alternativ har arbets­gruppen funnit att brandingenj

ö

rsutbildningen b

ö

r f

ö

rl

ä

ggas till universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN]. D

ä

rigenom kan det kunnande och den erfarenhet som redan nu finns vid universitetet tas tillvara. Landets enda professur i byggnadstekniskt brandskydd 

ä

r knuten till universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN] sedan den 1 juli 1981. Vid universi­tetet finns dessutom vissa lediga resurser p

å

 grund av tidigare neddragningar av antalet nyb

ö

rjarplatser i bl.a. civilingen­j

ö

rsutbildningen. D

ä

r finns ocks

å

goda m

ö

jligheter till sam­ordning med andra utbildningar.

Den praktiska delen av utbildningen kan genomf

ö

ras antingen vid civilf

ö

rsvarets anl

ä

ggning Revingeby eller vid[REDACTED_EFTERNAMN]

ö

brandf

ö

rsvars 

ö

vningsf

ä

lt Barbara. 

Ö

vningsf

ä

ltet 

ä

r utmstat f

ö

r r

ä

ddningstj

ä

nstutbildning inom kommunalt brandf

ö

rsvar. Staten har investerat ca 4,5 milj. kr. i detta 

ö

vningsf

ä

lt, vilket kan p

å

verka utbildningskostnaderna. Ytterligare inves­teringar i 

ö

vningsf

ä

ltet erfordras sannolikt inte med anled­ning av brandingenj

ö

rsutbildningen. Samverkan kan naturligtvis ocks

ä

 ske med andra brandf

ö

rsvar i n

ä

rheten av[REDACTED_EFTERNAMN].

5.2   H

ö

gskoleutbildning f

ö

r brandm

ä

stare

5.2.1  Inledning

Enligt 7 

§

brandstadgan (1962:91) skall brandchef och vissa andra befattningshavare' ha avlagt brandingenj

ö

rsexamen. L

ä

ns­styrelsen kan emellertid medge att ocks

ä

 brandm

ä

stare utses till brandchef eller till befattning som normalt kr

ä

ver brand­ingenj

ö

rsexamen. Det finns i dag 104 brandchefer och 98 vice brandchefer f

ö

r vilka l

ä

nsstyrelsen har medgett att brand­m

ä

starexamen utg

ö

r erforderlig beh

ö

righet.

Prop. 1982/83:23

106

De sakkunniga f

ö

reslog att en s

ä

rskild kurs i f

ö

rebyggande 

å

tg

ä

rder mot brand (F

ö

rebyggande II) skulle anordnas som en vidareutbildning f

ö

r brandm

ä

stare. Enligt f

ö

rslaget skulle kursen omfatta nio utbildningsveckor. Vidare f

ö

reslog de sak­kunniga att de brandm

ä

stare som skulle inneha befattning som brandchef eller vice brandchef skulle komplettera sin brand-m

ä

starutbildning med en s

ä

rskild f

ö

rvaltningsutbildning. Denna utbildning som f

ö

reslogs omfatta tio utbildningsveckor skulle enligt f

ö

rslaget genomf

ö

ras som samundervisning med brand- . ingenj

ö

rseleverna.

I sina f

ö

rslag till ny brandm

ä

starutbildning har arbetsgruppen utg

å

tt .fr

å

n brandm

ä

starens huvudfunktion som kvalificerad ut­ryckningsledare. Arbetsgruppen anser att den brandm

ä

stare som har genomg

å

tt den nya utbildningen m

å

ste komplettera sina kunskaper n

ä

r det g

ä

ller f

ö

rebyggande brandf

ö

rsvar och f

ö

r­valtningskunskap om han avser att s

ö

ka befattning som brand­chef eller vice branddief. F

ö

r att tj

ä

nstg

ö

ra som besiktnings­brandm

ä

stare kr

ä

vs endast vidareutbildning i f

ö

rebyggande brandf

ö

rsvar.

Arbetsgmppen liar 

ö

verv

ä

gt vem som b

ö

r vara huvudman f

ö

r brand-m

ä

starmis utbildning i f

ö

rebyggande brandf

ö

rsvar och f

ö

rvalt­ningskunskap. De sakkunniga f

ö

reslog att utbildningen skulle ombes

ö

rjas av h

ö

gskolan och administreras av statens brand­n

ä

mnd. Enligt arbetsgruppens f

ö

rslag skall emellertid h

ö

g­skolan vara huvudman f

ö

r brandingenj

ö

rsutbildningen. Eftersom inneh

å

llet i kurserna F

ö

rebyggande 

II 

och f

ö

rvaltningskunskap utg

ö

r en del av brandingenj

ö

rsutbildningen 

ä

r det enligt arbetsgruppens mening naturligt att dessa kurser anordnas av h

ö

gskolan. Arbetsgruppen f

ö

ruts

ä

tter att vidareutbildningen av brandm

ä

stare kan ges parallellt eller integrerat med ingen­j

ö

rsutbildningen. I viss omfattning b

ö

r den kunna anordnas i form av s.k. distansundervisning. Detta inneb

ä

r att studiema kan bedrivas delvis p

å

 hemorten och delvis i h

ö

gskolans lokaler.

Prop. 1982/83:23

107

5.2.2   Förebyggande brandförsvar

Kursen i f

ö

rebyggande brandf

ö

rsvar. F

ö

rebyggande 

II, 

b

ö

r enligt arbetsgruppens mening ha samma omfattning (ca 10 veckor) och inneh

å

ll som motsvarande utbildning f

ö

r brandingenj

ö

rerna. Kursen skall ge erforderliga kunskaper f

ö

r s

ä

dan brandsyn, ritningsgranskning och r

å

dgivning som det ankommer p

ä

brand­chef att utf

ö

ra. En brandm

ä

stare som har genomg

å

tt derma kurs kan s

å

ledes tj

ä

nstg

ö

ra som besiktningsbrandm

ä

stare.

F

ö

r tilltr

ä

de till kursen F

ö

rebyggande

II 

skall enligt arbetsgruppens mening kr

ä

vas genomg

å

ngen brandm

ä

starutbild­ning.

Antalet nyb

ö

rjarplatser b

ö

r vara 30 om 

å

ret.

5.2.3    F

ö

rvaltningsutbildning

Enligt arbetsgruppens mening 

ä

r det n

ö

dv

ä

ndigt, inte minst fr

å

n r

ä

ttss

ä

kerhetssynpunkt, att kunskaperna i f

ö

rvaltnings­kunskap ut

ö

kas f

ö

r den brandm

ä

stare som avser att s

ö

ka tj

ä

nst som brandchef eller vice brandchef. Arbetsgruppen anser att brandm

ä

stamas vidareutbildning i f

ö

rvaltningskunskap b

ö

r ha samma kunskapsinneh

å

ll och omfattning som brandingenj

ö

remas (ca 10 veckor).

F

ö

r att bli antagen till utbildningen skall enligt arbets­gruppens mening kr

ä

vas att eleven har g

å

tt igenom brandm

ä

star­utbildning och F

ö

rebyggande 

II.

Antalet nyb

ö

rjarplatser b

ö

r vara 15 om 

å

ret.

Prop. 1982/83:23

108

6     UTBILDNING AV PERSONAL INOM SOTNINGSV

Ä

SENDET

6.1    Inledning

Inom varje kommun finns ett eller flera sotningsdistrikt. Varje distrikt f

ö

rest

å

s av en skorstensfejarm

ä

stare. Antalet distrikt minskar successivt genom sammanslagningar. Inom 

ö

ver­sk

å

dlig tid ber

ä

knas antalet distrikt kunna minska till om­kring 300. F

ö

r n

ä

rvarande 

ä

r det ca 2 100 personer verksamma inom sotningsv

ä

sendet. D

ä

rav 

ä

r ca 440 skorstensfejarm

ä

stare.

Utbildningen av personal inom sotningsv

ä

sendet sker f

ö

r n

ä

r­varande i form av traditionell l

ä

rlingsutbildning hos en skorstensfejarm

ä

stare. L

ä

rlingsutbildningen avslutas i prin­cip med ges

ä

llklassen vid statens brandn

ä

mnd. Ges

ä

llklassen omfattar 

å

tta veckor och genomg

å

s efter minst tv

å

å

rs arbete inom skorstensfejaryrket. L

ä

rlingsutbildningen kan komplette­ras med frivilliga l

ä

rlingskurser om tv

ä

 veckor. Utbildningen kan d

ä

refter byggas p

ä

 med m

ä

starklass (tio veckor) vid brand­n

ä

mnden. Tilltr

ä

de till m

ä

starklass f

ö

ruts

ä

tter genomg

å

ngen ges

ä

llklass. Utbildningen anses fr

ä

n branschens sida vara alltf

ö

r teoretiskt inriktad och komprimerad.

Vid sidan av derma utbildning anordnas i gymnasieskolan en tv

åå

rig specialkurs f

ö

r skorstensfejare. Undervisningen be­drivs som inbyggd utbildning och antalet intagningsplatser till kursen 

ä

r 16. Utbildningen 

ä

r f

ö

rlagd till Stockholm. 

Ä

ven om kursen 

ä

r

ö

ppen f

ö

r elever fr

ä

n hela landet kommer i praktiken de flesta eleverna fr

å

n Storstockholmsomr

ä

det. Bl.a. p

å

 grund h

ä

rav har specialkursen en begr

ä

nsad betydelse f

ö

r rekryteringen till och utbildningen f

ö

r yrket.

Prop. 1982/83:23

109

Sedan 

ä

r 1941 har statens brandn

ä

mnd och dess f

ö

reg

å

ngare varit huvudman f

ö

r utbildningen av skorstensfejare. Detta har motiverats av det m

å

tt av f

ö

rebyggande brandf

ö

rsvar som ing

å

r i skorstensfejarens yrkesut

ö

vning, b

ä

de n

ä

r det g

ä

ller eld­stadsbesiktningar och sotningsuppgifter. Sambandet med r

ä

dd­ningstj

ä

nstutbildningen har i viss m

å

n minskat genom att de b

å

da yrkesomr

å

dena har utvecklats 

å

t olika h

ä

ll. Fortfarande finns ber

ö

ringspunkter inom de mera teoretiska delarna av ut­bildningarna. Tyngdpunkten i skorstensfejamas verksamliet f

ö

r­skjuts emellertid alltmer mot energihush

å

llningens omr

å

de. Inneh

å

llet i utbildningen m

å

ste d

ä

rf

ö

r delvis ges en annan in­riktning 

ä

n tidigare.

De sakkunniga konstaterade att utvecklingen inom uppv

ä

nraiings-och ventilationsomr

ä

det under senare 

å

r har g

å

tt mycket snabbt och f

ö

rt med sig komplicerade system och konstruktioner. De f

ö

r

ä

ndringar som har skett har enligt de sakkunniga skapat ett klart uttalat behov av breddning och f

ö

rdjupning av inne­h

å

llet i utbildningen f

ö

r skorstensfejare. Dessutom ans

å

g sig de sakkunniga kunna konstatera ett 

ö

kande behov av kategorin f

ö

im

ä

n/verkm

ä

stare, vilket skulle motivera en s

ä

rskild utbild­ning f

ö

r dessa. De sakkunniga f

ö

reslog mot bakgrund h

ä

rav att personal inom sotningsv

ä

sendet i framtiden skulle f

å

 kompetens­utbildning p

å

 fyra niv

å

er, n

ä

mligen:

-

anst

ä

llningsutbildning p

å

 arbetsgivarens ansvar

-

grundutbildning hos statens brandn

ä

mnd i tv

å

 perioder (sju resp. sex veckor)

-

teknikerklass (arbetsledare) hos brandn

ä

mnden (

ä

tta veckor)

-

ingenj

ö

rsklass hos brandn

ä

mnden (tolv veckor).

6.2   Allm

ä

nna 

ö

verv

ä

ganden

Mot bakgrund av utvecklingen under senare 

ä

r inom sotnings­v

ä

sendets arbetsf

ä

lt har kraven p

ä

 personalen sk

ä

rpts. F

ö

r­utom kunskaper i sotnings- och rensningsteknik kr

ä

vs numera st

ö

rre insikter 

ä

n tidigare i husbyggnadsteknik samt v

ä

rme-

Prop. 1982/83:23

110

och ventilationsteknik. Behovet av kunskaper om skilda fysika­liska och kemiska f

ö

rlopp har 

ö

kats. K

ä

nnedom om de best

ä

m­melser i brand- och byggnadslagstiftningen som har betydelse f

ö

r .yrkesomr

å

det kr

ä

vs nu liksom tidigare. Vidare beh

ö

vs kun­skaper om f

ö

rebyggande 

å

tg

ä

rder mot brand.

Arbetsgruppen anser att samma sk

ä

l som talar f

ö

r en samordning av r

ä

ddningstj

ä

nstutbildningen med annan utbildning i samh

ä

l­let g

ä

ller f

ö

r skorstensfejarutbildningen. P

ä

 samma s

ä

tt som n

ä

r det g

ä

ller r

ä

ddningstj

ä

nsten b

ö

r d

ä

rf

ö

r skorstensfejarut­bildningen inordnas i gymnasieskolan och h

ö

gskolan. Arbets­gruppen anser vidare att i skorstensfejarutbildningen b

ö

r ing

å

 en s

ä

rskild teknikerutbildning med statens brandn

ä

mnd som huvudman.

Den utbildning arbetsgruppen f

ö

resl

å

r framg

å

r av f

ö

ljande skiss.

Prop. 1982/83:23

111

SKORSTENSFEJARUTBILDNING

I  GRUND-

[  SKOLA

I____ ,.

GYMNASIAL L

Ä

RLINGS­UTBILDNING 3 

ä

r

GYMNASIE­SKOLA

é

.

OJ a

SCTNINGS-TEKNIKER-UTBILDNING 6 v

FORT­BILDNING

(STATENS BRAND­N

Ä

MND)

DRIFTS-TEKNIKER­UTBILDNING 2 

ä

r

DRIFTS- ' INGENJ

Ö

RS- I UTBILDNING  i

Prop. 1982/83:23

112

6.3   Utbildning av skorstensfejare

Liksom n

ä

r det g

ä

ller den grundl

ä

ggande utbildningen av brandm

ä

n m

å

ste det beaktas att samli

ä

llet str

ä

var mot att yrkesutbildning av ungdom b

ö

r ske i gymnasieskolan. En decent­raliserad studieorganisation 

ä

r att f

ö

redra av praktiska sk

ä

l. Arbetsgruppen anser d

ä

rf

ö

r att den grundl

ä

ggande utbildningen av skorstensfejare b

ö

r anordnas inom gymnasieskolan.

Skorstensfejaryrket 

ä

r ett traditionellt hantverksyrke. Arbets­gruppen har 

ö

verv

ä

gt olika m

ö

jligheter att inordna skorstens­fejarutbildningen i gymnasieskolan. Med h

ä

nsyn till att rekry­teringen till yrket 

ä

r s

å

 liten - endast ca 60 skorstensfejare om 

å

ret - 

ä

r det inte m

ö

jligt att knyta utbildningen till n

å

gon befintlig linje. L

ö

sningen att l

å

ta skorstensfejarutbild­ningen bli en specialkurs direkt efter grundskolan f

ö

refaller inte heller realistisk. Den nuvarande specialkursen i Stockholm har visat sig inte kunna locka elever fr

å

n landet i 

ö

vrigt. Ytterligare en m

ö

jlighet skulle kunna vara att anordna skorstensfejarutbildningen som en h

ö

gre specialkurs som bygger p

å

 genomg

å

ngen tv

åå

rig gymnasieskola. En s

å

dan l

ö

sning har f

ö

rordats av skol

ö

verstyrelsen i dess remissyttrande 

ö

ver de sakkunnigas bet

ä

nkande. Til] skillnad fr

ä

n brandmannayrket har det emellertid varit vissa sv

å

righeter att rekrytera per­sonal till skorstensfejaryrket. Mot denna bakgrund kan enligt arbetsgruppens mening krav p

ä

 genomg

ä

ngen gymnasieskola verka h

ä

mmande p

å

rekryteringen.

Arbetsgruppen har ocks

ä

ö

verv

ä

gt gymnasial l

ä

rlingsutbildning. S

å

dan utbildning f

å

r anordnas med st

ö

d av f

ö

rordningen (1980:533) om f

ö

rs

ö

ksverksamhet med gymnasial l

ä

rlingsutbild­ning. Utbildningen inneb

ä

r att den som 

ä

r anst

ä

lld hos ett f

ö

retag ocks

å

ä

r elev i gymnasieskolan. Genom f

ö

retagets f

ö

r­sorg f

ä

r eleven utbildning f

ö

r ett visst yrke enligt f

ö

re­skrifter som meddelas av skolmyndigheterna. S

ä

v

ä

l grundutbild­ning som f

ä

rdigutbildning skall kunna f

ö

rekomma. Grundutbild­ningen skall ge grundl

ä

ggande kunskaper och f

ä

rdigheter, medan f

ä

rdigutbildningen inneb

ä

r f

ö

rdjupning av kunskaperna och

Prop. 1982/83:23

113

ytterligare f

ä

rdighetstr

ä

ning. Utbildningen i f

ö

retaget kan p

ä

 olika s

ä

tt varvas med mera traditionella studier i gymnasie­skolan.

Gymnasial l

ä

rlingsutbildning syftar till att ge de kunskaper och f

ä

rdigheter som kr

ä

vs f

ö

r att kunna b

ö

rja ut

ö

va yrket. Ut­

ö

ver de rent yrkestekniska kunskaperna och f

ä

rdigheterna skall utbildningen i f

ö

retaget ge erforderlig insikt om fr

å

gor som r

ö

r milj

ö

, arbetarskydd, f

ö

rs

ä

kringar, arbetsmarknadsparternas roll och uppgift, medinflytande och j

ä

mst

ä

lldhet samt den lagstiftning som reglerar dessa fr

å

gor och 

ö

vriga f

ö

rh

å

llanden p

å

 arbetsplatsen. Eleven skall s

ä

 l

ä

ngt m

ö

jligt ges tillf

ä

lle att delta och medverka i uppgifter som kan levandeg

ö

ra och bef

ä

sta insikterna i dessa fr

å

gor.

I propositionen (1979/80:145) om gymnasial l

ä

rlingsutbildning p

å

pekade f

ö

redraganden att de regulj

ä

ra studiev

ä

garna till gymnasieskolan inte kan tillgodose utbildningsbehovet f

ö

r verksamhetsomr

å

den d

ä

r rekryteringsbehovet 

ä

r f

ö

rh

å

llandevis l

å

gt. Enligt f

ö

redragandens uppfattning borde l

ä

rlingsutbild­ningens individuella utformning, m

ö

jligheten till geografisk spridning av intagningsplatsema och det f

ö

rh

ä

llandet att in­tagningen kan ske vid olika tidpunkter p

ä

å

ret medf

ö

ra att l

ä

rlingsutbildningen blir ett v

ä

rdefullt komplement till 

ö

vriga studiev

ä

gar i gymnasieskolan.

Enligt arbetsgruppens mening 

ä

r skorstensfejarutbildningen v

ä

l l

ä

mpad f

ö

r gymnasial l

ä

rlingsutbildning, .arbetsgmppen anser det v

ä

rdefullt att den gymnasiala l

ä

rlingsutbildningen ger en m

ö

jligliet till decentraliserad utbildning. L

ä

rlingsut­bildningen b

ö

r enligt arbetsgruppens mening omfatta totalt tre 

å

r. Den teoretiska undervisningen kan ges i form av s.k. varvad utbildning, vilket inneb

ä

r att viss utbildning ges som koncentrerad undervisning och viss utbildning som en brevkurs i hemorten. En elev som redan har genomg

å

tt en f

ö

r yrket l

ä

mpad linje inom gymnasieskolan b

ö

r enligt arbetsgrup­pens mening kunna befrias fr

ä

n delar av den g)'mnasiala

8 

Riksdagen 1982/83. 1 saml. Nr 23

Prop. 1982/83:23

114

l

ä

rlingsutbildningen. Den koncentrerade undervisningen i allm

ä

nna

ä

mnen sker vid gymnasieskola. Den rena yrkesutbild­ningen ges i sotningsdistrikt eller gymnasieskola p

ä

 hem­orten. F

ö

r vissa delar av den rena yrkesutbildningen kan det beh

ö

vas speciella l

ä

rarkrafter och s

ä

rskild utrustning. Det­ta behov b

ö

r i s

ä

 fall liksom hittills tillgodoses genom att utbildningen i dessa delar 

ä

ger rum vid en institution som har de ifr

å

gavarande m

ö

jlighetema.

Arbetsgruppen anser att den kursplan som de sakkunniga f

ö

re­slog b

ö

r tj

ä

na som underlag n

ä

r utbildningen l

ä

ggs upp. Det b

ö

r ankomma p

å

 skol

ö

verstyrelsen att utforma utbildningen efter samr

å

d med ber

ö

rda myndigheter och arbetsmarknadens parter. En gymnasial l

ä

rlingsutbildning av nu skisserat slag kan finansieras inom befintliga kostnadsramar f

ö

r s

ä­

dan utbildning.

6.4   Utbildning av tekniker inom sotningsv

ä

sendet

De sakkunniga konstaterade ett 

ö

kande behov av kategorin f

ö

rm

ä

n/verkm

ä

stare inom sotningsv

ä

sendet och f

ö

reslog att en s

ä

rskild teknikerutbildning skulle inf

ö

ras. Arbetsgruppen finner ingen anledning att fr

å

ng

å

 detta f

ö

rslag. En s

å

dan utbildning 

ö

kar f

ö

ruts

ä

ttningarna f

ö

r en naturlig genom­str

ö

mning inom yrket. Denna utbildningsniv

å

 kan inte uppn

å

s enbart genom fortbildning.

Arbetsgruppen anser att utbildningen av tekniker b

ö

r kon­centreras p

ä

s

ä

dana fr

å

gor som r

ö

r den tekniska sidan av yrkesverksamheten. D

ä

remot anser arbetsgruppen att den ut­bildning i arbetsledning, personalansvar, f

ö

retagsekonomi m.m. som ges personal i f

ö

rmans- och andra arbetsledande be­fattningar inte beh

ö

ver ing

å

 i teknikerutbildningen. Orsaken h

ä

rtill 

ä

r att denna utbildning inte on

ö

digtvis b

ö

r belastas med inslag d

ä

r det redan finns ett betydande utbud av kurser p

å

 olika h

ä

ll i samh

ä

llet. Mot denna bakgrund anser arbets­gruppen att teknikerutbildningen b

ö

r kunna genomf

ö

ras p

å

 sex

Prop. 1982/83:23

115

veckor. Den b

ö

r s

å

som de sakkunniga f

ö

reslog dimensioneras f

ö

r 25 elever om 

å

ret.

Arbetsgruppen har 

ö

verv

ä

gt fr

å

gan om huvudman f

ö

r tekniker­utbildningen. Statens brandn

ä

mnd bedriver f.n. utbildning av personal f

ö

r sotningsv

ä

sendet och n

ä

mnden har stor vana vid att organisera utbildning. 

Ä

ven om en viss f

ö

rskjutning fr

å

n r

ä

ddningstj

ä

nsten mot energihush

å

llningens omr

å

de har 

ä

gt rum, b

ö

r brandn

ä

mnden vara huvudman f

ö

r teknikerutbild­ningen. Genom detta st

ä

llningstagande utesluter arbets­gruppen inte att det i framtiden kan visa sig att annan 

ä

n brandn

ä

mnden 

ä

r l

ä

mpligare som huvudman.

De merkostnader f

ö

r de enkilda f

ö

retagare som den nya tek­nikerutbildningen orsakar har inte f

ö

ranlett n

å

gra erinring­ar under remissbehandlingen av de sakkunnigas f

ö

rslag. Vid 

ö

verl

ä

ggningar med f

ö

retr

ä

dare f

ö

r arbetsgivarna har under­strukits vikten av att teknikerutbildningen genomf

ö

rs.

6.5    Utbildning av skorstensfejarm

ä

stare

De energiproducerando, energikonsumerande och milj

ö

p

å

verk

ä

n­de anl

ä

ggningarnas drifts

ä

kerhet och driftekonomi 

ö

kar i betydelse. Kraven p

å

 dessa anl

ä

ggningars underh

å

ll och sk

ö

t­sel sk

ä

rps. Som tidigare har p

å

pekats har det skett - och kom­mer att ske - en allt st

ö

rre f

ö

rskjutning av skorstensfe­jamas verksamhet mot energihush

å

llning. Detsamma g

ä

ller naturligtvis ocks

ä

 i 

ä

nnu h

ö

gre grad f

ö

r skorstensfejarm

ä

s­tarna. Detta f

ö

rh

ä

llande b

ö

r p

å

verka utformningen av den framtida skorstensfejarm

ä

starutbildningen i h

ö

gre grad 

ä

n vad de sakkunniga f

ö

reslog.

Behovet av utbildade skorstensfejarm

ä

stare har av de sak­kunniga ber

ä

knats till 15 om 

å

ret. Arbetsgruppen, som delar denna uppfattning, har unders

ö

kt m

ö

jligheterna att samordna skorstensfejarm

ä

starutbildningen med annan eftergymnasial teknisk utbildning. I h

ö

gskolan anordnas sedan tv

å

å

r en

Prop. 1982/83:23

116

tv

åå

rig utbildning f

ö

r drift- och underh

ä

llsteknisk perso­nal, driftteknikerlinjen. Efter genomg

å

ngen utbildning har de studerande utbildningsm

ä

ssiga f

ö

ruts

ä

ttningar att efter n

å

got 

å

rs yrkesverksamhet sj

ä

lvst

ä

ndigt kunna ansvara f

ö

r drift- och underh

å

ll av enklare energi-, milj

ö

- och fastig­hetstekniska anl

ä

ggningar. Vid komplexa anl

ä

ggningar av s

å­

dant slag skall de studerande ha den f

ö

rst

å

else f

ö

r tekniska processer som beh

ö

vs f

ö

r att kunna ansvara f

ö

r drift- och underh

å

ll av delsystem. De skall vidare i arbetsledande funktioner kunna samverka med andra.

Driftteknikerutbildningen inleds med ett 

å

rs f

ö

retagsf

ö

r­lagd praktisk utbildning. D

ä

refter f

ö

ljer ett teori

ä

r vilket 

ä

ven innefattar laborationer. Studieinriktningar finns nu bl.a. i kraft- och v

ä

rmeteknik och i fastighetsteknik. Anta­let nyb

ö

rjarplatser, ca 300 innevarande budget

ä

r, 

ä

r f

ö

rde­lade p

å

 sju orter. F

ö

r tilltr

ä

de till driftteknikerutbild­ningen g

ä

ller de allm

ä

nna beh

ö

righetskraven f

ö

r h

ö

gskolan. Vidare kr

ä

vs kunskaper i matematik motsvarande tv

å

å

rskurser p

å

 tv

åå

rig linje i gymnasieskolan samt maskinteknik motsva­rande tv

å

å

rskurser p

å

 drift - och underh

å

llsteknisk linje (s

ä

rskilt beh

ö

righetskrav). F

ö

r den som inte uppfyller beh

ö­

righetskraven finns det m

ö

jlighet att inom den kommunala vuxenutbildningen l

ä

sa kurser som ger de n

ö

dv

ä

ndiga kunska­perna .

Arbetsgruppen anser att det utbildningsbehov som kan f

ö

rut­ses i fr

å

ga om skorstensfejarm

ä

starna kan tillgodoses inom ramen f

ö

r driftteknikerutbildningen. Arbetsgruppen f

ö

resl

å

r d

ä

rf

ö

r att skorstensfejarm

ä

starutbildningen knyts an till driftteknikerutbildningen i h

ö

gskolan. F

ö

rslaget inneb

ä

r f

ö

r den enskilde st

ö

rre valfrihet n

ä

r det g

ä

ller studieort, m

ö

jlighet till p

å

byggnadsutbildning (tv

åå

rig driftingenj

ö

rs­utbildning) och en vidgad arbetsmarknad p

ä

 sikt. Enligt ar­betsgruppens mening b

ö

r det unders

ö

kas om utbildningen b

ö

r anordnas som en s

ä

rskild studieinriktning inom drifttekniker linjen. Visst kunskapsinneh

å

ll - bl.a. om lagstiftningen p

å

Prop. 1982/83:23

117

omr

å

det - 

ä

r speciell f

ö

r skorstensfejarm

ä

starutbildningen. Det b

ö

r ankomma p

ä

universitet- och h

ö

gskole

ä

mbetet att l

ä

gga fram f

ö

rslag i denna fr

ä

ga. Arbetsgruppen utg

å

r fr

å

n att 

ä

mbetet i f

ö

rekommande fall 

ä

ven tar upp fr

å

gan om dimensionering och lokalisering. 

Ä

ven om arbetsgruppen nu inte kan f

ö

rutse behovet av en s

ä

rskild inriktning inom driftteknikerlinjen har medel f

ö

r utbildningen ber

ä

knats i kapitel 9.

6.6   Fortbildning

Arbetsgruppen anser att tekniker och skorstensfejarm

ä

stare b

ö

r erbjudas fortbildning p

å

 motsvarande s

ä

tt som f

ö

resl

å

s f

ö

r brandbef

ä

let. Statens brandn

ä

mnd b

ö

r bli huvudman f

ö

r denna fortbildningsverksamhet. Den b

ö

r anordnas lokalt eller regionalt.

Prop. 1982/83:23

118

7     VISSA BEH

Ö

RIGHETSKRAV

Arbetsgruppen har i det f

ö

reg

å

ende behandlat organisationen av en ny utbildning inom r

ä

ddningstj

ä

nstomr

å

det och f

ö

r skor­stens feja rv

ä

sendet. D

ä

rvid har de tilltr

ä

deskrav som b

ö

r g

ä

lla f

ö

r olika delar av utbildningen tagits upp. Naturligtvis aktu­aliserar en f

ö

r

ä

ndrad utbildning ocks

ä

 de beh

ö

righetskrav som b

ö

r g

ä

lla f

ö

r att uppr

ä

tth

ä

lla en viss befattning. 

Ä

ven om arbetsgruppens uppdrag har g

ä

llt utbildningsfr

å

gorna, har gruppen ansett att beh

ö

righetsfr

å

gorna i n

å

gon m

å

n b

ö

r be­r

ö

ras i ett avslutande kapitel. Det 

ä

r dock med h

ä

nsyn till arbetsgruppens egentliga uppgift inte n

å

gon fullst

ä

ndig genomg

å

ng. Dessa fr

å

gor h

ö

r i huvudsak samman med genomf

ö

r­andet av reformen. Enligt arbetsgruppens mening b

ö

r de d

ä

rf

ö

r 

ö

verv

ä

gas n

ä

rmare i det sammanhanget.

Dagens brandf

ö

rsvarsutbildning

ä

r i stor utstr

ä

ckning en s.k. kompetensutbildning. De sakkunniga 

ö

nskade beh

ä

lla kompetens­kraven och i vissa fall utvidga kraven till att omfatta fler utbildningar 

ä

n tidigare. Utvecklingen i samh

ä

llet g

å

r mot att avskaffa formella kompetenskrav. Arbetsgruppen anser d

ä

r­f

ö

r att formella krav p

ä

 viss utbildning b

ö

r vara f

ö

rbeh

å

llna vissa speciella befattningar.

Arbetsgruppen har flera g

å

nger understrukit att den som leder en utryckningsstyrka inom brandf

ö

rsvaret m

å

ste ha utrycknings­ledarutbildning. Detta g

ä

ller allt bef

ä

l. Den som handl

ä

gger f

ö

rvaltnings

ä

renden ang

å

ende det f

ö

rebyggande brandf

ö

rsvaret m

ä

ste ocks

ä

 enligt arbetsgruppens mening ha utbildning f

ö

r detta. Beroende p

ä

 uppgiftemas art skall d

ä

rf

ö

r kr

ä

vas att befattningshavaren har g

å

tt igenom n

å

gon av kurserna F

ö

rebyg­gande I eller F

ö

rebyggande 

II. 

Befattning som brandchef eller

Prop. 1982/83:23

119

vice brandchef kr

ä

ver enligt arbetsgruppens mening antingen brandingenj

ö

rsutbildning eller brandm

ä

starutbildning komplet­terad med kurserna F

ö

rebyggande 

II 

och f

ö

rvaltningskunskap.

Skorstensfejarm

ä

stare som ocks

å

 har arbetsuppgifter med myn­dighetsut

ö

vning b

ö

r enligt arbetsgruppens mening ha g

å

tt igenom den f

ö

reslagna h

ö

gskoleutbildningen f

ö

r att kunna utses till skorstensfejarm

ä

stare f

ö

r sotningsdistrikt.

Under .en 

ö

verg

å

ngstid b

ö

r nuvarande brandm

ä

starexamen utg

ö

ra tillr

ä

cklig bakgrund f

ö

r befattning som brandchef eller vice brandchef. 

Ä

ldre utbildning f

ö

r skorstensfejarm

ä

stare b

ö

r ocks

å 

i framtiden vara tillr

ä

cklig f

ö

r tj

ä

nst som skorstensfejar­m

ä

stare.

Ä

ven 

ä

ldre f

ö

rmansutbildning och kursema f

ö

r deltids­bef

ä

l b

ö

r j

ä

mst

ä

llas med motsvarande utbildning enligt arbets­gruppens f

ö

rslag.

Enligt arbetsgruppens mening b

ö

r i vissa fall st

ä

llas upp krav p

å

 praktisk erfarenhet f

ö

r att f

ä

uppeh

å

lla viss tj

ä

nst. Brandingenj

ö

ren skall ha minst ett 

ä

rs anst

ä

llning i brandtj

ä

nst inom brandf

ö

rsvar innan han f

ä

r tj

ä

nstg

ö

ra som utryckningsledare. I tj

ä

nstg

ö

ringen f

ä

r inte inr

ä

knas den tre veckors praktik som arbetsgruppen har f

ö

reslagit som bakgrund till studierna. Arbetsgruppen anser att ocks

å

 f

ö

r tj

ä

nst som skorstensfejarm

ä

stare b

ö

r st

ä

llas krav p

ä

 praktisk sotnings­tj

ä

nst inom sotningsdistrikt under ett 

å

r.

Prop. 1982/83:23

120

8      GENOMF

Ö

RANDE

Arbetsgruppen anser det angel

ä

get att de' f

ö

reslagna utbildning­ama kan p

å

b

ö

rjas s

å

 snart som m

ö

jligt. I sina ber

ä

kningar ut­g

å

r arbetsgruppen fr

å

n att riksdagen 

å

r 1982 fattar ett prin­cipbeslut om det nya utbildningssystemet.

Efter statsmakternas beslut kr

ä

vs omkring ett 

å

rs arbete innan den nya utbildnirtgen kan b

ö

rja fungera. Under denna tid skall l

ä

roplaner f

ö

r gymnasieskolan och komvux samt utbildnings­planer f

ö

r h

ö

gskolan utarbetas. Kursplaner f

ö

r h

ö

gskoleutbild­ningen m

å

ste tas fram. Statens brandn

ä

mnd m

å

ste ocks

ä

 utarbeta nya kursplaner. De f

ö

rfattningar som ber

ö

rs av den f

ö

r

ä

ndrade r

ä

ddningstj

ä

nstutbildningen m

å

ste

ö

verarbetas.

8.1    Tidsplan f

ö

r genomf

ö

randet m.m.

Arbetsgruppen r

ä

knar med att all ny utbildning kan starta h

ö

sten 1983. Samtidigt kan 

ä

ldre utbildning upph

ö

ra med.undan­tag f

ö

r brandmannaklassen hos statens brandn

ä

mnd. Denna m

å

ste forts

ä

tta till dess gymnasieutbildade brandm

ä

n finr.s att till­g

å

 p

ä

 arbetsmarknaden. Arbetsgruppen ber

ä

knar att brandmanna­klassen kan upph

ö

ra tidigast vid slutet av l

ä

s

å

ret 1984/85. Ifr

å

ga om den nya utbildningen av skorstensfejare, tekniker och skorstensfejarm

ä

stare uppkommer inte n

å

gra genomf

ö

rande­problem.

Den nya brandmannautbiIdningen som inleds h

ö

sten 1983 kommer f

ö

rmodligen inte att fr

å

n b

ö

rjan kunna anordnas p

å

 alla de 15-20 platser som arbetsgruppen aiser 

ö

nski'

ä

rt f

ö

r att 

å

stad­komma en tillr

ä

cklig regional spridning. Arbetsgruppen utg

å

r emellertid fr

å

n att en s

å

dan spridning skall uppn

ä

s inom ett eller ett par 

å

r d

ä

refter.

Prop. 1982/83:23

121

De f

ö

rsta gymnasieutbildade brandm

ä

nnen kommer att l

ä

iraia skolan v

å

ren 1984, 

Ä

ven om vissa av eleverna i f

ö

rsta 

å

rs­kullen vid den tidpunkten skall g

ö

ra sin f

ö

rsta v

ä

rnplikts­tj

ä

nstg

ö

ring, kommer andra elever att omedelbart s

ö

ka anst

ä

ll­ning. Nyanst

ä

llning av outbildade brandm

ä

n kan successivt upp­h

ö

ra efter v

å

rterminen 1984 och utbildningen i brandmanna­klassen hos statens brandn

ä

mnd sluta h

ö

sten 1985.

Brandmannaklassen enligt nuvarande ordning b

ö

r enligt arbets­gruppens mening i princip ha nuvarande l

ä

ngd och inneh

å

ll s

å 

l

ä

nge den p

å

g

å

r. Statens brandn

ä

mnd b

ö

r dock vara of

ö

rhindrad att g

ö

ra de f

ö

r

ä

ndringar av studieinneh

å

llet som utvecklingen kan kr

ä

va och som kan genomf

ö

ras inom befintliga anslagsramar.

De f

ö

reslagna utbildningsv

ä

garna utryckningsledarutbidning, F

ö

rebyggande I och brandm

ä

starutbildning skall st

å

ö

ppna f

ö

r dem som i dagsl

ä

get skulle g

ä

 igenom n

ä

rmast motsvarande ut­bildning. Personal av olika kategorier som 

ö

nskar f

ö

rb

ä

ttra sin tidigare genomf

ö

rda utbildning b

ö

r h

ä

nvisas till den f

ö

re­slagna fortbildningen. Denna skall st

å

ö

ppen f

ö

r allt bef

ä

l inom den kommunala r

ä

ddningstj

ä

nsten.

H

ö

gskoleutbildningen av brandingenj

ö

rer f

ö

ruts

ä

tts starta samtidigt med 

ö

vriga utbildningsv

ä

gar h

ö

sten 1983. Detta g

ä

ller ocks

å

vidareutbildningen av brandm

ä

stare i kurserna F

ö

rebyggande 

II 

och f

ö

rvaltningskunskap. Dessa kurser ing

å

r f

ö

rst i ett senare skede av brandingenj

ö

remas kursplan. Enligt arbetsgruppens mening hindrar detta inte att s

å

dan vidareutbildning skall kunna erbjudas brandm

ä

stare redan under f

ö

rsta l

ä

s

å

ret.

8.2    Decentralisering och samordning

Arbetsgruppen har f

ö

reslagit en l

å

ngtg

å

ende decentralisering av den av statens brandn

ä

mnd bedrivna utbildningen genom att utnyttja gymnasieskolan, komvux, civilf

ö

rsvarets anl

ä

ggningar och andra resurser. Emellertid har arbetsgruppen d

ä

rvid kon­staterat att en decentralisering till civilf

ö

rsvarets utbild-

Prop. 1982/83:23

122

ningsanl

ä

ggningar knappast 

ä

r fullt genomf

ö

rbar utan att r

ä

dd­ningstj

ä

nstutbildningen f

ö

r fred och krig har en gemensam huvudman. Tidpunkten n

ä

r detta kan ske 

ä

r det inte m

ö

jligt att uttala sig om i dag.

Intill dess en f

ö

r brandf

ö

rsvar och civilf

ö

rsvar gemensam ut­bildningsorganisation kan byggas upp m

ä

ste utbildningen hos statens brandn

ä

mnd bedrivas i stort sett i nuvarande former och p

å

 nuvarande platser. Under denna f

ö

rsta fas av genomf

ö

r­andet kan det bli erforderligt att i viss m

å

n anpassa studie-inneh

å

llet till de resurser som st

å

r till buds inom nuvarande organisation. S

ä

snart som m

ö

jligt m

å

ste dock enligt arbets-giiippens mening en gemensam planering ske f

ö

r hur erforderliga resurser skall kunna byggas upp f

ö

r en samordnad utbildnings­organisation p

å

 civilf

ö

rsvarsanl

ä

ggningarna.

Prop, 1982/83:23

123

9      KOSTNADER

Arbetsgruppen r

ä

knar med att den f

ö

reslagna utbildningen skall kunna genomf

ö

ras inom ramen f

ö

r of

ö

r

ä

ndrade resurser. Den skall allts

å

 vara kostnadsneutral i f

ö

rh

å

llande till dagens utbildning. Detta g

ä

ller s

å

v

ä

l de statliga som de kommunala kostnaderna.

Kostnadsber

ä

kningarna bygger p

å

 den dimensionering av utbild­ningen som har f

ö

reslagits tidigare i promemorian. Under genomf

ö

randeskedet uppkommer vissa extra kostnader som redo­visas s

ä

rskilt. Tabellen p

å

 omst

å

ende sida visar sammanfatt­ningsvis f

ö

reslagna studiev

ä

gar, utbildningstider och huvud­m

ä

n samt det ber

ä

knade utbildningsbehovet f

ö

r den nya utbild­ningen.

9.1     Driftkostnader

9.1.1   Nuvarande driftkostnader

Statens brandn

ä

mnds kostnader f

ö

r kompetensutbildning av hel­tidsanst

ä

lld r

ä

ddningstj

ä

nstpersonal uppg

å

r i dag till 6,6 milj. kr. om 

å

ret. F

ö

r deltidsanst

ä

llda

ä

r motsvarande kost­nader 3,2 milj. kr. Kostnadema f

ö

r utbildning av personal inom skorstensfej afv

ä

sendet uppg

å

r till 0,4 milj. kr, I de angivna kostnadema 

ä

r samtliga utgifter f

ö

r utbildningsverk­samheten inr

ä

knade, s

ä

som l

ö

ner, administration, l

ä

romedel, lokaler, transporter m.m. De sammanlagda kostnaderna uppg

å

r till omkring 10,2 milj. kr.

Vid sidan av dessa kostnader har brandn

ä

mnden till f

ö

ljd av riksdagens beslut (prop. 1980/81:90 bil. 2, JoU 1980/81:24, rskr. 1980/81:274) s

ä

rskilda medel f

ö

r att organisera och

Prop. 1982/83:23

124

Föreslagna studievägar, utbildningstider och huvudmän samt det beräknade utbildningsbehovet

Kategori

Utbildningstid enl f

ö

rslaget

Huvudman enl f

ö

rslaget

Jtbildningsbehov/

å

r

dagsl

ä

get

f

ö

rslaget

Brandm

ä

n

'

- heltid

ett l

ä

s

å

r 120 timmar

gymnasieskolan

330

500

- deltid

komvux

-

1 500

Utrycknings­ledare ( 2

- heltid

6 veckor

brandn

ä

mnden

90

1503

- deltid

6 veckor

brandn

ä

mnden

400

300

F

ö

rebyggande I

3 veckor

brandn

ä

mnden'

-

150

Brandm

ä

stare

- heltid

14 veckor

brandn

ä

mnden

60

60

- deltid f''

14 veckor

brandn

ä

mnden

30

30

F

ö

rebyggande 

II

10 veckor

h

ö

gskolan

-

30

F

ö

rvaltning

10 veckor

h

ö

gskolan

-

15

Brandingenj

ö

rer

tv

å

 l

ä

s

å

r

1 h

ö

gskolan

15

25

Skorstensfejare

tre 

å

r (l

ä

rlings utbildning)

 gymnasieskolan

60

60  I

Tekniker

6 veckor

brandn

ä

mnden

2S

Skorstensfejar­m

ä

stare

tv

å

 l

ä

s

å

r

h

ö

gskolan

15

.IS

1)

Motsvarar 3 veckor

2)

Dagens benämning brandförmansklass resp. C-kurs

3)

Inkl. brandingenjörselever

4)

Dagens benämning A-kurs

Prop. 1982/83:23

125

administrera utbildning och 

ö

vning av beredskapsorganisa­tionen f

ö

r atomolyckor. Arbetsgruppen har inte 

ö

verv

ä

gt n

ä

gon 

ä

ndring i denna verksamhet.

Av flera sk

ä

l 

ä

r de nuvarande kommunala kostnaderna f

ö

r r

ä

dd­ningstj

ä

nstutbildningen sv

å

ra att ber

ä

kna. Ett samlat statis­tiskt material saknas. Arbetsgruppen har inte ansett det n

ö

d­v

ä

ndigt att ta fram ett s

å

dant material.

De sakkunniga valde att ber

ä

kna de kommunala kostnaderna genom att detaljstudera f

ö

rh

å

llandena i ett visst, utvalt l

ä

n. Arbetsgruppen har inte haft i uppdrag att g

ö

ra s

å

 detaljerade ber

ä

kningar. I st

ä

llet har en mera schablonm

ä

ssig ber

ä

knings­metod valts. Arbetsgruppen har utg

å

tt fr

å

n ett uppskattat medeltal f

ö

r l

ö

ner, resekostnader och traktamenten f

ö

r den ber

ö

rda personalen.

Med denna metod har arbetsgruppen ber

ä

knat de 

å

rliga kommunala kostnadema f

ö

r den nuvarande kompetensutbildningen av heltids­anst

ä

lld brandpersonal till 17,4 milj. kr. Motsvarande kost­nad f

ö

r deltidsanst

ä

lld personal kan p

å

 samma s

ä

tt ber

ä

knas till 6,4 milj. kr. F

ö

r annan utbildning av deltidsanst

ä

llda brandm

ä

n har arbetsgruppen uppskattat de kommunala kostnaderna till 3 milj. kr. (motsvarar l

ö

nekostnader f

ö

r 1 500 personer under en vecka). De kommunala kostnaderna f

ö

r utbildningen i r

ä

ddningstj

ä

nst ber

ä

knas s

å

lunda till 26,8 milj. kr, om 

å

ret. H

ä

rut

ö

ver har kommunerna kostnader f

ö

r utbildning av brandm

ä

n och fortbildning vilka inte h

ä

r kunna ber

ä

knas.

9.1.2   Framtida driftkostnader

Kostnadema f

ö

r den brandmannautbildning som f

ö

resl

å

s inom gymnasieskolan och den kommunala vuxenutbildningen, komvux, kan enligt arbetsgruppens mening t

ä

ckas inom befintliga anslagsramar.

Gymnasieskolan delas organisations- och resursm

ä

ssigt i tv

å 

delar. Den "stora ramen" omfattar alla linjer och grundskole­anknutna specialkurser om minst ett 

å

rs l

ä

ngd. Den "lilla ramen" omfattas av kortare kurser och kurser som har speciella

Prop. 1982/83:23

126

intr

ä

deskrav ut

ö

ver fullgjord grundskoleutbildning. Den lilla ramen, omfattar 32 830 platser innevarande l

ä

s

å

r. Skol

ö

ver­styrelsen f

ö

rdelar, med undantag av I 000 platser f

ö

r kurser f

ö

r invandrarungdom, platsema p

å

 olika utbildningsomr

å

den. Alla platser inom den lilla ramen utnyttjas inte. Det b

ö

r d

ä

r­f

ö

r vara m

ö

jligt att inrymma r

ä

ddningtj

ä

nstutbildningen som h

ö

gre specialkurs inom denna ram.

F

ö

r den inbyggda utbildningen som arbetsgruppen f

ö

resl

ä

r b

ö

r statsbidrag utg

ä

 enligt samma regler som g

ä

ller f

ö

r inbyggd ut­bildning inom v

å

rdomr

å

det. Detta statsbidrag utg

å

r f

ö

r ett l

ä

s

å

r med h

ö

gst 15 000 kr. per klass med minst 

ä

tta elever. Skol

ö

verstyrelsen ber

ä

knar i sin anslagsframst

ä

llning f

ö

r budget

å

ret 1982/83 den genomsnittliga 

ä

rliga kostnaden per klass inom v

å

rdomr

å

det till 12 150 kr.

Arbetsgruppen f

ö

ruts

ä

tter att undervisningsmateriel f

ö

r den inbyggda utbildningen kan st

ä

llas till f

ö

rfogande av kommunema och sjukv

å

rdshuvudm

ä

nnen. N

å

got s

ä

rskilt statsbidrag f

ö

r s

å

dant undervisningsmateriel b

ö

r enligt arbetsgruppens mening inte utg

ä

.

Den gymnasiala l

ä

rlingsutbildningen f

ö

r skorstensfejare anser arbetsgruppen kan lymmas inom ramen f

ö

r s

ä

dan utbildning.

Vad g

ä

ller den av statens brandn

ä

mnd anordnade vidareutbild­ningen utg

å

r arbetsgruppen i sin bed

ö

mning fr

ä

n de nuvarande driftkostnaderna. Dessa kostnader 

ö

verf

ö

rs p

å

 de nya utbild­ningsv

ä

garna i proportion till kursl

ä

ngd och elevantal. Kost­naden blir sammanlagt f

ö

r staten 4,9 milj. kr. och f

ö

r kommun­erna 13,1 milj. kr. Den fortbildning av bef

ä

l inom r

ä

ddnings­tj

ä

nsten samt tekniker och skorstensfejarm

ä

stare som arbets­gruppen f

ö

resl

ä

r att brandn

ä

mnden skall bedriva ber

ä

knas kosta staten 1 milj. kr. I detta belopp ing

å

r kostnaden f

ö

r s

ä

v

ä

l l

ä

rare som central administration. Arbetsgruppen f

ö

ruts

ä

tter att kommunerna kommer att l

å

ta personalen inom r

ä

ddnings­tj

ä

nsten delta i 

å

terkommande fortbildning. Kostnaderna f

ö

r fortbildningen b

ä

de f

ö

r staten och kommunerna blir beroende p

ä

 de kommunala ambitionerna. Inom den kommunala r

ä

ddnings­tj

ä

nsten finns i dag ca 1 000 heltidsanst

ä

llda-och ca 2 500

Prop. 1982/83:23

127

deltidsanst

ä

llda bef

ä

l. Arbetsgruppen r

ä

knar med en genomsnitt­lig kommunal 

å

rskostnad f

ö

r fortbildning av heltidsanst

ä

llda av 1 000 kr. och f

ö

r deltidsanst

ä

llda av 800 kr. Detta medf

ö

r en total kostnad f

ö

r kommunema p

å

omkring 3 milj. kr. om 

å

ret. Arbetsgivarnas kostnader f

ö

r fortbildning av tekniker och skorstensfejarm

ä

stare 

ä

r begr

ä

nsade och har inte kunnat uppskattas.

Arbetsgruppen ber

ä

knar kostnaderna f

ö

r utbildningen inom h

ö

g­skolan enligt de principer som till

ä

mpas f

ö

r annan s

å

dan ut­bildning. Den statliga kostnaden f

ö

r h

ö

gskoleutbildningen av brandingenj

ö

rer och skorstensfejarm

ä

stare ber

ä

knas till 14 milj. kr. N

ä

gon kommunal kostnad uppkommer inte. Statligt studiest

ö

d utg

å

r till elever p

ä

 den nuvarande brandingenj

ö

rs­linjen. S

å

dant studiest

ö

d kommer ocks

å

 med den nya utbild­ningen att kunna utg

å

 till elever vid li

ö

gskolan enligt g

ä

llan­de regler. Qn m

ö

jligheterna att f

å

studiest

ö

d utnyttjas helt, uppg

å

r st

ö

det till 2,2 milj. kr.

Sammanfattningsvis ber

ä

knar arbetsgruppen de framtida drift­kostnaderna f

ö

r utbildningen till 7,4 milj. kr. f

ö

r staten och 26,6 milj. kr. f

ö

r kommunema.

De ber

ä

kningar av de framtida driftkostnaderna som arbetsgmppen

s

å

lunda redovisar avser tidpunkten n

ä

r all ny utbildning 

ä

r genomf

ö

rd och all 

ä

ldre utbildning har upph

ö

rt. Utbildningen hos statens brandn

ä

mnd f

ö

ruts

ä

tts i ber

ä

kningarna fortfarande bedrivas i huvudsak centralt. Enligt arbetsgruppens uppfatt­ning kommer utbildningskostnaderna att f

ö

r

ä

ndras n

ä

r den sam­ordnade utbildningen vid civilf

ö

rsvarsanl

ä

ggningama har genomf

ö

rts. S

å

v

ä

l kostnaderna f

ö

r transporter, lokaler och administration som l

ä

rarkostnaderna kan f

ö

ruts

ä

ttas minska efter en samordning.

Prop. 1982/83:23

128

9.1.3

Sammanst

ä

llning av de ber

ä

knade driftkostnaderna

I f

ö

ljande sammanst

ä

llning redovisas nuvarande och framtida ber

ä

knade driftkostnader f

ö

r staten ocli kommunerna.

Nuvarande 

å

rll

ga kostnaders-

Framtida 

å

rliga

kostnader

Kategori

Statliga kostnader

Kommunala kostnader

Statliga kostnader

Kommunala kostnader

Tusental kr.

Tusental kr.

Tusental kr.

Tusental kr.

Brandm

ä

n heltid

2 990

8 300

- (2

_

Brandm

ä

n deltid

-

3 000

. (2

10 500

Utiycknlngsledare heltid

1 050

3 300

1 050

2 900

(4 Utiycknlngsledare deltid

2 800

5 360

2 100

5 800

F

ö

rebyggande I

-

-

450

1 500

Brandm

ä

stare

(5 A- och B-kurs

1 700 420

5 800 1 050

1 080

2 900

F

ö

rebyggande 

II

-

-

100

. . C6

F

ö

rvaltnings­utbildning

-

-

60

_ (6

(7 Brandingenj

ö

r

825

-

1 160

-

Skorstensfejare

Tekniker     (7 Skorstensfejar­m

ä

stare

170 230

-

. (2 250 100

Jf

Fortbildning (brandn

ä

mnden)

-

-

1 000

3 000

Summa

10 185

26 810

7 350

26 600

1

1981 

ä

r kostnadsl

ä

ge

2

Kostnaden t

ä

cks inom befintliga ramar f

ö

r gymnasieskolan resp KONMIX

3

Dagens ben

ä

mning brandf

ö

rmansklass

4

Dagens ben

ä

mning C-kurs

5

Ers

ä

tts av brandm

ä

starutbildning. F

ö

rebyggande 

II 

och f

ö

rvaltningsutbildning

6

Endast ett obetydligt antal elever 

ä

r kommunalt anst

ä

llda

7

S

ä

rskilda utgifter f

ö

r studiemedel har inte ber

ä

knats

Prop. 1982/83:23

129

9.2    Investeringar

De sakkunniga ber

ä

knade i sitt f

ö

rslag kapitalkostnaderna till ca 170 milj. kr. Detta belopp inkluderade en flyttning av hela statens brandn

ä

mnds verksamhet till Rosersberg. De huxoidsak-liga kostnaderna avs

å

g emellertid den nya utbildning som de sakkunniga f

ö

reslog.

Arbetsgruppen har genom att f

ö

rl

ä

gga den grundl

ä

ggande utbild­ningen av brandm

ä

n till gymnasieskolan och komvux kunnat utnyttja befintliga resurser. N

ä

r det g

ä

ller den gymnasiala l

ä

rlingsutbildningen av skorstensfejare finns ocks

å

 m

ö

jlig­heter att utnyttja befintliga resurser, .

Ä

ven h

ö

gskoleutbild­ningen ger s

å

dana m

ö

jligheter.

I fr

ä

ga om den vidareutbildning som f

ö

resl

å

s f

å

 statens brand­n

ä

mnd som huvudman 

ä

r det sv

å

rare att uppskatta kapitalkostna­derna. Brandn

ä

mnden har i dag vissa resurser f

ö

r att bedriva praktisk undervisning p

å

 Rosersberg. .N

ä

mnden saknar dock m

ö

j­ligheter att bedriva praktisk undervisning i brandsl

ä

ckning. F

ö

r att m

ö

jligg

ö

ra ocks

å

s

å

dan utbildning beh

ö

vs vissa invest­eringar.

Arbetsgruppen har funnit att den n

ä

rmare analysen av vilka investeringar som erfordras m

å

ste anst

å

 till dess en samord­ning av brandn

ä

mndens och civilf

ö

rsvarets utbildning kan genomf

ö

ras. De resurser som finns p

å

 civilf

ö

rsvarets anl

ä

gg­ning i Rosersberg kan liksom f.n. utnyttjas som en bas f

ö

r ut­bildningsverksamheten under 

ö

verg

å

ngstiden. Resurser b

ö

r sedan kompletteras med s

ä

dana anl

ä

ggningar och med s

ä

dan materiel som 

ä

r till nytta f

ö

r b

å

de den fredstida och den krigstida r

ä

ddningstj

ä

nstutbildningen.

9.3   Extra kostnader under genomf

ö

randeskedet

Den f

ö

reslagna utbildningen ber

ä

knas starta h

ö

sten 1983. Som har beskrivits i kap. 8 upph

ö

r samtidigt all nuvarande utbildning med undantag f

ö

r brandmannaklassen hos statens brandn

ä

mnd. Utbildningen i brandmannaklassen p

å

verkar s

ä

v

ä

l de statliga som de kommunala kostnaderna. Arbetsgruppen har

9 

Riksdagen 1982/83. 1 saml. Nr 23

Prop. 1982/83:23

130

ber

ä

knat att utbildningen i brandmannaklassen m

å

ste p

å

g

å 

t.o.m. budget

å

ret 1984/85. Under budget

å

ren 1983/84 och 1984/85 erfordras d

ä

rf

ö

r fr

å

n statens sida ett medelstill­skott till statens brandn

ä

mnd om ca 3 milj. kr. i dagens penningv

ä

rde f

ö

r vartdera budget

å

ret. De kommunala kostnaderna under motsvarande tid ber

ä

knas till ca 8 milj. kr. om 

å

ret.

F

ö

r universitets- och h

ö

gskole

ä

mbetets del fordras genomf

ö

ran­demedel om 900 000 kronor. 

Ä

mbetet beh

ö

ver ocks

ä

 150 000 kr. f

ö

r planering av den nya h

ö

gskoleutbildningen. Arbetsgruppen anser .inte att ytterligare medel erfordras f

ö

r att genomf

ö

ra den nya utbildningen.

Prop. 1982/83:23

131

Bilaga 1

SAMMANFATTNING AV BETÄNKANDET (Ds Kn 1979:5)  BPjy>JDFÖRSVARSUTBILDNINGEN

Inledning

Statens brandskola, som inr

ä

ttades 

å

r 1941 och som genom sammanslagning med statens brandinspektion sedan 1974 organisatoriskt utg

ö

rs av statens brand­n

ä

mnds utbildningsenhet., har till uppgift att i anslutning till kompetensf

ö

reskrifterna i brand­stadgan (1962:91) utbilda brandpersonal och skor­stensfejare och att genom annan utbildningsverksam­het och brandteknisk forskning fr

ä

mja brandf

ö

rsva­rets utveckling.

Utbildningens inneh

å

ll och omfattning var senast f

ö

rem

å

l f

ö

r utredning 1962, d

å

 nuvarande 

ö

verdirek­t

ö

ren vid statens brandn

ä

mnd, Swen[REDACTED_EFTERNAMN], i egenskap av tillkallad sakkunnig avgav promemorian "Utbildningen vid statens brandskola ra m".

I samband med att R

ä

ddningstj

ä

nstutredningen avgav sitt bet

ä

nkande (SOU 1971:50) och remissbehand­lingen av detta, v

ä

cktes fr

å

gan om en allm

ä

n

ö

ver­syn av den nuvarande brandf

ö

rsvarsutbildningen. Lik­nande tankar framf

ö

rdes 

ä

ven 1 andra sammanhang av d

å

varande brandskolans styrelse. Svenska Komr.iun-f

ö

rbundet och personalorganisationerna inom brand­f

ö

rsvaret.

De sakkunniga, som tillkallats enligt beslut 1973-10-12, har bl a genom enk

ä

ter till utbild­ningsenhetens l

ä

rare och ca 200 elever, bes

ö

k vid flera kommunala brandf

ö

rsvar inom landet, stu­diebes

ö

k vid brandskolor i Finland och England

Prop. 1982/83:23

132

samt skola f

ö

r utbildning av skorstensfejare i Dan mark och V

ä

sttyskland skaffat sig den erforderliga bakgrunden f

ö

r avgivandet av de i det f

ö

ljande redovisade f

ö

rslagen.

Samh

ä

llsutvecklingens inverkan p

å

 brandf

ö

rsvars-

utbildningen_______________________________ 

Den teknologiska utvecklingen inom v

å

rt samh

ä

lle har under senare 

å

r varit p

å

taglig och har f

ö

r brandf

ö

rsvarets del medf

ö

rt en st

ä

ndigt

ö

kande m

ä

ng;d sv

å

rbem

ä

strade problem p

ä

s

ä

v

ä

l den sl

ä

ckan­de som f

ö

rebyggande sidan. Nya processer och automatiseringen inom industrin, nya material och nya tekniker i byggandet st

ä

ller allt st

ö

rre krav p

å

 de anst

ä

llda inom brandf

ö

rsvaret och kr

ä

ver hela tiden st

ö

rre kunskaper p

å

det tekniska omr

å­

det och kunskaper om den utrustning personalen har att arbeta med och ansvara f

ö

r. P

å

 v

å

ra v

ä

gar och j

ä

rnv

ä

gar transporteras st

ä

ndigt stora m

ä

ngder s k farligt gods, i hamnarna 

ä

r fartygen st

ö

rre och alltmer komplicerade, och de moderna flyg-pilanen tar fler och fler passagerare. Som en f

ö

ljd av denna utveckling kan dagens brandman utan f

ö

re­g

å

ende varning st

ä

llas inf

ö

r komplicerade och allvarliga problem av en art som man inte hade an­ledning att r

ä

kna med bara f

ö

r n

å

gra 

ä

r sedan.

R

ä

ddningstj

ä

nstutredningen (SOU 1971:50) resulte­rade i en ny brandlag enligt vilken det kommunala brandf

ö

rsvaret i princip 

å

lades ansvaret f

ö

r all r

ä

ddningstj

ä

nst som enligt lag eller f

ö

rfattning ej 

å

vilar annan. Detta st

ä

ller f

ö

ljaktligen 

ä

ven krav p

å

 en v

ä

sentligt annan bredd ifr

å

ga om brandpersonalens kunnande.

Genom kommunsamraanl

ä

ggningarna har utrycknings-omr

å

dena blivit st

ö

rre. Bek

ä

mpningsmaterielen har

Prop. 1982/83:23

133

blivit effektivare men ocks

å

 mer komplicerad. Samtidigt har kommunerna 

ä

gnat ett allt st

ö

rre intresse 

ä

t kostnadsbesparingar inom brandf

ö

r­svaret. Dessa f

ö

rh

å

llanden m

ä

ste p

å

verka utbild­ningen, s

å

v

ä

l dess omfattning som inneh

å

ll.

Utvecklingen inom uppv

ä

rmnings- och ventilations­omr

å

det och d

ä

rmed sotningsv

ä

sendets arbetsomr

å

de har under senare 

å

r g

å

tt mycket snabbt och f

ö

rt med sig betydligt mera tekniskt avancerade sys­tem och konstruktioner.

Best

ä

mmelserna f

ö

r installation av v

ä

rmeapparater, utf

ö

rande av r

ö

k- och ventilationskanaler samt tillh

ö

rande byggnadsdelar har 

ö

kat starkt i om­fattning och utformas i allt st

ö

rre utstr

ä

ckning mot bakgrund av funktionskrav i st

ä

llet f

ö

r som fixerade material- och m

ä

ttkrav.

F

ö

ruts

ä

ttningarna f

ö

r att ordna en godtagbar yttre och inre milj

ö

 sammanh

ä

nger bl a med funktionen hos och kontrollen av anordningar f

ö

r uppv

ä

rmning och ventilation. Detta g

ä

ller s

å

v

ä

l arbetsmilj

ö 

som boendemilj

ö

.

Under senare 

å

r har 

ä

ven angel

ä

genheten av energi­hush

å

llning betonats allt starkare, vilket i h

ö

g grad r

ö

r fr

å

gor om uppv

ä

rmning och ventilation.

Utvecklingen inom v

ä

r svenska skola har under senare 

ä

r bl a inneburit, att flertalet yrkesverksamma individer inom de praktiska yrkena f

å

r en tv

åå

rig yrkesutbildning inom ramen f

ö

r den nya gymnasie­skolan. Detta medf

ö

r fullt naturligt krav p

å

 lik­nande m

ö

jligheter fr

ä

n brandf

ö

rsvarets personal, samtidigt som det finns anledning att utnyttja de baskunskaper i allm

ä

nna 

ä

mnen, sora den nya skolan ger.

Prop. 1982/83:23

134

De successivt 

ö

kade kraven p

å

 utbildningens kvalitet liksom l

ä

rarpersonalens 

ö

kade v

ä

rdering av fritiden har vidare visat sig medf

ö

ra allt st

ö

rre sv

å

righeter att bygga en.skolas resurser p

å

 deltidsanst

ä

llda l

ä

rare.

Heltidsanst

ä

lld brandpersonal (kapitel 4)

Principskissen 

ä

f

ö

ljande sida ger en 

ö

versiktlig j

ä

mf

ö

relse av nuvarande och f

ö

reslagen utbildning f

ö

r heltidsanst

ä

lld brandpersonal.

Den heltidsanst

ä

llde brandmannens kompetensutbild­ning omfattar idag sju veckors teoretisk och en veckas praktisk utbildning. De sakkunniga f

ö

resl

å

r, bl a mot bakgrund av samh

ä

llsutvecklingen, att den framtida kompetensutbildning

é

n skall omfatta tre veckors anst

ä

llningsutbildning (skede I), en del­ vis handledd praktik under cirka ett 

å

r vid eget brandf

ö

rsvar (skede 

II) 

och en avslutande yrkes­utbildning under arton veckor (skede III). Den f

ö

reslagna utbildningen 

ä

r till ungef

ä

r lika delar teoretisk och praktisk.

Den heltidsanst

ä

llde brandf

ö

rmannens kompetens-utbildning omfattar idag elva veckors teoretisk och en veckas praktisk utbildning. De sakkunniga f

ö

resl

ä

r att den framtida kompetensutbildningen skall omfatta tretton veckor och 

ä

gna v

ä

sentligt st

ö

rre utrymme 

å

t bl a arbetsledar- och instruk­t

ö

rsutbildning.

Den heltidsanst

ä

llde brandm

ä

starens kompetens­utbildning omfattar idag tjugo veckors teoretisk och en veckas praktisk utbildning. Genom att de sakkunniga f

ö

resl

å

r en p

å

byggnadsutbildning (se nedan) fOr de brandm

ä

stare som skall 

ä

gna sig 

å

t

Prop. 1982/83:23

135

PRINCIPSKISS NUVARANDE KOMPETENSUTBILDNING BRANDPERSONAL

DELTID

HELTID

BRANDING

HANDL PRAKTIK 19 VECKOR

r

C-KURS 

4   

VECKOR

BREVKURS

n

BRANDMANNAKLASS 8 VECKOR

TEOR STUDIER 1 TERMIN

B-KURS 1   VECKA

BREVKURS

n

BRANDF

Ö

RMANSKLASS 12 VECKOR

PRAKTIK S VECKOR

A-KURS A1_VECK0R

BRANDM

Ä

STARKLASS 21 VECKOR

TEOR STUDIER 1 L

Ä

S

Å

R

PRINCIPSKISS F

Ö

RESLAGEN KOMPETENSUTBILDNING BRANDPERSONAL

REGIONAL ANST

Ä

LLNINGSUTBILDNING 3 VECKOR

DELTID 1

1

HELTID

1 

BRANDING

PRAKTIK EGET BRF CA: 1 

Å

R

PRAKTIK CA: 1 

Ä

R

,_____ 

\

i

*

UTRYCKNINGS-LEDARUTB 6 VECKOR

BRANDMANNA­KLASS 18 VECKOR

BRANOSKOLA 1 L

Ä

S

Å

R

i

\

y

TEKNISK H

Ö

G­SKOLA 1 L

Ä

S

Å

R

F

Ö

RBEREDANDE UT?

BRANDF

Ö

RMANS­KLASS 13 VECKOR

FOREBYGGANDE 1 3 VECKOR

y

, 

1

BRANDM

Ä

STAR­KLASS 14 VECKOR

BRANDSKOLA

. i

F

Ö

REBYGGANDE 11

9  VECKOR

FORVALTNINGSUTB

10 VECKOR

M

Ö

JLIGHET TILL

FOREBYGGANDE 11 9 VECKOR

_!/_

SAMUNDERVISNING

" '

MtD BRANDING.KLASS

FORVALTNINGSUTB 10 VECKOR

_ J'_-

Prop. 1982/83:23

136

uppgifter inom det f

ö

rebyggande brandf

ö

rsvaret eller som skall inneha befattning som brandchef eller vice brandchef, kan tiden f

ö

r kompetens­utbildning reduceras till fjorton veckor.

F

ö

r de brandf

ö

rm

ä

n som skall 

ä

gna sig 

ä

t arbets­uppgifter inom det f

ö

rebyggande brandf

ö

rsvaret samt som f

ö

rutbildning f

ö

r de brandf

ö

rm

ä

n som skall genomg

å

 brandm

ä

starutbildning, f

ö

resl

å

r de sakkunniga en s

ä

rskild utbildning -i f

ö

rebyggande" brandf

ö

rsvar, "F

ö

rebyggande I". Vissa brandm

ä

n f

ö

resl

å

s kunna erh

å

lla dispens fr

å

n kravet p

å 

avlagd brandf

ö

rmansexamen f

ö

r att kunna genomg

å 

denna utbildning, men skall d

å

 i geng

ä

ld genomg

å 

en veckas f

ö

rberedande utbildning.

De brandm

ä

stare som skall inneha befattningar som besiktningsbrandm

ä

stare eller motsvarande samt de som skall inneha befattning som brandchef eller vice brandchef, f

ö

resl

å

s genomg

å

en kompletterande utbildning, "F

ö

rebyggande

II", 

omfattande nio veckor.

Brandm

ä

stare, som skall inneha befattning som brandchef eller vice brandchef, f

ö

resl

å

s komplette­ra sin brandm

ä

starexamen och sin s

ä

rskilda utbild­ning i f

ö

rebyggande brandf

ö

rsvar, "F

ö

rebyggande 

II", 

med en s

ä

rskild f

ö

rvaltningsutbildning omfattande tio veckor.

Genom de sakkunnigas f

ö

rslag att tillskapa en s

ä

r­skild utbildning f

ö

r tillsynsfunktionen samt f

ö

r brandchefer och vice brandchefer, har utbildnings­tiden kunnat begr

ä

nsas f

ö

r de som ej har behov av denna utbildning. Samtidigt kan de som genomg

å

r denna utbildning begr

ä

nsas till antalet och f

ö

ruts

ä

ttas vara mera motiverade att genomg

å

 utbildningen.

Utbildningen av brandingenj

ö

rer omfattar idag 

å

ttiofem utbild.-iingsveckor uppdelade p

å

 fyra skeden, r

ö

rsta skedet vrar omkring nitton veckor

Prop. 1982/83:23

137

och innefattar handledd grundl

ä

ggande brandmanna­utbildning. Andra skedet omfattar en v

å

rtermins studier vid statens brandn

ä

mnd. Tredje skedet varar omkring nio veckor och innefattar handledd praktisk utbildning vid kommunal brandk

å

r. Fj

ä

rde skedet omfattar ett l

ä

s

å

rs studier vid brandn

ä

mnden. De sakkunniga f

ö

resl

ä

r, att den fram­tida brandingenj

ö

rsutbildningen genomf

ö

res under fem skeden enligt f

ö

ljande:

Skede 1:  Anst

ä

llningsutbildning undi.r tre veckor vid utbildningsbrandk

ä

r

Skede 2:  Delvis handledd praktik i allm

ä

n r

ä

dd­ningstj

ä

nst under minst 100 tj

ä

nstg

ö

rings­dygn (motsvarar ett arbets

å

r)

Skede 3:  Utbildning under ett l

ä

s

å

r vid brand­n

ä

mndens utbildningsenhet

Skede 4:  Utbildning under ett l

ä

s

å

r vid teknisk h

ö

gskola

Skede 5:  Utbildning under en termin vid brand­n

ä

mndens utbildningsenhet

Genom de sakkunnigas f

ö

rslag till utbildnings­ordning f

å

r de som avlagt brandm

ä

starexamen v

ä

sent­ligt st

ö

rre m

ö

jligheter att komplettera sin utbild­ning till brandingenj

ö

rsexamen.

Deltidsanst

ä

lld brandpersonal (kapitel 5)

Principskissen ovan ger 

ä

ven en 

ö

versiktlig j

ä

mf

ö

relse av nuvarande och f

ö

reslagen utbildning f

ö

r del­tidsanst

ä

lld brandpersonal.

De sakkunniga har enligt direktiven bl a f

å

tt i uppdrag att 

ö

verv

ä

ga om ytterligare kategorier

Prop. 1982/83:23

138

av deltidsanst

ä

lld brandpersonal 

ä

n de som f n f

å

r utbildning vid statens brandn

ä

mnd, b

ö

i: utbildas genom statens f

ö

rsorg. - Landets cirka 11 000 del­tidsanst

ä

llda brandm

ä

n, utg

ö

rande 60 % av landets brandpersonal, saknar idag helt kompetensutbildning. Den anst

ä

llningsutbildning, som erh

å

lles genom respektive kommuners f

ö

rsorg 

ä

r i h

ö

g grad varieran­de och uppg

å

r i princip maximalt till fem dagar. 

De sakkunniga har funnit detta f

ö

rh

ä

llande mycket otillfredsst

ä

llande och f

ö

resl

ä

r, att landets del­tidsanst

ä

llda brandm

ä

n skall erh

å

lla en kompetens­utbildning som utg

ö

rs av skede I i den heltids­anst

ä

llde brandmannens utbildning och som genom­f

ö

res som tre veckors anst

ä

llningsutbildning vid utbildningsbrandk

å

rer.

Det deltidsanst

ä

llda brandbef

ä

let kan idag genomg

å 

brandbef

ä

lskurs A, B eller C. Brandbef

ä

lskurs A omfattar elva undervisningsveckor, brandbef

ä

lskurs B en vecka j

ä

mte s

ä

rskild brevkurs och brandbef

ä

ls­kurs C fyra undervisningsveckor.

De sakkunniga har erfarit, attdet idag i m

å

nga kommuner f

ö

religger stora sv

å

righeter att rekrytera l

ä

mpliga personer till brandchefs- och vice brand­chefsbefattningar f

ö

r vilka kompetenskravet utg

ö

rs av genomg

å

ngen brandbef

ä

lskurs A. Denna sv

å

righet torde h

ä

nga samman dels med problem att erh

å

lla erforderlig ledighet fr

ä

n huvudanst

ä

llningen under den elva veckor l

å

nga kompetensutbildningen, dels sv

å

righeterna att senare f

ö

rena en deltidsanst

ä

ll­ning som brandchef eller vice brandchef med annan anst

ä

llning. Dessa sv

å

righeter har i flera kommuner medf

ö

rt antingen att befattningen som deltids­anst

ä

lld brandchef eller vice brandchef uppr

ä

tt­h

å

lls av befattningshavare utan f

ö

reskriven kompe­tens

»

 eller att kommunen tecknat avtl med

Prop. 1982/83:23

139

annan kommun om gemensam - ofta heltidsanst

ä

lld -brandchef eller vice brandchef.

De sakkunniga har vidare konstaterat att brandbe­f

ä

lskurs A skulle beh

ö

va ut

ö

kas i ej ov

ä

sentlig omfattning f

ö

r att p

ä

 ett b

ä

ttre s

ä

tt

ä

n f

ö

r n

ä

r­varande tillgodose utbildningsbehovet. De sak­kunniga befarar dock att dagens rekryteringssv

ä

rig-heter genom en f

ö

rl

ä

ngning av utbildningstiden ytterligare skulle komma att 

ö

ka. Detta f

ö

rh

ä

llande, i f

ö

rening med bed

ö

mningen att brandchefen i egen­skap av b

å

de myndighetsperson och utryckningsbef

ä

l beh

ö

ver kunna omsp

ä

nna ett mycket brett register av kunskap och erfarenhet g

ö

r att dessa arbetsuppgif­ter rimligtvis ej kan tillfredst

ä

llande fullg

ö

ras som deltidssyssla. De sakkunniga f

ö

resl

ä

r d

ä

rf

ö

r, att deltidsanst

ä

lld brandchef framdeles skall ha avlagt l

ä

gst brandm

ä

starexamen kompletterad med- s

ä

rskild utbildning i f

ö

rebyggande brandf

ö

rsvar- och f

ö

rvalt­ningsutbildning .

F

ö

r deltidsanst

ä

llda vice brandchefer och 

ö

vrigt deltidsanst

ä

llt brandbef

ä

l f

ö

resl

å

r de sakkunniga en utryckningsledarutbildning omfattande sex veckor, vilken 

ä

r inriktad p

å

arbetsuppgifterna som ut­rycknings- och 

ö

vningsledare. De deltidsanst

ä

llda vice brandcheferna f

ö

resl

å

s komplettera denna ut­ryckningsledarutbildning med "F

ö

rebyggande I" samt den f

ö

rberedande utbildning, omfattande en vecka, som ocks

å

 genomg

å

s av de heltidsanst

ä

llda brandm

ä

n som ej har avlagt brandf

ö

rmansexamen.

Personal i sotningsv

ä

sendet (kapitel 6)

Personal i sotningsv

ä

sendet erh

å

ller idag utbildning vid statens brandn

ä

mnds utbildningsenhet dels i en m

ä

starklass, omfattande tio undervisningsveckor och dels i en ges

ä

llklass, omfattande 

å

tta undervisnings­veckor.

Prop. 1982/83:23

140

PrJINCI PSKISS NUVARANDE KOMPETENSUTBILDNING SKORSTENSFEJARPERSONAL

"l

ä

rlingsutbildning"!

]__! sotningsdistriktj

Jl

GESALLKLASS 8 VECKOR

I

M

Ä

STARKLASS 10 VECKOR

PRINCIPSKISS F

Ö

RESLAGEN KOMPETENSUTBILDNING SKORSTENSFEJARPERSONAL

r

L_

ANST

Ä

LLNINGSUTBILDNING I SOTNINGSDISTRIKT

i

1

SKORSTENSFEJARKLASS

1:A PERIODEN 7 VECKOR

2:A PERIODEN 6 VECKOR

TEKNIKERKLASS S VECKOR

I

INGENJ

Ö

RSKLASS 12 VECKOR

Prop. 1982/83:23

141

De sakkunniga f

ö

resl

å

r, att den freuntida kompetens­utbildningen f

ö

r denna personalkategori skall genom­f

ö

ras i en ingenj

ö

rsklass, en teknikerklass och en skorstensfejarklass omfattande tolv, 

å

tta respek­tive tretton undervisningsveckor.

De sakkunniga f

ö

resl

å

r vidare att genomg

ä

ngen skor­stensfejarklass skall vara obligatorisk f

ö

r personal inom sotningsv

ä

sendet med - normalt - tv

å

å

rs an­st

ä

llning.

Resursbehov (kapitel 10)

Statens brandn

ä

mnds utbildningsenhet disponerar idag provisoriska lokaler i Solna och Rosersberg. Enligt utredningsdirektiven har de sakkunnigas arbete 

ä

ven bedrivits mot bakgrund av riksdagens beslut att statens brandn

ä

mnd skall lokaliseras till Sigtuna kommun.

Lokaliseringen till Sigtuna kommun medf

ö

r behov av omfattande investeringar i byggnader f

ö

r administra­tion, undervisning, f

ö

rl

ä

ggning och utspisning.

Enligt de sakkunnigas direktiv skall den framtida utbildningen vara s

ä

v

ä

l teoretisk som praktisk, vilket inneb

ä

r investeringsbehov i utbildningsanord­ningar och materiel, brand- och r

ä

ddningsfordon.

Den t

ä

nkta samlokaliseringen med CUFA Rosersberg (Civilf

ö

rsvarets utbildnings- och f

ö

rr

å

dsanl

ä

ggning i Rosersberg) erbjuder m

ö

jligheter till samutnytt­jande av vissa anl

ä

ggningar men fr

ä

mst en gemensam f

ö

rr

å

ds- och serviceorganisation.

Utbildningsenhetens personella resurser utg

ö

res idag av en utbildningschef, fyra byr

å

direkt

ö

rer, en 

ä

mnesl

ä

rare, nio tj

ä

nstem

ä

n vid enhetens kansli samt ca 100 deltidsanst

ä

llda l

ä

rare f

ö

r den centrala och ca 200 deltidsanst

ä

llda l

ä

rare f

ö

r den regio­nala utbildningen.

Prop. 1982/83:23

142

utvidgningen av utbildningsvolymen och lokali­seringen till Sigtuna/Rosersberg kommer att 

ö

ka de redan idag stora sv

å

righeterna att rekrytera l

ä

mp­liga deltidsanst

ä

llda l

ä

rare, varf

ö

r de sakkunniga f

ö

resl

ä

r  att l

ä

rarfr

ä

gorna i framtiden i stor utstr

ä

ckning skall l

ö

sas genom att personal fr

ä

n det kommunala brandf

ö

rsvaret skall "inl

å

nas" till utbildningsenheten.

De personella resurserna vid utbildningsenheten inklusive brandskolan f

ö

resl

ä

s utg

ö

ras av 13 hand­l

ä

ggare, 19 bitr

ä

den samt 41 

ä

rsbefattningar sora l

ä

rare/instrukt

ö

rer.

F

ö

r den regionala anst

ä

llningsutbildningen samt utryckningsledarutbildningen av deltidsanst

ä

llt brandbef

ä

l f

ö

resl

å

s, att staten tr

ä

ffar 

ö

verens­kommelse med tio kommuner om att till deras brand­f

ö

rsvar, "utbildningsbrandk

å

rer", f

ö

rl

ä

gga denna utbildning.

Vid den genomsnittliga utbildningsbrandk

å

ren kommer att erfordras lokalresurser motsvarande en inves­tering p

ä

 ca 4 milj kronor, fordon och annan materi­el till en kostnad av ca 0,9 milj kronor samt per­sonella resurser motsvarande 5 

ä

rsbefattningar p

å 

brandingenj

ö

rs-/brandm

ä

starniv

ä

.

Betr

ä

ffande samordningen mellan brandf

ö

rsvars- och civilf

ö

rsvarsutbildningen h

ä

nvisas till s

ä

rskilt yttrande i bilaga Q.

Kostnader (kapitel 11)

F

ö

r staten ber

ä

knas det totala investeringsbehovet till ca 172,5 miljoner kronor och den 

ä

rliga driftkostnaden till 32,8 miljoner kronor.

V

ä

sentliga delar av s

å

v

ä

l investerings- som drift­kostnaderna 

ä

r en f

ö

ljd av redan fattat lokalise­ringsbeslut.

Prop. 1982/83:23

143

Enligt de sakkunnigas ber

ä

kningar kommer kommuner­ nas totala personalkostnader f

ö

r brandf

ö

rsvaret att 

ö

ka med ca 1,6 - 1,7 % som en f

ö

ljd av f

ö

rsla­get.

Uppbyggnadstakt (kapitel 12)

De sakkunniga f

ö

resl

ä

r, att f

ö

rslaget till 

ä

ndrad brandf

ö

rsvarsutbildning genomf

ö

res i tre etapper, 1.5, 3.5 respektive 5.5 

ä

r efter det att riks­dagen behandlat den av utredningen f

ö

ranledda pro­positionen.

Statens investeringskostnader kommer enligt f

ö

r­slaget f

ö

r etapp 1 att uppg

å

 till O kronor, f

ö

r etapp 2 till 123,5 miljoner kronor och f

ö

r etapp 3 till 49 miljoner kronor.

Statens driftkostnader.enligt f

ö

rslaget uppg

å

r f

ö

r etapp 1 (inklusive dagens driftkostnader) till ca 11,6 miljoner kronor, f

ö

r etapp 2 (inklusive dagens kostnader och kostnaderna f

ö

r etapp 1) till 28,4 miljoner kronor och f

ö

r etapp 3 (inklu­sive dagens kostnader och kostnaderna f

ö

r etapp 1 och 2) till 32,8 miljoner kronor.

Prop. 1982/83:23

144

Bilaga 2

SAWANST

Ä

LLNmG AV REMISSYTTRANDEN t5VER BET

Ä

NKANDET (Ds Kn 1979:5) BRANDF

Ö

RSVARSUTBILDNINGEN

1    Remissinstanser

Efter remiss har yttranden 

ö

ver bet

ä

nkandet avgetts av rikspo­lisstyrelsen,

ö

verbef

ä

lhavaren, civilf

ö

rsvarsstyrelsen, social­styrelsen, televerket, statens j

ä

rnv

ä

gar, sj

ö

fartsverket, luft­fartsverket, statskontoret, byggnadsstyrelsen, skol

ö

verstyrel­sen, universitets- och h

ö

gskole

ä

mbetet, generaltullstyrelsen, arbetarskyddsstyrelsen, statens planverk, statens brandn

ä

mnd, l

ä

nsstyrelsema i Stockholms, Uppsala, 

Ö

sterg

ö

tlands, Kalmar, Blekinge,[REDACTED_EFTERNAMN]

ö

hus, G

ö

teborgs och Bohus, V

ä

rmlands, V

ä

stman­lands, G

ä

vleborgs, V

ä

sternorriands, J

ä

mtlands och Norrbottens l

ä

n. Landstingsf

ö

rbundet, Svenska kommunf

ö

rbundet, Brandm

ä

nnens riksf

ö

rbund. Svenska brandbef

ä

lets riksf

ö

rbund. Svenska kommu­nalarbetaref

ö

rbundet, Svenska skorstensfejaref

ö

rbundet, Sveriges skorstensfejarem

ä

stares riksf

ö

rbund, Svenska brandf

ö

rsvarsf

ö

re­ningen. Centralorganisationen SACO/SR, Landsorganisationen i Sverige, Tj

ä

nstem

ä

nnens centralorganisation samt Sveriges civil­ingen j

ö

rsf

ö

rbund.

Universitets- och h

ö

gskole

ä

mbetet har bifogat yttranden fr

ä

n tekniska h

ö

gskolan i Stockholm och universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN]. L

ä

ns­styrelsema har bifogat yttranden fr

ä

n Stockholms, Uppsala, 

Ä

lvkarleby, Boxholms, Link

ö

pings, Norrk

ö

pings, Ydre, Kalmar, M

ö

rbyl

å

nga, Karlskrona, Helsingborgs,[REDACTED_EFTERNAMN]

ö

, Sj

ö

bo, G

ö

teborgs, Munkedals, Karlstads, Arj

ä

ngs, Kungs

ö

rs, V

ä

ster

å

s, G

ä

vle, CX'an

å

kers, Sundsvalls, Ange, 

Ö

stersunds, Are, Arjeplogs och Lule

å

 kommuner samt fr

ä

n Svenska kommunf

ö

rbundets l

ä

nsavdel-

Prop. 1982/83:23

145

ä

mtlands l

ä

n. L

ä

nsstyrelsen i J

ä

mtlands l

ä

n har d

ä

rj

ä

mte bifogat ett yttrande fr

ä

n skorstensfejarm

ä

s-taren Eric B. Astr

ö

m, 

Ö

stersund. Svenska kommunf

ö

rbundet har bi­fogat yttranden fr

å

n sina l

ä

nsavdelningar i 

Ö

rebro och 

Ö

sterg

ö

t­lands l

ä

n.

Yttrande 

ö

ver bet

ä

nkandet har dessutom avgetts av 

Ö

rebro kommun.

2    F

ö

rslaget i stort

De sak'kunniga f

ö

r

ö

vers>'n av brandf

ö

rs\'arsutbildningen m.m. f

ö

resl

å

r en kraftig f

ö

rb

ä

ttring av utbildningen av den hel-och deltidsanst

ä

llda brandpersonalen samt personalen i sot­ningsv

ä

sendet. Brandchef skall enligt f

ö

rslaget endast kimna vara den som har avlagt l

ä

gst brand-

ä

starexairen och genomg

å

tt viss kompletterande utbildning. De sa'Kkinniga f

ö

resl

å

r en ut­vidgning av personalen vid statens brandn

ä

mnds utbildningserJiet. Denna flyttas i enlighet med riksdagens beslut ut till Rosers­berg i Sigtuna kommun. Det 

ö

kade l

ä

rarbehovet vid utbildnings-enlieten avses bl.a. bli tillgodosett genom att personal l

å

nas in till utbildningsenheten fr

å

n det kommunala brandf

ö

rsvaret. Viss utbildning skall vidare f

ö

rl

ä

ggas till tio utbildnings-brandk

å

rer. Utredningsf

ö

rslaget avses bli genomf

ö

rt i tre etap­per under en period p

ä

 fem och ett halvt 

ä

r efter riksdagens beslut.

Ett inte obetydligt antal remissinstanser, bl.a. statens brand­n

ä

mnd, l

ä

nsstyrelsema i Uppsala, V

ä

stmanlands och J

ä

mtlands l

ä

n, Helsingborgs och Sj

ö

bo kommuner. Svenska brandbef

ä

lets riksf

ö

rbund, Svenska kommunalarbetaref

ö

rbundet, Sveriges skorstensfejarem

ä

stares riksf

ö

rbund, Tj

ä

nstem

ä

nnens centralorganisation och 

Ö

sterg

ö

tlands l

ä

nsavdelning av Svenska kommunf

ö

rbundet anser reformen angel

ä

gen och att den b

ö

r genomf

ö

ras s

å

 sk>'ndsamt som m

ö

jligt. L

ä

nsstyrelsen i Stockholms l

ä

n och Arjeplogs kommun ifr

å

gas

ä

tter dock om inte ut­redningen inriktat utbildningen p

å

en alltf

ö

r h

ö

g ambitionsniv

å

eller att f

ö

rslaget 

ä

r orealistiskt ur kostnadss>'npunkt. Civilf

ö

r­svarsstyrelsen anser att man i f

ö

rslaget inte i tillr

ä

cklig ut-str

ä

clcning har tillvaratagit m

ö

jlighetema till 

ö

kad integration

10 

Riksdagen 1982/83. 1 saml. Nr 23

Prop. 1982/83:23

146

mellan freds- och krigsr

ä

ddningstj

ä

nst samt att det kr

ä

vs ytterli­ gare studier och unders

ö

kningar i detta avseende. Regeringens st

ä

llningstagande till den framtida brandf

ö

rsvarsutbildningen b

ö

r enligt styrelsens mening ske bl.a. med utg

å

ngspunkt fr

å

n civil­f

ö

rsvarsstyrelsens studier av civilf

ö

rsvarets utveckling p

å

 sikt och 1978 

å

rs f

ö

rsvarskommitt

é

s pr

ö

vning av studiemas resultat.

3     Brandmannautbildningen

De sakkunniga anser att statens brandn

ä

mnds utbildningsenhet 

ä

ven i framtiden skall ha hand om brandf

ö

rsvarsutbildningen. F

ö

rutom en tre veckors anst

ä

llningsutbildning f

ö

r alla vid n

å

gon av tio utbildningsbrandk

å

rer och praktik vid brandk

å

r avses enligt f

ö

rslaget brandmannautbildningen bli koncentrerad till brandskolan.

Skol

ö

verstyrelsen, 1ands t ings f

ö

rbundet och Svenska kommunf

ö

r­bundet (majoriteten) anser att utbildningen av personal inom brandv

ä

sendet b

ö

r anordnas av det allm

ä

nna skolv

ä

sendet.

Kommunf

ö

rbundet f

ö

resl

å

r att brandmannautbildningen inordnas som en tv

åå

rig specialkurs i g>'mnasieskolan dit elever kan s

ö

ka direkt fr

å

n grundskolan. Utbildningen kan enligt f

ö

rbundet f

ö

r- . l

ä

ggas i anslutning till de blivande utbildningsbrandk

ä

rema. Den teoretiska undervisningen f

ö

resl

å

s bli anordnad i gymnasie­skolan p

å

 dessa orter och kompletterad med praktiska till

ä

mpningar p

å

 utbildnings'orandk

å

rema. Den direkt 1 l

ä

roplanen ing

å

ende handledda praktiken anordnas enligt f

ö

rbundets f

ö

rslag som s.k. inbyggd utbildning enligt skolf

ö

rordningen i varje l

ä

n, t.ex. hos brandf

ö

rsvaret p

å

 elevens hemort. Kommunf

ö

rbundet framh

å

ller att f

ö

r inbyggd utbildning m

å

ste statsbidrag utg

å

 motsvarande vad i dag g

ä

ller f

ö

r industriella yrkesutbildningar till kommu­nerna f

ö

r att t

ä

cka de merkostnader som uppkommer under praktik-tiden. - Kommunf

ö

rbundet anser att gymnasieskolans l

ä

rare kan ut­nyttjas i de allm

ä

nna 

ä

mnena och att brandk

å

ren i kommunen kan medverka i den brandtekniska delen. Den nuvarande fordonsparken, utrustningen och 

ö

vningsanordningama kan enligt kommunf

ö

rbundets

Prop. 1982/83:23

147

mening utnyttjas 

ä

ven f

ö

r utbildning s

å

 att man tillvaratar de befintliga resursema p

å

 ett rationellt och ekonomiskt s

ä

tt. Om n

å

gon komplettering av utrustningen vid utbildningsbrandk

ä

rema 

ä

n­d

å

 m

å

ste ske anser kommunf

ö

rbundet 

ä

tt visst statsbidrag b

ö

r utg

å

. - F

ö

rbundet anser vidare att grundutbildningen av brandpersonal s

å

som hittills inte b

ö

r vara koncentrerad till ett st

ä

lle. Genom detta f

ö

rslag 

ö

kas m

ö

jlighetema att erh

å

lla utbildad brandper­sonal i olika regioner vilket medf

ö

r att en bredare rekrytering kommer till st

å

nd. Denna utbildning kan enligt f

ö

rbundets mening 

ä

ven vara l

ä

mplig f

ö

r andra omr

å

den

ä

n enbart f

ö

r det kommunala brandf

ö

rsvaret, t.ex. f

ö

r industribrandf

ö

rsvaret och statliga verksbrandf

ö

rsvaret.

Bland 

ö

vriga remissinstanser tar endast Arjeplogs kommun och brand- och civilf

ö

rsvarsn

ä

mnden i 

Ö

rebro kommun upp fr

å

gan om att utbildningen b

ö

r ske inom ramen f

ö

r gymnasieskolan. Vidare framh

å

ller Sveriges skorstensfejarem.

ä

stares riksf

ö

rbund att skor-stensfejaryrket 

ä

r ett s

å

dant udda yrke att det inte ryms inom ramen f

ö

r gymnasieskolan.

4    Brandingenj

ö

rsutbildningen

De sakkunniga f

ö

resl

å

r att utbildningen p

ä

 sju terminer av brand­ingenj

ö

rer skall best

å

 av anst

ä

llningsutbildning vid utbild­ningsbrandk

å

r, praktik

å

r vid kommunalt brandf

ö

rsvar, ett l

ä

s

å

r vid teknisk h

ö

gskola och 

ö

vrig utbildning vid brandskolan.

Flertalet av de remissinstanser sora yttrar sig i denna del anser att teknisk h

ö

gskola b

ö

r utnyttjas i brandingenj

ö

rsutbildningen och d

å

 i h

ö

gre grad 

ä

n vad utredningen f

ö

resl

ä

r. Till dessa re­missinstanser h

ö

r Universitets- och h

ö

gskole

ä

mbetet, Helsingborgs kcjiimun, 

Ö

stersunds kommun, Svenska kommunf

ö

rbundet, Svenska brand­f

ö

rsvarsf

ö

reningen och Centralorganisationen SACO/SR.

Svenska brandfir.svarsfnreninpen f

ö

rordar s

å

ledes att tekniska h

ö

gskolan i Stockholm blir huvudman f

ö

r brandingenj

ö

rsutbild­ningen och att utbildningen organiseras som s

ä

rskild utbildnings­linje eller studieriktning vid h

ö

gskolan. Detta skulle enligt f

ö

re-

Prop. 1982/83:23

148

ningen m

ö

jligg

ö

ra en bredare utbildning och rekrytering av brand­ingenj

ö

rer till f

ö

rs

ä

kringsverksamhet och annan f

ö

rebyggande verk­samhet utan att detta beh

ö

ver ske p

å

det kommunala brandf

ö

rsvarets bekostnad. F

ö

reningen anf

ö

r att genom en f

ö

rl

ä

ggning till teknisk h

ö

gskola skulle en n

ä

ra koppling till tekniskt-vetenskapligt ut­vecklingsarbete m

ö

jligg

ö

ras. Den kunskapsm

ä

ssiga bakgrunden till skyddsinsatser som g

ö

rs m

å

ste enligt brandf

ö

rsvarsf

ö

reningens mening alltid h

ä

llas i niv

å

 med den tekniska utvecklingen i 

ö

vxigt. Enligt f

ö

reningen

ä

r det sannolikt att detta kan uppn

å

s endast med en i den tekniska utbildningen i 

ö

vrigt v

ä

l integrerad utbildning i brandf

ö

rsvarstekniska fr

å

gor. F

ö

reningen framh

å

ller att 

ä

ven vid den h

ä

r f

ö

reslagna l

ö

sningen 

ä

r del naturligt att de resurser och den speciella kompetens som. kommer att finnas i den f

ö

reslagna bra.-.dskolan utnyttjas s

ä

 att delar av brandingenj

ö

rsutbildningen fcrl

ä

ggs till brandskolan. Med knytningen till teknisk h

ö

gskola ar:Ser f

ö

reningen-att det b

ö

r vara m

ö

jligt att v

ä

sentligt reducera ger.crrf

ö

randetiden.

Centralorganisationen S.CO/SR anser i motsats till utredningens f

ö

rslag att brandingenj

ö

rsutbildningen skall brytas ut ur den ut-tildr.ing som 

ä

r f

ö

rlagd till statens brandn

ä

mnds utbildningsenhet cch i st

ä

llet 

ö

verflyttas till teknisk h

ö

gskola och d

ä

r utg

ö

ra en s

ä

rskild civilingenj

ö

rsutbildning. Detta liindrar dock inte att vissa direkt brandf

ö

rsvarsbetonade utbildningsmoment f

ö

rl

ä

ggs till statens brandn

ä

mnds utbildningsenhet. - Brandingenj

ö

remas verksamhet inom samh

ä

llets brand- och r

ä

ddningstj

ä

nst har avg

ö­

rande betydelse f

ö

r stora delar av samh

ä

llsuppbyggnaden. Brand­ingenj

ö

remas uppfattning pr

ä

glar stadsplanerna, byggnaders konsti"ul

ö

retags utformning osv. Brandingenj

ö

remas st

ä

llningstaganden i dessa f

ö

r samh

ä

lls­uppbyggnaden s

ä

 avg

ö

rande fr

å

gor kommer d

ä

rf

ö

r att f

å

- ekonomiska konsekvenser, som 

ä

r av stor betydelse f

ö

r samh

ä

llet, bostads­byggandet, industriers konkurrenskraft, f

ö

rs

ä

kringspremier osv. Ur samh

ä

llets synpunkt 

ä

r det d

ä

rf

ö

r av st

ö

rsta vikt att brand­ingenj

ö

r sgruppens utbildning f

ö

rb

ä

ttras och att detta "snabbt genomf

ö

rs. Mot bakgrund av brandingenj

ö

remas ansvarsf

ö

rh

å

llan­den inneb

ä

r en b

ä

ttre utbildning ocks

å

 m

ö

jligheter att skapa en b

ä

ttre arbetsmilj

ö

f

ö

r brandpersonalen. - En 

ö

verflyttning av

Prop. 1982/83:23

149

brandingenj

ö

rsutbildningen till tekniska h

ö

gskolan medger en direkt knytning mellan vardagslivets arbete och forskning, som inom brand­f

ö

rsvaret i dag 

ä

r mycket eftersatt, 

ö

verflyttningen f

å

r f

ö

rdelaktiga konsekvenser genom att den samverkan som sker i det praktiska livet mellan brandingenj

ö

ren och andra ledande befattningar i samh

ä

llet, f

ö

rb

ä

ttras p

å

 grund av en gemensam utbildningsbakgrund. Brandingen­j

ö

ren f

å

r h

ä

rigenom ocks

ä

 m

ö

jlighet till en direkt uppf

ö

ljning av utvecklingen inom andra grenar av samh

ä

llslivet. Den brandtekniska forskningen kan bli ett naturligt led i samband med brandingenj

ö

rs­ utbildningen p

å

 tekniska h

ö

gskolan och tillfredsst

ä

lla det starka behovet av att samordna brandteknisk och annan h

ö

gre teknisk forsk­ning och utveckling. - SACO/SR anser att en 

ö

verflyttning av brand­ingenj

ö

rsutbildningen till teknisk h

ö

gskola utan n

å

gra st

ö

rre kost­nader kan genomf

ö

ras omedelbart. S.ACO/SR f

ö

resl

å

r att detta initia­tiv sker i form av s.k. uppdragsutbildning f

ö

r att s

å

sm

å

ningom helt integreras i h

ö

gskolans kontinuerliga undervisning, varvid brandingenj

ö

rsutbildningen blir en utbildningslinje.

ö

vriga remissinstanser har i hu\-udsak inte haft n

å

gra erinringar mot utredningsf

ö

rslaget i denna del. Svenska kommunalarbetare­f

ö

rbundet anf

ö

r dock att f

ö

rbundet kan acceptera att den allm

ä

n­tekniska delen av brandingenj

ö

rsutbildningen f

ö

rl

ä

ggs till tek­nisk h

ö

gskola men menar att str

ä

van b

ö

r vara att en s

ä

rskild brandingenj

ö

rslinje 

ä

nd

å

 inr

ä

ttas. 

Ä

ven m

ö

jligheten att senare helt f

ö

rl

ä

gga denna till brandskolan b

ö

r enligt f

ö

rbundets me­ning pr

ö

vas.

5    Samordning med bl.a. civilf

ö

rsvaret

De sakkunnig.-i h

ä

nvisar betr

ä

ffande samordningen mellan brandf

ö

r­svar- och civilf

ö

rsvarsutbildningen till ett s

ä

rskilt yttrande av civilf

ö

rsvarsstyrelsens expert i utredningen.

Utbildningen av brandpersonal f

ö

r civilf

ö

rsvarets unds

ä

ttnings-organisation bygger enligt yttrandet i princip p

ä

 den f

ö

ruts

ä

tt­ningen att personalen redan har erforderliga kunskaper i brand-

Prop. 1982/83:23

150

tj

ä

nst. Civilf

ö

rsvarsutbildningen som 

ä

r en tv

ä

veckorskxirs upp­ges ta sikte p

å

 att ge kunskaper om unds

ä

ttningsplutonens verk­samhet, planering av insatser, ledning, taktik och teknik, samt samverkan inom och utom den egna plutonen. Enligt civilf

ö

rsvars­styrelsens expert finns det f

ö

r n

ä

rvarande inga sk

ä

l som talar f

ö

r en samordning av brandf

ö

rsvarsutbildningen med civilf

ö

rsvarsut­bildningen.

Av utredningsf

ö

rslaget framg

å

r att samlokaliseringen av civil­f

ö

rsvarsstyrelsens och statens brandn

ä

mnds centrala utbildning kan ge rationaliseringsvinster genom att civilf

ö

rsvarsstyrelsens service-, f

ö

rr

å

ds- och intematresurser p

å

Rosersberg utnyttjas i st

ö

rsta m

ö

jliga utstr

ä

ckning och att statens brandn

ä

mnd f

å

r m

ö

j­lighet att "k

ö

pa" vissa tj

ä

nster av civilf

ö

rsvarsstyrelsen. Loka­liseringen till Rosersberg medf

ö

r emellertid enligt f

ö

rslaget be­hov av omfattande investeringar i byggnader f

ö

r administration, undervisning, f

ö

rl

ä

ggning och utspisning.

Civilf

ö

rsvarsstyrelsen framh

å

ller att p

å

 sikt b

ö

r m

ö

jlighetema att integrera det f

ö

reslagna utbildningssystemet med civilf

ö

r­svarsutbildning tillvaratas i st

ö

rre omfattning. De civilf

ö

r­svarsinslag som d

å

 b

ö

r ing

å

 i utbildningen m

å

ste enligt styrel­sen ut

ö

kas vilket synes m

ö

jligt inom ramen f

ö

r en totalt sett of

ö

r

ä

ndrad utbildningstid. Enligt civilf

ö

rsvarsstyrelsens me­ning b

ö

r allts

å

 m

å

ls

ä

ttningen p

å

l

ä

ngre sikt vara att brandper­sonal sora har genorag

å

tt utbildning i fredstida r

ä

ddningstj

ä

nst i princip b

ö

r kunna placeras i unds

ä

ttningsbefattningar utan kompletterande civilf

ö

rsvarsutbildning. Vid fortsatt planering och fysisk utbyggnad av utbildningsanl

ä

ggningar f

ö

r r

ä

ddnings­tj

ä

nst anser civilf

ö

rsvarsstyrelsen att en total samordning b

ö

r koimia till st

å

nd omfattande hela samh

ä

llets behov av dylika an­l

ä

ggningar. En mer fullst

ä

ndig integration kommer enligt sty­relsens uppfattning att f

ö

rhindra att kostnadskr

ä

vande utbild­ningsanl

ä

ggningar utvecklas i olika riktningar med p

å

f

ö

ljande risker f

ö

r on

ö

diga investeringar. Sj

ö

fartsverket anser, att d

å 

nya 

ö

vningsanl

ä

ggningar planeras f

ö

r brandmansutbildningen b

ö

r beaktas att sj

ö

fartens brandskyddskommitt

é

 samt sj

ö

mans- och sj

ö

bef

ä

lsskoloma kan ha behov av att utnyttja s

å

dana ;ml.

ä

gg-

Prop. 1982/83:23

151

ningar. Luftfartsverket delar utredningens uppfattning om n

ö

dv

ä

n­digheten av en b

ä

ttre samordning av samh

ä

llets resurser f

ö

r s

ä

r­skilda kxirser vid sidan av kompetensutbildning

é

n. Verket ser po­sitivt p

å

 en 

ö

kad samverkan med statens brandn

ä

mnd inom utbild­ningsomr

å

det flygplansbrand. Statskontoret pekar p

å

 vikten av att investeringsbesluten avseende etappemia tv

å

 och tre baseras p

å

 en i s

ä

rskild ordning verkst

ä

lld unders

ö

kning eftersom de f

ö

reslagna in­vesteringarna 

ä

r s

å

 stora. H

ä

rvid b

ö

r enligt statskontorets mening resursanspr

å

ken ytterligare pr

ö

vas liksom f

ö

ruts

ä

ttningarna f

ö

r att i st

ö

rre utstr

ä

ckning 

ä

n vad som har f

ö

reslagits utnyttja brand­f

ö

rsvarets och civilf

ö

rsvarets anl

ä

ggningar f

ö

r praktiska utbild­ningsmoment. Byggnadsst>Telsen anf

ö

r att styrelsen i enlighet med ett uppdrag fr

å

n Kungl. Maj:t sedan v

å

ren 1979 bedriver en utred­ning tillsammans med byggnadsstyrelsen, civilf

ö

rsvarsstyrelsen, brandn

ä

mnden, f

ö

rsvarsmakten och luftfartsverket i syfte bl.a. att ge ett underlag f

ö

r en utbyggnadsplan f

ö

r Rosersbergs-omr

å

det. Utbyggnadsplanen torde enligt styrelsen vara klar till h

ö

sten 1980. Byggnadsstyrelsen framli

å

ller att en s

å

dan utbyggnadsplan kommer att underl

ä

tta s

å

v

ä

l en framtida planering f

ö

r brandn

ä

mndens blivande anl

ä

ggningar i Rosersberg som en bed

ö

mning i vad m

å

n en saraordning av brandf

ö

rsvarsutbildningen med civilf

ö

rsvarsutbildningen och eventuellt 

ä

ven med luftfartsverkets brandk

å

rsutbildning kan 

ä

ga rum. Generaltullstyrelsen anser att fr

å

gan om kustbevakningens behov av utbildning f

ö

r brandbek

ä

mpning till sj

ö

ss kan tillgodo­ses genom deltagande i vissa delar av den f

ö

reslagna utbildnings­verksamheten b

ö

r studeras n

ä

rmare. Ntotsvarande synpunkter kan enligt generaltullstyrelsen 

ä

ven framf

ö

ras betr

ä

ffande kustbevak­ningens behov av utbildning inom kemikalieskyddsomr

å

det. L

ä

nssty­relsen i 

Ö

sterg

ö

tlands l

ä

n anser att fr

ä

gan om en samordnad brand­f

ö

rsvars- och civilf

ö

rsvarsutbildning b

ö

r pr

ö

vas ytterligare. Bl.a. skulle enligt l

ä

nsstyrelsen en samordning av utbildningen kunna medf

ö

ra minskade kostnader totalt sett f

ö

r freds- och krigsr

ä

dd­ningstj

ä

nsten. Vidare medf

ö

r enligt l

ä

nsstyrelsens uppfattning en samordning ocks

å

 att de ol

ä

genlieter som uppst

å

r vid brandf

ö

rsvaren i samband med att personalen inkallas till civilf

ö

rsvars

ö

vningar elimineras. L

ä

nsstyrelsen i V

ä

stmanlands l

ä

n ifr

å

gas

ä

tter om inte ett b

ä

ttre samutnyttjande av tillg

ä

ngliga och tillkommande resur­ser i Rosersberg b

ö

r k-unna uppn

ä

s 

ä

n vad som har framg

å

tt av ut-

Prop. 1982/83:23

152

redningens f

ö

rslag. L

ä

nsstyrelsen i Norrbottens l

ä

n anser att m.an p

å

 sikt b

ö

r tillvarata m

ö

jlighetema av en samordning av brandf

ö

r­svarsutbildningen och utbildningen av civilf

ö

rsvarspersonal. Behovet av speciell civilf

ö

rsvarsutbildning b

ö

r enligt l

ä

nsstyrelsen kunjia inplaneras och genomf

ö

ras inom ramen f

ö

r den f

ö

reslagna tiden f

ö

r brandf

ö

rsvarsutbildningen. Enligt l

ä

nsstyrelsens uppfattning b

ö

r m

å

ls

ä

ttningen vara att brandpersonal som har genom.g

å

tt utbildning i framtida r

ä

ddningstj

ä

nst kan placeras i civilf

ö

rsvaret utan kompletterande civilf

ö

rsvarsutbildning.

6    Regional utbildning

De sakkunniga f

ö

resl

ä

r att den regionala kompetensutbildningen f

ö

rl

ä

ggs till tio utbildningsbrandk

å

rer vilka ges b

ä

sta m

ö

j­liga geografiska spridning. Antalet utbildningsbrandk

å

rer anges vara gi-undat p

å

det ber

ä

knade elevunderlaget.

I yttrandet i bet

ä

nkandet fr

ä

n civilf

ö

rsvarsstyrelsens exjiert an­f

ö

rs att det kan fimias sk

ä

l att 

ö

verv

ä

ga att utforma de regio­nala 

ö

\Tiingsanl

ä

ggningama f

ö

r brandf

ö

rsvaren s

å

att de 

ä

ven kan ar.v

ä

ndas f

ö

r civilf

ö

rsvarets unds

ä

ttnings

ö

vningar. De merkostna­der f

ö

r investering som en s

ä

dan samordning medf

ö

r uppv

ä

gs enligt e:cperten p

å

 sikt av inbesparingar av resekostnader och civilf

ö

r­svarspenning. Enligt yttrandet 

ä

r det angel

ä

get att m.

ö

jlighe-tema f

ö

r utnyttjande av 

ä

ven

ö

vriga regionala 

ö

vningsf

ä

lt f

ö

r civilf

ö

rsvars

ö

viiingar beaktas innan planerade anl

ä

ggningar kommer till utf

ö

rande.

Civilf

ö

rsvarsstyrelsen tillstyrker att viss brandf

ö

rsvarsut-b Idning skall genomf

ö

ras regionalt vid s.k. utbildningsbrand­k

å

rer. Enlig': styrelsen kan 

ö

veiv

ä

gas huiijvida ytterligare ut-bildningsverksamliet b

ö

r f

ö

rl

ä

ggas regionalt i st

ä

llet f

ö

r att sammanf

ö

ras till en central utbildningsanstalt av stort format, som i s

å

dant fall mer kan ges karakt

ä

ren av bef

ä

lsskola. Civil­f

ö

rsvarsstyrelsen anf

ö

r att regionala utbildningsk

å

rer synes komma att bli av visst v

ä

rde-vid sk

ä

rpt beredskap dvs. d

å

 civil­f

ö

rsvarsstyrclsens fasta anl

ä

ggningar f

ö

r utbildning och 

ö

xoiing kan bli otillr

ä

c!;liga i antal. Att samordna brandf

ö

rsvarsutbild­ningen .Tiod utbil-biingcii av civilforLJvarspersorial synes enligt

Prop. 1982/83:23

153

l

ä

nsstyrelsen i Stockholms l

ä

n av skilda sk

ä

l inte vara 

ä

ndam

å

ls­enligt. L

ä

nsstyrelsen anser det d

ä

remot angel

ä

get att de 

ö

vnings­anl

ä

ggningar som byggs upp vid de f

ö

reslagna utbildningsbrand­k

ä

rema och vid andra brandk

å

rer samnyttjas med de anordningar civilf

ö

rsvaret beh

ö

ver f

ö

r sina unds

ä

ttnings

ö

vningar. Enligt l

ä

ns­styrelsen 

ä

r det f

ö

rdelaktigt f

ö

r civilf

ö

rsvaret med h

ä

nsyn till de mycket korta 

ö

vningstidema att kunna bedriva 

ö

vningarna utan alltf

ö

r l

ä

nga resv

ä

gar och det 

ä

r l

ä

mligt f

ö

r brandk

å

rema om 

ö

vningarna sker inom kommunens gr

ä

nser. B

å

de brandv

ä

sendet och civilf

ö

rsvaret, har d

ä

rf

ö

r enligt l

ä

nsstyrelsens mening gemensamma intressen av lokala 

ö

vningsf

ä

lt. L

ä

nsstyrelsen i 

Ö

sterg

ö

tlands l

ä

n framh

å

ller att vid utbyggnaden av de regionala 

ö

vningsanl

ä

ggningama b

ö

r 

ä

ven civilf

ö

rsvarets behov av dylika anl

ä

ggningar beaktas. Be­tr

ä

ffande f

ö

rslaget om regional utbildning synes detta enligt l

ä

ns­styrelsen i V

ä

stmanlands l

ä

n helt 

ö

verensst

ä

mma med m

å

ls

ä

ttningen att s

ä

l

å

ngt m

ö

jligt utnyttja befintliga personal-, materiel- och anl

ä

ggningsresurser. L

ä

nsstyrelsen anser att en fr

å

ga som inte i tillr

ä

cklig grad har belysts av utredningen 

ä

r m

ö

jligheten att l

ä

gga all brandmannaklassutbildning till de regionala utbildnings-k

å

rerna. En f

ö

rdel skulle d

ä

rvid enligt l

ä

nsstyrelsens mening n

å

s genom att den centrala utbildningen i Rosersberg kunde koncentre­ras till bef

ä

lsutbildning och att anl

ä

ggningen d

ä

r h

ä

rigenom fick bli enbart en bef

ä

lsskola. L

ä

nsstyrelsen bitr

ä

der f

ö

rslaget att de regionala 

ö

vningsanl

ä

ggningama b

ö

r utformas s

ä

 att de 

ä

ven kan anv

ä

ndas f

ö

r civilf

ö

rsvarets unds

ä

ttnings

ö

vningar. L

ä

nsstyrel­sen i V

ä

sternorriands l

ä

n framh

å

ller att f

ö

r ett samutnyttjande av anl

ä

ggningar f

ö

r civilf

ö

rsvars- och brandf

ö

rsvarsutbildning talar - f

ö

rutom ekonomiska sk

ä

l - det alltmer p

å

tagliga intresset f

ö

r att s

ö

ka f

ä

 ett till det fredliga r

ä

ddningsarbetet b

ä

ttre an­knutet civilf

ö

rsvar. L

ä

nsstyrelsen i J

ä

mtlands l

ä

n anf

ö

r att de f

ö

reslagna regionala utbildningsbrandk

ä

rema torde utg

ö

ra ett verksamt hj

ä

lpmedel att fr

ä

mja en god rekrytering och fortbildning. Man b

ö

r enligt l

ä

nsstyrelsen unders

ö

ka om inte ytterligare Icurser vid sidan om de f

ö

reslagna kan f

ö

rl

ä

ggas till regionala utbild­ningsbrandk

ä

rer i st

ä

llet f

ö

r till den centrala utbildningsenhe­ten. Enligt 

Ö

stersunds kommun b

ö

r det beaktas att det kan finnas sk

ä

l att 

ö

verv

ä

ga att utforma de regionala 

ö

vningsanl

ä

ggningama f

ö

r brandf

ö

rsvaren s

å

 att de 

ä

ven kan anv

ä

ndas f

ö

r civilf

ö

rsvarets

Prop. 1982/83:23

154

unds

ä

ttnings

ö

vningar. Det b

ö

r vidare enligt kommunen unders

ö

kas om inte forsvarsnakten har behov av att f

ö

r viss utbildning nyttja f

ö

reslagna regionala anl

ä

ggningar eller lokaler.

7     Brandchefs kompetens

Enligt utredningsf

ö

rslaget skall, f

ö

rutom brandingenj

ö

rer, brand­m

ä

stare som har kompletterat sin brandm

ä

starexamen och sin s

ä

r­skilda utbildning i f

ö

rebyggande 

å

tg

ä

rder mot brand med en s

ä

r­skild f

ö

rvaltningsutbildning kunna inneha befattning som brand­chef eller vice brandchef. 

Ä

ven f

ö

r deltidsanst

ä

lld brandchef upp­st

ä

lls enligt f

ö

rslaget dessa krav p

ä

 kompetens.

L

ä

nsstyrelsen i 

Ö

sterg

ö

tlands l

ä

n anser att brandchefstj

ä

nsten b

ö

r vara en heltidssyssla. Vidare ansluter sig l

ä

nsstyrelsen till utredningsf

ö

rslaget om heltidsanst

ä

lld branddief gemensam f

ö

r tv

å 

eller flera komir.uner men anser att p

å

 sikt b

ö

r varje kommun ha egen heltidsanst

ä

lld brandchef. Ydre kommun f

ö

resl

ä

r att deltids­anst

ä

llda brandchefer och vice brandchefer i kommuner upp till ett visst inv

å

nareantal som har flera 

å

r i sin tj

ä

nst, 

ä

r v

ä

l in­arbetade i sina resp. kommuner och ofta 

ä

r ganska l

å

ngt uppkomna i 

å

ren b

ö

r kunna f

å

 beh

å

lla sin beh

ö

righet tills naturlig avg

å

ng sker och d

å

ers

ä

ttas med bef

ä

l sora har kompetens enligt utred­ningsf

ö

rslaget. En p

å

byggnadskurs i r

ä

ddningstj

ä

nst och f

ö

rebyg­gande brandf

ö

rsvar skulle enligt kommunens mening kunna genom­f

ö

ras. D

å

 det g

ä

ller det administrativa arbetet anser kommunen att de b

ö

r vara tillr

ä

ckligt v

ä

l f

ö

rtrogna med detta. I fr

ä

ga om kompetenskrav p

å

 brandchef delar l;insstyrelsen i[REDACTED_EFTERNAMN]

ö

hus l

ä

n helt utredningens uppfattning om samh

ä

llsutvecklingens inverkan p

å

brandf

ö

rsvaret. De framf

ö

rda synpunkterna g

ö

r det dock enligt l

ä

nsstyrelsens mening mycket tveksamt ora man i framtiden fr

ä

n tillsynsmyndighetens sida kan acceptera deltidsanst

ä

llda brand-cliefer. L

ä

nsstyrelsen undantar h

ä

rvid det fall att vederb

ö

rande samtidigt 

ä

r anst

ä

lld p

å

 heltid i annan kommun och att kommu­nerna avtalat om gemensam brandchef. Utredningsf

ö

rslaget betr

ä

f­fande vice brandchef bitr

ä

ds av l

ä

nsstyrelsen. Karlstads kommun-anscr att det 

ä

r en utveckling i r

ä

tt riktning att deltidsan­st

ä

llda brandcliefer f

ö

rsvinner och ers

ä

tts med heltidsanst

ä

llda. Enligt koivjpunen inneb

ä

r f

ö

r

ä

ndringen 

ö

kade l

ö

nekostnader f

ö

r

Prop. 1982/83:23

155

mindre kommuner som nu har deltidsanst

ä

llda brandchefer men att man i geng

ä

ld f

å

r en kvalificerad kraft f

ö

r brandf

ö

rsvarets f

ö

r­valtning. Brandchefens utbildning har enligt kommunen med i dag g

ä

llande avtal dock bekostats av annan (st

ö

rre) kommun. Arj

ä

ngs kommun p

å

pekar att f

ö

rh

å

llandet att den deltidsanst

ä

llda brand­chefen f

å

r l

ä

mna plats f

ö

r heltidsanst

ä

lld medf

ö

r en 

ö

kad kost­nad men ger naturligtvis kommunen tillg

ä

ng till en mera kvali- . ficerad kraft f

ö

r brandf

ö

rsvarets f

ö

rvaltning. L

ä

nsstyrelsen i J

ä

mtlands l

ä

n anser att samh

ä

llet b

ö

r underl

ä

tta f

ö

r deltidsan­st

ä

lld brandpersonal att skaffa sig utbildning till brandchef och vice brandchef samt f

ö

r deltidsanst

ä

llda bef

ä

l att f

ö

rkovra sig till heltidsbefattningar. Enligt Are kommun har den genom-, f

ö

rda komraunsammanl

ä

ggningen 

ö

kat uppgiftema f

ö

r brandchefema vilket har gjort det allt sv

å

rare f

ö

r den deltidsanst

ä

llda brand­chefen att klara uppgiftema. Detta har enligt kommunen medf

ö

rt att brandchefema i allt st

ö

rre utstr

ä

ckning blir heltidsanst

ä

llda. Med h

ä

nsyn till den successiva 

ö

verg

ä

ng till heltidsanst

ä

llda brandchefer som har skett i praktiken anser kommunen att utred­ningens f

ö

rslag b

ö

r godtas. Are kommun framh

å

ller att heltids­anst

ä

llda brandchefer f

ö

r mindre kommuner kommer att rekryteras bland brandm

ä

stare som har skaffat sig erforderlig till

ä

ggsut­bildning. Detta g

ö

r det enligt kommunen inte m

ö

jligt att rekry­tera brandchef inom det egna brandf

ö

rsvaret med endast deltids­anst

ä

lld personal. Kommunen anser att det b

ö

r vara m

ö

jligt

ä

ven f

ö

r deltidsanst

ä

lld brandman att skaffa sig s

ä

dana kunskaper att han kan s

ö

ka brandchefsbefattning i egen mindre kommun. Kommunen framh

å

ller att den deltidsanst

ä

llde brandmannen mycket v

ä

l kan ha s

å

dan teoretisk utbildning och praktisk erfarenhet fr

å

n bl.a. arbetsledande funktion i sin huvudanst

ä

llning samt dessutom vara v

ä

l orienterad i den egna kommunen med inf

ö

rskaffade goda rela­tioner till kommuninv

å

narna att en kompletterande utbildning vid utbildningsenheten skulle g

ö

ra honom v

ä

l skickad att uppr

ä

tth

å

lla tj

ä

nsten som brandchef i en mindre kommun. Vidare b

ö

r enligt Are kommun de brandchefer och vice brandchefer som f

ö

r n

ä

rvarande har brandbef

ä

lskurser A och B och fungerar i sina tj

ä

nster ges m

ö

j­ligheter till koflipletterande utbildningsformer s

ä

 att de kan upp­r

ä

tth

å

lla tj

ä

nstema p

å

 heltid i forts

ä

ttningen.

Prop. 1982/83:23

156

8    Inl

å

ning av l

ä

rare

I bet

ä

nkandet framh

å

lls att statens brandn

ä

mnd har haft stora sv

å

righeter att rekiytera fast anst

ä

llda l

ä

rare. De sakkunniga ser att en st

ö

rre v

ä

xelverkan mellan det kommunala brandf

ö

rsvaret och statens brandn

ä

mnds utbildningsenJiet 

ä

r till f

ö

rdel f

ö

r b

å

da

parter. Enligt de s.jkkunniga ankommer det inte p

å

 dem att t.'i st

ä

ll­ning till formen f

ö

r inl

å

ning av aktuell personal utan denna m

å

ste bli f

ö

rem

å

l f

ö

r f

ö

rhandlingar mellan staten, Svenska kommunf

ö

rbun­det och personalorcHnisationerna.

Statens brandn

ä

rmd anser att inl

å

ning av instrukt

ö

rer fr

ä

n f

ä

ltet 

ä

r ett av utredningens f

ö

rslag som b

ö

r utvecklas ytterligare. Sys­temet b

ö

r enligt brandn

ä

mnden vara 

ö

msesidigt dvs. medlemmar av den befintliga fasta l

ä

rarkadern b

ö

r ges m

ö

jlighet att delta i n

å

-,gon foiTTi av utbytestj

ä

nstg

ö

ring f

ö

r att h

å

lla

ö

nskv

ä

rd kontakt med utvecklingen p

å

f

ä

ltet. G

ä

vle kommun framh

å

ller att den av de sak­kunniga framf

ö

rda tanken att i likhet med engelsk f

ö

rebild f

ö

r en viss tid genom exempelvis f

ö

rordnande rekrytera l

ä

rare fr

å

n olika brandf

ö

rsvar torde kunna ge m

ä

nga f

ö

rdelar f

ö

r utbildning. 

Ä

ven[REDACTED_EFTERNAMN]

ö

 komrriun tillstyrker f

ö

rslaget i denna del. V

ä

ster

å

s kommun anser att principen med inl

å

ning av l

ä

rare 

ä

r mycket positiv f

ö

r undervisningen men att de praktiska konsekvensema f

ö

r kommunen m

å

ste studeras n

ä

nnare. L

ä

nsstyrelsen i G

ä

vleborgs l

ä

n anf

ö

r att rekiytering av utbildningspersonal genom inl

å

ning torde ge utbild­ningen m

å

nga f

ö

rdelar. En s

å

dan rekryteringsform leder till st

ö

rre verklighetsanknytning och 

ö

kad flexibilitet men l

ä

nsstyrelsen finner det dock tvivelaktigt om en l

ö

sning av rekr)'teringsproble-men erh

å

lles genom en s

å

dan inl

å

ningsform. Enligt l

ä

nsstyrelsen torde problemen fr

ä

mst utg

ö

ras av den enskilde brandmarjiens m

ö

j­ligheter att p

å

 annan ort och under en begr

ä

nsad tid uppr

ä

tth

å

lla en tillf

ä

llig befattning. Svenska brandbef

ä

lets riksf

ö

rbund har synpunkter att inl

å

nade l

ä

rare b

ö

r ha n

å

gon form av pedagogisk utbildning f

ö

r att kunna f

ö

ra ut sina kunskaper p

ä

 ett r

ä

tt s

ä

tt. Svenska kommunalarbetaref

ö

rbundet framh

å

ller att de sv

å

righeter som hittills har f

ö

relegat n

ä

r det har g

ä

llt att rekrytera l

ä

rare talar f

ö

r att kraftfulla 

å

tg

ä

rder m

ä

ste vidtas f

ö

r att f

ö

rebygga en akut bristsituation n

ä

r den nya utbildningsorganisationen

Prop. 1982/83:23

157

b

ö

rjar verka i full skala. F

ö

rbundet vill mot denna bakgrund ge f

ö

rslaget om inl

å

nade l

ä

rare sitt fulla st

ö

d. Dessa l

ä

rare och instrukt

ö

rer skulle enligt f

ö

rbundet genomg

å

ende ha aktuell yr­keserfarenhet att tillf

ö

ra undervisningen vilket blir s

ä

rskilt an­gel

ä

get i och med att de praktiska inslagen 

ö

kar v

ä

sentligt. 

Ä

ven om l

ä

rama och instrukt

ö

rerna sannolikt kommer att rekryteras bland yrkesverksamma utbildningsledare ute p

å

k

å

rerna och d

ä

rmed ha erfarenhet av kunskapsf

ö

rmedling, menar kommunalarbetaref

ö

rbun­det att de b

ö

r ha m

ö

jlighet att genomg

å

 n

ä

gon form av bl.a. peda­gogisk utbildning f

ö

r att deras erfarenheter skall kunna nyttjas fullt ut. Kommunalarbetaref

ö

rbundet anser att l

ä

rarfr

ä

gan 

ä

r av central betydelse f

ö

r ett framg

å

ngsrikt genomf

ö

rande av en ny brandf

ö

rsvarsutbildning och vill d

ä

rf

ö

r s

ä

rskilt betona det ange­l

ä

gna i att de stora resurser som l

ä

ggs ned i byggnader och ut­bildningsorganisation inte blir undemtnyttjade beroende p

ä

att rekryteringen av yrkeserfaren l

ä

rarpersonal eftersatts. Tj

ä

nste­m

ä

nnens centralorganisation anser att utredningens f

ö

rslag om in­l

å

ning av l

ä

rare fr

å

n de kommunala brandf

ö

rsvaren har vissa f

ö

r­delar, bl.a. att l

ä

rama kan f

ö

rmedla erfarenheter av praktiskt arbete vid brandf

ö

rsvar. Centralorganisationen menar dock att skall den f

ö

reslagna utbildningen fungera m

ä

ste det finnas l

ä

rare som b

å

de kan f

ö

rmedla praktiska och teoretiska kiinskaper och att man i utredningen inte tillr

ä

ckligt belyst de problem sora finns med inl

å

ning av l

ä

rare, vikariefr

å

gan, byte av bostadsmilj

ö

 osv. Sveriges skorstensfejarem

ä

stares riksf

ö

rbund anser att m

ö

jlig­heten till anst

ä

llande av inl

å

nad personal b

ö

r unders

ö

kas 

ä

ven f

ö

r skorstensfejarpersonal.

9    Organisationen av utbildnings fr

å

goma i statens brandn

ä

mnd

I bet

ä

nkandet f

ö

resl

å

s att den nuvarande utbildningsenheten i statens brandn

ä

mnd ers

ä

tts av en utbildningsavdelning i n

ä

mnden som best

å

r av en utbildningsbyr

å

, brandskolan och utbildnings-brandk

å

ren. Personalen vid utbildningsbyr

å

n och brandskolan f

ö­

resl

å

s utg

ö

ra 13 handl

ä

ggare, 19 bitr

ä

den och 41 

å

rsbefattningar som l

ä

rare/instrukt

ö

rer. Enligt de sakkunniga g

ö

r de nuvarande otillr

ä

ckliga resursema det sv

å

rt att tillfredsst

ä

llande l

ö

sa uppgiften enligt n

ä

mndens instruktion att genom annan utbild-

Prop. 1982/83:23

158

ningsverksamhet och f

ö

rs

ö

ks- och utvecklingsarbete fr

ä

mja s

å

dan r

ä

ddningstj

ä

nst som ankommer p

å

 koirimunema. F

ö

rslaget inneb

ä

r en v

ä

sentligt 

ö

kad utbildningsvolym.

Statskontoret anser att utbildningsfr

å

gorna inom statens brand­n

ä

mnd forts

ä

ttningsvis borde kunna organiseras i en utbildnings-enliet med tv

å

 underenJieter. Enligt statskontorets mening skulle till den ena av dessa enheter l

ä

mpligen f

ö

ras fr

å

gor avseende planering, utbildningsadministration, l

ä

romedel, pedagogiska fr

å­

gor m.ra. cch den andra enlieten utg

ö

ras av brandskolan. Hit kan enligt statskontoret ocks

å

 fr

å

gor avseende de f

ö

reslagna utbild­ningsbrandk

ä

rema f

ö

rl

ä

ggas. L

ä

nsstyrelsen i J

ä

mtlands l

ä

n framh

å

ller att det 

ä

r av stor vikt att statens brandn

ä

mnd f

å

r tillr

ä

ckliga administrativa resurser f

ö

r att den f

ö

r kommunerna relativt kostbara utbildningen skall ge s

å

 bra resultat som m

ö

j­ligt. Svenska kommunf

ö

rbundet anser att statens brandskola kan inrikta sina utbildningsinsatser p

å

 det utbildningsbehov som finns kvar p

å

 skolan om f

ö

rbundets f

ö

rslag i 

ö

vrigt f

ö

ljs samt i st

ö

rre utstr

ä

ckning 

ä

gna sig 

å

t f

ö

rs

ö

ks- och utvecklingsarbete, l

ä

romedelsutveckling m.m. Svenska kommunalarbetaref

ö

rbundet an­f

ö

r att det torde vara en allm

ä

n uppfattning att de nuvarande administrativa resurserna p

ä

 brandskolan

ä

r otillr

ä

ckliga. F

ö

r­bundet vill d

ä

rf

ö

r understiyka vikten av att utredningsf

ö

rsla­get f

ö

ljs n

ä

r det g

ä

ller de administrativa funktionerna. N

ä

got sora f

ö

rbundet efterlyser i organisationsf

ö

rslaget 

ä

r de elev­sociala fr

å

goma. Vidare vill f

ö

rbundet framli

å

lla behovet av tillr

ä

ckliga resurser f

ö

r bl.a. egen l

ä

romedelsframst

ä

llning som 

ä

ven b

ö

r ha m

ö

jlighet att f

ö

lja och tillgodog

ö

ra sig in­ternationell forskning och utbildning p

ä

 omr

å

det. Vad brand­forskning i 

ö

vrigt betr

ä

ffar menar f

ö

rbundet att det naturliga samband som f

ö

religger mellan forskning och utbildning 

ä

ven b

ö

r komma till uttryck p

ä

 detta omr

å

de. Den utveckling av in­hemsk brandforskning som har p

å

b

ö

rjats b

ö

r enligt kommunal­arbetaref

ö

rbundets mening efter hand f

ä

 en anknytning till skolan. Enligt f

ö

rbundet b

ö

r inte minst n

ä

r det g

ä

ller ut­vecklingen av m.aterial och utrustning, den h

ö

ga nyttjandcgrad som f

ö

ljer av anv

ä

ndning i utbildningssammanhang ha mycket att tillf

ö

ra forskningen. F

ö

rbundet ansluter sig ocks

ä

 till

Prop. 1982/83:23

159

f

ö

rslaget att samla andra utbildningar 

ä

n kompetensutbildning under brandn

ä

mndens utbildningsavdelning samt betonar att brand­skolan b

ö

r erh

å

lla de administrativa resurser som kr

ä

vs f

ö

r att utveckla fortbildningsinsatser f

ö

r de olika kategorierna brand­personal.

Sveriges skorstensfejarem

ä

stares riksf

ö

rbund finner det angel

ä­

get att uppgifter f

ö

r brandn

ä

mnden och dess utbildningsenhet att bedriva visst f

ö

rs

ö

ks- och utvecklingsarbete bibeh

å

lls men vill understryka att denna verksamhet m

ä

ste ges b

ä

ttre utrymme i verk-sam.heten 

ä

n hittills och erforderliga resurser. Enligt f

ö

rbundet kan detta arbete vid brandn

ä

mnden koncentreras till s

å

dana fr

å­

gor som inte kommer att behandlas av den egentliga brandforsk­ningsverksamhet som styrelsen f

ö

r svensk brandforskning skall bedriva. Exempelvis kan enligt f

ö

rbundets mening arbetet omfatta utveckling av arbetsmetoder och teknisk utrustning f

ö

r arbets­uppgifterna inom. s

å

v

ä

l brand- som sotningsv

ä

sendet, vilka upp­gifter h

ö

r n

ä

ra samman med undervisningen.

10   Kommunernas kostnader

De sakkunniga f

ö

ruts

ä

tter att n

å

gra f

ö

r

ä

ndringar vad av­ser kostnadsf

ö

rdelningen mellan staten och kommunerna i f

ö

rh

ä

l­lande till vad som f

ö

r n

ä

rvarande g

ä

ller inte skall ske. Staten avses svara f

ö

r kostnadema f

ö

r kompetensutbildning och vissa s

ä

rskilda kurser. F

ö

rslaget inneb

ä

r 

ö

kade kostnader f

ö

r kommu­nema fr

ä

mst genom att 

ä

ven landets deltidsanst

ä

llda brandm

ä

n omfattas av en obligatorisk kompetensutbildning. Utbildnings­kostnaderna f

ö

r den heltidsanst

ä

llda personalen 

ö

kar p

ä

 grund av den 

ö

kade kompetensutbildningen. H

ä

r torde enligt bet

ä

nkandet dock finnas vissa kostnadsbesparande effekter f

ö

r kommunema ge- -nom att den lokala utbildningen kan minska. De sakkunniga har med utg

å

ngspunkt fr

ä

n en enk

ä

tunders

ö

kning i 

Ö

sterg

ö

tlands l

ä

n be­r

ä

knat att kommunernas kostnader f

ö

r utbildning av personal 

ö

kat med 1,6 - 1,7 

%  

av brandf

ö

rsvarets totala personalkostna­der. Till denna kostnad kommer enligt de sakkunniga den eventu- . ella kostnaden f

ö

r personliga l

ö

netill

ä

gg vilken efter tio 

å

r kan ber

ä

kjias till 0,1 

%  

och efter 25 

å

r 0,3 I av nuvarande per­sonalkostnader.

Prop. 1982/83:23

160

L

ä

nsstyrelsen i Stockholms l

ä

n anser att eftersom kommunema kommer att st

å

 som arbetsgivare under hela utbildningstiden kommer ett ge-noraf

ö

i-ande av utbildningen enligt utredningens f

ö

rslag att inneb

ä

ra avsev

ä

rt

ö

kade kostnader f

ö

r kommunerna. Beredskap f

ö

r en brand-mannainsats inom Stockholms brandf

ö

rsvar kostar enligt l

ä

nsstyrelsen 

å

rligen mer 

ä

n 400 000 kr. Det kan d

ä

rf

ö

r enligt l

ä

nsstyrelsens mening ifr

å

gas

ä

ttas om inte utredningen inriktat utbildningen p

å 

en alltf

ö

r h

ö

g ambitionsniv

å

 och att det blir n

ö

dv

ä

ndigt att g

ö

ra vissa neddragningar p

å

 utbildningstiderna. Uppsala kommun anser att merkostnaden f

ö

r kommunema f

ä

r anses vara sk

ä

lig med h

ä

nsyn till den kvalitets

ö

kning och flexibilitet som tillf

ö

rs brandf

ö

r-svarsutbildningen. Kalmar koramun framh

å

ller att kan man genom ett effektivt brandf

ö

rsvar begr

ä

nsa eller 

ä

nnu b

ä

ttre f

ö

rebygga br

ä

nder

ä

r det v

ä

l anv

ä

nda pengar. Det kostar enligt kommunens mening alltid pengar att f

ö

rs

ä

kra sig mot olycksh

ä

ndelser av olika slag. M

ö

rbyl

å

nga kommun anser att st

ö

rre vikt b

ö

r f

ä

stas vid kostnadsaspekterna. Den kostnadsj

ä

mf

ö

relse mellan nuvarande och f

ö

reslagen utbildning sora redovisas i bet

ä

nkandet 

ä

ger en­ligt kommunen inte relevans vad avser M

ö

rbyl

å

nga kommuns brand­f

ö

rsvarsorganisation. Munkedals kommun st

ä

ller sig skeptisk till den ber

ä

knade kostnads

ö

kningen f

ö

r kommunerna framf

ö

r allt i kommuner med deltidsanst

ä

lld personal d

ä

r oms

ä

ttningen p

å

 per­sonalstyrkan 

ä

r ganska stor. Karlstads kommun framh

å

ller att kommuner i detta sammanhang r

ä

knas till de st

ö

rre kommunema d

ä

r utbildningskostnaderna, inte kommer att 

ö

ka och att man f

å

r ta h

ä

nsyn till de ekonomiskt positiva effekter som blir f

ö

ljden av att till Karlstad lokaliseras en utbildningsbrandk

ä

r. Arj

ä

ngs kommun anser den i bet

ä

nkandet angivna 

ö

kningen av utbildnings­kostnaden vara f

ö

r l

å

g f

ö

r kommunen. L

ä

nsstyrelsen i V

ä

stm.anlands l

ä

n finner det angel

ä

get p

å

peka att de i bet

ä

nkandet angivna kost­nadema m

å

ste h

å

llas under observation s

å

 att inte vissa kommu­ner drabbas av kostnads

ö

kningar av en helt annan storleksordning 

ä

n den angivna. L

ä

nsstyrelsen till

ä

gger att det b

ö

r i detta sam-manliang beaktas att den tekniska utveckling som skett inom r

ä

dd­ningstj

ä

nsten st

ä

ndigt medf

ö

r 

ö

kade materiel- och utrustnings­kostnader f

ö

r kommunema. Kungs

ö

rs kommun anser att kostnads

ö

k­ningarna f

ö

r kommunen kan med h

ä

nsiti till en b

ä

ttre utbildning betraktas som marginella. Are kommun anser den av utredningen

Prop. 1982/83:23

161

angivna kostnads

ö

kningen f

ö

r kommunema vara acceptabel en

ä

r kom­munerna i utbyte f

ä

r ett v

ä

l utbildat brandf

ö

rsvar. J

ä

mtlands l

ä

nsavdelning av Svenska kommunf

ö

rbundet framh

å

ller att mot bak­grund av kommunernas alltmer 

ö

kade kostnader f

ö

r brandf

ö

rsvaret b

ö

r den f

ö

reslagna

ö

kade utbildningen ske i etapper under relativt l

ä

ng tid. Arjeplogs kommun anser det orealistiskt ur kostnads­synpunkt att f

ö

rordna helt

ä

ckande utbildning f

ö

r b

ä

de storstads-och glesbygdsbrandk

å

rer. Under alla f

ö

rh

å

llanden framst

å

r det som klart f

ö

r kommunen att de regionalekonom.iska olikheter som' finns m

å

ste utj

ä

mnas med helt

ä

ckande bidrag f

ö

r resor, trakta­menten m.m. fr

ä

n staten. 

Ö

sterg

ö

tlands l

ä

nsavdelning av Svenska kommunf

ö

rbundet ifr

å

gas

ä

tter om den f

ö

reslagna kostnads

ö

kningen 

ö

verensst

ä

mmer med 

ö

verenskommelsen mellan staten och kommunf

ö

r­bundet att staten inte skall f

ö

resl

å

ä

ndringar som v

å

llar kom­munala kostnads

ö

kningar. Enligt l

ä

nsavdelningens uppfattning b

ö

r staten bestrida en st

ö

rre del av kostnads

ö

kningen 

ä

n vad ut­redningen f

ö

resl

ä

r.

11   Utbildningens inneh

å

ll

Utredningsf

ö

rslaget inneh

å

ller detaljerade f

ö

rslag till tinqalaner f

ö

r de f

ö

reslagna utbildningsv

ä

gama. Dessa timplaner skall enligt de sakkunniga ses som ramar f

ö

r m

å

linriktnigen. Remissinstansema har i stort godtagit f

ö

rslaget i denna del.

Socialstyrelsen anf

ö

r att den p

ä

 regeringens uppdrag utrett fr

å

gan om ambulanspersonalutbildningens inneh

å

ll och omfattning. Ifr

å

ga­varande utredning b

ö

r beaktas anser styrelsen. Svenska Kommunal­arbetaref

ö

rbundet ber

ö

r fr

å

gan om utbildning i akutsjukv

å

rd och anser att brandm

ä

nnens utbildning i detta 

ä

mne b

ö

r f

ö

reg

ä

s av viss praktik inom sjukv

å

rden. Televerket bed

ö

mer det angel

ä

get att brandf

ö

rsvarsutbildningen ocks

ä

 inriktas p

ä

kunskap om teleteknisk materiel, dess installation och funktion. Generaltullstyrelsen f

ö

rklarar sig utg

ä

 fr

ä

n att utbildning kommer att ges i olje- och keraikaliebek

ä

rapning i och p

ä

vatten. Generaltullstyrelsen anser ocks

ä

att lagstiftningen om vattenf

ö

rorening fr

å

n fartyg b

ö

r be­handlas i r

ä

ddningstj

ä

nstutbildningen. Vidare anser generaltull­styrelsen liksom Sj

ö

fartsverket att utbildning b

ö

r ges i fr

å

ga om

11 

Riksdagen 1982/83. 1 saml. Nr 23

Prop. 1982/83:23

162

brand- och kemikaliebek

ä

mpning ombord i fartyg. Luftfartsverket anser det 

ö

nskv

ä

rt att s

ä

v

ä

l brandmanna- som brandf

ö

rmansklassen omfattas av r

ä

ddningstj

ä

nstutbildning vid en flygplats. Statens brandn

ä

mnd anser att 

ä

mnena brandsl

ä

ckningsl

ä

ra och husbyggnads­teknik b

ö

r utvidgas vad g

ä

ller brandm

ä

starutbildningen. Tj

ä

nste­m

ä

nnens Centralorganisation anser att arbetsledarutbildningen b

ö

r ut

ö

kas. I f

ö

rvaltningsutbildningen b

ö

r enligt organisationens mening 

ä

mnet utredningsteknik ing

å

.

Svenska Brandbef

ä

lets Riksf

ö

rbund ifr

å

gas

ä

tter om inte handledd praktisk bef

ä

lsutbildning b

ö

r ing

å

 i brandingenj

ö

rsutbildningen.

Prop. 1982/83:23

163

Bilaga 2

Förteckning över remissinstanser och sammanställning av remissyttranden över departementspromemorian (Ds Kn 1981:24) Utbildning i räddningstjänst m. m.

1 Remissinstanser och inkomna yttranden

Efter remiss har yttranden över departementspromemorian avgetts av rikspolisstyrelsen (RPS), civilförsvarsstyrelsen (CFS), socialstyrelsen, sjö­fartsverket (SjöV), luftfartsverket (Lfv), statskontoret, riksrevisionsverket (RRV), statens strålskyddsinstitut (SSI), universitets- och högskoleämbetet (UHÄ), skolöverstyrelsen (SÖ), general tullstyrelsen, arbetarskyddsstyrel­sen, statens brandnämnd, länsstyrelserna i Stockholms, Uppsala, Söder­manlands, Kalmar, Malmöhus, Göteborgs- och Bohus, 'Västmanlands och Västernorrlands län, Uppsala, Jönköpings, Malmöhus, Göteborgs och Bohus, Kopparbergs och Norrbottens läns landsting, Stockholms, Uppsala, Älvkarleby, Nyköpings, Boxholms, Linköpings, Norrköpings, Ydre, Jönkö­pings, Växjö, Kalmar, Gotlands, Karlskrona, Kristianstads, Helsingborgs, Malmö, Sjöbo, Halmstads, Göteborgs, Munkedals, Mariestads, Karlstads, Arjängs, Örebro, Västerås, Falu, Gävle, Ovanåkers, Härnösands, Sunds­valls, Ange, Östersunds, Åre, Umeå, Arjeplogs och Luleå kommuner, Svenska kommunförbundet, Landstingsförbundet, Tjänstemännens central­organisation (TCO), Centralorganisationen SACO/SR, Landsorganisatio­nen i Sverige (LO), Brandmännens riksförbund, Svenska brandbefälets riksförbund, Sveriges skorstensfejares riksförbund, Svenska brandförsvars­föreningen, styrelsen för svensk brandforskning, Sveriges civilförsvarsför­bund samt Försäkringsbranschens Service AB.

Mörbylånga kommun har förklarat att de avstår från att yttra sig.

Överbefälhavaren, statens planverk och Vänersborgs kommun har meddelat att de inte har några erinringar mot förslaget.

Universitets- och högskoleämbetet har till sitt remissvar fogat yttranden från Lunds universitet. Tekniska högskolorna i[REDACTED_EFTERNAMN] och Stockholm, Chalmers tekniska högskola, högskolan i Sundsvall/Härnösand samt högsko­lan i Örebro. Länsstyrelsen i Uppsala län har bifogat yttranden från Enköpings och Östhammars kommuner. Länsstyrelsen i Södermanlands län har bifogat yttranden från Södermanlands läns landsting, länsskolnämnden och kommunförbundets länsavdelning, länsstyrelsen i Kalmar län har bifogat yttranden från Västervik och Vimmerby kommuner, från kommunförbun­dets länsavdelning och från länsskolnämnden samt länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län från Tanums kommun. Vidare har Malmöhus läns landsting bifogat yttranden från Lunds sjukvårdsdistrikt och Landskrona kommun. Stockholms kommun har bifogat en PM från kommunförbundets länsavdel­ning i Stockholms län. Försäkringsbranschens Service AB, FSAB, har

Prop. 1982/83:23

164

bifogat yttrande från Svenska Försäkringsbolags Riksförbund och Folksam. Till remissvaret från Stockholms kommun har fogats ett särskilt uttalande. Till remissvaren från Svenska kommunförbundet och från Styrelsen för svensk brandforskning har fogats särskilda reservationer.

Utan föregående remiss har yttranden avgivits av brandchefen i Värnamo kommun och tekn. lic. Vilhelm Sjölin.

2 Reformen som helhet

Flertalet av remissinstanserna framhåller behovet av en moderniserad räddningstjänstutbildning och anser att arbetsgruppens förslag är ett steg i riktning att förverkliga detta behov. Från flera håll uttalas tillfredsställelse med att räddningstjänstutbildningen genom förslaget kan samordnas med annan befintlig utbildning i gymnasiet och vid högskolan. Från något håll anförs att förslaget till utbildning bäddar för ett bredare rekryteringsunderlag och ger ungdomarna goda möjligheter att via sidospår nå fram till en anställning inom brandförsvaret. Från andra håll påpekas att arbetsgruppen har lyckats lägga fram ett förslag som väsentligt ökar baskunskaperna inom allmän räddningstjänst och sotning till samma kostnad som nuvarande utbildning.

Civilförsvarsstyrelsen konstaterar generellt att de synpunkter, som styrel­sen framförde i sitt yttrande över betänkandet av sakkunniga för översyn av brandförsvarsutbildningen m. m. (Ds Kn 1979:5) beaktats och tillvaratagits i det överarbetade förslaget. Detta gäller framförallt styrelsens uppfattning att en ökad integration mellan räddningstjänstutbildning för freds- och krigsän­damål borde eftersträvas, icke enbart ur rent samhällsekonomisk synvinkel utan även för att brandförsvars- och civilförsvarsutbildning borde kunna göra ömsesidiga effektivitetsvinster med ett gemensamt resursutnyttjande. Detta sammanhänger med att kraven på räddningstjänsten under fredstida nödläge resp. krig i icke oväsentlig utsträckning är identiska, något som enligt styrelsens mening följdriktigt borde påverka bl. a. utbildningsverksamheten. Arbetsgruppens förslag till en ökad samordning inom den allmänna räddningstjänstens område överensstämmer alltså väl med de intentioner, som styrelsen tidigare givit uttryck för. Samordningen torde innebära en bättre hushållning av samhällets resurser inom räddningstjänstutbildningens område, vilket på sikt och med i stort sett oförändrade kostnadsramar rimligen borde gagna handlingsberedskapen hos berörd personal, oberoende av om denna är placerad inom brandförsvaret, civilförsvaret eller - som kommer att ske i allt mer ökad omfattning - inom båda sektorerna.

Styrelsen anför vidare att som följd av en total integration av utbildningen inom räddningstjänstens område torde brandförsvarsutbildningen kunna förnyas till att bli mer praktiskt orienterad mot räddningstjänstens specifika krav och miljöer, en reform som visat sig gynnsam redan i den begränsade samordning som sker i nuläget genom att Statens Brandnämnd kan utnyttja

Prop. 1982/83:23

165

civilförsvarsstyrelsens anläggning i Rosersberg. Att t. ex. blivande utryck­ningsledare bör få betydande inslag av praktiska moment i sin utbildning ställer sig för civilförsvarsstyrelsen helt naturligt. Traditionellt har civilför­svarets utbildning i undsättning givits en i hög grad praktisk inriktning och även om brandförsvaret har behov av andra utbildningsanordningar för praktisk utbildning av yrkesbefäl, bedömer styrelsen att behoven i icke obetydlig utsträckning bör vara identiska. Ett utökat samarbete i bl. a. dessa frågor bör, enligt civilförsvarsstyrelsens mening, komma till stånd redan innan de berörda myndigheterna ev. bildar ett gemensamt statligt ämbets­verk och därigenom även gagna räddningstjänsten i krig, dvs. vitala delar av civilförsvarets verksamhet.

Ytterligare en samordningseffekt av klar fördel för civilförsvarets bered­skap är att utbildningen decentraliseras på det långt gående sätt som arbetsgruppen föreslagit. I CK-gruppens rapport 

II 

(Ds Fö 1981:10) bedömdes att decentraliserad utbildning och övning är av största betydelse under civilförsvarsberedskap, enär detta i stort sett är den enda formen av utbildning och övning som går att genomföra under sådana omständigheter. Civilförsvarsstyrelsen betraktar m. a. o. det föreslagna decentraliserade utbildningssystemet som en tillgång för räddningstjänsten i krig. Ännu ett sätt, på vilket det framlagda förslaget med ett system av mer renodlade kurser för brandförsvarets personalkategorier kan komma att gagna räddningstjänsten i krig, är de möjligheter som borde föreligga att helt integrera civilförsvarsfrågor i den kommande utformningen av läroplaner. Därigenom bör krigsplacering inom civilförsvarets undsättningsenheter kunna ske med bibehållet kort tidsuttag för grundutbildning, varefter yrkesbrandpersonalen deltar i civilförsvarets reguljära övningsverksamhet. Denna övningsverksamhet bedöms kunna ge ömsesidiga vinster, dels genom att yrkesbrandpersonalen får nödvändig erfarenhet att leda större räddnings­insatser, dels genom att civilförsvaret tillförs professionell kapacitet till gagn för undsättningsenheterna. Vid utarbetande av läroplaner bör alltså samver­kan ske även med civilförsvarsstyrelsen för att utrymme skall kunna beredas för civilförsvar, vilket i sin tur medför att brandpersonalens utbildning för krigsplacering inom civilförsvaret kan genomföras med endast kortare tidsuttag.

Socialstyrelsen ställer sig principiellt positiv till en samordning av utbildningen för räddningstjänst med övrig utbildning inom det allmänna skol- och högskoleväsendet samt bl. a. med civilförsvarets utbildning. Styrelsen anser vidare att det är värdefullt att brandmän får en utbildning som gör dem rustade att kunna ta hand om skadade personer på olycksplatser.

Sjöfartsverket anför att brandpersonal inom kommuner med hamnar bör ha viss kunskap om brandbekämpning på fartyg och de problem som är förbundna därmed.

Sjöfartsverket har vissa tillsyns- och samordnande uppgifter beträffande

Prop. 1982/83:23

166

sjöräddningen i landet. Olika former av sjöräddning bedrives av tullens kustbevakning, marinen, flygvapnet, brandförsvaret, polisen, privata orga­nisationer, televerket och sjöfartsverket. Gemensamma operativa övningar har genomförts och kommer även framdeles att genomföras. Vidare driver sjöfartsverket en sjöräddningsskola på Arkö som vapenfri värnplikt. Denna skolas erfarenheter och kapacitet kan även komma till användning för andra kategorier.

Enligt den nu tagna prop. 1981/82:94 om transport av farligt gods kommer en ny enhet att få ett övergripande ansvar för att de som i olika funktioner är sysselsatta med transport av farligt gods får utbildning. Denna enhet föreslås lokaliserad till sjöfartsverket. I vilken utsträckning detta kommer att medföra ett ökat engagemang från sjöfartsverkets sida ang. utbildningen i räddningstjänst kommer sannolikt att närmare konkretiseras i det nu förestående kommittéarbetet ang. ny myndighetsorganisation för landtrans­porter av farligt gods.

Luftfartsverket noterar att promemorian i sin helhet är väl genomtänkt och att arbetsgruppen har beaktat de förslag som avgivits vid remissbehandlingen av betänkandet. Detta torde enligt verket skapa goda förutsättningar för en förbättrad utbildning inom brandförsvaret utan att utbildningskostnaderna och de statliga investeringarna behöver öka. Verket noterar också med tillfredsställelse att arbetsgruppen funnit det lämpligt att samordna utbild­ningen med annan utbildning i samhället.

Enligt luftfartsverkets mening är det dock önskvärt att man i brandman­nautbildningen behandlar ämnet flygräddningstjänst för att förbereda såväl brandbefäl som brandmän inför en så specifik situation som ett flyghaveri utgör.

För att utryckningsledaren snabbt skall kunna sätta sig in i den rådande situationen och på ett effektivt sätt kunna lösa sina arbetsuppgifter, bör han redan under utbildningen till utryckningsledare, ha erhållit erforderliga kunskaper i flygräddningstjänst. Dessa kunskaper bör grunda sig på såväl teoretisk som praktisk utbildning.

Luftfartsverket ser dessutom positivt på arbetsgruppens förslag att en utredning om samordning av utbildning mellan flygvapnet, generaltullstyrel­sen och marinen kommer till stånd. Verket ansluter sig i övrigt till arbetsgruppens förslag bland annat avseende fortbildning vid statens brandnämnd och samordning av utbildningen med civilförsvarsstyrelsen. Luftfartsverket har inte funnit anledning att kommentera arbetsgruppens förslag avseende brandingenjörsutbildning och utbildning av personal inom sotningsväsendet.

Statskontoret anser att arbetsgruppen har lämnat förslag som torde vara väl ägnade att tillfredsställa kraven på standardhöjning i utbildningen samtidigt som resursanspråken i stat och kommuner kan hållas nere. Arbetsgruppens förslag om att i huvudsak inordna utbildningen i gymnasium och högskola tillstyrks.

Prop. 1982/83:23

167

Statskontoret har inte i detalj prövat arbetsgruppens förslag i frågor som ämnesindelning eller timfördelning i utbildningsinsatsernas oUka moment. Sakkunskapen i dessa frågor finns på annat håll. Däremot vill statskontoret anföra att det skulle vara av stort värde om reformen kunde genomföras samtidigt med andra aktuella förändringar på räddningstjänstens område. Om det sålunda bedöms sannolikt att beslut snart kommer att fattas om en utvidgad samordning mellan räddningstjänsten i fred och krig, innefattande en sammanslagning av statens brandnämnd och civilförsvarsstyrelsen, bör beslut om förändringar i utbildningen anstå till samma tillfälle. Nödvändiga organisationsförändringar centralt och lokalt kan då genomföras i ett sammanhang och risken för i tiden utsträckta störningar i organisationemas arbete minimeras.

Statens strålskyddsinstitut anför att i utbildningen av såväl heltidsanställda som deltidsanställda brandmän och vidareutbildning till .utryckningsledare samt för kurserna förebyggande I och 

II

bör ingå grundläggande undervis­ning om hur man skyddar sig mot joniserande strålning och hur man uppträder på skadeplats där radioaktiva ämnen eller andra strålkällor finns. Denna utbildning bör på högre nivå (brandmästare och brandingenjör) utökas med tanke på de situationer som brandbefäl på högre nivå kan träffa på både i utryckningstjänst och vid arbete med förebyggande brandförsvar och det ansvar som härvid åvilar dem.

Strålskyddsinstitutet instämmer i arbetsgruppens förslag till framtida organisation av utbildning i räddningstjänst m. m., eftersom samordning med det allmänna skol- och högskoleväsendet samt med civilförsvarets utbildning synes kunna ge betydande samordnings- och rationaliseringsvin­ster.

Arbetsgruppen har inte berört den utbildning som ingår i den förbättrade beredskapen mot kärnkraftolyckor. Under ca tre års tid skall 5 500 befattningshavare utbildas för att kunna tjänstgöra i sina befattningar vid kärnkraftolycka. Befattningshavarna utgöres främst av länsstyrelse-, polis-, brandförsvars-, kustbevaknings- och sjukvårdspersonal.

Utbildningen för kärnkraftberedskapen är speciell beträffande lärare och särskild expertis och berör elevkategorier som inte omfattas av räddnings­tjänstutbildningen. Den bör därför enligt institutets mening särskiljas från övrig räddningstjänstutbildning.

Generaltullstyrelsen instämmer i den framförda uppfattningen att rationa­liseringsvinster skulle kunna göras genom en bättre samordning av nu förekommande räddningstjänstutbildning som bedrivs av olika huvudmän. Styrelsen anser därför att förutsättningarna för en sådan samordning snarast bör närmare utredas i samråd med berörda myndigheter.

Statens brandnämnd anför att arbetsgruppen har i sin promemoria betonat vikten av en varvad praktisk och teoretisk utbildning avseende all räddningstjänst. Brandnämnden ser detta som positivt. Nämnden vill i detta

Prop. 1982/83:23

168

sammanhang även understryka betydelsen av praktisk erfarenhet mellan de olika utbildningsstegen.

Statens brandnämnd skall enligt arbetsgruppen samordna och bedriva fortbildning. Nämnden stöder helt detta förslag, men vill påpeka att för att kunna ge en för all personal målinriktad fortbildning bör denna i lämpliga delar genomföras regionalt och centralt samt anpassas till aktualiserat ämnesområde. Ett lokalt genomförande skulle p. g. a. alltför begränsade resurser ej nå upp till önskad målsättning.

En fördelning av utbildningsansvaret i den omfattning som arbetsgruppen föreslår, finner nämnden kunna medföra samordningssvårigheter, som dock kan undvikas genom att det övergripande samordningsansvaret läggs hos nämnden.

Länsstyrelsen i Stockholms /än vill för sin del understryka det angelägna i att samordning av brandnämndens och storstockholmsregionens behov av övningsfält för utbildning i räddningstjänst beaktas i det fortsatta arbetet.

Stockholms kommun vill i ett särskilt uttalande av borgarråden John-Olof[REDACTED_EFTERNAMN] (s), Inger Båvner (s), Mats Hulth (s), Ingemar[REDACTED_EFTERNAMN] (s), och Lennart[REDACTED_EFTERNAMN] (s) understryka vikten av att jämställdhetsaspekter hävdas och att aktiva åtgärder måste vidtas i utbildningen för att bryta könsbundet yrkes-och utbildningsval.

Brandman, brandmästare och brandingenjör är i extremt hög grad mansdominerade yrken. Verksamheten skulle vinna mycket på om det fanns fler kvinnor inom detta område.

Linköpings kommun anser att intrycket av arbetsgruppens förslag är att förslaget kommer att ge brandförsvaret sämre personal i framtiden. Principiellt har kommunen inte något att erinra mot att den grundläggande utbildningen i räddningstjänst läggs under gymnasieskolan och Komvux. Däremot ifrågasätts om den utbildningen kan anordnas inom befintliga kostnadsramar. Stora krav kommer att ställas på lärare, lokaler och utrustning även om det blir fråga om s. k. inbyggd utbildning vid brandförsvaret och sjukvårdshuvudmannen. Förutsättningar syns saknas att genom föreslagen ändring i utbildningen uppnå samhällsekonomiska bespa­ringar. Vidare påpekas att formema för rekrytering till kurserna inte är helt utvecklade. Eftersom förslag till kurs- och timplaner saknas så är det enligt kommunen svårt att bedöma vilka nuvarande resurser inom gymnasieskolan och Komvux, som skulle kunna användas i denna nya utbildning. Möjlighe­tema att inom de nuvarande kostnadsramama frigöra resurser för den utbildningen är mycket små enligt kommunens mening.

Norrköpings kommun anför att det framlagda förslaget till utbildning inte uppfyller förväntade anspråk på en bättre utbildning. Personalkostnaderna inom räddningstjänsten har under senare tid skjutit i höjden snabbare än hos andra verksamheter. Större krav måste därför ställas på personalens kunskaper och effektivitet. I den bilden måste utbildningen förbättras och staten ta sitt fulla ansvar i egenskap av huvudman för utbildningen.

Prop. 1982/83:23

169

Kalmar kommun menar att Kalmar torde vara en lämplig ort för regional utbildning enl. ovan. Som skäl för detta åberopas bl. a. att Kalmar har länets största brandförsvar och i Kalmar finns vårdyrkesskola med utbildning av ambulanspersonal. Vidare planerar kommunen ett brandövningsområde inom f.d. F 12:s område och Kalmar är också centralort inom berört civilförsvarsområde. I Kalmar finns vidare en enhet för luftfartsverkets räddningstjänst och sjöbefälskola med specialkunskaper i bl. a. farligt gods/farliga transporter.

Karlskrona kommun menar att arbetsgruppens förslag till brandförsvars-utbildning synes - med utgångspunkt från de angivna förutsättningar att föreslagna reformer skall kunna genomföras inom befintliga ekonomiska ramar - utgöra en klar förbättring jämfört med dagens brandförsvarsutbild­ning.

Krbtianstads kommun tillstyrker arbetsgruppens förslag på den framtida utbildningen inom brandförsvar och sotningsväsen. Enligt kommunens åsikt har arbetsgruppen lyckats framlägga en utredning som väsentligt ökar baskunskaperna inom allmän räddningstjänst och sotning till samma kostnad som nuvarande utbildning. Kommunen anser det väsentligt att det totala utbildningsförslaget fastställes och genomföres så skyndsamt som möjUgt. Kommunen som har en nybyggd brandstation och nytt övningsområde anmäler sitt intresse för att bli utbildningsort för den nya brandmannaut­bildningen.

Malmö kommun anser att det är naturligt att Malmö brandkår och dess övningsplats Barbara, som redan är säte för omfattande utbildningsverksam­het, tillföres sådan 1-årig specialkurs i gymnasieskolan som föreslås. Vidare är det naturligt att den till[REDACTED_EFTERNAMN] föreslagna brandingenjörsutbildningen får sin praktiska del förlagd till Malmö och övningsplatsen Barbara; alternativet - civilförsvarets övningsfält i Revinge - är underlägset Barbara åtminstone personellt vad gäller lärarnas erfarenheter från praktisk räddningstjänst.

Komniunen anför vidare att principen att gmndutbildningen knyts till gymnasieskolan, utbildningen av de deltidsanställda till kommunala vuxen­utbildningen och den högre vidareutbildningen till högskolan ligger helt i linje med organisationen av utbildning inom andra yrkesområden. Kommu­nen delar arbetsgruppens uppfattning att utbildningen såväl till allmän räddningstjänst som till olika former av särskild räddningstjänst bör knytas till de etablerade utbildningsformerna.

Halmstads kommun menar att arbetsgruppens förslag i förstone ger ett mycket splittrat och svåröverskådligt intryck. Utbildningen är spridd över ett flertal skolanstalter utan till synes någon gemensam nämnare. Följande är inblandade: hemortsbrandkåren, gymnasium på ett 15-20-tal platser, utbildningsbrandkårer, komvux, statens brandskola i Stockholm resp. Rosersberg samt högskolan i[REDACTED_EFTERNAMN]. En omfattande organisation således, som måste bli svår att administrera och leda centralt. Den gjorda kostnadsbe­räkningen och fördelningen mellan stat och kommun blir osäker varför

Prop. 1982/83:23

170

kommunerna får vara observanta på att inga ytterligare kostnadskrav läggs på dem. En oredovisad tung bit är investeringen i nya övnings- och utbildningsanläggningar i Rosersberg.

Utbildningsförslaget har enligt kommunen dock många förtjänster utöver sparprogrammet. Utbildningen bäddar för ett bredare rekryteringsunderlag och ger ungdomarna goda möjligheter att via sidospår nå fram till en anställning inom brandförsvaret som kan passa dem bättre än den släckande brandmannens. Med modifieringar kan utbildningen också vara användbar för andra anställningar såväl inom den offentliga sektorn som verkstads- och skyddssidan.

Vidare anser kommunen att den utlokaliserade utbildningen förutsätter att man har god tillgång på lämpliga och kompetenta lärare på utbildnings­brandkårerna. Av arbetsgruppens förslag framgår inte hur man tänkt försäkra sig om denna väsentliga tillgång och även sörja för kontinuitet när någon slutar.

Halmstads kommun anser också att det är möjligt att den föreslagna utspridningen av grundutbildningen kommer att medföra försämrade rekryteringsmöjligheter främst för de kommuner, där inte utbildningen bedrivs. Ungdomar på denna utbildningsnivå är ännu inte benägna att byta hemort.

Göteborgs kommun påpekar att då kursplaner saknas i förslaget finns inte grunder för att helt bedöma innebörden av promemorian, t. ex. kostnads­ramarna.

Kommunen avvisar tanken på att förlägga grundutbildningen som brandman vid gymnasieskolan. Utredningens uppfattning att utbildningen vid gymnasieskolan kan ske utan kostnader anser kommunen som helt verklighetsfrämmande.

Kommunen anser beträffande grundutbildning av heltidsanställda brand­män att om kostnadsläget förhindrar en nyutveckling av utbildningen bör denna fortsätta som nu.

Årjängs kommun anser att vad som avviker mellan föreliggande förslag och det som sakkunniggruppen lämnade är integreringen med det allmänna skolväsendet. Den låga omsättningen av personal inom brandförsvaret bör.i hög grad beaktas vid dimensionering av utbildningen. När det gäller balans mellan tillgång och efterfrågan på personal har nuvarande system sina fördelar.

Västerås kommun menar att utredningen innehåller flera positiva förslag. De ekonomiska beräkningama har fömtsatt att gymnasieskolan och tekniska högskolan tar vissa kostnader inom befintliga ramar. Detta förefaller enhgt kommunen orealistiskt optimistiskt i dagens pressade budgetsituation på alla utbildningsenheter.

Sundsvalls kommun framhåller att promemorian är väl genomtänkt och

Prop. 1982/83:23

171

utarbetad. Arbetsgruppens förslag innebär en reformering och förbättring av utbildningen i räddningstjänst. Förslaget syftar dessutom till en samordning med annan utbildning i samhället och eftersträvar en decentralisering av utbildningen i räddningstjänst. Kommunen tillstyrker arbetsgruppens för­slag till utbildning i räddningstjänst under förutsättning att berörda brandförsvar tillföres de resurser (lärarkrafter) som behövs för den föreslagna utbildningen (ettårig högre specialkurs i gymnasieskolan, komvux och annan regional utbildning). Kommunen anser vidare att den föreslagna utbildningen i räddningstjänst snarast möjligt bör komma till stånd.

Svenska kommunförbundet (majoriteten) anför att för ca två år sedan behandlade styrelsen det betänkande som framlades av sakkunniga för översyn av brandförsvarsutbildningen m. m. (Ds Kn 1979:5). Styrelsen framhöll då det väsentliga i att den framtida brandmannautbildningen förstärks och bättre bringas i överensstämmelse med arbetsuppgifternas ökade bredd och svårighet. Brandförsvaret har mer och mer utvecklats mot en räddningstjänst i vid mening. Denna utveckling kan förväntas komma att fortsätta. Det utredningsarbete som f. n. bedrivs inom räddningstjänstkom­mittén ger starkt stöd åt detta antagande.

De framtida uppgifterna för räddningstjänstorganen kommer enligt styrelsen att kräva större kunnande hos den personal som har att svara för samhällets säkerhet och skydd. Detta gäller givetvis även för den deltidsan­ställda personalen. I dag är det ca 160 kommuner av totalt 279 som enbart har deltidsanställda brandmän för utryckningstjänst.

Enligt styrelsens uppfattning kommer förutsättningarna för kommunerna att rekrytera bra brandmän att försämras avsevärt i förhållande till nuläget om arbetsgruppens förslag till utbildning inom gymnasieskolan genomföres. Många kommuner kommer i bästa fall att kunna välja mellan 1-2 mindre mogna och motiverade gymnasieutbildade brandmän. I dag har man mycket större urvalsmöjlighet bland sökande med en icke obetydlig arbetslivserfa­renhet, som med nuvarande urvalsmetoder visat sig vara såväl lämpade som väl motiverade för yrket.

Bristande resurser vad främst avser övningsanläggningar men även fordon m.m. enligt arbetsgmppens förslag medför att den skisserade utbildningen sannolikt blir relativt bristfällig vid genomförande i gymnasieskolans regi eftersom särskilt statsbidrag till anskaffande av undervisningsmateriel fömtsätts inte utgå.

Styrelsen kan alltså inte tillstyrka arbetsgruppens förslag utan förordar att brandmannautbildningen anordnas med utgångspunkt från det betänkande som sakkunniga för översyn av brandförsvarsutbildningen m. m. (Ds Kn 1979:5) framlade.

I en reservation till kommunförbundets yttrande anförs dock att det enligt minoritetens uppfattning är en viktig utgångspunkt att gmndutbildning i framtiden skall krävas innan en person anställs i kommunens brandförsvar och räddningstjänst i övrigt. Principen att grundutbildning skall föregå

Prop. 1982/83:23

172

anställning i kommunal tjänst är viktig av flera skäl och bidrar bl. a. till att personalen har en för arbetsuppgifterna lämplig och jämn utbildningsni­vå.

Den inom regeringskansliet tillsatta arbetsgruppen föreslår nu efter förnyade överväganden att den grundläggande yrkesutbildningen för rädd­ningstjänstpersonal inordnas i det allmänna skolväsendet. Detta leder också till att utbildningskostnaderna för samhället nedbringas till en rimhg nivå. Denna synpunkt har fått ökad tyngd genom de senaste årens negativa utveckling av samhällsekonomin.

Genom att utnyttja resurserna i det allmänna skolväsendet möjliggörs en större geografisk spridning av utbildningen i landet. Befinthg utrustning och lokalutrymme vid brandkårerna kan utnyttjas och utbildningskostnaderna kan inte minst av detta skäl hållas nere. Genomgående skulle den gmndläggande räddningstjänstutbildningen med arbetsgruppens förslag överensstämma med allmänt rådande utbildningsprinciper.

Mot angiven bakgmnd ser kommunförbundets minoritet positivt på arbetsgmppens förslag att inordna den gmndläggande räddningstjänstut­bildningen i det allmänna skolväsendet. Minoriteten noterar speciellt att det ursprungliga förslaget till ändrad brandförsvarsutbildning genom arbets­gruppens överarbetning getts en vidare inriktning mot räddningstjänst, vilket är en viktig förändring.

Kommunförbundets minoritet stöder det i departementspromemorian presenterade förslaget till en ettårig högre specialkurs i gymnasieskolan -efter exempelvis tvåårig verkstadsteknisk eller fordonsteknisk utbildning -såsom en bred räddningstjänstutbildning där även ambulanstjänst ingår. En breddad utbildning i gymnasieskolan ökar också förutsättningarna för kvinnor att genomgå grundläggande räddningstjänstutbildning. Med hänsyn till den mycket sneda könsfördelning som i dag råder inom brandmannaut­bildningen ser minoriteten självfallet positivt på en sådan utveckling.

Landstingsförbundet är positivt till att en översyn gjorts, men finner det anmärkningsvärt att ett nytt förslag till utbildning av ambulanspersonal lagts fram utan att kontakt tagits med vare sig socialdepartementet, socialstyrel­sen, skolöverstyrelsen eller Landstingsförbundet. Förbundet vill härvid hänvisa till en rapport som socialstyrelsen på uppdrag av regeringen 1979 framlagt om ambulanspersonalens utbildning. Likaså har förslag till ny gmndutbildning utarbetats inom skolöverstyrelsen (skolöverstyrelsens rege­ringsskrivelse dnr S 80: 240).

Tjänstemännens Centralorganisation (TCO) framhåller att tullverkets kustbevakning ålades 1974 huvudmannaskapet för kemikaliebekämpningen till sjöss. I enlighet med fastställt anskaffningsprogram har en ganska omfattande upphandling skett av skydds- och specialutrustning för sådan bekämpning. Utmstningen förrådshålls i de fyra tullregionerna. Huvudman­naskapet har ålegat tullverket i mer än sju år utan att lämplig utbildning tagits fram i viss mån beroende på begränsad tillgång på utbildningsresurser.

Prop. 1982/83:23

173

Förhållandet har skapat ett uppdämt behov av utbildning inom kem-skyddsområdet. Med hänsyn till den problematik som hänger samman med en effektiv kemskyddsberedskap finner TCO det angeläget med en samordnad utbildning över flera sektorer.

I anslutning till att det i föreliggande promemoria diskuteras kemikalie­utbildning för brandbefäl anser TCO det vara angeläget och lämpligt att kustbevakningspersonalen så långt det är möjligt bör knytas till sagda utbildning. Lämpligen kan den personliga självskyddsutbildningen anslutas till gymnasiedelen och den mera offensiva vidareutbildningen anslutas till högskoledelen som ingår i brandingenjörskursen. Därutöver krävs naturligt­vis specialutbildning med hänsyn till kustbevakningens maritima verksam­het.

Svenska brandbefälets riksförbund konstaterar att arbetsgmppen föreslår att utbildningen för brand- och skorstensfejarpersonalen uppdelas på ett flertal huvudmän. Förbundet finner det oroväckande att den framtida brandförsvarsutbildningen saknar en sammanhållande kraft. Enligt förbun­dets uppfattning är det ett samhälleligt slöseri att inte låta brandförsvarsut­bildningen erhålla en huvudman. Statens brandnämnd eller dess framtida efterföljare torde enligt förbundet vara det lämpligaste organet för en dylik uppgift.

I en tid av krympande resurser för gymnasieskolan är det tacknämligt att resurser trots allt finns inom skolväsendets ramar så att den blivande brandpersonalen kan ges en yrkesutbildning som motsvarar andra gymna­sieungdomars. Det är ett bekant faktum att lämpliga övnings- och utbildningsanläggningar endast finns på ett fåtal platser i landet. Förbundet förutsätter att blivande gymnasieorter tillföres resurser i form av övnings-och utbildningsanläggningar, fordon, steg- och pumputmstningar, rökskydd etc.

Sveriges skorstensfejaremästares riksförbund anför att som motivering för sina förslag har arbetsgmppen i sina allmänna utgångspunkter pekat på en strävan efter samordning med annan utbildning, en eftersträvan att decentralisera utbildningen och en nödvändig återhållsamhet med kostnads­ökningar samt ett behov av att likväl reformera utbildningen.

Vad gäller samordningen med annan utbildning i samhället har remissbe­handlingen inte påkallat detta beträffande utbildningen av personalen i sotningsväsendet utan fastmera har de sakkunnigas förslag om att brand­nämnden även fortsättningsvis skall vara huvudman för denna utbildning tillstyrkts. Arbetsgruppen själv har på sakliga grunder exkluderat en samordning med gymnasieskolan. Förslaget angående den gymnasiala lärlingsutbildningen innebär en oacceptabel försämring av gmndutbildning­en.

Den eftersträvade decentraliseringen av utbildningen är ett motiv, vilket självklart inte har någon bärkraft för ett underlag av 60 elever per år.

Prop. 1982/83:23

174

Beträffande kostnaderna för utbildningen kan statens kostnader för utbildningen av personalen i sotningsväsendet rimligen inte vara något objekt för statsfinansiella sparåtgärder.

Vad angår reformeringen av utbildningen leder förslaget angående skorstensfejarutbildningen till en försämrad utbildning, vilket enhgt riksför­bundets uppfattning inte är förenligt med reformåtgärder.

Landsorganbationen (LO) hyser sympati för det resonemang som förs om de allmänna principerna som gäller inom utbildningsväsendet.

Enligt LOs uppfattning torde emellertid kvahtetskravet i utbildningen ha större förutsättning att kunna upprätthållas i enlighet med de sakkunnigas förslag än på det sätt som föreslagits av arbetsgmppen.

Synpunkter från anställda bör enligt LO tillmätas stor betydelse i fråga om möjligheterna att åstadkomma en bra och säker verksamhet såväl för samhället som den anställda personalen.

I förordandet av det förslag som framlagts av de sakkunniga och i vilket en relativt stor enighet tycks ha instämt, ligger också den osäkerhet beträffande möjligheterna att erhålla en jämn och kvalitativt hög nivå på utbildningen genom den av arbetsgruppen föreslagna decentraliseringen och uppdelning­en på fyra huvudmän.

Kompetensen hos de som av arbetsgruppen föreslås fungera som lärare borde ha berörts av arbetsgruppen.

LO delar arbetsgruppens uppfattning om behovet av praktisk inriktning på utbildningen, vilket dock inte får undanskymma behovet av pedagogiska kunskaper hos de som regionalt föreslås fungera som handledare/lärare. Motsatta anspråk på kännedom om faktiska förhållanden torde kunna ställas på lärare som skall verka inom den föreslagna gymnasiala/komvuxdelen av utbildningen.

LO anser därvid att arbetsgmppens förslag ej kan accepteras.

Styreben för svensk brandforskning menar att med tanke på möjligheterna att tillföra brandingenjörsutbildningen kunskap, rön och erfarenheter är det en klar fördel att utbildningen förläggs till teknisk högskola. '\Även om brandingenjörsutbildningen är huvudmottagaren av resultat från brandforskningen, skall värdet för andra personalkategorier inte försummas. Förslaget om att decentralisera brandutbildingen till ett stort antal gymna­sieskolor ter sig enligt styrelsen därför olyckligt. Genomförs det förslaget, kommer det att väsentligt försämra möjligheterna att föra in resultaten från brandforskningen. Det är särskilt betänkligt, eftersom det gäller också frågor av karaktären arbetarskydd.

Prop. 1982/83:23

175

2.1 Brandmannautbildningen

2.1.1 Utbildning av heltidsanställda brandmän

Arbetsgruppen har föreslagit att en ettårig högre specialkurs anordnas i gymnasieskolan (= 40 veckor). Utbildningen skall vara utformad som en räddningstjänstutbildning i vid bemärkelse. Utbildningen skall innehålla ett stort inslag av utbildning i akutsjukvård och samordnas med utbildning av ambulanspersonal. Den som genomgått utbildningen skall kunna tjänstgöra både som brandman och ambulansman.

I fråga om den grundläggande utbildningen av heltidsanställda brandmän är remissutfallet splittrat. Omkring hälften av instanserna tillstyrker i princip förslaget medan andra anför kritiska synpunkter på olika delar. Detta förhållande gäller även förslaget att låta utbildningen leda till både brandmanna- och ambulansyrket.

Socialstyrelsen anser att det är värdefullt att brandmän får en utbildning som gör dem rustade att kunna ta hand om skadade personer på olycksplatser.

Av arbetsgmppens förslag framgår emellertid att brandmännen efter genomgång av denna utbildning även skall kunna tjänstgöra som ambu­lanspersonal. Socialstyrelsen anser att förslaget till utbildning inte beaktar de krav på yrkeskunnande som måste ställas på ambulanspersonal.

Dessa krav tillgodoses inte i förslaget till ny brandförsvarsutbildning. Socialstyrelsen anser därför att brandmän med föreslagen brandförsvarsut­bildning inte kommer att ha yrkeskompetens för att kunna tjänstgöra söm ambulanspersonal.

Socialstyrelsen kan inte acceptera föreliggande förslag till utbildning såsom yrkesutbildning för verksamhet som ambulanspersonal. Styrelsen har utifrån sina utgångspunkter intet att erinra beträffande förslaget i övrigt till utbildning för brandmannayrket.

Skolöverstyrelsen anför att de fördelar som arbetsgruppen ser i en samordning av utbildningen av brand- och ambulanspersonal delas också av SÖ, som även ser påtagliga fördelar i att eleverna uppnått sådan ålder att deras lämphghet för yrket bör vara lättare att bedöma.

Avgörande för frågan är dock regeringens ställningstagande till SÖ:s skrivelse 1981-06-01 (dnr S 80:240) angående utbildning av ambulansperso­nal, som också är avgörande för bedömningen av vilka studievägar som kan utgöra lämplig rekryteringsbas.

SÖ ifrågasätter arbetsgruppens förslag att inleda utbildningen med tre veckors praktisk tjänstgöring vid brandförsvar för att under den perioden kunna bedöma elevens förutsättningar för ett fortsatt arbete inom räddnings­tjänsten. SÖ anser att de sökande bör ges möjlighet att pröva sina fömtsättningar för arbete, inom räddningstjänsten före antagning till utbildningen dels så att kursen kan starta med homogena elevgrupper dels så att sökande som inte blir antagen har möjlighet gå in i annan utbildning.

Prop. 1982/83:23

176

Då utryckningsförartjänst är ett viktigt moment i utbildningen, bör som regel krävas körkort vid kursens början.

SÖ förutsätter att i räddningstjänsten redan verksam heltidsanställd personal kan erhålla erforderlig utbildning inom kommunal vuxenutbildning organiserad som heltids-, deltids- eller fritidsstudier. Det är också angeläget för den deltidsanställda personalen vid räddningstjänsten med en grundut­bildning motsvarande de viktigaste delarna av mål och innehåll från den högre specialkursen.

Statens brandnämnd kan inte tillstyrka arbetsgruppens förslag att inordna utbildningen av heltidsanställda brandmän i gymnasieskolan. Kravet på att en blivande brandman skall genomgå tvåårig yrkesinriktad gymnasieutbil-ning är visserligen bra, men synes ställa den som förvärvat sig två-, tre- eller fyraårig icke yrkesinriktad gymnasieutbildning utan möjlighet att vinna inträde i den 1-åriga högre specialkursen. Att förlägga nämnda specialkurs till gymnasieskolan medför, enligt nämndens mening, dock övervägande nackdelar. En artonåring är knappast mogen för denna utbildning. Han saknar i regel arbetslivserfarenhet och har att efter avslutad utbildning fullgöra militärtjänst. Då den blivande brandmannens fysiska och psykiska status vanligen är sådan att han uttas till militär befäls- eller specialutbildning får man räkna med att han först efter ca två år efter genomgången brandmannautbildning kan söka tjänst som brandman. Erfarenheten visar att något års uppehåll mellan brandmannautbildning och inträde i aktiv tjänst medför behov av en omfattande repetition av gmndutbildningen. Special­kursen avses genomföras på ett begränsat antal orter. Brandförsvaren, särskilt i de mindre kommunerna, kommer genom utbildningens förläggning till gymnasieskolan att förlora den personliga lokalanknytning som visat sig vara en väsentlig faktor.

Brandnämnden ställer sig vidare tvivlande till att befintliga kommunala resurser medger ett åtagande av ansvar för den högre specialkursen utan personella- eller materiella förstärkningar.

Enligt nämndens uppfattning bör brandmannautbildningen läggas under brandnämndens utbildningsansvar och i likhet med dagens utbildning genomföras på ett fåtal orter.

Länsstyrelsen i Uppsala län menar att under alla tider har många tonåringar känt dragning mot brandmanna (-räddningstjänste) yrket beroende av den äventyrliga och på händelser mångfacetterade verksamheten. Man kan därför inte helt bortse från att risk finns för en överrekrytering och därmed åtföljande besvikelse när vederbörande elev finner sig olämplig eller av annan anledning inte kan få anställning efter genomgången utbildning. Länsstyrelsen vill därför särskilt framhålla vikten av att intagningen till den 1-åriga högre kursen i gymnasieskolan föregås av ingående lämplighetstester av elevens fysiska och psykiska möjlighet att fullfölja en påbörjad utbildning. Det är också viktigt att dessa tester, behörighetskrav och läkamtlåtande

Prop. 1982/83:23

177

utformas så att samma bestämmelser kommer att gälla över hela landet. Behörighetskraven bör således motsvara de krav som inom de flesta brandförsvar i landet ställs på en brandman som skall börja inom yrket. Här genomförs exempelvis prov för arbete på höga höjder, förmåga att orientera sig i rökfyllda lokaler osv.

Undervisningen avses enligt förslaget att förläggas helt eller delvis till ett brandförsvar förutsatt att där finns tillgång till lärare, lokaler och undervis­ningsmateriel. Här måste enligt länsstyrelsen klarläggas vem som betalar instmktörernas löner då sådan undervisning troligen endast i undantagsfall kan ske under ordinarie tjänstgöringstid. Undervisningsmateriel och liknan­de kan inte alltid bindas upp vid en utbildning då materielen till största delen är i utryckningsberedskap.

Länsstyrelsen anser vidare att föreslaget statsbidrag om 15 000 kronor per kurs synes vara i minsta laget för att täcka kurskostnadema, varför en omprövning-bör ske.

Länsstyrelsen i Södermanlands län framhåller att arbetsgruppen har haft till uppgift att pröva frågorna om att inordna den gmndläggande utbildning­en för heltidsanställda brandmän och skorstensfejare i gymnasieskolan som 1-årig inbyggd högre specialkurs. Länsstyrelsen delar den uppfattning, som arbetsgmppen lagt fram, samt anser vidare i likhet med länsskolnämnden att eleverna bör rekryteras från lämpliga linjer inom gymnasieskolans 2-åriga kurser.

Arbetsgmppen anser att brandmannautbildning även skall omfatta nuvarande ambulansutbildning. Räddningstjänstkommittén har i sitt prin­cipbetänkande "Samhällets räddningstjänst" (SOU 1981:82) ansett "att genom de ökade kraven på sjukvårdsutbildning och på erfareiiheter av praktiskt sjukvårdsarbete kommer det efter hand att bli alltmer nödvändigt med särskild ambulans- och särskild räddningstjänstpersonal". Landstinget har i yttrande till länsstyrelsen påpekat att skolöverstyrelsen nyligen har presenterat ett förslag till påbyggnadsutbildning av ambulansförare. Dessa skulle härigenom i princip få undersköterskekompetens.

De uppgifter som kräver samtidig medverkan från såväl brandförsvar som ambulansorganisation torde i förhållande till respektive organs övriga uppgifter vara mycket få. Med hänsyn härtill och till att respektive funktion fordrar kvalificerade kunskaper inom skilda områden samt att dessa kunskaper måste byggas på och vidmakthållas genom kompletteringsutbild­ning anser länsstyrelsen det vara mycket tveksamt att slå ihop dessa funktioner.

Länsstyrelsen vill dock betona att brandpersonal bör ha gmndläggande utbildning i sjukvård och att denna i vissa avsnitt kan vara densamma som meddelas ambulansförare.

Länsstyreben i Kalmar län framhåller att förslaget innebär att den framtida brandmannen i regel inte har någon tidigare yrkeserfarenhet att falla tillbaka

12 Riksdagen 1982/83. 1 saml. Nr 23

Prop. 1982/83:23

178

på, utan kommer direkt från gymnasieskolan, ev. via värnplikten, till brandförsvaren.

Av den anledningen är det enligt länsstyrelsen väsentligt att inträdeskra­ven utformas så, att elvernas lämplighet, tidigare yrkeserfarenhet och utbildning får en avgörande betydelse för denna utbildning. Lämpligheten kan undersökas genom t. ex. olika tester i likhet med de som flera större brandkårer använder i dag.

Den framtida utbildningen för brandmän bör förläggas till de orter som dels har stora brandförsvar, dels har en vårdskoleutbildning. För Kalmar läns del bör en dylik utbildning med fördel placeras i Västervik och/eller i Kalmar. Underlag finns knappast för ytterligare utbildningsplatser inom länet.

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län påpekar att eftersom utbildning­en till brandman på heltid föreslås bedrivas som högre specialkurs är krav uppställda i fråga om behörighet att söka inträde till utbildningen. Det bör dock klargöras vilka yrkesinriktade linjer i gymnasieskolan som, enligt vad arbetsgmppen säger, är så lämpliga för brandmannayrket att de skall ge företräde vid intagning till utbildningen. Länsstyrelsen vill här även framhålla betydelsen av att brandförsvaren tillförs personal som varit verksamma en tid i yrken som nu är i fråga. För en del av dessa yrkeserfarna kan det bli aktuellt att anordna kompletteringsutbildning så att de kan skaffa sig behörighet att söka inträde till utbildningen.

Vidare bör påpekas att arbetsgruppens förslag innebär att brandmannaut­bildningen på de flesta orter kommer att få två huvudmän - en för ambulansmannautbildningen (sjukvårdshuvudmannen) och en för den övriga utbildningen (kommunen).

Länsstyrelsen i Västmanlands län anser att en alltför tidig specialisering kan ur flera synpunkter vara till nackdel. I de flesta fall är eleverna ungdomar vars intresse och yrkesinriktning på något år i hög grad kan mogna. De bör därför få välja speciaUstutbildning så sent som möjligt. Av de fyra alternativ som arbetsgmppen övervägt anser länsstyrelsen därför att den ettåriga specialkursen som påbyggnad av en tvåårig gymnasiekurs är att föredra.

Enligt länsstyrelsen kommer det sannoUkt att bli en eftersökt utbildning utan rekryteringsproblem trots de inträdeskrav inte minst fysiska som måste ställas. Till utbildningen kommer sannolikt även många "äldre" att söka.

Målsättningen att den som genomgått räddningstjänstutbildningen skall kunna tjänstgöra både som brandman och ambulansman ger enligt styrelsen viss valfrihet för den enskilde. Den gemensamma utbildningen för brandmän och ambulanspersonal skapar också elevunderlag för en decentralisering av utbildningen till flera orter.

Länsstyrelsen i Västernorrlands län tillstyrker att den gmndläggande utbildningen förläggs till gymnasieskolan på det sätt som föreslås i promemorian. Från regionalpolitisk synpunkt vore det värdefullt om den föreslagna ettåriga högre specialkursen för länets vidkommande förläggs till Kramfors gymnasieskola.

Prop. 1982/83:23

179

Malmöhus läns landsting anför att det är sjukvårdshuvudmännen som ansvarar för sjuktransporter, men traditionellt utför brandkårens personal ett stort antal ambulanstransporter. Inom M-landstinget finns landstingsan­ställd ambulanspersonal i[REDACTED_EFTERNAMN], Hörby, Sjöbo och Burlöv (en amb.). All övrig ambulanstransport utföres av brandmän.

Det är ett mycket ansvarsfyUt arbete som lägges på ambulansmannen. Hur den hastigt insjuknade tages om hand och hur den första hjälpen ges på olycksplatsen kan vara av livsavgörande betydelse.

Landstinget har därför sett fram emot en förnyad och förstärkt utbildning för ambulanspersonal. Den nuvarande grundkursen i sjukvård på 7 veckor har ansetts alltför kort för att kunna inrymma all den undervisning som erfordras för denna personalgmpp.

I promemorian anges inte hur stort utrymme som bör disponeras för utbildning i akutsjukvård (arbetsgmppen överlåter åt skolöverstyrelsen att fastställa tim- och kursplaner), men att döma av allt övrigt lärostoff som föreslås ingå i utbildningen under ett läsår på 40 veckor kan troligtvis inte utbildningen i akutsjukvård bli så mycket mer omfattande än vad som nu förekommer.

Tillsynsläkarna för ambulansväsendet fordrar en påtagligt utvidgad gmndutbildning för ambulansförare. Det förslag till utbildning av ambulans­personal som skolöverstyrelsen lämnade till utbildningsdepartementet i juni 1981 omfattade 40 veckors grundutbildning.

Enligt landstingets bedömning torde den nu föreslagna utbildningen komma att ge alltför knapp tid för sådan undervisning som ger kunskaper i rätt omhändertagande av svårt skadade människor.

Vid rekrytering av brandmän tillgodoräknas bl. a. yrkeserfarenhet inom något för räddningstjänst värdefullt yrke (plåtslagare, snickare, byggnads­arbetare, bilmekaniker, yrkesförare osv.).

Landstinget anser att för ambulansmän vore genomgång av 2-årig vårdlinje en adekvat utbildning före inträde till högre specialkurs i räddningstjänst.

Utredarna anser att av resursskäl bör utbildningen i akutsjukvård anordnas som inbyggd utbildning och föreslår att sjukvårdshuvudmannen skall erhålla statsbidrag för denna utbildning.

I bilaga 12 till budgetpropositionen 1982, prop. 1981/82:100, föreslås emellertid att statUga bidrag för gymnasial inbyggd landstingskommunal utbildning skall slopas. Om riksdagen antager budgetförslaget skulle kostnaderna helt överföras på sjukvårdshuvudmannen.

Landstinget anser att, om av ekonomiska skäl utbildning i räddningstjänst inte får bli mer omfattande än en ettårig högre specialkurs inom gymnasie­skolan, så borde rekrytering till denna utbildning ske i huvudsak från gymnasieskolans vårdlinje och att statsbidrag skall utgå för utbildning i akutsjukvård.

Prop. 1982/83:23

180

Göteborgs och Bohus läns landsting anför att utredningen föreslår att en ettårig högre specialkurs inrättas i gymnasieskolan för en samordnad räddningstjänstutbildning dvs. en utbildning som leder till både ambulans-och brandmannayrket. För inträde till denna högre specialkurs krävs genomgången gymnasieutbildning. Utbildningen föreslås anordnas som inbyggd utbildning vid ett brandförsvar och hos sjukvårdshuvudmannen.

Som utgångspunkt för sitt yttrande vill landstinget fastslå att uppläggning och innehåll i utbildningen för räddningstjänst är beroende av de arbetsupp­gifter som ingår i räddningstjänsten.

I laiidstingsområden där man valt att anknyta sjuktransporterna till den kommunala räddningstjänsten torde den föreslagna utbildningen ev. kunna fungera.

I andra landsting som i stället valt en sjukhusanknuten ambulansorgani­sation torde den föreslagna utbildningen inte fungera. Kraven på sjukvårds­utbildning ökar då och önskemål finns att ambulanspersonalen skall ha undersköterskekompetens för att även kunna tjänstgöra på akutvårdsavdel­ningar. En sådan tjänstgöring är en fömtsättning för att kunskapema i akutsjukvård skaU kunna bibehållas.

Landstinget är tveksamt till att den sjukvårdsutbildning som kan komma att inrymmas i den föreslagna ettåriga specialkursen är tillräcklig för. att kunna fungera som utbildning av ambulanspersonal. Den föreslagna utbildningen bör i stället inriktas mot brandmannayrket. Även häri måste givetvis ingå viss sjukvårdsutbildning. Genom denna uppläggning ställs mindre krav på sjukvårdsapparaten i form av praktikplatser. Dessa är nämligen en trång sektor vad gäller all vårdutbildning. Särskilt besvärlig är situationen vad gäller akut- och intensiwård. Vägledande princip har därvid varit vid de senaste läroplansomläggningarna att "spara" dessa praktikom­råden till de som behöver platserna bäst. Att i detta läge utbilda samtliga brandmän för ambulanstjänstgöring synes orimligt.

Vad gäller utbildningen av ambulanspersonal har denna varit föremål för utredningar inom såväl Socialstyrelsen som Skolöverstyrelsen. Landstinget finner det märkligt att samordning inte skett med dessa instanser.

Kopparbergs läns landsting framhåller att arbetsgruppen ser påtagliga fördelar i en samordning av utbildningen av brand- och ambulanspersonal. Den som har genomgått utbildningen skall kunna tjänstgöra både som brandman och som ambulansman. Landstinget för sin del ställer sig tveksam till förslaget. I Kopparbergs län finns enbart landstingskommunal ambulans­personal. Inom landstinget är f. n. en utredning om 80-talets ambulanssjuk­vård föremål för remissbehandling. Utredningen har haft som direktiv att betona sjukvårdsinnehållet i ambulansverksamheten. Utredningsförslaget innebär beträffande ledning och medicinskt ansvar att ambulansverksamhe­ten skall ses som en del av lasarettens akutmottagningar eller vårdcentraler och stå under ledning av chefen för akutmottagningen eller vårdcentralen. Härigenom kan en kontinueriig fortbildning komma till stånd kompletterad

Prop. 1982/83:23

181

med teori och praktik inom bl. a. intensiwård, förlossning och operation. Kompetenskravet för nyanställning av ambulanspersonal fastställs till lägst underskötare/-erska. Tanken är vidare att vid behov skall läkare eller sjuksköterska medfölja ambulans.

Av ovannämnda framgår att landstingets ambition vad gäller ambulans­personalens sjukvårdsmässiga kompetens är högre än vad en brandmannaut­bildning kan erbjuda även om i utbildningen skulle byggas in akutsjuk­vård.

Landstinget finner det vara bristande samordning mellan de olika förslag till ny gmndutbildning för ambulanspersonal som aviserats på senare tid. Dels har socialstyrelsen 1979 på regeringens uppdrag utrett frågan om ambulanspersonalutbildningens innehåll och omfattning, dels har skolöver­styrelsen 1980 lagt förslag om ny grundutbildning (40 veckor) och om kompletteringskurs (20 veckor) för ambulanspersonal, dels läggs föreliggan­de förslag om gemensam räddningstjänstutbildning (brandman och ambu­lansman).

Skulle en samordnad räddningstjänstutbildning i vidare bemärkelse införas på gymnasieskolan ser dock landstinget positivt på att utbildningen i hög grad bUr praktiskt inriktad. Landstinget bedömer det som mycket angeläget att kunskaper om akutsjukvård i så fall införs i brandmannaut­bildningen.

Norrbottens läns landsting finner det anmärkningsvärt att ett nytt förslag till utbildning av ambulanspersonal nu läggs fram utan att vare sig socialdepartementet, socialstyrelsen, skolöverstyrelsen eller landstingsför­bundet varit representerade i arbetsgmppen. Förhållandet framstår som än mer anmärkningsvärt om man betänker att ett inom dessa instanser väl förankrat förslag till såväl ny gmndutbildning för ambulanspersonal som kompletteringsutbildning för vårdare i ambulans redan ligger på regeringens bord (skolöverstyrelsens regeringsskrivelse dnr S 80:240).

När det gäller sakinnehållet i promemorian så är landstinget positivt till att utbildning för räddningstjänst och sotningsväsende inordnas i gymnasiesko­lan och sprids till fler orter och till att räddningstjänstutbildning och motsvarande civilförsvarsutbildning samordnas. Landstinget ställer sig också bakom tanken på att utbildning för räddningstjänst och sjuktransporter samordnas, men är tveksamt till om det bör ske på det sätt som föreslås i promemorian.

Under mer än tio års tid har man arbetat för att höja kvaUteten på ambulanspersonalens utbildning. Kanske är arbetsgruppens förslag ett steg i rätt riktning. Men då måste inträdeskravet för den som vill ägna sig åt ambulanstjänst vara genomgången vårdlinje eller motsvarande, dvs. under­sköterskekompetens. I annat fall riskerar vi att ambulanspersonalens utbildning inte blir stort bättre än i dag. Även om inget läroplansförslag presenteras i promemorian så framgår det klart att arbetsgmppen ser

Prop. 1982/83:23

182

räddningstjänsten - främst brandtjänsten - som utbildningens huvudingre­diens.

Landstinget menar därför att arbetsgruppens förslag bör omarbetas i nära samverkan med dem som utarbetat det tidigare omnämnda förslaget till ny gmndutbildning för ambulanspersonal. Kanske kan grundutbildningen för räddningstjänst och grundutbildningen för ambulanspersonal organiseras med gemensam start under 10-15 veckor. Eller - om gymnasieutredningens 3-terminssystem går igenom - under 1 av 3 terminer. Oavsett hur utbildningarna organiseras bör dock gemensamma praktiska övningar anordnas.

Oavsett hur gmndutbildningen byggs upp bör också den tidigare omnämnda kompletteringsutbildningen för vårdare i ambulans anordnas och vidareutbildningsmöjligheter skapas för ambulanspersonal. Ambulanstjän­sten måste göras mer attraktiv genom befordringstjänster. Samordning av räddningstjänst och ambulanstjänst är mycket viktig men får inte ske på bekostnad av ambulansutbildningens kvalitet.

Stockholms kommun framhåller att när det gäller utbildningens organisa­tion och ekonomi finns det anledning till vissa invändningar mot arbetsgmp­pens förslag. Kommunerna styr i dag sin rekrytering själva, dvs. man uppställer kvalifikationskrav, testar och utbildar sina nyanställda. Genom att yrket upplevs som attraktivt bmkar det finnas ett stort antal sökande att göra urvalet bland. Det innebär också att man fritt kan välja tidpunkt och antal som skall rekryteras. Detta sker då till priset av att kommunen får stå för kostnaden för utbildningen inklusive elevernas löner under kurstiden. Om den grundläggande brandmannautbildningen inordnas i gymnasieskolan kan kommunema rekrytera "färdiga" brandmän. Det medför emellertid att kommunernas inflytande på behörighetskrav, urval, kursinnehåll och antal utbildningsplatser försvagas eller helt upphör. Följande aspekter bör särskilt beaktas i detta sammanhang.

Behovet av nyanställningar till kårerna kan variera relativt kraftigt år från år. Det påverkas av sådana faktorer som förändring av brandpersonalens tjänstgöringstid, anhopning av pensionsavgångar vissa år och nya åtaganden. Vid dimensioneringen av specialkursen krävs en stor följsamhet till det rådande personalbehovet ute i kårerna. En förutsättning för att man'skall kunna hålla numerären i vaktstyrkorna är att det går att nyanställa vid behov.

Brand- och räddningstjänsten ställer höga krav på personalen i fråga om fysisk status och praktiska färdigheter. Vid intagningen till den högre specialkursen måste därför särskilda behörighetskrav uppställas. Meritvär­deringen bör betona praktiska färdigheter. Kraven måste också beakta att tjänsten i de större brandförsvaren är mer krävande än i andra kårer.

Ett speciellt problem blir att inträdet i yrket kommer att ske redan vid 17-18 års ålder, vilket är betydligt tidigare än f. n. Lämpligheten för yrket

Prop. 1982/83:23

183

(mognad, körskicklighet m. m.) kanske inte alla gånger kan avgöras i så tidigt skede. Det torde vara en fördel om den tre veckor långa praktiktiden kan läggas i början på sommaren dvs. ett par månader före den egentliga kursens början. En elev som "hoppar av" kan då ersättas av en reserv.

En gemensam utbildning för brand- och ambulansmän strider mot den utveckling som finns inom många landsting, som innebär att ambulänsyrket integreras i sjukvården. Även om de två funktionerna samverkar på större skadeplatser och till någon liten del har en gemensam kunskapsbas så finns enligt brandförsvaret inte skäl för en sådan samordning.

Uppsala kommun anser att behörighetskrav och läkamtlåtande bör utformas så att samma bestämmelser gäller över hela landet. Behörighets­kraven bör således motsvara de krav som i dag på många håll i landet ställs på en brandman som skall börja inom yrket. Han prövas t. ex. i arbetet på höga höjder och förmågan att orientera i rökfyllda lokaler, m. m.

Arbetsgruppen föreslår att undervisningen förläggs helt eller delvis till ett brandförsvar som har möjlighet att tillhandahålla lärare, lokaler och undervisningsmateriel.

Här finns enligt kommunen anledning påpeka att detta kommer att bli en väsentligt utökad verksamhet för dessa brandkårer. Man måste ha klarlagt vem som betalar instmktörernas löner då sådan undervisning endast i undantagsfall kan ske på tjänstgöringstid. Beträffande undervisningsmateri­el och liknande skall observeras att dessa inte alltid kan bindas upp vid en utbildning då materielen ofta är i utryckningsberedskap. F. ö. är det ytterst tveksamt om föreslaget statsbidrag om 15 000 kr. per kurs täcker kostnader­na.

Arbetsgmppen har insett betydelsen av att elevema får en praktisk erfarenhet innan man slutligen bestämmer sig för yrket. Denna praktiska period har föreslagits omfatta 2-3 veckor.

Kommunen instämmer med arbetsgmppens uppfattning om betydelsen av den praktiska tjänstgöringen. Frågan är bara vem som skall avgöra om vederbörande är lämplig för yrket eller inte. Ett instmment måste tas fram som ger brandchefen möjlighet att tillsammans med gymnasieskolan avgöra om eleven är lämplig eller inte.

Ett särskilt problem är enligt kommunen att inträdet i yrket kommer att ske redan vid 17 - 18 års ålder, vilket väsentligt försvårar lämplighetsbe­dömningen.

Nyköpings kommun tillstyrker brandmannautbildningens samordning med ambulansmannautbildningen. Den föreslagna utbildningen ger även riksomfattande normer för gmndutbildning samt höjer deltidsbrandman-nens utbildningsnivå, vilket ar positivt ur tjänstgöringssynpunkt. Däremot försämras brandförsvarets möjligheter att rekrytera brandmän (heltid) med lämplig yrkesutbildning och yrkeserfarenhet genom föreslagen gmndutbild­ning inom gymnasieskolan.

Brandförsvaren på de aktuella gymnasieorterna har enligt kommunens

Prop. 1982/83:23

184

uppfattning knappast (vilket arbetsgruppen förutsett) i dagsläget resurser för att svara för den praktiska utbildningen, utan här måste staten gå in med stödjande åtgärder i form av hjälp till övningsanläggningar, utbildningsmate-riel, lärarpersonal m. m.

Linköpings kommun framhåller att en i Linköping ledigförklarad brand­mannatjänst söks i dag av 100-200 personer. Den som anställs är i normalfallet ca 23-25 år, har en gymnasial yrkesutbildning, 4-6 år inom det yrke han utbildats i, har fullgjort värnplikt el motsv. Anställningen föregås av bl. a. en dags intensiva tester och intervjuer. Enligt arbetsgmppens förslag skall brandmannautbildningen inordnas i gymnasieskolan i form av en 1-årig högre specialkurs. Antagning till utbildningen sker med utgångspunkt från främst skolbetyg (vanligtvis 2-årigt gymnasium) och ett läkamtlåtande. Den högre specialkursen inleds med 2-3 veckors praktik vid brandkår varigenom "eleverna på ett tidigt stadium får möjUghet att pröva om de passar för yrket". Årligen antages i hela landet ca 500 elever vilket beräknas motsvara behovet av brand- och ambulansmän. - De kommunala brandkårema blir framdeles hänvisade till att rekrytera brandmän från en oerhört liten grupp som i sin tur antagits till utbildning på väsentligt sämre grunder än vad som sker med dagens urvalsmetoder. Detta kan befaras ge en betydligt sämre brandpersonal på sikt.

Kommunen anför vidare att brandskoleutredningen föreslog efter bl. a. en omfattande enkät bland tidigare elever och skriftväxling med för utbildning­en ansvarig läkare att akutsjukvårdsutbildningen skulle utökas till 25 timmar. Arbetsgmppen föreslår nu att den skall utökas till ca 15 veckor. I socialstyrelsens förslag till 20 veckors utbildning för ambulanspersonal ingår sambandstjänst och räddningstjänst som två delämnen i "Arbetslivsoriente­ring". Ämnet föreslogs totalt omfatta 50 timmar. Körkunskap ingick överhuvudtaget inte i denna utbildning men däremot med 85 timmar i 40-veckorsutbildningen. Arbetsgmppen föreslår nu att brandmännen får ca 15 veckors akutsjukvårdsutbildning och ambulansmän ca 15 veckors utbildning i allmän räddningstjänst m. m. Man anar att skälet är att man vill få tillräckligt elevunderlag för att kunna få ambulans- och räddningstjänstut­bildningen spridd till 15-20 platser. Är detta samhällsekonomi när mindre än hälften av landets brandmän (enligt "Samhällets räddningstjänst" 764 brandmän) tilUka är ambulaiismän? Och när tendensen pekar relativt entydigt på en uppdelning av de två yrkesområdena.

Kommunen konstaterar att arbetsgmppen anser att utbildningen kan rymmas inom befintliga ramar för gymnasieskolan. Skolstyrelsen i Linkö­pings kommun säger i detta hänseende "Vad man däremot måste ställa sig frågande till är påståendet att den föreslagna utbildningen, genom att läggas under gymnasieskolan och KOMVUX, kan anordnas inom befintliga kostnadsramar. Räddningstjänstens personal är en för samhället mycket viktig arbetsgmpp, för vilken specialutbildning av högsta kvalitet krävs. Detta i sin tur ställer stora krav på lärare, lokaler och utrustning och att detta

Prop, 1982/83:23

185

skall kunna erbjudas inom befintliga kostnadsramar är enligt skolstyrelsen en omöjUghet, även om det blir fråga om s. k. inbyggd utbildning vid brandförsvaret och sjukvårdshuvudmannen. Förutsättningar att, genom dessa förslag till ny utbildning i räddningstjänst uppnå samhällsekonomiska besparingar saknas således, anser skolstyrelsen." Skolstyrelsens i Linköping konstaterande är enligt kommunen särskilt intressant eftersom arbetsgrup­pens förslag utarbetats mot bakgrunden att man skall göra samhällsekono­miska besparingar. Man kan här ana ett försök att dölja vad kostnaderna för utbildningen verkligen blir samt ett försök till dold kostnadsövervältring från stat till kommun.

Norrköpings kommun framhåller att brandstyrelsen och brandchefen har ständigt betonat betydelsen av brandmännens yrkeskunskaper såsom snickare, plåtslagare, elektriker osv. Brandförsvarens utryckningsstyrkor är sammansatta av personer som, fömtom sin brandmannautbildning, även har en bakgmnd som civila yrkesmän. Utryckningsstyrkornas effektivitet, såväl heltidsanställdas som deltidsanställdas, är i hög grad beroende av persona­lens kunskaper från industrin, byggarbetsplatsen, bilverkstaden etc.

Arbetsgmppens förslag att rekrytera ungdom i 18-årsåldern till särskild utbildning genom ettårig specialkurs innebär ett flertal osäkerhetsmoment, bl. a. om ungdomar i den åldern kan anses ha uppnått den psykiska och fysiska mognad som brandmannayrket kräver.

Inbyggd utbildning vid företag, institutioner etc. förutsätter kontinuerlig sysselsättning med det som utbildningen syftar till, varför en högre specialkurs i räddningstjänst m. m. vid gymnasieskolan, på det sätt utredningen föreslår, inte är genomförbar utan stora kostnader för utbild­ningskommunerna. Resurser för dylik utbildning saknas nämligen hos såväl brandförsvaret som gymnasieskolan. Utbildningen föreslås förlagd till 15-20 orter med ett utbildningsbehov av 500 personer/år, vilket innebär utbildning av 25-30 personer per år och utbildningskommun. Om statsbidrag skall utgå med högst 15 000 kr/år och utbildningskommun, uppstår frågan vem som i övrigt skall tillskjuta medel för övningsområden, lokaler, undervisnings­materiel inkl. fordon, lärare/instmktörer, förbmkningsmateriel, elevernas skyddsutmstning m.m.

Föreslagen likformighet i utbildningen för räddnings- och ambulansperso­nal förefaller välgmndad och genomtänkt för de ungdomar som hamnar inom kommuner där samma personal bemannar såväl räddningstjänsten som ambulanstjänsten. Denna "dubbeltjänst" berör dock endast 60 ä 70 personer, medan övriga får en inte alldeles bortkastad, men dock onödigt lång utbildning.

~ Växjö kommun påpekar att för att undvika att fysiskt olämpliga ungdomar söker till 40-veckors specialkurs bör utöver läkarundersökning någon form av konditionstest ingå i ansökningsförfarandet.

För brandförsvarets vidkommande är det enligt kommunen önskvärt att

Prop. 1982/83:23

186

anställa personal med praktik från arbetslivet, varför särskilda regler bör uppställas som underlättar antagandet av yrkesverksamma. Dock måste dessa regler kompletteras med en åldersbegränsning.

Den praktiska delen av utbildningen avses förläggas till kommunala brandkårer, vilket skapar vissa problem, då det knappast finns personella och materiella resurser för denna utbildningsvolym på brandkårerna av i dag. Statsbidrag för anskaffning av åskådningsmateriel bör erhållas.

Kalmar kommun framhåller att utbildningen för heltidsanställda brand­män bör, som arbetsgnippen föreslår, inordnas i gymnasieskolan såsom 1-årig högre specialkurs. Utbildningen bör helt domineras av allmän räddningstjänst med markant inslag av praktiska övningar vid brandkår på gymnasieorterna.

Av flera skäl torde det enhgt kommunen inom överskådlig framtid inom flertalet regioner i landet finnas både kommunal och landstingskommunal ambulanspersonal. Redan av denna anledning finns skäl att samordna utbildningen för brandmän och ambulansmän. Brandmannautbildningen måste innehålla ett stort inslag av akutsjukvård, då omhändertagandet av skadade personer på en olycksplats är en angelägen uppgift för all räddningspersonal. Den aktuella utbildningen bör enligt kommunen m.a.o. leda till både ambulans- och brandmannayrket. Inom 1978 års försvarskom­mitté övervägs att kommunerna skall ges ansvaret för ledning vid beredskap och krig av civilförsvarsverksamheten på lokal nivå. Det innebär bl. a. att det kommunala brandförsvaret och den lokala civilförsvarsorganisationen kan samordnas mer än tidigare. Härför bör viss grundläggande utbildning i fråga om civilförsvarets ledning och metoder också ingå i räddningstjänstutbild­ningen, då f. ö. brandförsvarets personal ofta krigsplaceras inom civilförsva­ret.

Karlskrona kommun menar att arbetsgmppens förslag i jämförelse med dagsläget ger en kraftig upplyftning av utbildningen. Genom att yrkesutbild­ningen kommer före anställningen begränsas även kommunernas kostnader bl. a. genom minskade löner-, rese-/traktaments-, och vikariekostnader. I förslaget inbegripes att utbildningen skall utgöra grundutbildning för såväl brand- som ambulansmannayrket. Med hänsyn till den ökade strävan att i högre grad integrera arbetet på skadeplatsen bedömes förslaget vara bra. Helsingborgs kommun anser att föreslagen utbildning för brandmän inte utgör någon förbättring mot det nuvarande systemet utan resulterar snarare i en försämring av brandmannautbildningen.

Urvalet av elever till brandmannautbildning bör enligt kommunen styras från en heltidskår. Genom att en brandkår rekommenderar elever till utbildning fås elever som genomgått en anställningstest och man anpassar kurserna efter samhällets behov. Utbildningen bör förläggas till ett begränsat antal orter. Det bör ställas krav på övningsfält samt tillgång till åtminstone medelstor brandkår. Brandmännen bör också ha ett övergripande ansvar för

Prop. 1982/83:23

187

brandmannautbildningen så att den blir ett naturiigt steg till utryckningsle­damtbildningen.

Göteborgs kommun ansluter sig i allt väsentligt till de synpunkter och förslag som arbetsgruppen framför och vill understryka att utbildningen kan anordnas som ettårig högre specialkurs inom gymnasieskolan med undervis­ningen i arbetsteknik och fackteori förlagd som inbyggd utbildning.

Kommunen vill dock framföra sin tveksamhet till arbetsgruppens förslag beträffande finansieringen av ifrågavarande utbildning. Även om undervis­ningen förläggs som inbyggd utbildning bedömer kommunen att det erfordras en viss dubblering av brand- och sjukvårdsmateriel. Det är därför rimligt att staten svarar för de kostnader som investering i ny undervisnings­materiel medför. Vidare bedömer kommunen att driftskostnaderna inte blir oväsentliga. Statsbidrag skall enligt förslaget utgå med vad som gäller för inbyggd utbildning inom vårdområdet. Detta statsbidrag är f. n. högst 15 000 kr./läsår och klass med minst åtta elever. Det av arbetsgruppen föreslagna huvudmomentet i utbildningen synes motivera att utbildningen hänförs till inbyggd utbildning inom industri och hantverk. Detta innebär att kommunen erhåller statsbidrag per elev och undervisningstimme med ett belopp som avses täcka kostnaden för lön, materiel och lokaler.

Mariestads kommun framhåller att intagningsprövning, standardiserade lämplighetstest, bör ske av sökanden till högre specialkurs i räddningstjänst på samma sätt som angivits för anställning inom brandförsvaret. Intagnings­proven bör ingå i eller ersätta introduktionsutbildningen. Endast introduk­tionsutbildning vid hemmabrandkår har stora brister som urvalsinstmment. Bedömningen blir lätt subjektiv, känslomässig och påverkbar av andra hänsyn än till räddningstjänstens behov t. ex. föreningstillhörighet och kompisförhållanden. För nyanställning inom räddningstjänsten bör krävas fömtom högre specialkurs även ett halvt års provtjänstgöring. Provanställ­ningen bör utgöra ett led i anställningen och vikariat jämställas med sådan tjänst.

Karlstads kommun anser att om gmppens förslag genomförs finns risk för en "överproduktion" av 19-åriga brandmän.

Nuvarande system, där en brandman utbildas först efter en viss introduk­tionsutbildning och tjänstgöring inom brandförsvaret, torde enligt kommu­nen vara ett bättre alternativ därför att efterfrågan styr utbildningsbehovet, eleverna blir mer motiverade, elevemas ålder är något högre, eleverna har arbetslivserfarenhet, inget glapp finns mellan skola och anställning och brandförsvaren blir vid anställning ej bundna vid krav på fullgjord specialkurs.

Årjängs kommun tycker att om nuvarande system skulle bibehållas vid rekrytering av heltidsanställda brandmän borde deras introduktionsutbild­ning och den deltidsanställdes kunna sammanfaUa.

Västerås kommun anför att en mer omfattande grundutbildning för

Prop. 1982/83:23

188

brandmän är väl motiverad mot bakgmnd av de komplicerade och skiftande arbetsuppgifter en brandman ställs inför.

Föreslagen utbildning medför dock vissa negativa begränsningar i rekry­teringshänseende. Yrkesarbetande med lämplig utbildning inom tekniska yrken som brandförsvaret har stor nytta av att i räddnings- och underhålls­tjänst tvingas genomgå en 40 veckors högre specialkurs i gymnasieskolan innan anställning kan påräknas.

Lönebortfall under utbildningstiden kommer att begränsa urvalet av duktiga sökande i 20-30 års åldern. Detta kan medföra ökade kostnader för brandförsvaret genom specialutbildning i andra yrken eller ökat nyttjande av främmande tjänster för materiel-, byggnads- och fordonsunderhåll.

Utbildningen kräver goda praktiska och teoretiska utbildningsanordning­ar.

Tanken på samordnad utbildning av brandmän och ambulansmän är enligt kommunen tilltalande men en viss differentiering av utbildningen inom ramen för kurser skulle sannolikt innebära högre ijänstbarhet inom resp. verksamhetsområde efter avslutad utbildning.

Falu kommun tillstyrker förslaget att anordna utbildning av heltidsanställ­da brandmän inom gymnasieskolans ram. PrincipieUt borde de deltidsan­ställda brandmännen ha samma kunskapsnivå vilket,även arbetsgruppen framhåUer. De rekryteringssvårigheter som redan nu finns på vissa håll i landet torde emellertid väsentligt accentueras om allt för stora krav på grundutbildning ställes.

Gävle kommun menar att den föreslagna 1-åriga utbildningen får ses som positiv då kunskapsnivån på nya brandmän troligen kommer att ligga betydligt högre än idag. Att utbildningen även innehåller sjukvårdsutWld-ning ser kommunen inte som något negativt då det är en del av arbetet och flera realistiska övningar har visat att akutsjukvård är en brist hos personal som inte arbetar med ambulansverksamhet.

Sundsvalls kommun konstaterar att den ettåriga specialkursen avses genomföras som inbyggd utbildning och förläggas till brandförsvaret i orter med väl utbyggd gymnasieskola, vilket innebär en positiv decentralisering av utbildningen. Sundsvall har en bred gymnasieutbildning, ett väl fungerande brandförsvar samt ett storsjukhus för akutsjukvårdsutbildningen. Fömtsätt­ningarna finns alltså för brandförsvarsutbildning i Sundsvall och det är kommunens mening att sådan utbildning med fördel kan förläggas hit. En fömtsättning är givetvis att kommunen inte får överta utbildningskostnader­na utan får kompensation för den insats i personal och material som kommer att erfordras.

Östersunds kommun anför att förslaget om att en gmndutbildning skall krävas för anställning i kommunens brandförsvar är tillfredsställande. Den som anstäUs har då redan en lämpligt anpassad utbildning och har visat om vederbörande är lämplig för arbetsuppgifterna.

Umeå kommun tillstyrker att brandmannautbildningen sammanslås med

Prop. 1982/83:23

189

ambulansmannautbildningen och förlägges som en specialkurs till gymnasie­skolan. Av regionaltekniska skäl bör enligt kommunen ca 40 % av utbildningsorterna placeras i Norrland trots att elevantalet inte blir heltäckande för våra behov. Viss omflyttning av elever från södra Sverige torde därför vara nödvändigt.

Arbetsgmppen har redovisat att staten inte tar på sig några kostnader för den praktiska utbildningen eftersom både lärarkostnader, instruktörer, brandfordon, materiel och annan utrustning som behövs för utbildningen skall tillhandahållas av den brandkår som finns på gymnasieorterna. I vissa fall kommer det att behövas kompletteringar av utrustning, materiel och fordon för att kunna genomföra utbildningen men vi förutsätter då att kommunen erhåller statsbidrag enligt gängse principer för bland annat utmstning.

Umeå kommun ser gäma att Umeå blir aktuell som utbildningsort för den tänkta brandmannautbildningen. Landstinget har även vårdutbildning i Umeå.

Svenska kommunförbundet (majoriteten) påpekar att specialkursen avses genomföras på ett begränsat antal orter. Brandförsvaret, särskilt i de mindre kommunerna, kommer härigenom att förlora den personliga lokala anknyt­ningen som visat sig vara väsentlig vid rekrytering.

Enligt styrelsens uppfattning bör brandmannautbildningen förläggas under Statens brandnämnd och genomföras i intim samverkan med Civilförsvarets utbildning och med utnyttjande av deras utbildningsanlägg­ningar. Härför talar också den framtida samordningen med kommunanknu­tet civilförsvar.

Styrelsen kan alltså inte tillstyrka arbetsgruppens förslag utan förordar att brandmannautbildningen anordnas med utgångspunkt från det betänkande som sakkunniga för översyn av brandförsvarsutbildningen m. m. (Ds Kn 1979:5) framlade.

Landstingsförbundet är positivt till att en översyn gjorts, i denna riktning, men finner det anmärkningsvärt att ett nytt förslag till utbildning av ambulanspersonal lagts fram utan att kontakt tagits med vare sig socialde­partementet, socialstyrelsen, skolöverstyrelsen eller Landstingsförbundet. Förbundet vill härvid hänvisa till en rapport som socialstyrelsen på uppdrag av regeringen 1979 framlagt om ambulanspersonalens utbildning. Likaså har förslag till ny grundutbildning utarbetats inom skolöverstyrelsen (skolöver­styrelsens regeringsskrivelse dnr S 80:240).

På gmnd av den bristfälliga belysningen av den del av föreslagen utbildning i räddningstjänst som berör ambulanspersonal anser förbundet det nödvän­digt att arbetsgruppens förslag omarbetas i samarbete med berörda parter.

SACOISR anser att denna utbildning bör kunna fungera bra som en

Prop. 1982/83:23

190

gmndmodeU. SACO/SR anser också att en samordning med skolväsendet är till fördel eftersom utbildningen blir mer likformig över landet samtidigt som den kan decentraliseras i ökad omfattning.

Brandmännens riksförbund anför beträffande utbildningen av heltidsan­ställda brandmän att rekryteringen till denna personalgmpp alltid har skett och alltjämt sker till nära 100 % från andra yrkes- och arbetsområden.

Brandförsvaret har därvid kunnat tillgodose sitt behov av specialutbildad personal i olika yrken, som inom dessa specialiteter har stor och värdefull arbetslivserfarenhet. Vidare har kommuner i dag på ett enkelt och praktiskt sätt kunnat rekrytera erfaret folk från den deltidsanställda personalgmppen då man inrättar tjänster som heltidsanställda brandmän. Denna möjlighet kommer i realiteten helt att bortfalla om kravet på genomgången gymnasie­skola och specialkurs kommer att ställas för heltidsanställning inom brandförsvaret.

Det är inte troligt, att t. ex. en yrkesverksam bilmekaniker vid 35 års ålder och med 15 års tjänst som deltidsanställd brandman bakom sig söker heltidstjänst i brandförsvaret om detta medför att han dessförinnan måste skaffa sig en gymnasiekompetens genom studier på fritid. Brandmännens Riksförbund kan inte ansluta sig till det av arbetsgruppen framlagda förslaget till gymnasial utbildning och genomgången högre specialkurs.

I detta sammanhang vill Brandmännens Riksförbund som sin mening anföra, att oavsett om utbildningen sker vid särskilda utbildningsbrandkårer eller vid gymnasieskolor kommer denna att innebära kostnader.

Vidare anser förbundet troUgt, att elever från gymnasieskolan, som genomgått högre specialkurs för brandförsvaret men som saknar arbetslivs­erfarenhet, i många fall kommer att välja annan verksamhet än brandför­svaret efter en kort tids anställning. Personer som däremot tar anställning i brandförsvaret vid något högre ålder och som har viss arbetslivserfarenhet torde på ett helt annat sätt ha förutsättningar för att efter genomgången utbildning och praktiktjänst bli kvar i tjänsten.

Genomföres arbetsgruppens förslag torde enligt förbundet särskilda övergångsbestämmelser behöva skapas för att medgiva att personer utan den föreskrivna teoretiska utbildningen kan medgivas anställning inom brand­försvaret. Dessa torde i så fall komma att behöva tillämpas under avsevärd tid.

Brandmännens Riksförbund delar inte arbetsgmppens uppfattning om att ambulanstjänsten och därmed utbildningen för denna bör integreras med de kommunala brandförsvaren. Visserligen ombesörjer ett relativt stort antal kommuner som entreprenörer sjukvårdshuvudmännens ambulanstranspor­ter. I flera landstingskommuner svarar dock sjukvårdshuvudmannen själv för ambulanstransporterna och har för denna verksamhet egen personal.

Ambulanspersonalen kan då - om man inte sysslar med transporter - ha andra arbetsuppgifter inom sjukvården på sjukhus och/eller läkarstationer. Förbundet delar dock arbetsgruppens uppfattning om att en bättre sjuk-

Prop. 1982/83:23

191

vårdsutbildning av brandförsvarets personal är nödvändig och anser att denna bör ingå i den nya brandmannautbildningen.

Nuvarande förhållande med deltidsanställd ambulanspersonal bör enligt Brandmännens Riksförbunds uppfattning ersättas med enbart heltidsan­ställd personal. Genom heltidsanställning inom sjukvården som ambulans­man, undersköterska, vårdbiträde eller liknande skulle såväl utbildningsfrå­gorna som anställningsförhållandena bättre svara mot behovet av personal. Dessutom skulle ambulanspersonalen få avsevärt större rutin vid omhänder­tagande av sjuka och skadade.

Räddningstjänstutredningen har dessutom i sitt betänkande uttalat, att man anser att landstingen även i fortsättningen bör vara huvudmän för ambulanssjukvården.

Förbundet delar dock arbetsgruppens uppfattning om att en bättre sjukvårdsutbildning av brandförsvarets personal är nödvändig.

Svenska brandbefälets riksförbund framhåller att representanter från förbundet har vid sammanträde med arbetsgmppen framfört betänkligheter mot förslaget att förlägga brandmannautbildningen till gymnasieskolan. Riksförbundet anser att den föreslagna utbildningslinjen begränsar brand­försvarens möjligheter att kunna rekrytera brandmän med yrkeskunskaper såsom plåtslagare, snickare, elektriker etc. Brandpersonalens kunskaper från olika områden betyder oerhört mycket för effektiviteten på skadeplat­sen och utgör utan tvekan en av hömstenarna i svenskt brandförsvar av idag.

Kommunerna åsamkas för närvarande vissa kostnader för utbildningen av brandpersonalen. Utbildningskostnaderna har uppenbarligen inte varit av den storleksordningen att man tvekat aft låta brandpersonalen genomgå utbildningen. Sålunda har praktiskt taget alla heltidsanställda brandmän genomgått brandskolans brandmannaklass trots att undervisningen till 7/8 är teoretisk och ej obligatorisk.

Om arbetsgmppens förslag att förlägga utbildningen till gymnasieskolan blir genomförd, förordar förbundet krav på yrkeslivserfarenhet inom lämpligt yrke innan inträde beviljas i brandmannaklass.

Svenska brandförsvarsföreningen ser det som en klar fördel att arbets­gmppens förslag här också tillgodoser näringslivets behov av räddnings­tjänstpersonal. Detta har sedan länge varit ett eftersatt område och den föreslagna breda utbildningen bör kunna tillgodose, förutom räddningstjän­stens behov av utbildade brandmän, även behovet av säkerhetspersonal för många andra syften. Det är angeläget att inträdeskraven till brandmannaut­bildningen utformas så att de elever som antas också är lämpliga för yrket såväl psykiskt som fysiskt. Fömtom att den av arbetsgmppen föreslagna läkamndersökningen bör ske mot bakgrund av yrkets hårda fysiska krav, bör det också övervägas om kompletterande praktiska test skall användas, t. ex. av den typ som idag används på flertalet större och medelstora brandkårer.

Prop. 1982/83:23

192

Det senare skulle kunna fungera som en viktig vägledning för eleven att bedöma sina framtida förutsättningar inom yrket,

2.1.2 Utbildning av deltidsanställda brandmän

Arbetsgmppen har föreslagit att utbildningen av deltidsanställda brand­män skail inledas med en kortare introduktionsutbildning vid respektive brandförsvar eller regionalt i regi av kommunförbundets länsavdelningar. Denna grundläggande utbildning skaU kunna kompletteras med utbildning inom den kommunala vuxenutbildningens (komvux) ram. Den sammanlag­da utbildningen inom komvux bör inte understiga 120 undervisningstim­mar.

Så gott som samfliga remissinstanser framhåller att förslaget att genomföra en grundutbildning för de deltidsanställda brändmännen är en sedan länge efterlängtad reform. Från flera håll understryks de svårigheter som f. n. föreligger för de deltidsanställda att genomgå utbildning med hänsyn till deras huvudarbetsgivare. Att anordna utbildningen inom komvux anses kunna vara en lösning på detta problem.

Skolöverstyrelsen förutsätter att i räddningstjänsten redan verksam deltidsanställd personal kan erhålla erforderlig utbildning inom kommunal vuxenutbildning organiserad som heltids-, deltids- eller fritidsstudier. Det är enligt styrelsen också angeläget för den deltidsanställda personalen vid räddningstjänsten med en grundutbildning motsvarande de viktigaste delarna av mål och innehåll från den högre specialkursen.

Arbetarskyddsstyrelsen vill framhålla det angelägna i att det närmare klarlägges vilka slag av arbetsinsatser deltidsanställda kan utföra på ett från säkerhetssynpunkt tillfredsställande sätt. Det är också angeläget att de administrativa åtgärderna för att begränsa deras arbete till sådana insatser klarlägges.

Statens brandnämnd anför att utbildningen av deltidsanställd brandperso­nal omfattar idag endast befälsutbildning. Den stora kadern deltidsanställda brandmän erhåller ej någon enhetlig utbildning. Arbetsgmppen föreslår en för alla deltidsanställda brandmän centralt styrd gmndutbildning, vilket -trots den begränsade utbildningstiden - får ses som en klar förbättring. Förslaget om utbildning av deltidsanställt brandbefäl medför att den länge eftersträvade bindningen till heltidsanställdas utbildning uppnås.

Enligt nämndens mening bör dock gmndutbildningens längd och målsätt­ning närmare fastställas och om möjligt genomföras innan anställning. En eftersträvansvärd gemensam utbildningsnivå skulle vidare uppnås om introduktionsutbildningen meddelades av brandnämnden genom regionalt anordnade kurser förslagsvis förlagda till civilförsvarets CUFA-anläggning-ar. Härigenom skulle en samordning av brandmannautbildningen och den obligatoriska civilförsvarsutbildningen kunna genomföras.

Prop. 1982/83:23

193

Nämnden önskar slutligen framhålla att vissa svårigheter kan vara förknippade med att ge kompletterande utbildning i Komvuxregi. Särskilt i glesbygdskommuner torde lokal utbildning vara svårgenomförbar och medföra krav på ökad regional utbildning med åtföljande ökade kommunala kostnader för resor etc.

Länsstyrelsen i Södermanlands län tillstyrker i princip förslaget till gmndutbildning för deltidsbrandmän. Länsstyrelsen vill fästa uppmärksam- , heten på de praktiska svårigheter som kan uppstå. Problem kan förekomma med att engagera deltidsbrandmän i organiserade fritidsstudier utanför ramen för huvudsysselsättning och obligatorisk övningsverksamhet som genomförs vid egen brandkår. För att kravet på elevunderlag för anordnande av kurser skall uppfyllas anser länsstyrelsen att regional samverkan är nödvändig.

Länsstyrelsen i Kalmar län framhåller att förslaget innebär en angelägen förbättring. En bättre samordning med utbildningen inom civilförsvaret bör dock eftersträvas.

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län menar att rekryteringen av deltidsanställda brandmän är begränsad till personer, som bl. a. bor så att de kan uppfylla krav i fråga om anspänningstid. På vissa orter är rekryteringen redan i dag ett problem på gmnd av det begränsade underlaget. Det kan ifrågasättas om brandmannayrket på deltid förblir lika attraktivt om arbetsgmppens förslag om utbildning om minst 120 timmar för denna kategori genomförs. Det skall här ihågkommas att utbildningen så gott som helt måste genomföras på vederbörandes fritid. Länsstyrelsen anser att förslaget är sakligt motiverat men vill inte utesluta att det kan medföra ökade rekryteringsproblem.

Nyköpings kommun anser att arbetsgruppen synes ha en överoptimistisk syn på de praktiska möjlighetema att kunna engagera dekidsbrandmän till organiserade fritidsstudier, speciellt då dessa kurser förmodligen måste arrangeras regionsvis (län). Dessa kurser kommer även att orsaka en kommunal kostnadsökning, som dock med hänsyn till utbildningsbehovet får accepteras.

Boxholms kommun anser att de deltidsanställda brandmännens utbild­ning för närvarande är eftersatt och att arbetsuppgifterna vid ett nödläge är samma för deltidsanställda som heltidsanställda brandmän.

De deltidsanställdas huvudsakliga yrkesverksamhet utgör enligt kommu-

nen ett hinder för att de skall erhålla tillfredsställande utbildning. Om den gmndläggande utbildningen förläggs inom den kommunala vuxenutbildning­en förbättras fömtsättningarna väsentligt för möjligheterna till utbildning för de deltidsanställda. Inom Komvux kan utbildning anpassas till brandmän­nens förhållanden så att den ej i alltför hög grad inkräktar på deras huvudsysselsättning.

Linköpings kommun framhåller att arbetsgmppen föreslår en kortare introduktionsutbildning samt minst 120 timmars undervisning i komvux regi. 13 Riksdagen 1982/83. 1 saml. Nr 23

Prop. 1982/83:23

194

Komvux kräver lägst 12 (i glesbygd 8) deltagare i en kurs. Detta innebär att kommunernas kostnader för denna utbildning i form av ersättning för förlorad arbetsinkomst, resor och traktamenten bUr minst desamma som enligt brandskoleutredningens förslag. - Därtill kommer en befarad kost­nadsövervältring från stat till kommun när det gäller kostnader för utbildningens genomförande.

Norrköpings kommun delar de sakkunnigas och arbetsgmppens uppfatt­ning om nödvändigheten av ökad satsning för utbildning av deltidsanställd personal. Kommunen ifrågasätter dock om Komvux skall vara huvudman för verksamheten. Detta innebär att ytterligare medel måste tas från Komvux, vilket alltmer tunnar ut och begränsar Komvux ursprungliga syften. Vad ovan framförts om bristen på utbildningsresurser i utbildningskommunerna gäller även övriga lokala resurser för den föreslagna Komvux-utbildning-en.

Ydre kommun anser att utbildningen av deltidsanställda brandmän i räddningstjänst alltid har utgjort ett stort problem, och svårigheterna har främst legat i att de egna resurserna har varit för små, samt att utverka ledighet från huvudanstäUningen under den tid som utbildningen varar. Kan förslaget om grundutbUdning för denna kategori ske genom komvux, så bör dessa svårigheter enligt kommunen vara lösta. Utbildningen kan bedrivas av kommunen själv eller tillsammans med grannkommuner, utbildningen kan bedrivas på kvällstid och göras mycket flexibel.

Av de som har fått sin gmndutbildning i räddningstjänst i gymnasieskolan, kan förhoppningsvis en liten del komma deltidskårerna till godo.

Kalmar kommun menar att utbildningen för de deltidsanställda brand­männen, som f. ö. utgör 60 % av landets brandmannakår, bör som arbetsgmppen föreslår efter introduktionsutbildning vid resp. brandförsvar eller regionalt i regi av kommunförbundets länsavdelningar kunna komplet­teras med utbildning inom den kommunala vuxenutbildningens ram.

Karlskrona kommun framhåller att de deltidsanställdas ordinarie yrkes­verksamhet ofta utgör ett hinder för att kunna ge dem en tillfredsställande utbildning. Förslaget att få en gmndläggande utbildning i Komvux regi och med en tidsmässig flexibel anpassning torde förmodligen vara lättare att genomföra ur rekryteringssynpunkt än de sakkunnigas förslag med en regional treveckors sammanhängande gmndläggande kurs. En viss samord­ning exempelvis inom länets ram kommer dock förmodligen att bli erforderlig.

Krbtianstads kommun vill nämna de farhågor som finns beträffande rekrytering av deltidsanställda brandmän och utryckningsledare inom vissa kommuner. Med den väsentligt utökade utbildningen och vissa arbetstagares svårighet att erhålla tjänstledighet från ordinarie arbete kan rekryteringen till vissa deltidsbrandkårer ytterligare försvåras. Kommunen hemställer därför att denna fråga övervägs ingående innan promemorian fastställes.

Helsingborgs kommun anser att föreslagen utbildning genom Komvux

Prop. 1982/83:23

195

lika väl kunde utföras av större brandkår till lägre kostnad. Även här bör brandnämnden kunna ha det övergripande ansvaret.

Sjöbo kommun anför att arbetsgruppen först konstaterar att utbildnings­behovet är lika stort för deltidsanställda som för heltidsanställda, med tanke på att samma situationer skall bemästras.

Då bör enligt kommunen detta faktum och inte i första hand ekonomin vara utslagsgivande för vilken utbildning som skall ges åt deltidsanställda brandmän. Detta bör stå helt klart om man samtidigt ser på kommunens kostnader för ett brandförsvar med deltidsanställd brandpersonal i förhål­lande till heltidsanställning.

Att börja med en introduktionsutbildning är säkert en riktig tankegång anser kommunen vidare. Denna bör dock fullgöras på brandstationer med rökskyddsverkstad, slangverkstad, övningshus och personal som kan hand­leda under denna tid. Gärna regional utbildning som vi provat i Malmöhus län. Denna utbildning måste göras koncentrerad även om vuxenskolan har fler alternativ. Dels vill det anställande brandförsvaret ha brandmannen tillgänglig så snart som möjligt, dels vill troligen det brandförsvar som står för utbildningen inte ha lokaler, personal och materiel upptagna under alltför lång tid. Tiden som anges - 120 undervisningstimmar - kan ge en godtagbar grund för att medfölja på räddningstjänstuppdrag.

Kort resväg till kursorten underlättar rekryteringen av kursdeltagare vilket styrker inriktningen mot små regioner och flera kursorter.

Halmstads kommun anser för sin del att deltidspersonalens utbildning alltjämt inte blir löst på ett godtagbart sätt. Deltidsbrandmännen ställs ofta inför samma räddningssituation som den heltidsanställde och måste, icke minst ur arbetarskyddssynpunkt, få en kvalificerad utbildning. Svårigheterna är stora och kostnaderna likaså. Kanske organisationsformen måste ändras? MöjUgheterna att ge deltidarna bättre utbildning bör enligt kommunen ytterligare studeras.

Göteborgs kommun anför att beträffande förslagen om utbildning av hel-respektive deltidsanställda brandmän konstaterar kommunen att det ur skoladministrativ synvinkel är möjligt att genomföra utbildningarna på det sätt som föreslagits i promemorian. För närvarande saknas dock kompetens inom gymnasieskolan respektive komvux för att genomföra dylik utbildning. Den kompetens som måste tillföras finns inom brandförsvaret.

Mariestads kommun förordar arbetsgmppens förslag till brandmannaut­bildning utom beträffande möjligheten att via två års anställning som brandman och komvuxkurs i räddningstjänst erhålla behörighet till heltids­tjänster.

Karlstads kommun konstaterar att för den deltidsanställde brandmannen föreslås en fyraveckorsutbildning inom Kom-Vux. Deltidsbrandmannens utbildning har enligt kommunen alltid varit eftersatt. En förbättrad utbildning för denna kategori är absolut nödvändig. Kom-Vux finns i samfliga kommuner. Med hänsyn till lågt utbildningsbehov i "mindre"

Prop. 1982/83:23

196

kommuner torde man få räkna med ett samarbete över kommungränser­na.

Kommunen föreslår vidare att en samordning av grundutbildningen för både hel- och deltidspersonalen inom Kom-Vux utreds samt att man närmare penetrerar det totala utbildningsbehovet.

Årjängs kommun tycker att en mot nuvarande förhållanden förbättrad utbildning är nödvändig. Men även här är den låga omsättningen av personal, för underlag till lokala kurser, ett problem.

Samordning mellan kommunerna är enligt kommunen en lösning, men ändå kommer det bli svårt att synkronisera anställning och utbilning.

Kursens längd kan anses välbalanserad men den bör delas och omfatta två perioder om vardera två veckor.

Västerås kommun framhåller att behovet av en utökad grundutbildning är synnerligen angelägen. Anställningstiden är dock för närvarande starkt beroende av arbetsmarknadsläget på orten och omsättningen inom deltids-kårerna kan bli relativt stor. Hur komvux skall kunna tillfredsställa detta behov som kan skifta från ort till ort måste enligt kommunen närmare utredas. Vidare är ev. studiebidrag eller provanställning med lön under utbildningstiden ett praktiskt - ekonomiskt problem som bör utredas. Vissa minimikrav bör även uppställas för anställning (såväl kunskapsmässiga som fysiska).

Falu kommun anser att svårigheter att rekrytera deltidsanställd personal till en så relativt lång utbildning - sex veckor - kommer säkerligen att uppkomma varför kursens tidsförläggning och uppdelning är av största vikt.

Gävle kommun menar att den föreslagna utbildningen blir en stor ambitionshöjning vilket kan innebära att det kan uppstå problerh att få personalen att ställa upp på en sådan utbildning. Utbildningen måste antagligen anordnas regionalt då underlaget i varje kommun är för litet för att fylla en kurs per år.

Sundsvalls kommun framhåller att eftersom de deltidsanställda brandmän­nen rekryteras bland sådana som har sin huvudsysselsättning inom andra yrken är det mest praktiskt att knyta deras utbildning till komvux.

Åre kommun anför att de framtida uppgiftema inom räddningstjänstom­rådet kommer att ställa ökade krav på kunnande hos den personal som skall ingripa vid oUka slag av nödlägen i samhället, varför en förbättrad utbildningsform är ytterst angelägen, både för personalens självförtroende och säkerhet samt till fromma för samhället i form av en förbättrad räddningstjänst. Framförallt gäller detta den största personalkategorin inom räddningstjänsten, de deltidsanställda, vilka i dagsläget icke erhåller någon gmndutbildning vid statens brandnämnd.

Med den tänkta utformningen av utbildningen måste särskilda hänsyn tas till brandmannens huvudanställning, och utbildningen därför anpassas efter detta. I de mindre kommunema, t. ex. Åre kommun som har mycket låg

Prop. 1982/83:23

197

personalomsättning, ca 4-5 brandmän/år, torde det bli nödvändigt med någon form av samverkan med annan kommun för att i komvux regi uppnå en så hög utbildningsnivå som möjligt med goda utbildningsresurser.

Umeå kommun påpekar att nyanställning av deltidsanställd personal ofta sker av en eUer två brandmän i taget vilka skall utbildas snarast möjligt för att få sättas i tjänst. Det är inte enligt kommunen praktiskt genomförbart att samla ihop nyanställningar under ett eller två år och då genomföra utbildningen eftersom personalen måste ha den gmndläggande utbildningen redan vid anställningens början. I ett glesbygdslän som Västerbotten torde det därför vara svårt att genomföra 3 veckors utbildning i Kom-Vux regi i respektive kommun. Utbildningen måste i stället centraliseras till några få orter inom länet vilket medför höga kostnader för respektive kommun.

Kostnaden för utbildning av en deltidsanställd brandman kommer att uppgå till ca 10 000 kr. (lön, traktamente och reseersättning) beroende på kursorten. Det är i många fall svårt för den deltidsanställde att ta sig loss från sin huvudanställning varför en uppdelning av 3-veckorsutbildningen i block om 1 vecka som skall fullgöras inom en viss tid torde vara en mera praktisk lösning.

Alternativet till nämnda förslag är enligt kommunen att personalen i omedelbar anslutning till anställningen som även skall medföra uppskov från det miUtära försvaret och inskrivning i civilförsvaret erhåller en inkallelse till 3 veckors krigs- och fredsräddningstjänstutbildning. Härigenom underlättas möjUgheterna att få den deltidsanställde brandmannen utbildad på ett snabbt sätt eftersom huvudarbetsgivarna normalt inte har något att invända mot att personalen fullgör militär- eller civilförsvarstjänst.

Omsättningen av deltidsanställd personal är i dag så stor att många kommuner kommer att få betydande kostnadsökningar för utbildning enligt det lagda förslaget. Kommunen anser därför att förslaget blir för kostsamt varför staten i stället bör ta på sig personalkostnader, resor och traktamenten vid nämnda utbildning. Härigenom kan även små kommuner utbilda sin personal utan kostnader och standarden kan därigenom höjas väsentUgt över hela fältet.

Svenska kommunförbundet (majoriteten) framhåller att beträffande gmndutbildningen för deltidsbrandmän är detta en länge efterlängtad reform. I princip kan förslaget tillstyrkas men förbundets majoritet viU ändock peka på vissa svårigheter bl. a, de praktiska möjUgheterna att engagera deltidsbrandmän i organiserade fritidsstudier utanför ramen för deras huvudsysselsättning och den obUgatoriska övningsverksamheten som genomföres vid egen brandkår, Komvuxkurser som skall ha elevunderlag om 12 elever per kurs måste för flertalet kommuner fömtsätta regional samverkan inom komvux.

Kommunförbundets minoritet anser att det också är angeläget att, såsom arbetsgmppen föreslår, en avkortad grundutbildning (omfattande minst 120

Prop. 1982/83:23

198

timmar) anordnas inom den kommunala vuxenutbildningen (komvux) för den deltidsanställda räddningstjänstpersonalen med i viktiga delar mål och innehåll som motsvarar specialkursen i gymnasieskolan. Även för deltidsan­ställning bör principen i framtiden vara utbildning före anställning. Förbundets minoritet är medveten om att denna princip av praktiska skäl för närvarande kan vara svår att upprätthålla i vissa kommuner, men anser ändå att den bör vara vägledande vid diskussioner om framtida utbildningssystem för deltidsanställda brandmän. Om riksdagen våren 1982 fattar beslut om ett kommunanknutet civilförsvar enligt 1978 års försvarskommittés förslag finns enligt förbundets minoritet anledning att noggrant pröva möjligheten att samordna gmndutbildningen för deltidsanställda med civilförsvarsutbild­ningen. En sådan samordning bör medföra stora fördelar för såväl kommunerna som staten.

SACO/SR delar uppfattningen att Komvux bör vara en lämplig utbild­ningsanordnare för denna kategori genom sin flexibilitet, geografiska spridning och målinriktning. Redan nu sker liknande gmndutbildnings- och fortbildningsinsatser inom Komvux för andra yrkeskategorier och ett system för regional samverkan är under uppbyggnad i stora delar av landet. Det är enligt organisationen väsentligt att man inom upptagningsområdet har tillgång till en någorlunda stor brandkår med resurser i form av lokaler, specialutmstning och ämnesexperter, som vid behov kan fungera som timlärare.

Den årliga rekryteringen till deltidskåren beräknas omfatta ca 1 500 personer. Detta innebär ett behov av en kontinuerligt återkommande utbildning. Som en följd av detta kan större och medelstora Komvuxenheter stimuleras att skaffa sig resurser i form av lokaler, lärare och erfarenheter allt till utbildningens fromma. Enligt SACO/SR:s uppfattning innebär den föreslagna utbildningen att landets deltidsanställda brandmän skulle kunna få en tillfredsställande kompetens.

Brandmännens riksförbund anför att som framhållits av sakkunniga för översyn av brandförsvarsutbildningen är gmndutbildningen av den deltids­anställda brandkårspersonalen synnerligen varierande. Inga som helst kompetenskrav finnes. Det torde enligt förbundet snarare höra till undan­tagen än vara regel att en introduktions- eller gmndutbildning omfattar fem dagar eller mer. I många kårer utgör fortfarande deltagande i kårens övningar den enda gmndutbildningen för nyanställda. Detta är icke acceptabelt. Dåligt utbildade brandmän utgör en skaderisk icke enbart för sig själva utan även för kamrater, personer och objekt som de skall skydda. En bra gmndutbildning bör därför självklart givas varje dekidsanställd brand­man. För närvarande varierar utbildningen avsevärt inte bara i fråga om tid och omfattning utan även i fråga om kvalitet. Brandmännens Riksförbund delar arbetsgmppens uppfattning om de svårigheter som finns när det gäller att avväga brandförsvarets utbildningsbehov och brandmannens intresse av

Prop. 1982/83:23

199

att under så liten tid som möjligt vara frånvarande från huvudanställning/ huvudsyssla.

Som förbundet inledningsvis framhållit saknas speciella kompetenskrav för deltidsanställda brandmän. Det konstaterade utbildningsbehovet har i vissa landsdelar lösts genom att kommuner regionsvis gått samman och ordnat kurser för nyanställda deltidsbrandmän. Arrangörer har i några fall varit Svenska Kommunförbundets länsavdelningar, i andra länens brandför­svarsförbund eller andra regionala sammanslutningar. Dessa kurser har omfattat 3-5 dagar. De har i vissa fall därefter kompletterats med specialkurser av olika slag. Uppskattningsvis torde gmndutbildningen för den deltidsanställda personalen ske i den egna kommunens brandkår i ca en tredjedel av landets kommuner. I små kommuner med enbart deltidsanställt brandbefäl är utbildningeii inte sällan undermålig. Arbetsuppgifterna för brandchef och vice brandchef med enbart deltidsanställning gör det inte möjligt att få tiden att räcka till för uppgiften som utbildare. Kunskaperna i pedagogik samt utbildningserfarenheterna är dessutom ofta otillräckliga.

Brandmännens Riksförbund anser därför, att de enskilda brandförsvaren inte skall syssla med introduktionsutbildning. Om den nu aktuella utbild­ningen skall betecknas som kompetensutbildning är det särskilt viktigt att denna gives samma inriktning och form och samma möjlighet till praktisk och teoretisk undervisning. Utbildningen bör i stället koncentreras till särskilda utbildningsbrandkårer. Dessa bör lokaliseras centralt inom den region från vilken eleverna avses komma.

Brandmännens Riksförbund anser det tveksamt om kostnadsskäl kan vara avgörande för om utbildningen skall bedrivas lokalt eller på utbildnings­brandkårer. Oavsett om utbildningen sker inom den egna kommunens brandförsvar, genom kommunförbundets länsavdelningar eller genom annan regional organisation uppkommer kostnader. Samma är förhållandet om utbildningen sker vid särskilda utbildningsbrandkårer som administreras av Statens Brandnämnd. De faktiska kostnadema torde enligt förbundets uppfattning bli i stort sett desamma i båda alternativen, medan resultatet av utbildningen torde bli bättre om den sköts'av en huvudman - Statens Brandnämnds utbildningsenhet.

Brandmännens riksförbund anser således att introduktionsutbildningen/ kompetensutbildningen för deltidsanställda brandmän bör bedrivas i första hand på särskilda utbildningsbrandkårer under ledning av Statens Brand­nämnd;

Om detta icke kan genomföras bör utbildningen genomföras vid regionala utbildningsbrandkårer administrerade av kommunförbundets länsavdel­ningar eller annan likvärdig organisation efter en av Statens Brandnämnd fastställd kursplan; Ett enhetligt utbildningsprogram bör enligt förbundet upprättas och förutsättningar för dess genomförande i personallt och materiellt hänseende skapas. Statens Brandnämnd bör enligt förbundet vara huvudman för utbildningen. Förbundet anser också att en person som

Prop. 1982/83:23

200

antagits som brandman i kommunalt brandförsvar bör garanteras rätten till att genomgå sådan utbildning utan att det inkräktar på hans anställningsför­hållanden i huvudsysselsättningen.

Beträffande arbetsgmppens förslag på kompletterande utbildning inom ramen för komvux anför Brandmännens Riksförbund viss tveksamhet. Rekryteringsbehovet växlar från ort till ort. Den personal som rekryteras har mycket skiftande yrken och arbetsuppgifter. Dessutom varierar åldern vid anställandet kraftigt. Nyrekrytering av personal sker när vakanser uppkom­mer och åldern bland dem som söker nyanställning som deltidsbrandmän ligger ofta i åldersgmpper mellan 30 och 40 år, i undantagsfall högre.

Huvudsysselsättningen bland de deltidsanställda brandmännen är starkt varierande. Merparten är dock anställda i industriell verksamhet. Många deltidsanställda brandmän har kvalificerad teoretisk utbildning medan andra i huvudsak har praktisk utbildning och erfarenhet. Utbildning och/eller erfarenhet i huvudsysselsättningen kan i vissa fall ersätta den teoretiska utbildning som föreslås genom komvux.

Brandmännens Riksförbund anser att behovet av kompletterande teore­tisk utbildning bör närmare studeras innan den skrives in i utbildningsplanen. Hänsyn bör kunna tagas till den deltidsanställde brandmannens utbildning i huvudsysslan samt hans kunskaper och erfarenheter i ämnesområden av betydelse för räddningstjänsten. I de fall där en person antagits till deltidsanställd brandman och redan har sådana kunskaper som avses meddelas i komvux, skall den delen av utbildningen icke behöva fullföljas. Om ansvaret för de deltidsanställda brandmännens kompetensutbildning anförtros Statens Brandnämnd bör den teoretiska utbildningen kunna inarbetas i den läroplan som skall tillämpas vid utbildningsbrandkårerna. Detta kan ske genom att utbildningen förlängs med någon ytterligare vecka.

Den anförda tveksamheten till förslaget om komvuxutbildningen gmndar sig på uppfattningen att ett visst motstånd till att ta anställning som deltidsanställd brandman kan tänkas uppkomma om utbUdningen - särskilt då den teoretiska delen - gör intryck av att vara allt för avancerad och motivet för denna utbildningsdel mindre väl motiverad. Det är således angeläget om och när den teoretiska utbildningsplanen fastställes, att hänsyn till detta tages och att en noggrann avvägning av innehållet sker. Komvuxutbildning på hel-eller deltid vid sidan av ett arbete för försörjning av familjen torde enligt förbundet inte vara möjUg att genomföra utan betydande svårigheter. Rimligen torde fritidsundervisning vara den studieform som i så fall skulle kunna genomföras med minsta störningar i arbets- och familjelivet. En kursplan på 120 timmars teoretisk utbildning torde enligt förbundet medföra - om utbildningen genomföres på fritid - att tre timmar två kvällar per vecka måste avsättas under 20 veckor. Detta torde vara det hårdaste utnyttjande av fritid som kan väntas bli accepterat av personer med en i allmänhet etablerad tillvaro i samhället, alldenstund de ekonomiska fördelama av en deltidsan-

Prop. 1982/83:23

201

ställning i brandförsvaret är relativt begränsad.

Svenska brandbefälets riksförbund noterar att arbetsgmppen haft ambi­tionen att bibehålla de sakkunnigas förslag. Det torde råda stor enighet om att den blivande deltidsanställde brandmannen behöver någon form av gmndutbildning. Förbundet ifrågasätter om KOMVUX kan garantera kvalitet och jämnhet i utbildningen. Varför inte förlägga utbildningen till gymnasieorterna (utbildningsbrandkårerna), där tillgång finnes på lärare och utbildningsanläggningar. Antagning till deltidstjänst bör enligt förbundet föregås av test och läkamndersökning samt fullföljd utbildning.

Svenska brandförsvarsföreningen anser att arbetsgruppens förslag även här innebär en väsentlig och angelägen förbättring för utbildningen av de deltidsanställda. SBF vill dock ifrågasätta om inte en bättre samordning med utbildningen inom civilförsvaret skulle vara att föredra, särskilt mot bakgrund av den tänkta samordningen av räddningstjänst i fred och krig. En sådan samordning blir särskilt intressant om anställningsutbildningen för de deltidsanställda kan anordnas via gmndutbildning för civilförsvarsbeho­vet.

2.2 Vidareutbildning och fortbildning inom räddningstjänsten

Arbetsgruppen har föreslagit att staten även fortsättningsvis bör ställa utbildnings- och samordningsresurser till förfogande för uppnående av en högre behörighet (vidareutbildning) och för att bibehålla och fördjupa förvärvade kunskaper (fortbildning) för personal inom räddningstjänstom­rådet. Utbildningen föreslås stå öppen för och i princip vara densamma både för heltids- och deltidsanställda. Arbetsgmppen har föreslagit en utryck­ningsledarutbildning för allt blivande befäl. För brandmän som skall utföra arbetsuppgifter inom det förebyggande området föreslås en gmndläggande kurs, Förebyggande I. Brandmästarutbildningen koncentreras på brandmäs­tarens roll som högre utryckningsbefäl. Brandmästare som önskar få befattning som brandchef eller vice brandchef skall enligt förslaget genomgå två kurser, Förebyggande 

II 

och Förvaltnings kunskap. Utryckningledamt-bildningen, Förebyggande I och brandmästamtbildningen bör enligt försla­get ha statens brandnämnd som huvudman. Huvudman för Förebyggande 

II 

och Förvaltningskunskap bör vara högskolan. Fömtom vidareutbildningen föreslås att statens brandnämnd skaU anordna återkommande/ortbi/dning.?-kurser som ett komplement till vidareutbildningen.

Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget till vidareutbildning och fortbildning. Från flera håll har framhållits det positiva i den utökning av nuvarande utbildning som förslaget innebär, framför allt för det deltidsan-ställdabrandbefälet. Några remissinstanser har också framhållit att det ligger fördelar i att den framtida utbildningen kommer att bilda ett helt utbildningssystem.

Universitets- och högskoleämbetet framhåller att vidareutbildning av

Prop. 1982/83:23

202

brandmästare med fördel kan anordnas inom högskolans ram. Arbetsgrup­pens förslag tillstyrks därför.

Statens brandnämnd lämnar i sitt yttrande följande synpunkter på de olika utbildningarna.

Brandmästarutbildningen leder till en renodlad räddningsbefälhavarkom-petens som kan kompletteras för att bli besiktningsbrandmästare och/eller administratör. Utryckningsledar/räddningsbefälhavamtbidlningen bör in­lemmas i en mer differentierad utbildning i likhet med vad som sagts under rubriken brandingenjörer.

Brandförmannens arbetsledaruppgifter på skadeplatsen har en avgörande betydelse för utryckningsstyrkans effektivitet. Nämnden finner att samhäl­lets utbud av instmktörs- och arbetsledarkurser inte motsvarar de speciella krav som brandförmansarbetet reser, varför utredningens föfslag knappast kommer att leda till att redan i dag påtalade brister i brandför­mansutbildningen elimineras.

Enligt brandnämndens uppfattning är kraven för tillträde till utrycknings­ledamtbildningen för låga för deltidsanställda vid jämförelse med heltidsan­ställda. De olika intagningskraven kan skapa genvägar för deltidsanställd att nå heltidsanställning som befäl.

Erfarenheter från räddningstjänst måste bilda gmnden för Förebyggande I. Detta medför krav för behörighet av flerårig erfarenhet som utrycknings­ledare. Undantagsmöjligheter måste dock finnas för lämplig personal som på gmnd av t. ex. yrkesskada kan överflyttas till förebyggande verksamhet.

För att skapa kontinuitet i utbildningen anser brandnämnden att utbildningen Förebyggande I och 

II 

bör ha samma huvudman, förslagsvis nämnden.

Länsstyrelsen i Uppsala län framhåller beträffande utryckningsledareut­bildningen att enligt förslaget skall en heltidsanställd brandman ha minst ett års anställning i brandtjänst för att få genomgå utryckningsledareutbildning. För deltidsanställd brandman har motsvarande anställningstid föreslagits till två år. Länsstyrelsens uppfattning - efter samtal med brandbefäl m. fl. - är att angivna anställningstider är för korta för att vederbörande skall uppnå den praktiska erfarenhet som erfordras för den krävande och ansvarsfyllda uppgiften en utryckningsledare kan ställas inför. F. n. erfordras sex års välmeriterad anställning innan vederbörande brandman kan söka till förmansklassen.

Länsstyrelsen i Kalmar län menar att det måste bedömas vara riktigt och stimulerande för den enskilde brandmannen att genom utbildning kunna avancera inom yrket. Samtidigt bör vunna kunskaper snarast överföras i praktisk tillämpning.

Nuvarande brandförmansklass omfattar 12 veckors utbildning. I arbets­gruppens förslag har denna skurits ned till endast 6 veckor. Länsstyrelsen anser att den utbildningstiden är alltför kort. Brandförmannen bör nämligen

Prop. 1982/83:23

203

även framdeles kunna användas såsom instruktör för brandmännen.

Förslaget innebär enligt länsstyrelsen en väsentlig förbättring av deltids­befälets kompetens.

Länsstyrelsen i Västernorrlands län delar bedömningen att samhällsut­vecklingen ställer större krav i fråga om brandpersonalens kunnande än vad den nuvarande utbildningen kan ge. Mot den. bakgrunden ställer sig länsstyrelsen något tveksam till förslaget att brandmästarutbildning, kom­pletterad med kursen Förebyggande 

II 

och FörvaUningskunskap skall vara tillräckligt för att erhåUa tjänst som brandchef eller vice brandchef. Med den tyngd som miljöfrågorna alltmera får är utbildning inom bl. a. kemitekniska området mycket betydelsefull. Brandchefssysslan kräver vidare allmänt sett hög kompetens med hänsyn till de allt större krav som ställs på räddnings­tjänsten inom kommunerna.

Länsdomstolskommittén har i sitt betänkande (SOU 1981:75) Länsrätter­nas målområde - Administrativ tvåpartsprocess föreslagit att besvärsären­den över brandsyneförelägganden överförs från länsstyrelse till länsrätt. Om kommitténs förslag genomförs - vilket länsstyrelsen i annat sammanhang motsatt sig - kommer detta att innebära behov av vidgat kunnande hos brandsyneförrättaren i fråga om de process- och förvaltningsrättsliga bestämmelser, som reglerar förfarandet, på grund av den mer formella prövningen i förvaltningsdomstol. Detta bör beaktas i utbildningsplanen för brandsyneförrättare även om utbildningen härigenom måste förlängas.

Länsstyrelsen framhåller vidare att då viss fortbildning enligt förslaget skall ske vid civilförsvarets utbildningsanläggningar bl. a. i Sandö, syns en viss samordning och gemensamt utnyttjande av utbildningsresurser kunna komma till stånd då Sandö ligger inom Kramfors kommun.

Länsstyrelsen vill understryka betydelsen av att den planerade fortbild­ningen vid civilförsvarets anläggningar kommer till stånd. Civilförsvarets anläggningar på Sandö disponerar redan i dag utbildnings- och övningsan­ordningar som syns väl lämpa sig för ifrågavarande utbildning. Möjlighet till ytterligare utvidgning av verksamheten har dessutom ökat betydligt genom tillkomsten av väg- och broförbindelse till den närbelägna Svanö. Från regionalpolitisk synpunkt är det av största vikt att sysselsättningen i Kramfors kommun kan vidmakthållas och på sikt ökas. En satsning på Kramfors kommun när det gäller brandutbildningen är således från regionalpolitisk synpunkt väl motiverad och önskvärd.

Stockholms kommun anser att när det gäller utbildningen av blivande förmän innebär arbetsgmppens förslag en försämring i jämförelse med sakkunnigas. Det saknas skäl att sätta behörighetskravet så lågt som vid 1 års brandmannatjänst. I genomsnitt har förmännen 14-15 års praktik som brandmän. Nuvarande krav på 6 år bör behållas. Under senare år har arbetsledarens roll blivit svårare. I Stockholms brandförsvar har det bl. a. visat sig i ett minskat intresse för förmansyrket. Förslaget att de moment som

Prop. 1982/83:23

204

berör personalledning och personaladministration ska tas bort ur förman­sutbildningen avstyrks.

I jämförelse med sakkunniga har arbetsgruppen inte gjort några väsentliga förändringar när det gäller blivande brandmästare och brandingenjörer. Uppdelningen av nuvarande brandmästarklass i fyra kurser tillstyrkes liksom den förbättrade brandingenjörsutbildningen. Utökningen från 15 utbildade ingenjörer per år till 25 per år är angelägen.

Uppsala kommun konstaterar att arbetsgruppen föreslår en vidareutbild­ning som benämns utryckningsledarutbildning under 6 veckor. Utrycknings­ledarutbildning fordras för att få leda en Hten utryckning, vara övningsledare och lämplig bas för vidareutbildning. På sid. 47 nämns "Utryckningsledar­utbildning skall enligt arbetsgruppens mening uppställas som ett krav för att få leda en utryckning oavsett befälsnivå. Också brandingenjörer skall följaktligen ha gått igenom utryckningsledarutbildning för att få leda en utryckning."

Här uppkommer frågan vid vilket tillfälle den brandingenjör som söker direkt från gymnasieskolan till brandingenjörsutbildningen skaU få sin utryckningsledamtbildning. Detta framgår inte helt klart av arbetsgruppens förslag.

På sid. 48 föreslås att en heltidsanställd brandman skall ha minst ett års anställning i brandtjänst för att få genomgå utryckningsledarutbildning. Det förefaller vara en alldeles för kort tid, även om hänsyn tas till att vederbörande fått en 1-årig utbildning i gymnasieskolan. Den praktiska erfarenheten kan inte uppnås under ett års anställning i brandtjänst. F. n. fordras 6 års anställning innan vederbörande brandman kan söka till förmansklass.

Enligt arbetsgruppen skall en deltidsanställd brandman ha genomgått räddningstjänstutbildningen inom Kom Vux och bör dessutom ha gymnasie­kompetens i allmänna ämnen motsvarande lägst 2-årig gymnasieskola. Här bör mycket kraftigt påpekas att man redan i dag har stora svårigheter att få befälsrekryteringen tillgodosedd inom deltidskårerna. Kraven är här allt för högt ställda och risken är stor för att rekryteringen till deltidsanställt brandbefäl inte kan tillgodoses.

Den föreslagna utbUdningen "Förebyggande I" avser att ge kompetens för utförande av brandsyn av rutinkaraktär, ge möjlighet till allmän rådgivning ang. förebyggande brand. Kurstiden är föreslagen till att omfatta 3 veckor. Som kompetenskrav gäller en genomgången utryckningsledarutbildning mot bakgmnd av att erfarenhet som utryckningsledare är av stort värde för att tillgodogöra sig kursen.

Även erfarna brandmän kan få möjlighet att genomgå "Förebyggande I" under förutsättning att man har lång erfarenhet inom yrket.

Kommunen instämmer med arbetsgruppens förslag med undantag av att begreppet "lång erfarenhet" bör ersättas med ett tidsbundet krav.

Prop. 1982/83:23

205

Arbetsgruppen föreslår införande av en utbildning kallad "Förebyggande II" där som kompetenskrav skall gälla genomgången brandmästarutbild­ning. (Sid. 169)

Kursen skall ge erforderliga kunskaper för den ritningsgranskning och rådgivning som det ankommer på brandchef att utföra. Innehållet skall motsvara den utbildning som skall ges för brandingenjörer.

Man kan ifrågasätta om den befattningshavare som enbart skall syssla med förebyggande brandförsvar måste ha brandmästarutbildning. På sid. 52 ger arbetsgruppen riktlinjerna för brandmästarutbildningen. Där sägs att brandmästamtbildningen i första hand skall inriktas på rollen som mera kvalificerad utryckningsledare. Brandmästarna har dock ofta att utföra kvalificerat administrativt och personalledande arbete. Brandmästarna måste därför få kunskaper för att fullgöra sådana uppgifter som inslag av förvaltningskunskap och administration som är specifika för räddningstjän­sten.

Här ges således en 14 veckor lång brandmästarutbildning som sedan kan följas av en utbildning under 10 veckor i "Förebyggande II" för att vederbörande brandmästare skall kunna utföra brandsyner och ritnings­granskning och vara rådgivare till brandchefen.

Kommunens mening är att efter genomgången "Förebyggande I"-kurs skall vederbörande person i princip välja "yrkeslinje". Antingen väljer man att ägna sig åt räddningstjänst (brandmästarutbildning) eller åt förebyggande brandförsvar (Förebyggande 

II). 

Kommunen anser dock att möjligheter skall finnas för den som genomgått "Förebyggande II" att senare - om så önskas - kunna genomgå brandmästarutbildning.

Nyköpings kommun framhåller att räddningstjänstens speciella uppgifter och organisation ställer krav på personella kompetensregler, vilket tillfreds­ställs genom föreslagna utbildningsnivåer.

Brandförmansutbildningen (13 v) ersätts av utryckningsledamtbildning (6 v), vilket tillstyrkes. Dock bör observeras att kommunen för denna befälskategori, även i framtiden kommer att få kostnader för utbildning i allmän arbetsledning, administration m. m.

För deltidsanställd personal synes kravet på gymnasiekompetens för tillträde till utryckningsledarkurs något högt ställt. Dämtöver uppkommer samma svårigheter som vid brandmannautbildningen - 6 veckors ledighet från ordinarie arbete.

Brandmästamtbildningen bör även fortsättningsvis bedrivas på central plats med möjligheter till bättre utbildningsresurser för att ge den kvalifice­rade utbildning som dessa befattningar kräver.

Förslaget till utökad återkommande fortbildning i brandnämndens regi kommer att fylla ett stort behov, med tanke på den utveckling som sker inom räddningstjänsten och det vida kunskapskrav som ställs på dagens brand­personal.

Prop. 1982/83:23    ,

206

Linköpings kommun anför att utryckningsledarutbildning på sex veckor gemensam för deltidsanställda utryckningsledare och heltidsanställda brand­förmän samt brandingenjörer skall enligt arbetsgruppens förslag ersätta nuvarande C-kurs (4 veckor) och brandförmansklass (12 veckor). Arbets­gmppens förslag måste enligt kommunen ifrågasättas. Brandförmansklassen reduceras främst med utbildning i arbetsledning, personaladministration o. dyl. med hänvisning till annan tillgänglig utbildning. Dessa delar av utbildningen är de som enligt såväl lärare, elever som avnämare i första hand behöver förbättras. Det är verkligen att dölja kostnaderna att hänvisa till annan utbildning. Vad kostar en vecka på t. ex. kommunskolan? - Ca 4 000-5 000 samt lönekostnader.

Kurserna Förebyggande I och 

II 

samt Brandmästarkurs kan tillstyrkas (överensstämmer i princip helt med brandskoleutredningens förslag bortsett från att viss utbildning kan ske i form av distansundervisning vilket förefaller intressant).

Norrköpings kommun delar uppfattningen att en målinriktad utbildning i samband med förestående behov är att föredra i sådana ämnen som förebyggande brandförsvar och förvaltning. Sådan utbildning torde framför allt riktas mot kommunal personal, vilket arbetsgruppen inte förutsatt, eftersom inga kostnader upptagits.

Arbetsgruppen har lyckats splittra upp räddningspersonalens utbildning på tre olika huvudmän. Kan dessutom ingen samordning uppnås med Civilförsvaret, uppkommer ytterligare en intressent i utbildningssamman­hanget. Vem har det övergripande ansvaret för utbildningen, och vem samordnar och får till stånd en erfarenhetsåterföring mellan de oUka personalkategorierna och deras utbildningshuvudmän?

Kommittén tror att den föreslagna utbUdningen ger sämre brandmän än dagens och avstyrker förslaget till förmån för de sakkunnigas förslag.

Ydre kommen menar att förslaget om samma utbildning för allt befäl i räddningstjänsten är bra, samma arbete kräver samma utbildning. Även en samordning av utbildningen med civilförsvaret och viss högre utbildning på högskolan måste ses som en framgång om det kan genomföras.

Växjö kommun framhåller beträffande utryckningsledareutbildningen att UtbUdningen även bör ingå som del i brandingenjörsutbildningen och ej som förslaget innebär att först efter anställning på kommunens bekostnad erhåUa formell utryckningsledarkompetens.

Kursplanen i Förebyggande I bör enligt kommunen utformas så att elever erhåller tillräcklig kompetens att kunna tjänstgöra i besiktnings- och brandsyneverksamheten med tjänsteställning brandmästare, enär besikt­ningsförmän endast förekommer i begränsad omfattning. Detta torde innebära att delar av kursinnehållet i Förebyggande 

II 

bör överföras till I. Kursen bör i sådant fall förläggas tidsmässigt efter brandmästarutbildningen.

För brandmästamtbildningen anser utredningen att särskild utbildning i

Prop. 1982/83:23

207

arbetsledning m. m. ej behöver ingå i brandmästar- och utryckningsledarut­bildningen enär denna mycket väsentliga och eftersatta utbildning redan i dag finns tillgängUg på annat håll. Kostnaden för detta system kommer enligt kommunen att bli onödigt hög. För att uppnå avsett resultat måste denna typ av utbildning ingå i såväl brandmästar- som utryckningsledarutbildningen.

Utbildningen i Förebyggande 

II 

bör med hänvisning till vad ovan anförts inriktas på den mer formella samt ritningstekniska sidan av det förebyggande brandförsvaret, dvs. med målsättning att ge kompetens för framtida befattningar sorh brandchef i mindre kommuner.

Utbildningen i kommunal administration i Förvaltningsutbildningen är mycket behövlig och tidigare eftersatt, varför försläget innebär en väsentlig förbättring.

De båda senare utbildningsgrenarna torde med den föreslagna studiegång­en enligt kommunens uppfattning innebära ekonomiska problem för såväl kommunerna som det enskilda brandbefälet. Efter genomförd utbildning har formell kompetens erhålUts att söka vissa brandchefsbefattningar, dock i allmänhet icke i egen kommun, varför genomförandet av utbildning knappast kommer att kunna utföras i anställningen. Påföljden kan bli ett svagt intresse för denna utbildning.

Kalmar kommun tillstyrker arbetsgruppens förslag vad gäller brandmäs­tarutbildning, vidareutbildning och fortbildning inom räddningstjänsten samt brandingenjörsutbildning i sin helhet. Detta innebär enligt kommunen att den framtida utbildningen, även om den anordnas av skilda huvudmän, bildar ett helt utbildningssystem. Härvid bör principen vara att den grundläggande utbildningen utformas på ett sådant sätt att den erfarne och i övrigt lämpade befattningshavaren kan avancera till mera ansvarsfulla uppgifter.

Karlskrona kommun fastslår att all vidare- och fortbildning föreslås få Statens brandnämnd som huvudman. När det gäller förmansutbildning föreslås att allt blivande befäl skall genomgå en sex veckors utryckningsle­darutbildning. Den utbildning som erfordras i arbetsledning, personaladmi­nistration och materielansvar bör dock kunna ges genom redan befintliga kurser och utbildningsvägar. I förslaget har dock inte redovisats vilka sådana utbildningar som skall krävas för formell behörighet. I det fortsatta arbetet bör enligt kommunen givetvis de formella kraven fastställas och däri skall ingå även kraven på tjänstgöringstid och -innehåll.

Helsingborgs kommun anser utbildningen till befäl vara bra i den stegvisa del som förslaget innebär med 1 utryckningsledarutbildning, 2 förebyggande 1, 3 brandmästarutbildning, 4 förebyggande 

II, 

5 förvaltningskurser, 6 fortbildningskurser.

Särskilt vill kommunen understryka fördelen med den utökning som förslaget innebär för det deltidsanställda brandbefälet. Man får dock markera att ett deltidsanställt brandbefäl med samma utbildning som en heltidsanställd ej bör ha rätt att söka en heltidsbefattning. Skulle så bli fallet

Prop. 1982/83:23

208

försvinner grunden för antagningsförfarandet vid brandkårer eftersom urvalet vid nyanställning av en deltidsbrandman kontra heltidsbrandman är helt oUka.

Sjöbo kommun framhåller att vidareutbildningen för deltidsanställda brandmän med först en utryckningsledarutbildning som är lika för deltids-och heltidsräddningsbefälhavare är bra. Att sedan möjligheten finns för deltidsanställda att läsa vidare, får anses naturiigt och riktigt, men kommer enligt kommunens uppfattning troligen inte att utnyttjas i någon högre grad.

Allt talar för att en högre grad av samverkan mellan kommunernas räddningstjänststyrkor blir nödvändig i framtiden. För att den deltidsanställ­de skall kunna samverka utan att känna sig "utanför" då även heltidsanställd personal finns med, måste vidareutbildningen för förmannen-utryckningsle­daren hela tiden följas upp.

Halmstads kommun menar att räddningstjänsten måste leva med i förändringarna, som kommer på teknikutveckUngen. Det gäller olyckor i samband med kemikalier, transporter, oljeskador, miljön m. m. Det gäller också nyheter på byggsidan. Man saknar därför i förslaget möjligheter för tidigare utbildad personal att få repetitioner och del av nya rön och erfarenheter i form av kortare kurser. Särskilt för utryckningsledare, brandmästare, brandingenjörer, brandsyneförrättare. Det bör åvila brand­nämnden och inte privata organisationer, som fallet är idag.

Likaså bör utbildningspaketet inrymma en forskningsstation för framtag­ning av bättre teknik, släckmedel, verktyg, fordon, robotar m. m.

Mariestads kommun förordar vidareutbildning till brandförman, brand­mästare, vice brandchef och brandchef enligt arbetsgruppens förslag. Kompetenskrav bör uppställas för de olika befattningarna och liksom hitintills intagas i brandlagstiftningen.

Brandförmansutbildning bestående av introduktionsutbildning, komvux-kurs i räddningstjänst samt utryckningsledamtbildning för deltidsanställda förordas. Denna utbildning bör dock icke efter två års tjänst berättiga till heltidsanställning.

För anställning som deltidsanställd brandmästare med enbart utrycknings­tjänst bör yrkeserfarenhet och fullgjord utryckningsledamtbildning vara tillräcklig. För anställning som brandmästare med fömtom utryckningstjänst även viss besiktningsverksamhet bör dessutom krävas 3-veckorskurs i förebyggande brandskydd.

Deltidstjänster som brandchef och vice brandchef bör enligt kommunen avskaffas. Därmed bortfaller behovet av utbildning för deltidsanställning. Övergångsbestämmelser erfordras i den lagstiftning vartill föreliggande räddningstjänstutredning (SOU 1981:82) förhoppningsvis leder.

Karlstads kommun konstaterar att vidareutbildningen och fortbildningen inom räddningstjänsten föreslås bli en statlig angelägenhet, och att denna

Prop. 1982/83:23

209

utbildning koncentreras på räddningstjänstens problem. Detta är positivt. Utbildningen i arbetsledning m. m. avses slopad.

Många kommuner anordnar redan i dag intern utbildning i personaladmi­nistration - arbetsledning m. m. (FIA). För att anställas som brandförman bör man ha genomgått en sådan utbildning.

Däremot får arbetsledamtbildning, som har samband med utrycknings­tjänst (befälsföring) icke fråntagas statens brandnämnd.

Västerås kommun anför beträffande utryckningsledamtbildningen att nuvarande brandförmansutbildning har kritiserats för att vara alltför kort och ofullständig. Arbetsledning, instmktörsutbildning är de mest eftersatta avsnitten i utbildningen. En förkortning av nuvarande 12 veckors utbildning till enbart 6 veckor kommer att ytterligare försvaga denna befälsutbildning på ett allvarligt sätt. Minst tre års praktik i allmän räddningstjänst bör kvarstå som krav för inträde till utryckningsledarutbildning.

Att brandmästare som önskar bli brandchef skall utbilda sig i förvaltnings­kunskap är enligt kommunen bra, problemet är hur dessa studier skall finansieras. En stor del av de presumtiva brandchefema torde finnas bland de heltidsanställda brandmästare som för sin tjänst har genomgått Förebyggan­de 

II. 

I de kommuner där dessa brandmästare har tjänst finns det sannolikt inget behov av brandmästare med ytterligare utbildning.

Den låsning som i dag råder mellan möjligheten för viss sökande och behovet av utbildad personal i den kommun den sökande tjänstgör i är inte i alla avseende positiv. I dag kan det vara svårt för en duglig och intresserad brandman att utbilda sig till ex vis brandmästare för att senare söka tjänst som brandchef p. g. a. att i den kommun han råkar arbeta, är kvoten för brandmästare väl tillgodosedd en lång tid framöver. Medan i kommuner där brist på utbildade brandmästare kan råda underlättar detta för sökande med mindre meriter att få utbilda sig. Det i dag rådande förhåUandet är otillfredställande varför ökad vikt bör läggas vid de personliga meritema och mindre på kommunens behov.

Falu kommun framhåller att behovet av utryckningsledamtbildning ej nog kan betonas. Emellertid torde kravet på endast ett års praktik för att få genomgå utbildningen vara väl lågt. Detta gäller ej minst den deltidsanställda personalen. Kravet att brandingenjörer i utryckningstjänst skall ha genom­gått utbildningen är självklart.

Gävle kommun menar att det kan vara väl motiverat att inte särskilja hel-och deltid då samma krav ställs på en utryckningsledare. En heltidsanställd förman skall i fortsättningen gå en kompetensutbildning omfattande sex veckor i stället för som i dag tolv veckor vilket kan ifrågasättas.

Utbildning i arbetsledning, personaladministration m. m. tas bort vilket får anses som otillfredställande då den delen bedöms bidra till att underlätta brandmannens steg över till arbetsledarfunktion.

Den strikta turordningen mellan kursema bedömer kommunen som

14 Riksdagen 1982/83. 1 saml. Nr 23

Prop, 1982/83:23

210

otillfredsställande då de flesta av dess tjänster berör räddningstjänst och skulle behöva utryckningsledarutbildning, brandmästamtbildning och ev. förvaltningsutbildning. Däratöver finns tjänsten på förebyggande avdelning som är i behov av Förebyggande I och 

II.

Sundsvalls kommun anser att även en betydande del av den fort- och vidareutbildning, som skaU administreras av Statens brandnämnd eller högskolan med fördel kan förläggas till Sundsvall eller i varje fall till länet. I SundsvaU finns bl. a. en hygglig övningsanläggning. En del av den utbildning som ligger ovanför grundutbildningen avser krigsförhållanden. Det är då rimligt att man härför utnyttjar de resurser som finns vid Sandöskolan. Vid sjöbefälsskolan i Härnösand finns driftsteknisk linje. Det borde vara ekonomiskt rimUgt att man till denna knyter icke blott utbildning på det sätt som föreslås av arbetsgmppen utan också sådan brandutbildning för sjöbefäl som nu bedrivs endast i Helsingborg.

Östersunds kommun påpekar att den föreslagna vidareutbildningen avses omfatta utbildning till utryckningsledare och brandmästare, i förebyggande brandförsvar samt förvaltningsutbUdning. Samordning skall senare ske med civilförsvarsutbildning. Här är det angeläget att sträva efter regional utbildning i största möjliga utsträckning. Av erfarenhet från regionalt anordnade brandbefälskurser är det en önskan från de deltidsanställda brandmännen att kurserna förläggs så nära hemorten som möjligt. Vidareut­bildningen bör därför förläggas till ett större antal orter i landet än vad utredningen redovisar.

Åre kommun framhåller att utryckningsledareutbildning avses genomfö­ras under en sexveckorsperiod, i Statens brandnämnds regi, samt att UtbUdningen förläggs till en "utbUdningsbrandkår". Vid denna utbildning, som vid brandmannautbildningen, måste stor hänsyn tas till den deltidsan­ställde brandmannens huvudanställning och det bör härvid undersökas om utbildningstiden kan uppdelas i två skilda perioder. Det bör även tillses att flera kommuner än de tio som föreslagits får möjligheter att bU regionala utbildningsorter för räddningstjänstutbildning. Det förefinns nämligen stora svårigheter att sända deltidsanställda brandmän på utbUdningar som ligger allt för långt från hemorten.

Åre kommun anser att det borde skapas möjligheter för deltidsanställda ' brandmän och brandförmän att medelst kompletterande utbildningsformer uppnå en sådan kompetens att de kan söka tjänster som heltidsanställda vice brandchefer eUer brandchefer i mindre kommuner. I förslaget, utbildning i räddningstjänst m. m., synes detta vara, om än ganska omständligt, fullt genomförbart.

Det är vidare kommunens stora önskan att utbildningen utlokaUseras till så många "utbildningsbrandkårer" som det är möjligt så att även den lilla glesbygdskommunen kan utan alltför betungande ekonomiska insatser, utbilda deltidsanställda brandmän i den omfattning som erfordras för att de skall kunna utföra räddningstjänstuppdragen som åläggs dem.

Prop.  1982/83:23

211

Umeå kommun har inget att erinra mot förslaget men vill ändå med eftertryck framföra tveksamheten att få loss deltidsanställd brandpersonal under 6 veckor för att utbilda dessa till räddningsledare. Redan i dag är det stora svårigheter att få loss den personal kommunen önskar få utbildade som räddningsbefälhavare även om kurstiden uppgår till 4 veckor. Ett alternativ är att personalen erhåller en inkallelseorder till civilförsvaret för nämnda utbildning. Om så sker torde huvudarbetsgivaren vara mer benägen att släppa ifrån sig den personal som vill och som kommunen anser är lämplig att utbilda till räddningsbefälhavare i freds- och civilförsvarstjänst.

Kommunen har inget att erinra mot förslaget att genomföra Förebyggande 1 om tre veckor, brandmästamtbildning om fjorton veckor. Förebyggande 2 om tio veckor och förvaltningsutbildningen om tio veckor.

I dagens brandförsvar liksom i andra verksamhetsgrenar förekommer det att personal måste omplaceras av hälsoskäl till andra arbetsuppgifter. En omplacering till förebyggande brandförsvar är i vissa fall lämpligt men fordrar då att brandmannen kan erhålla adekvat utbildning. Vid omplace­ringsfall bör därför Förebyggande 2 vara öppen för ansökan även om inte brandmästarkursen har genomgåtts.

I förslaget har angetts att utbildningen för brandingenjörerna och dessutom viss brandmästarutbildning är förlagd till[REDACTED_EFTERNAMN] vilket betyder mycket långa resvägar för brandpersonalen från Norrland. Detta medför även höga resekostnader och en större obenägenhet från brandpersonalen att genomgå erforderlig utbildning. Umeå kommun anser därför att vidare-och fortbildningen, brandmästarutbildningen och brandingenjörsutbildning­en förläggs till Stockholmsområdet och ansluts till Stockholms tekniska högskola.

Det förekommer idag att många små kommuner inte har råd att utbilda brandpersonal vid högre kurser varför outbildad personal tillsätts på högre befattningar. Denna utveckling är inte bra men skulle kunna förändras om staten svarar för samtliga utbildningskostnader i form av löne-, traktamen­tes- och resekostnader.

Svenska kommunförbundet ser såsom positivt att resurser bibehålles och utvecklas vid Statens Brandnämnds utbildningsenhet dels för fortbildning och vidareutbildning i samråd med Kommunförbundet t. ex. i form av kurser för brandmästare och utryckningsledare, dels också för forsknings- och utvecklingsarbete i enlighet med styrelsens tidigare remissvar.

Tjänstemännens centralorganbation, TCO, anser att förmansbefattningar är nödvändiga inom räddningstjänsten. Arbetsledning i svåra situationer kräver goda kunskaper. TCO anser att detta särskilt måste beaktas och att arbetsledning måste ingå i utryckningsledarutbildningen. TCO anser även att personaladministration ska ingå i utryckningsledamtbildningen. Även om detta innebär att utbildningen måste förlängas. Även här är TCO positivt till att samtliga brandbefäl erhåller en gmndläggande utryckningsledamtbild-

Prop. 1982/83:23

212

ning. Vad gäller deltidsanställda brandbefäl är det viktigt att utbildningen förläggs etappvis, för att möjliggöra för denna personal att genomgå utbildningen.

När det gäller kompetens för vad en person som genomgått utrycknings­ledamtbildningen får utföra vill TCO peka på att det finns en risk för att utryckningsledare i praktiken kan komma att leda även större utryckningar än enligt arbetsgmppens uppfattning. Speciellt kan detta inträffa inom deltidskåren.

Vad gäller Förebyggande I är det idag inte många deltidsanställda brandbefäl som sysslar med förebyggande arbete. Men TCO ser positivt på denna utvecklingsmöjlighet. Det är viktigt att Förebyggande I utformas så att denna utbildning kompletterar utryckningsledamtbildningen för deltidsan­ställda vice brandchefer, brandmästare tillika platschefer. Detta speciellt för de som är placerade i tätorter i kommuners ytterområde.

Vad gäller brandmästamtbUdningen föreslår arbetsgmppen att utbild­ningen ska vara lika för hel- och deltidsanställt brandbefäl.

TCO ställer sig positivt till denna ambition att höja kompetensnivån. TCO menar även här att praktiska hinder kan göra det svårt, för i första hand deltidsanstäUda brandbefäl att delta i utbildningen. Denna måste alltså utformas på ett sådant sätt att även dessa kan deltaga.

Vad gäller Förebyggande II och Förvaltningskunskap så vill TCO understryka vikten av att en sådan kommer till stånd.

Statens brandnämnd föreslås anordna fortbildningskurser och att dessa ska genomföras lokalt eller regionalt,

TCO instämmer helt i att det är viktigt att fortbildning finns att tillgå och att denna betraktas som en naturlig del i befälets yrkesverksamma liv.

Brandmännens Riksförbund delar helt arbetsgmppens uppfattning om att möjligheter för vidareutbildning och fortbildning måste stå öppen för såväl heltids- som deltidsanstäUd personal.

Nuvarande förhållanden är helt oacceptabla. För närvarande förekom­mer, i vissa kommuner att befälet över brandstyrkan anförtros personal med enbart C-utbildning, Den föreslagna utryckningsledareutbildningen kom­mer att avsevärt förbättra situationen.

Brandmännens Riksförbund anser det riktigt att ansvaret för denna utbildning åvilar Statens Brandnämnd.

Svenska brandbefälets riksförbund hyser den uppfattningen att olika befälsgrader kommer att erfordras i framtiden för såväl hel- som deltidsan­ställda, I samband med insatser krävs två kvalificerade befäl. Den ene, som har ett mera'övergripande ansvar bör benämnas brandmästare och den andre med ett detaljansvar brandförman. Organisationen för såväl hel- som deltidsstyrkor kan vara densamma och följaktligen benämningarna på befälskategoriema desamma. När det gäller längden av utbildningen får accepteras att den deltidsanställde har andra utgångspunkter i såväl tid som rom.

Prop. 1982/83:23

213

' Praktisk erfarenhet är väsentlig för den som skall utbildas till brandbefäl och arbetsgruppen har inte - enligt förbundets mening - i tillräcklig utsträckning beaktat behovet därav.

Förbundet vill i detta sammanhang peka på den helt nyligen genomförda förkortningen av den heltidsanställda personalens arbetstid (från 56 timmar/ vecka till 42 timmar) och dess konsekvenser för erfarenheterna av utryckningstjänsten.

För att undervisning skall kunna meddelas på befälsnivå krävs en god praktisk bakgrund. Längden av praktisk erfarenhet bör därför noggrant övervägas,

2.3 Brandingeivjörsutbildning

Arbetsgmppen föreslår att en allmän utbildningslinje, brandingenjörslin­jen, inrättas i högskolan. Tyngdpunkten i innehållet i utbildningen bör enUgt förslaget ligga på utbildning i räddningstjänst och på förebyggande åtgärder mot brand samt på sådana tekniska ämnen som är av särskild betydelse härför. De administrativa funktioner och myndighetsfunktioner som en brandchef utövar måste enligt förslaget också motsvaras av moment i utbildningen. Brandingenjörsutbildningen bör enligt förslaget omfatta 80 poäng, dvs, två läsår, och förläggas till universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN], Enligt förslaget bör de regler för allmän behörighet till högskoleutbildning som anges i högskoleförordningen (1977:263) också tillämpas för tillträde till branding­enjörsutbildningen. Det bör vidare enligt förslaget ankomma på universitets-och högskoleämbetet att bestämma de särskilda förkunskapskrav som bör gälla utöver den allmänna behörigheten.

Nästan alla remissinstanser understryker att brandingenjörsutbildningens kvalitet måste höjas och anser att detta lämpligen kan uppnås genom att utbildningen förläggs till högskolan. De flesta tillstyrker förslaget om att inrätta en ny allmän utbUdningslinje, brandingenjörslinjen. Förslaget att förlägga utbildningens till Lunds universitet har mött blandade reaktio­ner.

Universitets- och högskoleämbetet menar att utbildningens kvalitet måste höjas och att detta lämpligen kan uppnås genom att brandingenjörsutbild­ningen förläggs helt inom högskolans ram.

UHÄ anser det naturligt att den kompetens och erfarenhet inom det brandtekniska området som finns inom högskolan bör utnyttjas även för brandingensjörsutbildning. UHÄ tillstyrker därför förslaget att inom hög­skolan inrätta en ny allmän utbildningsUnje, brandingenjörslinjen om 80 poäng.

I Ukhet med arbetsgmppen finner UHÄ att reglerna för allmän behörighet tiU högskoleutbildning bör tillämpas för tillträde till den nya brandingenjörs­linjen. I samband med utbildningsplanearbetet avser UHÄ fastställa de

Prop. 1982/83:23

214

särskilda förkunskapskrav som skall gälla utöver den allmänna behörighe­ten. I detta sammanhang kommer UHÄ även att överväga om praktisk verksamhet vid brandkår skall utgöra ett särskilt förkunskapskrav eller om den kan ingå som en del av utbildningen inom linjen.

UHÄ tillstyrker förslaget att 25 studerande per år tas in på brandingen­jörslinjen. I likhet med vad som sker beträffande annan högskoleutbildning kommer utbildningskapaciteten på brandingenjörslinjen att årligen prö­vas.

Arbetsgmppen föreslår att brandingenjörslinjen förläggs till universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN].

KTH anför i sitt remissyttrande till UHÄ att den nyligen inrättade avdelningen för byggnadstekniskt brandskydd vid universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN] synes ha varit ett huvudmotiv för den föreslagna förläggningen. KTH framhåller dock att brandingenjörerna i framtiden kommer att ha sin verksamhet långt utanför det byggtekniska området. Detta gäller särskilt modern industriell verksamhet där byggnaden både värdemässigt och riskmässigt enligt KTH ofta är närmast försumbar. Vidare anförs att tillgången på erfarna och kompetenta övningsassistenter är avgörande för utbildningens kvalitet. Mot denna bakgrund anser KTH att arbetsgmppen inte har redovisat tillräckliga skäl för en lokalisering av brandingenjörsutbildningen till universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN]. KTH föreslår att frågan om lokaliseringen ytterligare utreds.

I remissyttrandet till UHÄ från universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN] framhälles att fömtsättningarna att ordna en kvalificerad brandingenjörsutbildning vid universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN] är utomordentligt goda. Inom sektionen för väg- och vattenbyggnad finns vetenskaplig verksamhet på mycket hög nivå inom avdelningen för byggnadstekniskt brandskydd, som kan tjäna som bas för centrala delar av utbildningen. Även i övrigt finns inom universitetet relevant kompetens för en rad väsentliga områden inom utbildningen liksom tillgång till kvalificerade lärare av betydelse i sammanhanget.

UHÄ anser att fömtsättningarna att anordna brandingenjörsutbildning vid universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN] är goda. Detta gäller såväl det brandtekniska området som övriga områden av betydelse för utbildningen. UHÄ tillstyrker därför förslaget att brandingenjörslinjen förläggs till universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN].

Statens brandnämnd finner den föreslagna förlängningen och förbättring­en av den allmäntekniska utbildningen tillfredsstäUande. En utbildningspla­nering som möjliggör att brandingenjörsexamen kan utnyttjas även inom andra verksamhetsfält än som kommunalt eller statligt brandbefäl är positiv. Utbildningen får dock inte genomföras med så brett spektmm att inte någon av aktuella samhällsfunktioner får sina behov tillgodosedda i tillräcklig omfattning. Utbildningens tyngdpunkt måste även i framtiden vara samhäl­lets behov av kvalificerat brandbefäl. Inom ramen av föreslagna 80 veckor vid tekniska högskolan kan, enligt brandnämndens mening, knappast en fördjupning av den allmäntekniska utbildningen åstadkommas med mindre

Prop. 1982/83:23

s

215

än att detta sker på bekostnad av den räddningstekniska. Nämnden finner vidare kravet på endast tre veckors praktik innan brandingenjörsexamen alltför knapp.

Enligt brandnämndens mening är den föreslagna lokaliseringen av brandingenjörsutbildningen till institution för byggnadsteknik vid teknisk högskola inte att rekommendera. Risken är stor att utbildningens innehåll i alltför stor utsträckning kommer att präglas av byggnadsteknik, som endast i begränsad omfattning ingår i brandingenjörens kommande arbetsuppgifter. Dessa omfattar numer i mycket stor utsträckning räddningsinsatser i annat än byggnad. Omhändertagande av hälso- och miljöfarliga ämnen kan fömtses få en alltmer ökad aktualitet. Med hänsyn till att undervisningen i brandteknis­ka och angränsade allmäntekniska ämnen meddelas av specialister med stationeringsort Stockholm bör vid val av teknisk högskola hänsyn tagas till detta. Specialister med motsvarande kompetens och arbetsuppgifter finnes ej utanför Stockholmsregionen. Förteckning över åberopad lärarpersonal etc. bifogas.

Nämnden finner att utbildningen bör förläggas till Stockholm med en strikt uppdelning i en allmänteknisk del, förlagd till tekniska högskolan och en räddningsteknisk del, förlagd till brandnämnden. Den praktiska utbUdning som enligt arbetsgruppen skall genomföras av brandnämnden kräver centrala investeringar som härigenom skulle kunna få ett ökat utnyttjan­de.

Samordning med civilförsvarets centrala anläggning för praktisk rädd­ningstjänstutbildning måste anses värdefull och även innebära ökad nyttjan­dcgrad av gjorda investeringar. Humvida brandnämnden eller tekniska högskolan skall stå som huvudman för utbildningen ser nämnden som mindre avgörande.

Arbetsgmppens förslag att brandingenjören/räddningsbefälhavaren en­dast skall genomgå den sex veckor långa utryckningsledamtbildningen finner nämnden var otillräckligt. På detta sätt får räddningsbefälhavaren med brandingenjörskompetens samma utryckningsledamtbildning som t. ex. hel-eller deltidsanställda brandförmän, som i huvudsak endast ger kompetens som befäl/arbetsledare vid enbils- eller gmpputryckning. Utryckningsledar­utbildningen måste således differentieras för att ge ökad kompetens för arbetsledning även vid medelstora och stora insatser.

Länsstyrelsen i Kalmar län delar arbetsgruppens synpunkter i riktigheten att överföra utbildningen till högskolan. Från flera håll har för länsstyrelsen påpekats att praktiktiden om ca 3 veckor före utbildningen vid högskolan är alltför kort. Praktiktiden bör åtminstone förlängas till ca 3 månader.

I samband med grandutbildningen bör den blivande brandingenjören genomgå en förkortad utryckningsledarkurs.

Efter något års anställning bör brandingenjören därpå genomgå en fördjupad utryckningsledarutbildning.

Prop. 1982/83:23

216

Vad gäller valet av utbildningsort bör denna fråga ytterligare studeras.

Länsstyreben i Göteborgs och Bohus län delar arbetsgruppens mening om att kraven för inträde till brandingenjörsutbildningen i möjligaste mån bör utformas så att personal med erfarenhet från allmän räddningstjänst kan vinna inträde till utbildningen. Här bör dock påpekas att alla brandmän inte har allmän behörighet för högskolestudier i dag. Länsstyrelsen vill under­stryka vikten av att kompletteringsutbildning anordnas så att brandförsvars­personal på lämpligt sätt kan skaffa sig behörighet för inträde till brandingenjörsutbildningen.

Länsstyreben i Västmanlands län tillstyrker arbetsgruppens förslag att brandingenjörsutbildningen bör förläggas till universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN].

Nyköpings kommun framhåller att av promemorians organisationsskiss framgår möjligheten att två vägar finnas för att skaffa kompetens att vinna inträde till brandingenjörsutbildning, dels genom gymnasieskolans 4-åriga tekniska linje dels genom gymnasieskolans högre specialkurs samt fortbild­ning genom Statens Brandnämnd. Vi anser en sådan organisation mycket fördelaktig och lämplig.

Linköpings kommun anser att de stora bristema i nuvarande brandingen-jörsutbildning - arbetsledning, utryckningsledartjänst, instraktörstjänst m. fl. icke tekniska utbildningsavsnitt - syns inte förbättras utan snarare försämras i den mån det går att utläsa av förslaget. Brandingenjörsutbild­ningen bör ges högskolestatus men vara förlagd till "brandskola". Utbild­ningen i allmän-tekniska ämnen kan vara uppdragsutbildning vid teknisk högskola.

Norrköpings kommun har intet emot att undervisningen förläggs till teknisk högskola men ifrågasätter om[REDACTED_EFTERNAMN], men inriktning på byggnadstek­niskt brandskydd, är den lämpligaste utbildningsanstalten.

Kritiken mot dagens utbildning av brandingenjörer riktas inte mot ev brister i tekniska kunskaper utan mot bristande befäls- och ledaregenskaper, vilket bl a kan bero på alltför kort praktisk undervisning före inträdet i skolan. Det är således väsentligt att den kommande generationen branding­enjörer får en väl tilltagen praktisk (gäma handledd) utbildning före inträdet i högskolan.

Växjö kommun anser att den föreslagna praktiska delen om 3 veckor är för kort och bör utökas till minst 3,månader samt ingå i utbildningen.

Fastställande av läroplanema på den gymnasie- och högskolebaserade utbildningen ankommer på skolöverstyrelsen. Detta arbete måste ske i mycket nära samarbete med Statens brandnämnd, Svenska Brandbefälets Riksförbund och berörda fackliga organisationer m. fl.

Karlskrona kommun framhåller att brandingenjörsutbildningen föreslås förläggas till högskolan i[REDACTED_EFTERNAMN] och omfatta två läsår dvs. 80 poäng. Såvitt kan utläsas av utredningen förefaller kraven på praktikutbildning vara alltför liten. Bristen i dagens utbildning bl. a. förvaltningskunskap, arbetsledning

Prop. 1982/83:23

217

och personaladministration verkar bU bestående även i den föreslagna utbildningen. Det synes därför rimligt att hänsyn tas till dessa brister och förslaget bör i stället omarbetas till att omfatta tre läsår dvs. 120 poäng.

Helsingborgs kommun anser att förslaget att förlägga brandingenjörsut­bildningen till teknisk högskola är nödvändigt för att brandförsvaret skall kunna följa den tekniska utveckUngen. Högskoleutbildningen borde förläng­as med ytteriigare ett läsår för att bättre motsvara kravet i framtiden.

Halmstads kommun understryker att förhållandet att brandingenjörens utbildning inlemmas i högskolan måste vara positivt. Han ställs ofta i situationer, där hans bedömning i viktiga frågor kan ha avgörande betydelse för människoliv, ekonomi, bostadsbyggande m. m. Det är därför nödvändigt att han får tillgång till den vetenskap som endast högskolan kan ge.

Mariestads kommun menar att inträdeskravet ett års tjänst inom rädd­ningstjänsten bör utbytas mot genomgång av gymnasieskolans högre specialkurs i räddningstjänst. I övrigt förordas arbetsgruppens förslag att utryckningsledareutbildning (6 veckor) förebyggande brandskydd (10 veck; or) och förvaltningsutbildning (10 veckor bör ingå i brandingenjörsutbild­ningen. Utbildningen bör dock förlängas till tre år (120 poäng) och motsvara civilingenjörsutbildning. Högskoledelen av utbildningen bör anordnas av högskola, som ligger nära högklassigt övningsfält, förslagsvis i Stockholm.

Västerås kommun framhåller att beträffande utryckningsledarutbildning­en är det naturligtvis positivt att en sådan skall ges till alla som skall tjänstgöra som utryckningsledare. Det vore dock högst anmärkningsvärt om de kunskaper som skall bibringiis eleverna under sex veckor inte skall kunna rymmas inom ramen för brandingenjörsutbildningen.

Konsekvensema av att ställa ett års brandtjänst som kompetenskrav för att upprätthålla tjänst som utryckningsledare, vice brandchef eller brandchef måste utredas ytterUgare. Förslaget innebär starka begränsningar för de nyexaminerade brandingenjörema att söka arbete inom brandförsvaren, Det blir naturligtvis i motsvarande grad besvär för kommunerna att få en brandingenjörsutbildad sökande till vakanta tjänster. Eftersom de enda tjänsterna som de nyexaminerade brandingenjörerna har möjlighet att söka är rena brandingenjörstjänster där han inte heller det första året kan medverka i den beredskap som brandingenjörstjänsterna ofta är förknippade med. Förslaget förutsätter att en stor omsättning sker på dessa relativt sett få tjänster för att slussa in brandingenjörerna på de befattningar som kräver brandingenjörskompetens inom framför allt de mindre brandförsvaren.

Resonemanget enligt ovan fömtsätter enligt kommunen att utredningen inte avser att hänvisa de brandingenjörsutbildade tiU rena brandmannatjän-ster under et år för att de skaU meritera sig till ovan angivna tjänster. Det skulle rimma illa med tankegångarna kring resonemanget om att göra utbildningen forskningsmeriterande m.m. Praktiken bör varvas med teore­tiska utbildningen genom bnmdskolans försorg så att samlade effekten av

Prop. 1982/83:23

218

oUka praktiska skeden ger minst ett års praktik före räddningsledaruppgifter med större ansvar.

Oklarhet råder huruvida utredningen avser att jämställa brandingenjörs­utbildningen med den kompletterande, brandmästarutbildningen vad det gäller kompetenskravet för brandchefstjänster generellt. Om så är avsikten måste detta ifrågasättas, med tanke på den skillnad i utbildning som trots allt kommer att råda.

Utredningen anger vissa övergångsbestämmelser beträffande i dag redan utbildad brandmästar- eller förmansutbildad personal utan att beröra förhållandena för brandingenjörerna vilket i sig är förvånande och bör klargöras.

Utredningen innehåller flera positiva förslag. Ekonomiska beräkningarna har förutsatt att gymnasieskolan och tekniska högskolan tar vissa kostnader inom befintliga ramar. Detta förefaller orealistiskt optimistiskt i dagens pressade budgetsituation på alla utbildningsenheter.

En god utbildning i räddningstjänst är angelägen. Staten bör ikläda sig den så att kommunerna som nu är faUet, inte tvingas kompletteringsutbUda i nuvarande omfattning.

Tiden kan bättre användas till planerings- och övningsverksamhet inom brandförsvaret.

Falu kommun finner brandingenjörsutbildningens anknytning till högsko­la liksom utredningen fullt naturlig. Däremot torde i jämförelse med annan likartad högskoleutbildning 2 års kurstid vara för kort varför en utbildnings­tid av 3 år bör övervägas.

Med hänsyn till närheten till civilförsvarets anläggningar i Rosersberg, brandnämndens lokalisering till Sigtuna och kanske framför allt tillgången på lärare/föreläsare bör utbildningen knytas till Tekniska Högskolan i Stock­holm.

Någon anledning att öka elevantalet till 25/år finner kommunen ej, då någon vidgad arbetsmarknad ej torde vara att vänta.

Gävle kommun anser att den föreslagna praktiken på 3 veckor är för lite utan förordar brandskoleutredningsförslag på 1 års handledd praktik. Detta för att den blivande ingenjören ska ha en plattform att stå på i fortsatta studier och framför allt när han ska ut och fungera som befäl på någon kår.

Det första året skall ingenjören inte få vara utryckningsledare vilket säkert går bra på stora kårer med många ingenjörer men anställning på mindre kårer kräver ett deltagande som utryckningsledare redan efter någon månads tid därför bör utryckningsledareutbildningen komma in i ett tidigare skede.

Sex veckors utryckningsledarutbildningen har som målsättning att befatt­ningshavaren i fråga skall kunna fungera som utryckningsledare för liten utryckning och kunna fungera som fordons- och gruppchef vid större utryckningar

219

Denna målsättning får anses vara för låg för en brandingenjör som kan ställas inför situationen att behöva samordna flera kommuners insatser, hjälpenheter från miUtära, experter och dylikt.

Östersunds kommun tycker att utbildningen av brandingenjörer som enligt förslaget skall ske inom teknisk högskola är ett bra förslag. Utbildningen skall omfatta 80 poäng. Det kan enligt kommunen övervägas om inte utbildningen bör utökas till 120 poäng vilket skulle ge möjUghet att bredda utbildningen i bl. a. administration, förvaltningskunskap, ekonomi och samhällsplanering.

Umeå kommun ansluter sig till att utbildningen förlägges till högskolan. Lokaliseringen till[REDACTED_EFTERNAMN] är dock olycklig ur Norrlandssynpunkt eftersom tidigare erfarenheter visar att rekryteringen till de oUka utbildningsenheter­na normalt sker från högskolans uppland. Härigenom torde elever från Norrland bli ganska sällsynta vilket kan medföra att vi får rekryteringspro­blem. Utbildningen bör därför ske vid högskolan i Stockholm.

Det kan enligt kommunen diskuteras om inte utbildningstiden bör förlängas med ytterligare en termin för att ge en relevant högskoleutbildning eftersom den även skall innehålla viss praktisk utbildning vid de oUka brandförsvaren. Om kurstiden ökas medför det även att brandingenjörsut­bUdningen bUr i stort sett en civilingenjörsutbildning med vissa komplette­ringar.

Luleå kommun framhåller för sin del att med hänsyn till att, dels för utbildningen erforderliga resurser kommer att finnas i Luleå, dels regional­politiska skäl bör den föreslagna utbildningen av brandingenjörer förläggas tiU högskolan i Luleå.

Kommunen menar att utredningen har beträffande valet av lokaliserings­ort för utbildningen påpekat vikten av samordning med befintliga resurser och därvid särskilt nämnt tillgång till brandövningsfält, omfattande rädd-ningsutmstning och teknisk högskola,

Luleå kommun kommer under 1982 att påbörja projektering av ett brandövningsfält. Kostnaden för övningsfältet har beräknats till 7 000 000 kronor.

Vid kommunens brandförsvar finns omfattande resurser för räddnings­tjänst i form av både utrustning och kunnande. I detta sammanhang är resurserna och erfarenheterna av brandsläckning i sträng kyla särskilt intressanta.

I Luleå finns även en teknisk högskola som har möjlighet att organisera den aktuella utbildningen.

Vid institutionerna för väg- och vattenbyggnad, samhällsbyggnad, arbets­vetenskap, materialteknik samt konstraktionsteknik bedrivs sådana verk­samheter som är speciellt intressanta med avseende på brandingenjörsut­bildning.

Svenska kommunförbundet tillstyrker förslaget att utbildningen av brand­ingenjörer överflyttas tiU högskolan.  Förbundet är dock tveksamt till

Prop.  1982/83:23

220

arbetsgrappens förslag att utbildningen endast skall omfatta 80 poäng. Men hänsyn till att många brandingenjörer inom relativt kort tid efter sin utbildning vid högskolan kommer att upprätthålla befattningar som förvalt­ningschefer eller andra höga befattningar i kommunerna, bör övervägas att ytterligare bredda brandingenjörsutbildningen när den överförs till högsko­lan. Härvid är ämnen som administration, förvaltningskunskap, ekonomi och samhällsplanering av särskilt intresse. Enligt förbundet synes det lämpUgt att utbildningen omfattar totalt 120 poäng. Som jämförelse kan nämnas utbildningen av hälsovårdsinspektörer vid Umeå universitet.

TCO instämmer i arbetsgmppens förslag att brandingenjörsutbildningen inrättas i högskolan.

Även brandingenjörer måste genomgå utryckningsledamtbildningen för att få tjänstgöra som befäl vid utryckningar.

TCO anser vidare att praktik ska ingå i brandingenjörsutbildningen i nödvändig omfattning.

SACOISR anser att brandingenjörernas arbetsuppgifter i dag är av så stor samhälleUg och ekonomisk betydelse att en avsevärd ambitionsökning av deras utbildning är nödvändig. Stora mänskliga och ekonomiska vinster finns att göra, om brandingenjörerna ges möjlighet att med ökad kompetens fullgöra sina uppgifter, inte minst att förebygga olyckor.

På brandingenjörernas grandutbildning bör kravet ställas att den ger en bred kvalificerad teknisk kunskapsnivå. Detta innebär att ämnesområden som hållfasthetslära, mekaniska konstraktioner och komponenter, material för byggande och konstraktioner, installationsteknik, samhällsplanering och transportteknik, kemi och kemisk processteknik måste ingå i utbildning­en.

Den snabba tekniska utvecklingen medför att det är viktigt att de framtida brandingenjörerna har så goda tekniska och naturvetenskapliga grandkun-skaper att de under sitt yrkesverksamma liv snabbt förmår assimilera nödvändig ny teknisk kunskap. Inom områden som exempelvis material- och kemiteknik går uteckUngen så snabbt att den är svår att följa vid sidan av normala arbetsuppgifter om man inte besitter goda kunskaper i fysik, kemi, mekanik och hållfasthetslära. Denna typ av baskunskaper gör det möjligt för brandingenjören att som yrkesverksam med hjälp av fortbildning möta de nu icke föratsägbara nya krav som uppkommer.

SACO/SR vill framhålla vikten av att den kvalificerade forskning som förekommer vid de tekniska högskolorna inom flera för brandingenjörerna viktiga områden på ett bättre sätt borde komma brandingenjörsubildningen till godo. En god kontakt med den aktuella forskningen ökar brandingen­jörernas chanser att i sin verksamhet snabbt föra in ny kunskap. I detta sammanhang vUl SACO/SR påminna om intentionen i 1977 års högskolere­form att nå en bättre forskningsanknytning.

SACO/SR förordar i Ukhet med utredningens förslag att brandingenjörs­utbildningen förläggs till en etablerad teknisk högskola och inordnas under

Prop. 1982/83:23

221

högskolans huvudmannaskap.

Med utgångspunkt från det utbUdningsbehov som inledningsvis redovisats för grundutbildningen av brandingenjörer bedömer SACO/SR att utbild­ningstiden åtminstone skall omfatta tre läsår motsvarande 120-poängsnivån. Brandingenjörernas viktiga samhällsuppgifter kan ställas i nivå med utbild­ningen av kommunernas hälsovårdschefer vilka erhåller en högskoleutbild­ning på tre läsår.

En dylik omfattning av utbildningstiden är en fömtsättning för att de blivande brandingenjörerna får en bred teknisk utbildning, liksom att man härigenom skapar utrymme för den för utbildningen nödvändiga forsknings­anknytningen. Det är därtill väsentligt att man kan samordna brandingen­jörernas utbildning i operativt, taktiskt räddningsarbete med andra utbild­ningsanordnare.

SACO/SR anser också att en praktisk introduktionsutbildning på tre veckor är otillräcklig. Det är av utomordentligt stor betydelse för både samhället och eleven att utbildningen inleds med en längre praktikperiod vid ett eller flera kvalificerade brandförsvar för att både eleven och brandför­svaret skall kunna bedöma elevernas fortsatta fömtsättningar för att bli räddningsbefälhavare.

Organisationen utgår ifrån att universitets- och högskoleväsendet vid utarbetandet av utbildningsplan för brandingenjörsutbildningen samråder med företrädare för berörd yrkesverksam personal.

Svenska brandbefälets riksförbund menar att i likhet med annan utbildning inom brandförsvarssektorn bör även brandingenjörsutbildningen reforme­ras. En placering av utbildningen på teknisk högskola får naturligtvis inte innebära inskränkningar i sådana för blivande brandingenjörer viktiga ämnen såsom befälstjänst, allmän räddningstjänst, personalledning m. m. Med tanke på arbetsgmppens förslag att den nyexaminerade brandingenjö­ren skall genomgå en 6 veckors utryckningsledarkurs förefaller en förläng­ning av utbildningstiden med ytterligare ett läsår inte helt orealistiskt. Utbildningen bör vidare knytas till Stockholms tekniska högskola, som har. en större teknisk potential och som genom sitt geografiska läge har större fömtsättningar att tillsammans med statens brandnämnd genomföra de räddningstekniska utbUdningsdelarna.

Svenska brandförsvarsföreningen framhåller att arbetsgmppens förslag innebär att brandingenjörsutbildningen förläggs till högskolan som en allmän utbildningslinje. SBF tillstyrker detta förslag och anser att det möjliggör en betydligt bättre koppling mellan den tekniska utvecklingen i övrigt och skyddstekniken. SBF vill dock framföra invändningar mot arbetsgruppens förslag i några avseenden. Förslaget anger en praktik av endast tre veckor före utbildningen vid högskola. SBF anser att detta är för kort tid att skapa den rätta förutsättningen och förståelsen för den kommande utbildningen och föreslår i stället tre månader, vilket överensstämmer med det generella praktikkravet vid teknisk högskola. Denna praktik bör kunna fullgöras såväl

Prop. 1982/83:23

222

vid kommunal- som industribrandkår eller därmed likvärdig verksamhet.

SBF anser vidare att den generella utryckningsledarkursen, lämpligen i förkortad form, med fördel kan ingå i den gmndläggande utbildningen. Det framgår däremot klart av den målformulering som arbetsgmppen gjort för den föreslagna utryckningsledareutbildningen att denna är otillräcklig för brandingenjörsutbildningen. Därför finns ett klart behov av en mer avancerad utryckningsledareutbildning, som bör förläggas efter något års anställning. Denna utbildning bör ta sikte på de övergripande lednings- och samordningsuppgifter, som brandingenjören/utryckningsledaren har att åtgärda.

För brandingenjörer, som i likhet med arbetsgruppens intentioner kommer att söka sig till olika skyddssektorer även utanför den traditionella, finns behov av anpassad utbildning. SBF föreslår att denna skapas i form av en specialkurs, omfattande ca 10 poäng, i områdena industriell skyddsteknik, försäkringslära och risk management.

Utredningen föreslår att brandingenjörsutbildningen förläggs till Lunds Universitet. Som huvudmotiv för detta anförs att landets enda professur i byggnadstekniskt brandskydd finns vid Universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN]. Mot bakgmnd av brandingenjörernas breda verksamhetsområde, där det byggnadstekniska brandskyddet bara utgör en del av många, anser vi att arbetsgruppens motivering är otillräcklig på denna punkt. Föreningen föreslår därför att lokaliseringen ytterligare utreds mot bakgrund av de krav som utbildningens innehåll och karaktär medför. Förutom[REDACTED_EFTERNAMN] bör därvid Göteborg (CTH) och Stockholm (KTH) i första hand prövas.

Sveriges civilingenjörsförbund framhåller att brandingenjörsutbildningen under en längre tid på ett allvarligt sätt har släpat efter samhälls- och kunskapsutvecklingen.

Brandingenjörernas arbetsuppgifter är i dag av stor samhällelig och ekonomisk betydelse att en avsevärd ambitionsökning i deras utbildning är nödvändig. Stora mänskliga och ekonomiska vinster finns att göra, om brandingenjörema ges möjlighet att med ökad kompetens fullgöra sina uppgifter, inte minst att förebygga olyckor.

På brandingenjörernas gmndutbildning bör krav ställas på en bred kvaUficerad teknisk kunskapsnivå. Detta innebär att ämnesområden som hållfasthetslära, mekaniska konstraktioner och komponenter, material för byggande och konstruktioner, installationsteknik, samhällsplanering och transportteknik, kemi och kemisk processteknik måste ingå i utbildning­en.

Förbundet vill framhålla att det inte är tillräckligt att de brandingenjörer som i framtiden skall utbildas har kunskaper som svarar mot dagens krav. Den inom många områden snabba tekniska utvecklingen medför att det är viktig att de framtida brandingenjörerna har så goda tekniska och naturvetenskapUga grundkunskaper att de under sitt yrkesverksamma liv snabbt förmår assimilera nödvändig ny teknisk kunskap. Inom områden som

Prop. 1982/83:23

223

exempelvis material- och kemiteknik går utvecklingen så snabbt att den är svår att följa vid sidan av normala arbetsuppgifter om man inte besitter goda kunskaper i fysik, kemi, mekanik och hållfasthetslära. Denna typ av baskunskaper gör det möjligt för brandingenjören att som yrkesverksam med hjälp av fortbildning svara upp mot de nu icke förutsägbara nya krav som uppkommer.

CF vill också framhålla att det förekommer en kvalificerad forskning vid de tekniska högskolorna inom flera för brandingenjörerna centrala områden. Det är uppenbart att ett bättre samband mellan denna forskning och brandingenjörsutbUdningen skulle vara tiU stor fördel för denna. Branding­enjörernas arbetsuppgifter måste betraktas som fullt ut så kvalificerade att en god kontakt med den aktueUa forskningen ökar deras chanser att i sin verksamhet snabbt föra in ny kunskap. I detta sammanhng vill CF också påminna om intentionen i 1977 års högskolereform att nå en bättre forskningsanknytning. Brandingenjörsutbildningen torde i själva verket mera naturligt kunna forskningsanknytas än flertalet utbildningar, som genom högskolereformen överfördes till högskolan.

Brandingenjörerna är även rekryteringsbas för brandcheferna i landet vilka har ett ansvarsområde som omfattar en eller flera kommuner. I framtiden kan man påräkna att den kommunala räddningstjänsten kommer att utvidgas och omfatta ett kommunanknutet civilförsvar. Härvid måste brandmyndigheten vara beredd att ta ansvar för människors skydd i såväl fred som krig.

I överensstämmelse med arbetsgrappens förslag förordar Sveriges Civil­ingenjörsförbund att brandingenjörsutbildningen förläggs till en etablerad teknisk högskola och inordnas under högskolans huvudmannaskap.

Vid valet av teknisk högskola för brandingenjörsutbildningen vill förbun­det förorda att i första hand Tekniska högskolan i Stockholm (KTH) får ansvaret för utbildningens huvudmannaskap. Valet av högskola grundas dels på högskolans allmänna förutsättningar att förmedla en så bred teknisk utbildning som möjligt, dels på möjligheterna att integrera brandingenjörer­nas utbildning i operativ, taktisk räddningstjänst med statens brandnämnds utbildningsverksamhet i Rosersberg.

Inom Storstockholmsområdet finns en samlad överlägsen räddningstjänst­resurs i form av ett 15-tal brandförsvar som kan utgöra en bas för brandingenjörernas utbildning och praktik i befälsförening som räddnings­befälhavare.

Om övriga befälsutbildning i räddningstjänst förläggs till civilförsvarets anläggningar i Rosersberg skapas utmärkta fömtsättningar för KTH att i högskolans forskningsverksamhet få till stånd en praktisk utvärdering tillsammans med statens brandnämnd av bl. a. räddningstjänstutrustning för räddningsinsatser i såväl fredstid som krigstid.

Med stöd av det utbildningsbehov som inledningsvis redovisats för brandingenjörernas grundutbildning bedömer förbundet att utbildningsti-

Prop. 1982/83:23

224

den åtminstone skall omfatta tre läsår motsvarande 120 poängsnivån. Brandingenjörernas viktiga samhällsuppgifter kan exempelvis gott och väl ställas i nivå med utbUdningen av kommunernas hälsovårdschefer, vilka erhåller en högskoleutbildning på tre läsår.

En grundsats i arbetsgruppens förslag är att den framtida brandingenjörs­utbildningen skall öppnas för att bli tillgänglig för båda könen och för handikappade elever. Förbundet har naturligtvis ingen annan uppfattning vad gäller de grundläggande demokratiska inslag som föreslås vid rekrytering till brandingenjörsutbildningen. Däremot anser förbundet att det är av fundamental betydelse att urvalet av brandingenjörselever, som väljer att bli räddningsbefälhavare i samhällets aUmänna räddningstjänst, sker på ett sådant sätt att kravet på räddningsbefälhavares fysiska och psykiska status kan uppfyllas av eleven i introduktionsutbildningen.

Förbundet anser också att en praktisk introduktionsutbildning på tre veckor är alldeles otiUräckUg. Det är av utomordentligt stor betydelse för både samhället och eleven att utbildningen inleds med en längre praktikpe­riod vid ett eller flera kvalificerade brandförsvar för att både eleven och brandförsvaret skall kunna bedöma elevemas fortsatta fömtsättningar för att bli räddningsbefälhavare.

Förbundet utgår från att unisversitets- och högskoleämbetets (UHÄ) uppdrag att utarbeta utbildningsplan för brandingenjörsutbildningen sker i samråd med företrädare för brandingenjörsgmppen i landet.

3 Utbildning av personal inom sotningsväsendet

Arbetsgruppen föreslår att den grundläggande yrkesutbildningen för skorstensfejare genomförs som gymnasial lärlingsutbildning. Arbetsgrappen föreslår också att en särskild utbildning av tekniker inom sotningsväsendet införs. Teknikeratbildningen skall enligt förslaget omfatta sex veckor och ha statens brandnämnd som huvudman. För skorstensfejarmästarna föreslår arbetsgruppen att utbildningsbehovet tillgodoses inom ramen för den tvååriga driftteknikerutbildningen vid högskolan. Arbetsgrappen föreslår att fortbildningskurser för tekniker och skorstensfejarmästare anordnas av statens brandnämnd.

Att anordna den grundläggande utbildningen av skorstensfejare som gymnasial lärlingsutbildning har mottagits med stor tveksamhet under remissbehandlingen. Man delar dock uppfattningen om ett ökat behov av yrkeskunskap hos skorstensfejarkåren beroende på en ökning av kvalifice­rade arbetsuppgifter inom energiområdet. Förslaget om en utbildning av tekniker inom sotningsväsendet har dock mottagits mycket positivt, särskilt understryks vikten av att denna utbildning utgör en påbyggnadsutbildning till skorstensfejarklassen. Förslaget att anordna skorstensfejarmästaratbild-ningen inom ramen för den tvååriga driftteknikemtbildningen vid högskolan anses intressant och tillstyrks därför av flera remissinstanser.

Prop. 1982/83:23

225

Skolöverstyrelsen anser att den som rekryteras för utbildning till skorstens­fejare bör ha genomgått en tvåårig yrkesinriktad utbildning. Färdigutbild­ningen kan då begränsas till att omfatta en ettårig gymnasial lärlingsutbild­ning. Linjer eller grenar som kan utgöra en god grand är exempelvis bygg-och anläggningsteknisk linje, gren för murare alternativt gren för värme- och sanitetsmontörer, drift- och uhderhållsteknisk linje, gren för energiteknik med profilering i årskurs 2 med inriktning mot olika specialområden såsom kraft- och värmeteknik eller fastighetsteknik. Även den tvååriga specialkur­sen för fastighetsskötare kan utgöra underlag.

Universitets- och högskoleämbetet tillstyrker förslaget att knyta an utbild­ningen av skorstensfejarmästare till driftteknikeratbildningen inom högsko­lan.

Frågan om lokaliseringen är beroende av hur stor del av skorstensfejar-mästarutbildningen som kan vara gemensam med driftteknikeratbildningen. Om en stor del av de båda utbildningarna kan drivas gemensamt kan skorstensfejarmästaratbildningen förläggas till flera orter. Om å andra sidan innehållet i utbildningarna skiljer sig från varandra finns det skäl att koncentrera skorstensfejarmästaratbildningen till en ort. UHÄ är ej berett att på basis av föreliggande utredningsmaterial ta ställning i lokaliserings-frågan.

Statens brandnämnd framhåller att vid bedömning av arbetsgrappens förslag måste det starkt begränsade elevunderlaget beaktas. Årsrekrytering är ca 60 skorstensfejare fördelad på 279 kommuner. Ur den kadern vidareutbildas ca 25 per år till tekniker varav ca 12-15 studerar vidare till skorstensfejaremästare. Arbetsgmppen föreslår att teknikergmppens utbildning förläggs till brandnämnden. Nämnden ansluter sig till detta förslag, då den förfogar över kompetent och väl kvalificerad lärarpersonal som kan ge skorstensfejarna en god teoretisk utbildning på olika nivåer. De materiella resurserna behöver emellertid förstärkas om arbetsgrappens rekommenderade målsättning skall uppnås.

Med hänsyn till att brandnämnden för att genomföra teknikeratbildningen måste göra vissa investeringar, vore det ekonomiskt gynnsamt att -även förlägga skorstensfejaratbildningen till nämnden. Utbildningen i allmänna ärhnen bör dock kunna ges av gymnasieskolan medan den rent yrkestekniska utbildningen ges av nämnden.

Skorstensfejarmästareutbildningen bör, enligt nämndens mening liksom brandingenjörsutbildning fördelas mellan teknisk högskola och brandnämn­den. Till nämnden förläggs den del av utbildningen som erfordrar yrkesin­riktad lärarpersonal. Den till högskola förlagda utbildningen bör lokaliseras invid brandnämnden så att där befintlig specialutrastning kan nyttjas.

Brandnämnden anser att arbetsgmppens förslag om yrkeserfarenhet för behörighet till de olika utbildningsnivåerna behöver utökas till vad brand­skoleutredningen angivit i sitt betänkande.

15 Riksdagen 1982/83. 1 samt. Nr 23

Prop. 1982/83:23

226

Länsstyrelsen i Södermanlands län konstaterar att beträffande utbildning av skorstensfejare har arbetsgrappen övervägt olika alternativ, specialkurs, högre specialkurs eller gymnasial läriingsutbildning.

Arbetsgmppens slutgiltiga förslag är gymnasial lärlingsutbildning.

Länsstyrelsen tillstyrker detta förslag.

Rekryteringen kan med fördel ske från någon 2-årig yrkesinriktad linje och det tredje färdigutbildningsåret förläggs till någon skorstensfejarmästare. En bra grand för denna utbildning kan vara bygg- och anläggningsteknisk linje, gren värme- och sanitetsmontörer eller gren byggnadsplåtslagare (Ba Vv eller Ba Pl). Eleverna har där fått utbildning i justering av pannanläggningar, trimning och rökgasanalyser m. m.

I Nyköping deltar en elev sedan januari 1981 i 2-årig grandutbildning hos en skorstensfejarmästare inom ramen för försöksverksamhet med gymnasial lärlingsutbildning.

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län anser att skorstensfejaratbild­ningen är väl lämpad för gymnasial lärlingsutbildning. Undervisningen i yrkesteknik och fackteori meddelas i denna utbildningsform av vederböran­de hantverksmästare. Endast under vissa förutsättningar och i begränsad omfattning kan undervisning i allmänna ämnen förläggas till gymnasieskola. På grand härav finns det anledning att utgå från att skorstensfejaratbild­ningen kommer att innebära en mycket begränsad undervisning i allmänna ämnen. Detta bör ihågkommas när det gäller att uppställa krav för inträde till sotningsteknikeratbildning och i synnerhet skorstensfejarmästareutbild-ning.

Arbetsgmppen föreslår att skorstensfejarmästareutbildningen knyts an till driftsteknikemtbildningen i högskolan. För inträde till driftsteknikerutbild-ning krävs, förutom allmän behörighet för högskolestudier, särskilda kunskaper i bl. a. matematik. Länsstyrelsen vill, mot bakgrand av skorstens-fejarutbildningens begränsningar i fråga om undervisning i här aktuella ämnen, peka på behovet av kompletteringsutbildning och ev dispensregler för skorstensfejare som vill utbilda sig till skorstensfejarmästare. Vidare anser länsstyrelsen att en särskild studiegång behövs för skorstensfejarmäs-tareutbUdningen.

Länsstyrelsen i Västernorrlands län vill peka på att det vid institutionen för sjö- och drift vid högskolan i Härnösand finns driftteknikemtbildning med en kraft- och värmelinje samt en fastighetslinje. En linje för vatten- och avloppsanläggningar planeras. Vid institutionen finns demonstrations- och övningsanläggningar för olika typer av pannor och bränslen. Institutionen planeras med en energiteknisk profil. Med tanke på att det sker en allt större förskjutning av skorstensfejarmästarnas verksamhet mot energihushållning anser länsstyrelsen att det finns stora fördelar med att förlägga den tvååriga driftteknikemtbildningen för skorstensfejarmästare till högskolan i Härnö­sand. Härvid skulle högskolans både materiella och personella resurser kunna utnyttjas i den föreslagna utbildningen.  Möjligheten att ordna

Prop. 1982/83:23

227

lämpliga praktikantplatser i länet är goda, då länet hyser flera processindu­strier med stora förbränningsanläggningar för olika bränslen förutom de kommunala värmeanläggningarna.

Även den föreslagna teknikeratbildningen inom sotningsväsendet bör också kunna förläggas till högskolan i Härnösand som enstaka kurs (6 poäng).

Nyköpings kommun pekar på att promemorian berör även skorstensfe­jarutbildningen. Det föreslås att gymnasieskolan ger en grundläggande utbildning och att denna genomförs som gymnasial lärlingsutbildning. Det kan nämnas att sådan utbildning redan finns i Nyköpings kommun.

Norrköpings kommun anför att gymnasial lärlingsutbildning finns idag på försök och synes fungera tillfredsställande. Sådan utbildning för blivande skorstensfejare tillstyrkes.

Teknikerutbildningen tillstyrkes med kompletteringar i ämnena arbetsled­ning och personalfrågor.

De blivande skorstensfejarmästarna föreslås få sin utbUdning förlagd till högskolans utbildning för drifttekniker. Det bör ytterligare övervägas om inte de praktiska förkunskaperna bör förlängas till åtminstone tre år i yrket, innan antagning sker till skorstensfejarmästaratbildningen.

För personal inom sotningsväsendet gäller kraven på en omfattande utbildning i förebyggande brandförsvar. Särskilt gäller detta skorstensfejar-mästaren, som fungerar som egen brandsynemyndighet.

I likhet med räddningspersonalens utbildning hamnar utbildningen av sotningsväsendets personal hos tre olika huvudmän. Styrelsen ifrågasätter om det finns anledning att fördela ett 100-tal personer i olika utbildningsni­våer på tre olika huvudmän.

Krbtianstads kommun tillstyrker arbetsgrappens förslag på den framtida utbildningen inom brandförsvar och sotningsväsen. EnUgt kommunens åsikt har arbetsgruppen lyckats framlägga en utredning som väsentligt ökar baskunskaperna inom allmän räddningstjänst och sotning till samma kostnad som nuvarande utbildning. Kommunen anser det väsentligt att det totala utbildningsförslaget fastställes och genomföres så skyndsamt som möjligt.

Mariestads kommun anser att grundutbildningen för skorstensfejare bör utformas på samma sätt som för räddningstjänsten. Tvåårig gymnasieskola bör följas av ett års högre specialkurs i räddningstjänst och lärlingsutbild­ningen bör utbytas mot provtjänstgöring i samband med nyanställning. Ifrågasättas kan dock om inte skorstensfejaratbildningen bör planeras helt fristående i likhet med utbildningen för elektriker, ws- och ventilationstek­niker. Behörighetskrav och skyddsföreskrifter m. m. bör kunna vara lagbundna oavsett om sotningsväsendet sköts i kommunal eller helt privat regi.

Falu kommun menar att med hänsyn till det ytterst ringa rekryteringsbe­hovet av skorstensfejare - ca 60 st om året - torde nuvarande utbildnings-

Prop. 1982/83:23

228

möjlighet - gesällkursen - vara den lämpligaste efter viss modifiering. För fort- och/eller vidareutbildning inom t. ex. energihushållningens område finns redan kursutbud varför speciell sådan för blivande skorstensfejaremäs­tare ej synes nödvändig.

Sundsvalls kommun framhåller att när det gäller utbildningen av skorstensfejare delar kommunen utredningens uppfattning om att utbildning­en bör ges i form av lärlingsutbildning inom gymnasieskolans ram.

Kommunen anser att för Sundsvalls kommuns del en sådan utbildning skuUe passa väl in i de strävanden som kommunen har att bredda utbildningen. Sundsvall har också alla erforderliga resurser för att ordna utbildningen.

Östersunds kommun anser att mot föreslagen ny skorstensf ej armästarut-bildning finns inget att erinra. Ej heller mot den föreslagna fortbildningen som bör genomföras i nära samarbete med kommunförbundet och dess länsavdelningar.

Svenska kommunförbundet (majoriteten) ställer sig tveksam till det presenterade förslaget till en ny skorstensfejaratbildning och föratsätter att man här beaktar vad Sveriges Skorstensfejarmästares Riksförbund i sitt remissyttrande anför.

Kommunförbundets minoritet fömtsätter att den kommande organisatio­nen för utbildning av sotningsväsendets personal utformas så att den tillgodoser nyssnämnd målsättning och tillstyrker det av arbetsgmppen presenterade förslaget.

SACO/SR ansluter sig till utredningens uppfattning.att denna utbildning bör inordnas i gymnasieskolans och högskolans utbildningssystem. Ett alternativ till den föreslagna utbildningstiden om tre år skulle kunna vara en tvåårig grandutbildning inom gymnasieskolan samt praktik dämtöver.

Svenska kommunalarbetareförbundet anser att de sakkunnigas förslag beträffande såväl räddningstjänst som skorstensfejamtbildning har en bred förankring bland förbundets medlemsgmpper och betraktas som ett mini­mikrav. Arbetsgruppens förslag visar snarast prov på okunskap och förbundet kan bara bekräfta berörda yrkeskategoriers uppfattning här i fråga. En seriös diskussion om den framtida utbildningsorganisationen och innehållet hade uppenbarligen krävt en representation också utanför departementets tjänstemän.

EmeUertid tycks arbetsgrappens arbete mer ha styrts av s. k. sparnit än av kravet på en saklig analys av de nödvändiga fömtsättningar som både samhället och personalen inom brandförsvaret och sotningsväsendet ställer på en effektiv och säker verksamhet.

Det torde vara arbetsgmppen fömnnat att både kunna bibehåUa och förbättra personalens utbildningsnivå, samtidigt som utbildningsplatserna utökas, till en kostnad som ligger väsentligen under dagens. Förslaget att förlägga den grundläggande brandmanna- och skorstensfejaratbildningen inom gymnasieskolans ram, där regeringens avrastningspolitik redan slagit

Prop.  1982/83:23

229

igenom märkbart, gör inte arbetsgruppens optimism sämre. Uppfattningen att detta låter sig göras utan extra kostnader genom att utnyttja s. k. befintliga resurser inom gymnasieskolan får stå för arbetsgrappens räk­ning.

Verkligheten torde bekräfta att, förutom gymnasieskolans redan ansträng­da resurser i allmänhet - också utan ett ansvar för den grundläggande brandmanna- och skorstensfejaratbildningen - så innebär förslaget kvalitets-och utbildningsmässiga problem i synnerhet. Det finns heller inget som talar för varken bättre resursutnyttjande eller utbildnings- och pedagogiska vinster med ett spUttrat huvudmannaskap på fyra utbildningsanordnare, som nu föreslås.

Ett bibehållet utbildningsansvar inom statens brandnämnd enUgt de sakkunnigas förslag hade i de flesta avseenden tillgodosett såväl utbildnings­behov som samhällets krav på räddningstjänsten och sotningsväsendet. Tidigare erfarenheter och andra till antalet relativt begränsade yrkeskatego­rier, som exempelvis inom polisväsendet, visar att en inomverksutbildning är att föredra.

Arbetsgruppens förslag innebär föratom organisatoriskt också en geogra­fisk splittring genom den gymnasiala knytningen. Ett decentraliserat system med många studieorter ger här uppenbara risker för haveri i utbildningskva­liteten m. m. Förslaget understryker bl. a. rekryteringsproblemen av kom­petent lärarkapacitet. Samtidigt innebär det att kravet på kvalificerade praktiska övningsmoment eftersatts genom frånvaron av utrustning och träningsmöjligheter etc. Problemen förstärks av det tidsmässiga gap mellan utbildning och anställning som arbetsgruppens förslag medför. Motsvarande problem följer genom borttagandet av föregående yrkeserfarenhet/anställ­ning innan inträde till utbildning och brandförsvarets nu frånhända möjlighet att påverka utbildningsrekryteringen.

Även räddningstjänstens och det framtida sotningsväsendets nödvändiga och kanske mer naturliga koppling tili forskning och utveckling via brandnämnden riskerar att tunnas ut.

Också beträffande resonemangen kring ambulansverksamheten vill för­bundet bestämt avvisa arbetsgruppens förslag, och noterar även här gruppens mindre goda kännedom om utvecklingen inom området och träffad utbildningsöverenskommelse.

Överhuvud taget innebär arbetsgmppens förslag till utbildning inom räddningstjänsten och sotningsväsendet både en formell och en reell urholkning. Ett förverkligande av förslaget skulle sätta verksamhetens kompetens och utveckling i fara, varför förbundet med det ovan framförda avstyrker arbetsgruppens överarbetning i sin helhet och hänvisar till de sakkunnigas tidigare förslag till utbildningsreform.

Svenska brandbefälets riksförbund anser att behovet av en ökad yrkeskun­skap torde om möjligt vara ännu större inom skorstensfejarkåren än bland brandpersonalen. Skorstensf ej aren representerar ett yrke statt i omvandUng 16 Riksdagen 1982/83. 1 saml. Nr 23

Prop. 1982/83:23

230

och innebärande kvalificerade arbetsuppgifter bl. a. inom energiområdet. Därtill skall fogas att skorstensfejaren allt mer arbetar ensam, vilket kräver ökade yrkeskunskaper av den enskilde.

Förbundet stäUer sig tveksamt till att erforderlig kunskap finns inom befintiiga sotningsdistrikt för att åstadkomma den nödvändiga lyftningen av personalens kunnande. Skorstensfejarens yrke är så speciellt och speciaUn-riktat (från förebyggande brandförsvar via rensningsuppgifter till energiråd­givning) att undervisning svårligen kan ske på något sammanhållande sätt i gymnasieskolan.

Förbundet tUlstyrker föreslagen tekniker- och skorstensfejarmästamtbild-ning med reservation för det alltför korta kravet på praktik.

Det är vår uppfattning att utbildningen av sotningsväsendets personal bör skötas av en enda huvudman och koncentreras tUl en central utbildningsan­stalt.

Sveriges skorstensfejaremästares riksförbund anför att arbetsgmppen föreslår med utgångspunkt från sina allmänna utgångspunkter och övervä­ganden att utbildningen av skorstensfejare skall genomföras som gymnasial lärUngsutbildning.

Inledningsvis konstaterar arbetsgruppen i likhet med de sakkunniga och remissinstanserna att skorstensfejaryrket har en mycket liten årsrekrytering -- ca 60 skorstensfejare fördelade på 279 kommuner- och att det därför inte är möjligt att knyta utbildningen till någon befintlig linje i gymnasieskolan. Lösningen att arrangera en specialkurs efter grandskolan avvisas likaså och helt riktigt med hänsyn till att denna form har visat sig omöjlig att genomföra ens i Stor-Stockholm med landets mest koncentrerade upptagningsområde. Skolöverstyrelsen har i sitt remissyttrande över de sakkunnigas betänkande förordat en högre specialkurs, som bygger på genomgången tvåårig gymnasieskola. En sådan lösning avvisar arbetsgruppen också och förbundet instämmer helt i detta och de härför anförda motiven.

I stället för att härav dra slutsatsen att skorstensfejaryrket är ett sådant udda yrke som inte kan inlemmas i någon av gymnasieskolans utbildnings­former beträffande den del av utbildningen som oundgängligen kräver klassbildning, särskilda lärarkompetenser och särskild teknisk utrastning såväl för den teoretiska som den praktiska utbildningen, föreslår arbetsgrup­pen att den sedan 1942 till brandskolan förlagda gesällutbildningen och de sakkunnigas förslag till en oomtvistat erforderlig förbättring av utbildningen helt skall slopas och ersättas av den gymnasiala lärlingsutbildningen.

Den gymnasiala lärlingsutbildningen med statsbidrag tillämpas redan inom skorstensfejaryrket. Den ersätter den tidigare numera slopade formen av lärlingsutbUdning hos hantverksmästare med statsstöd i form av lärlings­bidrag. För den gymnasiala läriingsutbildningen används en centralt upprättad kursplan som skolstyrelserna fastställer; Denna kursplan, som har upprättats av yrkesorganisationerna gemensamt, innehåller förutom vad som ingår i anställningsutbildningen i sotningsdistriktet också den nuvarande

Prop. 1982/83:23

231

gesällklassen vid brandskolan. I kursplanen, som har överlämnats till arbetsgruppen, förutsätts att gesällklassen skall ersättas av den reformerade skorstensfejarutbildningen vid brandskolan.

Även en mindre analys av omfattningen och innehållet i skorstensfejar­utbildningen vid brandskolan - såväl den nuvarande som den föreslagna -visar helt klart att den starkt målinriktade skorstensfejarutbildningen inte kan tillgodoses genom att eleven stundvis placeras i en gymnasieklass. Merdelen ämnen är speciella eller så starkt specialinriktade att utbildningen inte kan sammanföras med ämnena i någon linje eller specialkurs i gymnasieskolan. De ämnen som har namneliga likheter med ämnen i gymnasieskolan är dessutom hänförliga till olika linjer.

Att som arbetsgruppen gör hänskjuta de i gymnasieskolan olösliga utbildningsfrågorna till en brevkurs i hemorten är närmast att likna vid att sätta yrkeskåren på undantagstillstånd.

Kursplanen för den gymnasiala lärlingsutbildningen ger visst utrymme för utbildning i gymnasieskolan. Detta bör lämpligen användas för koncentrerad undervisning i allmänna ämnen exempelvis svenska, matematik och engel­ska, som kan vara av värde för de fortsatta studierna i rena yrkesämnen. För denna utbildning efterlyses allmänt en gemensam klass för elever från flera udda yrken. För den speciella skorstensfejareutbildningen ger emellertid en kombination med en gymnasieklass ingen lösning. Som nämnts tidigare erfordras en klassbildning, särskilda lärarkompetenser och särskild teknisk utrustning. Detta sker nu vid brandskolan och resurserna finns där.

Förbundet kan inte underlåta att uttala att det finner förslaget märkUgt även såtillvida att i överläggningarna med arbetsgmppens representanter har ovanstående ingående diskuterats och en tveklös samsyn uppnåtts om att de sakkunnigas förslag till utformning av skorstensfejaratbildningen är det enda realistiska och det som kan reformera denna utbildning, dvs. omdana den till det bättre. Arbetsgrappens nu framlagda förslag innebär en sådan försäm­ring av grundutbildningen för skorstensfejarna att det närmast kan betecknas som en utbildningskatastrof för yrket. Förbundet avstyrker bestämt förslaget och hemställer att de sakkunnigas förslag förs fram.

Arbetsgruppen ansluter sig till de sakkunnigas förslag om en teknikemt-bildning med brandnämnden som huvudman. Förbundet vill understryka att införandet av denna nya utbildningsnivå innebär en anpassning till kompe­tensbehovet i sotningsdistrikten. Den förhindrar att personal på "meUanni-vå" för besiktnings- och arbetsledarefunktioner "överatbildas", vilket skulle bU förhållandet, om denna kategori var hänvisad tiU utbildningsnivån för skorstensfejarmästare. Genom den kortare utbildningen och det minskade behovet av mästamtbildade har förslaget besparingseffekter. Det är viktigt att påpeka att utbildningen är en påbyggnadsutbildning på skorstensfejar­klassen och sålunda föratsätter dessa förkunskaper.

För utbildningen krävs lärarkompetenser och tekniska resurser vid brandskolan. I betraktande härav är det från ekonomiska och praktiska

Prop. 1982/83:23

'    232

synpunkter fördelaktigt att bibehålla skorstensfejarutbildningen vid brand­skolan och samnyttja resurserna.

Arbetsgruppen anser att teknikerutbildningen bör kunna genomföras på sex veckor i stället för föreslagna åtta veckor. Som motiv härför anförs att viss utbildning kan inhämtas i kursverksamhet i samhället. Förbundet delar inte arbetsgrappens uppfattning i detta hänseende. Det bör få ankomma på brandnämnden att slutgiltigt avgöra innehållet i utbildningen med de reduceringar som därvid eventuellt visar sig möjliga. Förbundet tillstyrker förslaget om teknikerutbildning med denna avvikelse.

Arbetsgruppen föreslår att utbildningen av skorstensfejarmästare förläggs till högskolan och anknyts tiU den där inrättade tvååriga driftteknikerutbild­ningen. Det framhålls att det bör undersökas om utbildningen bör anordnas som en särskild studieinriktning inom driftteknikerlinjen.

Förslaget är intressant. Det medför möjligheter till en ytterligare breddad och fördjupad utbildning för dem som skall bära huvudansvaret för verksamheten. I överläggningama med arbetsgruppen har förbundet fram­hållit att det anser det nödvändigt att en särskild Unje för skorstensfejarmäs­tare inrättas och att denna täcker in samtliga de utbildningsavsnitt som de sakkunniga har föreslagit. Den vidgade utbildningen bör i övrigt inriktas i huvudsak på värme- och ventilationsteknik.

Med hänsyn tUl det betydande innehållet av specialutbildning med brandförsvarsanknytning bör övervägas om en del av utbildningen lämpUgen kan upphandlas vid brandnämndens utbildningsenhet efter samma mönster som avses för brandingenjörsutbildningen. Förbundet utesluter därvid inte möjligheten av huvudmannaskapet och upphandlingen kan bytas mellan dessa båda instanser, vilket kanske kan vara till fördel för en sammanhållen utbildning med brandskolan som huvudman.

Beträffande lokaliseringen torde med hänsyn till vad ovan anförts om en särskild studieinriktning och att elevantalet beräknas tiU 12-15 per år utbildningen får lokaliseras till en plats och med närhet tiU brandskolan.

Förbundet tillstyrker att förslaget övervägs ytterligare och att förbundet därvid får tillfälle att delta i överläggningar.

Svenska brandförsvarsföreningen menar att den föreslagna utbildningen av skorstensfejarmästare, benämnda drifttekniker, vid högskolan under en tvåårig utbildning ligger i linje med förslaget om att göra brandingenjörsut­bildningen till högskoleutbildning. Det förefaller naturligt och lämpUgt att dessa utbildningar har en nära koppling till varandra. Utbildningen bör dock utgöra en egen linje på driftteknikerutbildningen.

4 Kostnader

Arbetsgruppen har beräknat att statens utbildningskostnader både för räddningstjänsten och sotningsväsendet kommer att bli i stort sett oföränd­rade, ca 10 milj. kr. om året, när den nya utbildningen är helt genomförd.

Prop. 1982/83:23

233

Vad gäller de årliga kommunala kostnaderna beräknas dessa jämfört med nuläget oförändrat till ca 26 milj. kr. Härutöver beräknas vissa övergångs­kostnader.

Beträffande de framtida kostnaderna för utbildningen ifrågasätter flera remissinstanser om de statliga och kommunala kostnaderna verkligen kommer att minska om de föreslagna förändringarna genomförs. Några remissinstanser anser att förslaget kan komma att innebära ökade kostna­der.

Civilförsvarsstyrelsen anför att under avsnittet "Samordning med freds-brandförsvarsutbildningen" har styrelsen i sin programplan 1982/87 föratsatt den samordning som arbetsgruppen föreslagit och därvid beräknat volymen till drygt 500 yrkesbrandbefäl/år eller ca 110 kursveckor/år. Om den vidareutbildning, som arbetsgruppen föreslagit att Statens Brandnämnd skall fungera som huvudman för, lokaUseras till civilförsvarets utbildnings­anläggningar innebär detta en ökning till 690 elever/år eller 147 kursveckor/ år. Civilförsvarsstyrelsen förutsätter att tillkommande investeringsbehov bestrids av medel utanför civilförsvarets ekonomiska ram för samtliga de tjänster som styrelsen tillhandahåller åt Statens Brandnämnd i samband med den föreslagna vidareutbildningen av yrkesbrandbefäl. Investeringarna som beräknats i civilförsvarsstyrelsens programplan omfattar enbart erforderlig stödverksamhet i form av viss förläggning, förplägnad, materiel- och utbildningsservice, men ej de specieUa utbildnings- och övningsanordningar som brandförsvaret kan komma att behöva för sin verksamhet. I de uppskattningar som styrelsen gjort i sin programplan 1982/87 har ej heller medräknats resurser för den fortbildning som bör anordnas för fredsbrands-försvarets personal. Arbetsgrappen har ej heller gjort någon bedömning i vilken utsträckning denna kommer att lokaliseras till civilförsvarets anlägg­ningar.

Avslutningsvis uppfattar civilförsvarsstyrelsen den interdepartementala grappens förslag till utbildningssystem som om det på ett ändamålsenligt sätt tillvaratager föreliggande möjligheter när det gäller att integrera brandför­svarsutbildningen med annan utbildning - tillhandahållen av andra huvud­män - som därigenom på ett decentraliserat sätt kan utnyttjas också för brandförsvarets behov. Om förslaget förverkligas bör brandförsvarsutbild­ningen kunna reformeras utan att nämnvärt ökade omkostnader behöver uppstå.

Statskontoret framhåller att arbetsgruppen för överarbetning av det tidigare förslaget har nu lämnat förslag som torde vara väl ägnade att tillfredställa kraven på standardhöjning i utbildningen samtidigt som resursanspråken i stat och kommuner kan hållas nere.

Riksrevisionsverket, RRV, anför att arbetsgmppen har haft som utgångs­punkt att de föreslagna förändringarna skall kunna genomföras inom ramen för oförändrade resurser inom det område som förslagen avser. I promemo­rian anges att de av arbetsgruppen framlagda förslagen t. o. m. kommer att

Prop. 1982/83:23

234

leda tUl minskade statliga utbildningskostnader. RRV anser emellertid att de kostnadsberäkningar som ligger till grund för denna bedömning är mycket ofullständiga. Enligt RRVs bedömning kan statens kostnader komma att uppgå till betydligt högre belopp än som anges. Nedan lämnas därför exempel på de kompletteringar i kostnadskalkylen som bör beaktas innan beslut fattas om förändringar i utbildningarna.

Utbildningen av heltidsanställda brandmän, som i dag kostar 11 Mkr för stat och kommun, anges i promemorian efter den föreslagna förlängningen bli helt kostnadsfri. Skälet är enligt promemorian bl. a. att den ram för gymnasieutbildning som skolöverstyrelsen fördelar inte heU utnyttjas. Enligt RRVs mening innebär dock inte förekomsten av "outnyttjade" ramar eller besparingar och omprioriteringar inom andra delar av gymnasieskolan att den nya utbildningen för brandmän blir kostnadsfri. Samma besparingar borde rimUgen kunna genomföras även om inte den nya utbildningen kommer till stånd. Kostnaderna för brandmannautbildningen måste således tas med i kalkylen. Enligt RRVs överslagsmässiga beräkningar kan driftkostnaderna komma att uppgå till belopp i storleksordningen 5-10 Mkr per år för staten, beroende på i vilken utsträckning utbildningen kommer att bedrivas i form av inbyggd undervisning.

Motsvarande invändningar kan riktas mot kalkylen avseende utbildningen av deltidsanställda brandmän och skorstensfejare. Driftkostnaderna för dessa utbildningslinjer blir emellertid lägre än för de heltidsanställda brandmännen.

I beräkningen av statliga kostnader för de föreslagna utbildningslinjerna skall enligt RRVs mening även utgifterna för studiestöd medtagas. I samband med förlängningen av utbUdningen av brandingenjörer och skorstensfejarmästare kommer denna kostnad att öka.

Brandmännen som hittills har bedrivit sin utbildning på betald arbetstid kommer enligt arbetsgruppens förslag i fortsättningen att själva få finansiera sina studier. Eftersom de intagna till denna utbildning även i fortsättningen fömtsätts vara i åldrarna över 18 år kommer studiemedel att kunna utgå. Detta kan, enligt RRVs överslagsmässiga beräkningar, innebära kostnader för staten på omkring 5 Mkr årligen.

I ett tidigare presenterat betänkande om brandförsvarsutbildningen (Ds Kn 1979:5) beräknas investeringsbehovet för en förbättrad utbildning till ca 170 Mkr vilket i dagens penningsvärde motsvarar ca 230 Mkr. Arbetsgmppen anser sig inte på nuvarande stadium kunna beräkna motsvarande kostnader för den nu föreslagna utbildningen. Denna är dock minst Uka omfattande som den utbildning som föreslogs i det tidigare presenterade betänkandet. Enligt RRVs mening kan det därför inte uteslutas att krav på omfattande investeringar kan komma att stäUas när utbildningslinjen har tagit form.

Sammanfattningsvis delar således RRV inte arbetsgruppens bedömning att statens utbildningskostnader för räddningstjänsten och sotningsväsendet

Prop. 1982/83:23

235

kommer att minska om de föreslagna förändringarna genomförs. Tvärtom kan förslagen komma att innebära kraftigt ökade kostnader för staten. RRV tar däremot inte ställning till i vilken utsträckning som förslagen innebär den kvalitativa förbättring av utbildningen som har eftersträvats.

Universitets- och högskoleämbetet, UHÄ, anför att universitet i[REDACTED_EFTERNAMN] framhåller i sitt remissyttrande till UHÄ att en förutsättning för att utbildningen skall kunna nå de avsedda kvalitetsmålen är att tillräckliga resurser tillförs för genomförande av utbildningen. Kostnaden för utbild­ningen bör därför beräknas på i stort samma grander som för andra motsvarande ingenjörsutbildningar inom högskoleområdet. De bedömning­ar av resursbehovet som redovisats i arbetsgruppens promemoria ligger vid en sådan jämförelse aUtför lågt. Linjenärhnden för väg- och vattenbyggnads­linjen redovisar beräkningar som pekar mot ett resursbehov för branding­enjörsutbildningen av storleksordningen 2000 tkr/år i stället för de 1 160 tkr/år som beräknas av arbetsgruppen.

Enligt UHÄ:s mening måste de resurser som ställs till förfogande för utbildningen även täcka utbildningens andel av baskostnaderna. Med denna utgångspunkt är de kostnader som angivits av arbetsgruppen alltför lågt räknade.

Beträffande kostnaderna för planering och genomförande av utbildningen utgår UHA frän att särskilda medel tillförs UH A i enlighet med utredningens beräkningar. UHÄ viU vidare understryka nödvändigheten av att resurser ställs till förfogande under 1982/83 så att utbildningen kan starta hösten 1983.

Länsstyrelsen i Kalmar län anser att det avsnitt i utredningen som behandlar kostnader för utbildningen innehåller många frågetecken och oklarheter.

Om t. ex. brandmannautbildningen skall inrymmas i gymnasieskolans utbud måste någon eller några andra utbUdningar minskas eller helt tas bort. Ty trots att.viss överkapacitet inom gymnasieskolan eller KomVux utnyttjas, innebär utbildningen kostnad för bl. a. timlärare, material etc. Länsstyrelsen anser sålunda att de blivande kostnaderna för kommunerna bör belysas bättre.

Länsstyrelsen i Malmöhus län anser att det redovisade underlaget ej i önskvärd mån gör det möjligt att bedöma den samlade kostnadskonsekven­sen av förslaget för kommunens del. Vissa ej statsbidragsberättigade kostnader för utbildningsmateriel och lärar/konsulttjänster förefaller sålun­da inte ha beaktats.

Länsstyreben i Göteborgs och Bohus län vill ifrågasätta arbetsgrappens bedömning att föreslagen utbildning inom gymnasieskolan och komvux kan anordnas inom befintliga anslagsramar. Enligt länsstyrelsens mening måste inrättandet av nya utbildningslinjer, särskih den ettåriga högre specialkursen för utbildning till heltidsanställd brandman, medföra ökade kostnader vid oförändrat utbildningsutbud i övrigt inom gymnasieskolan.

Prop. 1982/83:23

236

Malmöhus läns landsting förutsätter att sjukvårdshuvudmännen icke ålägges ytterUgare kostnader vid ett eventuellt genomförande av försla­get.

Enligt Stockholms kommun kan kostnaderna för den förbättrade grund­utbildningen inrymmas i statens befintliga anslagsramar för gymnasieskolan och kommunala vuxenutbildningen. Kommunen vill inte ifrågasätta vilka statliga medel som finns tillgängliga för detta ändamål, men anser att kostnaderna för de praktiska delarna grovt underskattats. Ungefär halva kurstiden skall ordnas som inbyggd utbildning hos de större brandförsvaren. För detta skall alltså ett statsbidrag om 15 000 kronor per kurs utgå. Den verkliga kostnaden för lärare, instmktörer, materiel etc. torde uppgå tUl ett belopp av helt annan storleksordning. Som jämförelse kan nämnas att den kompetensutbildning för brandmän som Stockholm enligt avtal anordnar åt statens brandnämnd i dag kan kostnadsberäknas till ca 150 000 tkr för en kurs om 8 veckor för 30 elever. Den är i huvudsak teoretiskt inriktad. För praktisk utbildning ökar kostnaderna för instruktörer och materiel. För att utbildningen skå bli effektiv krävs särskilt avdelade resurser. Det är inte möjligt att ha eleverna med i den ordinarie verksamheten vid de större kårerna. I princip är Stockholms brandförsvar dock berett att ta på sig inbyggd grandutbildning av brandmän under förutsättning att ersättning för självkostnaden erhåUes från staten.

Uppsala kommun anser att det finns anledning påpeka att förläggningen av delar av den gmndläggande utbildningen för heltidsanstäUda brandmän till ett brandförsvar kommer att bli en väsentligt utökad verksamhet för dessa brandkårer. Man måste ha klarlagt vem som betalar instraktörernas löner då sådan undervisning endast i undantagsfall kan ske på tjänstgöringstid. Beträffande undervisningsmateriel och Uknande skall observeras att dessa inte aUtid kan bindas upp vid en utbildning då materielen ofta är i utryckningsberedskap. F. ö. är det ytterst tveksamt om föreslaget statsbidrag om 15 000 kr. per kurs täcker kostnaderna.

Nyköpings kommun konstaterar att arbetsgruppen ej har ansett det nödvändigt att klarlägga kommunernas kostnader i detalj, utan endast schablonmässiga uppskattningar har gjorts. Med hänsyn härtill bör förslaget överarbetas med avseende på de olika utbildningsvägarnas innehåll, omfattning och kostnader för genomförande och tillämpning.

Boxholms kommun anser att förslaget drabbar småkommuner mest, de som har deltidsanställda brandmän får enligt sammanställningen över de beräknade driftskostnaderna en kostnadsökning från nuvarande årliga kostnader på 3 000 tkr till 10 500 tkr. Kommunen anser att staten måste ta viss del av kostnadsökningen.

Linköpings kommun anser att förslagets kostnadsavsnitt förefaller helt orealistiskt och innehåller dämtöver rena felaktigheter, exempelvis kom­munernas kostnader för förebyggande Il-utbildning och förvaltningsutbild­ning.

Prop. 1982/83:23

237

Norrköpings kommun anför att inbyggd utbildning vid företag, institutio­ner etc. förutsätter kontinuerlig sysselsättning med det som utbildningen syftar till, varför en högre specialkurs i räddningstjänst m. m. vid gymnasie­skolan, på det sätt utredningen föreslår, inte är genomförbar utan stora kostnader för utbildningskommunerna. Resurser för dylik utbildning saknas nämligen hos såväl brandförsvaret som gymnasieskolan. Utbildningen föreslås förlagd till 15-20 orter med ett utbildningsbehov av 500 personer/år, vilket innebär utbildning av 25-30 personer per år och utbildningskommun. Om statsbidrag skall utgå med högst 15 000 kr/år och utbildningskommun, uppstår frågan vem som i övrigt skall tillskjuta medel för övningsområden, lokaler, undervisningsmateriel inkl. fordon, lärare/instruktörer, förbruk­ningsmateriel, elevernas skyddsutmstning m. m.

Kostnaden är svår att beräkna, då varken läroplan eller utrastningslista finns i utredningen och då liknande utbildning som högre specialkurs inte finns inrättad. Högre specialkurser finns dock inrättade för svetsare och turbinmontörer, varvid nettokostnaden beräknats till 40 000 kr. per elev och år. Denna summa överensstämmer även med arbetsgrappens beräkningar av kostnaderna för brandingenjörselevema på högskolan. Arbetsgruppen borde på ett klarare sätt ha redogjort för kostnademas fördelning.

Notabelt i kostnadsfrågan är att de större kommunerna, som framför allt bygger sin beredskap på heltidsanställd personal, "befrias" från utgifter, medan de små kommunerna med mindre bärkraft får relativt sett stora kostnadsökningar (10,5 miljoner).

Kalmar kommun framhåller att vad gäller de framtida kostnadema för den brandmannautbildning som föreslås inom gymnasieskolan och den kommu­nala vuxenutbildningen (komvux) så kan dessa enligt arbetsgrappens mening täckas inom befintliga ramar. För brandmannautbildningen på heltid bör statsbidrag utgå enligt samma regler som gäller för inbyggd utbildning inom vårdområdet, medan särskilt statsbidrag till anskaffande av undervisnings­materiel för specialkurser inte förutsätts utgå.

Göteborgs kommun anför att beträffande förslagen om utbildning av hel-respektive deltidsanställda brandmän konstaterar kommunen att det ur skoladministrativ synvinkel är möjligt att genomföra utbUdiungarna på det sätt som föreslagits i promemorian. F. n. saknas dock kompetens inom gymnasieskolan respektive komvux för att genomföra dylik utbildning. Den kompetens som måste tillföras finns inom brandförsvaret. Kommunen delar inte den uppfattning som framförs i promemorian att den inbyggda utbildningen kan genomföras utan personella eller materiella förstärkningar. Resursknappheten inom området är redan stor och om befintliga resurser skaU friställas blir andra, bl. a. lagreglerade, områden lidande. Kostnadema för såväl personell resursförstärkning som anskaffning av undervisnings­materiel bör bestridas av statiiga medel.

Mariestads kommun anser att förbättrad räddningstjänstutbildning ej

Prop. 1982/83:23

238

torde kunna åstadkommas utan viss kostnadsökning även om samarbete och samordning bör ge besparingar.

Årjängs kommun menar att kostnaderna i en glesbygdskommun skulle stanna vid de beräknade icke är troligt.

Västerås kommun anför att utredningen innehåller flera positiva förslag. De ekonomiska beräkningarna har föratsatt att gymnasieskolan och tekniska högskolan tar vissa kostnader inom befintliga ramar. Detta förefaller orealistiskt och optimistiskt i dagens pressade budgetsituation på alla utbildningsenheter.

Sundsvalls kommun anser att det nu föreliggande förslaget har fördelar i att det innebär en samordning med annan utbildning i samhället.

Detta bör medföra kostnadsbesparingar i jämförelse med det tidigare förslaget.

Ett sådant resultat som anges i det nu föreUggande förslaget "Utbildning i räddningstjänst m. m." (Ds Kn 1981:24) med en besparing på ca 3 milj. kr. genom en minskning av nuvarande utbildningskostnader är givetvis möjlig att redovisa, om man som utredningen utgår från att den grandläggande utbildningen av brandmän - heltid och deltid - samt gymnasial lärUngsut­bildning för skorstensfejare skall rymmas inom befintliga anslagsramar för gymnasieskolan och komvux. Riktigast hade dock varit att utredningen sökt klarlägga de tillkommande kostnadema för kommunema vid gymnasiet och komvux.

Umeå kommun menar att betydande kostnader kommer att belasta kommunen för utbildningen av den deltidsanställda brandpersonalen. Enligt vår mening bör staten ta på sig samtiiga kostnader som uppstår i anslutning till utbildningen samt eventuellt förlägga utbildningen vid civilförsyarssko-lorna.

Staten bör även svara för utbildningskostnader i anslutning till räddnings-ledamtbildning för heltids- och deltidsanställda brandbefäl.

Hur och i vilken omfattning fortbildningen av brandpersonalen skaU ske har ej angivits i förslaget men skall relevant utbildning genomföras betyder det mer än en utbildningsdag per år varför den angivna summa på 1 000 kr. för heltidsanställd och 800 kr. för deltidsanställd inte kommer att räcka till. De beräkningar som gjorts av kommunernas och statens kostnader torde för kommunernas del vara något i underkant.

Arjeplogs kommun anser att de olika regionalekonomiska olikheterna mellan storstads- och glesbygdsbrandkårer innebär för glesbygdskommuner i Arjeplogs storlek stora ekonomiska kostnader med avseende på utbildnings­nivån och kompetenskraven och att statliga medel bör utgå under en tidsperiod till glesbygdskommuner med lågt skattetal för att höja ambitions­nivån med avseende på utbildningsnivån.

Svenska kommunförbundet (minoriteten) anför att genom att utnyttja resurserna i det aUmänna skolväsendet möjliggörs en större geografisk spridning av utbildningen i landet. Befintlig utrustning och lokalutrymme vid

Prop. 1982/83:23

239

brandkårerna kan utnyttjas och utbildningskostnaderna kan inte minst av detta skäl hållas nere. Genomgående skulle den grundläggande räddnings­tjänstutbildningen med arbetsgruppens förslag överensstämma med allmänt rådande utbildningsprinciper.

Eftersom kommunernas ekonomi i dag är ytterst ansträngd får många kommuner allt svårare att särskilt prioritera brandmannautbildningen och anvisa medel till betalning av kostnader som är speciellt förenade med denna utbildning. Med nuvarande ordning måste kommunerna stå för kostnader för resor, traktamenten, lön och sociala avgifter när anställd genomgår brandmannautbildningen vid Statens brandnämnds utbildningsenhet i Sol­na.

Svenska kommunalarbetareförbundet menar att det torde vara arbetsgrap­pen förannat att både kunna bibehålla och förbättra personalens utbildnings­nivå, samtidigt som utbildningsplatserna utökas, till en kostnad som ligger väsentligen under dagens. Förslaget att förlägga den grundläggande brand- . manna- och skorstensfejarutbildningen inom gymnasieskolans ram, där regeringens avrastningspolitik redan slagit igenom märkbart, gör inte arbetsgruppens optimism sämre. Uppfattningen att detta låter sig göras utan extra kostnader genom att utnyttja s. k. befintliga resurser inom gymnasie­skolan får stå för arbetsgruppens räkning.

Sveriges skorstensfejaremästares riksförbund framhåller att arbetsgruppen har redovisat sina bedömningar av kostnaderna för utbildningen ytterst summariskt. Beträffande utbildningen av skorstensfejare redovisas endast några siffror i en tabell över driftkostnaderna. Några kommentarer med konkret innehåU finns inte.

Beträffande investeringar uppkommer vissa kostnader genorn förlägg­ningen av teknikerutbildningen under brandnämnden. I sammanhanget är det angeläget att påpeka att samma tekniska resurser kan användas i skorstensfejarutbildningen.

Som nuvarande driftkostnader redovisar arbetsgrappen ett belopp av 170 000 kr. för 60 elever i två gesällklasser. Beloppet kan härledas och verifieras så att brandnämnden för två gesällklasser under budgetåret 1981/82 upptar ett belopp av i runt tal 157 000 kr. Om sistnämnda siffra, som alltså innefattar 60 elever med vardera åtta kursveckor omräknas till 60 elever med 13 kursveckor skulle de statliga kostnaderna för de sakkunnigas förslag till skorstensfejarutbildning uppgå till 255 000 kr. Jämfört härmed framstår uppgiften att teknikerutbildningen, som omfattar 25 elever med 6 kursveckor, skulle kosta 250 000 kr. som för hög.

Som jämförelse kan nämnas att kostnaderna för arbetsgivarna i form av anställningsförmåner och traktamentskostnader för 60 elever under vardera 13 kursveckor i 1981 års kostnadsläge kan beräknas till 1,95-2,30 milj. kr. beroende av den enskildes löneläge under skoltiden.

Hur siffrorna än skall tolkas är kostnaderna som utbildningskostnader

Prop.  1982/83:23

240

överkomliga och utgör inget nämnvärt sparmotiv från statsfinansiell syn­punkt. Det är dessutom en chimär att en gymnasial lärlingsutbildning enligt arbetsgrappens förslag skulle kunna åstadkommas utan kostnader. Kostna­derna torde i stället bU betydligt högre, vilket bör stå klart vid en närmare eftertanke.

5 Vissa behörighetskrav

Arbetsgrappen har i sitt förslag till ny räddningstjänstutbildning funnit att frågorna om fastställande av behörighetsvillkor för att upprätthålla viss befattning i huvudsak hör samman med genomförandet av reformen. Enligt arbetsgrappens mening bör de därför övervägas närmare i det samman­hanget. Arbetsgruppen anser dock att det är uppenbart att de som utses till krävande befäls- eller chefsbefattningar föratom en god utbildning även måste ha praktisk erfarenhet inom yrkesområdet. För tjänst som utryck­ningsledare, vice brandchef eller som skorstensfejarmästare anser därför arbetsgrappen att det utöver utbildningen bör gälla ett minimikrav på ett års brandtjänst resp. sotningstjänst.

Tjänstemännens centralorganisation fastslår att för tjänst som utrycknings­ledare, vice brandchef, brandchef eller skorstensfejarmästare föreslår arbetsgruppen ett års brandtjänst respektive sotningstjänst som behörighets­krav. TCO instämmer i detta förslag.

Sveriges skorstensfejaremästares riksförbund anför att under detta avsnitt anför arbetsgruppen att mästarutbildning skall krävas för att kunna utses till skorstensfejarmästare för sotningsdistrikt och att övergångsbestämmelser som likstäUer äldre mästarutbildning med den nya skall gälla. Förbundet tillstyrker detta, som överensstämmer med gällande ordning.

Vidare anförs att för tjänst som skorstensfejarmästare bör ställas krav på praktisk sotningstjänst inom sotningsdistrikt under ett år. Förslaget bygger till synes på tanken att en i skorstensfejaryrket helt obevandrad person skall kunna vinna inträde direkt i utbildningen vid högskolan av skorstensfejar­mästare. Den nuvarande och enligt vår övertygelse enda möjliga utbildnings­gången är att genom flera års praktisk yrkesverksamhet och en påbyggnads­utbildning inhämta erforderlig kompetens för den ansvariga chefsbefattning­en. Om vi inte har missförstått förslaget, avstyrker vi detsamma på det bestämdaste och föratsätter att nuvarande ordning och de sakkunnigas förslag i detta hänseende bildar mönster för den framtida ordningen. Detta innebär fyra års yrkespraktik mot nuvarande sex år.

6 Genomförande

Arbetsgruppen anser att förslaget bör genomföras så snart som möjligt. Utbildningen bör kunna påbörjas hösten 1983.

Civilförsvarsstyrelsen framhåller att vad gäller tidpunkt för att realisera arbetsgruppens förslag sammanhänger denna naturligtvis med behandlingen

Prop. 1982/83:23

241

av räddningstjänstkommitténs principbetänkande (SOU 1981:82). Civilför­svarsstyrelsen instämmer med arbetsgruppens konstaterande att "en decen­tralisering till civilförsvarets utbildningsanläggningar knappast är fullt genomförbar utan att räddningstjänstutbildningen för fred och krig har en gemensam huvudman". Det bör emellertid, enligt styrelsens mening, inte förhindra att myndigheterna successivt anpassar sina utbildningsorganisatio­ner till föreslagna förändringar och åstadkommer en gemensam planering för hur erforderliga resurser skall kunna byggas upp för ett optimalt utnyttjande av styrelsens utbildningsanläggningar.

Statskontoret vill anföra att det skulle vara av stort värde om reformen kunde genomföras samtidigt med andra aktuella förändringar på räddnings­tjänstens område. Om det sålunda bedöms sannolikt att beslut snart kommer att fattas om en utvidgad samordning mellan räddningstjänsten i fred och krig, innefattande en sammanslagning av statens brandnämnd och civilför­svarsstyrelsen, bör beslut om förändringar i utbildningen anstå till samma tiUfälle. Nödvändiga organisationsförändringar centralt och lokalt kan då genomföras i ett sammanhang och risken för i tiden utsträckta störningar i organisationernas arbete minimeras.

Statens brandnämnd finner den föreslagna genomförandetiden alltför kort. Risker föreligger för mångåriga provisorier, vilket nämnden har negativa erfarenheter av från sina verksamheter i Solna och[REDACTED_EFTERNAMN].

Umeå kommun tillstyrker förslaget men vill i övrigt framhålla vad som sagts i denna skrivelse vad gäller nya förslag och ändringar. Den angivna tidsramen anses vara väl optimistisk eftersom brandskolans nuvarande verksamhet fortfarande är ett provisorium och ett ytterligare provisorium inte gagnar brandförsvarsutbildningen.

Tjänstemännens centralorganbation vill slutligen understryka att det är nödvändigt att den föreslagna utbildningen snarast kommer till stånd.

Prop. 1982/83:23

242

Innehåll

Regeringens proposition................................................. 

....... 

1

Propositionens huvudsakliga innehåU............................ 

....... 

1

Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 9 september

1982................................................................................ 

....... 

2

1

Inledning.................................................................. 

....... 

2

2

Föredragandens överväganden................................ 

3

2.1    Reformen som helhet....................................... 

3

2.1.1

Nuvarande utbildning............................ 

3

2.1.2

Arbetsgruppens förslag......................... 

5

2.1.3

Remissinstanserna................................ 

6

2.1.4

Överväganden....................................... 

8

2.2    Brandmannautbildningen................................. 

12

2.2.1

Utbildning av heltidsanställda brandmän          

12

2.2.2

Utbildning av deltidsanställda brandmän          

16

2.3.................................................................... Vidareutbildning och fortbildning inom räddningstjän­

sten.................................................................. 

..... 

19

2.3.1

Inledande synpunkter........................... 

..... 

19

2.3.2

Utbildning av utryckningsledare............. 

..... 

21

2.3.3

Utbildning i förebyggande brandförsvar        ...

24

2.3.4

Utbildning av brandmästare.................. 

..... 

26

2.3.5

Fortbildning............................................... 

.. 

27

2.4    Brandingenjörsutbildning m.m.......................... 

..... 

28

2.4.1

Inledande synpunkter........................... 

..... 

28

2.4.2

Utbildning av brandingenjörer............... 

29

2.4.3

Högskoleutbildning för brandmästare... 

33

3

Hemställan................................................................ 

35

4

Beslut........................................................................ 

35

Bilaga 1 Promemoria av arbetsgrappen för överarbetning av förslaget (Ds Kn 1979:5) till ändrad brandförsvarsutbildning m. m., Utbildning i räddningstjänst m.m.

Bilaga 2 Förteckning över remissinstanser och sammanställning av remiss­yttranden över departementspromemorian (Ds Kn 1981:24) Utbildning i räddningstjänst m. m.