Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1976/77:110 Regeringens proposition

1976/77:110

om ändring i lagen (1971:112) om förbud mot oskäliga avtalsvillkor, m. m.;

beslutad den 3 mars 1977.

Regeringen förslår riksdagen atl antaga de förslag som har upptagils i bifogade utdrag av regeringsprotokoil ovannämnda dag.

På regeringens vägnar

THORBJÖRN[REDACTED_EFTERNAMN]

SVEN[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

Enligl avtalsvillkorslagen kan marknadsdomstolen förbjuda näringsidkare atl använda avtalsvillkor som är oskäliga mot konsumenterna. Lagen gäller i fråga om villkor som används vid erbjudande av varor och tiänster eller i samband med uthyrning av lösöre. Undanlag har gjorts for verksamhet som står under tillsyn av bankinspektionen eller forsäkringsinspeklionen.

I propositionen föreslås att lagens tillämpningsområde utvidgas så atl även oskäliga villkor som används av näringsidkare vid erbjudande lill konsument av andra nytligheter än de tidigare nämnda kan förbjudas. Utvidgningen innebär bl. a. alt lagen blir tillämplig på försäljning av fast egendom. Lagen kommer ocksä atl omfatta villkor som används vid erbjudanden av annan lös egendom än varor, exempelvis hus på annans mark och rättigheter av olika slag.

Vidare föreslås atl lagen skall bli tillämplig på villkor som används vid yrkesmässig förmedling av erbjudanden, exempelvis villkor som fastighets­mäklare använder vid förmedling av köp mellan privatpersoner.

Från tillämpningsområdet undantas liksom hittills villkor som används i verksamhet under tillsyn av bankinspektionen eller försäkringsinspektio­nen.

Slutligen föreslås viss ändring i lagen om skiljemän. Genom ändringen hindras atl del förenklade rättegångsförfarande som tillämpas i tvistemål om mindre värden sätts ur spel genom skiljeklausuler i kontrakt som används vid försäljning av småhus till konsumenterna.

1 Riksdagen 1976/77. 1 saml. Nr 110

Prop. 1976/77:110

2

1 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1971:112) om Förbud mot oskäliga avtals­villkor

Härigenom föreskrives au 1 och 3 a Si? lagen (1971:112) om förbud mot oskäliga avlalsvillkori skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

1 Är villkor, som näringsidkare använder vid erbjudande av vara eller tiänsl till konsument for enskilt bruk, med hänsyn ti'l vederiagel och övriga omständigheter att anse som oskäligt mol konsumenten, kan marknadsdomstolen, om del är på­kallat frän allmän synpunkt, medde­la näringsidkaren forbud att fram­deles i liknande fall använda samma eller väsentligen samma villkor. Förbud skall förenas med vite, om ej della av särskilda skäl är obehöv­ligt.

Första stycket äger motsvarande tillämpning, om näringsidkare erbju­der konsument att mot vederlag förvärva nyttjanderätt till lösöre för enskilt bruk.

Förbud kan meddelas även an­ställd hos näringsidkare och annan som handlar på näringsidkarens väg­nar.

Föreslagen lydelse

Är villkor, som näringsidkare / sin yrkesmässiga verksamhet använder vid erbjudande av vara, tiänsl eller annan nyttighet lill konsument for huvudsakligen enskilt bruk, med hänsyn lill vederlaget och övriga omständigheter all anse som oskä­ligt mol konsumenten, kan mark­nadsdomstolen, om det är påkallat från allmän synpunkt, meddela nä­ringsidkaren förbud atl framdeles i liknande fall använda samma eller väsentligen samma villkor. Förbud skall förenas med vite, om ej detta av särskilda skäl är obehövligt.

Första stycket äger motsvarande tillämpning på villkor som näringsid­kare i sin yrkesmässiga verksamhet använder vid förmedhng från närings­idkare eller annan av erbjudande som avses i första stycket.

Förbud kan meddelas även an­ställd hos näringsidkaren och annan som handlar på dennes vägnar.

3aS

Näringsidkare är skyldig att pä anmaning av konsumentombuds­mannen inkomma med yttrande eller   upplysning   i   ärende   enligt

' Senaste lydelse av lagens rubrik 1973:878.

2        Senaste lydelse 1973:878.

3        Senaste lydelse 1972:730.

Näringsidkare är skyldig atl på anmaning av konsumentombuds­mannen inkomma med yttrande eller   upplysning   i   ärende   enligl

Prop. 1976/77:110

Nuvarande lydelse

denna lag. Efterkommes icke sådan anmaning, fär ombudsmannen före­lägga näringsidkaren att fullgöra sin skyldighet vid vite av högst 5 000 kronor.

Föreslagen lydelse

denna lag. Efterkommes icke sådan anmaning, fär ombudsmannen före­lägga näringsidkaren att fullgöra sin skyldighet vid vite av högst 10 000 kronor.

Mot ombudsmannens beslut om vitesföreläggande fär lalan ej föras.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1977.

Prop, 1976/77:110

2 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1929:145) om skiljemän

Härigenom föreskrives all 3a S lagen (1929:145) om skiljemän skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Kan tvist mellan näringsidkare och konsument prövas av tingsrätt och rör tvisten vara, tiänsl eller annan nyttighet som tillhandahällils för huvudsakligen enskilt bruk, flr före tvistens uppkomst träffat avtal all tvist skall hänskjutas till skiljemän ulan förbehåll om rätt för parterna att klandra skiljedomen göras gällande endast om tvisteföremålets värde är högre än som anges i  1 S lagen

3a!?' / tvist mellan näringsidkare och konsument rörande vara eller tiänsl som tillhandahållits for huvudsak­ligen enskilt bruk fär före tvistens uppkomst träffat avtal atl tvist skall hänskjutas till skiljemän ulan förbe­håll om rätt för parterna att klandra skiljedomen ej göras gällande, om tvisteröremålets värde ej är högre än som anges i 1 S lagen (1974:8) om rättegången i tvistemål om mindre värden.

(1974:8) om rättegången i tvistemål om mindre värden eller hinder enligt 3§ nämnda lag möter mot lagens tillämpning. Första stycket gäller ej om tvisten rör avtal mellan försäkringsgivare och

försäkringstagare och ej heller om annat följer av Sveriges internationella

förpliktelser.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1977. Äldre bestämmelser gäller i fråga om avtal som har träffats före ikraftträdandet.

' Senaste lydelse 1974:9.

Prop. 1976/77:110

Utdrag

JUSTITIEDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1977-02-03

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Buren­stam[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Lagrådsremiss om ändring i lagen (1971:112) om förbud mot oskäliga avtalsvillkor, m. m.

1 Inledning

Den 6 mars 1975 tillsattes en utredning om förbättrat konsumentskydd vid förvärv av småhus m.m. Utredningen, som antagit namnet småhusköpkom-mitlén (Ju 1975:02)', har år 1976 avlämnat en promemoria (Ds Ju 1976:10) med förslag till bl. a. lag om ändring i lagen om oskäliga avtalsvillkor (avtalsvillkorslagen). Kommitténs promemoria, vari föreslås en viss utvidg­ning av lagens tillämpningsområde, bör fogas till regeringsprotokollet i detta ärende som bilaga 1.

Därefter har inom justitiedepartementet utarbetats promemorian (Ds Ju 1976:13) Avtalsvillkorslagens tillämpningsområde. Departementspromemo­rian innehåller förslag till ytteriigare utvidgning av tillämpningsområdet. Förslaget bör fogas till prolokollel som bilaga 2.

De båda promemoriorna har remissbehandlats tillsammans. Därvid har yttranden avgetls av hovrätten för Nedre Norrland, bostadsdomstolen, bankinspektionen, försäkringsinspektionen, kommerskollegium, marknads­domstolen, näringsfrihelsombudsmannen (NO), konsumentverket, försäk­ringsrättskommittén (Ju 1974:09), arrendelagskommittén (Ju 1975:04), finan-sieringsbolagskommittén (Fi 1975:08), Göteborgs kommun, landsorganisa­tionen i Sverige (LO), Tjänstemännens centralorganisation (TCO), Central-

' Landstingsrådet Olov[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, professor Ulf Bernitz, utredningssekre­terare Yngve[REDACTED_EFTERNAMN], organisationschef Oskar[REDACTED_EFTERNAMN] och ledamoten av riksdagen /ngegärd[REDACTED_EFTERNAMN].

Prop. 1976/77:110

6

organisationen SACO/SR, Svenska byggnadsarbetareförbundet, Näringsli­vets byggnadsdelegalion (byggnadsdelegalionen), Sveriges advokatsamfund. Svenska bankföreningen. Svenska sparbanksföreningen, Sveriges förenings­ bankers förbund, Finansieringsförelagens förening. Svenska byggnadsenlre-prenörföreningen, Sveriges villaägareförbund. Hyresgästernas riksförbund. Svenska Riksbyggen, HSB:s riksförbund, Sveriges allmännyUiga bostadsfö­retag. Lantbrukarnas riksförbund, Föreningen Sveriges jordbruksarrendato-rer. Auktoriserade fastighetsmäklares riksförbund. Sjösportens samarbets-delegation. Svenska båtindustriföreningen och Stockholms handelskam­mare.

Kommerskollegium har bifogat yttranden av Motorbranschens riksför­bund, Skånes handelskammare, handelskammaren i Göteborg-Västsvenska handelskammaren, Gotlands handelskammare och handelskammaren för Örebro och Västmanlands län.

Sveriges industriförbund och Svenska byggnadsentreprenörföreningen har förklarat sig instämma i byggnadsdelegationens yttrande.

Kommitténs promemoria innehåller värderingar av olika avtalsvillkor som används vid överiålelse av fast egendom m. m. till konsumenter (bilaga 1 avsnitt 8). Härtill har konsumentverket och Sveriges advokatsamfund gjort vissa anmärkningar. En sammanställning av verkels och samfundets anmärkningar bör fogas lill protokollet som bilaga 3.

2 Nuvarande förhållanden

2.1 Den konsumentpolitiska lagstiftningen

Konsumentpolitikens uppgift är all stödja konsumenterna och förbättra deras ställning på marknaden. I detta syfte har under senare år tagits initiativ lill både näringsrältslig och civilrättslig lagstiftning.

Den näringsrätlsliga lagstiftningen syftar till att stärka hela konsument-kolleklivets ställning. Bland lagarna på området märks främst lagen (1971:112) om förbud mol oskäliga avtalsvillkor, avtalsvillkorslagen (ändrad senasi 1973:878), och marknadsföringslagen (1975:1418, ändrad 1976:55).

Den civilrältsliga lagstiftningen är direkt inriktad pä alt stärka enskilda konsumenters ställning i förhållande till näringsidkare och ger anvisningar om hur tvister skall lösas. Hit hör bl. a. lagen (1971:238) om hemförsäljning m. m. och konsumentköplagen (1973:877, ändrad 1975:1419). Av särskilt intresse när det gäller avtalsvillkor är den nya s. k. generalklausul som har införts i 36 § lagen (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar på förmögenhetsrättens område, avtalslagen (36 § ändrad 1976:185).

I detta sammanhang kan ocksä nämnas det förslag till konsumentkreditlag som nyligen har remitterats lill lagrådet och som innehåller både närings­rättsliga och civilrättsliga bestämmelser.

Prop. 1976/77:110

7

Som ell led i konsumentpolitiken harsiatsmaklerna inrättat olika myndig­heter för att ta lill vara konsumenternas intressen. Hit hör konsumentverket där verkschefen tillika är konsumeniombudsman (KO) samt marknadsdom­stolen.

De nämnda myndigheterna tillämpar den näringsrättsliga lagstiftningen. Konsumentverket övervakar marknaden och söker vid behov fä förelagen alt frivilligt anpassa sin marknadsföring och sina avtalsvillkor till konsumen­ternas intressen. Lyckas i visst fall inle detta, kan KO föra ärendet inför marknadsdomstolen, som kan besluta om tvingande åtgärder.

Tvister mellan enskilda konsumenter och näringsidkare rörande varor och tiänster kan, förutom av de allmänna domstolarna, prövas av allmänna reklamaiionsnämnden. Nämndens beslut utformas som rekommendationer och kan således inte som domstolsavgöranden verkställas tvångsvis.

Vid sidan av den nu angivna vägen att lösa konsumeniivister har emellertid statsmakterna också sökt göra del enklare för enskilda medborgare atl ta till vara sin rätt inför domstol. Här åsyftas främst lagen (1974:8) om rättegången i tvistemål om mindre värden (ändrad 1974:387). Tanken bakom den lagen är att rättegångsförfarandet skall vara enkelt och att kostnaderna skall hållas nere. Lagen gäller tvister där ivisteföremålels värde uppenbart inte översiiger hälften av basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring. Oavsett värdet kan dock en tvist handläggas enligt det förenklade förfarandet, om tvisten huvudsakligen rör en fråga som har prövats av allmänna reklamationsnämnden.

Regeringen tillsatte förra året en utredning (H 1976:02) för översyn av reklamationsförfarandel i konsumeniivister (reklamationsulredningen). Utredningen skall också pröva om inte KO bör kunna föra talan för enskild konsument vid allmän domstol.

2.2 Rättsläget på avtalsvillkorsområdet m. m.

Rättsläget pä avtalsvillkorsområdet behandlas utföriigt i kommitténs promemoria (bilaga 1 avsnitt 3-5) som också innehåller en redogörelse för marknadsföringslagen. Här skall endasi anmärkas följande.

Huvudsyftet med avialsvillkorslagen är att ta till vara konsumentemas intressen när det gäller utformningen av kontraktsformulär inom olika branscher. Lagen innehåller i detta syfte ens. k. generalklausul,enligl vilken marknadsdomstolen kan förbjuda näringsidkare att i fortsättningen använda avtalsvillkor som med hänsyn till vederiaget och övriga omständigheter är aU anse som oskäligt mot konsumenten. Förbud skall i regel förenas med vite. Förbud kan meddelas även anställd hos näringsidkare eller annan som handlar på näringsidkares vägnar.

En förutsättning för att lagen skall kunna tillämpas är att näringsidkaren har använt villkoret vid erbjudande av vara, yänst eller nyttianderält till

Prop. 1976/77:110

8

lösöre. För atl förbud skall kunna meddelas förutsätts vidare alt del är påkallat frän allmän synpunkt. Delta innebär atl ingripande med slöd av lagen inte bör ske i enstaka fall som saknar principiell betydelse. Det har framhållits atl lagen främst tar sikte på oskäliga villkor i formulärrätlens standardavtal (prop. 1971:15 s. 82).

Frän lagens tillämpningsområde har undaniagits verksamhet som slår under tillsyn av bankinspektionen eller försäkringsinspektionen.

Frågorom förbud enligt avtalsvillkorslagen prövas av marknadsdomstolen efter ansökan av KO. Om KO beslutar alt inte föra ett visst fall lill domstolen, får ansökan göras av sammanslutning av konsumenter, löntagare eller näringsidkare. Fall som inte är av större vikt fär prövas av KO genom förbudsföreläggande. Sådant föreläggande innebär att den som antas ha använt oskäligt avtalsvillkor av KO föreläggs förbud vid vite atl fortsätta därmed. Godkänns föreläggandel, gäller del som förbud som meddelats av marknadsdomstolen.

Näringsidkare är skyldig atl på KO:s anmaning komma in med yttrande eller upplysning i förbudsärende. KO kan förelägga vite, om anmaning inle ållyds.

Marknadsföringslagen har till ändamål atl främja konsumentemas intressen i samband med näringsidkares marknadsföring av varor, tiänster och andra nytligheter och att motverka marknadsföring som är otillbörlig mol konsumenter eller näringsidkare. Lagens centrala bestämmelser är tre generalklausuler (2-4 §

Enligl 2 § marknadsföringslagen kan marknadsdomstolen förbjuda näringsidkare alt fortsättningsvis företa reklamålgärd eller annan handling som genom att strida mot god affärssed eller pä annat sätt är otillböriig mot konsumenter eller näringsidkare. Bestämmelsen gäller vid marknadsföring oavsett vilket slag av nyttighet det är fråga om. Enligt 3 § kan domstolen ålägga näringsidkare som vid marknadsföring underiäter att lämna informa­tion, som har särskild betydelse från konsumentsynpunkt, att lämna sådan information. Även denna bestämmelse gäller oavsett vilken nyttighet som marknadsförs. Enligt 4 S slutligen kan näringsidkare som till konsument för enskilt bruk saluhåller eller hyr ut vara, som på grund av sina egenskaper medför särskild risk för skada på person eller egendom, förbjudas att fortsätta därmed. Detsamma gäller, om varan är uppenbart otiänlig för sitt huvud­sakliga ändamål. Förbud eller åläggande enligt marknadsföringslagen skall liksom förbud enligl avialsvillkorslagen i regel förenas med vite. Även den som handlar på näringsidkares vägnar kan meddelas förbud eller åläg­gande.

1 motsats till avtalsvillkorslagen gäller marknadsföringslagen även i fråga om bank- och försäkringsverksamhet.

Beträffande handläggningen av förbuds- och informationsfrågor enligt marknadsföringslagen gäller i huvudsak samma ordning som enligt avtals-

Prop. 1976/77:110

9

villkorslagen. Förutom förbudsföreläggande finns informationsföreläggande som ger KO möjlighel all själv pröva frågor rörande Underlätelse atl lämna information i fall som inle är av större vikt.

Marknadsföringslagen innehåller vissa tillsynsbestämmelser som saknar motsvarighet i avtalsvillkorslagen. Sålunda föreskrivs alt den som avses med förbud eller åläggande är skyldig alt på anmaning av KO tillhandahålla upplysning, handling, varuprov och liknande som behövs för tillsynen. Lagen innehåller vidare straffbestämmelser som riktar sig mot speciella marknadsföringsåtgärder, nämligen uppsåtlig användning av vilseledande framställning, erbjudande av vissa slag av rabalimärken och köpbevis samt vissa kombinerade erbjudanden av varor eller tiänster.

Till grund för utformningen av både avtalsvillkorslagen och marknadsfö­ringslagen ligger tanken att en förstärkning av konsumenternas ställning i första hand skall ske på frivillighetens väg efter informella förhandlingar mellan konsumentmyndigheierna och näringslivssidan. De maktmedel som har ställts lill förfogande genom lagstiftning kan sägas utgöra basen för dessa förhandlingar. Förhandlingsuppgiften pä konsumentsidan ligger hos konsu­mentverket. Inom verket finns ell sekretariat på vilket det främst ankommer atl biträda verkschefen/KO med hans uppgifter enligt de båda lagarna. När det gäller konsumentverkels organisation och verksamhet i övrigl hänvisas lill förordningen (1976:429) med instruktion för konsumentverket saml lill prop. 1975/76:159.

Som har framgått av den tidigare redogörelsen verkar avtalsvillkorslagen endast framåt, dvs. på så sätt all ett villkor som har förklarats oskäligt inte längre får användas. Däremot ger avialsvillkorslagen inle den enskilde konsumenten något skydd när ett avtal redan föreligger. För att konsu­menten skall få ett sådant skydd krävs civilrättsliga bestämmelser som tar sikte på enskilda fall och som kan tillämpas av allmän domstol när tvist har uppstått. Bestämmelser av det slaget finns som nämnts bl. a. i 36 S avtalslagen (den förmögenhetsräitsliga generalklausulen).

Genom 36 S avtalslagen, som har trätt i kraft den 1 juli 1976(SFS 1976:185), har domstolarna fäll ökade möjligheter att göra skälighetsbedömningar. Enligl paragrafen fär avtalsvillkor jämkas eller lämnas ulan avseende, om villkoret är oskäligt med hänsyn lill avtalels innehåll, omständigheterna vid avtalets tillkomst, senare inträffade förhållanden och omständigheterna i övrigl. Har villkoret sådan betydelse för avtalet att det inte skäligen kan krävas att della i övrigl skall gälla med oförändrat innehåll, får avtalet jämkas även i annal hänseende eller i sin helhet lämnas utan avseende. Vid skäligheisprövningen skall särskild hänsyn las till behovet av skydd för den som i egenskap av konsument eller eljest intar en underlägsen ställning i avtalsförhållandet.

Medan avialsvillkorslagen, som tidigare har framhållits, endast gäller vid erbjudande av vara, tiänsl eller nyttianderält lill lösöre, är generalklausulen i

Prop. 1976/77:110

10

36 § avtalslagen tillämplig på alla avtalstyper inom området för den s. k. förmögenhetsrätten, t.ex. fastighetsköp, hyresavtal, banklån och försäk­ringsavtal. Klausulen kan också anaiogivis tillämpas inom andra rättsområ­den, exempelvis inom familjeräiten.

Som har nämnts gäller avialsvillkorslagen inle verksamhet som står under tillsyn av bankinspektionen eller försäkringsinspektionen, vilket alltså innebär all banker och försäkringsbolag inle är underkastade den villkors­granskning som utövas av konsumentmyndigheierna. Bankinspektionens lillsynsområde omfattar dock inle s. k. finansieringsföretag, exempelvis koniokortsförelag och företag som diskonterar kredilköpskonlrakl. Oskäliga avtalsvillkor som används av sådana förelag kan således förbjudas av marknadsdomstolen. Frågan huruvida finansieringsförelagen bör ställas under inspektionens tillsyn utreds emellertid f n. av finansieringsbolags-kommittén. Kommitténs arbete kan alltså komma all påverka avtalsvillkors-lagens tillämpningsområde.

De regler som gäller för bankinspektionens tillsyn lar främst sikte pä en övervakning av förhållanden som kan inverka på insäliarnas säkerhet. Reglerna är inte särskill inriktade på konsumentfrågor. Den är 1976 tillsalta banklagsuiredningen (Fi 1976:04) har emellertid fått i uppgift atl närmare överväga vad som bör gälla i fråga om inspektionens granskning av bankernas verksamhet för all i skilda hänseenden ge ett gott konsumentskydd ät bankkunderna. Enligl direktiven bör särskild uppmärksamhet ägnas frågan hur gränsen bör dras mellan inspektionens verksamhet och den verksamhet som utövas av de konsumenlpolitiska organen. Utredningen har att göra en avvägning mellan önskemålet alt myndighelskoniakterna med bankerna samordnas och behovet av ell likformigt konsumentskydd inom olika sektorer av näringslivet.

Även på försäkringsområdet pågår utredningsarbete som kan påverka avtalsvillkorslagens lillämpningsomräde. Sålunda övervägs inom försäk-ringsrättskommitlén bl. a. frågor som rör granskning av försäkringsvillkor.

Beträffande nyttianderäller av olika slag gäller avtalsvillkorslagen endasi villkor som används vid erbjudande av nyttjanderäli till lösöre. Avtal om nyttianderält till hus eller jord omfattas således inte. I jordabalken med anknytande författningar finns åtskilliga såväl tvingande som disposiiiva regler om sådana avtal. Inom arrendelagskommittén och hyresräUsutred-ningen (Ju 1975:06) pågår utredningsarbete som bl. a.,har till syfte all stärka konsumenternas ställning på dessa områden.

Vad särskill gäller hyra bör anmärkas alt pä marknaden vid sidan av jordabalkens regler har utbildats ell frivilligt förhandlingssystem enligt vilket hyresvillkoren bestäms efter förhandlingar mellan pä den ena sidan hyres­värden eller en fastighetsägarorganisation och pä andra sidan en hyresgäst­organisation. Systemet, som är fullt utbyggt pä den allmännyttiga sektorn och vinner ökat insteg på andra sektorer av bosiadshyresmarknaden, bygger på

Prop. 1976/77:110

H

aU ell avtal om förhandlingsordning träffas mellan hyresvärden eller hans organisation och en lokal hyresgästförening. De överenskommelser som träffas blir bindande för den enskilde hyresgästen genom atl i hans kontrakt tas in en s. k. förhandlingsklausul som hänvisar till förhandlingsordningen. Med det frivilliga förhandlingssystemet som förebild har hyresrältsutred-ningen föreslagit en lag om förhandlingsordning pä bosiadshyresmarknaden. Härigenom skulle införas en lagfäst förhandlingsrätt för organisationerna. För en närmare redogörelse om gällande lagstiftning pä hyresavlalsområdel och utredningsförslaget hänvisas lill betänkandet Hyresrätt 1 (SOU 1976:60).

Vad gäller rättsläget på avtalsvillkorsområdet skall slutligen nämnas atl del tidigare anmärkta förslaget till konsumentkreditlag innehåller en bestäm­melse (15 § iredje slycket) enligt vilken kreditgivare kan under vissa förutsättningar förbjudas alt använda avtalsvillkor som ger honom möjlighet all återta en krediiköpi vara. Beträffande sådant förbud äger i övrigt avtalsvillkorslagens bestämmelser motsvarande tillämpning. Förslaget inne­håller också flera civilrältsliga bestämmelser som riktar sig mol oskäliga villkor.

3 Reformkrav och förslag beträffande avtalsvillkorslagens tillämp­ningsområde

3.1 Konsumentombudsmannen

Frågan om avialsvillkorslagens tillämpningsområde har tagits upp av KO i skrivelse till regeringen den 19 september 1974. KO framhåller att det finns ett stort behov av skydd mot oskäliga avtalsvillkor på områden där lagen f n. inte gäller. 1 skrivelsen nämns särskilt avtal som gäller fast egendom och försäkringsavtal.

KO föreslår att lagen görs tillämplig även på avtal om fast egendom. En närmare redovisning av KO:s framställning i denna del finns i kommitténs promemoria (bilaga 1 avsnitt 6). Beträffande försäkringsområdet anför KO all del är en väsentlig brist alt lagen inte är tillämplig pä försäkringsvillkor. Det finns, framhåller han, en rad sådana villkor som borde underkastas gransk­ning. KO avstår dock för tillfället frän alt framlägga förslag i denna del under hänvisning till det pågående arbetet inom försäkringsrättskommittén.

1 skrivelsen lar KO vidare upp frågan om inle lagen borde kunna tillämpas i vissa fall där privatpersoner är säljare, nämligen när försäljningserbjudande förmedlas av näringsidkare. Enligl KO skulle en väsentlig förstärkning av konsumentskyddet uppnås om lagen gjordes tillämplig på villkor som används av fastighetsmäklare och av näringsidkare som förmedlar försälj­ning från privatpersoner av varor som bilar och båtar.

Prop. 1976/77:110

12

3.2 Kommitténs promemoria

I kommitténs promemoria föreslås all avtalsvillkorslagen görs tillämplig i fall då näringsidkare erbjuder konsument all förvärva fast egendom. Vidare föreslås att förbud enligt lagen skall kunna riktas också mol näringsidkare som förmedlar erbjudande av sådan egendom. Vad som föreslås beträffande fast egendom skall enligt förslaget gälla även överiålelse (ej upplåtelse) av tomträtt.

Promemorian innehåller dessutom ell förslag lill påbyggnad av 3a ?; lagen (1929:145) om skiljemän. Enligl förslaget far avtal au framtida tvist skall hänskjutas lill skiljemän ulan förbehåll om räll för parterna all klandra skiljedomen inte göras gällande i tvist mellan näringsidkare och konsument rörande fast egendom, om ivisteföremålels värde inte är högre än som anges i 1 i; lagen om rättegången i tvistemål om mindre värden, dvs. ett halvt basbelopp.

Kommittén har i promemorian tagit fasta på några typer av villkor som används vid försäljning av småhus och tomtmark lill konsumenterna, nämligen friskrivningsklausuler, besiktningsklausuler, skiljeklausuler saml hävnings- och åiergångsklausuler. Del är fråga om klausuler i konlraktsfor-mulär som används bl. a. av byggföretag, kommuner och mäklare och som kommittén har bedömt vara av särskilt intresse i sammanhanget. Kommittén beskriver de olika typerna av villkor samt diskuterar och bedömer dem från skälighetssynpunkt. Vid bedömningen värderas klausulerna i princip var för sig. Enligl kommittén far del föruisätias alt KO och marknadsdomstolen kommer atl bedöma klausulernas inbördes sammanhang och betydelse för balansen i kontraktet som helhet samt i vilken utsträckning klausulernas betydelse påverkas av andra avtalsvillkor. Beträffande den närmare inne­börden av de angivna klausulerna och kommitténs värderingar därvidlag hänvisas lill promemorian (bilaga 1 avsnitt 7 och 8).

Vad gäller förmedlingssituaiionen framhåller kommittén all ingripande mol mäklare eller annan förmedlare endasi bör ske när det står helt klart att det oskäliga villkoret har föranletis av denne och eit förbud är påkallat från allmän synpunkt. Som föruisäuning för alt förbud skall kunna meddelas näringsidkare som förmedlar försäljning av fast egendom föreslås gälla att förmedlingen sker i näringsidkarens yrkesmässiga verksamhet.

Förslaget alt avtalsvillkorslagen skall omfalla villkor som använts vid överiålelse av tomträtt har gjorts under hänvisning lill au för sådan överiålelse enligt jordabalken i huvudsak gäller samma bestämmelser som beträffande fast egendom. I sammanhanget väcker kommittén frågan om lagen bör göras tillämplig även på upplåtelse av nyujanderält. Här nämns -förutom lomträil - arrende, bosladsräll och hyra. Kommittén har dock avstått från all lägga fram något förslag i den delen. Enligl kommittén bör emellertid frågan övervägas i del fortsalla lagstiftningsarbetet eftersom dessa

Prop. 1976/77:110

13

upplålelseformer har mycket stor ekonomisk och social beiydelse frän konsumentsynpunkt.

3.3 Departementspromemorian

I departementspromemorian föreslås en ytteriigare utvidgning av avtals­villkorslagens tillämpningsområde. Enligt förslagels huvudregel skall oskä­liga avtalsvillkor, som näringsidgare använder vid erbjudande till konsu­ment, kunna förbjudas oavsett vilket slag av nyttighet som avses med erbjudandel. Huvudregeln omfattar även villkor som används vid förmed­ling av erbjudande. Från den således i princip heltäckande huvudregeln görs dockeii per betydelsefulla undanlag. Fördel första undantas erbjudande som avser nyttianderält till fast egendom, dock inle erbjudande om överlåtelse av lomträil. För del andra undantas verksamhet som står under tillsyn av bankinspektionen eller försäkringsinspektionen.

Som skäl för den föreslagna utvidgningen anförs bl. a. atl avtalsvillkors-lagen har visat sig vara ett myckel ändamålsenligt instrument när det gäller alt utmönstra oskäliga avtalsvillkor inom de delar av konsumenlområdel där den hitintills gällt och alt del inte har framkommit några omständigheter som talar emot all lagen i princip görs tillämplig inom hela området. Tvärtom framstår del redan ur allmän rältspolilisk synvinkel som otillfredsställande all möjligheterna atl ingripa mol villkor som är oskäliga mot konsumenterna är inskränkta lill fall då vissa särskilda nytligheter erbjuds. Vidare anförs atl avtalsvillkorslagen bör läcka samma område som den mycket likartade marknadsföringslagen. Sistnämnda lag omfatlar, som tidigare har anmärkls, marknadsföring till konsumenterna oavsett vilken nyttighet som erbjuds. Får avialsvillkorslagen motsvarande tillämpningsområde, uppnås inle bara klarare linjer pä det näringsrättsliga fältet ulan ocksä en bättre överensstäm­melse mellan den näringsrätlsliga och den civilrältsliga lagstiftningen om avtalsvillkor. Den civilrältsliga generalklausulen, alltså 36 >; avtalslagen, är ju tillämplig på alla avtalstyper.

Viktigast är dock enligt promemorian all del från konsumentsynpunkt är praktiskt motiverat med en ytteriigare utvidgning av lagens tillämpningsom­råde. Även efter ett genomförande av småhusköpskommiiténs förslag skulle nämligen marknadsföring av flera nytligheter där behov av konsumentskydd föreligger lämnas utanför den näringsrätlsliga villkorskontrollen. Så skulle bli fallet med annan lös egendom än varor. Dit hör exempelvis hus på annans mark och rättigheter av olika slag. I sammanhanget framhålls all osäkerhet ibland kan råda huruvida en viss nyttighet är av sådan karaktär all avtalsvillkorslagen i nuvarande utformning är tillämplig och aU denna osäkerhet skulle kunna undanröjas om lagen i princip blev tillämplig på nyttigheter i allmänhet. Härvidlag pekas särskilt på vissa former av konsu-menikredii.

Prop. 1976/77:110

H

Sammanfattningsvis anförs i denna del atl det såväl från direkt konsu-menipoliiisk synpunkt som ur mera principiell och teknisk synvinkel finns goda skäl atl göra avtalsvillkorslagen generellt tillämplig i förhållandel mellan konsumenter och näringsidkare.

Vad sedan gäller förmedlingssituaiionen hänvisar promemorian lill den tidigare berörda skrivelsen i vilken KO begär att ingripanden skall kunna göras inte bara mot näringsidkare som förmedlar fastigheter utan även mot näringsidkare som förmedlar andra nytligheter. Som exempel pä fall då ingripande kan behöva ske nämns förmedling av begagnade bilar i samband med auktion. Del förekommer också båtförsäljare som arbetar som förmed­lare. I sammanhanget hänvisas lill att konsumentköplagen, som avser köp av varor, gäller även i fråga om köp från privatperson, om köpet förmedlas av näringsidkare som ombud för säljaren.

Mot denna bakgrund hävdas i promemorian att en reformerad lagstiftning bör omfalla inte bara faslighelsförmedling ulan även förmedling av andra nytligheter för enskilt bruk. Anledning saknas att inskränka tillämpnings­området till erbjudanden om fast egendom och varor. Behov alt ingripa mot oskäliga villkor kan föreligga även på andra områden, t. ex. vid förmedling av tiänster.

När det gäller frågan om lagens tillämpning pä villkor som avser nyttianderält till fast egendom pekas i promemorian på flera omständigheter som talar för all dessa nyujanderällsavial bör falla under lagen. Sålunda framhålls atl avtal om arrende, bostadsrätt, hyra och lomträil har stor betydelse från konsumentsynpunkt och att standardavtal vanligen används i dessa sammanhang. A andra sidan uppmärksammas, liksom i kommitténs promemoria, förhållanden som talar i motsatt riktning. Sålunda framhålls vad gäller hyresvillkor atl det på hyresmarknaden har utvecklats ett förhandlingssystem där parterna i stor utsträckning företräds av organisatio­ner. Detta medför alt konsumenterna på hyresområdet inte har samma behov av konsumentmyndighelernas stöd som pä områden där del saknas särskilda konsumentorganisationer. Vidare framhålls att, om hyresgästorganisatio­nerna inte förhandlingsvägen kan komma lill rätta med oskäliga avtalsvill­kor, möjlighel finns atl vända sig till hyresnämnderna och bosladsdomstolen och där begära prövning av hyresvillkoren. På arrendeområdet kan en prövning av avtalsvillkor på motsvarande sätt ske vid arrendenämnderna. Vid sidan av de angivna prövningssyslemen finns det enligl promemorian knappast något utrymme för en prövning av hyres- eller arrendevillkor vid marknadsdomstolen. Inle heller när del gäller bostadsrätter passar avtalsvill­korslagens modell för konsumentskydd. Avtalsvillkoren på bostadsrättsom-rådel framträder närmast som en fråga om förhållandet mellan medlem­marna i en ekonomisk förening. De som är medlemmar i exempelvis HSB lorde i allt väsentligt kunna la sina intressen tillgodosedda inom ramen för denna organisation, anförs del. Som ell ytteriigare argument atl inte nu

Prop. 1976/77:110

15

utvidga avialsvillkorslagen lill au omfalla nylijanderäli lill fasi egendom, borisen från överlåtelse av tomträti, hänvisas sluiligen iill det arbete som bedrivs inom arrendelagskommittén och hyresräiisuiredningen.

Beträffande frågan om undantag för verksamhet som slår under tillsyn av bankinspektionen eller forsäkringsinspeklionen framhålls till en början atl det vid lagens lillkomsi ansågs naturligt all kontroll och övervakning av villkoren i de avtal som banker och försäkringsbolag erbjuder allmänheten anförtroddes de särskilda inspektionsmyndigheterna. Härvidlag hänvisas lill prop. 1971:15 s. 69. I promemorian sägs därefter all såväl banker som försäkringsbolag ibland använder sig av villkor som ensidigt tillgodoser deras intressen och som kan behöva mjukas upp av hänsyn lill låntagare och försäkringstagare. Beträffande bankvillkoren hänvisas till generalklausul­utredningens belänkande (SOU 1974:83), särskilt s. 167 f, och beiräffande försäkringsvillkoren lill KO:s tidigare berörda skrivelse.

Även om det kan finnas skäl som lalar för all man för in bank- och försäkringsverksamheten under avialsvillkorslagens kontrollsystem, bör enligt promemorian hänsyn tas lill att bankerna och försäkringsbolagen redan slår under lillsyn. Trots au bank- och försäkringsinspeklionens verksamhet inle främst är inriktad på villkorskonlroll av del slag som här avses, har myndigheterna alltmer kommii atl beakta även konsumentintressen. Bl, a. granskas redan nu i viss omfattning innehållet i avtalsformulär som används av bankerna och försäkringsbolagen. Det finns naturligtvis möjlighel all bygga ut denna granskningsverksamhel, varvid man kan la tillvara den särskilda sakkunskap som finns hos myndigheterna. Mol denna bakgrund och med hänvisning lill del arbete som bedrivs inom banklagsuiredningen och försäkringsrättskommittén föreslås inte någon ändring av avtalsvillkors­lagens tillämpningsområde på denna punkt.

I deparlemenlspromemorian föresläs slutligen en höjning av del viiesbe-lopp som KO enligl 3 a  avialsvillkorslagen kan förelägga näringsidkare för all förmå denne atl inkomma med yttrande eller upplysning i ärende enligl lagen.

4 Remissyttrandena

4.1 Allmänna synpunkter på avtalsvillkorslagens tillämpningsområde

De föreslagna utvidgningarna av lagens tillämpningsområde har i princip godtagits eller lämnats ulan erinran av del helt övervägande antalet remissinstanser. Sålunda har av ell fyrliolal inslanser endasi Sveriges advokatsamfund, HSB:s riksförbud och Sjösportens samarbelsdelegalion ställt sig avvisande eller tveksamma till förslagen.

Hovrätten jör Nedre Norriand anser alt lagens tillämpning inle bör inskränkas endast till sådana områden där ett behov av skydd för konsu-

Prop. 1976/77:110

16

menien redan har visat sig föreligga. I den mån lagens syften inie tillgodoses genom annan lagstiftning eller reglering bör den göras generellt tillämplig i enlighet med vad som föreslås i departementspromemorian.

Bankinspektionen framhåller önskemålet om överensstämmelse mellan marknadsföringslagens och avtalsvillkorslagens tillämpningsområden och pekar ocksä pä den bättre överenssiämmelse med den avialsräiiliga general­klausulen som uppnås om förslagen genomförs. Avenjöisäkringsinspektionen godtar en utvidgning av avialsvillkorslagens tillämpningsområde i enlighet med de remitterade promemoriorna.

Kommerskollegium framhåller atl behovet av åtgärder mot för konsumen­terna oskäliga verkningar av formulärrälien vid förvärv av småhus är framträdande. Kollegiet tillstyrker även de förslag om en mer generell räckvidd av avialsvillkorslagens tillämpning som framförs i departements­promemorian. Den större överensstämmelse som härigenom skapas mellan den civilrältsliga och näringsrättsliga lagstiftningen om avtalsvillkor är enligl kollegiet ulan tvekan önskvärd.

Marknadsdomstolen ser med gillande all avialsvillkorslagens tillämpnings­område utsträcks till att omfatta även erbjudanden om förvärv av fast egendom. Mol bakgrund av den av kommittén utförda inventeringen av olika förekommande villkor slår del enligl domstolens mening klart au konsu-mentskyddssynpunkier i hög grad gör sig gällande vid försäljning av bostadsfastigheler till privatpersoner. Domstolen har inle något all erinra mol den i departementspromemorian förordade ytterligare utvidgningen av avialsvillkorslagens lillämpningsomräde. Tvärtom synes en sådan utvidg­ning motiverad från konsumentskyddssynpunkt. Del är också önskvärt atl terminologin är så enhetlig som möjligt inom det konsumenlrältsliga området. Det finns enligl domstolens mening skäl för all låta avtalsvillkors-lagen omfatta vara, tiänsl eller annan nyttighet i full överensstämmelse med lydelsen i marknadsföringslagens andra och iredje paragrafer.

Konsumentverket, som också tillstyrker de föreslagna utvidgningarna av tillämpningsområdet, framhåller beiräffande konsumentskyddet vid fastig-hetsförvärv alt det av åtskilliga anmälningar till KO och verket har framgått all det i småhusköpskoniraklen är vanligt med klausuler som måsle betecknas som oskäliga. Orsakerna härtill är enligt verkets mening fiera. I många blandade köp- och entreprenadavtal hänvisas av traditionella skäl lill Allmänna bestämmelser för byggnads-, anläggnings- och insiallaiionsentre-prenader (AB). AB;s regler är emellertid avsedda för avtalsförhållanden mellan parter som har en i fråga om ekonomi och kunskaper i stort sett jämbördig ställning. Tillämpade pä ett konsumentköp måste fiera av AB:s bestämmelser betecknas som oskäliga. Härtill kommer all de företag som säljer småhus kunnat direkt utnyttja atl del råder en säljarnas marknad. Detta har gett företagen möjlighel au uppställa praktiskt tagel vilka villkor som helst ulan att riskera alt inle la avsälining för sina produkter. Avtalen är i

Prop. 1976/77:110

17

regel myckel omfattande och svåröverskådliga och köparen har svårt alt förslå innebörden av olika bestämmelser och därmed ujjpfatta i vad mån villkoren är förmånliga för honom. Avtalen är i mänga fall utformade så all konsumenten med fog kan känna sig rättslös.

För all illustrera delta pekar konsumentverket på reglerna om besikt­ningens rättsverkningar. Avtalen innehåller i allmänhet villkor som begränsar köparens rätt atl göra gällande ansvar på grund av fel lill sådana fel som besiktningsmannen beslutat uppta i besiklningsullåiandet. Ett annal exempel är de regelmässigt förekommande skiljeklausulerna. Många konsu­menter har vänt sig till KO och verket och anfört au deras nyförvärvade och nyuppförda hus varil behäftade med allvarliga fel. Inte sällan har uppförandet varil oförenligt med gällande byggnormer. Felen har emellertid inte uppmärksammals eller antecknats av den av säljaren utsedde besiktnings­mannen. Det har t. o. m. förekommit att köparen lill följd av det felaktiga uppförandel förelagts av byggnadsnämnd all åtgärda huset, så att det överensstämmer med normerna. Avhjälpandet har skell på köparens bekostnad och utan att denne kunnat fa ersättning av säljaren, trots alt produkten inle varil avtalsenlig. Och i sådana fall då felet kunnat påtalas av köparen, t. ex. därför alt del uppmärksammals vid besiktningen eller köparens rätt att göra gällande fel inte varit beroende av all så skett, har köparen av ekonomiska skäl, på grund av atl avtalet innehållit en skiljeklau­sul, inte vågat utkräva sin rätt. Som ytterligare exempel på avialsregler som medför atl säljaren kan utsätta köparen för en godtycklig behandling nämner verket klausulen "Rätt lill ändringar förbehålles", som ger säljaren räll att leverera en produkt som på nästan alla punkter avviker från den som köparen förväntar sig.

Man skulle möjligen, forisätter konsumentverket, kunna tro alt klausuler som på ett ensidigt sätt tillvaratar säljarnas intressen, exempelvis klausuler om friskrivning frän ansvar för försening eller klausuler som utesluter möjligheten atl påtala fel, inle Hr så stor praktisk betydelse genom att de situationer som villkoren tar sikte på mera sällan inträffar. Så är emellertid inle fallet. De berättigade klagomålen från konsumenterna på atl tillträdes­dagen skjuts fram, fel och brister inte åtgärdas och klagomöjligheier skärs av är legio. Många konsumenter har kontaktat KO och verket om problem av detta slag. Avtal om fast egendom gäller ofta stora belopp, och det är inle överdrivet att påstå att ett sådant avtal ekonomiskt sell i många fall är del viktigaste som konsumenten ingår under sin livslid. Missbruk av avtalsfri­heten genom all oskäliga villkor används kan här fa ödesdigra följder för konsumenten. Del är därför angelägel all vägen öppnas för en effektiv sanering av avtalsvillkoren på della område. Del har förekommit alt enskilda företag som bedriver entreprenadverksamhet vänt sig lill KO för atl få sina avtalsvillkor granskade. Sedan en tid förhandlar verket med Svenska byggnadsentreprenörföreningen om utformningen av allmänna bestäm-

2 Riksdagen 1976/77. 1 saml. Nr 110

Prop. 1976/77:110

18

melser för statligt belånade gruppbyggda småhus. Enligl verkets mening kan dock inte effektiv sanering av avtalsvillkoren på della område komma till stånd om inle konsumentverket/KO och marknadsdomstolen ges erforder­liga maktmedel.

Också LO anser del angelägel all lagens tillämpningsområde utsträcks. Den av kommittén gjorda inventeringen av avtalsvillkor som kan före­komma vid försäljning av bostadsfastigheler lill privatpersoner visar alt behovet av ett förstärkt konsumentskydd på detta område är påtagligt. Enligt LO:s förmenande har lagen visat sig vara eu mycket ändamålsenligt instrument när del gällt alt utmönstra oskäliga avtalsvillkor inom de delar av konsumenlområdel där den hittills varil tillämplig, och del har inle framkommit några omständigheter som talar emot alt lagen i princip görs tillämplig inom hela området. Tvärtom framstår det som otillfredsställande atl möjligheterna alt ingripa mol villkor som är oskäliga mol konsumenterna är inskränkta till fall då vissa särskilda nyttigheier erbjuds. LO vill mol denna bakgrund förorda atl lagens lilliimpningsområde utvidgas på föreslaget sätl. Även TCO och Svenska byggnadsarbetareförbundet tillstyrker all lagen i princip görs tillämplig oavsett vilket slag av nytligheter som erbjuds.

Näringslivets byggnadsdelegation (organ för Svenska arbetsgivareföre­ningen. Svenska bankföreningen. Svenska byggnadsentreprenörföreningen. Svenska handelskammarförbundel, Sveriges fastighetsägareförbund, Sveri­ges grossislförbund, Sveriges hantverks- och induslriorganisalion, Sveriges industriförbund och Sveriges köpmannaförbund) framhålleratt de föreslagna ändringarna innebär aU KO;soch marknadsdomstolens möjligheter au med generell verkan ingripa moi avtalsvillkor i stort sell kommer all överens­stämma med de allmänna domstolarnas möjligheter atl i del särskilda fallet jämka eller underkänna avtalsvillkor enligl 36 ?; avtalslagen. Av principiella skäl tillstyrker därför delegationen ändringsförslagen i den utformning som återfinns i departementspromemorian.

Sveriges advokatsamfund däremot, som redan vid lagens tillkomst ansåg alt marknadsdomstolens avgörande borde kunna överprövas av högsta domsto­len, anser all varje utvidgning av lagens tillämpningsområde är betänklig så länge marknadsdomstolen alUjämt är enda instans på området. Beaktas däremot det angelägna rältssäkerhetskravet atl trygga en enhetlig räitstill-lämpning genom atl låta högsta domstolen bli högsta instans i mål om tillämpning av avtalsvillkorslagen, har samfundet inte något all invända mot atl tillämpningsområdet för avialsvillkorslagen görs heltäckande och även far innefatta villkor som används av mäklare och andra mellanhänder i yrkesmässig verksamhet. De kvarstående inskränkningarna som föreslås i de båda promemoriorna ter sig i så fall som omotiverade.

Sveriges villaägareförbund förklarar all förbundet sedan en längre lid haft sin uppmärksamhet riktad på de problem som diskuteras av kommittén. Förbundet hänvisar härvidlag lill en försöksverksamhet enligl vilken kontroll

Prop. 1976/77:110

19

av småhus görs a v et t konsultföretag som för ändamålet anlitas a v förbundet. Denna försöksverksamhet har numera fullföljts i form av én överenskom­melse mellan förbundet och Svenska byggnadsentreprenörföreningen. Enligt förbundets mening innefattar överenskommelsen mycket viktiga förbätt­ringar av konsumentskyddet. Avtalet bör fl god genomslagskraft och del synes inle orealistiskt atl räkna med att de principer som fastlagts kan bli vägledande. Lösningen är generell och kan enligt förbundet i princip tillämpas för all småhusbebyggelse.

Villaägareförbundet förklarar sig emellertid vilja tillstyrka den föreslagna utvidgningen av avtalsvillkorslagens tillämpningsområde. I den män enighet inle kan uppnås beträffande utformningen av ett olämpligt villkor, bör det nämligen finnas möjlighel alt fa frågan prövad av marknadsdomstolen. Härtill kommer atl den nämnda överenskommelsen f n. inte gäller företag utanför entreprenörföreningens medlemsområde.

HSB:s riksförbund anför som sin mening all den föreslagna utvidgningen av tillämpningsområdet lill att avse fast egendom knappast är erforderlig. Det finns redan en omfattande reglering från det allmännas sida vilken syftar till alt tillgodose köparens intresse av viss minimistandard vid förvärv av en nybyggd fastighet. Bestämmelser i bygglagsiiftningen, bostadslåneförfalt-ningarnas krav på visst byggnadssätt och viss utrustning som förutsättning för statlig belåning, besiktning i kommunal regi av pågående byggnadsar­beten och kommunala villkor i samband med exploateringsavtal vid nybebyggelse är exempel på genomgripande kontrollåtgärder vilka helt saknas inom varuhandeln. Beträffande statligt belånade fastigheter utövar länsbostadsnämnderna en kontrollerande och prisreglerande funktion. Vad beträffar överiålelse av nyuppförda ej statligt belånade fastigheter torde det genomsnittligt sell inte råda en sådan bristande överensstämmelse mellan köparens och säljarens förhandlingssituation atl det är erforderiigl med en utvidgning av avialsvillkorslagen till atl omfatta dessa fall.

Sjösporiens samarbelsdelegalion (Svenska kryssarklubben. Svenska seglar-förbundel och Svenska båtunionen) efteriyser en ordentlig utvärdering av den nuvarande lagstiftningen, med beaktande av eventuella priseffekter, innan någon utsträckning av allmän räckvidd sker.

En varas pris är, anför delegationen, inte oberoende av försäljningsvillko­ren. Så exempelvis påverkar utsikterna till framgångsrik reklamation eller andra krav mot säljarna i hög grad kostnaderna och därmed priset. Det är ett konsumentintresse att tillse att villkoren inte inbjuder till onödiga reklama­tioner eller andra sakligt obefogade krav, och i skälighetsbedömningen bör därför ingå en avvägning av vad som med hänsyn till priset kan ligga i den genomsnittlige köparens intresse. Avialsvillkorslagen innehåller inga anvis­ningar om någon sådan avvägning, och marknadsdomstolens bedömning av vad som är oskäligt förefaller stundom alt ske utan beaktande av denna aspekt. Samtidigt medför KO:s verksamhet en standardisering av villkoren.

Prop. 1976/77:110

20

så all endasi av KO godkända "konsumenlvänliga" villkor godtas. Den kostnadsökning som KO:s verksamhet kan medföra kommer därmed att drabba alla förelag, och konsumenterna kan inle mäta skillnaderna i form av billigare, men formellt "ogynnsammare", villkor från andra håll. Konsumen­terna föriorar med andra ord fördelen av villkorskonkurrens.

Delegationen förklarar vidare som sin mening atl avtalsvillkorslagen inte bereder vägen för något egentiigt ökat konsumeniinflytande. Vad den innebär är en centralstyrning av villkoren genom KO och marknadsdomsto­len. Delegationen har visseriigen flit lillfälle alt säga sin mening om vissa garantivillkor men delegationen är ej förhandlande part ulan framför bara synpunkter, som KO kan beakta om så befinns lämpligt.

4.2 Frågan om undantag från tillämpningsområdet

4.2.1 Avtalsvillkor som används i verksamhet som står under tillsyn av bankinspektionen eller försäkringsinspektionen

De remissinstanser som har yttrat sig i frågan är i stort sett överens om alt bank- och försäkringsverksamhel i vart fall t. v. bör lämnas utanför lagens tillämpningsområde. Starkt delade meningar råder dock om vilken myndighet som slutligen bör anförtros villkorsövervakningen när det gäller bankernas konsumentkrediter.

Bankinspektionen hänvisar till sitt yttrande över betänkandet (SOU 1975:63) Konsumentkreditlag m. m. I yttrandet avstyrker inspektionen bestämt atl tillsynen över konsumentkreditlagens efterlevnad anförtros konsumentverket och föreslår att tillsynen, såvitt gäller banker och andra företag som omfattas av inspektionens verksamhet, skall utövas av inspek­tionen. Inspektionen hänvisar vidare till sitt yttrande över betänkandet (SOU 1974:83) Generalklausul i förmögenhetsrätten. I det yttrandet uppger inspek­tionen alt den, för att tillgodose de intressen som bär upp avtalsvillkorslagen, har verkställt en granskning av bankernas avtalsformulär och därvid uppställt krav på begränsningar bl. a. beträffande omfattningen av bankernas s. k. generalpanlklausuler. Att inspektionen inte har krävt begränsningar där­utöver har enligt inspektionen sin grund dels i banklagstiftningen, som till insättarnas skydd bl. a. uppställer krav på betryggande säkerhet för kredit, dels i alt inspektionen önskat avvakta resultatet av generalklausululred-ningens arbete. I sitt yttrande över den nu aktuella departementspromemo­rian upplyser inspektionen atl en förnyad genomgång av bankernas avtals­villkor förbereds med anledning av den nya förmögenhetsräitsliga general­klausulen i 36 § avtalslagen.

Försäkringsinspektionen anser del välbetänkt att i avvaktan på resultatet av försäkringsrätiskommitténs arbete undanta verksamhet som står under inspektionens tillsyn från avtalsvillkorslagens tillämpningsområde.

Prop. 1976/77:110

21

Marknadsdomstolen riktar uppmärksamheten mot finansieringsbolags-kommitléns arbete. I direktiven för kornmiltén framhålls alt det finns skäl att låta finansieringsbolagen omfattas inte bara av den krediipoliiiska kontrollen utan även av den tillsyn från det allmänna som genom bankinspektionen sker i fråga om banker och andra kreditinstitut. Marknadsdomstolen påpekar atl, om en sådan ordning genomförs, de vidsträckta och delvis ganska heterogena finansieringsinstitutionerna utanför kretsen av banker och sparbanker kommer atl underställas bankinspektionens tillsyn, vilket i sin tur skulle medföra att konsumentkrediterna i mycket betydande mån undandrogs avtalsvillkorslagens tillämpningsområde, för såvitt avtalsvillkorslagens nuvarande undantag för verksamhet som står under bankinspektionens tillsyn bibehålls.

Konsumentverket ifrågasätter starkt om en granskning av avtalsvillkor med utgångspunkt i renodlade konsumentintressen bör anförtros bankinspek­tionen och försäkringsinspektionen. Den tillsyn som inspektionerna har erfarenhet av torde i synneriigen liten utsträckning - om ens alls - ha skett med avsikt att åstadkomma en rimlig balans mellan konsumenternas och näringsidkarnas intressen. Det är andra frågor, såsom solvens- och likvidi-lelsproblem, som stått i förgrunden för tillsynen. Inte heller på senare tid, då konsumentintressena kommit att inta en framträdande plats både i lagstift­ningen och den allmänna debatten, synes dessa aspekter ha filt en mera framskjuten plats i inspektionernas verksamhet.

Atl en kraftig förstärkning av konsumentskyddet behövs på bank- och försäkringsområdena står enligt konsumentverket utom tvivel. Del ökade skyddet måste bland annal komma till stånd genom att det skapas ett effektivt förfarande för kontroll och övervakning av avtalsvillkoren. Den granskning av villkoren från konsumentsynpunkt som bör göras lorde i mycket vara likartad den villkorsgranskning som sker enligt avtalsvillkors-lagen. Det finns därför skäl alt överväga om det inte bör överiåtas på verket atl utföra denna granskning. Härigenom vinns bland annat den väsentliga fördelen all bedömningen av villkoren sker enligt samma principer som villkorsgranskningen i övrigt. Med anledning av de utredningar som pågår inom bank- och försäkringsområdena anser dock verket att man bör vänta med ett slutligt ställningstagande till avtalsvillkorslagens tillämpning på dessa områden.

Försäkringsrättskommittén erinrar om att dess uppdrag innefattar en total översyn av försäkringsavialslagen, I enlighet med direktiven har kommittén hittills prioriterat den del av uppdraget som avser frågan om ell förbäurat konsumentskydd. Kommittén planerar att inom kort lägga fram ett delbe­tänkande härom. Ett sätt att förbättra konsumenternas ställning som kommittén f n. ingående diskuterar är att införa någon form av avialsvill-korsgranskning på försäkringsområdet. Rent lagtekniskt finns det enligt kommittén flera metoder atl på näringsrättslig väg förbättra försäkringsia-

Prop. 1976/77:110

22

garnas ställning. Kommittén kan inte nu uttala sig till förmån för den ena eller andra lösningen. Sä mycket är emellertid klart att kommittén i delta sammanhang inte kan undgå att komma in på frågan huruvida tillämpnings­området för avtalsvillkorslagen, i större eller mindre omfattning, bör utsträckas till att gälla även försäkringsverksamheten.

Finansieringsbolagskommittén, som har all pröva bl. a. frågan i vad mån finansieringsbolagen bör ställas under bankinspektionens tillsyn, anför att dess arbete fortfarande befinner sig på ell förberedande stadium varför någon ställning till frågan i dag inle kan tas. Kommittén påpekar dock liksom marknadsdomstolen alt i den mån dess arbete resulterar i en utvidgning av bankinspektionens verksamhetsområde så atl finansieringsbolagen - eller vissa grupper av dem - ställs under inspektionens direkta tillsyn kommer avtalsvillkorslagens tillämpningsområde att i motsvarande grad minska.

I sammanhanget framhåller kommittén att bankinspektionen redan f n. haren viss insyn i bankägda finansieringsbolags verksamhet. Denna insyn är dock indirekt. Den sker via moderbanken och har tillkommit som ett villkor för regeringens medgivande för moderbanken alt förvärva aktier i finansie­ringsbolaget. En sådan indirekt insyn i ett finansieringsbolag kan inle anses innebära alt bolagets verksamhet står under bankinspektionens tillsyn i avtalsvillkorslagens mening. Några åtgärder frän bankinspektionens sida kan inte heller riktas mot ett sådant bolag.

4.2.2 Avtalsvillkor som avser nyttjanderätt till fast egendom

Förslaget att undanta villkor som avser nyttianderält till fast egendom ifrågasätts av flera av de remissinstanser som närmare har berört frågan.

Till dessa instanser hör konsumentverket som framhåller alt vissa nyUjan-derätter inle är underkastade tvingande regler och inte heller omfattas av ett förhandlingssystem. De förhandlingar som hittills förts mellan hyresgäster och fastighetsägare har praktiskt tagel uteslutande gällt hyressäilningen. Om en utvidgning av avtalsvillkorslagen också till delta område skulle anses önskvärd och förenlig med den förhandlingsordning som råder, ställer sig verket inle avvisande lill all en sådan kommer till stånd. Vid sidan om nyttianderäller för bostadsändamål - såsom tomträti, bostadsartende, hyra och bostadsrätt - lorde lägenhelsarrende ha störst betydelse för konsumen­terna. Sådant arrende kan avse t. ex. räu all förfoga över parkeringsplats eller båtplats eller atl uppföra eller bibehålla ett garage eller uthus på annans mark. Denna upplåtelsetyp är lämnad oreglerad i väsentliga delar och en lägenhets-arrendator haren i flera avseenden otrygg ställning. Enligt konsumentverket finns det därför skäl all åtminstone överväga om inte lagen nu bör utvidgas till att avse ocksä denna typ av nyttianderält.

Arrendelagskommittén påpekar all det beträffande jordbruksarrende sedan länge har funnits en ganska ingående tvingande lagstiftning till skydd för

Prop. 1976/77:110

23

arrendaiorn som den underlägsne parten i ett arrendeförhållande. 1 nu gällande reglering är del främst de ekonomiska mellanhavaridena som det överiämnats ål parterna alt fritt avtala om. Kommittén upplyser all vid upplåtelse av jordbruksarrende används standardformulär i myckel stor utsträckning. Liksom andra näringsidkare fär emellertid en jordbruksarren-dalor föruisätias ha sådan kännedom inom sill särskilda område atl han har större möjligheter alt sälta sig in i vad avtalsvillkoren innbär än en enskild konsument. I arrendenämnderna och fastighetsdomstolarna finns särskilda organ för prövning av oskäliga avtalsvillkor. Normerna för skälighetspröv­ning diskuteras för närvarande inom kommittén. Alt låta marknadsdom­stolen - uiöver arrendenämnderna och fastighetsdomstolarna - pröva skälighelen av avtalsvillkor vid jordbruksarrende är enligt kommitténs mening inte nödvändigt.

Även vid bostadsarrende förekommer standardavtal i icke ringa utsträck­ning. Genom att bostadsarrendatorn oftast saknar mera ingående kännedom om bosladsarrendeförhållanden är han i större utsträckning än jordbruksar-rendalorn i behov av del skydd mot oskäliga avtalsvillkor som avialsvill­korslagen erbjuder. Också vid bostadsarrende finns emellertid en relativt omfattande tvingande reglering av förhållandel mellan parterna, och reglerna om arrendenämnd och fastighetsdomstols prövning av arrendevillkor gäller även vid bostadsarrende. Kommittén delar därför den uppfattning som har uttryckts i promemoriorna.

Även bostadsdomstolen och Sveriges allmännyttiga bostadsföretag ansluter sig till promemoriornas ståndpunkt.

Sveriges advokatsamfund ser emellertid inle något skäl all göra undantag. I den mån som allt fungerar väl på de områden som föreslås undantagna - med eller ulan ingripande av kontrollmyndigheter eller organisationer som representerar konsumenter - lär dessa områden bli undantagna i praktiken genom all KO avslår från atl föra förbudslalan. Om återigen t. ex. organisa­tioner som representerar konsumenter inte bevakar det allmänna konsu­mentintresset på ell tillfredsställande sätt, bör marknadsdomstolen ha möjlighel atl ingripa. Som exempel nämner samfundet atl hyresgästförening, som getts rätt att företräda också andra än sina medlemmar, godtar hyresvillkor som favoriserar dess medlemmar. I ett sådant fall bör enligt samfundets mening marknadsdomstolen ha möjlighet att förbjuda berörda hyresvärdar vid vite att i hyreskontrakten inta sådana för vissa konsument­grupper diskriminerande villkor.

Inie heller Svenska sparbanksföreningen anser an undanlag bör göras. Enligl föreningens mening är det från principiell synpunkt väsentligt aU avtals­villkor kan bedömas av samma myndigheter och enligt samma regler, oavsett inom vilket rättsområde villkoren förekommer. Begränsningar i möjlighe­terna all upprätthålla en sådan princip bör inte göras ulan myckel starka skäl. Föreningen finner inle de skäl som anges i promemoriorna tillräckligt

Prop. 1976/77:110

24

övertygande för alt motivera alt ekonomiskt och socialt så betydelsefulla rättigheter som arrende, hyresrätt och bostadsrätt - där det i avialssamman-hang i betydande omfattning är fråga om avtalsklausuler inom ramen för de s. k. formulärrälien - exkluderas från avialsvillkorslagens tillämpningsom­råde.

Hyresgästernas riksförbund understryker atl lagen bör gälla oavsett vilken nyttighet som erbjuds. Därigenom kan konsumentmyndigheler och konsu­mentorganisationer alltid förhandla och fordra överenskommelser om inne­hållet i standardavtal m. m. Begränsningar lill sådana områden som anses mest skyddsvärda innebär svagare grunder för frivilliga överenskommelser på områden som lämnas utanför. Också när konsumenternas ställning kan hävdas på annal sätt är en avtalsvillkorslag av intresse. I promemoriorna redovisas omständigheter som skiljer hyresgäster frän andra konsumenter. Viktigast är den hyresrätlsliga lagstiftningen saml förhållandel all hyresgäs­terna har en organisation med förhandlingskapacitet. Användningen av oskäliga avtalsvillkor i hyresförhållanden kan ytterligare stävjas genom den lagfästa förhandlingsräil som för närvarande utreds. Det finns därför, å ena sidan, goda skäl för ståndpunkten atl hyresvillkor inte skall prövas vid marknadsdomstolen. Men å andra sidan kan avtalsvillkorslagens huvud­syfte, som är alt främja konsumentintresset vid utformningen av kontrakts-formulär, bli av betydelse även i förhandlingarom hyresvillkor. Förutom det principiella önskemålet atl alla konsumenter bör ha samma näringsrättsliga skydd finns alliså ett visst praktiskt behov av förbud mol skäliga avtalsvillkor i hyresförhållanden. Någon skada för den enskilde eller samhället lär inte kunna uppstå om lagen i princip fär tillämpas på alla avtal mellan näringsidkare och konsument.

4.3 Lagens tillämpning på rörmedlingsfallen

De remissinstanser som särskilt tagit upp förmedlingsfallen är överlag positivt inställda till förslaget. Vad gäller faslighelsförmedling kan särskilt anmärkas atl förslaget har tillstyrkts av Auktoriserade fastighetsmäklares riksförbund.

Hovrättenför Nedre Norriand anser del erforderiigl alt lagen görs tillämplig även i de situationer då näringsidkare i förmedlingsverksamhet erbjuder nytligheter, om lagen skall lä avsedd effekt. Liknande synpunkter framförs av bankinspektionen och Lö, som särskill understryker förmedlingens betydelse vid fastighelsaffärer.

Kommerskollegium pekar på det förhållandet att en näringsidkare i förmedlingsverksamhet anlitas av två konsumentgrupper, de som önskar sälja och de som önskar förvärva nyttighet. Lagen bör därför utformas så alt förbud kan riktas mol villkor som är oskäliga mot förmedlarens "konsument" vare sig han är säljare eller köpare av nyttighet.

Prop. 1976/77:110

25

Marknadsdomstolen ifrågasätter om inte lagen redan i nuvarande utform­ning omfattar även förmedlares verksamhet. Med tanke på all en mycket stor del a v fastighetsförsäljningar till enskilda personer sker genom med verkan av en yrkesutövande mäklare motsätter sig marknadsdomstolen emellertid inle att det i avtalsvillkorslagen tas in en uttrycklig bestämmelse om atl förbud skall kunna riktas mot näringsidkare som förmedlar erbjudande.

Konsumentverket framhåller att omfattande förmedlingsverksamhet före­kommer inle bara i fråga om fastigheter utan ocksä beträffande bilar och båtar samt all del även pä dessa områden finns behov av ett förstärkt konsument­skydd.

4.4 Skälighetsbedömningen

4.4.1 Allmänna synpunkter

Näringslivets byggnadsdelegation påpekar alt ett avtalsvillkor typiskt sett får anses som otillbörligt mot konsumenten först om det med avvikelse från gällande disposiiiva rättsregler ger näringsidkaren en förmån eller berövar konsumenten en rättighet och därigenom åstadkommer en sådan förskjut­ning i fråga om parternas rättigheter och skyldigheter enligt avtalet all en genomsnittligt sett rimlig balans mellan parterna inte längre är för handen. Det blir sålunda fråga om en totalbedömning av avtalels verkningar för avtalsparterna vid vilken såväl priset som övriga avtalsvillkor måste tas i betraktande. Vid den praktiska handläggningen av ärenden enligt avtalsvill­korslagen inför KO eller marknadsdomstolen riktas emellertid intresset numera i påfallande grad mot enskilda avtalsvillkor, medan den av lagstif­taren åsyftade lotalbedömningen tycks framkomma endast undanlagsvis. I vissa fall har uttalanden från KO och marknadsdomstolen till och med kunnat tolkas sä att skäligheten av ett avtalsvillkor kan komma atl ifrågasättas så snart della avviker frän disposiliv lag i för konsumenten negativ riktning. Ett sådant synsätt kan möjligen vara berättigat i enstaka undanlagsfall i okomplicerade avtalsförhållanden. De nu föreslagna ändring­arna i avtalsvillkorslagen tar emellertid sikte på avtalstyper som ur juridisk, teknisk och ekonomisk synpunkt ofta är myckel komplicerade och där svårigheterna ej får underskattas när del gäller att till fullo överblicka konsekvenserna av ändringar i enskilda avtalsvillkor. Särskilt känsliga blir ingripanden som gäller avtal rörande priskontrollerade nyttigheter, t. ex. statligt belånade småhus, eftersom näringsidkaren här inle fritt kan bestämma i vad mån en ifrågasatt ändring i kontraktsvillkoren också bör föranleda en ändring av det erbjudna priset. Det är här enligt delegationens mening nödvändigt att KO som ett led i den ovan berörda lotalbedömningen begär yttrande eller ställningstagande från de myndigheter som ansvarar för prisbildningsproblemaliken, innan KO mol näringsidkares bestridande anhängiggör talan inför marknadsdomstolen med yrkande att visst avtals-

Prop. 1976/77:110

26

villkor skall förklaras vara oskäligt (se vidare 4.6).

Även Sveriges advokatsamfund understryker angelägenheten av atl man beaktar samtliga omständigheter vid skälighetsbedömningen. Vederiaget kan ha stor betydelse och hänsyn måsle las även lill övriga villkor i del avtal som är föremål för behandling. Del bör därför klart uttalas atl de i förarbetena behandlade villkorstyperna och därom gjorda uttalanden inte fär betraktas som bindande för de rättstillämpande myndigheterna. Också konsument­verket framhåller aU värderingar som görs av olika villkor och klausuler inte bör uppfattas som bindande eller uttömmande.

4.4.2 Särskilda synpunkter på avtalsvillkor som används vid överlåtelse av småhus m. m.

Kommittén har tagit fasta på några olika typer av villkor som används vid försäljning av småhus och tomtmark samt bedömt dessa villkor från skälighetssynpunkt (bilaga 1 avsnitt 7 och 8).

Några remissinstanser, främst konsumentverket och Sveriges advokatsam­fund, har riktat anmärkningar mot kommitténs bedömningar och värderingar av de olika villkorstyperna. Beträffande verkets och samfundets anmärk­ningar hänvisas till den särskilda sammanställningen i bilaga 3.

Näringslivets byggnadsdelegation har också reagerat mot kommitténs bedömning av vissa klausuler. Enligt delegationens mening får kommitténs värderingar anses väl kategoriska. Det är inte möjligt, menar delegationen, att på förhand ta ställning till hur villkorsprövningen bör utfalla i enskilda fall, utan denna bedömning måste ta hänsyn till samtliga föreliggande förhållan­den. Delegationen framhåller att de exempel som kommittén anfört fär uppfattas i första hand som ett led i analyserna rörande lämpligheten atl göra avtalsvillkorslagen tillämplig på fast egendom. Dessa exempel fär med andra ord inte betraktas som några avgörande motiv då del gäller tillämpningen av avtalsvillkorslagen inför marknadsdomstolen utan hänsyn måste tas till helhetsbilden.

4.5 Lagen om skiljemän

Flertalet av de remissinstanser som närmare har berört kommitténs förslag till ändring i skiljemannalagen ställer sig avvisande eller tveksamma därtill. Konsumentverket däremot förordar att ändringen genomförs.

Hovrättenför Nedre Norrland, som hör till de tveksamma, påpekar att del inte finns något direkt samband mellan denna ändring och den föreslagna ändringen av avtalsvillkorslagen.

Näringslivets byggnadsdelegation framhåller bl. a. atl tvistefrågor rörande fast egendom ofta utgör en kombination av juridiska och tekniska spörsmål, vilket är anledningen till all skiljeklausuler sedan lång lid tillbaka har större

Prop. 1976/77: no

27

utbredning i denna typ av avtal än beträffande avtal i övrigt. Användningen av skiljeklausul har sålunda ej sin grund i någon önskan all sälla del förenklade rältegångsförfarandel i tvistemål om mindre värden ur spel uian i att få till stånd eU snabbt och tekniskt riktigt avgörande lill rimliga kostnader.

Kommitténs ändringsförslag sammanhänger enligl delegationen med den kritik som på senare tid från vissa håll riktats gentemot skiljeförfarandei, vilken kritik lorde ha sin grund i kostnaderna för själva förfarandet. Några närmare utredningar eller överväganden vare sig om kostnadsfrågan eller beträffande konsekvenserna av den föreslagna ändringen av skiljemanna­lagen finns emellertid inle redovisade. Som påpekats i experten Hagmans särskilda yttrande till förslaget hänger reglerna i skiljemannalagen dessutom direkt samman med det förenklade rätiegångsförfarandet, som i sin lur har ett nära samband med allmänna reklamationsnämndens verksamhet. I vilken utsträckning reklamationsnämnden fortsättningsvis kommer all handlägga tvister om avtal rörande fast egendom är en fråga som för närvarande är föremål för utredning. Delegationen anför vidare all en principöverenskom­melse träffats mellan Svenska byggnadsentreprenörföreningen och Sveriges villaägareförbund, som innebär alt konsumenten i händelse av förlorad lalan skall kunna åläggas all svara för högst tio procent av skiljemannakoslna-derna, dock aldrig mer än vad som motsvarar hälften av del basbelopp enligt lagen om allmän försäkring som gäller vid tvistens anhängiggörande. Delegationen anser mot denna bakgrund att förslaget om ändring i skiljeman­nalagen har framlagts ulan tillräcklig utredning. Pågående utredningsarbete bör avvaktas. Härvid bör enligl delegationen även erfarenheterna av de partsöverenskommelser som nu föreligger kunna beaktas.

Sveriges villaägareförbund förklarar sig acceptera att fastighetstvister även i fortsättningen fär avgöras av skiljemän. Förbundet säger sig ha uppnått sådana rättsskyddsgarantier för småhusköparna genom de regler om kost­nadsansvar varom överenskommelse har träffats med Svenska byggnadsen-treprenörförbundel alt de olägenheter som eljest kan följa av ett skiljeförfa­rande fär anses mer än väl uppvägda. Förbundet anmärkeri sammanhanget all ell skiljeförfarande inte med nödvändighet alltid måste betraktas som en inskränkning i konsumentens rätt. Ett skiljeförfarande kan t. ex. ibland vara till fördel när tvistefrågan är av övervägande teknisk natur genom att man i skiljenämnden kan få ledamöter med särskild sakkunskap. Förbundet förklarar emellertid all den inte motsätter sig den av kommittén föreslagna lösningen alt begränsa utrymmet för skiljeförfarande. Möjligen kan dock ifrågasättas om inle frågan bör vila tills del fortsatta utredningsarbetet angående skiljeförfarandet är avslutat.

Även Sveriges advokatsamfund påpekar att skiljeförfarandet kan vara till fördel för konsumenterna. Det skulle enligt förbundet vara ofördelaktigt för konsumenterna om förfarandet inte kunde användas i tvister som avser ett

Prop. 1976/77:110

28

grupphusområde där varje konsuments anspråk uppgår till högsl ell halvt basbelopp. Det föreslagna förbudei mot skiljeklausul bör avse endast tvist som verkligen kommer atl handläggas enligt lagen om rättegången i tvistemål om mindre värden.

4.6 Vissa processuella frågor m. m.

Departementspromemorians förslag atl höja del viiesbelopp som KO enligt 3 a § avtalsvillkorslagen kan förelägga näringsidkare för att förmå denne att inkomma med yttrande eller upplysning tillstyrks eller lämnas utan erinran av samtliga remissinstanser.

Ett par remissinstanser aktualiserar även andra frågor än dem som har behandlats i de båda promemoriorna. Det rör sig till stor del om spörsmål som anknyter lill den marknadsrältsliga processordningen.

Sålunda anför marknadsdomstolen att den på avialsvillkorslagens område i ringa utsträckning har fått fullgöra sin tilltänkta rätlsgestaltande rollfunktion. En från konsumenlskyddssynpunkt betydelsefull åtgärd som kan bringa utvecklingen på rätt spår vore, menar domstolen, att öppna talerätl för den enskilde konsumenten. Del torde också från konsumentsynpunkt vara motiverat att införa en sådan talerätt i ärenden om otillböriig marknadsföring. Domstolen förutsätter atl konsument som vill föra talan får möjlighet atl erhålla allmän rättshjälp. Marknadsdomstolens roll som prejudikatskapande instans torde, även om taleräll medges för den enskilde konsumenten, kunna upprätthållas medelst ett prövningstillslåndsförfarande liknande del som förekommer i högsta domstolen.

I deparlemenlspromemorian hävdas på goda grunder, fortsätter marknads­domstolen, att avtalsvillkorslagen bör täcka samma område som den mycket likartade marknadsföringslagen. Enligt denna lag kan domstolen förbjuda sådan marknadsföring som är otillböriig inte bara mot konsumenter utan även mot näringsidkare. I enlighet härmed borde alltså avtalsvillkorslagen omfatta inle bara villkor som används vid erbjudanden till konsument för enskilt bruk, utan även villkor som används vid erbjudanden till näringsid­kare. Del viktigaste är emellertid all synpunkter liknande dem som uppbär konsumentskyddet uppenbariigen kan göra sig gällande i vissa avtalsförhål­landen näringsidkare emellan, nämligen i sådana fall där den ena partens ställning i förhållande till den part som använder sig av diskutabla avtalsvillkor närmast är aU jämföra med en enskild konsuments ställning i förhållande till näringsidkare. Möjligheterna för en ekonomiskt underiägsen näringsidkare atl få i sådana sammanhang förekommande oskäliga avtals­villkor utmönstrade bör enligl domstolens mening inte vara beroende av huruvida han är medlem i någon branschorganisation och huruvida denna organisation finner anledning behandla problemet. Marknadsdomstolen vill sålunda ifrågasätta huruvida avtalsvillkorslagen möjligen skulle kunna

Prop. 1976/77:110

29

ytteriigare utvidgas och inte bara som f n. är fallet omfalla villkor som används vid erbjudanden till konsument för enskilt bruk utan även villkor som används vid erbjudanden till näringsidkare. En sådan ordning förut­sätter i sin tur att möjlighet till talerätt öppnas för enskild näringsidkare i likhei med vad som gäller beträffande otillböriig marknadsföring.

En annan fråga som enligl marknadsdomstolens mening närmare bör undersökas är möjligheterna för vinnande enskild part alt vid processer i domstolen fä sina rättegångskostnader ersatta.

Även Sveriges advokatsamfund har synpunkter på formerna för rättskip­ningen på avtalsvillkorsområdet. Erfarenheten visar att den energiska verksamhet som KO bedriver för att utmönstra för konsumenterna typiskt sett oskäliga avtalsvillkor ofta leder till av KO utfärdade förbudsföreläggan­den, som godkänns av näringsidkaren. Det är emellertid angeläget atl säkerställa alt inte tyngdpunkten i rättsutvecklingen på delta område förskjuts frän marknadsdomstolen till KO. Samfundet förordar därför den ändringen i 4 § avtalsvillkorslagen att marknadsdomstolen skall ha rätt alt på talan av den som godkänt förbudsföreläggande ompröva föreläggandel, även om ändrade förhållanden inte inträtt eller annat särskilt skäl inte kan åberopas.

NO anför att avtalsvillkorslagen enligt sin ordalydelse inle torde medge annal än undanröjande av oskäliga avtalsvillkor. Alt med slöd av denna lag förmå branschorganisationer eller enskilda företagare att komplettera avtals­formulär synes i princip inle möjligt. NO förklarar sig dock själv från sin egen verksamhet ha erfarenhet av alt tillämpningen av en lagstiftning inriktad på förhandlingar för undanröjande av missförhållanden ibland kan leda fram lill lösningar av mera konstruktiv karaktär. Del hade, framhåller NO, varit av värde om denna fråga hade belysts i departementspromemorian.

Näringslivets byggnadsdelegation påpekar all regleringen av bostadspriser, standardkrav m. m. enligt bosladsfinansieringsförordningen är mycket ingå­ende och komplicerad. Ofta är avtalsuppbyggnaden också ett resultat av kommunala engagemang då del gäller exploateringsavtal o. d. Avtalsbind­ningarna påverkas inte minst av markvillkor och upphandlingsvillkor i bostadsfinansieringsförordningen, som i vissa fall kan leda till att kommunen i stora stycken de facto kan vara att betrakta som den egentlige byggherren. Detta gör att särskild insikt och sakkunskap krävs för atl bedöma de bostadspolitiska regleringarnas konsekvenser för kontraktssituationen. Enligl delegationens mening torde det därför få övervägas om inte ett yttrande från bostadsstyrelsen eller länsbostadsnämnd - eventuellt också från kommun - bör vara obligatoriskt i mål som gäller bostäder som uppförts med statliga lån. Del förtiänar även övervägas om talan över huvud taget skall få föras utan tillstyrkan av statlig lånemyndighet.

Sveriges Vlllaägareforbund ifrågasätter om inte åtminstone på sikt alla frågor som rör småhusboende i vidsträckt bemärkelse bör överföras till

Prop. 1976/77:110

30

bostadsverket. Beskaffenheten hos ett avtalsvillkor måsle nämligen ibland bedömas med beaklande även av rent byggnadslekniska, byggnadseko­nomiska och funktionsmässiga förhållanden. Till bilden hör även de materiella villkor som uppställs för statlig långivning. En uppdelning av kompetensområdet mellan bostadsverket och KO kan tänkas leda till att omständigheter av sistnämnda slag inte blir tillräckligt beaktade vid en prövning enligt avialsvillkorslagen. Del är inle heller bra med två organisa­tioner vilkas arbetsområde delvis kan flyta ihop. Dessa och liknande överväganden kan motivera atl avtalsvillkorslagens bestämmelser vad gäller fast egendom handhas av den bostadspolitiska myndigheten.

Svenska Riksbyggen och Svenska byggnadsarbetareförbundet anför alt avtalsvillkorslagen inte är tillämplig vid försäljning från myndigheter till enskilda konsumenter. Detta betyder att när kommun i egen regi genomför byggande av småhus till försäljning kan de villkor som kommunen ställer i försäljningsavlalet inte prövas enligl lagen. Flera av de villkor som närings­idkare i form av byggherrar för gruppbyggda småhus för in i sina försälj-ningsavtal gentemot de enskilda konsumenterna är förestavade av villkor som kommunerna dikterat i del exploateringsavtal som i regel ligger som grund för genomförandet av projektet. Departementspromemorian har inte beaktat vad som skall gälla i fråga om villkor som i själva verket ytterst har dikterats av kommunens villkor i ett bakomliggande exploateringsavtal. Lagens tillämplighet i sädana fall bör förtydligas. Eventuellt kan det vara motiverat att från lagen undanta villkor i avtal om försäljning av småhus som återgår på bakomliggande exploateringsavtal. Även Sveriges allmännyttiga bostadsföretag anser ett förtydligande erforderligt på denna punkt.

Svenska Riksbyggen anser vidare atl det finns anledning fråga sig om inte gruppbebyggelse av småhus med statliga lån bör undantas från lagens tillämpningsområde. Det finns stor risk för att en överprövning genom KO av villkor som redan har godkänts av specialmyndigheter för branschen kommer att skapa förvirring som inte kan vara till fördel för vare sig byggherrar eller enskilda konsumenter. Liknande synpunkter anförs av Sveriges allmännyttiga bostadsföretag.

Sjösportens samarbelsdelegalion anför som sin mening all Sverige knappast kan ha befogenhet att inskränka utlännings rätt atl fritt avtala med svenska konsumenter inom den sektor som enligt internationella köplagen skall bedömas efter utländsk rätt.

5 Föredraganden

5.1 Allmänna synpunkter på avtalsvillkorslagens tillämpningsområde

Den centrala bestämmelsen i lagen (1971:112) om förbud mol oskäliga avialsvillkor, avtalsvillkorslagen, (ändrad senast 1973:878) är en s. k. gene­ralklausul enligl vilken marknadsdomstolen, om del är påkallat från allmän synpunkt, kan förbjuda näringsidkare att i forlsätlningen använda avtals-

Prop. 1976/77:110

31

villkor som med hänsyn till vederiag och övriga omständigheter är att anse som oskäligt mol konsument. Syftet med bestämmelsen är att la tillvara konsumenternas intressen när det gäller utformningen av kontraktsformulär. Ingripande med slöd av lagen bör följaktligen inte göras i enstaka fall som saknar principiell betydelse.

Lagen är tillämplig på avtalsvillkor som näringsidkare använder när han bjuder ut vara eller tjänst till konsument förenskilt bruk och vid uthyrning av lösöre för motsvarande ändamål.

Frågor om förbud enligt avtalsvillkorslagen handläggs i princip på samma sätl som förbudsfrågor enligt marknadsföringslagen (1975:1418, ändrad 1976:55). Della innebär atl ärenden om oskäliga villkor prövas i marknads­domstolen efter ansökan av KO. Om KO beslutar alt inle föra ett visst fall lill domstolen, får ansökan göras av sammanslutning av konsumenter, löntagare eller näringsidkare. Fall som inte är av större vikt får prövas av KO genom förbudsföreläggande. Sådant föreläggande innebär alt den som antas ha använt oskäligt avtalsvillkor av KO föreläggs förbud vid vite all fortsätta därmed. Godkänns föreläggandet, gäller det som förbud som meddelats av marknadsdomstolen.

Som framgår av vad jag nyss har sagt gäller lagen endasi avtalsvillkor som används av näringsidkare vid erbjudande lill konsument. Utanför tillämp­ningsområdet faller således avtalsförhållanden där båda parter är näringsid­kare eller konsumenter. Även erbjudanden från privatperson till näringsid­kare faller utanför lagen. Vidare är tillämpningsområdet begränsat till villkor som används vid erbjudande av de angivna nytligheterna, nämligen varor (lösöre) och tiänster. Annan lös egendom, såsom hus på annans mark, aktier och andra värdepapper eller rättigheter av olika slag, omfattas således inte. Erbjudanden som avser fast egendom faller helt utanför tillämpningsområ­det.

Osäkerhet kan råda i vad mån en del nyttigheier, exempelvis konsument-krediter, är att anse som tjänster och därmed faller under avtalsvillkorslagens tillämpningsområde. Klart är emellertid alt bankernas erbjudanden, oavsett nyttigheternas närmare karaktär, liksom försäkringsbolagens inte omfattas av lagen. Verksamhet som slår under lillsyn av bankinspektionen eller försäkringsinspektionen har nämligen uttryckligen undaniagits från tillämp­ningsområdet.

Småhusköpkommittén (Ju 1975:02) har föreslagit att avtalsvillkorslagen görs tillämplig även i fall där näringsidkare erbjuder konsument atl förvärva fast egendom samt att förbud enligt lagen skall kunna riktas också mot näringsidkare som förmedlar erbjudande av sådan egendom. Vad som föreslås beträffande fast egendom skall enligt förslaget gälla även överiålelse av tomträtt.

I en inom justitiedepartementet upprättad promemoria har därefter föreslagits atl avialsvillkorslagen i princip görs allmänt tillämplig på avtals-

Prop. 1976/77:110

32

villkor som näringsidkare använder vid erbjudande lill konsument. Ett villkor som bedöms oskäligt skulle alltså kunna förbjudas oavsett vilket slag av nyiiighei som erbjuds. Som jag närmare återkommer lill föreslås dock vissa särskilda undantag.

Förslagen har i allmänhet fått ett positivt mottagande bland remissinstan­serna. Ett par instanser ställer sig dock avvisande eller tveksamma. Sålunda anser en remissinstans att det bör göras en utvärdering av den nuvarande lagstiftningen med beaktande av den påverkan på prisutvecklingen som kan ha samband med att konsumentvänliga avtalsvillkor genomdrivs, innan avtalsvillkorslagen ges allmän räckvidd. Vidare hävdar en instans, såvitt gäller fastighetsområdet, att konsumenternas intressen där redan är tillräck­ligt tillgodosedda genom reglering från det allmännas sida.

För min del vill jag till en början framhålla alt bakom såväl avtalsvillkors-lagens som marknadsföringslagens regelsystem ligger tanken alt en förstärk­ning av konsumenternas ställning i första hand skall åstadkommas genom förhandlingar och frivilliga överenskommelser mellan eu allmänt organ som bevakar konsumentintressen och näringslivssidan. Om parterna inte kommer överens, kan frågan föras lill marknadsdomstolen. I domstolen är företagarintressen saml konsument- och löntagarinlressen representerade till lika delar. Mol domstolens beslut får talan inte föras.

De allmänna erfarenheterna av detta system, den marknadsrältsliga metoden, är goda. Metoden har visat sig ändamålsenlig när del gäller alt utmönstra oskäliga villkor inom de delar av konsumenlområdel där avtals­villkorslagen hittills har gällt. Del har inte framkommit några omständigheter som talar emot att lagen i princip görs tillämplig inom hela området. Tvärtom framstår del, som har sagts i departementspromemorian och underslruktis under remissbehandlingen, redan ur allmän rättspolilisk synvinkel som otillfredsställande alt möjligheterna till ingripande mot villkor som är oskäliga mol konsumenterna är inskränkta till fall då vissa särskilda nyuigheter erbjuds.

Viktigare är all del i praktiken förekommer diskutabla avtalsvillkor inom den del av marknaden som inte nu omfattas av lagen. Vad gäller fastighets­marknaden har förhållandena numera blivit närmare belysta genom småhus-köpkommitténs utredning och de redovisningar som har lämnats under remissbehandlingen. I likhet med praktiskt tagel alla de remissinstanser som har yttrat sig i frågan anser jag atl del föreligger ett klart behov av atl kunna tillämpa lagen på villkor som används vid erbjudande av fast egendom. Del är ocksä tydligt alt ett motsvarande behov finns vid en del erbjudanden som rör lös egendom, exempelvis hus på annans mark. Även vad gäller andra nyttigheier, som inle nu omfattas av lagen och där kanske behovet av villkorskonlroll inte för ögonblicket förefaller trängande, är det enligt min mening angeläget all den marknadsrältsliga metoden finns-tillgänglig.

Jag förordar därför atl lagen i princip görs tillämplig pä hela konsument­området. Som har påpekats i departementspromemorian och av flera remissinstanser innebär detta en samordning med marknadsföringslagens

Prop. 1976/77:110

33

lillämpningsomräde. Härigenom uppnäs inle bara klarare linjer på del näringsrättsliga fältei ulan ocksä en bättre överensstämmelse mellan närings­rätlsliga och civilrältsliga bestämmelser om avtalsvillkor. Som har framgått av den tidigare redogörelsen (2.2) är ju den civilrältsliga bestämmelsen i 36 S lagen (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar pä förmögenhetsrättens område, avtalslagen (36 ij ändrad 1976:185), enligl vilken avtalsvillkor kan jämkas eller lämnas utan avseende, generellt tillämplig på olika avtalsty­per.

36 ; avtalslagen är emellertid inte bara tillämplig på alla avtalstyper ulan den kan också göras gällande oavsett i vilken egenskap parterna upplräder, medan avialsvillkorslagens tillämpningsområde är begränsat lill villkor som näringsidkare använder vid erbjudande till konsument. Även marknadsfö­ringslagens generalklausuler är inriktade på näringsidkares erbjudanden lill konsument. Enligl 2 >? i lagen kan dock marknadsdomsiolen förbjuda inie bara sådana av näringsidkare förelagen marknadsföringsåtgärd som är otillbörlig mol konsumenter utan även åtgärd som är otillbörlig mol andra näringsidkare.

Under remissbehandlingen har en instans ifrågasatt om inte avtalsvillkors-lagen bör ytterligare utvidgas till atl omfatta även villkor som används näringsidkare emellan. Med anledning därav vill jag framhålla atl det finns vissa näringsidkare, företrädesvis småföretagare, som intar en sådan ställning gentemot andra näringsidkare alt de kan ha behov av ett sådant slöd som avialsvillkorslagen erbjuder. A andra sidan uppkommer besväriiga gräns­dragningsproblem, om man inför ell skydd enbart för vissa kategorier av näringsidkare, medan andra lämnas utanför. Och att vidga avtalsvillkors-lagen lill atl omfatta alla slags avtal näringsidkare emellan skulle föra alltför långt. Åtminstone t. v. bör därför lagen liksom hittills gälla enbart förhållande näringsidkare-konsument.

Vad jag nu sagt hindrar emellertid inte alt de normer som nu utbildas på konsumenlområdel kan få betydelse även näringsidkare emellan. Jag vill ocksä erinra om att vid den skälighetsprövning som skall göras enligt 36 § avtalslagen gäller alt särskild hänsyn skall tas inle bara lill behovet av skydd för den som är konsument ulan ocksä lill skyddsbehovel för den som av annan orsak intar en underiägsen ställning i avtalsförhållandet.

5.2 Frågan om undantag från tillämpningsområdet

Såväl i kommitténs promemoria som i departementspromemorian föreslås all erbjudanden som avser nyujanderält lill fasi egendom skall lämnas utanför avtalsvillkorslagens tillämpningsområde. Erbjudande som avser överiålelse av tomträti skulle dock omfattas av lagen. Bakom förslagen i denna del ligger tanken all konsumenternas intressen på nyttianderäitsom-rädei redan tas till vara pä annal sätl och atl del därför knappast finns

3 Riksdagen 1976/77. 1 saml. Nr 110

Prop. 1976/77:110

34

utrymme för en prövning enligl avtalsvillkorslagen. I sammanhanget pekas särskilt pä hyresmarknaden där del beiräffande avtalsvillkoren har utvecklats ell förhandlingssystem i vilket konsumenterna i stor utsträckning företräds av organisationer. Vidare hänvisas till de möjligheter som finns all vända sig lill hyres- och arrendenämnderna och bostadsdomstolen.

Förslaget har fått ett blandat mottagande under remissbehandlingen. Några remissinstanser förklarar all de ansluter sig till promemoriornas ståndpunkt. Flera av de remissinstanser som närmare har berört frågan ställer sig dock tveksamma eller avvisande till förslaget och anser all nyltjanderäi-terna bör omfattas av lagen. Härvid framhålls bl. a. vikten av en enhetlig bedömning på avtalsvillkorsområdet. Vidare understryks all del finns nyUjanderäller som varken omfattas av förhandlingssystem eller tvingande regler och all förhandlingar, där sådana förekommer, främst gäller hyressäll-ning.

Hyresgästernas riksförbund anser för sin del att avialsvillkorslagen bör gälla oavsett vilken nyttighet som erbjuds. Begränsningar till vissa områden ger enligl förbundet svagare grunder för frivilliga överenskommelser pä områden som lämnas utanför. Lagens syfte att främja konsumenternas intressen vid utformningen av konlraktsformulär blir enligt förbundets mening av betydelse även i förhandlingar om hyresvillkor. Förutom det principiella önskemålet att alla konsumenter bör ha samma näringsrättsliga skydd finns således enligt förbundet ett visst praktiskt behov av förbud mot oskäliga avtalsvillkor i hyresförhållanden.

För min del vill jag först erinra om alt del i jordabalken med anknytande författningar finns åtskilliga bestämmelser som är direkt inriktade pä alt stödja den avtalspart som typiskt sell intar en svagare ställning i nytyande-rältssammanhang. Särskill gällerdetia hyresområdet där lagstiftningen sedan länge har präglats av åigärder för all förbättra hyresgästernas situation. Della har skett främst genom tvingande civilrältsliga regler lill hyresgästens förmån. Bland de reformer som på senare tid har genomförts vill jag särskill peka på de är 1973 införda reglerna om rätt för hyresgäst all med bibehällei besittningsskydd säga upp hyresavtalet för ändring av hyresvillkoren (12 kap. 54 v) jordabalken) och på det samtidigt införda förbudei mol avtalsvillkor om s. k. rörliga hyror (12 kap. 19 a 5).

Vidare har, som framgår av min tidigare redogörelse (2.2), utbildats eu system enligl vilket hyresvillkoren bestäms vid förhandlingar där parterna i stor utsträckning företräds av organisationer. Som tidigare nämnts har också hyresrällskommilién nyligen lagt fram förslag till obligatorisk förhandlings­ordning pä bostadshyresmarknaden.

Dessutom har på hyresområdet inrättats särskilda processuella organ. Sålunda finns för medling i hyrestvisteroch prövning av tvist om hyresvillkor m. m. i varje län en hyresnämnd. Talan mot hyresnämnds beslui förs hos bostadsdomstolen som är sista instans i sädana mål. Såväl i nämnderna som i

Prop. 1976/77:110

35

domstolen ingår företrädare för hyresgäster och hyresvärdar.

Speciella civilrättsliga och processuella regler finns även när del gäller bl. a. bostadsarrende. Som en motsvarighet lill hyresnämnderna finns på arrende­området arrendenämnder.

Också vid bostadsrätt har särskild lagstiftning tillkommit för atl tillvarata konsumenternas intressen.

Mol denna bakgrund kan del, som hävdas av kommiilén och i deparle­menlspromemorian, synas opåkallai att låta avialsvillkorslagen omfalla även nyUjanderätlsområdet. Gentemot detta kan till en början invändas, som också har gjorts under remissbehandlingen, atl det finns vissa nyttianderäller som inte omfattas av särskilda tvingande regler och där således ett speciellt behov av villkorsgranskning kan föreligga. Som exempel kan nämnas rätt lill garage och parkeringsplats,

I övrigl anser jag all förekomsten inom visst område av tvingande civilrältsliga regler till skydd för en svagare avtalspart inle i och för sig bör leda lill aU omrädel hålls uianför den näringsrättsliga lagstiftningen om avtals­villkor. Tvärtom kan hävdas att den omständigheten att det finns civilrätts­liga regler som riktar sig mol vissa avtalsvillkor gör det angeläget alt i näringsrältslig ordning kunna förbjuda det fortsatta användandet av sådana villkor i konlraktsformulär. I själva verket är det just på detta sätt som den marknadsrättsliga metoden har visat sin styrka som konsumentpolitiskt instrument på varu- och tiänsteområdei.

Inle heller ser jag skäl att göra uttryckligt undantag för något område enbart av den anledningen atl det finns organisationer som där tar tillvara konsumentintresset. Vad gäller det område där hyresgästförbundet arbetar har förbundet självt framhållit atl avtalsvillkoreslagen har en funktion att fylla. När det gäller andra områden, där organisationerna är av mindre styrka, finns naturligtvis ell än större behov av det stöd som avtalsvillkorslagen ger.

Ett argument som med större tyngd talar mot att avtalsvillkorslagen görs tillämplig på de berörda nyttianderätierna är förekomsten av de speciella prövningsorganen pä omrädel, dvs. hyresnämnderna och bosladsdomstolen såvitt gäller hyresförhållanden och arrendenämnderna beträffande arrende. Det kan göras gällande atl del i första hand är dessa myndigheter som med sin speciella sakkunskap bör ha hand om prövningen av hyres- resp, arrende­villkor. De angivna myndigheterna har emellertid i viss män begränsade befogenheter. Sålunda kan de inte såsom marknadsdomstolen förbjuda forlsalt användande av villkor som har bedömts oskäliga. Deras verksamhet är i stället liksom de allmänna domstolarnas inriktad på att lösa konkreta tvister. Vad gäller villkorsprövningen är denna förbehållen vissa, låt vara särskill betydelsefulla, lyper av tvister, l, ex, sådana som gäller villkor för förlängning av hyres- eller arrendeavtal eller hyresvillkor när bostadshyres-gäsl ulnyltiar sin räll att säga upp avtal för ändring av villkoren; se vidare 1 och 4 §!; lagen (1973:188) om arrendenämnder och hyresnämnder (omtryckt

Prop. 1976/77:110

36

1974:1090, 4 § ändrad 1975:1133), Del kan dessutom i vissa fall länkas vara prakiiskl för berörda parter all vända sig lill de allmänna konsumenlorganen i stället för lill de särskilda myndigheterna. I varje fall bör inle denna möjlighel vara utesluten. Jag fäster även i detta avseende vikl vid vad Hyresgästernas riksförbund har anfört.

Mot denna bakgrund anser jag att det i avialsvillkorslagen inle bör göras undanlag för villkor som används vid erbjudande av nyujanderält lill fasi egendom. Jag vill emellertid samtidigt understryka atl konsumentmyndig­heierna bör handla med varsamhet på det berörda omrädel. Särskill vill jag framhålla all ell ingripande med slöd av avialsvillkorslagen förutsätter -förutom all villkoret anses oskäligt mol konsument - att förbud är påkallat från allmän synpunkt (se vidare 5.4). På främst bostadsmarknaden, där konsumenterna företräds av organisationer, torde del i praktiken sällan finnas anledning all ingripa med förbud. Viktigt är all KO alllid informerar berörda organisationer, om han skulle finna anledning lill ingripande.

Som har framgått av den tidigare redogörelsen innehåller avtalsvillkors­lagen f n. ett undanlag för verksamhet som slår under lillsyn av bankin­spektionen eller försäkringsinspekiionen. Säväl i kommitténs promemoria som i departementspromemorian föreslås alt detta undantag skall behållas. I deparlemenlspromemorian framhålls visserligen alt del principiellt är tillta­lande om avtalsvillkor bedöms av samma myndighet och enligl samma regler, oavsett inom vilket område villkoren förekommer. Del hävdas också att såväl banker som försäkringsbolag ibland använder sig av villkor som kan behöva mjukas upp av hänsyn lill krediiiagare och försäkringstagare. Samtidigt pekas i promemorian på att bankinspektionen och försäkringsin­spekiionen alltmer har kommii alt beakta konsumentintressen i sin tillsyns­verksamhet, bl. a. genom granskning av avtalsvillkor, och alt det finns möjlighel alt bygga ut denna granskningsverksamhel, varvid man kan ta till vara den särskilda sakkunskap som finns hos myndigheterna. Pä denna punkt hänvisas till del arbete som bedrivs i banklagsuiredningen och försäkringsrättskommittén och som bl. a. gäller frågor om villkorsgranskning på bank- och försäkringsområdet.

De remissinstanser som har yttrat sig i frågan är i stort sett överens om alt bank- och försäkringsverksamhel i vart fall t. v. bör lämnas uianför lagens tillämpningsområde. Från konsumentverkels sida framhålls dock all del behövs en kraftig förstärkning av villkorsgranskningen inom dessa verksam­hetsgrenar.

Enligl min mening bör det inle komma ifråga all under pågående utredningsarbete göra några ändringar pä denna punkt. Det nuvarande undanlaget för verksamheter som slår under lillsyn av bankinspektionen eller försäkringsinspektionen bör alltså bestå.

Prop. 1976/77:110

37

5.3 Lagens tillämpning på förmedlingsfallen

Redan nu är avialsvillkorslagen tillämplig på vissa förmedlingsfall. Sålunda kan förbud meddelas inle bara näringsidkare utan även anställd hos näringsidkare och annan som handlar på näringsidkares vägnar (1 S tredje slyckel). Vad som nu skall behandlas är emellertid en annan situation, som inte omnämns i lagen, nämligen all erbjudandel kommer inle från en näringsidkare utan från en privatperson men att erbjudandet förmedlas av en näringsidkare.

Kommiilén har föreslagit en uttrycklig bestämmelse om all förbud skall kunna riktas moi fastighetsmäklare eller annan som i sin yrkesmässiga verksamhet förmedlar försäljning av fast egendom lill konsumenterna. Enligt kommittén är del angeläget att användande av oskäliga avtalsvillkor som direkt styrs av förmedlares större kunskap och erfarenhet kan angripas med stöd av lagen. Kommittén tänker främsi på sädana fall där en mäklare tillhandahåller tryckta avtalsformulär.

1 departementspromemorian föreslås atl man tar stegel fullt ut och i princip låter lagen omfatta alla förmedlingsfall, oavsett vilka nytligheter som förmedlas. Enligt promemorian bör ingripande mot förmedlare kunna ske när del står klart atl denne aktivt har medverkat till ifrågavarande villkor. Använder förmedlaren i flera fall samma villkor eller förekommer villkoret i förmedlarens standardformulär lorde enligl promemorian ingripande normalt böra ske.

De remissinstanser som har tagit upp denna fråga stöder tanken atl förmedlingsfallen skall omfattas av lagstiftningen. Under remissbehand­lingen har särskill framhållits alt konsumenternas ställning i förmedlingssi­tuaiionen behöver förslärkas inle bara vid förmedling av fasligheisköp ulan också när det gäller lös egendom som bilar och bålar.

Även jag biträder departementspromemorians förslag i den nu berörda delen. Avialsvillkorslagen bör alltså utvidgas till atl avse även villkor som näringsidkare använder vid förmedling av vara, tiänsl eller annan nyttighet. Liksom i övrigt när del gäller förutsättningarna för lagens tillämpning skall erbjudandet rikta sig till konsument. Vidare bör gälla att näringsidkaren skall förmedla erbjudandet i sin yrkesmässiga verksamhet. Avtalsvillkorslagen bör inle vara tillämplig dä en näringsidkare som privatperson åtar sig atl förmedla ett erbjudande i en annan bransch än sin egen.

En remissinstans har gjort gällande all förmedlare även bör kunna förbjudas atl använda villkor som är oskäligt mol den privatperson vars erbjudande han förmedlar. Något egentligt behov av en regel av del innehållet har dock inle framkommit. Pä grund härav och dä avtalsvillkors­lagen i övrigt uteslutande är inriktad på att skydda den konsument till vilken erbjudande riktas anser jag inte att en sådan bestämmelse nu bör införas. För atl undvika missförstånd vill jag emellertid framhålla all om själva förmed­lingsavtalet, dvs. avtalet mellan förmedlaren och uppdragsgivaren, innehåller

Prop. 1976/77:110

38

villkor som är ogynnsamma för uppdragsgivaren dessa naluriiglvis kan angripas med slöd av lagen. Del är ju här fråga om en tiänsl som erbjuds konsument.

Som framgår av vad jag nyss har sagt bör förbud kunna meddelas oberoende av vilken nyttighet som förmedlas. Förmedling som sker i verksamhet som står under lillsyn av bankinspektionen eller försäkringsin­spektionen bör dock av skäl som har angetts under 5.2 undantas från lagens tillämpningsområde.

5.4 Förutsättningarna för förbud

En förutsättning för atl förbud enligt avialsvillkorslagen skall kunna meddelas är f n. atl villkoret med hänsyn lill vederiaget och övriga omständigheter är all anse som oskäligt mol konsument. Därutöver krävs alt förbud är påkallat frän allmän synpunkt. De utvidgningar av lagens tillämpningsområde som jag har förordat i del föregående ger enligl min mening inle anledning att ändra dessa förutsättningar.

Beträffande principerna för skälighetsbedömningen kan jag i allt väsentligt hänvisa lill prop. 1971:15 och 1973:138 saml lill marknadsdomstolens praxis (bilaga 1 avsnitt 3). Med hänsyn till vad som förevarit under remissbehand­lingen vill jag emellertid därutöver anföra följande.

Den skälighetsbedömning som skall göras vid tillämpningen av avialsvill­korslagen innefattar en samlad bedömning av avtalets verkningar för konsumenten. Härvid bör särskilt uppmärksammas alt ell enskilt villkor, som lösryckt ur sitt sammanhang kan förefalla myckel ofördelaktigt, likväl kan böra godtas med hänsyn till alt konsumenten genom övriga villkor i avtalet har beretts förmåner som kan anses återställa balansen mellan parterna.

Vidare är all märka atl lagen inte är avsedd som ett instrument för priskonlroll. Vid bedömningen av andra villkor än nyitighetens pris måste emellertid, som framgår av lagtexten, hänsyn tas även lill vederiagel. Härav följer atl exempelvis ersättningen för en nyttianderält inte kan göras till föremål för direki prövning enligt avtalsvillkorslagen men att, om ett annat villkor rörande nyUjanderälten har salts i fråga, detta kan komma atl anses som oskäligt när del bedöms i relation till - bl. a. - ersättningens sloriek.

Som anfördes i prop. 1971:15 (s. 71) får ell avtalsvillkor typiskt sett anses som otillbörligt mol konsumenten, om del med avvikelse från disposiiiva rättsregler ger näringsidkaren en förmån eller berövar konsumenten en rättighet och därigenom åstadkommer en sådan snedbelastning i fråga om parternas rättigheter och skyldigheter enligt avtalet, all en genomsnittligt sell rimlig balans mellan parterna inte längre är för handen.

Del sagda gäller alltså disposiiiva rättsregler, dvs. bestämmelser som i och för sig kan åsidosättas genom avtal.  Avtalsklausuler som  åsidosätter

Prop. 1976/77:110

39

tvingande räilsregler,exempelvisdeiiidigare berörda förbudei i 12 kap. 19 a § jordabalken moi rörlig hyra, bör naluriiglvis utan vidare utmönstras, om de förekommer i konlraktsformulär. Detia utesluter givelvis inle alt ell avtalsvillkor som i och för sig uppfyller krav som ställs i en tvingande ci vilrätlslig lagstiftning ändå kan vara atl anse som oskäligt vid en bedömning enligl avialsvillkorslagen. Även vid värderingen av ett sådant villkor måsle nämligen bedömningen grundas på en helheisbild av avtalssituationen Ofr-prop. 1973:138 s. 118).

Jag vill fästa uppmärksamheten på all ingripande med slöd av avialsvill­korslagen endast kan ske när förbud är påkallat från allmän synpunkt. Delta innebär all lagen i första hand lar sikte pä konlraktsformulär som används i förhållande lill ell siörre anlal konsumenier. Lagen gäller emellertid också avial som har ulformals separat för enskilda fall. 1 sådana situationer bör dock ingripande ske endast under förulsäilning att ett avgörande kan få principiell betydelse eller på annat sätt kan fä verkningar för ett flertal konsumenter. Som exempel nämns i prop. 1971:15 (s. 82) det fallet att ell visst avtal eller villkor väntas komma lill systematisk användning under liknande omstän­digheter också i förhållande lill andra konsumenier.

När del gäller avtalsvillkor som används vid försäljning av småhus till konsumenter har kommittén gjort uttalanden om olika enskilda villkors skälighet (bilaga 1 avsnitt 8). Ell par remissinstanser har kritiserat en del av kommitténs värderingar och fört fram egna synpunkter (bilaga 3),

Jag finner inte anledning all närmare gå in på skälighelen av enskilda villkor. Jag vill emellertid något beröra ell par av de villkorsiyper som förekommer på småhusmarknaden.

Som framgår av kommitténs material förekommer pä marknaden avtals­villkor varigenom säljare och entreprenörer friskriver sig från ansvar för fel och dröjsmål, s. k. friskrivningsklausuler.

Vid de förhandlingar som med stöd av lagen förulsälls komma lill stånd mellan konsumentmyndigheterna och näringsidkarsidan bör man enligl min mening rent allmänt eftersträva en begränsning av användningen av friskrivningsklausuler, 1 den män sädana klausuler godtas, bör deras närmare innebörd klargöras.

Särskill bör man uppmärksamma klausuler varigenom uUryckliga lagregler åsidosätts. Liksom kommittén anserjag all villkor varigenom säljare friskriver sig från ansvar enligl 4 kap. 19 § jordabalken förs, k, dolda fel som regel inte bör förekomma vid näringsidkares erbjudande av nya småhus till konsument för enskilt bruk.

I likhei med kommittén anserjag all återhållsamhet bör iakttas också när det gäller all godta klausuler som innebär alt näringsidkaren friskriver sig från ansvar för dröjsmål med sin prestation.

Vidare bör särskild uppmärksamhet ägnas besiktningsklausuler av den innebörden att besiktningsmannens utlåtande blir avgörande för vad som

Prop. 1976/77:110

40

skall anses som fel eller brist i ett nybyggt hus. Inte minst gällerdetia i fall där del är säljaren eller entreprenören som utser besiktningsman eller när konsumenten annars inle kan påverka valet.

I en del kontrakt finns särskilda bestämmelser som ger säljaren befogenhet att häva köpet (hävningsklausuler) eller tillgripa andra stränga påföljder när köparen inle fullgör sina betalningsförpliktelser. Samtidigt saknas vanligtvis varie antydan i koniraklei om moisvarande befogenhel för köparen när säljaren inte fullgör sina skyldigheter enligl avtalet. Tvärtom förekommer i en del kontrakt klausuler som syftar lill all hindra köparen frän all häva avtalet, I fråga om de kontrakt som jag nu har angett finns del skäl för konsument-myndigheterna att ingripa med slöd av avtalsvillkorslagen,

5.5 Lagen om skiljemän

1 min inledande översikt över den konsumenlpolitiska lagstiftningen (2.1) har jag berört lagen (1974:8) om rättegången i tvistemål om mindre värden (ändrad 1974:387). Lagen anvisar ett förenklai förfarande i smärre ivisler. Förfarandet tillämpas när ivisleföremålels värde inte översiiger eil halvi basbelopp. Oavsett värdet skall förfarandet dock tillämpas om tvisten huvudsakligen rör en fråga som har prövats av allmänna reklamaiionsnämn­den. Tanken bakom lagen ärati förfarandet skall vara smidigt och atl parterna skall föra sin talan utan juridiskt biträde. På det sättel skall koslnaderna kunna hållas nere.

Genom avtalsvillkor av den innebörden atl eventuella tvister skall hänskjutas lill skiljemän (s, k. skiljeklausuler) skulle del förenklade rätie­gångsförfarandet kunna sättas ål sidan. För all förhindra all så sker i smärre tvister mellan konsumenier och näringsidkare om varor och tjänster har i 3 a S lagen (1929:145)omskiljemän(3 a § införd 1974:9)införiselt förbud mol all göra gällande skiljeklausuler, om tvistens värde inle överstiger del gränsvärde som gäller för del förenklade rätiegångsförfarandet. alltså ett halvt basbelopp.

Kommittén har föreslagit all vad som sålunda föreskrivs i skiljemanna­lagen om tvister rörande varor och tjänster skall gälla även beiräffande tvister rörande fast egendom och tomträtt. En expert i kommiilén har dock tagit avstånd från förslaget i denna del.

Också flertalet av de remissinstanser som närmare har berört kommitténs förslag beiräffande skiljeklausuler ställer sig avvisande eller tveksamma lill förslaget. Härvid anförs bl. a. all förslaget inte har något direki samband rned avialsvillkorslagen. Del åberopas ocksä olika omständigheter till förmån för skiljeförfarande i tvister som rör fast egendom.

För min del vill jag lill en början erinra om att skiljeklausuler kan förbjudas med slöd av avtalsvillkorslagen, i den mån de befinns oskäliga. I marknads­domstolens praxis finns också exempel på alt skiljeklausul har träffats av

Prop. 1976/77:110

41

förbud (se bilaga 1 avsnitt 3.3.1). Om tillämpningsområdet för avtalsvillkors­lagen vidgas i enlighet med vad jag tidigare har förordat, kommer skiljeklau­suler i princip alt kunna angripas oavsett vilket slag av nyttighet som avses med klausulen. Även exempelvis skiljeklausuler rörande fasiighelstvister kan alltså angripas.

1 kommitténs uppdrag ingår atl undersöka om skiljeförfarande över huvud tagel bör få användas i ivisler som rör konsumenters fastighelsförvärv. Detta kan i viss mån tala för all man i detta sammanhang avstår från atl göra någon ändring i skiljemannalagen och i stället avvaktar resultatet av kommitténs arbete. Övervägande skäl talar emellertid för alt man nu utvidgar förbudet mot all göra gällande skiljeklausuler i konsumeniivister om mindre värden, så alt förbudet i princip avseräven andra fall än dä tvisten rör vara eller tiänsl. Förbudei motiveras av all del, om ivisleföremålels värde är lågt, finns särskill stor risk för atl konsumenten med tanke på eventuella skiljemannakostnåder avstår frän att söka göra sin rätt gällande. Denna synpunkt bör tillmätas betydelse även när del är fråga om en konsumenitvisl utanför varu- och tiänsteområdei.

Sammanfattningsvis föreslår jag alltså alt förbudei i 3 a ij skiljemannalagen utvidgas lill all i princip avse även annan nyttighel än vara och tiänsl.

Vad jag har sagt i det föregående aktualiserar också en jämkning av 7 vj lagen om rättegången i tvistemål om mindre värden. I denna paragraf definieras begreppet konsumenttvist såsom avseende tvist mellan närings­idkare och konsument rörande vara eller tiänsl som tillhandahållits för huvudsakligen enskilt bruk. Denna definition har lillkommil mol bakgrund av bl. a. nu gällande lydelse av 1 S avtalsvillkorslagen. En ulvidning av begreppet konsumenitvisl i lagen om rättegången i tvistemål om mindre värden kräver dock ytterligare överväganden. Bl. a. bör sambandet med allmänna reklamalionsnämndens framtida uppgifter beaktas. Även forum­regeln i 11 v} bör uppmärksammas. Jag vill erinra om atl lagens innehåll och utformning kommer att studeras närmare av den utredning för översyn av rätiegångsförfarandet vid allmän domstol som har beslutats tidigare i dag.

5.6 Vissa processuella frågor m. m.

Enligl 3 a S avialsvillkorslagen är näringsidkare skyldig all på anmaning av KO inkomma med yttrande eller upplysning i ärende enligl lagen. Om sådana anmaning inte efterkoms, får KO förelägga näringsidkaren att fullgöra sin skyldighet vid vite av högsl 5 000 kr. Marknadsföringslagen innehåller en moisvarande bestämmelse. Högsta vite enligt marknadsföringslagen (11 S) är dock sedan den I juli 1976 10 000 kr.

I departementspromemorian har föreslagits alt vitet enligl avtalsvillkors-lagen höjs till samma belopp som enligl marknadsföringslagen. Förslaget har tillstyrkts eller lämnats utan erinran av remissinstanserna. Jag förordar all

Prop. 1976/77:110

42

förslaget genomförs.

Under remissbehandlingen har Sveriges advokatsamfund förordat införan­del av en ordning enligt vilken marknadsdomstolens avgöranden skulle kunna överklagas i högsta domstolen.

Frågan om instansordningen vid tillämpning av avialsvillkorslagen behandlades ingående vid lagens tillkomst (prop. 1971:15 s. 76). Spörsmålet har ocksä varil uppe i samband med införandel av generalklausulen i 36 S avialslagen (prop. 1975/76:81 s. 133). Jag finner inle anledning aU nu föreslå någon ändring pä denna punkt.

Som framgår av den tidigare redogörelsen (4.6) har även vissa andra processuella ändringar ifrågasatts under remissbehandlingen. Inle heller härvidlag finner jag dock skäl alt nu lägga fram något förslag. Jag vill emellertid erinra om att del i samband med tillkomsten av marknadsförings­lagen anfördes (prop. 1975/76:34 s. 117) att marknadsdomstolens organisa­tion och arbetsformer längre fram kunde komma atl behöva ses över med anledning av de uppgifter som domstolen tillfördes genom lagen.

Uividningen av avialsvillkorslagens tillämpningsområde medför i viss män nya arbetsuppgifter för konsumentmyndigheierna. Uppgifterna torde emellertid kunna lösas inom ramen för myndigheternas nuvarande resur­ser.

De nya reglerna bör enligl min mening träda i kraft den 1 juli 1977.

6 Upprättade lagförslag

I enlighet med vad jag har anfört har inom justitiedepartementet upprättats förslag lill

1.

lag om ändring i lagen (1971:112) om förbud mol oskäliga avtalsvill­kor,

2.

lag om ändring i lagen (1929:145) om skiljemän.

Förslagen bör fogas lill regeringsprolokollet i detta ärende som bilaga 4.

1 Specialmotivering

7.1 Förslaget till ändring i avtalsvillkorslagen

Genom förslaget görs ändringar i 1 och 3 a iji? avialsvillkorslagen.

1 S

I paragrafens första stycke finns liksom f n. lagens centrala bestämmelse, nämligen den generalklausul enligl vilken marknadsdomstolen kan förbjuda forisall användande av avtalsvillkor som bedöms oskäligt, om förbud är påkallat från allmän synpunkt. Beiräffande bedömningen hänvisas lill avsniltel 5.4.

Prop. 1976/77:110

43

Som har framgäll av del tidigare anförda är tillämpningsomrädel för generalklausulen f n. begränsat till villkor som används vid erbjudande av vissa angivna nytligheter, nämligen varor (lösöre) och tiänster. Departe-menisförslagel innebär atl generalklausulen i princip blir tillämplig oavseil vilket slag av nyttighet som erbjuds.

Enligt första stycket i ändringsförslaget kan förbud meddelas i fråga om villkor som näringsidkare i sin yrkesmässiga verksamhet använder vid erbjudande av vara, tiänsl eller annan nyttighel till konsument för huvud­sakligen enskilt bruk.

Med näringsidkare avses liksom i annan konsumentpolitisk lagstiftning varje fysisk eller juridisk person som yrkesmässigt driver verksamhet av ekonomisk natur. Detta innebär bl. a. alt paragrafen är tillämplig på statliga och kommunala organ som idkar näring. Något vinstsyfte med verksam­heten erfordras inle (jfr prop. 1971:15 s. 85). Som framgår av prop. 1970:57 (s. 91) bör förbud mol en statlig myndighet inte förenas med vite. Något hinder mol all meddela kommun förbud vid vite föreligger däremot inle.

En person som visseriigen är närringsidkare men som användereit oskäligt villkor utanför sin yrkesmässiga verksamhet träffas inte av lagen, lika lilel som en privalperson. Förslaget i denna del innebär inle någon saklig ändring i förhållande till vad som nu gäller.

Med "annan nyttighet" avses bl. a. fast egenom. Vidare innefattas i begreppet sådan lös egendom som inte hänförs till lösöre och som således f n. ligger uianför lagens tillämpningsområde, exempelvis hus på annans mark och rättigheter av olika slag.

Lagen blir tillämplig inle bara när del gäller villkor som används vid försäljning eller annan överiålelse ulan också då fråga är om upplåtelse av rättigheter av olika slag. Sålunda gäller lagen såväl vid uthyrning av lösöre, exempelvis bilar och TV-apparater, som vid upplåtelse av nyttianderält till hus eller jord, exempelvis hyra, arrende och tomträtt.

I princip bör lagen, om övriga förutsättningar föreligger, kunna användas även för att förbjuda oskäliga bestämmelser i föreningsstadgar o. d. (jfr prop. 1975/76:81 s. 112). På associationsrättens område finns emellertid åtskilliga regler som är speciellt inriktade på alt skydda den enskilde. Möjligheten atl meddela förbud torde därför fä begränsad betydelse på della område. Detsamma gäller villkor som används på bosladshyresområdet (se 5.2).

Förbud kan endast meddelas beiräffande villkor som används vid erbjudande av nyttighel som är avsedd huvudsakligen förenskilt bruk. Ordet huvudsakligen finns inle i den nuvarande bestämmelsen men väl i annan konsumentpolitisk lagstiftning. Tillägget har gjorts med tanke pä nytligheter som är avsedda såväl för enskilt bruk som för annan användning. Köper en privatperson en fastighet dels för alt bereda sig själv bostad, dels för atl hyra ul någon del av fastigheten och kommer uthyrningssyftet i andra hand, skall alliså lagen tillämpas.

Enligl första stycket kan förbud meddelas även i fråga om villkor som

Prop. 1976/77:110

44

näringsidkare i sin yrkesmässiga verksamhet använder vid förmedling av erbjudande om nyttighet lill konsument. Förbudei rikias i fall som här avses mot den förmedlande näringsidkaren trots alt han inte själv står för erbjudandet. Bestämmelsen är tillämplig även om båda avtalsparterna är privatpersoner, såsom ofta är fallet vid försäljning av småhus genom mäklare.

Förbud mot förmedlande näringsidkare kan komma i fråga endast när villkoret verkligen används av förmedlaren. Del bör alltså stå klart alt denne aktivt har medverkat lill ifrågavarande avialsinnehåll. Vidare krävs även i della sammanhang all förbud är påkallat från allmän synpunkt (se 5.4). Använder förmedlaren i flera fall samma villkor eller förekommer villkoret i förmedlarens standardformulär, lorde ingripande normall böra ske, om villkoret bedöms oskäligt.

Eu par remissinstanser har anfört all villkor som enskilda byggherrar använder vid försäljning av småhus lill konsumenter kan vara förestavade av kommun i ett bakomliggande exploateringsavtal. De har begärt eU förtydli­gande av lagens tillämplighet i sådana fall. Med anledning därav vill jag framhålla all bakomliggande avial i princip inle bör kunna åberopas av näringsidkare för atl undgå förbud mot villkor som i och för sig framstår som oskäligt i näringsidkarens avtal med konsument. I praktiken lorde det emellertid knappast bli aktuellt atl ingripa mot villkor som kan föras tillbaka på exploateringsavtal med kommun.

Andra stycket i 1 i; har i förslaget slopats. Dess innehåll läcks av första slycket i dess nya lydelse.

3as

I enlighet med vad jag tidigare har anfört (5.6) har den ändringen gjorts i paragrafens första stycke all högsta viiesbelopp har höjts från 5 000 lill 10 000 kr.

7.2 Förslaget till ändring i skiljemannalagen

Genom förslaget görs ändring i första slyckel 3 a i; lagen om skiljemän. Della stycke innehåller f n. ett förbud mol all göra gällande skiljeavtal i smärre ivisler mellan konsument och näringsidkare rörande vara eller tiänsl som har tillhandahällils huvudsakligen för enskilt bruk (se prop. 1973:87 s. 202).

Som har framgått av den allmänna motiveringen (5.5) anserjag del påkallat all uividga förbudei till atl gälla även konsumeniivister som rör andra nyttigheter än vara eller tiänsl. I enlighet härmed görs i första stycket-liksom i avtalsvillkorslagen - den ändringen alt uttrycket "vara eller tiänsl" ersätts med orden "vara, tjänst eller annan nyttighet".

Prop. 1976/77:110

45

Till följd av ändringen blir förbudei mol skiljeklausuler tillämpligt bl. a. pä tvister rörande fast egendom. Bestämmelsen kommer ocksä au gälla sådan lös egendom som inte hänförs till varor (lösöre). Som exempel kan nämnas ivisler om hus på annans mark, värdepapper och rättigheter av olika slag. Såväl tvister rörande försäljning eller annan överlåtelse som tvister om upplåtelse av rättigheter av olika slag omfattas i princip av bestämmelsen (jfr 7.1).

Syftet med förbudei mol skiljeklausuler är, som tidigare har framhållits, all förhindra all del förenklade rältegångsförfarandel sätts ur spel. Förbudei bör därför inle sträcka sig längre än lill atl omfatta tvister som, borisen frän skiljeavtalet, faller under tillämpningsomrädel för detta förfarande.

I enlighet härmed anges till en början i första stycket 3 a >; skiljemanna­lagen atl förbudei avser konsumenitvisl som kan prövas av tingsrätt. Skiljeavtal kan således åberopas i fråga om tvist vars prövning ankommer på arrendenämnd eller hyresnämnd (jfr de särskilda reglerna om skiljeavtal i 15 S lagen om arrendenämnder och hyresnämnder). Däremot kan skiljeavtal inte åberopas vid prövning hos allmänna reklamaiionsnämnden, eftersom en sådan prövning inte hindrar atl tvisten dras inför tingsrätt.

Enligl 3 § lagen om rättegången i tvistemål om mindre värden är lagen inle tillämplig bl. a. i fråga om mål som av tingsrätt handläggs i särskild sammansättning. Tingsrätt har särskild sammansättning bl. a. i mål som den handlägger i egenskap av fastighetsdomstol. Fastighetsdomstol upptar bl. a. hyrestvisier, arrendetvister och bosladsrällslvister som inte ankommer på arrendenämnds eller hyresnämnds prövning. Här kan hänvisas till I !; andra stycket lagen (1969:246) om domstolar i fastighelsmål (omtryckt 1974:1064, 1 S ändrad 1975:1295)och vidare till 8 kap. 32 §, 12 kap. 71 § och 13 kap. 23 ?; jordabalken saml lagen om arrendenämnder och hyresnämnder. Tvister som enligt det sagda inle kan handläggas i del förenklade rältegångsförfarandel har genom ett tillägg i första slyckel undanlagils från förbudei mot skiljeklausul.

Liksom hittills aren förutsättning för att förbud mol skiljeavtal skall gälla atl ivisleföremålels värde inle är högre än som anges i 1 vi lagen om rättegången i tvistemål om mindre värden. Däremot krävs i och försig inle all tvisten verkligen kommer atl handläggas enligt lagen (jfr 1 S andra slycket i lagen). Det kan tilläggas atl konsumenten, sedan tvisten väl har uppkommit, med bindande verkan kan träffa skiljeavtal, om han skulle finna atl skiljeförfarandei är det lämpligaste sällel all sliia tvisten.

Enligl 3 a S andra slycket skiljemannalagen gäller förbudei i forsla slyckel inle om tvisten rör avtal mellan försäkringsgivare och försäkringstagare och inle heller om annal följer av Sveriges internationella förpliktelser. Härvidlag föreslås inte någon ändring.

Ändringen i lagen föreslås träda i kraft den I juli 1977.1 fråga om avtal som har träffats före ikraftlrädandel av ändringen av skiljemannalagen bör äldre bestämmelser gälla.

Prop. 1976/77:110

"

8 Hemställan

Jag hemställer atl lagrådets yurande inhämtas över förslagen lill

1.

lagom ändring i lagen (1971:112) om förbud mot avtalsvillkor,

2.

lag om ändring i lagen (1929:145) om skiljemän.

9 Beslut

Regeringen beslutar i enlighet med föredragandens hemställan.

Bilaga I Kommitt

é

ns promemoria

JUSTITIE­DEPARTEMENTET

PROMEMORIA

med förslag till lag om ändring i lagen (1971:112) om förbud mot oskäliga avtalsvillkor

Ds Ju 1976:10

Prop. 1976/77:110

49

inhehAllgförteckning

lagförslag

F

ö

rslag till lag 

om  ä

ndring i avtalsvillkorslagen     54 F

ö

rslag till lag om 

ä

ndring i skiljemannalsigen       56

1

IIILEBHIITG

58

2

DIREKTIVEN

59

5

AVTALSVILLKOnSLAGEII

60

3.1

Innehållet

60

3«2

Förarbetena

62

3.3

Tillämpningen

68

3.3»''

Ilarknadsdomstolens avgöranden

68

3.3«2

Konsunentonbudsmannens

övervakning

av marknaden

82

4                LAGEH  OII OTII,LBÖRLIG IIARIWADSPÖRIIIG

OCH BEII OTA IIARiaJAIiSFÖnilTGSLAGEN

91

5                keji itya generalklausulew i AVTALG-

LAGEIT I! 1-!

94

5.1                  Allmänt

94

5-2                  Den nya generalklausulen  i

36  §

avtalslagen

98

6                                                                         FÖHSLAG TILL ÄIIDRINGAR  I  AVTALS-

VILLIIORSLAGEII M M

102

6.1                                                                      Konsumentombudsmannens  skrivelse

1974-09-19

102

6.1.1        Avtalsvillkorslagen  tillämplig

pc.  

avtal som g

ä

ller fast egendom

102

6.1.2          Avtalsvillkorslagen tillämplig vid

köp  där privatpersoner är säljare

103

6.2             IConsimentverkets rapport om  småhus

104

6.3                                                                     Allmänna reklamationsnämnden och

konsiunentverkets- fastighets-

reklamationsnämnd

104

4 Riksdagen 1976/77. 1 saml. Nr 110

Prop. 1976/77:110

50

7                  i'Oin:iT'ijiiE IA;cvTAGL:I,s:;? vii:

GEnOIIGÅIIG  /.v  .SiiÅHUSlCOIiTRAICT

109

7.1

Allmänt

109

7.2

FrlskrivninfsklauGuler

7.2.1

Fri skrivning frän  ansvar  enliot   4  ka?

113 19  §  jordabalken  för  g  k  dolda fel

7.2.2

Friskrivninc:  i   C''W'2.nti ",ta-anden

frän  ansvar  för  fel

115

7.2.3         Friskrivnins  i   tillträdes-   och  force

majeure-klausuler  fr£,n   ansvar  för

dröjsmål

118

7.2.3.1

TillträdesklauEuler

119

7.2.3.2

Force  majeure-klauculer

120

7.3

Besiktningsklausuler

122

7.4

Skiljeklausuler

127

7.5

Hävnings-   och  återgängsklauculer

'29

8                 KOWIITTEIIS   ÖVERVÄGAIIBEH  OCK FÖRSLAG

131

8.1

Allmänt

131

8.2

Friskrivningsklausuler

131

8.2.1           Fri skrivning fr

ä

n ansvar enligt 4 kap

19 

§

 jordabalken f

ö

r s k dolda fol        131

8.2.2           Friskrivning i garanti

å

taganden fr

ä

n

ansvar f

ö

r fel

139

8.2.3         Friskrivning i tilltr

ä

des- och force

majeure-klausuler fr

å

n ansvar f

ö

r

dr

ö

jsm

å

l

145

150 153

8.3

Besiktningsklausuler

'ö

8.4              Skiljeklausuler

5.5              Hävnings-   och  återg-.ngsklausuler

8.6                                                                      Avtalsvillkorslagens  tillämpning pä

förmedlingsfall

'57

8.7      Avtalsvillkorslagens till

ä

mpning p

å 

erbjudanden som avser 

ö

verl

å

telse av tomtr

ä

tt

160

Prop. 1976/77:110

51

9                SPECIALMOTIVERING

162

9.1

1 och 2 

§§

 avtalsvillkorslagen

9.2

Den f

ö

reslagna utvidgningens till

ä

mp­ning p

ä

avta.l med internationell anknytning

163

9.3

Ikrafttr

ä

dande

164

10              S

Ä

RSKILT YTTRANDE

165

Prop. 1976/77:110

52

Till statsr

å

det Carl[REDACTED_EFTERNAMN]

Enligt regeringens bemyndigande tillkallade statsr

å

det[REDACTED_EFTERNAMN] den 15 april 1975 sakkunniga med uppdrag att verkst

ä

lla utredning ang

å

ende f

ö

rb

ä

ttrat konsumentskydd vid f

ö

rv

ä

rv av sm

å

hus m.m. (Ju 1975:02). De sakkunniga, som antagit namnet sm

å

husk

ö

pkommitt

é

n, utg

ö

rs av lands­tingsr

å

det Olov[REDACTED_EFTERNAMN], ordf

ö

rande, och, s

å

som 

ö

vriga ledam

ö

ter, professorn Ulf Bernitz, utredningssekrete­raren Yngve[REDACTED_EFTERNAMN] samt riksdagsledam

ö

terna Oskar[REDACTED_EFTERNAMN] och Ingeg

ä

rd[REDACTED_EFTERNAMN].

Den 1 december 1975 f

ö

rordnades jur. kand. Jan-Erik[REDACTED_EFTERNAMN], Svenska byggnadsentrepren

ö

rf

ö

reningen, och projektsekreteraren Johan Lidvall, Konsiimentverket, att bitr

ä

da kommitt

é

n s

å

som experter.

Till sekreterare 

å

t kommitt

é

n uts

å

gs den 20 maj 1975 hovr

ä

ttsassessorn Bo Drangel.

Sm

å

husk

ö

pkommitt

é

n har funnit sk

ä

l att behandla den i utredningsuppdraget ing

å

ende fr

å

gan om en utvidgning av avtalsvillkorslagen med f

ö

rtur. Kommitt

é

n f

å

r h

ä

r­med 

ö

verl

ä

mna en promemoria med f

ö

rslag till 

ä

ndring i avtalsvillkorslagen (1971:112) och skiljemannalagen (1929:145). Visst kontrakts- och formul

ä

rmaterial som kommitt

é

n tagit del av 

ö

verl

ä

mnas samtidigt med pro­memorian.

Till promemorian 

ä

r fogat ett s

ä

rskilt yttrande av experten[REDACTED_EFTERNAMN].

Prop, 1976/77:110

53

SmåhuskÖpkommitténs  arbete med övriga delar av utrednings­uppdraget fortsätter.

Stockholm i april  1976

Olov[REDACTED_EFTERNAMN]

Ulf Bernitz

Yngve[REDACTED_EFTERNAMN]

Oskar[REDACTED_EFTERNAMN]

Ingegärd[REDACTED_EFTERNAMN]

/Bo 

Drangel

Jan-Erik[REDACTED_EFTERNAMN]

Johan Lidvall

Prop. 1976/77:110

LAGFÖRSLAG

Förslag till

Lag

om 

ä

ndring i lagen (1971:112) om f

ö

rbud mot osk

ä

liga

avtalsvillkor

54

Enligt riksdagens beslut f

ö

reskrives, att 1 och 2 

§§ 

lagen (1971:112) om f

ö

rbud mot osk

ä

liga avtalsvillkor skall ha nedan angivna lydelse

1 

§'

Nuvarande  lydelse

Föreslagen  lydelse

Är villkor,   som närings­idkare   använder vid  erbju­dande  av vara eller  tjänst till  konsument  för   enskilt bruk,   med  hänsyn  till vederlaget  och övriga om­ständigheter att  anse  som oskäligt  mot  konsumenten, kan marknadsdomstolen,   om det   är  påkallat  från  all­män   synpunkt,   meddela näringsidkaren  förbud  att frrimdeles  i   liknande  fall använda  samma eller väsentligen  samma villkor. Förbud   skall  förenas  med vite,   om  ej   detta av  sär­skilda  skäl är obehövligt.

Denna lag är tillämplig på näringsidkares  erbjudande av fast  egendom,   vara, tjänst  eller nyttjanderätt till  lösöre till konsument för  enskilt bruk.   Vad  i lagen   sägs  om  fasL  egendom gäller  även överlåtelse   av tomträtt.

Lagen  gäller  ej   i  fråga  om verksamhet   som  står under tillsyn av bankinspektionen eller  försäkringsinspek-tionen.

Första  stycket  äger mot­svarande  tillämpning,   om näringsidkare  erbjuder konsument  att mot veder­lag förvärva nyttjande­rätt   till   lösöre för enskilt  bruk.

Senaste   lydelse   1973:878

Prop. 1976/77:110

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen l.ydelse

55

F

ö

rbud kan meddelas 

ä

ven anst

ä

lld hos n

ä

rings­idkare och annan som handlar p

å

 n

ä

ringsidka­rens v

ä

gnar,

2 

§

Nuvarande lydelse

F

ö

reslagen lydelse

Denna lag g

ä

ller ej i fr

å

ga om verksamhet som st

å

r under tillsyn av bankinspektionen eller f

ö

rs

ä

kringsinspektionen.

Ä

r villkor, som n

ä

ringsidkare anv

ä

nder vid erbjudande som av­ses i 1 

§

, med h

ä

ns.yn till veder­laget och 

ö

vriga omst

ä

ndigheter att anse som osk

ä

ligt mot kon-sumenteHy kan marknadsdomstolen, otn det 

ä

r p

å

kallat fr

å

n allm

ä

n s.ynpunkt, meddela n

ä

ringsidka­ren f

ö

rbud att framdeles i lik­nande fall anv

ä

nda samma eller v

ä

sentligen samma villkor. F

ö

r­bud skall f

ö

renas med vite, om ej detta av s

ä

rskilda sk

ä

l 

ä

r obeh

ö

vligt.

F

ö

rsta stycket 

ä

ger motsvarande till

ä

mpning p

å

 erbjudande som f

ö

rmedlas av n

ä

ringsidkare i dennes .yrkesm

ä

ssiga verksamhet, om erbjudandet avser f

ö

rv

ä

rv av fast egendom f

ö

r enskilt bruk.

Denna lag tr

ä

der i kraft den

F

ö

rbud kan meddelas 

ä

ven an­st

ä

lld hos n

ä

ringsidkare och annan som handlar p

å

 N

ä

rings­idkarens v

ä

gnar.

Prop. 1976/77:110

56

F

ö

rslag till

Lag

om 

ä

ndring i lagen (1929:145) om skiljem

ä

n

Enligt riksdagens beslut f

ö

reskrives, att 3a 

§

 lagen (1929:145) om skiljem

ä

n skall ha nedan angivna lydelse

3a 

§

Nuvarande lydelse

I tvist mellein n

ä

rings­idkare och konsument r

ö

rande vara eller tj

ä

nst som tillhandah

å

llits f

ö

r huvudsakligen enskilt bruk f

å

r f

ö

re tvistens uppkomst tr

ä

ffat avtal att tvist skall h

ä

n­skjutas till skiljem

ä

n utan f

ö

rbeh

å

ll om r

ä

tt f

ö

r parterna att klandra skiljedomen ej g

ö

ras g

ä

llande, om tvistef

ö

re­m

å

lets v

ä

rde ej 

ä

r h

ö

gre 

ä

n som anges i 1 

§

 lagen (1974:8) om r

ä

tteg

å

ngen i tvistem

å

l om mindre v

ä

rden.

F

ö

reslagen lydelse

I tvist mellan n

ä

ringsidkare och konsument r

ö

rande fast egendom, vara eller tj

ä

nst som tillhandah

å

llits f

ö

r huvudsakligen enskilt bruk f

å

r f

ö

re tvistens uppkomst tr

ä

ffat avtal att tvist skall h

ä

n­skjutas till skiljem

ä

n utan f

ö

rbeh

å

ll om r

ä

tt f

ö

r parterna att klandra skiljedomen ej g

ö

ras g

ä

llande, om tvistef

ö

re­m

å

lets v

ä

rde ej 

ä

r h

ö

gre 

ä

n som anges i 1 

§

 lagen (1974:8) om r

ä

tteg

å

ngen i tvistem

å

l om mindre v

ä

rden. Vad nu sagts om fast egendom g

ä

ller 

ä

ven 

ö

verl

å

telse av tomtr

ä

tt.

F

ö

rsta stycket g

ä

ller ej om tvisten r

ö

r avtal mellan f

ö

rs

ä

kringsgivare och f

ö

rs

ä

kringstagare och ej heller om annat f

ö

ljer av Sveriges

F

ö

rsta stycket g

ä

ller ej 

om  

tvisten r

ö

r avtal mellan f

ö

rs

ä

kringsgivare och f

ö

rs

ä

kringstagare och ej heller om annat f

ö

ljer av Sveriges

Senaste lydelse 1974:9

Prop. 1976/77:110

Nuvarande lydelse

internationella f

ö

r­pliktelser.

F

ö

reslagen lydelse

internationella f

ö

r­pliktelser.

57

Denna lag tr

ä

der i kraft den

men till

ä

mpas ej p

ä

 avtal som tr

ä

ffats f

ö

re ikraft­tr

ä

dandet.

Prop. 1976/77:110

58

1

INLEDNING

Avtalsvillkorslagen   (1971:112)   ger  konsumentombudsmannen

(ko)  och marknadsdomstolen befogenhet  att  inskrida mot avtalsklausuler  i   standardkontrakt  o.d.   som  ensidigt tillgodoser  säljarsidan.   Lagen gäller vid erbjudande  till konsumenter för enskilt bruk av varor och tjänster och vid upplåtelse mot  ersättning  av  nyttjanderätt  till  lös­öre.   Utanför lagens  tillämpningsområde faller bank-  och försäkringsrörelse  och likaså överlåtelse  och upplåtelse av fast  egendom.   Däremot omfattar avtalsvillkorslagen avtal  om uppförande  av hus   (entreprenadavtal)  och den gäller också vid köp av byggnadsvaror,   exempelvis monte-ringsfärdigt   trähusmaterial.

KO har i   skrivelse   '  den I9   september 1974  till  justitie­departementet föreslagit bl.a.,   att  tillämpningsområdet för avtalsvillkorslagen utvidgas  till  att omfatta även avtalsvillkor  som  används vid  erbjudande  av fast egendom till  konsument   för enskilt  bruk  och  därjämte  att  avtals-villkorslagen   skall vara tillämplig även  på villkor  som används av annan än näringsidkare,   om  erbjudandet förmed­las av näringsidkare.

Konsumentverket  har i  rapporten  Småhus  (1975:I)  instämt i  K0:s     begäran om att avtalsvillkorslsigen  skall omfatta också avtal  om fast egendom.

Betr.   det närmare innehållet  i  KO:s  skrivelse,   se avsnitt 6.1

Prop. 1976/77:110

59

2        DIREKTIVEN

Utredningsuppdraget anges i yttrande till sta,tsr

å

dsproto-kollet den 6 mars 1975 av statsr

å

det Carl[REDACTED_EFTERNAMN]. Efter att ha l

ä

mnat en redog

ö

relse f

ö

r det utredningsarbete som p

å

g

å

r och de framst

ä

llningar som gjorts r

ö

rande bl.a. f

ö

rb

ä

ttrat konsumentskydd vid f

ö

rv

ä

rv av sm

å

hus, anf

ö

r statsr

å

det be­tr

ä

ffande avtalsvillkorslagen f

ö

ljande.

Oavsett vad slags f

ö

rv

ä

rvstyp det 

ä

r fr

å

ga om kan det vid f

ö

rv

ä

rv av sm

å

hus f

ö

rekomma standardavtal som ensidigt till­godoser s

ä

ljarens intressen och som p

å

 grund d

ä

rav kan va.ra osk

ä

liga mot f

ö

rv

ä

rvaren. F

ö

r att f

å

 till st

å

nd en effektiv sanering av avtalsvillkoren anser jag att till

ä

mpningsomr

å

det f

ö

r avtalsvillkorslagen b

ö

r utvidgas till att omfatta ocks

å 

villkor som g.nv

ä

nds vid f

ö

rs

ä

ljning av sm

å

husfastigheter eller tomtmark som 

ä

r avsedd f

ö

r sm

å

husbebyggelse. Mycket talar d

ä

rvid f

ö

r att man inte b

ö

r stanna vid fall d

å

 s

ä

lja­ren 

ä

r n

ä

ringsidkare. Vid f

ö

rs

ä

ljning av 

ä

ldre sm

å

hus 

ä

r det i m

å

nga fall en privatperson som st

å

r som s

ä

ljare. Som KO har framh

å

llit i den tidigare ber

ö

rda skrivelsen i september 1974 

ä

r det i s

å

fall mycket vanligt att s

ä

ljaren anlitar en fastighetsm

ä

klare som medhj

ä

lpare vid f

ö

rs

ä

ljningen. H

ä

rvid kommer vanligen kontraktet mellan s

ä

ljaren och k

ö

paren att avfattas p

å

 formul

ä

r som tillhandah

å

lls av m

ä

klaren. Det 

ä

r i dessa fall m

ä

klaren som i huvudsak best

ä

mmer vilka klau­suler som skall tas in i kontraktet. Olika typer av standard-villkor kommer h

ä

rvid till anv

ä

ndning. Fr

å

n konsumentsynpunkt 

ä

r det uppenbarligen angel

ä

get att k

ö

p som f

ö

rmedl3,s p

å

det­ta s

ä

tt kan granskas enligt avtalsvillkorsagen.

Med h

ä

nsyn till det sagda b

ö

r de sakkunniga utg

å

 fr

ä

n att avtalsvillkorslagen skall utvidgas till att omfatta 

ä

ven villkor som anv

ä

nds av annan 

ä

n n

ä

ringsidkare vid erbjudan­de av sm

å

hus eller tomtmark, om erbjudandet f

ö

rmedlas av n

ä

ringsidkare. I s

å

da.na situationer b

ö

r eventuella f

ö

rbud enligt a.vtalsvillkorslagen riktas mot den n

ä

ringsidkare som har f

ö

rmedlat erbjudandet och inte mot den enskilde s

ä

ljaren. D

ä

remot b

ö

r avtalsvillkorslagen lika, litet som nu g

ä

lla i fall d

å

 b

å

de s

ä

ljare och k

ö

pare 

ä

r privatpersoner och trans­aktionen sker utan medverkan av n

ä

ringsidkare.

Prop. 1976/77:110

60

3

AVTALSVILLKORSLAGEN

3.1

Innehållet

Avtalsvillkorslagen   (1971:112)   som   trädde  i  kraft  den 1   juli   1971,   kan  betecknas   som  en   standardavtalslag. Den  är  liksom marknadsföringslagen  av  näringsrättslig natur  och   syftar  till  att ur  standardavtalssystemet utmönstra  avtalsklausuler  som  ensidigt   tillgodoser näringsidkar-säljarsidan  i  förhållande   till  konsiimen-terna och  därigenom  åstadkomma en  bättre  avvägning mellan  företagar-   och  konsumentintressen vid utform­ningen  av  kontraktsformulär inom   olika  branscher.

Avtalsvillkorslagen  innehåller  en materiell  bestämmelse, en  s.k.   generalklausul,   som ger möjlighet att förbjuda näringsidkare  att  vid   erbjudande   av  vara eller  tjänst till  konsument  för  enskilt  bruk  använda villkor  som med hänsyn   till  vederlaget   och  övriga  omständigheter  är  att anse   som   oskäliga mot   konsumenten.   Samma möjlighet  till ingripande  med  förbud  finns  beträffande  näringsidkares erbjudande   till  konsument  att  förvärva nyttjanderätt till   lösöre.   Däremot  är  från  lagens   tillämpningsområde undantagna  såväl  villkor vid  erbjudande  av fast  egendom och nyttjanderätt  till  fast egendom  som verksamhet  som står under   tillsyn  av  bank-  eller  försäkringsinspektionen.

Tillämpningen av avtalsvillkorslagen  är liksom när det gäller  den  förutvarande  och  den  nya marknadsföringslagen (1975:1418)   anförtrodd  två myndigheter,   marknadsdomstolen och konsumentombudsmannen   (KO).   KO   övervakar marknaden  och för  det   allmännas   talan  inför marknadsdomstolen.

Till  grund  för  avtalsvillkorslagen   ligger  tanken  att  KO skall   övervaka marknaden  och  ta upp  förhandlingar med näringsidkarna för  att   få  till   stånd  ändringar i   sådana standardavtalsvillkor   som  kan anses   oskäliga.   KO   skall därvid   i   första hand  försöka att  uppnå  rättelse  på  fri­villig väg.   Blir  förhandlingarna resultatlösa har  han

Prop. 1976/77:110

emellertid möjlighet  att föra talan inför marknadsdom­stolen  om förbud  enligt   lagen.   Marknadsdomstolens  upp­gift i   sådana fall  är  att  bedöma om  ett  använt villkor typiskt  sett är oskäligt mot konsumenterna som kollek­tiv.  Domstolen skall  inte  granska individuella avtal. Ett  förbud frän domstolens   sida mot   ett  visst  villkor gäller endast den aktuelle näringsidkarens användning av villkoret i  framtiden.  Marknadsdomstolens förbud skall  i regel förenas med vite.  Domstolens avgörande kan inte överklagas.   KO  kan i  fall  som ej  är av  större vikt  själv pröva fråga om förbud och i   stället för  att vända sig till marknadsdomstolen förelägga närings­idkaren att godkänna ett  förbud mot villkoret.   Godkänns ett  sådant  s.k.   förbudsföreläggande,   är det till  rätts­verkningarna jämställt med ett förbud  av marknadsdom­stolen  (6 §).

61

prop. 1976/77:110

62

3.2      F

ö

rarbetena

Betr

ä

ffande fr

å

gan om l

ä

mplig lagstiftningsmetod framh

ö

lls i f

ö

rarbetena till avtalsvillkorslagen (prop. 1971:15 s  60 ff) att det i princip fanns tre metoder att v

ä

lja mellan. Man kunde genomf

ö

ra en civilr

ä

ttslig reglering, dvs. i praktiken betydligt utvidga m

ö

jligheterna f

ö

r domstola,rna att 

å

sidos

ä

tta otillb

ö

rliga avtalsvillkor, lian kunde ocks

å

 genomf

ö

ra en n

ä

ringsr

ä

ttslig reglering, dvs. inf

ö

ra best

ä

mmelser som gjorde det m

ö

jligt f

ö

r samh

ä

lls­organen att p

Ä

, f

ö

rhand hindra ?.tt s.vi.rl med +.ypir:.kt s

ö

tt otillb

ö

rliga villkor 

ö

ver huvud taget kom till r-t.-j.ni. Slutligen kunde en kombination av de b

å

da metoderna till­gripas.

En rent civilr

ä

ttslig reglering ans

å

gs ha vissa nvagb.oter som ensamt instrument. F

ö

reskrifter i den c.i.vilr

ä

ttsj i;"a lagstiftningen hindrade i och f

ö

r sig inte f

ö

rekomsten pv otillb

ö

rliga avtalsvillkor, utan f

ö

r att den enskilde skulle f

ä

 det skydd som en s

å

dan lagstiftning syftade till m

å

ste han normalt i det s

ä

rskilda fallet angrips villkoret med r

ä

ttsliga medel. Om lagstiftning av detta slag skulle bli effektiv m

å

ste det s

å

lunda f

ö

ruts

ä

ttas att konsumen­terna i gemen verkligen var beredda att utn.yttja den genom att g

å

till domstol med sina anspr

å

k. Ett s

å

dant antagande ans

å

gs inte realistiskt. Vidare framh

ö

lls sv

å

righeterna att med hj

ä

lp av en civilr

ä

ttslig lagstiftning snabbt komma fram till en auktoritativ r

ä

ttsbildning p

å

omr

å

det sa,mt att f

ä

 till st

å

nd principiellt v

ä

gledande avg

ö

randen, s

ä

rskilt som domstolarna traditionellt varit oben

ä

gna att g

ö

ra, principuttalanden med r

ä

ckvidd ut

ö

ver den aktuella tvisten. Mot bakgrund av dessa omst

ä

ndigheter ans

å

g dep?,rtements-chefen att man inte kunde n

ö

ja sig med en rent civilr

ä

tts­lig reglering.

Som den avg

ö

rande svagheten i ett civilr

ä

ttsligt system framh

ö

lls s

å

lunda att de privatr

ä

ttsliga reglerna m

å

ste ta sikte p

å

de enskilda fallen och inte kan utnyttjas som

Prop. 1976/77:110

63

instrument att skydda konsumentkollektivet som s

å

dant eller i varje fall inte f

ä

r en s

å

dan skyddsverkan f

ö

rr

ä

n p

å

 l

å

ng sikt. En s

å

dan verkan ans

å

gs d

ä

remot kunna upp­n

å

s genom en n

ä

ringsr

ä

ttslig reglering som gav m

ö

jlighet till f

ö

rebyggande ingripanden redan innan avtalen kommit till st

å

nd. En lagstiftning av detta slag ans

å

gs kunna f

å

 stor effekt n

ä

r det g

ä

llde att hindra tillkomsten av villkor som typiskt sett framstod som otillb

ö

rliga.

Avtalsvillkorslagen bygger p

å

 en generalklausul, vilken g

ö

r det m

ö

jligt att f

ö

rbjuda f

ö

retagare att anv

ä

nda kontraktsvillkor som med h

ä

nsyn till vederlaget och 

ö

v­riga omst

ä

ndigheter m

å

ste anses osk

ä

ligt mot konsumenten. Pr

ö

vningen avser huruvida ett villkor typiskt sett 

ä

r osk

ä

ligt mot konsumenterna sedda som ett kollektiv. Det 

ä

r allts

å

 fr

å

ga om en typbed

ö

mning och inte n

å

gon gransk­ning av individuella avtal.

Ang

å

ende inneb

ö

rden av otillb

ö

rlighetsrekvisitet anf

ö

rdes i f

ö

rarbetena (prop. 1971:15 s  71 jfr s 98) att ett vill­kor fick typiskt sett anses som otillb

ö

rligt mot konsumen­ten, om det med avvikelse fr

å

n g

ä

llande dispositiva r

ä

tts­regler gav n

ä

ringsidkaren en f

ö

rm

å

n eller ber

ö

vade kon­sumenten en r

ä

ttighet och d

ä

rigenom

å

stadkom en s

å

dan sned­belastning i fr

å

ga om parternas r

ä

ttigheter och skyldig­heter enligt avtalet, att en genomsnittligt sett rimlig balans .mellan parterna inte l

ä

ngre var f

ö

r handen. Det blev fr

å

ga om en tota,lbed

ö

mning av avtalets verkningp,r f

ö

r avtalsparterna, vid vilken s

å

,v

ä

l priset som

ö

vriga avtals­villkor i.n

ä

.ste tas i betraktande. Bet kunde 

tänkas  

fall n

ä

r ett enskilt villkor, som sett isolerat kunde synas vara mycket of

ö

rdelaktigt f

ö

r konsumenten, borde godtas med h

ä

n­syn till att denne 

(;enom  ö

vriga villkor hade beretts f

ö

r­m

å

ner som kunde anses 

å

terst

ä

lls, balansen mellan parterna. Det understr

ö

ks sa,rskilt att den nya lagstiftningen inte skulle kunna anv

ä

ndas som ett instrument f

ö

r priskontroll, men att 

å

. andra sidan bed

ö

mningen av 

ö

vrig.ri. villkor mA.r.te

Prop. 1976/77:110

64

ske under h

ä

nsynstagande till vederlagets storlek. Samman­fattningsvis uttalades att bed

ö

mningen skulle ske med ut­g

å

ngspunkt i en j

ä

mf

ö

relse med de verkningar som skulle f

ö

lje-av g

ä

llande r

ä

ttsregler, fr

ä

mst d

å

 k

ö

plagens dispositiva be­st

ä

mmelser. H

ä

r det g

ä

llde att bed

ö

ma hur stora avvikelser fr

ä

n dessa regler som borde tolereras, skulle beaktas i vad m

å

n best

ä

mmelserna verkligen 

å

terspeglade det r

ä

ttstillst

å

nd som under r

å

dande samh

ä

llsf

ö

rh

å

llanden ans

å

gs 

ö

nskv

ä

rt.

N

ä

r det g

ä

llde att n

å

got n

ä

rmare precisera inneb

ö

rden av otillb

ö

rlighetsrekvisitet framh

ö

lls att bed

ö

mningen skulle ske mot bakgrund av villkorets inneh

å

ll, utformning och presentation.

Vissa villkor ans

å

gs ha ett s

å

dant inneh

å

ll att 

ö

e genom­g

å

ende borde betraktas som otillb

ö

rliga mot konsumenten. Kit h

ö

rde villkor, varigenom s

ä

ljaren bereddes en till tiden obegr

ä

nsad acceptfrist och s

å

ledes k

ö

paren h

ö

lls en­sidigt bunden vid sitt anbud under obegr

ä

nsad tid samt klausulen "i befintligt skick" vid f

ö

rs

ä

ljning av fabriks-nya va.ror. Som exempel a.nf

ö

rdes vidare s.k. giira.i'. iutf

ä

o-telser som inte gav k

ö

paren n

å

gon som helst r

ä

tt att h

ä

va k

ö

pet p

å

 grund a,v fel i godset  , klausuler som irnebar att det var s

ä

ljaren som ensidigt avgjorde huruvida fol i godset f

ö

rel

å

g eller om ett uppkommet fel berodde p

å

 f

ö

rsumjnelse fr

å

n k

ö

parens sida, force majeure-vil ll:or som gav s

ä

ljaren r

ä

tt att under obest

ä

md tid uppskjuta fullg

ö

randet av sin leveransskyldighet p

å

grund av omst

ä

n­digheter som l

å

g utom hans kontroll samt prish

ö

jnings-klausuler, vilka innebar att s

ä

ljaren l:unde ensidigt, h

ö

ja det avtalade priset under h

ä

nvisning till vilka son helst omst

ä

ndigheter inom eller utom ha-ns kontroll.

Betr

ä

ffande villkorens utformning anf

ö

rdes att det inte var alldeles ovanligt att ett villkor, inot vilket d';i 

£r".r.

sa':liga, synpunkter kanske irito fanns anledning till n

å

gon erinran, hade utformats p

å

 ett s

ä

tt som v.?.r ;>.gn.-i.t r,11

Jfr numera konsumentk

ö

plagen (l9'3:877) 3-5 

\:":

Prop. 1976/77:110

65

vilseleda konsumenten r

ö

rande villkorets faktiska inne­b

ö

rd utan att det dock var fr

å

ga om n

å

got bedr

ä

gligt f

ö

rfarande fr

å

n n

ä

ringsidkarens sida. 

Ä

ven omst

ä

ndig­heter av detta slag ans

å

gs kunna medf

ö

ra, att avtals­villkor st

ä

mplades som otillb

ö

rligt.

Ä

ven det s

ä

tt p

å

 vilket ett villkor presenterades f

ö

r konsumenten skulle enligt f

ö

rarbetena kunna medf

ö

ra ingripanden. Som exempel n

ä

mndes s.k. garantier vid k

ö

p av kapitalvaror, vilka i vidstr

ä

ckt omfattning inne­bar s

å

dana inskr

ä

nkningar i vissa av de f

ö

rpliktelser som 

å

vilade s

ä

ljaren enligt k

ö

plagen att konsumenten totalt sett fick sin st

ä

llning f

ö

rs

ä

mrad. Genom a,tt villkor av detta slag presenterades som garantierbjudan­den v

ä

ckte de hos konsumenten f

ö

rest

ä

llningen om s

ä

rskilt l

å

ngtg

å

ende 

å

taganden fr

ä

n s

ä

ljarens sida. I vissa hit­h

ö

rande fall ans

å

gs ingripande 

ä

ven kunna ske enligt marknadsf

ö

ringslagen (1970:412). '

Vid konsumentk

ö

plagens tillkomst 

ä

ndrades uttrj'cket "otill­b

ö

rliga avtalsvillkor" till "osk

ä

liga avtalsvillkor". Bak­grunden till 

ä

ndringen var den kritik som KO riktade mot f

ö

rslaget att i en konsumentk

ö

plag f

ö

ra in tvingande bo-st

ä

nmelser vilka fr

å

n konsumentsynpunkt var mindre f

ö

rm

å

n­liga 

ä

n k

ö

plagens dispositiva regler. i"n s

å

dan ordning skulle enligt KO g

ö

ra det sv

å

rare f

ö

r honom att ingripa mot vissa avta,lsvillkor.

I propositionen till konsiwientk

ö

plag (prop. 1973:138 s 118) uttalade f

ö

redragande statsr

å

det att de tvingande civil­r

ä

ttsliga reglerna sj

ä

lvfallet inte fick l

ä

gga hinder i 

vägen 

n

ä

r det g

ä

llde att med st

ö

d av avtalsvillkorslagen genomdriva kontra.ktsvillkor som gav konsumenterna en star­kare st

ä

llning 

ä

n dessa regler innebs.r. Ett avtalsvillkor som uppfyllde de minimikrav som den tvingande civilr

ä

tts­liga lagstiftningen uppst

ä

llde kunde 

ä

nd

å

 vara a.tt betrakta, som otillb

ö

rligt i avtalsvillkorslagens mening med h

ä

nsyn till exempelvis den s

ä

rskilda, branschens f

ö

rh

å

lla,nden, co.n s

å

lda, vajans art eller den begagnade f

ö

rs

ä

ljningsmetodens

Jfr marknadsdomstolens heslut 17/1975 (KO ./. Philipsons Automobil AB) ang. p

å

st

å

dd vilseledande anv

ä

ndning av termen garanti m m

5 Riksdagen 1976/77. 1 saml. Nr 110

Prop. 1976/77:110

66

För att förhindra varje möjlighet  till missförstånd och för  att förebygga att  tillkomsten av konsumentköplagen ledde   till  att  näringsidkarsidan  reste   starkare motstånd mot  förändringar av avtalsvillkor  som i  och för  sig var förenliga med konsumentköplagens minimiregler föreslog föredraganden att avtalsvillkorslagens uttryck "otill­börliga  avtalsvillkor"   skulle  ändras  till   "oskäliga avtalsvillkor".  Han framhöll  emellertid  att ändringen inte  var  avsedd  att medföra någon  egentlig ändring i praxis och de allmänna bedömningsprinciper  som angetts i  avtalsvillkorslagens förarbeten.

Frågan om förhällandet mellan näringsrättolig och civil­rättslig lagstiftning berördes  som  tidigare nämnts i förarbetena till  s.vtalsvillkorsla.gen  (prop.   1971:15 s  19,   52  och 62).   Ett förbud enligt  avtalsvillkorslagen tar  sikte  på en typiserad bedömning av om ett visst vill­kor  kan  anses vara otillbörligt mot  konsumenterna  sedda som  ett  kollektiv.   Denna bedömning görs visserligen mot bakgrunden  av en konkret   situation nen måste  likväl  ske utan  hänsynstagande  till   speciella omständigheter i   en­skilda fall  och i  fullt medvetande  om  att  ett villkor   som stämplas  som otillbörligt  enligt avtalsvillkorslagen inte nödvändigtvis måste underkännas i  varje konkret fall.   Pröv­ningen avser endast om det  typiskt  sett är otillbörligt  att påkalla  att villkoret  över  huvud  taget  tas  in  i  avtalen. Den  civilrättsliga  prövningen  däremot  gäller frågan om  det är  otillbörligt  att  i   ett  visst  fall,   med  beaktande  av alla föreliggande omständigheter, tillämpa villkoret.

Departementschefen frajnhöll  att verkningarna av den bristande överensstämmelsen  '  inte borde  överdrivas.  Den saknade  sålun­da betydelse i  den mån överläggningar mellan KO och närings­livet  ledde  till en lämplig utformning av  standardavtal.   Vi­dare  ansåg han att de civilrättsliga generalklausulerna i viss utsträckning gav domstolarna möjlighet att anpassa tillämpningen till de värderingar  som borde ligga till  grund för  en  modern näringsrättsllg  lagstiftning.   Förarbetena  till

Jfr  s  41   ff om den nya generalklausulen i  avtalslagen

Prop. 1976/77:110

67

avtalsvillkorslagen och n

ä

ringsr

ä

ttslig pra: is ansbgs i avsev

ä

rd m

å

n komma att bli v

ä

gledande f

ö

r domstolarnas r

ä

ttsbildning. Dessutom ans

å

gs det inte sannolikt att n

ä

ringsidkarna i gemen skulle f

ö

rs

ö

ka tvinga fram mot­stridiga avg

ö

randen enligt de b

å

da regelsystemen. Hade ett f

ö

rbud utf

ä

rdats enligt avtaisvillkorslagen, torde det ends.st i rena undantagsfall intr

ä

ffa a.tt en n

ä

rings­idkare tog upp fr

å

gan om villkorets till

ä

mpning i ett enskilt fall inf

ö

r allm

ä

n domstol, eftersom han d

å

 fick r

ä

kna med en avsev

ä

rd risk f

ö

r att f

ö

rlora, sin talan.

I promemorian med f

ö

rslag till avtalsvillkorslag disku­terades (stencil Ju 1970:3 s 31 f) vilka avtalsvillkor ("standardformul

ä

r") som borde falla inom lagens till-l

ä

rapningsomr

å

de.

Formul

ä

r som g

ä

llde k

ö

p av varor av olika slag eller som var avsedda f

ö

r utbud av tj

ä

nster borde f

ö

rst och fr

ä

mst kunna granskas av KO och marknadsr

ä

det (nu marknadsdora-stolen). Vidare borde tillsynen avse villkor f

ö

r konsvunent att hyra l

ö

sa saker, s

å

som bilar, TV-apparater m m. D

ä

r­emot ans

å

gs villkor f

ö

r uppl

å

telse av nyttjander

ä

tt till fast egendom inte b

ö

ra omfattas av lagen. I detta avseonde anf

ö

rdes i promemorian, att det redan fanns en omfattande reglering till tryggande av hyresg

ä

sters och arrendatorers st

ä

llning och att f

ö

r 

ö

vrigt varken konsumentombudsmannen eller marknadsr

ä

det kunde anses besitta, den sakkunskap som fordrades f

ö

r att bed

ö

ma de s

ä

rskilda problem som uppkommer n

ä

r det g

ä

ller f

ö

rfoganden

ö

ver fast egendom.

I propositionen (1971:15) till riksdagen godtog f

ö

redragande statsr

å

det promemorians f

ö

rslag till avgr

ä

nsning av lagens till

ä

mpningsomr

å

de i dessa delar och anf

ö

rde:

Enligt promemorian skall den nya lagen inte g

ä

lla i fr

å

ga om k

ö

p av fast egendom eller uppl

å

telse av nyttjander

ä

tt till s

å

dan egendom. Hyresg

ä

sternas riksf

ö

rbund har h

ä

vdat, att det p

å

 hyresomr

å

det finns behov av 

å

tg

ä

rder av det slag som f

ö

rordas i promemorian. Det synes dock vara f

ö

r­bundets mening att fr

å

gan b

ö

r l

ö

sas inom ramen f

ö

r hyres-

Prop. 1976/77:110

68

lagstiftningen. Enligt min mening b

ö

r den av f

ö

rbundet v

ä

ckta fr

å

gan inte behandlas i f

ö

revarande sammanhang. Jag vill s

å

lunda godta f

ö

rslaget, att den nu aktuella lagen inte skall g

ä

lla s

å

vitt avser fast egendom.

Om AVL:s avgr

ä

nsning till vara, tj

ä

nst och nyttjander

ä

tt till l

ö

s

ö

re gjordes inget uttalande Tinder riksdagsbehand­lingen.

3.3      Till

ä

mpningen

3.3.1    Marknadsdomstolens avg

ö

randen

Marknadsdomstolen har t.o.n. februari 1976 avgjort 17 

ä

ren­den enligt avtalsvillkorslagen. Avg

ö

randena har r

ö

rt vill­kor i ordersedlar, k

ö

pekontrakt och garantiformul

ä

r som anv

ä

nts vid marknadsf

ö

ring av varor, bl.a. radio- och TV-apparater, b

ö

cker och bilar. I det f

ö

ljande redovisas marknadsdomstolens beslut i 

ä

renden avseende avtalsvillkors-lagen f

ö

rdelade under olika rubriker, I en del fall har marknadsdomstolen funnit ett avtalsvillkor vara osk

ä

ligt redan i sig.medan domstolen i andra fall gjort avtal till f

ö

rem

å

l f

ö

r sn mera samlad bed

ö

mning och  d

ä

rvid kommit fram till st

å

ndpunkten att avtalsvillkoret 

ä

r osk

ä

ligt.

Villkor i strid med tvingande lagbest

ä

mmelser

Marknadsdomstolen har i n

å

gra 

ä

renden tagit st

ä

llning till fr

å

gan om avtalsvillkor som direkt strider mot tvingande lagstiftning till skydd f

ö

r konsumenter kam anses f

ö

renliga med avtalsvillkorslagen.

Ett utl

ä

ndskt bokf

ö

rlag som bedrev hemf

ö

rs

ä

ljning i Sverige hade i sitt formul

ä

r till best

ä

llningssedel tagit in bl.a. ett avtalsvillkor med f

ö

ljande lydelse: "Detta kontrakt kan ej 

ä

ndras eller 

å

terkallas och muntliga 

ö

verenskommelser som ej 

ä

r intaigna i kontraktet 

ä

r ej bindande." Marknads­domstolen konstaterade i sitt beslut (KO ,/. The Richards Company of Sweden AB, beslut 12/1972) att de ifr

å

gavarande avtalsbest

ä

mmelserna tillkommit i strid med hemf

ö

rs

ä

ljnings-lagens regler om r

ä

tt f

ö

r k

ö

paren att fr

å

ntr

ä

da sitt anbud

Prop. 1976/77:110

69

inom en vecka och om s.k, legal st

ä

llningsfullmakt f

ö

r s

ä

l­jarens ombud. Av allm

ä

nna r

ä

ttsgrundsatser fick enligt marknadsdomstolen anses f

ö

lja att best

ä

mmelserna d

ä

rmed var ogiltiga och f

ö

ljaktligen ocks

å

att anse som otillb

ö

rliga enligt avtalsvillkorslagen. I sitt formul

ä

r till best

ä

ll­ningssedel hade bolaget ocks

å

 intagit en avtalsbest

ä

mmelse som innebar att bolaget f

ö

rbeh

ö

ll sig r

ä

tten att "godk

ä

nna varje k

ö

pare". Ett liknande villkor 

å

terfanns ocks

å

i ett s

ä

rskilt formul

ä

r. Betr

ä

ffande dessa best

ä

mmelser konstate­rade marknadsdomstolen att de innebar att s

ä

ljaren bereddes en till tiden obegr

ä

nsad acceptfrist och att k

ö

paren h

ö

lls ensidigt bunden vid sitt anbud under obegr

ä

nsad tid. Be­st

ä

mmelserna fick anses otillb

ö

rliga i avtalsvillkorslagens mening. Marknadsdomstolen ans

å

g dock inte hinder f

ö

religga att bolaget i kontraktsvillkor f

ö

reskrev en acceptfrist av tre veckor.

I ett annat 

ä

rende (KO ./. Haga Bil &font-family:Verdana'>ö

vat ett avtalsvillkor enligt vilket "k

ö

paren f

ö

rband sig att l

å

ta s

ä

ljaren 

å

ter­ta bilen utan lagligt ingripande, om icke full likvid er-lades vid fastst

ä

llt datum". Villkoret fanns intaget i en s

ä

rskild handling som s

ä

ljaren l

ä

t k

ö

paren underteckna vid sidan av ordersedel och k

ö

pekontrakt i samband med f

ö

r­s

ä

ljning p

å

 avbetalning. Marknadsdomstolen uttalade bl.a. att ett f

ö

rbeh

å

ll om r

ä

tt att utan offentlig myndighets medverkan 

å

terta gods som s

å

lts p

å

 avbetalning inte lag­ligen kunde g

ö

ras g

ä

llande av s

ä

ljaren. F

ö

rbeh

å

llet som s

å

dant var emellertid 

ä

gnat att bibringa k

ö

paren den f

ö

re­st

ä

llningen att m

ö

jlighet h

ä

rtill stod s

ä

ljaren till buds. Det r

ä

ttsskydd man genom avbetalningsk

ö

plagen velat bereda k

ö

paren blev d

ä

rigenom verkningsl

ö

st. Den enskilde konsu­menten kunde, anf

ö

rde domstolen, inte f

ö

rv

ä

ntas vara in­formerad om de r

ä

ttigheter avbetalningsk

ö

plagen tillf

ö

r­s

ä

krade honom. 

Ä

ven om den aktuella best

ä

mmelsen p

ä

 grund av lagens tvingande karakt

ä

r saknade verkan kunde d

ä

rf

ö

r inte uteslutas, att k

ö

paren uppfattade sig vara bunden av villkoret. P

å

 grund h

ä

rav fann marknadsdomstolen vill­koret vara otillb

ö

rligt mot konsumenterna.

Prop. 1976/77:110

Ett  ärende gällde avtalsvillkor vid hemförsäljning av per­sienner   (ko   ./.   Christer[REDACTED_EFTERNAMN]  med  firma C  L Persien­ner;   beslut  30/1975).   I  ordersedeln  som[REDACTED_EFTERNAMN] använde sig av vid försäljningen fanns bl.a.   följande avtals­villkor:

a)

"Muntliga överenskommelser godkännas ej."

b)

"Denna order är bindande för köparen men kan av säljaren annulleras  inom  8  dagar efter  orderns  ankomst  till  kontoret."

c)

"Försenad  leverans berättigar ej   till  annullering."

Villkoret under a    fann marknadsdomstolen oförenligt med 3  §  hemförsäljningslagen  (1971:238)   och fördenskull oskäligt.   Marknadsdomstolen ansåg inte att bedömningen av villkorets  oskälighet  ändrades,   om  säljaren använde villkoret  vid  hemförsäljning  som   skedde  utan  anlitande av  ombud.   -  Beträffande villkor  b     hänvisade marknads­domstolen  till  tidigare avgöranden  i  vilka domstolen slagit  fast   att villkor  som beredde   säljaren  en  till tiden  obestämd  acceptfrist  och höll  köparen  ensidigt bunden under obegränsad tid var oskäliga enligt avtals­villkorslagen.   I  de fall hemförsäljningslagen var till­lämplig var  de  också  oskäliga  av  den  anledningen att  de stod  i   strid med  bestämmelsen  i   4  §  hemförsäljningslagen, enligt  vilken köparen kan frånträda  sitt  anbud eller  sitt svar  inom  en  vecka räknat  från  dagen  för  sammanträffandet med   säljaren  eller  dennes  ombud.   Villkoret  b    var  därför också att  anse  som oskäligt.   -  Villkoret  c fråntog köpa­ren hans  rätt  enligt allmänna köplagen att häva köpet  i vissa fall  av dröjsmål från sälj axens  sida.  Marknadsdom­stolen hänvisade här till  tidigare  avgöranden av domstolen (jfr    19/1973.   2  och 20/1974     ).   Villkoret ansågs oskäligt, eftersom  det innebar en väsentlig inskränkning av köparens rättigheter  enligt köplagen och den rimliga balansen mel­lan  parterna  därför måste  anses  rubbad.

Inskränkningar i  köparens rätt  enligt   köplagen

I  ärendet  KO   ./.   Berglunds  Bilaffär,   beslut   19/1973,   gällde marknadsdomstolens  prövning en  klausul  i   ordersedel  enligt

Prop. 1976/77:110

71

vilken k

ö

paren inte var ber

ä

ttigad att 

vägra,  

motta leve­rans som f

ö

rdr

ö

jts p

ä

 grund av omst

ä

ndigheter som l

å

g utan­f

ö

r s

ä

ljarens kontroll (force majeure). Domstolen konstate­rade att k

ö

paren enligt k

ö

plagen har r

ä

tt att - i fall av v

ä

sentligt dr

ö

jsm

å

l fr

å

n s

ä

ljarens sida med godsets av­l

ä

mnande - sj

ä

lv avg

ö

ra om han vill h

ä

va k

ö

pet eller kr

ä

va godsets avl

ä

mnande. Den klausul bilf

ö

retaget anv

ä

nde inne­bar enligt domstolen att k

ö

paren fr

ä

ntagits sin r

ä

tt enligt

k

ö

plagen att h

ä

va k

ö

pet i vissa fall vid dr

ö

jsm

å

l fr

å

n s

ä

ljarens sida p

ä

 grund av force majeure. Villkoret gav i st

ä

llet s

ä

ljaren r

ä

tt att, p

å

 grund av omst

ä

ndigheter som l

å

g utom hans kontroll, under obest

ä

md tid uppskjuta fullg

ö

randet av sin leveransskyldighet. Villkoret m

å

ste d

ä

rf

ö

r enligt domstolen s

ä

gas inneb

ä

ra en v

ä

sentlig in­skr

ä

nkning av k

ö

parens r

ä

ttigheter j

ä

mf

ö

rt med k

ö

plagen.

Den rimliga balansen parterna emellan fick till f

ö

ljd h

ä

rav anses rubbad. Med h

ä

nsyn d

ä

rtill fann marknads­domstolen villkoret vara i avtalsvillkorslagens mening otillb

ö

rligt mot konsumenterna.

Ett bokf

ö

rlag s

å

lde b

ö

cker - f

ö

retr

ä

desvis st

ö

rre bokverk -genom direkt f

ö

rsal jning, P

ä

ordersedeln antecknades av f

ö

r­s

ä

ljaren ett villkor av inneb

ö

rd att leverans av den be­st

ä

llda boken skulle ske "n

ä

r den f

ä

rdigst

ä

llts". Marknads­domstolen uttalade i sitt beslut (KO ,/. AB Kulturhistoriska F

ö

rlagen, beslut 2/1974) att man f

ö

r att avg

ö

ra 

om  

dr

ö

jsm

å

l i ett visst fall f

ö

rel

å

g hade att beakta vid vilken tid­punkt avl

ä

mnandet skolat ske. Intill dess ett bokverk f

ä

rdigst

ä

llts saknas f

ö

ruts

ä

ttningar att tala om dr

ö

jsm

å

l med avl

ä

mnandet. Enligt den ifr

å

gavarande avtalsbest

ä

mmelsen kunde k

ö

paren f

å

 v

ä

nta p

å

 leverans av bokverket under obe­gr

ä

nsad tid utan m

ö

jlighet, s

å

 l

ä

nge bokverket inte var f

ä

rdigst

ä

llt, att g

ö

ra g

ä

llande kontraktsbrott i form av dr

ö

jsm

å

l 

från  

s

ä

ljarens sida. Genom att st

ä

lla tiden f

ö

r avl

ä

mnandet i beroende av bokens f

ä

rdigst

ä

llande hade s

ä

l­jaren allts

å

 i h

ö

g grad undandragit sig sitt i k

ö

plagen

Jfr numera 3 och 6 

§§

konsumentk

ö

plagen

Prop. 1976/77:110

"2

stadgade ansvar f

ö

r dr

ö

jsm

å

l. Marknadsdomstolen fann det mot bakgrund d

ä

rav uppenbart att s

ä

ljaren genom villkoret i fr

å

ga skaffat sig ett otillb

ö

rligt 

ö

vertag i f

ö

rh

å

llande till k

ö

paren varigenom den rimliga balansen mellan k

ö

paren och s

ä

ljaren rubbats. Villkoret var d

ä

rf

ö

r att anse som osk

ä

ligt i avtalsvillkorslagens mening. Det f

ö

rh

å

llandet att bokf

ö

rlaget i orderbekr

ä

ftelsen angett tiden f

ö

r av­l

ä

mnandet p

å

verkade inte domstolens bed

ö

mning.

Ett ytterligare beslut som r

ö

rde inskr

ä

nkningar i k

ö

parens r

ä

tt enligt k

ö

plagen var det tidigare n

ä

mnda 50/1975.

Acoept- och reklamationsfrister

I ett 

ä

rende som g

ä

llde tv

å

avtalsvillkor intagna i formu­l

ä

r till k

ö

pekontrakt anv

ä

nt av en radiohandlare vid f

ö

r­s

ä

ljning av radio- och TV-apparater p

å

avbetalning (KO ./. Stig Hagst

ö

ms Radio-TV AB, beslut II/1972) har marknads­domstolen slagit fast att ett villkor som inneb

ä

r att s

ä

ljaren f

ö

rbeh

å

ller sig en till tiden obegr

ä

nsad accept­frist 

ä

r att bed

ö

ma som otillb

ö

rligt. Vid sitt avg

ö

rande h

ä

nvisade domstolen till f

ö

rarbetena till avtalsvillkors­lagen, d

ä

r som exempel p

å

villkor som under alla f

ö

rh

å

llan­den m

å

ste anses som otillb

ö

rligt n

ä

mns bl.a. villkor med denna inneb

ö

rd. 

Ä

rendet g

ä

llde ocks

å

 om ett avtalsvillkor enligt vilket eventuella anm

ä

rkningar mot varan skulle g

ö

ras till s

ä

ljaren senast 8 dagax efter mottagandet av varan kunde anses f

ö

renligt med lagen. Marknadsdomstolen antecknade i den delen att enligt k

ö

plagen reklamations­fristen b

ö

rjade l

ö

pa d

å

 k

ö

paren uppm

ä

rksammat eller bort uppm

ä

rksamma felet. En inskr

ä

nkning av reklamationsfristen till 

å

tta dagar efter mottagandet av varan fick d

ä

rf

ö

r an­ses inneb

ä

ra en v

ä

sentlig f

ö

rs

ä

mring f

ö

r k

ö

paren. Avtals­villkoret VEir d

ä

rf

ö

r, d

å

 det inte visats att nackdelarna uppv

ä

gdes av n

å

gra f

ö

rdelar f

ö

r k

ö

paren, att anse  som otillb

ö

rligt,'')

Se betr

ä

ffande acceptfrist 

ä

ven msirknadsdomstolens f

ö

rut n

ä

mnda beslut 12/1972 och 30/1975 samt i det f

ö

ljande 10/1973. Ang. reklamationsfrist, se 

ä

ven beslut 2/1976.

Jfr numera 11 

§

konsumentk

ö

plagen

Prop. 1976/77:110

73

Friskrivningsklausuler

Ett bilf

ö

retag hade i sin best

ä

llningssedel en best

ä

mmelse av f

ö

ljande lydelse: "... s

ä

ljaren ansvarar ej f

ö

r att det begagnade fordonet icke k

ö

rts l

ä

ngre 

ä

n vad v

ä

gm

ä

taren ut­visar". Vid sin pr

ö

vning av villkoret (KO ./. Ernst[REDACTED_EFTERNAMN], beslut 10/1974) uttalade marknadsdomstolen att bolaget enligt detsamma var fritt fr

ä

n ansvar i fall d

ä

r den verk­liga k

ö

rstr

ä

ckan avvek fr

å

n den som v

ä

gm

ä

taren utvisade. 

Ä

ven om bolaget inte till

ä

mpade villkoret enligt ordalydel­sen innebar det dock en total friskrivning fr

å

n allt ansvar f

ö

r avvikelse fr

å

n v

ä

gm

ä

tarst

ä

llningen och det var d

ä

rf

ö

r 

ä

gnat att leda till att k

ö

paren avstod fr

å

n sin lagenliga r

ä

tt att genomdriva v

ä

lgrundade anspr

å

k p

å

 r

ä

ttelse. Vill­koret fick d

ä

rf

ö

r enligt marknadsdomstolen oberoende av bolagets faktiska till

ä

mpning anses som osk

ä

ligt i avtals­villkorslagens mening.

Vid erbjudande av bussresa hade en resebyr

å

 anv

ä

nt avtals­villkoret: "Resebyr

å

n ansvarar ej f

ö

r sak- eller person­skador, f

ö

rsening eller force majeure." Marknadsdomstolen uttalade (KO ,/, Nils[REDACTED_EFTERNAMN] med firma Snabb-Bussar, beslut 24/1975) betr

ä

ffande friskrivningen fr

ä

n skadest

å

nds­skyldighet f

ö

r personskador, att avtalsvillkoret visserligen enligt g

ä

llande r

ä

tt inte befriade[REDACTED_EFTERNAMN] f

ö

r ers

ä

ttnings­skyldighet i de fall d

å

 upps

å

t eller grov v

å

rdsl

ö

shet f

ö

re­l

å

g, men likv

ä

l medf

ö

rde en betydelsefull inskr

ä

nkning i skadest

å

ndsansvaret enligt de dispositiva reglerna om person­skada i bilansvarighetslagen. Friskrivningen f

ö

r person­skada ans

å

g marknadsdomstolen d

ä

rf

ö

r vara 

ä

gnad att mot­verka den genom avtalsvillkorslagen efterstr

ä

vade balansen mellan konsument och n

ä

ringsidkare. - I fr

å

gan om friskriv­ning f

ö

r sakskada (skador p

å

 bagage) konstaterade marknads­domstolen, att direkt till

ä

mpliga r

ä

ttsregler ut

ö

ver skade­st

å

ndslagen inte fanns. En j

ä

mf

ö

relse med de tvingande reg­lerna i lagen om inrikes v

ä

gtransporter 

låg  

emellertid n

ä

ra till hands. Enligt skadest

å

ndslagen kan skadest

å

nd f

ö

r sak­skada utkr

ä

vas enligt skadest

å

ndslagen endast n

ä

r upps

å

t eller grov v

å

rdsl

ö

shet ligger[REDACTED_EFTERNAMN] till last medan en­ligt lagen om inrikes v

ä

gtransporter fraktf

ö

raren 

ä

r skade-

Prop. 1976/77:110

74

st

å

ndsskyldig om han inte lyckas exculpera sig. Marknads­domstolen fann vid denna j

ä

mf

ö

relse, att friskrivningen fr

å

n sakskador var synnerligen f

ö

rm

å

nlig f

ö

r[REDACTED_EFTERNAMN] och

i motsvarande m

å

n of

ö

rm

å

nlig f

ö

r konsumenten, som inte kompenserades f

ö

r detta p

å

 n

å

got s

ä

tt. Friskrivningen var

d

ä

rf

ö

r 

ä

gnad att motverka balansen mellan konsiunent och n

ä

ringsidkare. Friskrivningen fr

å

n sakskada var vidare 

ä

gnad att vilseleda konsumenten r

ö

rande villkorets fak­tiska inneb

ö

rd, eftersom den i realiteten, i motsats till dess ordalydelse, inte kunde 

å

beropas i de fall d

å

 upps

å

t eller grov v

å

rdsl

ö

shet l

å

g[REDACTED_EFTERNAMN] till last. I vad det p

å

talade avtalsvillkoret r

ö

rde sak- eller personskada fann marknadsdomstolen att det i sin helhet borde anses som osk

ä

ligt. - Betr

ä

ffande fri skrivningen f

ö

r f

ö

rseningar ans

å

g marknadsdomstolen, att konsumenten borde ha r

ä

tt att h

ä

va ett k

ö

p av en resa om f

ö

rseningar intr

ä

ffar och dessa inte 

ä

r helt obetydliga. Vidare borde resen

ä

ren ha r

ä

tt till ers

ä

ttning intill ett belopp motsvarande direkta ut­l

ä

gg i de fall d

å

skada uppst

å

r p

å

 grund av en f

ö

rsening och researrang

ö

ren inte kan exculpera sig. Eftersom[REDACTED_EFTERNAMN] enligt avtalsvillkoret var fri fr

å

n allt ansvar fr

å

n f

ö

rse­ningar  och detta inte uppv

ä

gdes av n

å

gon motsvarande f

ö

r­del f

ö

r konsumenten, var avtalsvillkoret 

ä

ven i denna del 

ä

gnat att rubba balansen mellan n

ä

ringsidkare och konsument och f

ö

ljaktligen osk

ä

ligt. - H

ä

r det slutligen g

ä

llde fri­skrivningen f

ö

r force majeure h

ä

nvisade marknadsdomstolen till att departementschefen i f

ö

rarbetena till avtalsvill­korslagen (prop. 1971:15 s  72) uttalat, att ett  force majeure -villkor som ger s

ä

ljaren r

ä

tt att under obest

ä

md tid uppskjuta fullg

ö

randet av sin leveransskyldighet p

å 

grund av omst

ä

ndigheter som ligger utom hans kontroll genom­g

å

ende m

å

ste betraktas som otillb

ö

rligt mot konsumenten. Visserligen borde detta uttalande enligt marknadsdomstolens bed

ö

mning inte tolkas s

å

, att varje friskrivning vid force majeure var osk

ä

lig mot konsumenten. Marknadsdomstolen an­s

å

g dock, att fri skrivningen f

ö

r fall av force majeure i den generella och kategoriska form den f

å

tt i det aktuella fallet m

å

ste betraktas som osk

ä

ligt mot konsumenten. Samman­fattningsvis uttalade marknadsdomstolen, att det avtals­villkor som[REDACTED_EFTERNAMN] s

å

lunda anv

ä

nt sig av i sin resebyr

å­

verksamhet m

å

ste anses vara till alla delar osk

ä

ligt mot konsumenten. Jfr 

ä

ven beslut 2/1976.

Prop. 1976/77:110

''5

Prisklausul

Ett resef

ö

retag hade i allm

ä

nna resevillkoren tagit in en best

ä

mmelse som l

ö

d: "Intr

ä

ffar, efter att anm

ä

lan blivit bindande f

ö

r arrang

ö

ren men f

ö

re avresan, pris­f

ö

r

ä

ndringar f

ö

r en eller flera av de prestationer som enligt programbroschyren ing

å

r i resan, 

ä

r arrang

ö

ren ber

ä

ttigad att f

ö

retaga d

ä

rav f

ö

ranledda justeringar av priset f

ö

r resain om och i den m

å

n dessa prisf

ö

r

ä

ndringar beror p

å

nya eller 

ö

kade skatter och allm

ä

nna avgifter, 

ä

ndrade v

ä

xelkurser eller andra liknande omst

ä

ndigheter 

ö

ver vilka arrang

ö

ren ej r

å

der. S

å

som en dylik liknande omst

ä

ndighet som ber

ä

ttigar arrang

ö

ren att f

ö

retaga d

ä

rav f

ö

ranledda justeringar av priset f

ö

r resan skall anses, att det av arrang

ö

ren f

ö

r resan anlitade charterbolagets kostnader f

ö

r anskaffande av flygbr

ä

nsle 

ö

kat p

å

 grund av omst

ä

ndigheter

ö

ver vilka arrang

ö

ren och charterbolaget ej r

å

der. Resen

ä

r som ber

ö

rs av s

å

dan prisjustering p

å 

grund av 

ö

kade kostnader 

för  

anskaffande av flygbr

ä

nsle kommer genom arrang

ö

rens f

ö

rsorg att underr

ä

ttas d

ä

rom i god tid och senast en vecka f

ö

re avresan samt 

ä

ger om prisjusteringen inneb

ä

r en prisf

ö

rh

ö

jning p

ä

mer  ä

n 10  av resans pris r

ä

tt att upps

ä

ga avtalet och d

ä

rvid 

å

terf

å 

den erlagda likviden. S

å

dan upps

ä

gning skall f

ö

r att bli g

ä

llande verkst

ä

llas utan dr

ö

jsm

å

l efter att resen

ä

ren underr

ä

ttats om prisf

ö

rh

ö

jningen." Best

ä

mmelsen inf

ö

rdes i samband med den s.k. oljekrisen. Marknadsdomstolen ut­talade i sitt beslut (KO ./. Tj

ä

reborg 

TiesoT  

AB, beslut 13/1974/  inledningsvis att en prish

ö

jningsr

ä

tt borde kunna accepteras fr

å

n konsumentsynpunkt, n

ä

r r

ä

tten var grundad p

å

 rent force majeure-betonade f

ö

rh

å

llanden. S

å­

som grundl

ä

ggande princip m

å

ste emellertid g

ä

lla att av­talade priser skulle h

å

llas, och utrymmet f

ö

r h

ö

jningar av s

å

dana priser borde allts

å

 f

ö

rbeh

å

llas de h

ö

jningar som hade sin grund i f

ö

rh

å

llanden vilka s

ä

ljaren saknade m

ö

jlighet att r

å

da

ö

ver och inte heller hade kunnat f

ö

rutse. Vidare borde g

ä

lla att det skulle vara fr

å

ga om "* Jfr 

ä

ven beslut 2/1976

Prop. 1976/77:110

76

kvalificerade höjningar.   När det gällde det ifrågavarande villkoret uttalade marknadsdomstolen bl.a.   att pristillägg kunde   drabba konsumenten hårt  och att  möjligheten att  ta ut  pristillägg därför borde förenas  med   en rätt  för konsu­menten  att  utan  kostnad  frånträda avtalet.   En  sådan möjlig­het  borde  konsumenten  ha redan vid  relativt   sett blygsamma prishöjningar.   För att konsumenten  skulle få rimlig tid och möjlighet  att  överväga situationen  och frågan huruvida han  skulle utnyttja rätten att häva avtalet borde en pris­höjning vidare   tillkännages  i  god  tid  före  dagen för    av­resan.   En  så  allmänt  formulerad klausul   som  den reseföre­taget  använde kunde  enligt marknadsdomstolen inte anses acceptabel   från konsumentsynpunkt.   Det  kunde  inte  anses skäligt  att konsumenten  skulle kunna  drabbas  av prishöj­ningar  så  sent  som  en vecka före avresan.   I allmänhet måste  konsumenten  anses  vara berättigad  räkna med  ett  pris som   låg fast  under  avsevärt  längre  tid.   Konsumenten  borde ha rätt  att utan kostnader frånträda avtalet också vid pristillägg lägre  än  tio procent.  Marknadsdomstolen fann sammanfattningsvis  villkoret  oskäligt  mot  konsumenterna, dels   därför  att  de  i   fråga om höjda  flygbränsleprisers  in­verkan  på  avtalade  konsumentpriser möjliggjorde  en  allt­för vidsträckt  tillämpning och dels  därför att den hävnings-rätt  för konsumenten,   som enligt domstolen i regel  skulle vara  förenad med  rätten  att höja det   i   ett  redan ingånget avtal  bestämda priset,   inte erhållit  ett  verkligt värde.

Förverkandeklausul

Ett  företag inom konfektionsbranschen  hade  under rubriken "försäljningsvillkor"  i  ett formulär  till  kvitto intagna två avtalsvillkor.   Enligt  det ena var handpenning som er­lagts  av köparen förverkad om inte varan  till fullo beta­lades  inom   14  dagar  från köpets  avslutande.   Påföljden  in­trädde  oberoende  av handpenningens  storlek.  Marknadsdom­stolen konstaterade   (KO  ./.  Hjalmar [REDACTED_EFTERNAMN] AB,   beslut 10/1973)   att  villkoret  innebar att  köpet  vid betalnings­dröjsmål  av viss  angiven  längd betraktades  som hävt och

Prop. 1976/77:110

77

att den erlagda handpenningen var f

ö

rverkad i sin helhet. Att f

ö

rverkande skedde oavsett den erlagda handpenningens storlek m

å

ste enligt domstolen anses vara i h

ö

g grad st

ö­

tande f

ö

r r

ä

ttsk

ä

nslan. Villkoret var d

ä

rf

ö

r enligt mark­nadsdomstolens mening uppenbarligen att betrakta som otillb

ö

rligt i avtalsvillkorslagens mening. Det andra villkoret som pr

ö

vningen i 

ä

rendet g

ä

llde l

ö

d: "Anm

ä

rk­ningar, ej gjorda inom 8 dagar, godk

ä

nnes ej." Vid pr

ö

v­ningen av denna klausul anlade marknadsdomstolen samma syns

ä

tt som i beslut 11/1972. Domstolen fann s

å

lunda klausu­len of

ö

renJig med avtalsvillkorslagen.

Garanti

å

tagande

Ett bilf

ö

retag i G

ö

teborg l

ä

mnade vid f

ö

rs

ä

ljning av be­gagnade bilar en garanti som inneh

ö

ll en klausul enligt vilken s

ä

ljaren f

ö

rband sig att kostnadsfritt reparera eller byta skadade delar "h

ä

nf

ö

rande sig till materialfel som konstaterats av oss" inom tre m

å

nader fr

å

n f

ö

rs

ä

ljningen. Enligt marknadsdomstolen (KO ./. PL Bilar AB, beslut 13/1973) fick klausulen anses inneb

ä

ra att s

ä

ljaren f

ö

rbeh

ö

ll sig r

ä

tten att ensam avg

ö

ra huruvida materialfel f

ö

rel

å

g och om garanti

å

tagandet skulle tr

ä

da i till

ä

mpning. S

ä

ljaren svarade s

å

lunda enligt ordalydelsen i garanti

å

tagandet endast f

ö

r vad han sj

ä

lv ans

å

g vara materialfel. Enligt marknads­domstolen fick, 

ä

ven om k

ö

plagen

'   

inte 

å

l

ä

gger s

ä

ljaren n

å

gon skyldighet att r

ä

tta uppkomna fel, den niv

å

 i fr

å

ga om k

ö

parens r

ä

ttigheter vilken garantin representerade an­ses ligga under den minimistandard 

som  

k

ö

paren under alla f

ö

rh

å

llanden var tillf

ö

rs

ä

krad vid k

ö

p av begagnade bilar. Klausulen fick d

ä

rf

ö

r anses otillb

ö

rlig i avtalsvillkors­lagens mening.

Fantklausul

Enligt ett villkor i ett bilf

ö

retags formul

ä

r f

ö

r f

ö

rs

ä

lj­ning av bilar p

å

 avbetalning fick s

ä

ljaren om k

ö

parens

1

a

Jfr numera 10 

§

konsumentk

ö

plagen

Prop. 1976/77:110

78

hela skuld var f

ö

rfallen till betalning "p

å

fordra att 

å

terf

å

 fordonet med tillbeh

ö

r, vare sig dessa levererats av s

ä

ljaren eller ej". I k

ö

peavtalet angavs de omst

ä

ndig­heter som skulle f

ö

ranleda att k

ö

parens skuld omedelbart f

ö

rf

ö

ll till betalning. Marknadsdomstolen konstaterade (KO ./. Sten Johanssons Bilaff

ä

r, beslut 29/1973) att villkoret enligt sin lydelse innebar att s

ä

ljaren, om k

ö

parens hela skuld var f

ö

rfallen till betalning, alltid skulle 

ä

ga 

å

terta inte bara bilen utan ocks

å

 tillbeh

ö

r till denna. Villkorets till

ä

mpning medf

ö

rde med andra ord enligt marknadsdomstolen att bilk

ö

pare, som t.ex. genom fullbordat k

ö

p f

ö

rv

ä

rvat tillbeh

ö

r till bilen, ber

ö

vades sin r

ä

tt att fritt disponera d

ä

r

ö

ver. Eftersom tillbeh

ö

r i flertalet fall 

å

tminstone i n

å

gon m

å

n torde p

å

verka v

ä

rdet av bilen, hade bilf

ö

rs

ä

ljaren vidare enligt dom­stolen genom villkoret tillf

ö

rs

ä

krat sig en i f

ö

rekommande fall st

ö

rre s

ä

kerhet f

ö

r sin fordran 

ä

n den som avbetal­ningsk

ö

plagen gav st

ö

d f

ö

r. Oberoende av att 

å

tertagande j

ä

mv

ä

l av tillbeh

ö

r inte i och f

ö

r sig beh

ö

vde medf

ö

ra att k

ö

paren led ekonomisk skada med h

ä

nsyn till de v

ä

rderings­regler som g

ä

ller enligt avbetalningsk

ö

plagen fick det enligt marknadsdomstolen anses obilligt mot k

ö

paren att s

ä

ljaren alltid skulle kunna p

å

 detta s

ä

tt ber

ö

va k

ö

paren f

ö

rfogander

ä

tten

ö

ver tillbeh

ö

r och tillskriva sig s

ä

ker­hetsv

ä

rdet d

ä

rav. Villkoret var d

ä

rf

ö

r otillb

ö

rligt i avtalsvillkorslagens mening.

Skiljeklausul

I ett f

ö

retags leveransbest

ä

mmelser f

ö

r styckehus fanns intaget ett avtalsvillkor av f

ö

ljande lydelse. "Tvister h

ä

rr

ö

rande fr

å

n detta avtal, skall, om s

ä

ljaren s

å

ö

nskar, avg

ö

ras genom skiljem

ä

n enligt lag."

Marknadsdomstolen uttalade i sitt beslut (KO ./. Kvissberg &font-family:Verdana'>ä

ckstr

ö

m byggnads AB, beslut 5/1975) att det p

å

talade avtalsvillkoret enligt sin lydelse gav bolaget r

ä

tt att ensamt best

ä

mma vilket r

ä

ttsligt f

ö

rfarande som skulle

Prop. 1976/77:110

79

till

ä

mpas vid en tvist mellan bolaget och en konsument. Ett skiljef

ö

rfarande kunde f

ö

r den enskilde konsumenten, som vanligen v.ar den ekonomiskt svagare parten i avtals­f

ö

rh

å

llandet, te sig alltf

ö

r kostnadskr

ä

vande eftersom ers

ä

ttning till skiljem

ä

n inte ers

ä

tts enligt r

ä

ttshj

ä

lps-lagen. Det kunde d

ä

rf

ö

r befaras att konsumenten avstod fr

å

n att g

ö

ra sin r

ä

tt g

ä

llande. Avtalsklausulen kunde d

ä

rf

ö

r indirekt komma att verka som ett hinder f

ö

r kon-svunenten att f

å

 sin sak r

ä

ttsligt pr

ö

vad. Av detta sk

ä

l och 

ä

ven det f

ö

rh

å

llandet att klausulen gav intrycket av att n

ä

ringsidkaren alltid skulle 

å

tnjuta ensamr

ä

tten att

best

ä

mma valet av r

ä

ttsligt f

ö

rfarande - n

å

got som med

1) h

ä

nsyn till numera g

ä

llande lagregler inte 

ä

r fallet -

ans

å

gs klausulen osk

ä

lig enligt avtalsvillkors-lagen.

Sakligt riktiga men vilseledande villkor

Ett konfektionsf

ö

retag hade i annons om tillf

ä

lliga ut­f

ö

rs

ä

ljningar av kl

ä

der tagit in best

ä

mmelsen "Inga byten". Marknadsdomstolen ans

å

g (kO./.

AB 

Ö

rebro barnkl

ä

der, beslut 22/1974 ) att det i och f

ö

r sig inte fanns anled­ning till erinran mot villkoret som s

å

dant. Enligt utta­lande i f

ö

rarbetena till avtalsvillkorslagen var det inte alldeles ovanligt att ett villkor, mot vilket det fr

å

n sakliga synpunkter kanske inte fanns anledning till er­inran, utformades p

å

 ett s

ä

tt som var 

ä

gnat att vilseleda konsumenten om villkorets faktiska inneb

ö

rd. Detta borde enligt f

ö

rarbetena kunna medf

ö

ra att ett villkor bed

ö

mdes som otillb

ö

rligt. - Villkoret "Inga byten" menade mark­nadsdomstolen att m

å

nga konsumenter uppfattade s

å

 att k

ö

paren fr

å

ntogs sina r

ä

ttigheter enligt allm

ä

nna k

ö

plagen och konsumentk

ö

plagen att h

ä

va k

ö

pet eller fordra avdrag p

å

 k

ö

peskillingen vid fel i godset som inte 

ä

r ringa. Det var troligen inte ovanligt, att villkorsformuleringar av detta slag bidrog till att f

ö

rst

ä

rka det oriktiga intrycket hos flertalet konsumenter att varor som inhandlas p

å

 ut­f

ö

rs

ä

ljningar o dyl k

ö

per man p

å

egen risk 

ä

ven i s

å

dana

3 a 

§

 lagen om skiljem

ä

n (1929=145;

Prop. 1976/77:110

80

fall d

å

 det inte s

ä

rskilt angetts att varorna 

ä

r skadade eller av annan orsak beh

ä

ftade med fel. Denna f

ö

rest

ä

ll­ning leder i sin tur till att k

ö

paren underl

å

ter att p

å­

tala ber

ä

ttigade fel i godset och kr

ä

va sin r

ä

tt enligt lag. Trots att det s

å

lunda     fr

å

n sakliga synpunkter inte fanns anledning till erinran mot villkoret som s

å­

dant, kunde villkoret genom sin utformning p

å

 angivet s

ä

tt vilseleda konsumenten och villkorsformuleringen m

å

ste d

ä

rf

ö

r anses som osk

ä

lig i avtalsvillkorslagens mening.

Lagvalsk1ausul

Ett danskt f

ö

retag som s

å

lde korrespondenskurser i Sverige avseende utbildning till bostadskonsulent och inrednings­arkitekt hade i sitt formul

ä

r till anm

ä

lan intagit ett villkor som l

ö

d "ev o

ö

verensst

ä

mmelser mellan skolan och elever avg

ö

rs efter danska r

ä

ttsbest

ä

mmelser" Marknads­domstolen antecknade (KO ./. Akademisk Brevskola, beslut 11/1973), att enligt i Sverige g

ä

llande internationellt privatr

ä

ttsliga best

ä

mmelser parterna har r

ä

tt att vid k

ö

p med internationell anknytning fritt best

ä

mma vilket lands lag som skall reglera tvistefr

å

gor i anledning av k

ö

p. Detta g

ä

ller i princip vid s.k. konsumentk

ö

p. Efter­som avtalsvillkorslagen 

ä

r till

ä

mplig kan 

ä

 andra sidan anv

ä

ndandet av en s

å

dan lagvalsklausul komma att f

ö

rbjudas av marknadsdomstolen, om n

ä

mligen klausulens till

ä

mpning i ett konkret fall skulle vara att anse som otillb

ö

rligt mot konsumenten. De i 

ä

rendet aktuella korrespondens­kurserna hade erbjudits konsumenterna vid hemf

ö

rs

ä

ljning. Hemf

ö

rs

ä

ljningslagen inneh

å

ller tvingande regler till konsumentskydd. Motsvarande skyddsregler saknas i Danmark. Av grunderna f

ö

r avtalsvillkorslagen fick anses f

ö

lja att ett avtalsvillkor som, om det till

ä

mpas, skulle inneb

ä

ra att konsumenten undandrogs det skydd den tvingande konsu-raentskyddslagstiftningen annars gav var att anse som otillb

ö

rligt mot konsumenten. I den m

å

n avtalsvillkor satte

Prop. 1976/77:110

81

hemförsäljningslagens  regler ur  spel  -  något  som bolaget velat  göra  gällande  beträffande  här   ifrågavarande villkor  -skulle  dess   användande  således  förbjudas.   Marknadsdomstolen förbjöd   bolaget   att  i  fortsättningen  använda villkoret  eller väsentligen  samma villkor.

6 Riksdagen 1976/77. 1 saml. Nr 110

Prop. 1976/77:110

82

3.3.2    Konsumentombudsmannens 

ö

vervakning av marknaden

F

ö

r att fullg

ö

ra sin uppgift att 

ö

vervaka marknaden har KO Samlat in och granskat de formul

ä

r till standardavtal (ordersedlar, avbetalningskontrakt, garantisedlar, leverans­villkor, slutsedlar, ordererk

ä

nnanden m m)  som anv

ä

nds inom olika branscher vid avtal med enskilda konsumenter. De for­mul

ä

r som f

ö

rekommer

ä

r dels s

å

dana som utarbetats av branschorganisationerna f

ö

r deras medlemmar, s k  bransch­kontrakt, dels s

å

dana som sammanst

ä

llts av enskilda f

ö

re­tag. Branschkontrakt f

ö

rekommer inom de flesta branscher och har mycket stor spridning. Vid insamlingen har KO bi­tr

ä

tts av statens pris- och kartelln

ä

mnd (SPK). Genom de regionala priskontoren har SPK kunnat g

ö

ra rikst

ä

ckande insamlingar av formul

ä

r.

Granskningen av insamlade kontraktsformul

ä

r har gett an­ledning till ingripanden med st

ö

d av avtalsvillkorslagen p

å

 m

å

nga omr

å

den inom b

å

de den privata och den offentliga sektorn. N

ä

r det g

ä

llt att 

å

stadkomma revidering av bransch­kontrakten har KO utnyttjat den metod med brett upplagda 

ö

verl

ä

ggningar som anvisades i avtalsvillkorslagens f

ö

r­arbeten.

KO har s

å

lunda haft 

ö

verl

ä

ggningar med ett stort antal av n

ä

ringslivets organisationer inom olika sektorer. F

ö

r revidering av de kontrakt som utarbetats av enskilda f

ö

re­tag har KO varit h

ä

nvisad till direkta 

ö

verl

ä

ggningar med f

ö

retagen. S

å

dana

ö

verl

ä

ggningar har f

ö

rts i betydande om­fattning.

De uppg

ö

relser som tr

ä

ffats med branschorganisationerna har regelm

ä

ssigt inneburit att parterna enats om ett helt regelkomplex. Genom uppg

ö

relserna har branschorganisationerna 

å

tagit sig att rekommendera sina medlemmar att fr

å

n visst datum anv

ä

nda de 

ö

verenskomna avtalsvillkoren. Enligt hit­tillsvarande erfarenheter har medlemsf

ö

retagen lojalt f

ö

ljt

Redog

ö

relsen utarbetad inom KO:s kansli

Prop. 1976/77:110

83

organisationernas rekommendationer. En uppg

ö

relse med de organiserade f

ö

retagen inom en bransch har regelm

ä

ssigt 

å

tf

ö

ljts av 

ö

verl

ä

ggningar med f

ö

retag utanf

ö

r den aktuella orgauiisationen. D

ä

rvid har ofta branschuppg

ö

relsen anv

ä

nts som plattform. Dessa 

ö

verl

ä

ggningar har lett till ett stort antal 

ö

verenskommelser direkt med f

ö

retagen.

Ö

verenskommelserna har vanligen inneburit att f

ö

retagen skriftligen f

ö

rbundit sig att ur sina kontrakt m

ö

nstra ut avtalsbest

ä

mmelser som ansetts of

ö

renliga med avtals­villkorslagen. Ibland har 

ö

verenskommelsen bef

ä

sts genom att f

ö

retaget godk

ä

nt ett av KO utf

ä

rdat f

ö

rel

ä

ggande med f

ö

rbud att i forts

ä

ttningen eller efter viss dag anv

ä

nda visst avtalsvillkor.

Ingripanden enligt avtalsvillkorslagen har vidare skett p

å 

grundval av en kontinuerlig genomg

ä

ng av allm

ä

nna reklama­tionsn

ä

mndens yttranden samt till f

ö

ljd av anm

ä

lningar direkt fr

å

n konsumenter, I de senare fallen har det ofta varit fr

å

ga om flagranta 

ö

vertr

ä

delser. Flertalet 

ä

renden enligt avtalsvillkorslagen har tagits upp p

å

 KO-s eget initiativ.

Hittills har endast ett relativt begr

ä

nsat antal 

ä

renden f

ö

rts till marknadsdomstolen. Det har huvudsakligen g

ä

llt 

ä

renden d

ä

r fr

å

gan om ett avtalsvillkors f

ö

renlighet med lagen ansetts ha principiell betydelse. KO har i flera fall utf

ä

rdat f

ö

rbudsf

ö

rel

ä

gganden.

Vid granskningen av standardkontrakt har KO som norm i f

ö

rsta hand haft den dispositiva lagstiftning som g

ä

ller f

ö

r k

ö

p av l

ö

s egendom, n

ä

mligen k

ö

plagen. N

ä

r det g

ä

ller tj

ä

nstesidan finns ingen motsvarande lagstiftning, men k

ö

plagen har ocks

å

 p

å

 det omr

å

det f

å

tt tj

ä

na som m

å

ttstock f

ö

r vad som skall anses sk

ä

ligt. 

År  

inneb

ö

rden i ett avtalsvillkor att k

ö

paren fr

å

ntas eller m

å

ste vidk

ä

nnas en v

ä

sentlig inskr

ä

nkning i n

å

gon av de r

ä

ttigheter han har enligt k

ö

plagen, har villkoret bed

ö

mts som osk

ä

ligt och of

ö

renligt med avtalsvillkorslagen (jfr marknadsdom­stolens beslut 19/1973 i avsnitt 3.3.1). KO har s

å

lunda

Prop. 1976/77:110

84

med flera organisationer och f

ö

retag tr

ä

ffat uppg

ö

relser som inneburit att avtalsbest

ä

mmelser, vilka ber

ö

vat k

ö

pa­ren r

ä

tten att g

ö

ra n

å

gon p

å

f

ö

ljd g

ä

llande gentemot s

ä

l­jaren vid leveransdr

ö

jsm

å

l eller fel p

å

 varan, har ut­m

ö

nstrats. S

å

har t ex  bilbranschens och b

å

tbranschens organisationer i nya formul

ä

r till best

ä

llningssedlar inf

ö

rt best

ä

mmelser som 

å

l

ä

gger s

ä

ljaren att leverera inom viss tid vid 

ä

ventyr att k

ö

paren annars kan h

ä

va k

ö

pet. I garantier som l

ä

mnas vid f

ö

rs

ä

ljning av konsumtions­kapitalvaror av olika slag (bilar, b

å

tar, hush

å

llsapparater, radio-TV osv) har skrivits in r

ä

tt f

ö

r k

ö

paren att h

ä

va k

ö

pet, om s

ä

ljaren inte lyckas avhj

ä

lpa ett uppkommet fel inom rimlig tid. Har h

ä

vningsr

ä

tt funnits men varit allt­f

ö

r begr

ä

nsad genom olika f

ö

rbeh

å

ll har en omarbetning skett.

KO:s 

ö

verl

ä

ggningar har ocks

ä

 lett till f

ö

rl

ä

ngda garanti­tider p

å

 olika omr

å

den. Bl a har bilindustrin 

å

tagit sig att f

ö

rl

ä

nga garantitiden betr

ä

ffande nya bilar fr

å

n sex m

å

nader till ett 

å

r. Vidare har inf

ö

rts ett

å

riga garantier f

ö

r husvagnar, mopeder  och cyklar. N

å

gra cykelleverant

ö

rer har b

ö

rjat till

ä

mpa en tio

å

rig garanti f

ö

r ram och gaffel. I fr

å

ga om bil- och husvagnsgarantierna g

ä

ller ocks

å

 den nyheten att garantin kan 

å

beropas 

ä

ven av en ny 

ä

gare.

Best

ä

mmelser som inneburit att fr

å

n garantiansvar undan-tagits vissa delar eller komponenter hos varan har av KO ansetts osk

ä

liga. B

å

de n

ä

r det g

ä

ller bilar och husvagnar var det regel att fr

å

n garantiansvaret undantogs t ex d

ä

ck, glas och elektrisk utrustning. S

å

dana undantag 

ä

r inte l

ä

ngre till

å

tna. Enligt de garantier som g

ä

llde f

ö

r bild

ä

ck skulle k

ö

paren sj

ä

lv betala samtliga kostnader f

ö

r demontering och montering i samband med utbyte av d

ä

ck. Vid 

ö

verl

ä

ggningar med d

ä

ckbranschen har best

ä

mts att s

ä

l­jaren skall st

å

f

ö

r dessa kostnader.

Prop. 1976/77:110

5

Också för  begagnade  varor  har KO  avtalat  nya garantier. För  begagnade  bilar,   hushållsapparater  och  radio-TV-apparater har  sålunda  införts  en  tremånaders  garanti.

Kär det gäller tillhandahållandet  av  tjänster har KO ansett  att konsumenten  bör ha i huvudsak  samma rättig­heter  som vid köp i  händelse av dröjsmål  eller brist­fällig prestation.   Efter överläggningar med motor­branschens organisationer har sålunda införts regler som ger konsumenten  rätt   till  ersättning för  förlust  på grund  av försening när  bil   som  lämnats  för reparation inte  varit  klar vid  den  utlovade  tidpunkten.   Sådan rätt till  ersättning,   som  kan  avse  t  ex     kostnaden  för  en hyr­bil,   har kontrakten  tidigare  exkluderat.   På motsvaran­de  sätt  har  tvättföretagen  och flyttföretagen  åtagit   sig att  svara för konsumentens  förlust  vid  försening.

Även företagens  ansvarighet vid bristfällig prestation har  slagits  fast  genom  nya formulärrättsliga bestämmelser. Så har  t   ex    bilverkstäderna åtagit   sig att  ansvara för utförd reparation under minst  tre  månader.   Enligt  nya leveransbestämmelser   ansvarar tvättföretagen  för   skador som uppkommit  på grund   av felaktig hantering  eller  behand­ling av tvättgodset.   Flyttföretagen å  sin  sida har tagit på  sig  ett   strikt   ansvar  för utförd   transport,   dvs     en skyldighet  att  svara  för   skador även   om  det  inte  kan  på­visas att företaget  handlat  oaktsamt.   Ändrade regler har också kommit   till   stånd   beträffande   sällskapsresearran­görernas  ansvar för utlovade  prestationer.   Researrangö­rerna ansåg  sig enligt   tidigare  tillämpade  avtalsbestäm­melser  endast  inta  ställning som förmedlare  av  transport-bolagens  och  hotellens   tjänster.   Om  något  brustit  hän­visades  resenären  att   rikta  sina klagomål  mot  dessa före­tag.   Detta har bl  a    mot  bakgrund  av  att  resorna marknads­förts i  det närmaste   såsom "märkesvaror"  ansetts  oaccep­tabelt.   Enligt  de  regler   som  antagits   efter  överläggningar med   stöd  av  avtalsvillkorslagen har  researrangörerna  ett

Prop. 1976/77:110

86

visst strikt ansvar gentemot resen

ä

ren. Det inneb

ä

r att arrang

ö

ren oberoende av egen f

ö

rsummelse ansvarar upp till ett belopp som motsvarar resans pris, om den pres­tation som tillhandah

å

lls resen

ä

ren fr

å

n standardsyn­punkt 

ä

r underl

ä

gsen vad som utlovats.

P

å

 n

å

gra omr

å

den d

ä

r n

å

gon egentlig formul

ä

rr

ä

tt inte utvecklats har KO tagit initiativ till utarbetandet av allm

ä

nna branschbest

ä

mraelser. Detta g

ä

ller f

ö

r bl a tv

ä

tterierna och bilskolorna. Genom en 

ö

verenskommelse med bilskolornas organisation har bilskolorna 

å

tagit sig att till

ä

mpa vissa enhetliga regler i f

ö

rh

å

llande till eleverna. Bl a har de f

ö

rbundit sig att under vissa f

ö

rh

å

llanden ers

ä

tta eleven n

ä

r lektion st

ä

llts in. Inom m

å

leri- och r

ö

rledningsbranschen har 

å

stad­kommits nya formul

ä

rbest

ä

mmelser. Genom dessa har bl a inf

ö

rts en ett

å

rig garanti betr

ä

ffande utf

ö

rt arbete och levererat material.

Genom 

ö

verenskommelser med de olika bildningsf

ö

rbunden och andra som bedriver kursverksamhet har kursdeltagarna tillf

ö

rs

ä

krats r

ä

tt att 

å

terta anm

ä

lan till kurs samt att avbryta kurs vid sjukdom, utflyttning fr

å

n orten o dyl och d

å

å

terf

å

 icke utnyttjad del av kursavgiften.

Vid bed

ö

mning av avtalsvillkor i standardkontr

ä

kt har ocks

å

 rena sk

ä

lighetsavv

ä

gningar gjorts. S

å

lunda har avtalsvillkor som f

ö

reskrivit orimligt str

ä

nga p

å

f

ö

ljder vid k

ö

parens dr

ö

jsm

å

l med betalning f

ö

rbjudits med st

ö

d av lagen. Det har exempelvis varit fr

å

ga om villkor som inneburit att en av k

ö

paren l

ä

mnad handpenning (del­betalning) varit f

ö

rverkad, om k

ö

paren inte betalt varan till fullo inom viss tid utan att h

ä

nsyn tagits till handpenningens storlek (jfr marknadsdomstolens beslut 10/1973). Ibland kan rent sociala h

ä

nsyn ha motiverat in­gripanden mot alltf

ö

r l

å

ngtg

å

ende p

å

f

ö

ljder vid betal­ningsdr

ö

jsm

å

l. Detta har varit fallet n

ä

r KO ingripit inom

Prop. 1976/77:110

87

den offentliga sektorn. Elverkens organisation och tele­verket har efter 

ö

verl

ä

ggningar utf

ä

st sig att modifiera sina abonnemangsbest

ä

mmelser i detta avseende. Elstr

ö

mmen eller telefonen f

å

r s

å

lunda enligt nya abonnemangsbest

ä

m­melser inte st

ä

ngas av vid betalningsdr

ö

jsm

å

l som 

ä

r kortvarigt eller r

ö

r obetydligt belopp.

Avtalsvillkor som r

ö

r sj

ä

lva avtalsslutandet har ocks

å 

f

ö

ranlett ingripanden enligt avtalsvillkorslagen. Villkor som inneburit att k

ö

paren h

å

llits ensidigt bunden av ett avgivet anbud under obegr

ä

nsad tid har t ex ansetts of

ö

renliga med avtalsvillkorslagen (jfr bl a marknads, domstolens beslut 11/1972). L

ä

ngsta godtagbara accept­frist f

ö

r s

ä

ljaren har KO ansett vara tv

å

 veckor eller vid hemf

ö

rs

ä

ljning tre veckor. Bl a en rad bokf

ö

rlag har 

ä

ndrat sina kontraktsformul

ä

r i enlighet d

ä

rmed.

Prish

ö

jningsklausuler har KO 

ä

gnat s

ä

rskilt intresse. KO:s inst

ä

llning har varit att prish

ö

jningar efter avtals­slutet endast skall f

å

 ske i rena undantagsfall d

ä

 den omst

ä

ndighet som f

ö

ranleder prish

ö

jningen ligger utanf

ö

r s

ä

ljarens kontroll. De sk

ä

l som godtagits f

ö

r ett fr

å

n­g

å

ende av det avtalade priset 

ä

r s

å

lunda force majeure eller d

ä

rmed j

ä

mst

ä

llda h

ä

ndelser samt myndighets 

å

tg

ä

rd, t ex 

ä

ndring av v

ä

xelkurs. KO har emellertid ocks

å

 h

ä

v­dat att priset under viss period skall ligga fast. Med tr

ä

husleverant

ö

rerna har s

å

lunda avtalats fram en fast-prisperiod p

å

 sex m

å

nader fr

å

n avtalsdatum - de flesta hus levereras inom denna tid. N

ä

r det 

ä

 andra sidan g

ä

l­ler s

ä

llskapsresor har KO ansett att en fastprisperiod r

ä

knad fr

å

n avresedagen b

ö

r g

ä

lla. Efter f

ö

rhandlingar med resebranschen har d

ä

rf

ö

r best

ä

mts att prish

ö

jningar inte i n

å

got fall f

å

r f

ö

retas inom trettio dagar f

ö

re avresedagen. Resen

ä

ren skall vidare enligt de villkor som 

ö

verenskonraiits ha r

ä

tt att fr

å

ntr

ä

da avtal om resa d

å

 en prish

ö

jning exempelvis p

å

 grund av 

ä

ndrade v

ä

xel­kurser (mer 

ä

n 30 dagar f

ö

re avresan) 

ä

r av en viss

Prop. 1976/77:110

88

storleksordning  (jfr också marknadsdomstolens beslut 15/1974).   Enligt  en  överenskommelse mellan KO och olje­leverantörerna  är  dessa bundna av  det  pris   som  gäller avtalad  leveransdag även  om  leverans   sker   senare.

Oenighet  huruvida visst  pris  avtalats  för   en  prestation är  en vanlig grund  för  tvist  inte  minst   inom  tjänste­sektorn.   KO har  därför när  det  gällt  bl   a hilreparationer, måleriarbeten  och  rörledningsentreprenader  genomdrivit bestämmelser  om  bundenhet  för verkstaden/entreprenören när prisuppgift  lämnats  såsom anbud.   Det  har vidare i  de antagna reglerna slagits fast att när visst  "högsta pris" eller  "takpris''   för  reparationen  eller  arbetet  angivits av konsumenten detta inte får överskridas.   Inte heller en ungefärlig prisuppgift får frångås.   Ett ungefärligt pris  får  endast   överskridas med  I5   eller  25  procent  be­roende  på bransch.

Standardkontrakt  innehåller ofta bestämmelser om frister av  olika  slag,   t   ex     reklamationsfrister.   I  kontrakt  har exempelvis  inte  sällan föreskrivits  att  köparen måste göra  anmärkning  inom  några  dagar  från  mottagandet.   Alltför korta reklamationsfrister  (t  ex    8   dagar  efter mottagandet av  en  fabriksny TV)   har  ansetts  oförenliga med  avtals­villkorslagen     (jfr marknadsdomstolens   beslut   11/1972). Avtalsvillkor  av  detta  slag har  varit   vanliga  i  framför allt   standardkontrakt   som  använts  vid  försäljning  av radio-,   TV-  och  hushållsapparater.   Också  pä  tjänsteområdet har  de  reklamationsfrister   som  föreskrivits   i  kontrakt ibland  varit  oskäligt  korta.   När  det   gäller flyttföre-tagens   tjänster  eller  de  tjänster   som   tillhandahålls  av en researrangör har den tid  inom vilken klagomål måste göras gällande  förlängts efter förhandlingar enligt avtals­villkorslagen.   Vidare  har  t  ex    föreskrifter i  bilgaran­tierna om att  reklamation skulle  ske  omedelbart  ersatts med mera konsumentvänliga regler.

1   

r

Jfr numera  liv konsumentköplagen

Prop. 1976/77:110

Enligt de villkor som g

ä

llt f

ö

r garantier har f

ö

rekommit att s

ä

ljaren f

ö

rbeh

å

llit sig r

ä

tten att ensam avg

ö

ra om varan varit felaktig och om geiranti

å

tagandet skulle g

ä

lla. V

ä

rdet av garantin har d

ä

rigenom f

ö

rringats avse­v

ä

rt och en s

å

dan best

ä

mmelse har d

ä

rf

ö

r inte ansetts godtagbar. Enligt uppg

ö

relse med bilindustrin har slagits fast att garantivillkor av detta slag inte f

å

r f

ö

rekomma 1 

å

taganden som g

ä

ller nya bilar. Ocks

å

 n

ä

r det g

ä

ller garanti f

ö

r begagnade bilar har dessa villkor ansetts of

ö

renliga med avtalsvillkorslagen (jfr marknadsdomstolens beslut 13/1973). P

å

 tj

ä

nstesidan har en motsvarande be­st

ä

mmelse funnits bl a  i de allm

ä

nna leveransbest

ä

mmel­ser som g

ä

llt f

ö

r bilreparationer. Enligt best

ä

mmelsen f

ö

r­beh

ö

ll sig verkstaden r

ä

tt att ensam avg

ö

ra om reklamationen var ber

ä

ttigad. 

Ä

ven i detta sammanhang har villkoret be­d

ö

mts som osk

ä

ligt.

Genom s

ä

rskilt avtalsvillkor har s

ä

ljare kunnat ber

ö

va k

ö

pare m

ö

jligheten att f

å

en tvist p

å

 grund av k

ö

pet pr

ö

vad av allm

ä

n domstol. Detta har skett bl a genom att i all­m

ä

nna leveransbest

ä

mmelser tagits in en best

ä

mmelse om att tvister p

å

 grund av kontraktet skall avg

ö

ras av skiljem

ä

n. Ett skiljef

ö

rfarande 

ä

r emellertid f

ö

renat med stora kost­nader och kan i praktiken f

å

den verkan att k

ö

paren avst

å

r fr

å

n att g

ö

ra sin r

ä

tt g

ä

llande. F

ö

rekomsten av skilje­klausul har d

ä

rf

ö

r bed

ö

mts som osk

ä

lig mot konsumenterna. Bl a f

ö

retag inom sm

ä

husbranschen har utm

ö

nstrat klausulen ur sina kontrakt (jfr marknadsdomstolens beslut 5/1975).

Det f

ö

rh

å

llandet att det 

ä

r s

ä

ljarsidan som sitter inne med fackkunskap, k

ä

nnedom om g

ä

llande best

ä

mmelser osv har i 

å

tskilliga fall f

ö

ranlett regler om upplysnings­skyldighet. Arrang

ö

r av s

ä

llskapsresor har s

å

lunda 

å

lagts att upplysa resen

ä

ren om bl a g

ä

llande visumkrav och vaccinationsbest

ä

mmelser. Vidare skall den som s

ä

ljer

Jfr 5 a 

§

 lagen om skiljem

ä

n (1929:145)

Prop. 1976/77:110

90

gravv

å

rdar vara skyldig att k

ä

nna till och upplysa om de best

ä

mmelser som g

ä

ller f

ö

r utformning etc av gravv

å

rd. Godk

ä

nnes inte gravv

å

rds utformning av kyrkog

å

rdsf

ö

rvalt­ningen

ä

r s

ä

ljaren skyldig att i st

ä

llet leverera annan gravv

å

rd.

Vid den granskning som sker enligt avtalsvillkorslagen tillses 

ä

ven att kontraktsformul

ä

r inte inneh

å

ller avtals­villkor som strider mot tvingande lagstiftning till skydd f

ö

r konsujnenterna. S

å

dana villkor bed

ö

ms regelm

ä

ssigt som osk

ä

liga (jfr marknadsdomstolens beslut 12/1972). I ett stort antal fall har vid f

ö

rhandlingar med KO f

ö

retag f

å

tt utm

ö

nstra avtalsvillkor som utformats i strid mot konsument­k

ö

plagen eller lagen om avbetalningsk

ö

p. Bl a har KO vid 

ö

verl

ä

ggningar med b

å

tindustrin r

ö

rande branschens garanti­best

ä

mmelser f

å

tt utm

ö

nstrade avtalsvillkor, varigenom s

ä

ljaren friskrivit sig fr

å

n ansvaret f

ö

r uppgifter som l

ä

mnats i reklambroschyr om t ex en motors prestanda. '

"" Jfr 7 

§

konsumentk

ö

plagen (1973:877)

Prop. 1976/77:110

91

4

LAGEN OM OTILLBÖRLIG MARKNADSFÖRING  OCH

DEN NYA MARKNADSFÖRINGSLAGEN

Genom  lagen   (1970:412)   om  otillbörlig marknadsföring fick  samhället  större möjligheter än  tidigare att  in­gripa mot vilseledande  reklam och annan otillbörlig marknadsföring.   Lagen  innehåller  till   en  början  en generalklausul  som  stadgar,   att marknadsdomstolen kan meddela förbud mot  reklamåtgärd  eller  annan,   vid marknadsföring av vara  eller  tjänst  vidtagen handling som  strider mot  god  affärssed  eller  pä  annat   sätt  är otillbörlig mot  konsumenter  eller näringsidkare.   General­klausulen är  så utformad  att  ingripande  kan  ske mot  alla slag av  otillbörliga  reklam-   och marknadsföringsåtgärder. Vissa förfaranden  har  dessutom  förbjudits  vid  straff­ansvar:   uppsåtlig användning  av vilseledande  framställ­ningar,   erbjudande  av vissa slag av rabattmärken och köpbevis   samt  vissa kombinerade  erbjudanden  av varor eller  tjänster  om  dessa uppenbart   saknar  naturligt   sam­band  och  förfarandet  försvårar för konsumenten  att  bedöma erbjudandets  värde.

Lagen om otillbörlig marknadsföring tillämpas,   liksom avtalsvillkorslagen,   av  konsiimentombudsmannen   (KO)   och marknadsdomstolen.   KO  övervakar marknaden,   förhandlar och  träffar  överenskommelser med  näringsidkare  och  för det  allmännas  talan  inför marknadsdomstolen.   Domstolen avgör  som   slutinstans  ärenden  om  förbud   enligt  general­klausulen.   I  fall   som  inte  är av  större   vikt  får KO utfärda förbudsföreläggande.   Som   sanktion  vid  över­trädelse  av förbud  föreskrivs  i  regel  vite.

Riksdagen  har  i   december   1975   antagit   en  ny marknads­föringslag  (1975:1418) ,  som ytterligare  utvidgar samhällets möjligheter   att  påverka företagens  produkt­utformning och  den  information  som  företagen  lämnar  om sina produkter.   I   den  nya  lagen  har,   utöver  de  bestäm­melser   som  ingår  i   den  nuvarande   lagen   om  otillbörlig

    Lagen,   som  ändrats   genom  SFS   1976:55,   träder  i   kraft den   dag regeringen   bestän,Tier.

Prop. 1976/77:110

92

marknadsf

ö

ring, intagits f

ö

reskrifter om produktinformation och produktutformning. N

ä

ringsidkare kan 

å

l

ä

ggas att om de varor, tj

ä

nster eller andra nyttigheter som han marknadsf

ö

r l

ä

mna s

å

dan information som har s

ä

rskild betydelse fr

å

n konsumentsynpunkt (3 

§

). Med "andra nyttigheter" avses exempelvis fast egendom, elektrisk kraft, aktier och andra v

ä

rdepapper, krediter samt r

ä

ttigheter av olika slag. N

ä

ringsidkare kan f

ö

rbjudas att s

ä

lja eller hyra ut vara som riskerar att 

å

stadkomma skada p

å

 person eller egendom eller som 

ä

r uppenbart otj

ä

nlig f

ö

r sitt huvudsakliga 

ä

nda­m

å

l (4 

§

). Till skillnad fr

å

n lagens generalklausul (2 

§

) och informationsbest

ä

mmelse (3 

§

) 

ä

r detta f

ö

rbud begr

ä

nsat till att g

ä

lla varor och g

ä

ller t ex inte fast egendom. 

Å

l

ä

ggande resp f

ö

rbud meddelas av marknadsdomstolen p

å

 talan av KO och f

ö

renas normalt med vite. Det f

ö

ruts

ä

tts att marknadsdomstolen vid sin bed

ö

mning av fallen tar h

ä

nsyn till allm

ä

nt h

å

llna riktlinjer som konsumentverket kan ha utf

ä

rdat. En grundl

ä

ggande princip 

ä

r, liksom hittills, att tvingande 

å

tg

ä

rder skall vidtas bara om de resultat som kan uppn

å

s p

å

 frivillig v

ä

g har visat sig otillr

ä

ckliga.

Gr

ä

nsdragningen mellan KO och konsumentverket har ibland be­tecknats som oklar. Den nya marknadsf

ö

ringslagen har bed

ö

mts 

ö

ka oklarheten. D

ä

rf

ö

r har regeringen f

ö

reslagit (prop 1975/76:34) att de b

å

da myndigheterna f

ö

rs samman till en or­ganisation, som ben

ä

mns konsiimentverket och vars chef till­lika 

ä

r konsumentombudsman. Riksdagen har ocks

å

 uttalat sig f

ö

r detta (se NU 1975/76:14 s 29 och 34).

Samtidigt med antagandet av den nya marknadsf

ö

ringslagen har beslutats vissa 

ä

ndringar i konsumentk

ö

plagen (1973:877), se SFS 1975:1419. Enligt konsumentk

ö

plagen kan s

ä

ljare bli an­svarig f

ö

r vilseledande uppgift om varans beskaffenhet eller anv

ä

ndning (7 

§

). Kan uppgiften antas ha inverkat p

å

 k

ö

pet.

Jfr 

ä

ven prop 1975/76:159

Prop. 1976/77:110

93

skall varan anses beh

ä

ftad med fel, vilket ger konsumen­ten vissa grundl

ä

ggande befogenheter (se 4-6 

§§

konsument­k

ö

plagen). Under vissa f

ö

ruts

ä

ttningar ansvarar s

ä

ljaren 

ä

ven f

ö

r vilseledande uppgifter som l

ä

mnats i tidigare s

ä

lj led eller av tillverkaren. Vidare stadgas i konsument­k

ö

plagen (8 

§

) att en vara skall anses felaktig om den s

ä

ljs i strid mot f

ö

rbud, som syftar till att hindra an­v

ä

ndning av vara som inte 

ä

r tillf

ö

rlitlig fr

å

n s

ä

kerhets­synpunkt, eller om varan 

ä

r s

å

 bristf

ä

llig att dess an­v

ä

ndning medf

ö

r uppenbar fara f

ö

r liv eller h

ä

lsa.

Genom de beslutade 

ä

ndringarna i konsumentk

ö

plagen (7, 8 och 14 

§§

) skall en vara anses beh

ä

ftad med fel, om s

ä

ljaren underl

å

tit att l

ä

mna s

å

dcin information om varans beskaffenhet eller anv

ä

ndning som han enligt den nya marknadsf

ö

ringslagen har 

å

lagts att l

ä

mna. Detsamma skall i vissa fall g

ä

lla om 

å

l

ä

ggandet har meddelats varans tillverkare eller n

å

gon i tidigare s

ä

ljled. Likas

å

 skall varan anses felaktig om den s

ä

ljs i strid mot f

ö

rbud enligt den nya marknadsf

ö

ringslagen att s

ä

lja eller hyra ut varor som p

å

 grund av sina egenskaper medf

ö

r s

ä

rskild risk f

ö

r skada p

ä

 person eller egendom eller som 

ä

r uppenbart otj

ä

nliga f

ö

r sitt huvudsakliga 

ä

ndam

å

l. Genom 

ä

ndringen i I4 

§

konsumentk

ö

plagen slutligen har k

ö

pares r

ä

tt till skadest

å

nd av tillverkare eller annan i tidigare s

ä

ljled som l

ä

mnat vilseledande uppgift om varans beskaf­fenhet eller anv

ä

ndning utstr

ä

ckts till att omfatta det fall d

ä

 s

å

dan tredje man underl

å

tit att fullg

ö

ra ett informations

å

l

ä

ggande enligt marknadsf

ö

ringslagen.

Prop. 1976/77:110

94

5        DEN NYA GENERALKLAUSULEN I AVTALSLAGEN M M

5.1      Allm

ä

nt

Den förmögenhetsrättsliga  lagstiftningen  i   Sverige  är traditionellt  inriktad  på  avtalsfrihet.   Har  avtal träffats  är  det   som  regel  bindande  för  parterna.   Avtals­friheten är emellertid  inte oinskränkt.   På vissa om­råden finns regler  som föreskriver  att  ett  avtal  skall ha viss form för att vara giltigt.   I  avtalslagen finns, som närmare  skall  anges  i   det följande,   bestämmelser om ogiltighet  av rättshandling som kommit  till under in­flytande  av  tvång,   svek  el,dyl.   Även utan   stöd   av  skri­ven  lag kan utfästelser  som  strider mot  god  sed i viss utsträckning  lämnas  utan  avseende   av  domstolarna.

Äldre rätt präglades  av  stor restriktivitet  när det gällde  att  inskränka  avtalsfriheten.   Vartefter har emellertid motståndet mot  sådana inskränkningar brutits. Det  har  ansetts  nödvändigt  att  införa  särskilda regler till   skydd  för  den   svagare  parten  i   ett   avtalsförhållande. Inte minst  betydelsefull   är den  konsumentpolitiska  lag­stiftning  som har  kommit   till  under   de   senaste  åren.

Inskränkningarna  i   avtalsfriheten  har  skett  dels  genom tvingande  detaljbestämmelser på  olika  områden,   dels genom mer  allmänt  hållna  regler  om   ogiltighet  eller jämkning  av  oskäliga  avtalsvillkor  o.d.,    s.k.   general­klausuler.   I viss mån har avtalsfriheten också inskränkts med   stöd  av  allmänna  grundsatser   som  har utbildats  i rättstillämpningen.

På  det  civilrättsliga  området  har   tvingande   lagstift­ning  sedan   länge  kommit   till  användning  inom   sådana  om­råden  som  arrende,   hyra,   försäkring  och  avbetalningsköp. Under  de   senaste  åren  har  nya  tvingande  regler kommit till bl.a.   i  lagen  (1971:238)  om hemförsäljning m.m. och konsumentköplagen   (1973:877).

Prop. 1976/77:110

95

Hemf

ö

rs

ä

ljningslagen ger konsumenten ett skydd mot p

å

tryckning och 

ö

verrumpling vid hemf

ö

rs

ä

ljning och j

ä

mf

ö

rbara f

ö

rs

ä

ljningsformer. Lagen ger konsumenten r

ä

tt att inom en vecka, den s.k. 

å

ngerveckan, fr

å

n­tr

ä

da vissa k

ö

p- och abonnemangsavtal som har ing

å

tts i hans bostad eller under likartade f

ö

rh

å

llanden.

Konsumentk

ö

plagen inneh

å

ller tvingande regler som ger kon­sumenterna ett visst minimiskydd vid k

ö

p av vara. Lagen 

ä

r i princip till

ä

mplig n

ä

r en konsument av en n

ä

rings­idkare k

ö

per en vara som 

ä

r avsedd huvudsakligen f

ö

r enskilt bruk. Best

ä

mmelserna syftar framf

ö

r allt till att ge k

ö

paren m

ö

jlighet att tvinga fram en riktig prestation fr

å

n s

ä

ljarens sida. 1 lagen finns s

å

lunda bl.a. best

ä

mmelser om k

ö

parens befogenheter om s

ä

ljaren inte levererar en vara i r

ä

tt tid eller om varan 

ä

r be­h

ä

ftad med fel. Huvuddelen av best

ä

mmelserna r

ö

r k

ö

parens f

ö

rh

ä

llande till s

ä

ljaren, men lagen ger k

ö

paren ett visst skydd i f

ö

rh

å

llande till en varas tillverkare m.m.

Avtalslagen (1915:218) inneh

å

ller ogiltighetsregler, allm

ä

n­na best

ä

mmelser om vilka omst

ä

ndigheter som kan g

ö

ra en r

ä

ttshandling ogiltig. Avtalslagens ogiltighetsregler 

ä

r inte utt

ö

mmande. Lagen inneh

å

ller s

å

lunda inte n

å

gra reg­ler om verkan av villfarelse i bevekelsegrunderna till en r

ä

ttshandlings f

ö

retagande (s.k. error in motivis). 

Ö

ver huvud taget saknas lagregler om verkan av att en person har utg

å

tt fr

å

n f

ö

ruts

ä

ttningar som har varit oriktiga fr

å

n b

ö

rjan eller som sedermera visar sig brista. Inte desto mindre kan en r

ä

ttshandling ogiltigf

ö

rklaras av domstol p

å

 grund av oriktiga eller bristande f

ö

ruts

ä

tt­ningar. Principerna h

ä

rf

ö

r har utvecklats i litteratur och r

ä

ttspraxis. De brukar sammanfattas under beteckningen f

ö

ruts

ä

ttningsl

ä

ran, - Under f

ö

rarbetena till avtalslagen 

ö

verv

ä

gdes att inf

ö

ra en allm

ä

n best

ä

mmelse om att en r

ä

ttshandling som strider mot lag eller goda seder 

ä

r ogiltig. Fr

å

gan ans

å

gs emellertid inte b

ö

ra bli f

ö

rem

å

l

Prop. 1976/77:110

96

för   lagstiftning,   utan  det  överlämnades  åt  domstolarna  att träffa  avgöranden  efter  omständigheterna i  det  särskilda fallet.

Bestämmelserna i   avtalslagens  28-33  §§  tar  sikte  på  omstän­digheterna vid  en  rättshandlings   tillkomst.   Rättsverkan är att  rättshandlingen förklaras  ogiltig.   I  36-38  §§  finns vissa bestämmelser  som är inriktade  på innehållet  i   ett   av­tal   e.d.   Bortsett  frän  den  situation  som  behandlas  i   37  § andra  stycket är rättsverkan enligt  dessa paragrafer att  av­talet  eller motsvarande  jämkas.

I   avtalslagens  28  och  29  §§ föreskrivs  ogiltighet  av  rätts­handlingar som har kommit  till genom rättsstridigt  tvång. 30   §  behandlar  svek  och  3I   §  ocker.   I  32  § föreskrivs  att  en viljeförklaring  som  till  följd   av  felskrivning eller  annat misstag har fått  annat  innehåll   än  som varit  avsett  inte  är bindande  för  den  som har  avgett  förklaringen,   om motparten insåg  eller borde  ha insett misstaget.   I  andra  stycket  av samma paragraf finns bestämmelser om verkan av att  en vilje­förklaring  som har  förmedlats  genom  telegram  eller  genom  bud kommer  fram  till mottagaren  i   förvanskat   skick.

Bestämmelserna i   28-32  §§  kompletteras med den mer  allmänt hållna  bestämmelsen  i   33  §,   som  gör  det möjligt  att   ta hän­syn   ocksä  till  andra omständigheter  än  sådana som   särskilt har  nämnts  i   de  föregående  paragraferna.   I  33  §  föreskrivs att   en  rättshandling inte  fär  göras  gällande,   om  omständig­heterna vid  dess   tillkomst var   sådana att  det  skulle   strida mot   tro   och heder  att med  vetskap  om  dem åberopa rättshand­lingen  och  den mot  vilken  rättshandlingen företogs  måste antas  ha haft  sådan vetskap.   Generalklausulen i  33 § avtals­lagen   intar  en  särställning genom  att  den  öppnar möjlighet att  komma  åt  ohederliga förfaranden  som  inte  direkt   träffas av   lagens mer  specificerade  ogiltighetsregler.   33  §  tar sikte   på  omständigheterna vid  en  rättshandlings  till­komst.

Prop. 1976/77:110

97

I 36-38 

§§

avtalslagen finns som n

ä

mnts nyss vissa regler om j

ä

mkning av avtal p

å

grund av inneh

å

llet.

Enligt 36 

§

 kan vite som n

å

gon utf

ä

st sig att betala f

ö

r den h

ä

ndelse han inte skulle fullg

ö

ra ett 

å

tagande ned­s

ä

ttas, om det skulle vara uppenbart obilligt att kr

ä

va ut vitet. I 37 

§

 f

ö

rsta stycket stadgas att best

ä

mmelserna i 36 

§

 om neds

ä

ttning av vite skall 

ä

ga motsvarande till-l

ä

mpning i vissa andra situationer. Det g

ä

ller s

å

dana fall d

å

 en avtalspart, f

ö

r den h

ä

ndelse avtalet skulle h

ä

vas p

å 

grund av underl

ä

tet fullg

ö

rande fr

å

n hans sida, har f

ö

r­bundit sig att fullg

ö

ra sin prestation eller l

å

ta motpar­ten beh

å

lla vad som redan har erlagts, trots att avtalet h

ä

vs. I andra stycket av 57 

§

finns ett f

ö

rbud mot f

ö

rbe­h

å

ll om f

ö

rverkande av pant (den s k lex commissoria). Best

ä

mmelsen inneb

ä

r, att ett f

ö

rbeh

å

ll om att pant eller annan s

ä

kerhet skall vara f

ö

rverkad f

ö

r den h

ä

ndelse f

ö

r­pliktelse, f

ö

r vars fullg

ö

rcinde s

ä

kerheten har st

ä

llts, inte fullg

ö

rs p

ä

 r

ä

tt s

ä

tt skall vara utan verkan. I 38 

§ 

behandlas s k konkurrensklausuler. Paragrafen avser s

å

dana fall d

å

 n

å

gon till f

ö

rebyggande av konkurrens har betingat sig av annan att inte bedriva handel eller annan verksam­het av visst slag eller att inte ta anst

ä

llning hos n

å

gon som driver s

å

dan verksamhet. En s

å

dan utf

ä

stelse 

ä

r inte bindande om den str

ä

cker sig l

ä

ngre 

ä

n som beh

ö

vs f

ö

r att hindra konkurrens eller om den i alltf

ö

r h

ö

g grad in­skr

ä

nker den f

ö

rpliktade i hans frihet att ut

ö

va f

ö

rv

ä

rvs­verksamhet.

Efter avtalslagens tillkomst har mer vittg

å

ende best

ä

mmel­ser om j

ä

mkning av avtal p

å

 grund av inneh

å

llet inf

ö

rts i ett flertal lagar. Den centrala generalklausulen av detta slag finns i 8 

§

 lagen (1936:8l) om skuldebrev, SkbrL. Enligt paragrafen kan villkor som har upptagits i skulde­brev j

ä

mkas eller l

ä

mnas utan avseende, om till

ä

mpningen

7 Riksdagen 1976/77. J saml. Nr 110

Prop. 1976/77:110

98

av villkoret uppenbarligen skulle strida mot gott aff

ä

rs­skick eller eljest vara otillh

ö

rlig. Best

ä

mmelsen anses ge uttryck f

ö

r en generellt till

ä

mplig obligationsr

ä

tts­lig grundsats. Liknande generalklausuler finns i 8 

§ 

lagen (1915:219) om avbetalningsk

ö

p, 34 

§

lagen (1927:77) om f

ö

rs

ä

kringsavtal, 9 

§

 lagen (1949:345) om r

ä

tten till arbetstagares uppfinningar, 29 

§

 lagen (1960:729) om upphovsr

ä

tt till litter

ä

ra och konstn

ä

rliga verk samt 8 kap. 27 

§

 och 12 kap. 64 

§

jordabalken.

I avtalsvillkorslagen och marknadsf

ö

ringslagen finns, s

å

som beskrivits i avsnitt 3 och 4, generalklausuler som m

ö

jligg

ö

r ingripanden till skydd f

ö

r konsumenterna som kollektiv.

5.2      Den nya generalklausulen i 36 

§

 avtalslagen

Principerna om avtalsfrihet och att avtal skall h

å

llas 

ä

r fortfarande grundl

ä

ggande men man 

ä

r i st

ö

rre utstr

ä

ck­ning 

ä

n tidigare ben

ä

gen att rucka p

å

 dessa principer f

ö

r att hindra till

ä

mpning av osk

ä

liga avtalsvillkor b

å

de i standardavtal och individuella avtal. Ett uttryck f

ö

r detta 

ä

ndrade syns

ä

tt 

ä

r den nya generalklausulen i 36 

§ 

avtalslagen som torde komma att tr

ä

da i kraft under 1976 '. Bakom f

ö

rslaget till en ny generalklausul med giltighet f

ö

r hela f

ö

rm

ö

genhetsr

ä

tten ligger framf

ö

r allt kraven p

å

 ett utbyggt konsumentskydd och erfarenheterna av avtals­villkorslagen. S

å

vitt ang

å

r f

ö

rh

å

llandet mellan n

ä

rings­idkare och konsument f

ä

r den nya best

ä

mmelsen till resultat att f

ö

ruts

ä

ttningarna f

ö

r domstolsingripande bringas i n

ä

rmare 

ö

verenst

ä

mmelse med vad som g

ä

ller betr

ä

ffande KO:s och marknadsdomstolens m

ö

jligheter att verka inom sitt omr

å

de. St

ö

rre parallellitet uppn

å

s d

ä

rigenom mellan den civilr

ä

ttsliga och den n

ä

ringsr

ä

ttsliga lagstiftningen. Den enskilde konsumenten erh

å

ller b

ä

ttre m

ö

jligheter 

ä

n

Se prop 1975/76:81 s 100 ff, SOU 1974:83 Generalklausul i f

ö

rm

ö

genhetsr

ä

tten och Bernitz, Standardavtalsr

ä

tt, 2 uppl 1975. s 34 ff, lagutskottet 1975/76:21.

Prop. 1976/77:110

99

tidigare att f

å

bort ett avtalsvillkor som anv

ä

nds trots att villkoret eller ett liknande villkor st

ä

mplats som osk

ä

ligt av KO eller marknadsdomstolen.

Den nya och omfattande generalklausulen placeras i nu­varande 36 

§

 avtalslagen, som upph

ä

vs. De nuvarande be­gr

ä

nsade generalklausulerna i 8 

§

skuldebrevslagen och d

ä

rmed likartade stadganden p

å

 en del andra h

å

ll i lag­stiftningen slopas s

å

som obeh

ö

vliga. Vissa 

ä

ndringar sker ocks

å

 i 37 

§

 och 38 

§§

avtalslagen. Ogiltighets-regeln i 33 

§

avtalslagen st

å

r kvar men f

å

r begr

ä

nsad betydelse, eftersom den nya generalklausulen i 36 

§ 

avtalslagen kan till

ä

mpas inte bara p

å

 efterf

ö

ljande osk

ä

lighet utan ocks

å

 p

å

 omst

ä

ndigheter vid avtalets tillkomst. Den nya generalklausulen f

ö

ruts

ä

tts bli den centrala bland avtalslagens ogiltighetsregler. Para-gr-afen lyder enligt propositionen:

"Avtalsvillkor f

ä

r j

ä

mkas eller l

ä

mnas utan avseende, om villkoret 

ä

r osk

ä

ligt med h

ä

nsyn till avtalets inneh

å

ll, omst

ä

ndigheterna vid avtalets tillkomst, se­nare intr

ä

ffade f

ö

rh

å

llanden och omst

ä

ndigheterna i 

ö

vrigt. Har villkoret s

å

dan betydelse 

för 

avtalet att det icke sk

ä

ligen kan kr

ä

vas att detta i 

ö

vrigt skall g

ä

lla med of

ö

r

ä

ndrat inneh

å

ll, f

å

r avtalet j

ä

mkas 

ä

ven i annat h

ä

nseende eller i sin helhet l

ä

mnas utan av­seende.

Vid pr

ö

vning enligt f

ö

rsta stycket skall s

ä

rskild h

ä

n­syn tagas till behovet av skydd f

ö

r den som i egenskap av konsument eller eljest intager en underl

ä

gsen st

ä

ll­ ning i avtalsf

ö

rh

å

llandet.

F

ö

rsta och andra styckena 

ä

ga motsvarande till

ä

mpning i fr

å

ga om villkor vid annan r

ä

ttshandling 

ä

n avtal. "

Prop. 1976/77:110

100

Den  nya generalklausulen  omfattar  både   standardavtal och  individuella avtal  och  skall  kunna  tillämpas  på alla  slags  avtalsomständigheter och   alla   slags  avtals­typer inom  förmögenhetsrätten:  köp  av varor,   beställning av  tjänster,   uppdragsförhållanden,   fastighetsköp,   hyres-och  arrendeavtal,   banklån  och pantsättning,   försäkrings­avtal,   transportavtal,   bolagsavtal,   föreningsstadgar, arbetsavtal   etc,   I medveten avsikt   att  markera att  dom­stolarna  inte  bör  tillämpa den nya generalklausulen alltför restriktivt har lagstiftaren  slopat uppenbarhets-kravet  i   8  §  SkbrL och  infört  det   språkligt  svagare  oskä­ligt villkor  i  stället för otillbörligt villkor.   Enligt motiven  bör  dock  generalklausulen  tillämpas  betydligt mer återhållsamt  i   avtalsförhållanden mellan  jämbördiga par­ter,   särskilt  i   affärsförhållanden,   än  när  den ena parten kan mer  eller mindre  diktera villkoren.   Det  föreslagna stadgandets  andra  stycke uttrycker   denna  tanke.   Förutom konsumenterna har  lagstiftaren främst  haft  för ögonen mindre  näringsidkare,   t  ex  småföretagare   som är under­leverantörer  till   storföretag.

Det  bör  vidare  observeras  att generalklausulen  inte  bara ger  domstolarna möjlighet  att  jämka  eller  sätta åt   sidan ett  oskäligt villkor  i  ett  avtal  utan  också -  där  så fordraä  för  att  undvika ett  oskäligt   resultat  -  att  jämka avtalet  även  i   övrigt  eller  att  betrakta  hela avtalet   som ogiltigt.   Den nya  36  §  blir  alltså  både   en  jämknings-  och en  ogiltighetsregel   (se  prop  1975/76:81   s   173).

För  att  i  görligaste mån tillgodose  intresset av förutse­barhet  har man  i  utredningsbetänkandet   (   s   131   ff     )   givit utförliga  riktlinjer för bedömningen  och  därvid  även konkret   diskuterat  skäligheten av vissa vanliga typer  av tyngande   standardklausuler.   I  propositionen har före­dragande   statsrådet  väsentligen anslutit   sig till   dessa överväganden.   Meningen  är vidare  att   domstolarna vid oskälighetsbedömningen  skall  hämta  ledning i   dispositiv rätt  på  området,   närliggande  tvingande   lagstiftning  och praxis  enligt  avtalsvillkorslagen.

Prop. 1976/77:110

'Ol

Ocks

å

 i fr

å

ga om inriktningen av domstolarnas bed

ö

mning efterstr

ä

vas en 

ä

ndring i f

ö

rh

å

llande till g

ä

llande r

ä

tt. Till

ä

mpningen av 8 

§

SkbrL och liknande stadganden 

ä

r i regel kasuistisk, dvs inriktad p

å

 att bed

ö

ma om till-l

ä

mpningen av ett visst avtalsvillkor ter sig otillb

ö

r­lig i det s

ä

rskilda fallet. 

Den  

nya generalklausulen g

ö

r det d

ä

remot m

ö

jligt f

ö

r domstolarna att g

å

 in i en klausulinriktad bed

ö

mning av fr

å

gan om en viss typ av avtalsvillkor 

ä

r att anse som osk

ä

lig i och f

ö

r sig. I motiven framh

å

lls som 

ö

nskv

ä

rt att domstolarna s

å 

l

å

ngt m

ö

jligt ger sina avg

ö

randen en s

å

dan principiell pr

ä

gel f

ö

r att ge praxis st

ö

rre stadga och f

ö

rutsebar­het (prop 1975/76:81 s 111, 173).

Prop. 1976/77:110

102

6

FÖRSLAG- TILL ÄNDRINGAR  I   AVTALSVILLKORSLAGEN M M

6.1

Konsumentombudsmannens  skrivelse  1974-09-19

KO har i   skrivelse till  justitiedepartementet  den  19   sep­tember  1974  tagit upp frågan om utsträckning av  avtals­villkorslagens 

(AVL)   tillämpningsområde   till  bl  a fast egendom.

Enligt KO:s mening finns det ett  stort  behov av  skydd mot oskäliga avtalsvillkor också på områden  som inte faller inom  lagens  tillämpningsområde.   Framförallt har  det  visat sig vara en brist,   att AVL inte ger möjlighet  till  ingri­pande mot  avtalsvillkor  som  används  vid  försäljning  av  fast egendom.   Vidare  anser KO  att  en väsentlig förstärkning  av konsumentskyddet  skulle  stå att vinna,   om AVL gjordes  till­lämplig på  sådan försäljning från  privatpersoner  som  för­medlas  av  näringsidkare.

6.1.1

AVL  tillämplig på avtal   som  gäller fast   egendom

Ko  anför i  sin skrivelse,   att  det  på åtskilliga områden varit möjligt  att  genom  överläggningar med  stöd  av AVL mellan KO  och företrädare  för näringslivet  nä fram  till avtalsvillkor  som bättre  än  tidigare   tillgodoser konsumen­ternas  intressen.   Genom  exempelvis   en uppgörelse mellan  KO och Sveriges Trähusfabrikers  riksförbund  angående  utformningen av  förbundets allmänna leveransbestämmelser vid försäljning av  monteringsfärdigt  trähusmaterial,   både  för permanentbostä­der  och fritidshus,   har konsumenternas   ställning avsevärt förbättrats  på flera punkter.   KO  har  vidare  granskat   de entreprenadavtal  som  används  av  företag   som åtar   sig  att uppföra  småhus  och inledde under hösten   1974  överläggningar med  företrädare för branschen.

I   4  kap  jordabalken finns  bestämmelser   som  bereder  köpare  av fast  egendom skydd i  olika situationer,   såsom vid  säljarens dröjsmål  och vid faktiska fel i  fastigheten.   Bestämmel­serna är  emellertid  dispositiva,   dvs.   de  kan åsido­sättas  genom  avtal  mellan parterna.   KO  konstaterar  i   sin

Prop. 1976/77:110

103

skrivelse,   att   jordabalkens  bestämmelser  i   stor  utsträckning åsidosätts   i   standardkontrakt  som  används  vid  överlåteiso av  fast  egendom.   Vanligen  är de kontrakt  som  används  vid försäljning av   säväl  nya  som äldre byggnader utarbetade  av säljaren  eller  företrädare   för  säljaren.   Eftersom  AVL   inte avser  fast   egendom,   har KO   inte  möjlighet  att   ingripa  mot alltför  ensidiga  avtalsvillkor.   Däremot  har KO   i   flera  fall funnit  anledning  att  ingripa med  stöd  av  lagen   (1970:412)   om otillbörlig marknadsföring.

Att det i kontrakt  som används vid försäljning av  fast  egen­dom förekommer  avtalsbestämmelser  som  får betecknas   som oskäliga mot  konsumenten,   anser sig KO ha kunnat  konstatera genom  allmänhetens   anmälningar och kontakter  i  övrigt  med KO.   Sålunda  förekommer  ofta avtalsvillkor  som  ger  säljaren en vidsträckt   rätt  att  skjuta på  tillträdesdagen.   Vidaro  är det  inte  ovanligt, att  i kontrakten  tas  in  klausuler   som syftar  till   att   friskriva  säljaren  från  det   ansvar   för   fel som  eljest   följer  av  innehållet  i  4 kap  19  §   jordabalken (dolda fel).     Även  utanför det  av  jordabalken  

rGglera.de

om­rådet  förekommer  enligt vad KO   funnit  avtalsbestämmelser  som ensidigt   tillgodoser  säljarens   intressen.   Det  kan  här  vara fråga om villkor   som medför att  köparen  blir hf-lt   utan  in-flytando vid  val   av besiktningsman  eller klausul   varigenom säljaren  förbehåller  sig rätten  att  avgöra om  tvist  med anledning av  avtalet  skall  dras  inför domstol   ollcr  a.vgöras av  skiljemän.

6.1.2 AVL  tillämplig    vid köp d;ir privatpersoner  iir  ri.-J.ljaro

När varor  säljs   av  en  privatperson  gonom  förmedling  av  on näringsidkare,   vilket  inte  sällan  förekommer när  det   g,äll'r bogagaad3  bilar  och  båtar,   kan  eventuellt  förokonmandn oskäliga avtalsvillkor  inte  åtkommas  nod  stöd  av  AVL.   Detta är  enlif;t  KO   en   påtaglig brist  i  Iconsunentckyddet.   Briston är franträdando  vid  försäljnj.ng i  me.r organiserade   formor. Auktioner  a,v  begagaade bilar och båtförsäljning  i   stor  skala genom  förnodling  av näringsidkare kan  a-iföras   so:ti   exempel på denna försäljningsform.

Prop. 1976/77:110

104

Vid  fastighetsförsäljning tar  säljaren  ofta    hjälp  av  en fastighetsmäklare.   Kontraktet  mellan   säljare  och köparen  av­fattas  då vanligen  på kontraktsformulär  som  tillhandahålls av mäklaren.   Det  blir  också mäklaren  som  i huvudsak  bestäm­mer vilka  avtalsklausuler och vilka  typer  av  standardvillkor som  skall   tas   in  i  kontraktet.   KO  anser det  angeläget,   att köp  som  förmedlas  på  detta  sätt  kan  granskas   enligt AVL.  KO påpekar,   att   en  utvidgning av AVL  till   att  avse  även  fast egendom  torde  få  avsedd   effekt   endast under  förutsättning att  också  enskilda  försäljningar  som  förmedlas   av mäklare tas  med.   Genom  en   sådan   lagändring  skulle  också uppnås   en bättre överensstämmelse mellan  tillämpningsområdena    för AVL  och konsumentköplagen   (1973:877).

6.2 Konsumentverkets  rapport  om  småhus

Konsumentverket har i rapporten Sm

å

hus (1975:1) gjort en probleminventering avseende f

ö

rv

ä

rv av sm

å

hus samt reparation och underh

ä

ll av bostaden. Konsumentverket har d

ä

rvid inst

ä

mt i KO:s 

ö

nskem

å

l om en utvidgning av avtalsvillkorslagen till att omfatta avtal avseende fast egendom. D

ä

rigenom skulle det besv

ä

rliga l

ä

ge som nu uppst

å

r vid behandling av kontrakt som delvis om­fattar fastighetsk

ö

p och delvis utg

ö

r entreprenadavtal kunna undvikas.

6.3     Allm

ä

nna reklamationsn

ä

mnden och konsumentverkets

fastighet sreklamationsn

ä

mnd

Allm

ä

nna reklamationsn

ä

mndens verksamhet  startades 1968 av Statens konsumentr

å

d. N

ä

mnden kan s

ä

gas vara ett samarbetsorgan mellan staten och n

ä

ringslivet och fungerar d

ä

rvidlag som en sorts domstol i konsument­tvister. Verksamheten bedrivs som en f

ö

rs

ö

ksverksamhet, sedan den 1 januari 1973 med konsumentverket som ekono­misk huvudman (se verkets instruktion SFS 1972:739

» ä

ndrad 1973:636). Verket har ocks

å

 fastst

ä

llt stadgar

Om allm

ä

nna reklamationsn

ä

mnden se Tranell i SvJT 1975 s 15

Prop. 1976/77:110

105

f

ö

r n

ä

mnden. Enligt dessa har n

ä

mnden till uppgift att p

å

 beg

ä

ran av konsument pr

ö

va tvist mellan konsumenter och n

ä

ringsidkare r

ö

rande vara eller tj

ä

nst samt be­sluta om hur tvisten b

ö

r l

ö

sas. F

ö

rfarandet 

ä

r skrift­ligt, relativt snabbt och enkelt samt kostnadsfritt. Avg

ö

randena rubriceras som beslut men utg

ö

r i sj

ä

lva verket rekommendationer, som inte g

å

r att tv

å

ngsvis genomdriva men som 

ä

nd

å

 efterlevs i stor omfattning (cirka 85 - 90 ), I vissa branscher har n

ä

ringsidkarna 

å

tagit sig att f

ö

lja n

ä

mndens rekommendationer. N

ä

mnden skall vidare p

å

 beg

ä

ran av domstol avge yttrande i konsumenttvister enligt 7 

§

 lagen (1974:8) om r

ä

tte­g

å

ngen i tvistem

å

l om mindre v

ä

rden.

Uppgiften att bist

å

enskilda konsumenter i reklamations­tvister utf

ö

rs i f

ö

rsta hand av personal p

å

 n

ä

mndens kansli genom r

å

dgivning och f

ö

rs

ö

k till f

ö

rlikning mellan konsumenter och n

ä

ringsidkare. I den m

å

n en tvist inte kan l

ö

sas redan i detta skede tas 

ä

rendet upp till pr

ö

v­ning av n

ä

mnden. Denna best

å

r av 74 ledam

ö

ter till lika delar representerande konsumenterna och n

ä

ringslivet. Konsumentrepresentanterna rekryteras fr

ä

mst fr

å

n de fackliga organisationerna LO, TCO och SACO samt fr

å

n konsumentverket. N

ä

ringslivsrepresentanterna kommer fr

å

n branschorganisationer s

ä

som Industrif

ö

rbundet, Grossistf

ö

rbundet och K

ö

pmannaf

ö

rbundet m fl samt fr

å

n enskilda f

ö

retag. N

ä

mnden arbetar p

å

 tio avdelningar, en f

ö

r envar av huvudomr

å

dena resor, motorfordon, hem­elektronik, fritidsb

å

tar, f

ö

rs

ä

kringar, 

ö

vriga

ä

renden (innefattande bl a m

ö

bler, ur, optik, fotoartiklar, flyttningar), textil, tv

ä

tt, sko och p

ä

ls.

Vid n

ä

mndens sammantr

ä

den 

ä

r en jurist med domare­erfarenhet ordf

ö

rande. N

ä

mnden har en heltidsanst

ä

lld ordf

ö

rande och f n sju vice ordf

ö

rande. Den heltids­anst

ä

llde ordf

ö

randen har ett 

ö

vergripande ansvar f

ö

r kansliet och samordnar avdelningarnas verksamhet.

Prop. 1976/77:110

106

Beredningen av 

ä

rendena sker inom kansliet, som 

ä

ven svarar f

ö

r muntlig och skriftlig r

å

dgivning och f

ö

r f

ö

rlikningsverksamhet. Kansliets tj

ä

nstem

ä

n svarar f

ö

r f

ö

redragningarna inf

ö

r n

ä

mndens olika avdelningar.

I och med tillkomsten av den tidigare n

ä

mnda lagen om f

ö

renklat r

ä

tteg

å

ngsf

ö

rfarande i tvistem

å

l om mindre v

ä

rden har allm

ä

nna reklamationsn

ä

mndens och de all­m

ä

nna domstolarnas verksamhet samordnats i tv

å

 h

ä

n­seenden. F

ö

r det f

ö

rsta g

ä

ller inte den s

ä

rskilda v

ä

rdegr

ä

nsen om ett halvt basbelopp om utl

å

tande i saken redan avgetts av allm

ä

nna reklamationsn

ä

mnden och part, under 

å

beropande av utl

å

tandet, f

ö

rsta g

å

ngen han f

ö

r talan i m

å

let yrkar att lagen om det f

ö

renklade r

ä

tteg

å

ngsf

ö

rfarandet skall till

ä

mpas. F

ö

r det andra skall allm

ä

n domstol, n

ä

r en konsument­tvist anh

ä

ngiggjorts genom st

ä

mning utan att saken f

ö

rst behandlats hos reklamationsn

ä

mnden, inh

ä

mta yttrande fr

å

n n

ä

mnden om det

ä

r till gagn f

ö

r utred­ningen.

Under budget

å

ret 1974/75 kom drygt 6 300 

ä

renden in till n

ä

mnden. Drygt 5 900 

ä

renden avgjordes, varav cirka 2 650 p

å

 kansliplanet utan att beh

ö

va f

ö

rel

ä

ggas n

ä

mnden f

ö

r beslut. Kansliets personal fick under nyss­n

ä

mnda budget

å

r ta emot cirka 40 000 telefonsamtal, av vilka ungef

ä

r h

ä

lften g

ä

llde nya reklamations

ä

renden.

Av konsumentverket bedrivs sedan den 1 januari 1975, delvis med medel fr

å

n Statens r

å

d f

ö

r byggnadsforskning, en f

ö

rs

ö

ksverksamhet med reklamationsn

ä

mnd f

ö

r tvister avseende ink

ö

p, reparation och underh

å

ll av bost

ä

der inom Uppsala l

ä

n och G

ä

vleborgs l

ä

n. F

ö

rs

ö

ksverksam­heten skall p

å

g

å

 till den 1 juli 1976. Inkommande 

ä

renden bereds p

å

liknande s

ä

tt som inom allm

ä

nna

107

Prop. 1976/77:110

reklamationsnämnden.   De   ärenden   som  inte kan  lösas på  ett   förberedande   stadium  föredras  inför fastighets-reklamationsnämnden   som består  av representanter för på  ena   sidan  Industrins  byggmaterialgrupp,   Sveriges hantverks-  och  industriorganisation,   Sveriges  trähus­fabrikers  riksförbund  och  Svenska byggnadsentreprenör­föreningen  samt  på  andra  sidan  Sveriges villaägare­förbund.   Hyresgästernas  riksförbund,   konsumentverket, LO  och  TCO.   Fastighetsreklamationsnämnden behandlar till   skillnad från  allmänna reklamationsnämnden även köp mellan privatpersoner.   Under nämndens första tio månader  inkom 95 ärenden . Av  dessa har under  samma  tid 33   ärenden  slutbehandlats.   Tolv ärenden har avskrivits antingen beroende  på  att  parterna förlikts  eller att de  valt   att  gå  till   domstol.   I   20  av  de  avgjorda ären­dena  har  anmälaren helt   eller  delvis  fått nämndens  in­stämmande  i   sina klagomål.   För  att  få  tillräckligt beslutsunderlag har nämnden i ungefär hälften av de avgjorda ärendena  låtit  utföra  besiktningar.

Av  de   till  fastighetsreklamationsnämnden inkomna ären­dena  avser cirka  50   reklamationer  i   samband med köp  av gruppbyggda  småhus.   18   ärenden  avser köp av enstycks-hus,   20  ärenden  köp   av   småhus  i   andra hand  och 6  ären­den   reparations-   och  underhällsarbeten.

I   de  inkomna  ärendena  har  anmälarna  tagit upp följande typer  av fel:

Grupphus       Enstyckshus       Äldre  hus Vatten-  och

fuktskador

28

5

11

Bristfälliga golv­

konstruktioner

10

2

Sprickor i  grundmur,

fasad   eller grundplatta    7

3

2

Skönhetsfel

11

8

7

Övriga fel

I4

4

Enligt  konsumentverkets  pressmeddelande     1975-11-06

Prop. 1976/77:110

108

Att  det  uppkommit  en  tvist mellan  köpare  och   säljare som  inte kunnat  lösas utan hänvändelse   till  reklamations­nämnden  anges   i   pressmeddelandet   bl   a   bero   på att

a)

kontrakten  inte  ger rimlig balans mellan parterna

b)

kontrollen under byggnadstiden   är bristfällig

c)

konsumenternas  intressen i   alltför liten utsträckning beaktas vid besiktningarna

d)     justeringsarbetena enligt   slut-  och garanti­

besiktningsprotokollen inte  alls utförs  eller

utförs på ett  otillfredsställande  sätt.

Konsumentverket  anser  i  anslagsframställning för  budget­året   1976/77  att  det  finns  ett  uttalat   behov av  en reklamations- och rådgivningsinstans   i  fråga om tvister vid inköp,   reparation och underhäll  av bostäder  (bl  a småhus).   Verket bedömer det  som önskvärt,   att  den försöksverksamhet  som härvidlag bedrivs kan fortgå i  mer permanenta former  och utvecklas  till  en riks­täckande verksamhet   inom  allmänna reklamationsnämndens ram.

Prop. 1976/77:110

109

7        KOMMITT

É

NS IAKTTAGELSER VID GENOMG

Å

NG AV SM

Å

HUSKONTRAKT

7.1      Allm

ä

nt

Med till

ä

mpning av avtalsvillkorslagens generalklausul i 1 

§

kan KO eller marknadsdomstolen f n f

ö

rbjuda det vidare anv

ä

ndandet av osk

ä

liga villkor som n

ä

ringsidkare anv

ä

nder vid erbjudande till konsiiment av vara eller tj

ä

nst. Om generalklausulen i avtalsvillkorslagen ut­vidgas till att omfatta f

ö

rs

ä

ljningserbjudanden avseende fast egendom (inkl 

ö

verl

å

telse av tomtr

ä

tt) ', kommer i f

ö

rsta hand olika typer av fastighets

ö

verl

å

telser mellan n

ä

ringsidkare och konsument att falla inom lagens till-l

ä

mpningsomr

å

de. Av s

å

dana

ö

verl

å

telser finns flera for­mer, t ex f

ö

rs

ä

ljning av tomt (resp tomtr

ä

tt) och sam­tidig 

ö

verenskommelse om uppf

ö

rande av hus p

å

 tomten, f

ö

rs

ä

ljning av tomt och sm

å

hus under uppf

ö

rande, av ny­uppf

ö

rda sm

å

hus eller av 

ä

ldre hus som k

ö

pts in och reno­verats. Enligt sina direktiv har emellertid kommitt

é

n att utg

å

fr

å

n att avtalsvillkorslagen skall utvidgas till att omfatta 

ä

ven icke-n

ä

ringsidkares f

ö

rs

ä

ljningserbjudanden avseende fast egendom, om erbjudandet f

ö

rmedlas av n

ä

rings­idkare. H

ä

rigenom kommer ocks

å

 f

ö

rs

ä

ljningar av 

ä

ldre sm

å­

hus mellan privatpersoner under bed

ö

mande i de fall d

å 

f

ö

rs

ä

ljningarna f

ö

rmedlas av m

ä

klare.

Kommitt

é

n hsir g

å

tt igenom kontraktsformul

ä

r av skilda typer och utformning, bl a s

å

dana formul

ä

r som anv

ä

nds av kommu­ner, byggf

ö

retag och m

ä

klare vid de olika 

ö

verl

å

telse-situationer som nu n

ä

mnts.

Nyttjander

ä

tt till fastighet under obest

ä

md tid kan f

ö

r visst 

ä

ndam

å

l mot 

å

rlig avg

ä

ld i pengar uppl

å

tas som tomt­r

ä

tt enligt best

ä

mmelser i 13 kap jordabalken. Om ej annat f

ö

ljer av best

ä

mmelserna i n

ä

mnda kapitel, 

ä

ger f

ö

r 

ö

ver­l

å

telse av tomtr

ä

tt best

ä

mmelserna r

ö

rande fast egendom motsvarande till

ä

mpning (13:7). Med fastighets

ö

verl

å

telser avses i det f

ö

ljande 

ä

ven tomtr

ä

tts

ö

verl

å

telser.

Prop. 1976/77:110

110

När äldre  småhus,   nya enstyckshus  eller  tomtmark för  små­hus   överlåts  enligt  bestämmelserna  om  köp  av fast   egendom i   4  kap  jordabalken   (JB)   \   sker  detta  i   de  flesta  fall med  upprättande  av  dubbla köpehandlingar  -  ett  köpekontrakt innehållande   samtliga köpevillkor  och   ett  köpebrev  inne­hållande överlåtelseförklaring och kvittens av köpesumman. På köpekontrakt  som nu nämnts används i  den följande fram­ställningen  ibland  beteckningen  "rena köpekontrakt"   om­växlande med  "sedvanliga köpekontrakt".

Vid  försäljning av  tomtmark  och  småhus under uppförande

eller av nyuppförda  småhus i  grupphusområden är  två

2) avtalskonstruktioner  helt  dominerande.       I  den  ena  för­värvar  småhusköparen  tomten  genom  särskilt köpekontrakt

I   4 kap  JB  finns   tvingande  regler  om köpets  form m m samt   dispositiva  regler  om   säljares  och  köpares  rättig­heter  och förpliktelser.   De  dispositiva reglerna  blir gällande mellan parterna  om  dessa inte  kommit  överens om  att  annat   skall  gälla mellan  dem.   De  dispositiva reglerna ger  besked  om  fördelning av  kostnader  och  av­kastning före   tillträdet   samt  om  vem   som  skall   stå faran för  att  fastigheten   skadas  före   tillträdet.   Vi­dare  bestäms  genom  de   dispositiva reglerna följderna av  kontraktsbrott  från   säljarens   och  köparens   sida.   Säl­jarens kontraktsbrott  kan bestå i  underlätenhet  att  av­träda fastigheten  i   rätt   tid  och  att  utfärda erforderliga köpehandlingar   samt  i   rättsliga  eller materiella fel   i fastigheten.   Köparens  kontraktsbrott  avser  t  ex  betal­ningsförsummelse   som  inträtt  eller på grund av   särskilda omständigheter  kan  förutsättas  inträda.   De  påföljder   som köparen kan  göra  gällande  vid   säljarens  kontraktsbrott är  avdrag på köpeskillingen  och  i  vissa fall  rätt   att häva köpet  och  få   skadestånd.   Hävningsbefogenheten  får i   regel  inte  utövas   senare  än  ett  år  från  tillträdes­dagen.   Köparens  betalningsförsummelse  medför att  han  fär betala  dröj smalsränta  och  att   säljaren,   enligt  förbehåll i   köpehandlingen,   fär  häva köpet  och  kräva  skadestånd (handpenning  eller  del   av  denna förverkas).

2

o

-

Se[REDACTED_EFTERNAMN], Avtalsfragor vid 

ö

verl

å

telse av gruppbyggda

sm

å

hus, rapport utgiven av Statens r

å

d f

ö

r byggnadsforsk­ning (R 25:1973), s 16 ff.[REDACTED_EFTERNAMN] v

ä

ntas inom kort utge en omfattande studie 

ö

ver avtalsvillkor vid f

ö

rs

ä

lj­ning av gruppbyggda sm

å

hus, utarbetad p

å

 uppdrag av Konsumentverket.

Prop. 1976/77:110

''

och   sluter  därjämte  entreprenadavtal       med   säljaren eller  tredje  man  om uppförande  av  byggnad   på  tomten, varvid  de  båda  avtalen  gjorts  beroende   av varandra för sin  giltighet   (kombinerade  kontrakt).   På  köpekontrak­tet   tillämpas   jordabalkens   regler med   de   avvikelser från  dess   dispositiva bestämmelser   som   parterna kan ha kommit   överens   om.   Avtalsvillkorslagen  är  tillämp­lig på  entreprenadavtalet men inte  på  köpekontraktet. Entreprenadavtalet  kan vara utformat   enligt  Svenska teknologiöreningens   allmänna bestämmelser  för   byggnads-, anläggnitiijö-   och   installationsentreprenader   (aB),  

som  då bestämmer  parternas   rättigheter  och   skyldigheter.   Anknyter entreprenadavtalet   inte   till  AB,   kan   det   komma  i   fråga  att

Entreprenadavtal  är  en  form  av materiellt  uppdrag; någon  åtar  sig mot   ersättning att   t   ex  uppföra eller reparera  en  byggnad och  själv  bestå materialet   (se  om entreprenadavtal   Bertil [REDACTED_EFTERNAMN],   Särskilda avtals­typer  I   s   103  ff  m  hänv  och  den  sammanfattande  fram­ställningen  om  entreprenadavtal   av  Holger[REDACTED_EFTERNAMN]  och Torgny  Kastad   i   Norstedts   juridiska handbok,   10 uppl, s  98).   I   stort   sett   saknas  lagregler  för  entreprenad­avtal.   Avser  den  materiella  arbetsprestationen annat än  uppförande   av  byggnad   (jfr  2  §  köplagen)   blir ibland köplagen  tillämplig på  avtalet   (beställningsköp). Entreprenadavtalsområdet  regleras  emellertid  i   stor  om­fattning av enhetliga standardvillkor  -  dels Allmänna bestämmelser  för  byggnads-,   anläggnings-   och  installa­tionsentreprenader,   utarbetade  av Svenska  teknolog-föreningens  kontraktskommitté  i   samverkan med  berörda myndigheter  och   sammanslutningar,   de  nu  gällande med beteckningen AB  72,   och dels  Allmänna bestämmelser för totalentreprenader  avsedda för  byggnads-,   anläggnings-och  installationsarbeten,   ABT  74.   ABT   74  är  avsedda att   tillsammans  med AB  72  användas  vid upphandling av arbeten  på  totalentreprenad,   där beställaren  sluter avtal med  en  entreprenör  om   såväl  hela  eller  en väsent­lig  del   av projekteringen som   själva utförandet.   AB  72 är  efter  ett   inledande   avsnitt med begreppsbestämningar uppdelat  i   nio  kapitel med  rubrikerna  Omfattning,   ut­förande,   Organisation,   Tiden,   Ansvar,   Ekonomi,   Besikt­ning,   Hävande,   Tvist.   Till  AB  72  finns  utgiven en  sär­skild kommentar,   Motiv AB 72   (1973).   Av äldre kommen­tarer  är  särskilt   den  av  Sten  Källenius  år   I96O utgivna Entreprenadjuridik  av  intresse.   AB  72   är  att  betrakta som  ett regelsystem,   i  vilket bestämmelserna hänger nära  samman   och  balanserar  beställarens   och  entreprenö­rens  rättigheter  och  förpliktelser mot  varandra.

Prop. 1976/77:110

112

analogivis till

ä

mpa AB:s eller k

ö

plagens regler. AB:e be­st

ä

mmelser passar dock inte alltid p

ä

 entreprenadtyper f

ö

r vilka de inte 

ä

r avsedda, t ex mindre arbeten. A andra sidan kan entreprenadavtalet m

ä

nga g

å

nger vara s

£

 speciellt eller sammansatt att k

ö

plagens regler inte kan till

ä

mpas analogt p

å

det. Just i de fa,ll d

å

 arbetsprestationen 

ä

r kopplad till ett k

ö

pavtal om l

ö

s egendom kan det vara sv

å

rt att avg

ö

ra vilka best

ä

mmelser som b

ö

r vara till­l

ä

mpliga (se betr k

ö

p av l

ö

s egendom och montering av denna NJA 1951 s 271). Liknande sv

å

righeter torde f

ö

r 

ö

vrigt f

ö

religga i det fall arbetsprestationen 

ä

r kopplad till ett k

ö

peavtal avseende fast egendom. I det fallet g

ä

ller gr

ä

nsdragningsproblemet jordabalkens best

ä

mmelser 

å

 ena sidan och 

å

andra sidan villkoren f

ö

r arbetsprestationen.

I den andra avtalskonstruktionen tas tomt

ö

verl

å

telspi och entreprenadavtalet avseende byggnaden in i samma handling, som betecknas som "k

ö

pe- och byggnadskont-"~kt", "k

ö

pe- och entreprenadkontrakt" eller ofta enbart "k

ö

pe­kontrakt" eller "k

ö

peavtal". P

å

ett s

å

dant avtal torde avtalsvillkorslagen ej vara till

ä

mplig. Denna "blandade" kontraktsform kallas i det f

ö

ljande "k

ö

pekontrakt med entreprenadinslag".

De "rena" k

ö

pekontrakten inneh

å

ller som h

ä

refter n

ä

rmare skall beskrivas inte s

ä

llan friskrivningar fr

å

n det an­svar f

ö

r faktiska fel 1 fastigheten som 

å

vilar s

ä

ljaren enligt JB 4:19 men upptar i 

ö

vrigt vanligen inte n

å

gra klausuler av intresse n

ä

r det g

ä

ller att mera generellt avg

ö

ra f

ö

rekomsten av osk

ä

liga avtalsvillkor. K

ö

pe­kontrakten med entreprenadinslag uppvisar, naturligt nog genom att supplerande lagbest

ä

mmelser saknas p

ä

 entre­prenadomr

å

det, en provkarta p

å

 villkor och best

ä

mmelser, vilkas sk

ä

lighet i f

ö

rh

å

llandet n

ä

ringsidkare - konsument det i flera fall finns anledning att 

ö

verv

ä

ga.

Kommitt

é

n har i den f

ö

ljande framst

ä

llningen valt ut n

å

gra avtalsvillkor som befunnits s

ä

rskilt v

ä

sentliga och gjort dem till f

ö

rem

å

l f

ö

r diskussion och bed

ö

mning. Till en b

ö

rjan tar kommitt

é

n upp vissa friskrivningsklausuler. D

ä

refter behandlas besiktningsklausuler, skiljeklausuler samt h

ä

vnings- och 

å

terg

ä

ngsklausuler.

Prop. 1976/77:110

113

7.2

Friskrivningsklausuler

Beteckningen friskrivningsklausuler används på flera olika typer av villkor.   '  Det kan vara fråga om villkor varigenom säljare  eller  annan friskriver sig från ansvar för  såld varas kvalitet  eller i  övrigt för beskaffen­heten av sin prestation.   Det kan också vara villkor var­igenom någon friskriver  sig från skadeständsskyldighet, s k ansvarsfriskrivning,   eller begränsar skadeståndets belopp,   s k ansvarsbegränsning.  Det är emellertid ofta tveksamt om beteckningen friskrivningsklausul är träf­fande.   När säljare eller annan friskriver  sig från ansvar för kvaliteten av den sålda varan e d är gränsdragningen oskarp i förhållande  till klausuler varigenom beskaffen­heten  av en prestation  klargörs  eller preciseras,   utan att  någon direkt fri skrivning från det  ansvar som  skulle gälla enligt dispositiva regler sker.   På samma sätt är det  ofta osäkert om ett villkor,  varigenom part åtar  sig skadeståndsskyldighet  av  speciellt  slag,   t  ex för vållan­de  i  vissa situationer,   är att betrakta som en friskriv­ning från det ansvar  som han skulle bära enligt allmänna principer eller en precisering av förutsättningarna för skadeståndsskyldighet.

7.2,1

Friskrivning frän ansvar enligt 4 kap 19  §

jordabalken för   s  k  dolda fel

I  rena köpekontrakt  avseende nya eller  äldre  småhus  före­kommer  inte  sällan klausuler  som har  till   syfte  att  fri­skriva säljaren från  ansvar  enligt  JB  4:19  för  sädana fel på  fastigheten  som  köparen  inte haft  anledning att  räkna med och inte heller bort  upptäcka vid  sedvanlig undersök­ning av fastigheten före  köpet,   s k dolda fel.  Friskriv­ningarna kan  lyda exempelvis  "Fastigheten säljs i  befint­ligt  skick"  eller,  under rubriken Köpeobjektets  skick, "Egendomen överlåtes  sådan den av köparen har besiktigats", ev med tillägg att köparen förklarar  sig med bindande verkan avstå från alla anspråk mot  säljaren på grund av fel  eller brister i  fastigheten.

Se  Generalklausulutredningens  betänkande  SOU   1974:83 E   174  ff m hänv

8 Riksdagen 1976/77. 1 saml. Nr 110

Prop. 1976/77:110

114

Såsom  en bakgrund  till förekomsten av friskrivningsklausu­ler  lämnas här en kort redogörelse för felreglerna i  4 kap 15  -   19  §§ JB.   '  De nuvarande reglerna trädde i kraft  den 1   januari   1972 och gäller fastighetsförvärv som sker där­efter.

Om  säljare och köpare  av fast  egendom inte kommer överens om  att   annat   skall  gälla,   svarar   säljaren  enligt bestämmel­ser i  4 kap JB för rättsliga fel,   rådighetsfel  och faktiska fel  i  fastigheten.   Rättsliga fel  kan bestå bl a i  att fas­tigheten  är belastad med  inteckningar,   nyttjanderätt  eller servitut  i   större utsträckning än köparen visste om när köpet   skedde.  Rådighetsfel kan vara att myndighet bestämt att  fastighet  inte  får  bebyggas  eller  att  byggnad  skall rivas.   S k faktiskt  fel föreligger  enligt JB 4:19,   när fastighetens  skick inte visar  sig motsvara vad som kan anses utfäst  eller vad köparen  eljest med hänsyn till omständigheterna haft  anledning räkna med vid köpet.

Utgångspunkten i  jordabalken är att fast egendom köps i  befintligt  skick.   Köparen anses  ha en plikt att under­söka fastigheten,   innan han köper  den.   Fel   som han vid en med  tillbörlig omsorg företagen undersökning märkt eller bort märka kan han inte åberopa mot  säljaren.   Säl­jaren på  sin sida svarar för sina utfästelser om fastig­hetens   skick  antingen  dessa är muntliga  eller  skriftliga. Säljaren   svarar  också för vad han  kan  anses ha utfäst  i samband med  överlåtelsen.   Slutligen   svarar  säljaren för s k  dolda fel,   dvs brister i fastighetens  skick - avvikel­ser från normal  standard -  som inte  avhandlats vid köpet vare   sig direkt  eller indirekt,   under förutsättning att köparen med hänsyn  till  fastighetens  ålder och övriga omständigheter inte haft anledning att räkna med felet och inte heller bort upptäcka det vid undersökningen. Säljaren kan bli  ansvarig för dolt  fel  även om han inte alls  känt  till det.

Om  säljares och köpares rättigheter och förpliktelser, se  den utförliga framställningen  i Westerlind,  Jorda­balken   (1971)   s  342  ff.   Se  även  Åsbring,   Fastighets­köpet  enligt nya jordabalken  (1974)   s  121   ff

Prop. 1976/77:110

115

Best

ä

immelsen i JB 4:19 om ansvar f

ö

r fel i den s

å

lda fastigheten inneb

ä

r en sk

ä

rpning av s

ä

ljarens ansvar i f

ö

rh

å

llande till tidigare lagstiftning, enligt vilken s

ä

ljaren, med undantag f

ö

r vissa fall av svek och under­l

å

tenhet att upplysa om k

ä

nda fel, svarade endast f

ö

r avvikelse fr

å

n utf

ä

stelse som tagits in i k

ö

pehandlingen, i 

ö

vrigt s

å

ldes fastigheten i befintligt skick

ä

ven s

å

vitt avs

å

g dolda fel.

Det 

ö

kade ansvar f

ö

r s

ä

ljaren av fast egendom som de nya best

ä

mmelserna i JB medf

ö

rt har f

ö

ranlett flera m

ä

klar-organisationer att i samarbete med olika f

ö

rs

ä

kringsbolag tillskapa ett f

ö

rs

ä

kringsskydd f

ö

r s

ä

ljares ers

ä

ttnings­ansvar f

ö

r s k dolda fel vid 

ö

verl

å

telser f

ö

rmedlade av m

ä

klare. F

ö

rs

ä

kringsbolagen 

å

tar sig antingen gentemot m

ä

klaren, om denne 

ö

vertagit s

ä

ljarens ansvar, eller gentemot s

ä

ljare och k

ö

pare att i fr

å

ga om ers

ä

ttnings­skyldighet som kan drabba s

ä

ljare av fastighet eller byggnad p

å

 ofri grund p

ä

grund av faktiska fel enligt JB 4:19 betala den ers

ä

ttning som s

ä

ljare kan bli skyldig utge. Vid krav p

å

 ers

ä

ttning som omfattas av f

ö

rs

ä

kringen utreder f

ö

rs

ä

kringsbolaget om ers

ä

ttningsskyldighet f

ö

re­ligger, underhandlar f

ö

r den f

ö

rs

ä

krades r

ä

kning med den som kr

ä

ver ers

ä

ttning, f

ö

r s

ä

ljarens talan vid r

ä

tteg

å

ng om ers

ä

ttning som omfattas av f

ö

rs

ä

kringen och betalar kostnaderna f

ö

r r

ä

tteg

å

ngen. F

ö

rs

ä

kringsskyddet

ä

r f

ö

r­sett med vissa inskr

ä

nkningar, n

å

got olika f

ö

r olika f

ö

rs

ä

kringsbolag. F

ö

rs

ä

kringstiden, h

ö

gsta ers

ä

ttning och sj

ä

lvriskbeloppet varierar bolagen emellan. Premien f

ö

r f

ö

rs

ä

kringen betalas i de flesta fall av m

ä

klaren.

7.2.2    Friskrivning i garanti

å

taganden fr

å

n ansvar 

för  

fel

I k

ö

pekontrakten med entreprenadinslag finns som regel garanti

å

taganden. S

ä

ljaren ikl

ä

der sig garanti 

för  

bygg­nadens kontraktsenliga beskaffenhet under viss tid fr

ä

n slutbesiktningen (vanligtvis ett 

ä

r, mindre ofta men i 

ö

kande utstr

ä

ckning tv

å

ä

r). Fr

å

n garantiansvaret g

ö

r

Prop. 1976/77:110

116

s

ä

ljaren ofta undantag dels f

ö

r vad som kan h

ä

nf

ö

ras till service

å

tg

ä

rder dels f

ö

r skador som uppkommit genom olycksh

ä

ndelse, vanv

å

rd, slitage eller 

å

verkan av k

ö

paren eller tredje man eller som orsakats av att k

ö

paren eller tredje man utf

ö

rt till

ä

ggs- eller ombyggnadsarbeten p

å

 fastigheten. I m

å

nga kontrakt 

ä

r vidare elspis, kyl- och fryssk

å

p, k

ö

ksfl

ä

kt, el­radiatorer, torksk

å

p, varmvattenberedare och i vissa fall 

ä

ven takpapp undantagna fr

å

n s

ä

ljargarantin. S

ä

ljaren har satt leverant

ö

ren eller tillverkaren av den maskinella utrustningen i sitt st

ä

lle i garanti­h

ä

nseende. F

ö

r att f

å

 garantifel avhj

ä

lpta p

ä

s

å

dan utrustning h

ä

nvisas k

ö

paren att med ledning av garanti sedlar och 

ö

verl

ä

mnade uppgifter om adresser och telefonnummer sj

ä

lv v

ä

nda sig till vederb

ö

rande leverant

ö

rer. Ibland har s

ä

ljaren

å

tagit sig att, om inte leverant

ö

ren avhj

ä

lper fel p

å

 maskinell utrust­ning inom rimlig tid, bitr

ä

da k

ö

paren f

ö

r att skynd­samt f

å

 leverant

ö

ren att avhj

ä

lpa felet. I n

å

gra fall har det f

ö

rekommit att s

ä

ljaren 

å

tagit sig att inom ramen f

ö

r sin garanti svara i andra hand f

ö

r fel i den maskinella utrustningen, om detta inte avhj

ä

lps av vederb

ö

rande leverant

ö

r.

Om s

ä

ljarens ansvar f

ö

r fel som framkommer efter garantitidens utg

å

ng s

ä

gs ingenting i de flesta kon­trakt koimnitt

é

n g

å

tt igenom. F

ö

rst i nyare kontrakt synes det ha blivit mera f

ö

rekommande att efter m

ö

nster av AB 72 5:8 ta med best

ä

mmelse att s

ä

ljaren under den i lag f

ö

reskrivna preskriptionstiden (IO 

å

r) j

ä

mv

ä

l svarar f

ö

r brist eller fel, som inte m

ä

rkts eller inte bort m

ä

rkas f

ö

re garantitidens utg

å

ng, i den m

å

n bris­ten eller felet visas ha sin grund i grov v

å

rdsl

ö

shet av s

ä

ljaren.

I entreprenadf

ö

rh

å

llanden anv

ä

nds i stor utstr

ä

ckning garantitider, se t ex AB 72 kap 5 

§§

 7 och 8, f

ö

r att 

å

stadkomma en avveckling av kontraktsf

ö

rh

å

llandet mel­lan hest

ä

llare och entrepren

ö

r inom kortare tid 

ä

n den

Prop. 1976/77:110

117

allm

ä

nna preskriptionstiden om tio 

å

r. Fel och brister som framtr

ä

der i entreprenaden under garantitiden f

ö

rut­s

ä

tts falla under garantin och entrepren

ö

ren 

ä

r skyldig att avhj

ä

lpa dem, om han inte kan visa p

å

omst

ä

ndigheter som befriar honom fr

å

n ansvar. Efter garantitidens utg

å

ng under den allm

ä

nna preskriptionstiden svarar entrepren

ö­

ren f

ö

r fel och brist, som inte m

ä

rkts eller bort m

ä

rkas f

ö

re garantitidens utg

å

ng, i den m

ä

n felet eller bristen visas ha sin grund i grov v

å

rdsl

ö

shet fr

å

n entrepren

ö

rens sida.

Med h

ä

nsyn till den kontroll som ut

ö

vas fr

å

n byggherre och myndigheter under byggnadstiden har man vid utarbe­tandet av AB ansett sig kunna l

å

ta garantitiden ha denna preskriberande effekt. D

ä

refter skall bara grov v

å

rds­l

ö

shet - ibland karakt

ä

riserad som yrkesfusk - kunna p

å­

talas (Motiv AB 72 s 144 ff och 227 ff).

Begr

ä

nsningen till grov v

å

rdsl

ö

shet har diskuterats. Vissa kritiker har menat, att besiktningsf

ö

rr

ä

ttare inte har praktisk m

ö

jlighet att unders

ö

ka annat 

ä

n synliga delar av entreprenaden, att vissa fel uppenbaras f

ö

rst efter garantitidens utg

å

ng och att kravet p

å

 grov v

å

rds­l

ö

shet ger upphov till s

ä

 stora bevissv

å

righeter f

ö

r best

ä

llaren att entrepren

ö

rens ansvar blir i det n

ä

rmaste illusoriskt. (Se K

ä

llenius, Entreprenadjuridik s 223 ff och Motiv AB 72 s 144 ff).

Prop. 1976/77:110

118

7.2.3   Friskrivning i tilltr

ä

des- och force majeure-klausuler fr

å

n ansvar f

ö

r dr

ö

jsm

å

l

Vid sm

å

husk

ö

p kan olika dr

ö

jsm

å

lssituationer uppkomma.

N

ä

r det g

ä

ller 

ö

verl

å

telser av 

ä

ldre eller nyare sm

å

hus

1 )

privatpersoner emellan kan dr

ö

jsm

å

l ' uppst

å

 med s

ä

lja­rens avflyttning och d

ä

rigenom med k

ö

parens tilltr

ä

de. I de rena k

ö

pekontrakt som anv

ä

nds vid s

å

dana 

ö

verl

å

tel­ser har kommitt

é

n inte tr

ä

ffat p

å

 friskrivningar fr

å

n dr

ö

jsm

å

lsansvar. Skulle s

ä

ljaren g

ö

ra sig skyldig till dr

ö

jsm

å

l med att st

ä

lla fastigheten till k

ö

parens f

ö

r­fogande p

å

ö

verenskommen tilltr

ä

desdag blir, n

ä

r ej annat 

ö

verenskommits h

ä

rom, JB 4:13 till

ä

mplig, enligt vilken best

ä

nunelse k

ö

paren har r

ä

tt till skadest

å

nd av s

ä

ljaren om denne inte avtr

ä

der fastigheten i r

ä

tt tid och detta sker utan sk

ä

l, dvs giltig anledning att v

ä

gra tilltr

ä

de till fastigheten f

ö

religger inte genom best

ä

m­melse i k

ö

pekontrakt eller dylikt. 

Ä

r dr

ö

jsm

å

let inte av ringa betydelse, f

å

r k

ö

paren dessutom h

ä

va k

ö

pet.

Vid n

ä

ringsidkares f

ö

rs

ä

ljning av sm

å

hus kan dr

ö

jsm

å

l uppst

å

dels med f

ä

rdigst

ä

llandet, varigenom k

ö

parens tilltr

ä

de f

ö

rsenas, dels med utf

ö

randet efter k

ö

parens tilltr

ä

de av erforderliga arbeten enligt kontraktet. I de k

ö

pekontrakt med entreprenadinslag som h

ä

r anv

ä

nds f

ö

rekommer som regel att s

ä

ljaren friskriver sig fr

å

n ansvar f

ö

r dr

ö

jsm

å

l antingen i den klausul som behandlar tilltr

ä

det av fastigheten eller i s

ä

rskild force majeure-klausul.

"Dr

ö

jsm

å

l" s

å

som juridisk fackterm har annan mening 

ä

n i vanligt spr

å

kbruk. Dr

ö

jsm

å

l i juridisk mening omfattar inte endast att prestation sker med st

ö

rre eller mindre f

ö

rsening utan 

ä

ven att prestation helt uteblir (se vidare Hellner, K

ö

pr

ä

tt, 4 uppl, s 79 ff).

Prop. 1976/77:110

11

7.2.3.1     Tillträdesklausuler

I köpekontrakten  med   entreprenadinslag  finns   i   sär­skild klausul  ett  preliminärt  datum  för  tillträde  av byggnaden   (inflyttning).   I   tillträdesklausulen förekommer också i   de  flesta fall  bestämmelse  att   säljaren  skall meddela  definitiv  inflyttningsdag viss  tid  i   förväg  eller att besked  om  senareläggning av  tillträdesdagen  skall lämnas  senast  visst  antal   dagar före  preliminärt  angiven inflyttningsdag.   I  en  del  kontrakt  förutsätts   slutbesikt­ning ha  skett  och  därvid  iakttagna fel   och brister  ha avhjälpts  före  den  definitiva  inflyttningsdagen.   Ibland är tillträdesklausulerna mera obestämt utformade  i   detta hänseende.   Säljaren reserverar sig för färdigställandet av yttre  anordningar  i   fall   av  otjänlig väderlek m m. Förseningar med  dessa  ger  enligt  kontraktet  inte  köparen någon rätt  till   skadestånd.   När  det  gäller  att  avhjälpa vid slutbesiktningen påtalade fel  och brister före in­flyttningen ger vissa kontrakt besiktningsmannen rätt  att medge  anstånd.   I  något  fall  har  tillträdesklausulen  inne­hållit  bestämmelse  av  följande   lydelse:   "Byggnaden  är att anse  som inflyttningsklar även om  å densamma  skulle återstå  arbeten enligt   säljarens  åtagande.   Dessa färdig­ställes   så  snart,   med  hänsyn  till  årstid  och väderleks­förhållande,   detta  är  möjligt."

I mycket   stor omfattning har  säljarna  i   tillträdesklausu­lerna friskrivit   sig från  ansvar för  att   tillträdesdagen ändras  eller  att yttre   arbeten   (avseende  bl   a plantering, asfaltbeläggning,   fasadbeklädnad,   förråd,   oarport m  m) inte  färdigställs förrän  efter inflyttningen på grund   av väderleksförhållanden.   Säljarna har  dock i  allmänhet tagit  pä   sig  skyldighet  i   tillträdesklausulen  att  ge besked  om  senareläggning  av  tillträdesdagen  en  a två månader  i  förväg.

Någon rätt  till  vite   eller   skadestånd  på  grund  av  försenat tillträde  finns mycket   sällan  angiven  i

Prop. 1976/77:110

120

kontraktens tilltr

ä

desklausuler och detta oavsett om s

ä

ljaren friskrivit sig under f

ö

ruts

ä

ttning av att han l

ä

mnat f

ö

rhandsbesked om senare tilltr

ä

desdag eller om friskrivning fr

å

n skadest

å

nd f

ö

r f

ö

rsenat tilltr

ä

de ej n

ä

mns i tilltr

ä

desklausulen. Detta f

ö

rh

å

llande torde sammanh

ä

nga med utformningen av force majeure-klausulerna i dessa kontrakt.

7.2.3

»

2  Force majeure-klausuler

I k

ö

pekontrakten med entreprenadinslag finns n

ä

stan utan

i)

undantag intagna force majeure-klausuler '.I vissa s

å­

dana klausuler friskriver sig s

ä

ljaren fr

å

n skadest

å

nds­ansvar f

ö

r den h

ä

ndelse han inte fullg

ö

r sina 

å

taganden enligt kontraktet om underl

å

tenheten beror p

å

 omst

ä

ndig­heter utanf

ö

r s

ä

ljarens kontroll s

å

som myndighets 

å

tg

ä

rd, strejk, lockout, upplopp eller krig. Andra force majeure-klausuler - och de torde vara de oftast f

ö

rekommande -

ä

r utformade s

å

 att s

ä

ljaren fri skriver sig fr

å

n att dr

ö

jsm

å

l med f

ä

rdigst

ä

llande eller med utf

ö

rande av 

å

terst

å

ende arbeten skall tillr

ä

knas honom som kontraktsbrott med de m

ö

jligheter till skadest

å

nd och h

ä

vning som ett s

å

dant

Med force majeure avses h

ä

ndelse av h

ö

gre hand, tvingande n

ö

d, som om

ö

jligg

ö

r en utf

ä

st prestation (t ex en leverans av s

å

lt gods) och som man inte hade anledning att r

ä

kna med vid avtalets ing

å

ende. Som exempel p

å

 force majeure n

ä

mns i 24 

§

 k

ö

plagen "f

ö

rst

ö

relse av allt gods av det slag eller det parti k

ö

pet avser, eller krig, inf

ö

rself

ö

rbud eller d

ä

rmed j

ä

mf

ö

rlig h

ä

ndelse". Force majeure har betydelse f

ö

r fr

å

gan om den f

ö

rpliktade

ä

r skyldig att utge skadest

å

nd p

å

 grund av att prestationen uteblivit. Enligt 24- 

§

k

ö

p­lagen slipper s

ä

ljaren betala skadest

å

nd om force majeure f

ö

religger. Force majeure-klausuler f

ö

rekommer huvudsak­ligen vid k

ö

p av l

ö

s egendom. De avser att frita s

ä

ljaren fr

ä

n skadest

å

ndsskyldighet i vissa fall, d

å

 leverans inte kan ske p

å

 avtalad tid. Klausulerna kan inneh

å

lla lagens definition p

ä

 force majeure. Vanligen r

ä

knas d

ä

r upp ytter­ligare omst

ä

ndigheter, t ex eldsv

å

da, strejk och lockout m m, som utan att vara force majeure i lagens mening, 

ä

n­dock skall frita s

ä

ljaren fr

ä

n skadest

å

ndsskyldighet vid dr

ö

jsm

å

l. 

Ä

ven s

å

dana omst

ä

ndigheter brukar, n

å

got oegent­ligt, kallas force majeure och klausulerna force majeure-klausuler.

Prop. 1976/77:110

121

skulle medf

ö

ra f

ö

r k

ö

paren. 

'  

Ibland f

ö

reskrivs i kon­trakten att varje h

ä

ndelse ber

ö

rande s

ä

ljaren, s

ä

ljarens leverant

ö

rer eller entrepren

ö

rer, vilken ej kan f

ö

rhindras - s

å

som krig, in- eller utf

ö

rself

ö

rbud, arbetskonflikt, eldsv

å

da, transportsv

å

righeter, materialbrist eller f

ö

r­senad materialleverans - och som f

ö

rsv

å

rar eller f

ö

rsenar byggnadens f

ä

rdigst

ä

llande skall f

ö

ranleda att s

ä

ljaren

ä

ger 

å

tnjuta en mot hindrets varaktighet svaranda f

ö

rl

ä

ng­ning av tiden och inte ber

ä

ttiga k

ö

paren att kr

ä

va skade-

2) st

å

nd eller att h

ä

va k

ö

pet. ' Best

ä

mmelser om f

ö

raenings-

vite eller annan normerad ers

ä

ttning vid dr

ö

jsm

å

l ut

ö

ver

tidsf

ö

rl

ä

ngningsperioden saknas n

ä

stan genomg

å

ende i de

kontrakt som kommitt

é

n g

å

tt igenom.

Enligt konsumentk

ö

plagen (3 

§

) kan s

ä

ljare av vara i vissa fall inte hindra k

ö

paren att h

ä

va k

ö

pet vid dr

ö

js­m

å

l som inte 

ä

r av ringa betydelse f

ö

r k

ö

paren. Regeln riktar sig mot klausuler som inskr

ä

nker k

ö

parens h

ä

vnings­r

ä

tt i f

ö

rh

å

llande till allm

ä

nna k

ö

plagen. Konsumentk

ö

p­lagen hindrar inte s

ä

ljaren att friskriva sig fr

å

n skade­st

å

ndsskyldighet vid dr

ö

jsm

å

l. K

ö

paren har dock enligt lagen viss r

ä

tt till ers

ä

ttning f

ö

r utgift p

å

 grund av dr

ö

jsm

å

let (6 

§

).

2

I  AB 72  4:3 finns uppräknade åtskilliga hinderomständig­heter,   flera av force  majeure-karaktär,   som ger  entrepre­nör  som  kommit  i   dröjsmål med färdigställandet  av  entre­prenaden  rätt  till   erforderlig tidsförlängning och  däri­genom utesluter att  entreprenören gör  sig skyldig till kontraktsbrott  genom förseningen.   Ändringar och tilläggs­arbeten  som föreskrivs  av beställaren  kan även  de  ge entreprenören rätt   enligt  AB  72  4:2   till   senareläggn.i.ng av färdigställandet.   Skulle  entreprenören  inte vara berättigad till   tidsförlängning krävs  ändock  enligt  AB 72  8:1   för  att beställaren  skall  ha rätt   till hävning,   att  förseningen varit  kraftig och medfört väsentlig olägenhet för beställa­ren.   Är  förseningen  inte   så ingripande   att  den ger  beställa­ren  rätt   till  hävning är  den i  stället  vitesgrundande med belopp varom parterna kommit överens  i  kontraktet,   se AB 72   5:1.

Prop. 1976/77:110

122

7.3      Besiktningsklausuler

I k

ö

pekontrakten med entreprenadinslag finns intagna besiktningsklausuler utformade med utg

å

ngspunkt fr

å

n att slutbesiktning skall ske vid k

ö

parens tilltr

ä

de av fastigheten och att garantibesiktning skall 

ä

ga rum vid garantitidens utg

å

ng. Vid slutbesiktning skall unders

ö

kas om fel och brister f

ö

religger och i vad m

å

n dessa skall avhj

ä

lpas av s

ä

ljaren. Eventuellt anges ocks

å

 inom vilken tid detta skall ske. Jfr vad som tidigare anf

ö

rts om garanti

å

taganden i avsnitt 7.2.2.

Vid uppf

ö

rande av enstyckshus i egen regi med anlitande av entrepren

ö

r

ä

r sm

å

husk

ö

paren best

ä

llare (byggherre). Han har d

å

 r

ä

tt att utse besiktningsman om parterna inte kommer 

ö

verens om annat. '

Enligt AB:s reglering utser best

ä

llaren besiktningsman (AB 72 7:7) om parterna inte gemensamt utser besikt­ningsman eller best

ä

mmer att besiktningsn

ä

mnd (tre personer) skall verkst

ä

lla besiktning (7:8). Slutbesikt-ning 

ä

r obligatorisk (7:2). Entrepren

ö

ren skall ta ini­tiativet till slutbesiktning. Om parterna inte kommer 

ö

verens om annat, skall garantibesiktning

ä

ga rum f

ö

re garantitidens utg

å

ng (7:3).Vardera parten 

ä

ger p

å

kalla s

ä

rskild besiktning avseende fel och brist som framtr

ä

tt efter slutbesiktningen (7:4). Genom s

ä

rskild besiktning kan part f

å

 konstaterat fel som framtr

ä

der under garanti­tiden och som 

ä

r av den art att de m

å

ste avhj

ä

lpas f

ö

re garantibesiktningen eller dolda fel och brister som fram­tr

ä

der efter garantibesiktningen. Om parterna best

ä

mmer att garantibesiktning inte skall ske, anses entrepren

ö

ren enligt AB:s reglering fri fr

å

n ansvar f

ö

r fel som fram­tr

ä

tt under garantitiden och som inte konstaterats vid s

ä

rskild besiktning. Entrepren

ö

rens ansvar f

ö

r dolda fel och brister som har sin grund i grov v

å

rdsl

ö

shet st

å

r dock kvar men det ankommer p

å

 best

ä

llaren att visa att de inte m

ä

rkts eller bort m

ä

rkas f

ö

re garantitidens ut­g

å

ng (Motiv AB 72 s 209 f). Part 

ä

ger vidare p

å

kalla efterbesiktning f

ö

r att f

å

 fastslaget att fel och brist som p

å

talats vid andra besiktningar blivit avhj

ä

lpta (7:5), Sedan gammalt har entrepren

ö

ren r

ä

tt att p

å

kalla 

ö

verbesiktning om entreprenaden inte godk

ä

nts eller inte utan f

ö

rbeh

å

ll godk

ä

nts av besiktningsman utsedd av be­st

ä

llaren (7:6). 

Ö

verbesiktning skall p

å

kallas inom tv

ä 

veckor efter det entrepren

ö

ren f

å

tt del av besiktnings-utl

å

tandet och utf

ö

rs av besiktningsn

ä

mnd (7:9).

(forts sid 70)

Prop. 1976/77:110

123

I besiktningsklausuler i kontrakten med entreprenad-inslag finns besiktningsman i de fiesta fall redan namngiven. I besiktningsklausulen finns d

å

 ofta. intagen utf

ä

stelse fr

å

n parterna att de (ofta o

å

terkalleligen) god­k

ä

nner angiven person f

ö

r uppdraget. Inte s

ä

llan anges i kontraktet att besiktning skall utf

ö

ras av "opartisk besiktningsman" eller att besiktning skall ske genom besiktningsman utsedd eller godk

ä

nd av kommunen. Ibland s

ä

gs i kontraktet att besiktningsman har utsetts i sam­r

å

d med den bank som f

ö

rmedlar sm

å

husf

ö

rs

ä

ljningen.

I (forts fr

å

n sid 69)

Besiktningsmannen kallar parterna till besiktning. Besiktning kan verkst

ä

llas 

ä

ven om part underl

å

ter att n

ä

rvara och inte har godtagbart laga f

ö

rfall (7:12). Besiktningsmannen skall unders

ö

ka i vad m

å

n entrepre­naden uppfyller kontraktsenliga fordringar. Vid slut­besiktning skall besiktningsmannen godk

ä

nna entrepre­naden, om den 

ä

r fri fr

å

n fel eller brist (7:13). Mindre betydelsefulla fel och brister f

å

r inte hindra godk

ä

nnande. Blir entreprenaden inte godk

ä

nd skall besiktningsmannen f

ö

reskriva fortsatt slutbesiktning. I besiktningsutl

å

tandet, som skall tillst

ä

llas parterna senast inom tre veckor efter besiktningen, skall besikt­ningsmannen ange vad han anser vara fel eller brist i f

ö

rh

å

llande till entreprenadavtalet mellan parterna (7:16). Part skall f

å

 tillf

ä

lle att yttra sig 

ö

ver fel och brist som tas upp i besiktningsutl

å

tandet (7:18). Genom besiktning konstateras vilka fel och brister som finns vid tiden f

ö

r besiktningen. Besiktningens r

ä

tts­verkan 

ä

r att best

ä

llaren inte f

å

r f

ö

ra talan inf

ö

r domstol eller skiljen

ä

mnd om andra fel eller brister; besiktningen har karakt

ä

r av exklusivt bevismedel f

ö

r fel eller brist som m

ä

rkts eller bort m

ä

rkas vid besikt­ning (7:20 och Motiv AB 72 s 227). Fel eller brist som funnits vid besiktning men d

å

 inte m

ä

rkts eller bort m

ä

rkas f

å

r dock best

ä

llaren ocks

å

f

ö

ra talan om. Be­st

ä

llaren 

ä

r skyldig att p

å

tala brister inom sk

ä

Hg

tid (AB 5:9, jfr Motiv AB 72 s 229). Annars f

ö

rlorar :ian sm r

ä

tt till talan (jfr 52 

§

 k

ö

plagen och[REDACTED_EFTERNAMN], S

ä

rskilda avtalstyper I s 122). Fel och brist som p

å

kallas av besiktningsutl

ä

tande skall entrepren

ö

ren utan dr

ö

jsm

å

l avhj

ä

lpa (7:24) vid 

ä

ven­tyr att best

ä

llaren eljest l

å

ter avhj

ä

lpa felet p

ä 

entrepren

ö

rens bekostnad. Donna regel korresponderar med de grundl

ä

ggande best

ä

mmelserna i AB 72 kap 2 om entreprenadens utf

ö

rande. I AB 2:1 stadgas bl a att kontraktsarbetena skall utf

ö

ras i 

ö

verenst

ä

mmelse med kontraktshandlingarna och handlingar som kompletterar dessa och i 2:7 f

ö

reskrivs att entrepren

ö

ren skall av­hj

ä

lpa fel och brister som entreprenaden 

ä

r beh

ä

ftad med.

Prop. 1976/77:110

124

R

ä

ttsverkan av besiktning anges n

å

got olika i kontrakten. Betr

ä

ffande slutbesiktning s

ä

gs vanligtvis att besiktnings­mannen med bindande verkan f

ö

r parterna skall avg

ö

ra dels om fel eller brist f

ö

religger dels om s

ä

ljaren skall ha skyldighet att avhj

ä

lpa dessa. I andra kontrakt 

ä

r f

ö

re­skrivet att besiktningsmannen i sitt slutbesiktnings­utl

å

tande skall anteckna felaktigt utf

ö

rt arbete (fel) j

ä

mte

ä

nnu icke utf

ö

rda arbetsmoment (brister) samt att besiktningsutl

å

tandet inte kan 

ö

verklagas. Ibland anv

ä

nds formuleringen: K

ö

paren godtar egendomen i det skick den f

ö

religger, sedan av besiktningsmannen f

ö

reskrivna arbe­ten utf

ö

rts, och 

ä

ger s

å

ledes inte kr

ä

va, att andra fel och brister 

ä

n dem som besiktningsmannen p

å

talar i besikt­ningsutl

å

tandet, skall avhj

ä

lpas. Endast i enstaka kon­trakt har formuleringen utformats direkt efter AB 7:20, dvs att talan inte f

å

r f

ö

ras r

ö

rande andra fel och brister 

ä

n dem som konstaterats av besiktningsmannen, dock att talan f

å

r f

ö

ras betr

ä

ffande fel och brist som funnits vid besiktningen men d

å

 inte m

ä

rkts eller bort m

ä

rkas.

N

ä

stan undantagsl

ö

st f

ö

reskrivs i kontrakten att s

ä

ljaren kallar till slutbesiktning och svarar f

ö

r kostnaden f

ö

r den. Ibland anges att ers

ä

ttning till besiktningsman in­g

å

r i k

ö

pesumman.

I en del k

ö

pekontrakt med entreprenadinslag finns besikt­ningsklausuler som inneh

å

ller f

ö

reskrift att k

ö

pet skall g

å

å

ter om k

ö

paren inte f

ö

re tilltr

ä

desdagen godk

ä

nner fastigheten i befintligt skick eller i det skick den kom­mer att befinna sig sedan de fel och brister som besikt­ningsmannen p

å

talat vid slutbesiktningen blivit avhj

ä

lpta.

Inte s

ä

llan finns best

ä

mmelse i kontraktet, att s

ä

ljare och k

ö

pare gemensamt skall konstatera att fel och brist som besiktningsmannen p

å

talat vid slutbesiktning eller garantibesiktning blivit avhj

ä

lpta. K

ö

paren skall teckna godk

ä

nnande h

ä

rav i besiktningsprotokollet eller ocks

å 

anteckna avvikande mening. 

Ä

r parterna oeniga skall en­ligt kontraktet besiktningsmannen kallas in och utf

ö

ra

Prop. 1976/77:110

125

ef terbesiktning. Parterna har d

å

 ofta avtalat att de skall 

å

tn

ö

jas med besiktningsmannens beslut och att de skall dela p

å

 efterbesiktningskostnaderna. Ibland stadgar kontraktet, att besiktningsmannen 

ä

ger besluta vem som skall b

ä

ra kostnaden f

ö

r efterbesiktning.

I m

å

nga av de k

ö

pekontrakt med entreprenadinslag som kommitt

é

n g

å

tt igenom finns best

ä

mmelse att garanti­besiktning skall ske f

ö

re garantitidens utg

å

ng och att s

ä

ljaren kallar till garantibesiktning. S

ä

ljaren svarar d

å

 i de flesta fall f

ö

r besiktningskostnaden. Betr

ä

ffande besiktningsf

ö

rr

ä

ttarens befogenheter, s

ä

l­jarens skyldighet att avhj

ä

lpa p

å

talade fel och brister samt betr

ä

ffande efterbesiktning och kostnaden f

ö

r den brukar g

ä

lla motsvarande regler som f

ö

r slutbesiktning.

I andra k

ö

pekontrakt med entreprenadinslag 

ä

r f

ö

re­skrivet, att garantibesiktning skall ske om parterna inte kommer 

ö

verens om annat (= AB 7:3) eller att garantibesiktning skall ske 

om  

k

ö

paren eller s

ä

ljaren p

å

kallar det. Kostnaden f

ö

r besiktningen betalas s

å

vitt framg

å

r av genomg

å

ngna kontrakt i f

ö

rstn

ä

mnda situation av s

ä

ljaren. F

ö

r den senare situationen finns ofta be­st

ä

mmelse i kontrakten att kostnaden f

ö

r eventuell garantibesiktning skall erl

ä

ggas av den part som p

å­

fordrar besiktningen eller att s

ä

ljaren, om k

ö

paren inte 

ö

nskar garantibesiktning, betalar k

ö

paren halva det f

ö

r

ä

ndam

å

let ber

ä

knade besiktningsarvodet ibland j

ä

mte visst ytterligare belopp.

Betr

ä

ffande omfattningen av s

ä

ljarens garantiansvar och hans ansvar efter garantitidens utg

å

ng h

ä

nvisas till framst

ä

llningen i avsnitt 7.2.2 om garanti

å

taganden.

Fel och brister som antecknas vid slutbesiktning och garantibesiktning f

ö

rbinder- sig s

ä

ljaren enligt besiktnings­klausulerna att avhj

ä

lpa. De genomg

å

ngna kontrakten uppvisar exempel p

å

 mycket varierande best

ä

mmelser om hur snart detta skall ske (ex vis "senast tre m

å

nader efter tilltr

ä

des­dagen", "omg

å

ende", "utan dr

ö

jsm

å

l", "i allt v

ä

sentligt

Prop. 1976/77:110

126

tillr

ä

ttas f

ö

re tilltr

ä

desdagen", "omg

å

ende i den takt som 

ä

r f

ö

renlig med rationell gruppbebyggelse"). - Vilka r

ä

ttsliga sanktioner som eventuellt st

å

r k

ö

paren till buds, om s

ä

ljaren inte fullg

ö

r sina 

å

taganden att avhj

ä

lpa fel och brist i enlighet med besiktningsutl

å

tandet, finns inte angivna i kontrakten, se h

ä

rom under rubriken H

ä

vnings-och 

å

terg

å

ngsklausuler.

Prop. 1976/77:110

'27

7.4      Skiljeklausuler

Efter f

ö

rebild fr

å

n rena entreprenadf

ö

rh

å

llanden (jfr AB 72 9:1-3) finns n

ä

stan undantagsl

ö

st i k

ö

pekontrakten med entreprenadinslag intagen en best

ä

mmelse att tvist mellan parterna skall avg

ö

ras genom skiljedom enligt lagen om skiljem

ä

n (1929:145).

Skiljeklausulen 

ä

r oftast utformad s

å

, att tvist skall avg

ö

ras av skiljem

ä

n enligt skiljemannalagen med det undantaget att s

ä

ljaren - om han s

å

 vill - skall kunna f

å

 k

ö

parens betalningsf

ö

rpliktelser pr

ö

vade vid domstol. H

ä

rigenom kan s

ä

ljaren anlita de snabba (summariska) processformerna lags

ö

kning och betalningsf

ö

rl

ä

ggande i den utstr

ä

ckning de 

ä

r till

ä

mpliga p

å

 k

ö

parens betalningsf

ö

r­pliktelser enligt avtalet och i 

ö

vrigt.

Vissa fr

å

gor har genom lagbest

ä

mmelser undandragits skiljem

ä

ns pr

ö

vning (se bl a 8 kap 28 

§

 och 12 kap 66 

§ 

jordabalken ang vissa arrende- och hyrestvister, 73 

§ 

bostadsr

ä

ttslagen, 1971:479, och 5 

§

 lagen om r

ä

tteg

å

ngen i arbetstvister, 1974:371). I samband med tillkomsten av lagen (l974:8) om r

ä

tteg

å

ngen i tvistem

å

l om mindre v

ä

rden konstaterade departementschefen (prop 1973:87 s 143 och 202), att det s

ä

rskilt vid avtal mellan n

ä

ringsidkare och konsumenter f

ö

rel

å

g risk    att det f

ö

renklade r

ä

tte­g

å

ngsf

ö

rfarandet sattes ur spel genom skiljeklausuler. Visserligen kunde s

å

dana klausuler angripas med st

ö

d av avtalsvillkorslagen, men ett direkt f

ö

rbud mot skilje­klausuler i konsumenttvister inom till

ä

mpningsomr

å

det f

ö

r det f

ö

renklade f

ö

rfarandet ans

å

gs ge st

ö

rre effekt. Ett s

å

dant f

ö

rbud har med till

ä

mpning fr o m den 1 juli 1974 tagits in i skiljemannalagen (3a 

§

). Enligt f

ö

rbudet f

å

r avtal att framtida tvist skall h

ä

nskjutas till skilje­m

ä

n utan f

ö

rbeh

å

ll om r

ä

tt f

ö

r parterna att klandra skilje­domen inte g

ö

ras g

ä

llande i tvist mellan n

ä

ringsidkare och konsument r

ö

rande vara eller tj

ä

nst, om tvistef

ö

re-m

å

lets v

ä

rde ej 

ä

r h

ö

gre 

ä

n halva basbeloppet enligt lagen

Prop. 1976/77:110

128

om allm

ä

n f

ö

rs

ä

kring f

ö

r oktober n

ä

stf

ö

reg

å

ende 

å

r (f n 4 850). I st

ä

llet skall r

ä

tteg

å

ngsf

ö

rfarandet i tvistem

å

l 

om  

mindre v

ä

rden till

ä

mpas, om f

ö

rut­s

ä

ttningarna i 

ö

vrigt f

ö

religger f

ö

r detta r

ä

tte-g

ä

ngsf

ö

rfarande.

Betr

ä

ffande skiljeklausuler b

ö

r vidare n

ä

mnas, att bland de nyare sm

å

huskontrakt som kommitt

é

n tagit del av har skiljeklausulerna i flera fall - d

ä

ri­bland ocks

å

 fall d

å

k

ö

pekontrakt och entreprenad­avtal inte skrivits i samma handling utan var f

ö

r sig - ersatts av uttrycklig best

ä

mmelse att tvist ang

å

ende tolkningen och till

ä

mpningen av kontrak­tet skall avg

ö

ras av allm

ä

n domstol.

Prop. 1976/77:110

129

7.5      H

ä

vnings- och 

å

terg

ä

ngsklausuler

I sedvanliga k

ö

pekontrakt finns vanligtvis intagen en klausul att s

ä

ljaren

ä

ger h

ä

va k

ö

pet och beh

å

lla handpenningen eller del av handpenningen s

å

som skade­st

å

nd om k

ö

paren inte fullg

ö

r sina betalningsf

ö

rplik­telser enligt avtalet. I 

ö

vrigt brukar avtalsbest

ä

m­melser 

om  

h

ä

vning inte tas in i dessa kontrakt. I st

ä

llet tr

ä

der jordabalkens dispositiva regler i 4 kap 11-27 

§§

om  

s

ä

ljares och k

ö

pares r

ä

ttigheter och skyldigheter supplerande in och avg

ö

r om h

ä

vnings­r

ä

tt tillkommer n

å

gondera parten p

ä

 grund av t ex fel, dr

ö

jsm

å

l, k

ö

parens obest

å

nd m m.

I k

ö

pekontrakten med entreprenadinslag finns intagna h

ä

vningsklausuler av olika slag. De flesta av dem syftar till att bereda s

ä

ljaren

ö

kade m

ö

jligheter att h

ä

va k

ö

pet eller att tillgodose hans intresse av att k

ö

paren vidblir k

ö

pet. D

ä

remot saknas s

å

 gott som helt h

ä

vningsklausuler i k

ö

parens intresse eller klausuler av den art som f

ö

rekommer i Allm

ä

nna leverans­best

ä

mmelser f

ö

r monteringsf

ä

rdiga tr

ä

hus, i vilka efter KO:s 

ö

verl

ä

ggningar med branschen tagits in bl a r

ä

tt f

ö

r k

ö

paren att avbest

ä

lla leveransen, om han drabbas av l

å

ngvarig, allvarlig sjukdom eller d

ö

dsfall inom familjen eller om hans 

ä

ktenskap uppl

ö

ses eller n

å

got annat intr

ä

ffar, som i grund f

ö

r

ä

ndrar f

ö

ruts

ä

tt­ningarna f

ö

r avtalet.

H

ä

vningsf

ö

rbud f

ö

r k

ö

paren f

ö

rekommer som n

ä

mnts i avsnitt 7.2 i de tidsf

ö

rl

ä

ngningsklausuler genom vilka s

ä

ljaren friskriver sig fr

å

n ansvar f

ö

r dr

ö

js­m

å

l. I en del kontrakt som h

ä

r avses f

ö

rekommer vidare f

ö

rbud f

ö

r k

ö

paren att fr

å

ntr

ä

da avtalet om fastigheten f

ö

re tilltr

ä

desdagen skulle skadas genom "eldsolycka". S

ä

ljaren har i dessa fall f

ö

rbeh

å

llit sig att med anv

ä

ndande av branders

ä

ttningen bygga

9 Riksdagen 1976177. I saml Nr 110

Prop. 1976/77:110

130

upp  och återställa fastigheten i fullgott  skick och fri skrivit   sig från  ansvar för den   skada  som köparen kan  lida genom  att  tillträdet till  egendomen försenas genom branden.

Hävningsbefogenhet för säljaren finns vanligen föreskri­ven  dels  för  det  fall  köparen brister  i   sin betalnings­skyldighet  enligt  kontraktet,   dels  om  köparen  inte fullgör andra avtalade  skyldigheter  som att  skriva un­der   '  och tillhandahålla handlingar  och dels om köpa­ren inte får de  lån som förutsatts.   I några kontrakt finns  vidare  exempel  pä klausuler  i  vilka  stadgas,   att köpet   skall  gå åter om köparen inte före  tillträdes­dagen  godkänner  fastigheten i  befintligt   skick  eller i   det   skick  den  kommer att  befinna  sig  sedan  de fel och brister  som besiktningsmannen påtalat vid  slut­besiktningen  blivit  avhjälpta.   Parternas  prestationer skall   därvid  gä  åter med  skyldighet   för köparen att dessutom ersätta säljaren dennes  "direkta kostnader med  anledning  av  köpet"  eller  "skäligt   skadestånd".

''     Jfr Rodhe,   Plikt  att  skriva på  obesett?,   SvJT  I97I   s  3OO

Prop. 1976/77:110

131

8

K0I1MITTENS  ÖVERVÄGANDEN  OCH FÖRSLAG

8.1

Allmänt

I  det följande gör kommittén vissa värderingar av de villkor och klausuler  som kommittén gett exempel på i  kapitel  7«   Kommittén har i   stort  sett begränsat  sig till  att värdera de  olika klausulerna var för sig. Det får förutsättas  att KO  och marknadsdomstolen,   om avtalsvillkorslagen får den utvidgning som kommittén här föreslår,   dessutom kommer att  ta upp till bedöm­ning dels  de här berörda klausulernas inbördes samman­hang och betydelse  för balansen i  kontraktet som hel­het,   dels i vilken utsträckning klausulernas betydelse ändras  eller påverkas  av andra kontraktsvillkor som kommittén inte funnit  anledning att behandla i pro-ipemorian.   Härutöver  gör  kommittén  i  detta kapitel  vissa bedömningar av  avtalsvillkorslagens  tillämpning på  för­medlingsfall  och på  överlåtelse  av  tomträtt.

8.2

Friskrivningsklausuler

8.2.1

Friskrivning från ansvar enligt 4 kap 19  §

jordabalken för  s k dolda fel

Effekten  av  den  art   av  fri skrivningar frän  ansvar för dolda fel   som  beskrivits  i   avsnitt  7.2.1   har diskuterats med  hänsyn  till   säljarens utvidgade  ansvar för fastig­hetens  skick  (kravet på normal  standard i förhållande till   fastighetens  ålder m m)   som fastslagits genom  be­stämmelsen i  JB 4:19'   Bet har ansetts     ,   att kravet  pä normal   standard  pä  fastigheten kanske  bör mildras,   om en  klausul  om fastighetens försäljning i befintligt skick har tagits  in i  kontraktet,  men att i  detta av­seende  rättspraxis   sä  småningom fär ge  vägledning.

Högsta domstolen har under hösten  1975  i målet T  168/1974 (dom  DT  38/1975)   haft   att  bedöma giltigheten av  en  fri-ckrivningsklauEul   som  löd:   "Fastighetens  skick:  Köparen

     V/ester]ind,   Kommentar  till  jordabalken (1971)  s  393  ff, särskilt   s  39°  f.

Prop. 1976/77:110

132

förklarar  sig härmed godtaga fastighetens   skick  och avstår med bindande verkan från alla  anspråk mot säljaren på grund av fel  eller brister  i  fastigheten."

En villafastighet  byggd  omkring är   I96O   såldes  är   1972

för   160 000  kr.   Kort  tid  efter

inflyttning  i   villan

uppmärksammade  köparen vissa brister  i   byggnadens   tak, fasad  och  isolering.   Köparen  stämde   säljaren  och yrkade i  första hand hävning och skadestånd  av  säljaren  och i andra hand nedsättning av köpeskillingen med 40  000  kr. Säljaren bestred yrkandena och hävdade,   att  köparen  ej undersökt  fastigheten  så  som han  bort.

Tingsrätten ansåg,   att vissa av bristerna var sädana att köparen med hänsyn  till fastighetens  ålder och sina egna iEikttagelser haft att räkna med dem och  att övriga brister borde ha upptäckts  av  köparen vid  en med rimlig noggrannhet genomförd undersökning av fastig­hetens  skick.  Tingsrätten ogillade  köparens  talan.

Hovrätten,   dit köparen överklagade,   konstaterade  att friskrivningsklausulen,   som funnits  intagen i  det  av mäklaren använda kontraktsformuläret  och som säljaren åberopade  till  stöd för  en  längre   gående undersöknings­plikt  för köparen  än  som  eljest  bort   gälla,   var  allmänt formulerad och inte  inriktad på  att   frita  säljaren  från ansvar i  något  bestämt  hänseende.   Säljaren hade   inte ens påstått att friskrivningsklausulen i kontrakts­formuläret  svarade mot  någon överenskommelse mellan parterna av betydelse för avtalet  i   övrigt.   Vid  sådant förhållande kunde  enligt hovrättens  mening förekomsten av  friskrivningsklausulen inte medföra  en  längre  gående undersökningsplikt  för köparen än   som   eljest  bort   gälla.

Efter en bedömning av undersökningspliktens omfattning när det gällde yttertakm m fann hovrätten,   att köparen borde ha upptäckt  samtliga påtalade  avvikelser utom det förhållandet att fuktisolering i  form  av  s k diffusions-spärr i vindsbjälklaget  saknats.   Avsaknaden av en diffusionsspärr i  en villa av den ålder det var fråga om ansåg hovrätten innebära,   att fastigheten klart  avvek från det för jämförbara fastigheter  typiska och  ordinära. Köparen hade med hänsyn till  omständigheterna haft  anled­ning att räkna med att  en sådan avvikelse inte  skulle föreligga och köparen borde därför kunna åberopa avvikel­sen  som ett fel mot  säljaren.   Hovrätten  ansåg felet ringa och  gav  därför inte köparen rätt  att  häva köpet  utan  endast att  göra avdrag på köpeskillingen med   3  750 kr,   vilket  sva­rade mot köparens  direkta kostnad  att  avhjälpa felet.

Prop. 1976/77:110

133

I h

ö

gsta domstolen, dit m

å

et fullf

ö

ljts, ogillades d

ä

r­emot k

ä

rom

å

let. H

ö

gsta domstolen uppeh

ö

ll sig utf

ö

rligt vid fr

å

gan om s

ä

ljaren (Cederholm) 

ä

gt gentemot k

ö

paren (Salomonsson) 

å

beropa friskrivningsklausulen till friande fr

å

n ansvar f

ö

r avsaknaden av diffusionssp

ä

rr. I domen, som var enh

ä

llig, uttalades bl a f

ö

ljande:

"I m

å

let 

ä

r hos H

ö

gsta domstolen fr

å

ga endast om ansva­ret f

ö

r att en s k diffusionssp

ä

rr icke funnits i bygg­nadens vindsbj

ä

lklag. Avsaknaden av diffusionssp

ä

rr har inneburit att fastighetens skick avvikit fr

å

n vad som normalt kan f

ö

rv

ä

ntas vid k

ö

p av s

å

dan fastighet som i m

å

let 

ä

r i fr

å

ga. Felet har medverkat till att fuktskador uppkommit. P

å

 s

ä

tt hovr

ä

tten funnit 

ä

r felet icke av den art att det bort av[REDACTED_EFTERNAMN] uppt

ä

ckas vid s

å

dan under­s

ö

kning som f

å

r anses ha 

å

vilat honom. S

å

som hovr

ä

tten uttalat 

ä

r det inte visat att Cederholm k

ä

nt till avsakna­den av diffusionssp

ä

rr. Det 

ä

r s

å

lunda fr

å

ga om ett s k dolt fel. Under normala f

ö

rh

å

llanden - och i allt fall d

ä

rest ej omst

ä

ndigheterna vid k

ö

pet eller best

ä

mmelse i k

ö

pekontraktet skulle f

ö

ranleda till annat - borde s

ä

lja­ren f

å

 svara f

ö

r felet p

å

s

ä

tt som anges i 4 kap 19 

§ 

jordabalken.

F

ö

revarande k

ö

pekontrakt inneh

å

ller i 

§

 10 en best

ä

mmelse med rubriken Fastighetens skick, enligt vilken k

ö

paren f

ö

rklarar sig godtaga fastighetens skick och med bindande verkan avst

å

 fr

å

n alla anspr

å

k mot s

ä

ljaren p

å

grund av fel eller brister i fastigheten. Efter ordalydelsen inne­b

ä

r best

ä

mmelsen tydligen, att s

ä

ljaren friskrives fr

å

n ansvar f

ö

r fel f

ö

r vilka han, fr

ä

nsett best

ä

mmelsen, m

ö

j­ligen skulle vara ansvarig; i st

ä

llet skall k

ö

paren b

ä

ra risken f

ö

r dessa fel.

Fr

å

ga 

ä

r d

å

, huruvida en s

å

dan kontraktsbest

ä

mmelse kan till

ä

ggas verkan. Klart 

ä

r till en b

ö

rjan, att st

ö

d i lag ej finns f

ö

r att stadgandet i 4 kap 19 

§

 jordabalken skulle ha tvingainde karakt

ä

r. 

Ä

ven av uttalanden i

Prop. 1976/77:110

134

f

ö

rarbetena framg

å

r, att tvingande karakt

ä

r ej avsetts skola till

ä

ggas lagbudet. H

ä

r kan h

ä

nvisas till SOU 1947:38 s 206 och till NJA 

II

1972 s 109; se 

ä

ven Westerlind, Kommentar till jordabalken 1-5 kap (1971) s 396 f.

I f

ö

rarbetena har emellertid samtidigt uttalats den meningen att vissa krav m

å

ste st

ä

llas p

å

 en friskriv-ningsklausul f

ö

r att den skall kunna godk

ä

nnas. S

å

lunda anf

ö

r departementschefen - sedain han f

ö

rklarat att s

ä

l­jaren b

ö

r vara of

ö

rhindrad att fritaga sig fr

å

n ansvar f

ö

r fastighetens beskaffenhet - att det emellertid fr

å

n k

ö

parens synpunkt m

å

ste vara av vikt att det blir otve­tydigt klarlagt, i vilket h

ä

nseende s

ä

ljaren inte vill st

å

 ansvar f

ö

r fastighetens beskaffenhet, och att d

ä

r­f

ö

r en allm

ä

nt h

å

llen generell klausul om att fastig­heten s

ä

ljs i befintligt skick inte utan vidare torde b

ö

ra fritaga s

ä

ljaren fr

å

n allt ansvar. Det framh

ä

lles ytterligare, att klausuler av detta slag emellertid f

å

r s

å

som en del av avtalsinneh

å

llet i vanlig ordning bli f

ö

rem

å

l f

ö

r domstolarnas tolkning. Det anf

ö

rda synes inneb

ä

ra, att lagstadgandet 

ä

nd

å

 skulle ha ett slags "halvtvingande" natur.

Ej heller n

å

gon s

å

dan regel har emellertid upptagits i lagen. Fog f

ö

r att avvika fr

å

n kontraktsbest

ä

mmelsens ordalag finns d

ä

rf

ö

r endast, om n

å

gon s

å

dan avvikelse p

å

 grund av omst

ä

ndigheterna kan vara att intolka i best

ä

mmelsen eller om g

ä

llande r

ä

ttsgrundsatser om 

å

sidos

ä

ttande av avtalsbest

ä

mmelse vars till

ä

mpning 

ä

r otillb

ö

rlig kan anses leda till att best

ä

mmelsen ej f

å

r

å

beropas.

I fr

å

ga om tolkningen m

å

 h

ä

r endast framh

å

llas, att anm

ä

rkning ej kan riktas mot kontraktsbest

ä

mmelsen f

ö

r att den skulle sakna klarhet. H

ä

rutinnan skulle m

å­

h

ä

nda l

ä

get vara ett annat i fr

å

ga om klausul, som

Prop. 1976/77:110

135

endast  innehöll,   att fastigheten  såldes  "i befintligt skick".   En  sådan klausul ger icke på  samma sätt som den förevarande besked  om  att köparen avstår från alla anspråk mot  säljaren pä grund av fel  eller brist.

Det kan härefter frågas,   om det  likväl  ter sig otill­börligt  att  tillämpa kontraktsbestämmelsen.  Härvidlag synes inte rimligen kunna hävdas,   att   så skulle vara fallet  därför att man till  äventyrs  icke vid köpeför­handlingarna särskilt  diskuterat bestämmelsen.  Det måste uppenbarligen begäras av båda parter vid ett av­tal,   inte minst  ett  så viktigt avtal   som  ett fastighets­köp,   att  de noggrant  tar del av vad  som upptages i kontraktet.   Anser man  sig  sakna förmåga att förstå be­stämmelse  däri,   får man  söka biträde  av  sakkunnig per­son.  Åsidosättande av kontraktsbestämmelse  som är upp­tagen i   tryckt  standardavtalsformulär och eventuellt insmugen bland många andra,  med fin  stil  tryckta bestäm­melser kan måhända ske  i  vissa fall,   sä t  ex om bestäm­melsen är  särskilt betungande för part  och hans uppmärk­samhet  ej   särskilt fästs vid bestämmelsen.   Om något  sådant fall är det  emellertid ej  fråga i  förevarande mål,   där bestämmelsen - även om  den,   såsom hovrätten anmärker, "funnits  intagen i  det  av mäklaren använda kontrakts­formuläret"   -  upptages   i   en   särskild   paragraf  i  kontrak­tet under  rubriken Fastighetens  skick  och med  samma maskinskrivna utformning  som  alla  övriga kontraktsbestäm­melser.

Det  återstår  att  ta  ställning till  frågan,   om  det vid fastighetsköp av förevarande slag över huvud kan anses otillbörligt  att åberopa en sådan allmän fri skrivnings­klausul  som  den här ifrågavarande.

Till  en början må också i  detta sammanhang beröras  tanken att,   medan  allmänna friskrivningsklausuler  skulle  under­kännas  -   även  om  de  är  fullt klara  till   sin innebörd  -

Prop. 1976/77:110

136

n

å

gon inv

ä

ndning ej skulle riktas mot mer preciserade klausuler. Det 

ä

r inte osannolikt att, om en s

å

dan mening genomf

ö

rdes i r

ä

ttstill

ä

mpningen, k

ö

pekontrakten normalt f

ö

rs

å

gs med l

å

nga uppr

ä

kningar av alla mer eller mindre t

ä

nkbara fel och att s

ä

ljaren f

ö

rklarades fritagen fr

å

n ansvar f

ö

r dem. Konsekvensen f

ö

r k

ö

parens del skulle, kunde det befaras, knappast bli st

ö

rre trygghet utan kanske endast en mindre 

ö

versk

å

dlighet och klarhet i kontraktet (jfr Agell i SvJT 1972 s 730 med not 30).

Det 

ä

r inte uteslutet, att f

ö

r till

ä

mpning av friskriv­ningsklausuler f

å

r st

ä

llas str

ä

ngare krav i flera h

ä

n­seenden, n

ä

r det g

ä

ller omr

å

den d

ä

r r

å

dande v

ä

rderingar r

ö

rande konsumentskydd g

ö

r sig g

ä

llande, t ex f

ö

rs

ä

lj­ning av nybyggt sm

å

hus av byggf

ö

retag till enskild person.

I f

ö

revarande fall 

ä

r b

å

de s

ä

ljare och k

ö

pare privat­personer. Det r

ö

r sig om en cirka tio 

å

r gammal byggnad. Det kan i ett s

å

dant fall te sig s

å

som fullkomligt f

ö

rst

å

eligt och respektabelt, att s

ä

ljaren vill slutligt reglera 

ö

verl

å

telsens f

ö

ljder genom avtalet; om svikligt eller d

ä

rmed likartat f

ö

rfarande 

ä

r ju nu icke fr

å

ga. K

ö

paren f

å

r s

ö

ka anpassa k

ö

peskillingen efter den risk som avst

å

endet fr

å

n anspr

å

k p

å

 grund av dolda fel inne­b

ä

r eller p

å

annat s

ä

tt s

ä

kerst

ä

lla sig f

ö

r det fall att s

å

dant skulle framtr

ä

da. Man kan uppenbarligen inte s

ä

ga, att k

ö

parsidan i dessa fall typiskt sett befinner sig i underl

ä

ge i f

ö

rh

å

llande till s

ä

ljarsidan. (jfr Agell a u s 724 f.)

I enlighet med det anf

ö

rda har Cederholm 

ä

gt 

å

beropa den ber

ö

rda kontraktsbest

ä

mmelsen till friande fr

å

n ansvar f

ö

r det fel varom i m

å

let 

ä

r fr

å

ga.

H

ö

gsta domstolen pr

ö

var r

ä

ttvist att, med 

ä

ndring av hovr

ä

ttens dom i sj

ä

lva saken s

å

vitt nu 

ä

r i fr

å

ga, fastst

ä

lla tingsr

ä

ttens domslut."

Prop. 1976/77:110

'"

Med  hänsyn  till   den  dispositiva  lagstiftningens utformning i   JB  4:19  kan  det  ifrågasättas  om friskrivningar  frän ansvar för dolda fel   bör  accepteras  om  de  genomgående   och utan hänsyn till   omständigheterna tas  in  i   sedvanliga köpekontrakt avseende  småhus  (jfr övervägandena om  den föreslagna generalklausulens   tillämpning på avtalsvillkor som innebär avvikelse  från dispositiva lagregler,   bl  a JB 4:19,   SOU 1974:83  s  138 och s 176).

När det gäller situationer där konsumentskyddssynpunkter bör tillmätas särskild vikt,   t ex vid näringsidkares försäljning av nya småhus  till privatpersoner för enskilt bruk,   anser kommittén att  friskrivningsklausuler av nu angiven  art  i  regel  inte  bör förekomma.   Undantagsvis  får det  dock anses  skäligt  att  säljaren även i  sädana avtals­förhållanden friskriver   sig från ansvar.   Vid användande av nya byggnads- eller  inredningsmaterial kan det  exempel­vis finnas behov för  säljaren av att kunna friskriva sig för dolda fel  i vissa bestämda hänseenden - i vart fall under ett  inledningsskede  av materialets  användning pä marknaden.   Om köparen kräver  annorlunda konstruktion  eller läge  på byggnaden än  som  är gängse  och  detta kan  tänkas försäimra betingelserna för anläggningens varaktighet kan det också finnas  skäl  att godta att  säljaren friskriver sig från fel   som  kan  uppträda med  anledning av  detta särskilda utförande.   Från sådana situationer bör dock särskiljas fall,   då säljaren-entreprenören tillgodoser önskemålen med  ledning  av  vederbörliga konstruktions­ritningar som köparen  ställer till förfogande.   I  detta fall  torde säljaren även utan friskrivning vara fredad från ansvar för dolda fel under förutsättning att  arbetet

i  och för sig utförts  fackmannamässigt och säljaren inte haft  skäl att inse anvisningarnas olämplighet eller att utbe  sig kompletterande  instruktioner.  Vidare kan det enligt kommitténs mening finnas anledning att acceptera friskrivning för dolda fel,   när nya småhus måste  säljas efter näringsidkares konkurs.   I  sistnämnda situation  torde

Prop. 1976/77:110

138

dock  krävas  att  köparen  tydligt  informeras  om klausulens innebörd  (jfr 2  och 5 §§ nya marknadsföringslagen om för­bud mot  otillbörlig marknadsföring och åläggande att  lämna infoirmation,   vilka båda gäller även fast  egendom).

I   fråga  om   (mäklarförmedlade)   småhusöverlåtelser mellan privatpersoner,   som avtalsvillkorslagen i utvidgat  skick avses  omfatta,   anser kommittén  det vara rimligt att ge större  spelrum för friskrivningsklausuler avseende dolda fel.   Högsta domstolens  nyss  återgivna avgörande ger god vägledning härvidlag.   Enligt  kommitténs  uppfattning får exempelvis  i  många fall  äldre  personer  och dödsbon anses ha  ett  befogat  intresse   av  att  försäljningen blir  slut­ligt  reglerad genom  avtalet.   Detsamma gäller småhus­säljare  som använder köpeskillingen för inköp av annan bostad.   Även vid  (mäklarförmedlade)   överlåtelser mellan privatpersoner bör emellertid  skäligheten av friskrivning för dolda fel i  icke ringa utsträckning vara beroende  av den information som  lämnas köparen om klausulens innebörd.

Prop. 1976/77:110

139

8.2.2    Friskrivning i garanti

å

taganden fr

å

n ansvar f

ö

r fel

Vid k

ö

p av l

ö

s egendom 

å

ligger det k

ö

paren enligt 52 

§ 

k

ö

plagen att reklamera fel eller brist i godset utan osk

ä

ligt uppeh

å

ll (vid handelsk

ö

p genast) vid 

ä

ventyr att han annars, med vissa undantag, mister sin r

ä

tt att f

ö

ra talan 

om  

felet eller bristen. K

ö

paren m

å

ste vidare enligt 54 

§

 k

ö

plagen inom ett 

ä

r fr

å

n det han mottagit godset g

ö

ra klart f

ö

r s

ä

ljaren att han vill g

ö

ra g

ä

llande ("tala  

å

") fel eller brist. Vid konsument­k

ö

p 

ä

r reklamationsskyldigheten n

å

got mindre rigor

ö

s, k

ö

paren skall reklamera "inom sk

ä

lig tid" efter det han bort m

ä

rka felet dock oj senare 

ä

n inom ett 

å

r fr

ä

n det han mottog varan. Preskriptionsbest

ä

mmelsen i 54 

§

 k

ö

p­lagen 

ä

r till

ä

mplig

ä

ven s

å

vitt avser konsumentk

ö

p. Under­l

å

ter k

ö

paren att reklamera mister han dock inte sin r

ä

tt enligt k

ö

plagen, om s

ä

ljaren f

ö

rfarit svikligt och inte heller om s

ä

ljaren varit grovt v

å

rdsl

ö

s och felet eller bristen medf

ö

r "m

ä

rklig" skada f

ö

r k

ö

paren. Svek frnn s

ä

ljarens sida bryter ocks

å

 preskriptionsbest

ä

rcmelsen i 54 

§

 k

ö

plagen att k

ö

paren m

å

ste g

ö

ra g

ä

llande fel och brist inom ett 

å

r fr

å

n mottagandet. Preskriptionsbest

ä

mmelsen g

ä

ller inte heller om s

ä

ljaren f

ö

rbeh

å

llit sig genom garanti

å

tagande eller p

å

 annat s

ä

tt att svara f

ö

r var.in efter ett

å

rsfristens utg

å

ng.

Vid rena entreprenadf

ö

rh

ä

llanden till

ä

mpas 52 S k

ö

plagen betr

ä

ffande reklamation analogt, 

se  

UJA 1943 s 272, och s

å

 torde vara f

ö

rh

å

llandet 

ä

ven vid entreprenader enligt AB:s system s

å

vitt avser ansvaret f

ö

r dolri.i fel, se Motiv AB 72 s 229. 

Ä

ven 53 y k

ö

plagen ang

å

ende verkan av svek och grov v

å

rdsl

ö

shet p

å

 reklamationsskyldigheton torde till

ä

mpas analogt p

å

entreprenadf

ö

rh

ä

llanden, jfr AB 72 5:8 ang

å

ende entrepren

ö

rens ansvar f

ö

r dolda fel efter garantitidens utg

å

ng om felet har c-.in grund i grov v

å

rdsl

ö

shet - inkluderande 

ä

ven svikligt f

ö

rfarande

Prop. 1976/77:110

'"

och upps

å

t - fr

å

n entrepren

ö

rens sida (Motiv AB 72 s 157 f). Preskriptionsregeln i 54 

§

 k

ö

plagen, som avsk

ä

r m

ö

jlig­heten att tala p

å

 fel i varan senare 

ä

n ett 

å

r fr

å

n mot­tagandet, anses inte till

ä

mplig p

å

 entreprenadf

ö

rh

å

llan­ den (se[REDACTED_EFTERNAMN], S

ä

rskilda avtalstyper I s 122 f m h

ä

nv). S

å

kunde exempelvis enligt NJA 1946 s 666 inte en utf

ä

st garantitid 

å

beropas som en preskriptionsbest

ä

m­melse. Flera 

å

r efter en avtalad ett

å

rig garantitids utg

å

ng uppm

ä

rksammades ett dolt fel avseende dr

ä

nerings­r

ö

r kring en husgrund. H

ö

gsta domstolen anf

ö

rde, att den i kontraktet intagna best

ä

mmelsen om entrepren

ö

rens an­svarighet v

ä

l fick anses inneb

ä

ra att ansvarigheten i allm

ä

nhet f

ö

r arbetets utf

ö

rande och byggnadens best

å

nd begr

ä

nsats till ett 

å

r men att best

ä

mmelsen inte kunde till

ä

mpas i fr

å

ga om fel som yppats f

ö

rst efter utg

å

ngen av denna tid och inte rimligen kunnat uppt

ä

ckas dess­f

ö

rinnan.

Det kontrakt som var f

ö

rem

å

l f

ö

r bed

ö

mning i NJA 1946 s 666 var byggt p

å

 AB 36, som saknade regler om entre­pren

ö

rens ansvar efter garantitidens utg

å

ng. Vid utarbetan­det av AB 54 fann man l

ä

mpligt att inf

ö

ra en f

ö

reskrift om detta. I Motiv AB 72 s 147 f anf

ö

rs h

ä

rom:

"Kontraktskommitt

é

n ville n

ä

mligen tillm

ä

ta best

ä

mmelserna om garantitid en viss preskriberande verkan , s

ä

rskilt med h

ä

nsyn till dels den kontroll, som under entreprenadtiden ut

ö

vas av s

å

v

ä

l best

ä

llaren som myndigheter, dels de regel­m

ä

ssigt f

ö

rekommande slut- och garantibesiktningarna, vilkas syfte 

ä

r att fastst

ä

lla entreprenadens kvalitet och kvanti­tet. En regel om begr

ä

nsning av ansvaret efter garantitiden att g

ä

lla fall av grov v

å

rdsl

ö

shet ans

å

gs tillgodose kra­vet p

å

 och behovet av en avveckling av kontraktsf

ö

rh

å

llandet mellan parterna; skydd beh

ö

vdes endast f

ö

r de undantagsfall, som g

å

tt f

ö

rbi alla kontroller och best

ä

llarens egen 

ö

ver­vakning samt dessutom beror p

å

 kvalificerad v

å

rdsl

ö

shet. D

ä

rmed f

å

r givetvis j

ä

mst

ä

llas vad som i k

ö

plagen kallas "svikligt f

ö

rfarande", dvs n

ä

rmast upps

å

t. V

å

rdsl

ö

shet av angiven art, som ibland ocks

å

 kan karakt

ä

riseras som yrkes­fusk, finns icke anledning att skydda genom en f

ö

rkortad preskriptionstid.

Prop. 1976/77:110

141

Vid utarbetandet av AB 65 diskuterades ing

å

ende, huruvida best

ä

mmelsen borde g

ä

lla endast vid grov v

å

rdsl

ö

shet. Till st

ö

d h

ä

rf

ö

r anf

ö

rdes samma sk

ä

l, som ligger bakom ett

å

rs-preskriptionen i 54 

§

 k

ö

plagen n

ä

mligen att parterna i ett aff

ä

rsf

ö

rh

å

llande har ett intresse av att bli skilda fr

ä

n varandra utan alltf

ö

r stor tidsutdr

ä

kt. Gentemot detta framh

ö

lls bland annat, att detta intresse icke 

ä

r lika starkt, om priset f

ö

r "skilsm

ä

ssan" till st

ö

rre delen skall betalas av ena parten. Besiktningsf

ö

rr

ä

ttare har icke prak­tisk m

ö

jlighet att unders

ö

ka annat 

ä

n synliga delar, och vissa fel uppenbaras f

ö

rst efter garantitidens utg

å

ng. Kra­vet p

å

grov v

å

rdsl

ö

shet f

ö

ranleder i 

å

tskilliga fall orim­liga bevissv

å

righeter, varigenom entrepren

ö

rens ansvar f

ö

r dolda arbeten blir n

ä

ra nog illusoriskt. 

Ä

ven en motsatt uppfattning h

ä

vdades, n

ä

mligen att best

ä

mmelsen medf

ö

rde ett alltf

ö

r stort ansvar f

ö

r entrepren

ö

ren.

Kontraktskommitt

é

n fann icke b

ä

rande sk

ä

l f

ö

religga att fastst

ä

lla en regel, som v

ä

sentligt skulle avvika fr

å

n vad som g

ä

ller inom andra motsvarande delar av n

ä

ringslivet, bland annat de ovan ber

ö

rda reklamationsreglerna i k

ö

plagen. Best

ä

llarens m

ö

jligheter att f

ö

lja och kontrollera arbetena 

ä

r oftast lika goda som eller b

ä

ttre 

ä

n vid annan produk­tion, Hans m

ö

jligheter att p

å

 ett tidigt stadium uppt

ä

cka brister och fel 

ä

r d

ä

rf

ö

r goda. H

ä

rtill kommer att garanti­tiden f

ö

r det f

ä

rdiga objektet icke s

ä

llan 

ä

r l

ä

ngre, 

ä

n vad som normalt brukar g

ä

lla f

ö

r l

ö

s egendom; en entreprenad 

ä

r dessutom icke mera s

ä

rpr

ä

glad 

ä

n att den h

ä

rutinnan i princip b

ö

r kunna j

ä

mst

ä

llas med de prestationer, som ryms under 2 

§

 k

ö

plagen, och som inneb

ä

r att n

å

gon "skall mot vederlag i penningar n

å

got f

ö

rf

ä

rdiga och 

ä

mnet d

ä

rtill best

å

". Vidare m

å

ste beaktas det allm

ä

nna intresset av att endast mera exceptionella omst

ä

ndigheter b

ö

r f

ö

rl

ä

nga ett eljest avslutat aff

ä

rsf

ö

rh

å

llande.

Angivna omst

ä

ndigheter var v

ä

gledande f

ö

r Kontraktskommit-t

é

ns beslut att bibeh

å

lla grov v

å

rdsl

ö

shet som f

ö

ruts

ä

tt­ning f

ö

r entrepren

ö

rens ansvar efter garantitidens utg

å

ng. 

Ä

ven vid utarbetandet av AB 72 har fr

å

n n

å

got h

å

ll p

å

yr­kats, att endast s k enkel v

å

rdsl

ö

shet skulle kr

ä

vas f

ö

r entrepren

ö

rens ansvar. Best

ä

mmelsen har dock p

å

 de ovan an­f

ö

rda sk

ä

len beh

å

llits of

ö

r

ä

ndrad."

De omst

ä

ndigheter som s

å

lunda f

ö

ranlett att man vid ut­formningen av AB ansett sig b

ö

ra l

å

ta garantitidens utg

å

ng medf

ö

ra en viss preskriberande effekt (s

å

vitt avser annat 

ä

n dolda fel p

ä

 grund av grov v

å

rdsl

ö

shet) f

ö

religger endast om k

ö

paren sj

ä

lv l

ä

mnat ut uppf

ö

randet av huset p

å 

entreprenad. Vid sm

å

hus

ö

verl

å

telser i allm

ä

nhet inom grupphusbebyggelse o dyl 

ä

r k

ö

pa.ren emellertid n

ä

stan aldrig best

ä

llare. Ibland kommer han in som

Prop. 1976/77:110

142

k

ö

pare f

ö

rst d

å

 byggnaden n

ä

rmar sig sin fullbordan. Hans m

ö

jligheter att ut

ö

va inflytande genom byggkontroll under byggnadstiden 

ä

r mycket sm

å

, ibland obefintliga. Likas

å ä

r hans m

ö

jligheter ofta sm

å

att tillvarata sina intressen vid besiktning, eftersom han inte utser besiktningsman. Med h

ä

nsyn h

ä

rtill kan sm

å

husk

ö

paren i allm

ä

nhet enligt kommitt

é

ns uppfattning inte anses j

ä

mst

ä

lld med best

ä

llare som regelbundet anlitar byggf

ö

retag och d

å

till

ä

mpar AB:s best

ä

mmelser.

Med h

ä

nsyn till k

ö

peobjektets v

ä

rde och f

ö

rv

ä

ntade var­aktighet f

å

r en garantitid om ett 

å

r anses alltf

ö

r kort, 

å

tminstone s

å

vitt g

ä

ller vissa fundamentala delar eller funktioner av objektet. Sm

å

husk

ö

paren har inte haft m

ö

j­ligheter att f

ö

lja och kontrollera uppf

ö

randet av huset och det finns d

ä

rf

ö

r starka sk

ä

l som talar f

ö

r att han i st

ä

llet skall ha m

ö

jlighet att iaktta husets kvalitet och f

ö

rm

å

ga att klara alla 

å

rstidsv

ä

xlingar och med god margi­nal p

å

peka de fel och brister som d

ä

refter kan ha uppkommit.

N

ä

r det i en del kontrakt med entreprenadinslag inte s

ä

gs n

å

got om s

ä

ljarens ansvar efter garantitidens utg

å

ng kan fr

å

nvaron av best

ä

mmelser h

ä

rvidlag uppfattas som fri­skrivning fr

ä

n allt ansvar efter garantitidens utg

å

ng.

Redan enligt allm

ä

nna r

ä

ttsprinciper anses emellertid friskrivningar fr

ä

n ansvar f

ö

r skada v

å

llad upps

ä

tligen eller genom grov v

å

rdsl

ö

shet inte normalt kunna godtas (se Bernitz, Standardavtalsr

ä

tt,  2 uppl, s 32 m h

ä

nv) och i sj

ä

lva verket torde s

ä

ljaren i s

å

dana fall, om kontraktet inte 

ä

r baserat p

å

eller h

ä

nvisar till AB:s system, f

å

 svara 

ä

ven f

ö

r s.k. enkel v

å

rdsl

ö

shet. F

ö

r und­vikande av ovisshet f

ö

r k

ö

paren b

ö

r enligt kommitt

é

ns uppfattning i de sm

å

huskontrakt som h

ä

r avses tas in uttrycklig best

ä

mmelse om s

ä

ljarens ansvar efter garantitidens utg

å

ng.

Prop. 1976/77:110

143

Preciseringen i garanti

å

taganden enligt AB:s system av s

ä

ljarens ansvar efter garantitidens utg

å

ng fungerar inte bara som en fri skrivning fr

å

n allt felansvar som inte kan h

ä

nf

ö

ras till dolda fel p

å

 grund av grov v

å

rds­l

ö

shet utan medf

ö

r just genom denna begr

ä

nsning, att en sm

å

husk

ö

pare  som vill tala p

å

 ett uppkommet fel i byggnaden st

ä

lls inf

ö

r mycket stora bevissv

å

righeter. K

ö

parens reella m

ö

jligheter att g

ö

ra g

ä

llande p

å

f

ö

ljder mot s

ä

ljaren torde h

ä

rigenom vara mer inskr

ä

nkta j

ä

m­f

ö

rt med hans m

ö

jligheter enligt de dispositiva best

ä

m­melserna i jordabalken, oaktat 

ä

ven dessa naturligtvis st

ä

ller k

ö

paren inf

ö

r bevissv

å

righeter, n

ä

r det g

ä

ller att visa felets uppkomst, orsakssammanhang m m.

De ansvarsfriskrivningar som f

ö

rekommer betr

ä

ffande maskinell utrustning och som beskrivits i avsnitt 7.2.2 kan vid eventuella fel f

ö

ra med sig att sm

ä

husk

ö

paren 

ä

r h

ä

nvisad att v

ä

nda sig till olika leverant

ö

rer eller till­verkare och aktualisera, till

ä

mpningen av garanti

å

taganden, som sinsemellan inte 

ä

r av samma inneh

å

ll. Detta system fungerar m

å

h

ä

nda i en del fall snabbare och med mindre administrativ omg

å

ng 

ä

n h

ä

nv

ä

ndelse via s

ä

ljaren till leverant

ö

r/tillverkare. Kommitt

é

n anser emellertid att inskr

ä

nkningen i s

ä

ljargarantin betr

ä

ffande maskinell utrustning m m och h

ä

nvisningen till leverant

ö

r/tillverkare ger sm

å

husk

ö

paren en sv

å

r

ö

versk

å

dlig bild av ansvaret f

ö

r fel under garantitiden. H

ä

rtill kommer att s

ä

ljaren sanno­likt har st

ö

rre p

å

tryckningsm

ö

jligheter gentemot leverant

ö

r/ tillverkare 

ä

n vad sm

å

husk

ö

paren kan 

å

stadkomma. F

ö

r s

ä

l­jaren m

å

ste det ocks

å

vara av v

ä

sentligt intresse att genom Xelanm

ä

lningar o dyl skaffa sig en allsidig bild av f

ö

rs

ä

lj­ningsobjektets funktionsduglighet. Enligt kommitt

é

ns mening b

ö

r s

ä

ljaren inte som nu ofta sker i k

ö

pekontrakten med entreprenadinslag undanta den maskinella utrustningen fr

å

n den (vanligen) ett

å

riga garantin i 

ö

vrigt. I st

ä

llet kan i kontraktet anges, att leverant

ö

r/tillverkare av viss utrustning svarar enligt s

ä

rskilt garanti

å

tagande

Prop. 1976/77:110

144

men  att   detta inte  inskränker  säljarens  garanti  och  inte hindrar köparen att  till  säljaren  anmäla och få av­hjälpta eventuella fel på den maskinella utrustningen.

Slutligen vill kommittén erinra om  att  den i  sina direktiv fått i uppdrag att  överväga tvingande regler till  köparens civilrättsliga skydd  som oavsett eventu­ella garantiutfästelser förlänger  den  tid under vilken säljaren-entreprenören är ansvarig för fel på fastig­heten.

Prop. 1976/77:110

145

8.2.3

Friskrivning i  tillträdes-  och force majeure-

klausuler från ansvar för dröjsmål

Vid rena entreprenadförhållanden utanför AB:s  system torde dröjsmålspåföljder  såsom skadestånd och hävning kunna göras gällande mot  entreprenören endast om hsin varit försumlig med att  söka färdigställa entreprenaden inom utsatt eller inom  skälig tid.   Varken i frågan om hävning eller skadestånd  torde de  stränga reglerna i 21   och 24 §§ köplagen kunna tillämpas  analogt med hän­syn till grundtanken att  ett entreprenadförhållande inte i  onödan skall upplösas.  Hävning på grund av dröjsmål kan således  sannolikt tillgripas först med an­ledning av en avsevärd försening med  arbetets utförande (se[REDACTED_EFTERNAMN],   Särskilda avtalstyper I,   1971,   s  116 ff m hänv).

Vid entreprenader enligt AB:s system ger avtalet  i   stor utsträckning entreprenören rätt till  tidsförlängning (AB 72  4:3).  Tillämpning av havningspåföljden blir därför i många fall inte aktuell.  Frågan om  skadestånd är van­ligen löst på förhand  genom vitespåföljd vid försening, se  s 68 not 2 ovan.

Såväl  tillträdes-   som  force majeure-klausulerna är vanligt­vis utformade  som  tidsförlängningsklausuler.   I  ena fallet senareläggs  tillträdesdagen utan rätt för köparen till skadestånd och i  andra fallet föranleder vissa angivna omständigheter att försening inte skall  tillräknas  säl­jaren  som  kontraktsbrott.

Fri skrivningen  från   skadeståndsansvar  i   tillträdesklausu­lerna är enligt ordalydelsen i  det närmaste total.   Klausu­lerna kräver endast  av  säljaren att han  skall meddela senareläggningen viss  tid  i  förväg.   Småhusköparen fär rimligen  det intrycket,   att han inte  har några möjlig­heter att  erhålla  skadestånd  på grund  av  dröjs­mål.

10 Riksdagen 1976/77. 1 saml. Nr 110

Prop. 1976/77:110

146

Fri skrivningen i force majeure-klausulerna 

ä

r uppbyggd p

å 

att ett stort antal omst

ä

ndigheter, i flera fall av ospecificerad karakt

ä

r, hindrar k

ö

paren att g

ö

ra g

ä

llanae skadest

å

nds- eller h

ä

vningsp

å

f

ö

ljd (alterna­tivt utesluter att f

ö

rsenat f

ä

rdigst

ä

llande betraktas som kontraktsbrott). Sm

å

husk

ö

parens m

å

nga g

å

nger bris­tande insikt om vad som inbegrips under de angivna omst

ä

ndigheterna kan ge honom det intrycket, att han m

å

ste acceptera dr

ö

jsm

å

l med f

ä

rdigst

ä

llandet utan att enligt kontraktet kunna tillgripa n

å

gra sanktioner.

I AB finns ett regelsystem med best

ä

mmelser om entre­prenadens f

ä

rdigst

ä

llande inom kontraktstiden (4:2), om r

ä

tt f

ö

r entrepren

ö

ren under vissa omst

ä

ndigheter till tidsf

ö

rl

ä

ngning (4:2 och 3), om vite vid f

ö

rsening (5:1) och om h

ä

vning fr

å

n best

ä

llarens och entrepren

ö

rens sida (8:1 och 2). Av detta regelsystem har tidsf

ö

rl

ä

ng-ningsbest

ä

mmelsen i vissa delar eller i omarbetad form tagits in i k

ö

pekontrakten med entreprenadinslag medan best

ä

llarbefogenheterna l

ä

mnats 

å

sido.

Enligt kommitt

é

ns mening tillgodoser tilltr

ä

des- och force majeure-klausulerna sammantagna likav

ä

l som be­d

ö

mda var f

ö

r sig ensidigt s

ä

ljarens intressen och

rubbar d

ä

rigenom den 

ö

nskv

ä

rda balansen i k

ö

pekontrakten med entreprenadinslag.

Enligt kommitt

é

ns uppfattning kan sk

ä

l f

ö

religga f

ö

r en force majeure-klausul av inneh

å

ll att k

ö

paren inte har r

ä

tt till skadest

å

nd, om s

ä

ljaren p

å

 grund av vissa om­st

ä

ndigheter av betydelsefull art inte kan fullg

ö

ra sina 

å

taganden i tid. L

ä

mpligen b

ö

r i kontrakten anges b

å

de k

ö

pares och s

ä

ljares m

ö

jligheter att under vissa f

ö

rut­s

ä

ttningar h

ä

va k

ö

pet. J

ä

mf

ö

r vidare kommitt

é

ns bed

ö

m­ning av behovet av h

ä

vningsklausuler i avsnitt 8,5. Om tidsf

ö

rl

ä

ngningsklausuler anses erforderliga i sm

å

hus­kontrakt med entreprenadinslag b

ö

r dessa klausuler inte

Prop. 1976/77:110

147

inf

ö

ras under rubriken "force majeure" utan f

ä

 sin plats vid best

ä

mmelserna om fastighetens tilltr

ä

de. Omst

ä

ndig­heter av mindre betydelsefull art b

ö

r i regel inte f

å å

beropas s

å

som grund f

ö

r tidsf

ö

rl

ä

ngning. Omst

ä

ndigheter som f

å

r 

å

beropas b

ö

r anges mera precist i kontrakten.

Det f

ö

refaller l

ä

mpligt att i sm

å

huskontrakt med entrepre­nadinslag f

ö

ra in best

ä

mmelser som ger k

ö

paren r

ä

tt till ers

ä

ttning vid f

ö

rsening, om inte s

ä

ljaren har r

ä

tt till tidsf

ö

rl

ä

ngning. F

ö

r att 

å

stadkomma f

ö

rutsebarhet och minska anledningen till tvist om ers

ä

ttningens storlek b

ö

r ers

ä

ttningen l

ä

mpligen ges formen av ett p

å

 f

ö

rhand best

ä

mt vite f

ö

r varje p

å

b

ö

rjad f

ö

rseningsvecka. En f

ö

iut-s

ä

ttning f

ö

r att en s

å

dan avtalskonstruktion skall kunna ers

ä

tta till

ä

mpning av allm

ä

nna skadest

å

ndsregler, enligt vilka k

ö

paren skall visa vilken ekonomisk skada han lidit och f

ä

 ers

ä

ttning d

ä

refter, 

ä

r att vitet s

ä

tts till s

å 

stort belopp att det kan fylla funktionen att ers

ä

tta k

ö

paren dennes skada och 

ö

va p

å

tryckning p

å

s

ä

ljaren att f

ä

rdigst

ä

lla f

ö

rs

ä

ljningsobjektet i tid. I rena entrepre­nadf

ö

rh

å

llanden s

ä

tts f

ö

rseningsvitet per vecka normalt till 1/4 

i"  

av entreprenadsumman vid st

ö

rre entreprenader och 1/2 

io  

vid mindre entreprenader (bl a sm

å

husentrepre­nader). Med utg

å

ngspunkt fr

å

n k

ö

peskillingen vid sm

å

hus­k

ö

p skulle detta inneb

ä

ra vitesbelopp 

om  

cirka 1 000 kr per vecka, vilket torde utg

ö

ra betydligt mer realistisk ers

ä

ttning till k

ö

paren

ä

n de vitesbelopp om 200 

ä

 5OO kronor per vecka som kommitt

é

n sett exempel p

å

vid genom­g

å

ngen av olika kontrakt.

Prop. 1976/77:110

148

8.3      Besiktningsklausuler

Av framst

ä

llningen om besiktningsklausuler i avsnitt 7.3 framg

å

r, att sm

ä

husk

ö

paren s

ä

llan utser besiktningsman eller har m

ö

jlighet att p

å

verka valet av s

å

dan. Det torde f

ö

r 

ö

vrigt vid grupphusbebyggelse under uppf

ö

rande av praktiska och ekonomiska sk

ä

l inte vara l

ä

mpligt att 

å

stadkomma s

å

dan medverkan fr

å

n k

ö

parnas sida. Deras be­r

ä

ttigade anspr

å

k p

å

 sakkunnig och opartisk besiktning f

å

r tillgodoses p

å

 annat s

ä

tt.

Enligt besiktningsklausulcrna i k

ö

pekontrakten med entre­prenadinslag tvingas sm

å

husk

ö

parna f n i stor utstr

ä

ckning p

å

 f

ö

rhand acceptera att besiktningsmannens utl

å

tande vid besiktningstillf

ä

llena blir avg

ö

rande f

ö

r vad som skall anses som fel och brist i fastigheten. I de fall s

ä

ljaren utser besiktningsman kan k

ö

paren komma att hamna i den situationen att det framst

å

r som om s

ä

ljaren ensidigt genom besiktningsmannen best

ä

mmer vad som vid slutbesikt­ning och garantibesiktning skall anses som fel och brist och d

ä

rigenom falla in under s

ä

ljarens leverans- och garanti

å

taganden. Kommitt

é

n ser h

ä

r en bristande balans mellan k

ö

pare och s

ä

ljare (jfr AB 72 7:6 som erbjuder entrepren

ö

ren m

ö

jlighet att p

å

kalla 

ö

verbesiktning n

ä

r best

ä

llaren utsett besiktningsman). Kommitt

é

n anser det vara angel

ä

get att k

ö

paren - oaktat han inte 

ä

r best

ä

llare eller eljest anses som part i besiktningsf

ö

rfarandet -

ä

ndock f

å

r m

ö

jlighet att tillvarata sina intressen vid besiktningar.

Ett s

ä

tt att tillgodose sm

å

husk

ö

parens intresse i detta sammanhang 

ä

r att, d

ä

r s

å

ä

r m

ö

jligt bl a med h

ä

nsyn till tidpunkten f

ö

r slutbesiktning, delge k

ö

paren besiktnings­mannens utl

å

tande med f

ö

reskrift att inom viss "anm

ä

rk­ningstid" meddela s

ä

ljaren i vilka h

ä

nseenden k

ö

paren finner besiktningsutl

å

tandet felaktigt eller ofullst

ä

n­digt. K

ö

paren skulle h

ä

refter ha r

ä

tt att f

ö

ra talan

Prop. 1976/77:110

149

s

å

v

ä

l i fr

å

ga om fel och brister som p

å

pekats av besikt­ningsmannen som i de h

ä

nseenden han sj

ä

lv anm

ä

rkt p

å 

besiktningsutl

å

tandet.

Klausuler som l

ä

mnar

å

t k

ö

paren att (ofta skriftligen) p

å­

kalla garantibesiktning kan - i vart fall d

å

de 

ä

r kom­binerade med best

ä

mmelse att s

ä

ljaren betalar k

ö

paren viss ers

ä

ttning om han avst

å

r fr

å

n garantibesiktning -genom sin utformning fresta k

ö

paren att l

å

ta bli att p

å

kalla garantibesiktning. Detta kan i sin tur medf

ö

ra osk

ä

liga verkningar f

ö

r honom genom r

ä

ttsf

ö

rluster i framtida tvist r

ö

rande fr

å

gan om fel eller brist i fastigheten uppkommit under garantitiden. En best

ä

mmelse motsvarande den i AB 72 7:3 att garantibesiktning skall verkst

ä

llas f

ö

re garantitidens utg

å

ng "om parterna icke annat 

ö

verenskommer" b

ö

r b

ä

ttre kunna tillgodose kon­sumentens intressen, d

ä

rigenom att han inte genom passi­vitet g

å

r miste om sin m

ö

jlighet att genom vederb

ö

rlig garantibesiktning undvika bevissv

å

righeter och risker f

ö

r r

ä

ttsf

ö

rlust (jfr Motiv AB 72 s 209).

Best

ä

mmelserna om hur snabbt fel och brister som anteck­nats av besiktningsmannen vid slutbesiktning och garanti­besiktning skall avhj

ä

lpas 

ä

r s

å

vitt kommitt

é

n funnit vid sin kontraktsgenomg

å

ng inte i sig osk

ä

liga mot sm

å

hus-k

ö

paren. Genom att de utformats oklart f

ö

rs

ä

mrar de emel­lertid k

ö

parens m

ö

jligheter att bed

ö

ma vad han i detta h

ä

nseende kan kr

ä

va av s

ä

ljaren och medger d

ä

rigenom denne att i viss m

å

n efter eget val best

ä

mma n

ä

r han skall full­g

ö

ra sina avhj

ä

lpnings

å

taganden.

Det skall h

ä

r avslutningsvis n

ä

mnas att det inte ankommer p

å

 kommitt

é

n att g

å

 in p

å

 fr

å

gor om hur den n

ä

rmast offentligr

ä

ttsliga kontrollen och besiktningen av sm

å

hus­byggen skall utformas. Dessa fr

å

gor har tagits upp i konsumentverkets rapport om sm

å

hus (1975:1 s 37 ff) och 

ö

verv

ä

gs f n av byggadministrationsutredningen (B 1974:04).

Prop. 1976/77:110

150

8.4

Skiljeklausuler

I  översikten i  avsnitt  3.3.1   över marknadsdomstolens av­göranden hair redogjorts för domstolens  ställningstagande i  beslutet 5/1975,   där fråga var om ett företags  skilje­klausul i  leveransbestämmelser avseende monteringsfärdigt trähusmaterial  (lös egendom).   Skiljeklausulen gav enligt sin  lydelse säljaren rätt  att avgöra om framtida tvist på grund  av leveransavtalet  skulle hänskjutas till avgörcinde av  skiljemän eller avgöras av allmän domstol. Marknads­domstolen ansåg,   att eftersom ersättning till  skiljemän inte   betalas     genom den allmänna rättshjälpen kunde klausulen indirekt föranleda konsumenten att av ekono­miska skäl avstå från att göra sin rätt gällande vid  en tvist.   Detta förhållande jämte det att klausulen fel­aktigt gav intryck att näringsidkaren alltid ensam be­stämmer valet av rättsligt förfarande  (jfr 3a §  skilje­mannalagen)  ansågs göra klausulen oskälig.

Ett  skiljeförfarande kan naturligtvis även när det gäller fast egendom te sig alltför kostnadskrävande    för konsu­menten,   eftersom  ersättningen  till   skiljemännen inte heller här betalas genom den allmänna rättshjälpen eller genom hemförsäkringens rättsskydd.   Konsumenten kan häri­genom dra sig för att hänskjuta tvisten  till  skiljemän och  säljaren,   som kanske utan svårighet kan bära kostna­den,   kan indirekt utnyttja klausulen för att hindra mot­parten från att få tvisten prövad.   I  direktiven för kom­mitténs arbete anförs,   att det kam finnas skäl för kom­mittén att undersöka om användande  av skiljeförfarande bör kunna ske i  tvister som rör konsumenters fastighets-förvärv.   Det påpekas,   att  just  skyldigheten för konsumen­ten att i  sådEina fall  svara för arvoden till skiljemän kan hindra honom att göra  sin rätt gällande.  Direktivens utformning i  nu angivet hänseende bör emellertid enligt kommitténs uppfattning inte hindra att KO och marknads­domstolen,   efter den utvidgning av avtalsvillkorslagen som kommittén föreslår,   tar upp frågan om skäligheten av skiljeklausuler i  småhuskontrakt  till bedömning.

Prop. 1976/77:110

151

Enligt lagen (1974:8) om r

ä

tteg

å

ngen i tvistem

å

l om mindre v

ä

rden kan vissa dispositiva tvistem

å

l, dvs m

å

l vari f

ö

rlikning

ä

r till

ä

ten, handl

ä

ggas enligt ett f

ö

renklat f

ö

rfarande om v

ä

rdet av vad som yrkas i m

å

let uppenbart inte 

ö

verstiger h

ä

lften av basbeloppet f

ö

r oktober 

å

ret innan (gr

ä

nsen g

å

r under 

å

r 1976 vid 4 850 kr). I tv

ä

 fall skall det f

ö

renklade f

ö

rfarandet till

ä

mpas ocks

ä

n

ä

r v

ä

rdet av det som yrkas 

ä

r h

ö

gre, n

ä

mligen dels d

ä

 parterna kommit 

ö

verens om det och r

ä

tten finner det l

ä

mpligt att till

ä

mpa lagen och dels d

å

 tvisten huvudsakligen r

ö

r fr

å

ga i vilken allm

ä

nna reklamationsn

ä

mnden avgivit yttrande och part f

ö

rsta g

å

ngen hEUi f

ö

r talan i m

å

let 

å

beropar yttrandet. Yttrande av konsumentverkets fastighetsreklamations-n

ä

mnd kan dock f n inte 

å

beropas f

ö

r att ett m

å

l om h

ö

gre v

ä

rde 

ä

n ett halvt basbelopp skall handl

ä

ggas i f

ö

renklad form. F

ö

r att hindra att det f

ö

renklade f

ö

r­farandet s

ä

tts ur spel genom skiljeavtal har, s

å

som beskrivits i avsnitt 7.4, inf

ö

rts f

ö

rbudet i 3a 

§ 

skiljemannalagen att i konsiimenttvister som r

ö

r vara eller tj

ä

nst g

ö

ra g

ä

llande skiljeavtal om tvisten ej r

ö

r h

ö

gre v

ä

rde 

ä

n ett halvt basbelopp. F

ö

rbudets be­gr

ä

nsning till tvister r

ö

rande "vara eller tj

ä

nst" torde inneb

ä

ra att det i vart fall ej 

ä

r till

ä

mpligt p

å

 GkiljeklauGuler i k

ö

pekontrakt med entreprenadinslag i de delar kontraktet avser 

ö

verl

å

telse av fast egen­dom. F

ö

rarbetena till lagen om r

ä

tteg

å

ngen i tvistem

å

l om mindre v

ä

rden och till 3a 

§

i skiljemannalagen (prop 1973:87 s 182 och 202 f) ger s

å

vitt kommitt

é

n kunnat

Prop. 1976/77:110

152

finna inte n

å

got klart svar p

å

 sp

ö

rsm

å

let om inneb

ö

rden av uttrycket "vara eller tj

ä

nst". Utan att vilja f

ö

re­gripa l

ö

sningen av fr

å

gan om yttrande av fastighets­reklamationsn

ä

mnden skall kunna ges samma verkan som yttrande av allm

ä

nna reklamationsn

ä

mnden - n

ä

mligen att tvisten oavsett v

ä

rdet kan handl

ä

ggas enligt det f

ö

renklade r

ä

tteg

å

ngsf

ö

rfarandet - vill kommitt

é

n f

ö

resl

å

 att f

ö

rbudet i 3a 

§

 i skiljemannalagen ut­str

ä

cks till att omfatta 

ä

ven mindre tvister om fast egendom. Skyldigheten f

ö

r konsumenten att betala skilje-mannakostnaderna kan eljest i s

ä

rskilt h

ö

g grad avh

å

lla honom fr

å

n att s

ö

ka g

ö

ra sin r

ä

tt g

ä

llande i situationer d

ä

r tvistef

ö

rem

å

lets v

ä

rde inte 

ö

verstiger ett halvt basbelopp.

Prop. 1976/77:110

'53

8.5

Hävnings-   och  återgångsklausuler

I   sedvanliga köpekontrakt  rörande  äldre  hus  eller redan färdigställda nya småhus finns  såsom nämnts  i  avsnitt  7.5 vanligtvis intagen hävningsbefogenhet  och förverkande­bestämmelser till  förmån  för  säljaren  om  köparen  inte fullgör  sina betalningsförpliktelser  enligt  avtalet.   I köpekontrakten med entreprenadinslag finns motsvarande hävningsbef ogenhet och vidare bl a klausuler som  skall hindra köparen att häva köpet med anledning av dröjsmål från   säljarens  sida.

Kommittén  anser  starka  skäl  tala    för  att  KO  och marknads­domstolen  får möjlighet  att pröva  skäligheten  av  de  be­stämmelser om förverkande av handpenning,   skadestånd  o  d i  hävningsklausuler  som utformats  av  säljaren  ensam.   Det på  förhand bestämda belopp  som  skall  vara förverkat   eller den  i   förväg bestämda  ersättning  som   skall  utgå  till   säl­jaren för den förlust han får vidkännas  genom att köparen inte  står fast vid köpet kan komma att  bestämmas  till  en överlägsen parts fördel utan att det närmare framgår vilka skäl   som  ligger bakom.   Ingen bedömning har  exempelvis skett av  säljarens möjligheter att  avyttra objektet  till annan  köpare  eller  av  storleken  av de  förluster  säljaren drabbas  av genom att  köpare  i  viss utsträckning inte  full­följer   sina köp.

Oskäliga viten och förverkandepåföljder  i   det   enskil­da     fallet torde  småhusköparen  i  fortsättningen kunna  an­gripa med  stöd av  den  nya generalklausulen  i   36  §  avtals­lagen  (jfr generalklausulutredningens  framställning om viten och förverkandeklausuler m m i  SOU  1974:83  s  169  ff).

Vid  entreprenadförhållanden i  allmänhet  föreligger ett berättigat  intresse  att  avtalsförhållandet  inte upplöses utan   starka  skäl.   Omställningsproblem  av  personlig  och

Prop. 1976/77:110

154

ekonomisk natur skulle annars alltf

ö

r l

ä

tt uppkomma. Reglerna i AB 

ä

r utformade med utg

å

ngspunkt fr

å

n detta. Kan entrepren

ö

ren visa att han p

å

 grund av force majeure m m enligt reglerna i AB har r

ä

tt till tidsf

ö

rl

ä

ngning kan best

ä

llaren i de flesta fall inte h

ä

va avtalet p

å 

grund av f

ö

rsening med entreprenadens utf

ö

rande. Skulle inte r

ä

tt till tidsf

ö

rl

ä

ngning f

ö

religga, kr

ä

vs 

ä

ndock f

ö

r h

ä

vning ett avsev

ä

rt dr

ö

jsm

å

l. F

ö

rseningen skall med­f

ö

ra "v

ä

sentlig ol

ä

genhet f

ö

r best

ä

llaren" (aB

72 8:1 p i). 

Ä

ven p

å

f

ö

ljderna f

ö

r fel i entreprenaden 

ä

r enligt AB ut­formade med utg

å

ngspunkt fr

å

n att avtalsf

ö

rh

å

llandet inte skall uppl

ö

sas i f

ö

rtid. Fel eller brist i entreprenaden skall avhj

ä

lpas av entrepren

ö

ren

(aB 72 2:7 och 8), som kan s

ä

gas ha en r

ä

tt till detta, och inte annat 

ä

n i undan­tagsfall f

ö

ranleda h

ä

vning fr

å

n best

ä

llarens sida (jfr AB 72 8:1 p 2). - Om regleringen i AB av p

å

f

ö

ljder vid entrepren

ö

rens dr

ö

jsm

å

l och vid fel i det utf

ö

rda arbetet skall g

ä

lla 

ä

ven vid entreprenadavtal utanf

ö

r AB:s till-l

ä

mpningsomr

ä

de

ä

r ovisst. 

Ä

ven h

ä

r f

å

r sannolikt kr

ä

vas ett avsev

ä

rt dr

ö

jsm

å

l innan h

ä

vningsp

å

f

ö

ljden f

å

r till­gripas (se framst

ä

llningen h

ä

rom hos[REDACTED_EFTERNAMN], S

ä

rskilda avtalstyper I s 11

é

f och s 121).

Principerna i AB:s system om tidsf

ö

rl

ä

ngning och mycket begr

ä

nsad r

ä

tt till h

ä

vning kan enligt kommitt

é

ns mening n

ä

r de i of

ö

r

ä

ndrat skick 

ö

verf

ö

rs till sm

å

husk

ö

pe­kontrakten med entreprenadinslag medf

ö

ra beaktansv

ä

rda nackdelar f

ö

r sm

å

husk

ö

paren. Kommitt

é

n anser, att det finns ett starkt behov av att kunna pr

ö

va sk

ä

ligheten av h

ä

r avsedda h

ä

vningsf 

ö

rbud vid dr

ö

jsm

å

l och fel fr

å

n s

ä

ljarens sida.

Som n

ä

mnts i avsnitt 7.5 saknas i kontrakten avseende upp­f

ö

rande av sm

å

hus vanligtvis varje antydan om h

ä

vnings­bef ogenhet f

ö

r k

ö

paren eller annan m

ö

jlighet f

ö

r honom att g

ö

ra sin r

ä

tt enligt kontraktet g

ä

llande mot s

ä

ljaren t ex om s

ä

ljaren underl

å

ter att avhj

ä

lpa fel och brist som konstaterats vid slutbesiktning eller som 

ä

r h

ä

nf

ö

r-ligt till garanti

å

tagande.

Prop. 1976/77:110

155

Kommitt

é

n anser, att sm

å

huskontrakt b

ö

r inneh

å

lla regler 

ä

ven om k

ö

parens m

ö

jligheter att tillgripa h

ä

vning och andra sanktioner vid s

ä

ljarens kontraktsbrott. Presenta­tionen i avtalet av parternas r

ä

ttigheter och skyldig­heter kan eljest ge k

ö

paren ett intryck av bindning till k

ö

pet som inte svarar mot det verkliga r

ä

ttsl

ä

get.

En sm

ä

husk

ö

pare kan under 

ä

ndrade f

ö

ruts

ä

ttningar och i speciella situationer vilja dra sig ur k

ö

pet. Han vill d

å å

stadkomma samma r

ä

ttsverkan - 

å

terg

å

ng av k

ö

pet - som f

ö

ljer p

å

 en befogad h

ä

vning med anledning av s

ä

ljarens kontraktsbrott.

Enligt AB 

ä

r entrepren

ö

ren ber

ä

ttigad och skyldig att under entreprenadtiden utf

ö

ra av best

ä

llaren f

ö

reskrivna 

ä

ndringar (AB 72 2:2). Denna regel korresponderar med best

ä

mmelserna i AB 72 6:8 om reglering av ers

ä

ttningen f

ö

r entreprenaden. Enligt dessa har best

ä

lleiren inte r

ä

tt att utan p

å

f

ö

ljd f

ö

r honom sj

ä

lv begr

ä

nsa eller avbest

ä

lla entreprenaden sedan avtal tr

ä

ffats. Vid entreprenader utanf

ö

r AB:s system torde m

ö

jligheterna vara sm

å

 f

ö

r be­st

ä

llaren att best

ä

mma att entreprenaden skall avbrytas utan p

å

f

ö

ljd f

ö

r honom sj

ä

lv,

2)

!.

ö

p av l

ö

s egendom f

å

r i princip inte fr

å

ntr

ä

das.   Underl

å­

ter k

ö

paren att uppfylla sin betalningsskyldighet eller att

ta emot godset, g

ö

r han sig skyldig till kontraktsbrott (dr

ö

jsm

å

l). Endast vid s k 

ö

ppet k

ö

p har k

ö

paren, on s

ä

lja­ren avl

ä

mnat godset, r

ä

tt att dra sig ur k

ö

pet men enbart under f

ö

ruts

ä

ttning att k

ö

paren inom 

ö

verenskommen tid eller i annat fall utan osk

ä

ligt uppeh

å

ll ger besked att han inte vill beh

å

lla godset (60" 

§

 k

ö

plagen). P

å

 senare tid har dock genom hemf

ö

rs

ä

ljningslagen (1971:238) 

ö

ppnats

Betr

ä

ffande h

ä

vning, h

ä

vningsr

ä

tt och 

å

terg

å

ng, se bl a[REDACTED_EFTERNAMN], H

ä

vningsr

ä

tt och upps

ä

gningsr

ä

tt vid kontrakts­brott s 4 ff och Westerlind, Jordabalken (1971) s 297 f

2

Betr.   frånträdande   och  jämkning  av  förpliktelse   se  Rodhe, Lärobok i  obligationsrätt,   4 uppl,   s  273 ff m hänv.   Jfr om avbeställningsrätt  vid  tillverkningsavtal  och vissa  andra tjänster  Brita Sundberg-Veitman  i   SvJT   1975   s  241   ff.

Prop. 1976/77:110

156

möjlighet  för köpare  att under vissa betingelser inom en  vecka frånträda anbud eller   svar  på  anbud avseende köp  och vissa tjänster.   Lagen gäller  dock i  regel   inte när  avtalet  på  ömse   sidor fullgörs  vid   sammanträffandet med  säljaren.

Om  köpare av fast  egendom inte fullföljer avtalet,   får han  betala dröjsmälsränta och   slutligen,   om  avtalet innehåller   sådan bestämmelse,   finna  sig i  att  avtalet hävs  och att handpenningen förverkas.

I   de   allmänna  leveransbestämmelser för  trähus,   som ut­arbetats  av Sveriges  trähusfabrikers riksförbund efter överläggningar med KO,  har tagits  in bestämmelser att köparen under tiden från beställningstillfället fram till   dess   leveransen  påbörjas  får  avbeställa leveransen utan  annan kostnad än det  s k ritningsförskottet om han drabbas  av  långvarig,   allvarlig  sjukdom  eller dödsfall inom familjen eller om hans äktenskap upplöses eller om något  annat inträffar,   som i  grund förändrar förut­sättningarna för avtalet.

Om  förutsättningarna för  avtalets   ingående  eller full­görande  väsentligt  rubbas under  tiden mellan kontrakts­slutet  och  tillträdesdagen och  detta  sker utan köparens förskyllan är  det   enligt kommitténs mening av vikt,   att köparen kan frånträda avtalet   (jfr  force majeure-klausuler  till   säljarens förmån).   Bestämmelser härom bör finnas  i   småhuskontrakten för att åstadkomma rim­lig balans mellan  näringsidkare  och  konsument.   Huru­vida rätten  att under nyssnämnda omständigheter från­träda köpet alltid  skall vara förenad med skyldighet för  köparen  att  ersätta  säljaren hans  ekonomiska för­lust med  anledning av köpets återgång,   finner kommit­tén  inte  anledning att gå in på närmare.   I de fall  er­sättning  skall  utgå  bör den på  lämpligt   sätt  standar­diseras  så att bl  a tvister om ersättningens  storlek kan  undvikas   (jfr vad  som  anförts   tidigare  beträffande ersättning vid  säljarens dröjsmål).

Prop. 1976/77:110

8.6      Avtalsvillkorslagens till

ä

mpning p

å 

f

ö

rmedlingsfall

157

KO har i sin skrivelse till justitiedepartementet om utvidgning av till

ä

mpningsomr

å

det f

ö

r avtalsvillkors­lagen (se avsnitt 6.1.2) p

å

pekat, att privata sm

å

hus­s

ä

ljare vanligen anlitar fastighetsm

ä

klare som med­hj

ä

lpare samt att kontraktet d

å

 ofta avfattas p

å

formu­l

ä

r som m

ä

klaren tillhandah

å

ller och att denne i huvud­sak best

ä

mmer vilka klausuler som skall tas in i kontraktet. KO anser det p

å

kallat, att ocks

ä

de olika standardvillkor som kommer till anv

ä

ndning i dessa sammanhang b

ö

r kunna granskas enligt en till fast egen­dom utvidgad avtalsvillkorslag. Fr

å

n konsumentsynpunkt f

å

r utvidgningen av till

ä

mpningsomr

å

det till fast egen­dom avsedd effekt endast under f

ö

ruts

ä

ttning att de enskilda f

ö

rs

ä

ljningar som f

ö

rmedlas av m

ä

klare tas med. KO menar dessutom, att f

ö

rmedlings­situationen b

ö

r tas med f

ö

r att bringa avtalsvillkors­lagens till

ä

mpningsomr

å

de i b

ä

ttre

ö

verensst

ä

mmelse med konsumentk

ö

plagens.

Konsumentk

ö

plagen (1973:877) ger konsumenten ett grund­skydd som han alltid skall ha n

ä

r han f

ö

r enskilt bruk k

ö

per varor fr

ä

n n

ä

ringsidkare och varorna s

ä

ljs i n

ä

ringsidkarens yrkesm

ä

ssiga verksamhet. 

Ä

ven i det fall att en konsument k

ö

per en vara av en n

ä

ringsidkare och n

ä

ringsidkaren i sj

ä

lva verket bara f

ö

rmedlar f

ö

rs

ä

lj­ningen s

å

som ombud f

ö

r en privatperson som s

ä

ljare, ger konsumentk

ö

plagen k

ö

paren detta grundskydd. Genom en utstr

ä

ckt till

ä

mpning av lagen i detta s k f

ö

rmedlings­fall (i 

§

 andra stycket) kan k

ö

paren rikta sina anspr

å

k enligt konsumentk

ö

plagen mot s

ä

ljaren - d

ä

remot inte mot n

ä

ringsidkaren som f

ö

rmedlar k

ö

pet.

Vad KO 

å

syftar med 

ö

nskem

å

let om till

ä

mpning av en utvidgad avtalsvillkorslag p

ä

 f

ö

rmedlingsfall synes inte vara ett skydd f

ö

r konsumenten-k

ö

paren gentemot

Prop. 1976/77:110

158

s

ä

ljaren av den fasta egendomen utan ett skydd mot f

ö

r­medlaren som i kraft av sin st

ö

rre sakkunskap och erfa­renhet, i m

å

nga fall gentemot b

å

de s

ä

ljare och k

ö

pare, kan aktivt p

å

verka inneh

å

llet av det kontrakt som k

ö

pa­ren erbjuds att skriva p

å

.

Enligt kommitt

é

ns mening 

ä

r det angel

ä

get fr

å

n konsument­synpunkt, att s

å

dant anv

ä

ndande vid f

ö

rmedling av fastighetsf

ö

rs

ä

ljning av osk

ä

liga avtalsvillkor som direkt styrs av f

ö

rmedlarens st

ö

rre kunskap och erfarenhet b

ö

r kunna angripas med till

ä

mpning av en till fast egendom utvidgad avtalsvillkorslag. Till

ä

mpningen b

ö

r emellertid begr

ä

nsas till f

ö

rmedlingssituationer d

ä

r omst

ä

ndigheterna

ä

r s

å

dana att det kan anses p

å

kallat fr

ä

n allm

ä

n synpunkt att m

ä

klaren j

ä

mst

ä

lls med n

ä

ringsidkare som anv

ä

nder osk

ä

ligt villkor vid konsumenterbjudande (jfr den nuvarande utformningen av 1 

§

 f

ö

rsta stycket f

ö

rsta punkten avtals­villkorslagen).

Anv

ä

ndande av villkor i f

ö

rmedlat erbjudande f

å

r till en b

ö

rjan anses f

ö

religga n

ä

r m

ä

klaren tillhandah

ä

ller avtalsparterna ett f

ö

rtryckt formul

ä

r med kontraktsvillkor. M

ä

klaren kan emellertid 

ä

ven p

å

 annat s

ä

tt, utan att n

å

gon av avtalsparterna medverkar till det, ut

ö

va ett klart best

ä

mmande inflytande p

å

 kontraktsutformningen. Situationer av sistn

ä

mnda slag 

ä

r emellertid sv

å

ra att avgr

ä

nsa fr

å

n fall, d

å

 oberoende av m

ä

klarens synpunkter en v

ä

l informe­rad s

ä

ljare kr

ä

ver eller avtalsparter i samf

ö

rst

å

nd beg

ä

r att i kontraktet skall tas in en klausul av viss lydelse. Kommitt

é

n anser inte att avtalsvillkorslagens till

ä

mpning p

å

 m

ä

klarf

ö

rmedlade erbjudanden att f

ö

rv

ä

rva fast egendom skall vara beroende av det formella kriteriet att m

ä

klaren tillhandah

å

llit avtalsparterna ett f

ö

rtryckt formul

ä

r inne­h

å

llande osk

ä

liga villkor. 

Ä

ven p

å

verkan fr

å

n m

ä

klarens

Prop. 1976/77:110

159

sida av annat slag som haft avg

ö

rande betydelse f

ö

r avtalsutformningen b

ö

r kunna angripas av KO och marknadsdomstolen. Till undvikande av r

ä

ttsos

ä

kerhet f

ö

r m

ä

klaren b

ö

r dock f

ö

ruts

ä

ttningen f

ö

r ingripande vara att det st

å

r klart att det osk

ä

liga villkoret i kontraktserbjudandet f

ö

ranletts av m

ä

klaren och att ett f

ö

rbud 

ä

r p

å

kallat fr

ä

n allm

ä

n synpunkt. Att m

ä

k­laren enbart l

ä

mnar anvisning p

å

l

ä

mplig k

ö

pare och sammanf

ö

r parterna b

ö

r inte medf

ö

ra att lagen blir till

ä

mplig (jfr betr konsumentk

ö

plagen SOU 1972:28 s 90). Det sagda kommer till uttryck i lagtexten, som anger som en f

ö

ruts

ä

ttning f

ö

r f

ö

rbud att det 

ä

r fr

å

ga om villkor som n

ä

ringsidkare-f

ö

rmedlare "anv

ä

nder", dvs det m

å

ste kunna konstateras, att det verkligen 

ä

r f

ö

rmedlaren som genom sin egen aktivitet 

å

stadkommit att villkoret tagits in i kontraktet och inte s

å

 att detta f

ö

rh

å

llande enbart beror p

å

 att s

ä

ljaren p

å

ford­rat att villkoret skall vara med. F

ö

rbudet, som riktas endast mot f

ö

rmedlaren, syftar till att hindra denne fr

å

n att i forts

ä

ttningen anv

ä

nda en viss klausul i den mening som angetts nyss.

Fastighetsf

ö

rmedling sker 

ä

ven genom andra n

ä

ringsidkare 

ä

n m

ä

klare, t ex genom advokat. 

Ä

ven s

å

dan persons aktiva medverkan till utformningen av osk

ä

liga avtalsvillkor i sm

å

huserbjudanden b

ö

r kunna eingripas, n

ä

r det 

ä

r fr

å

ga om f

ö

rmedlingssituationer liknande m

ä

klaruppdraget. Varje fastighetsf

ö

rmedling av n

ä

ringsidkare beh

ö

ver dock inte medf

ö

ra att avtalsvillkorslagen blir till

ä

mplig. Avg

ö

rande

ä

r h

ä

r, liksom i f

ö

rmedlingsfallet i 1 

§

 andra stycket konsumentk

ö

plagen (1973:877, prop 1973:138 s 162 f), om n

ä

ringsidkaren f

ö

rmedlar erbjudandet i sin yrkesm

ä

ssiga verksamhet eller inte. Avtalsvillkorslagen b

ö

r inte vara till

ä

mplig d

å

en n

ä

ringsidkare i en annan bransch som privatperson i ett enskilt fall 

å

tar sig att f

ö

rmedla en fastighetsf

ö

rs

ä

ljning.

Prop. 1976/77:110

160

8.7

Avtalsvillkorslagens tillämpning på erbjudanden

som avser överlåtelse av tomträtt

Avtalsvillkorslagen är f  n tillämplig  på  erbjudanden att förvärva nyttjanderätt till  lösöre  såsom bilar,  TV-apparater m m.   Nyttjanderätt till  annan  lös egendom än lösöre  omfattas  däremot inte av lagen,   S k begränsade sakrätter i  fast  egendom såsom arrende,   hyra och tomt­rätt faller  således inte in under avtaisvillkorslagen.

Kommittén har under  arbetets gång  diskuterat frågan  om en utvidgning av avtalsvillkorslagen även till erbjudanden om upplåtelse  av arrende,  hyra och  tomträtt men kommittén har  stannat för att  inte föreslå en  sådan utvidgning.  Där­emot  anser kommittén -  som enligt utredningsdirektiven har att  utgå från  att  avtalsvillkorslagen   skall utvidgas  till att   omfatta villkor   som  används vid  försäljning av  småhus och tomtmark för  småhus - att överlåtelse  av tomträtt,   som i  huvudsak  sker enligt bestämmelserna rörande fast  egendom (se  13 kap 7  § JB),  

inte bör undantas från lagens  till-lämpningsområde.   Med hänsyn härtill  föreslås  att vad  i lagen  sägs  om  fast  egendom  skall  gälla  även  överlåtelse av  tomträtt.

Det   synes  påkallat   att  i  fortsatt  lagstiftningsarbete överväga frågan  om  en ytterligare  utvidgning av avtals­villkorslagen.   Standardavtal  är mycket  vanliga i  fråga om nyttjanderättsrpplåtelser till  konsument av fast  egen­dom,   särskilt   som   jordabalken  i   stor  utsträckning upp­ställer krav pä  skriftlig form.   Nyttjanderätter såsom tomträttsupplätelse,   arrende,   hyra,   bostadsrätt m  fl är  av mycket   stor  ekonomisk och  social  betydelse  från konsumentsynpunkt.   Nyttjanderättsavtalen  är visserligen ingående   lagreglerade  i   jordabalken,   men  regleringens omfattning varierar  starkt mellan  olika nyttjanderättstyper och  är  i   vissa hänseenden  dispositiv.   Man har även  att beakta rena korttidsupplätelser  av  fast   egendom,   t   ex upp­låtelse  av  plats   i   parkeringsanläggning   som ej  är  förenad med   ett  förvaringsavtal.

Prop. 1976/77:110

161

En  särskild  svårighet  i  detta sammanhang är dock att  den modell   för konsumentskydd  som  avtalsvillkorslagen upp­ställer  sannolikt  inte  passar inom betydelsefulla delar av nyttjanderättsomrädet.   Pä hyresmarknaden utvecklas  ju alltmer  ett förhandlingssystem med arbetsmarknaden  som mönster,   varvid konsumenterna i  deras  egenskap av hyres­gäster  agerar genom  egna organisationer.   På bostadsrätts-området  framträder avtalsvillkoren nännast  som en fråga om förhållandet mellan medlemmarna i  en ekonomisk förening. Det kan vidare påpekas  att förarbeten och praxis enligt avtalsvillkorslagen  torde ge rätt  ringa ledning för be­dömningen av diskutabla avtalsvillkor i  nyttjanderätts-kontrakt,   eftersom  det här inte  som vid köp och fler­talet   tjänster är  fråga  om korttidsavtal utan i  regel   om långtidskontrakt med  därav  föranledd  speciell  avtals­struktur.

11 Riksdagen 1976/77. 1 saml. Nr 110

Prop. 1976/77:110

162

9        SPECIALMOTIVERING

9.1      1 och 2 

§§

avtalsvillkorslagen

Om den av kommitt

é

n f

ö

reslagna utvidgningen av avtals­villkorslagens till

ä

mpningsomr

å

de till fast egendom inklusive 

ö

verl

å

telse av tomtr

ä

tt och till det s k f

ö

r­medlingsfallet tas in i den nuvarande 1 

§

 i lagen, blir denna paragraf l

å

ng och sv

å

r

ö

versk

å

dlig. Kommitt

é

n f

ö

re­sl

å

r d

ä

rf

ö

r att inneh

å

llet i 1 

§

inskr

ä

nks till att ange vilka erbjudanden som omfattas av lagen. Enligt kommit­t

é

ns uppfattning 

ä

r det d

å

 naturligt att flytta det nu-varan'ae inneh

å

llet i 2 

§

ang

å

ende vissa begr

ä

nsningar i lagens till

ä

mpning till 1 

§

. I 2 

§

 b

ö

r i st

ä

llet anges de n

ä

rmare f

ö

ruts

ä

ttningarna och f

ö

rem

å

let f

ö

r f

ö

rbud enligt lagen.

Kommitt

é

n f

ö

resl

å

r betr

ä

ffande 1 

§

, att det som avses med erbjudandet, "vara eller tj

ä

nst", kompletteras med "fast egendom" och att h

ä

r tas in 

ä

ven "nyttjander

ä

tt till l

ö

s­

ö

re", som utg

ö

r inneh

å

llet i paragrafens nuvarsinde andra stycke, I enlighet med vad som anf

ö

rts i avsnitt 8.7 b

ö

r h

ä

r ocks

å

 anges, att vad i lagen s

ä

gs om fast egendom 

ä

ven g

ä

ller 

ö

verl

å

telse av tomtr

ä

tt.

F

ö

rsta och tredje styckena i den f

ö

reslagna 2 

§

upptar, med den f

ö

rkortning som f

ö

ranleds av att viss text flyt­tats till 1 

§

, inneh

å

llet i nuvarande 1 

§

 f

ö

rsta och tredje styckena. I den f

ö

reslagna paragrafens andra stycket har det s k f

ö

rmedlingsfallet avseende fast egendom och 

ö

ver­l

å

telse av tomtr

ä

tt tagits in.

I fr

å

ga om f

ö

rmedlingsfallet f

ö

resl

å

r kommitt

é

n f

ö

r att inte on

ö

digtvis tynga lagtexten ingen begr

ä

nsning till sm

å­

hus. Den erforderliga begr

ä

nsningen till s

å

dana fastigheter torde erh

å

llas genom lagens krav p

å

 att ingripande f

å

r ske enbart mot villkor som n

ä

ringsidkare anv

ä

nder vid erbjudan­de till konsument f

ö

r enskilt bruk och endast om det 

ä

r p

å

kallat fr

å

n allm

ä

n synpunkt.

Prop. 1976/77:110

Kommitt

é

n vill erinra om att med termen n

ä

ringsidkare f

ö

rst

å

s den som yrkesm

ä

ssigt bedriver verksamhet av ekonomisk natur (jfr f

ö

rarbetena till bl a vartim

ä

rkes-lagen, marknadsf

ö

ringslagen, avtalsvillkorslagen och konsumentk

ö

plagen, prop 1960:167 s 48, 1970:57 s 90, 1971:15 s 85 och 1973:138 s 160). Termen, som s

å

ledes har en vidstr

ä

ckt betydelse, omfattar 

ä

ven den som driver yrkesm

ä

ssig verksamhet som deltidssyssla, om sysslan uppvisar ett visst m

å

tt av varaktighet. N

å

got krav att verksamheten skall bedrivas med vinst finns inte.

9.2     Den f

ö

reslagna utvidgningens till

ä

mpning p

å 

avtal med internationell anknytning

163

Vid avtalsvillkorslagens tillkomst p

å

pekade departements­chefen att lagen inte var formellt begr

ä

nsad till vad som sker i Sverige. Avg

ö

rande f

ö

r om generalklausulen skall till

ä

mpas borde dock enligt samma uttalande vara om f

ö

rs

ä

ljningserbjudandet avs

å

g den svenska marknaden. F

ö

rs

ä

ljningserbjudanden som riktas till kunder utan­f

ö

r Sverige borde d

ä

remot inte anses omfattade av lagstiftningen och det oavsett om erbjudandet l

ä

mnas av svensk eller utl

ä

ndsk n

ä

ringsidkare (prop 1971:15 s 89).

S

å

vitt g

ä

ller erbjudanden till i Sverige bosatta per­soner att f

ö

rv

ä

rva fast egendom utomlands torde en till

ä

mpning av avtalsvillkorslagen normalt inte komma i fr

å

ga bl a med h

ä

nsyn till huvudprincipen i den internationella privatr

ä

tten, att r

ä

ttsfr

å

gor r

ö

rande fast egendom bed

ö

ms enligt det lands lag i vilket fas­tigheten 

ä

r bel

ä

gen (forum rei sitae, se Karlgren, Internationell privat- och processr

ä

tt, 4 uppl, s 86 och 103). F

ö

rv

ä

rv av fast egendom utomlands 

ä

r i de flesta fall noga lagreglerad och fordrar inte s

ä

llan s k notariell medverkan av r

ä

ttskunnig person som f

ö

retr

ä

der det offentliga intresset och granskar avtals­inneh

å

llet. S

å

dana omst

ä

ndigheter hindrar d

ä

remot inte

Prop. 1976/77:110

164

att med  tillämpning av marknadsföringslagen uppta till prövning ett  svenskt  eller utländskt företags reklam­påstående riktat  till  den  svenska marknaden om fast egendom i utlandet   (jfr prop  1970:57  s 92 f,   Bernitz m  fl.   Otillbörlig marknadsföring  s  73  ff).

9.3

Ikraftträdande

Den ändrade  lagstiftningen föreslås  träda i kraft  den 1   januari   1977»   Avtalsvillkorslagen  i   dess  ändrade lydelse  torde kunna tillämpas  även på erbjudande  att förvärva fast  egendom  som gjorts före  lagens  ikraft­trädande   (jfr prop  1971:15  s 92).   Övergångsbestämmelser härvidlag synes  ej   behövas.   Den ändrade bestämmelsen  i skiljemannalagen däremot bör inte vara tillämplig på avtal  som träffats före   ikraftträdandet.  En övergångs­bestämmelse  av denna innebörd är fördenskull  påkallad (jfr prop  1973:8?  s  203).

Prop. 1976/77:110

165

10       S

Ä

RSKILT YTTRANDE S

ä

rskilt yttra,nde av experten[REDACTED_EFTERNAMN]

Enligt 3 a 

§

 lagen om skiljem

ä

n f

å

r vid tvist s k skilje­klausul i avtal mellan n

ä

ringsidkare och konsument i vissa fall inte g

ö

ras g

ä

llande. F

ö

r paragrafens till-l

ä

mplighet fordras bl a att tvisten avser vara eller tj

ä

nst. Sm

å

husk

ö

pkommitt

é

n f

ö

resl

å

r 

ä

ndring av para­grafen, s

ä

 att den blir till

ä

mplig 

ä

ven vid tvist av­seende fast egendom.

Bland de fr

å

gor som sm

å

husk

ö

pkommitt

é

n f

å

tt i uppdrag att utreda finns fr

å

gan i vad m

å

n skiljef

ö

rfarande enligt lagen om skiljem

ä

n b

ö

r till

å

tas i tvist r

ö

rande konsuments fastighetsf

ö

rv

ä

rv. Denna fr

å

ga har 

ä

nnu inte varit f

ö

rem

å

l f

ö

r n

å

gra n

ä

rmare diskussioner eller utredningar inom kommitt

é

n. Den f

ö

reslagna f

ö

r

ä

ndringen av 3 a 

§

lagen om skiljem

ä

n har enligt min mening ett direkt samband med fr

å

gan om skiljef

ö

rfarande 

ö

verhuvud taget vid tvist av­seende konsuments fastighetsf

ö

rv

ä

rv. Det vore att f

ö

re­gripa den fortsatta utredningen att redan nu f

ö

r en del fall g

ö

ra skiljeklausul i sm

å

husavtal verkningsl

ö

sa.

Till saken h

ö

r vidare att regeln i 3 a 

§

 lagen om skilje­m

ä

n h

ä

nger direkt samman med det f

ö

renklade r

ä

tteg

å

ngs­f

ö

rfarandet enligt lagen om r

ä

tteg

å

ngen i tvistem

å

l om mindre v

ä

rden, vilken lag i sin tur har ett n

ä

ra samband med allm

ä

nna reklamationsn

ä

mndens verksamhet.

I Sm

å

husk

Ö

pkommitt

é

ns direktiv anges att vsirken fr

å

gan om till

ä

mpligheten av lagen om r

ä

tteg

å

ngen i tvistem

å

l om mindre v

ä

rden eller fr

å

gan om reklamationsf

ö

rfsirandet vid fastighetsk

ö

p skall tas upp av kommitt

é

n. D

å

 3 a 

§

 lagen om skiljem

ä

n i sin nuvarande lydelse syftar till att f

ö

r­hindra att just lagen om r

ä

tteg

å

ngen i tvistem

å

l om mindre

Prop. 1976/77:110

166

v

ä

rden f

ä

r minskad betydelse p g a skiljeklausul och d

å 

det f

ö

renklade ratteg

ä

ngsf

ö

rf

ä

randet enligt n

ä

mnda lag delvis bygger p

å

 m

ö

jligheten f

ö

r domstolen att inh

ä

mta yttrande fr

å

n allm

ä

nna reklamationsn

ä

m.nden, anser jag att sm

å

husk

ö

pkommitt

é

n genom sitt f

ö

rslag till 

ä

ndring i 3 a 

§ 

lagen om skiljem

ä

n aktualiserat en komplicerad fr

å

ga all­deles f

ö

r tidigt.

Av nu anf

ö

rda sk

ä

l tar jag avst

å

nd fr

å

n kommitt

é

ns f

ö

r­slag till 

ä

ndring av 3 a 

§

lagen om skiljem

ä

n.

D

å

 kommitt

é

n trots det anf

ö

rda ansett sig inte b

ö

ra avst

å 

fr

å

n att f

ö

resl

å

ä

ndring av 3 a 

§

lagen om skiljem

ä

n, vill jag aktualisera en annan fr

å

ga, som ber

ö

rs av kom­mitt

é

ns f

ö

rslag.

Enligt 1 

§

 lagen om r

ä

tteg

å

ngen i tvistem

å

l om mindre v

ä

r­den skall lagen till

ä

mpas i tvistem

å

l vari f

ö

rlikning 

ä

r till

å

ten, om v

ä

rdet av vad som yrkas uppenbart ej 

ö

ver­stiger h

ä

lften av det enligt lagen om allm

ä

n f

ö

rs

ä

kring best

ä

mda basbeloppet vid viss tidpunkt. Lagen skall dock ej till

ä

mpas, om part f

ö

rsta g

å

ngen han f

ö

r talan i m

å

let yrkar att lagen inte skall till

ä

mpas och d

ä

rvid g

ö

r sanno­likt att bakomliggande tvist

ä

r av "synnerlig betydelse f

ö

r bed

ö

mningen av andra f

ö

religgande r

ä

ttsf

ö

rh

å

llanden".

Vid k

ö

peavtal avseende nybyggda sm

å

hus 

ä

r det inte ovanligt att en tvistefr

å

ga, som i det enskilda fallet g

ä

ller ett v

ä

rde understigande halva basbeloppet enligt lagen om all­m

ä

n f

ö

rs

ä

kring, 

ä

r genomg

å

ende f

ö

r ett stort antal hus, exempelvis i ett grupphusomr

å

de. Avg

ö

randet i det enskilda fallet f

å

r d

å

 synnerlig betydelse f

ö

r bed

ö

mningen av andra f

ö

religgande r

ä

ttsf

ö

rh

å

llanden. I s

å

dant fall har man an­ledning r

ä

kna med att domstolen finner att den anh

ä

ngig-gjorda tvisten inte skall avg

ö

ras i den ordning som f

ö

ljer av lagen om r

ä

tteg

å

ngen i tvistem

å

l om mindre v

ä

rden.

Prop. 1976/77:110

'

Om  nu  det  berörda  småhusavtalet  innehåller  skiljeklausul och domstolen funnit  att  tvisten inte  skall handläggas  i den ordning,   som gäller  enligt  lagen om rättegången i tvistemål  om mindre värden,   finns knappast något  skäl  att inte   låta  skiljeklausulen  gälla.   Med hänsyn härtill  bör det  av kommittén föreslagna förbudet  i  3 a § lagen om skiljemän att göra skiljeklausul gällande avse endast  tvist, som  verkligen blir handlagd  enligt  lagen  om rättegången  i tvistemål om mindre värden.   I annat fall fyller förbudet inte   sitt  ändamål,   nämligen  att  framtvinga en billig  och enkel  handläggning av  tvisten.

Lagtekniskt  kan  frågan   lösas  så att  andra  stycket  i   3  a §

lagen  om  skiljemän kompletteras  och inledningsvis  får

följande   lydelse:   "Första  stycket  gäller  ej   om  tvisten  ej

blir handlagd enligt  lagen om rättegången i  tvistemål  om

mindre värden  eller  om   ......    förpliktelser".

Sammanfattningsvis är  jag  sålunda av den uppfattningen att förslaget till  ändring av  3  a § lagen  om skiljemän till att  omfatta skiljeklausul  i  avtal mellan näringsidkare  och konsument rörande fast  egendom lagts fram utan tillräcklig utredning och utan hänsyn till olika betydelsefulla fak­ torer.   Befinnes den föreslagna ändringen ändå böra genom­föras,   bör enligt  min mening göras  ett   tillägg till   3   a § lagen  om  skiljemän  av  innebörd  att  förbudet  att  göra skiljeklausul  gällande  endast  skall ha avseende på fall, då tvisten rent faktiskt  kommer att handläggas i  den form som följer av lagen om  rättegängen i  tvistemål om mindre värden.

Prop. 1976/77:110

168

Bilaga 2 Departementspromemorians förslag

Förslag till

Lag om ändring i lagen (1971:112) om förbud mot oskäliga avtals­villkor

Härigenom föreskrives att 1, 2 och 3 a §§ lagen (1971:112) om förbud mot oskäliga avtalsvillkor skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

enskilt bruk. Förbud kan meddelas även anställd hos näringsidkare och annan som handlar på näringsidkarens vägnar.

Är villkor, som näringsidkare använder vid erbjudande av vara eller tjänst till konsument för enskilt bruk, med hänsyn till vederlaget och övriga omständigheter att anse som oskäligt mot konsumenten, kan marknadsdomstolen, om det är på­kallat från allmän synpunkt, medde­la näringsidkaren förbud att fram­deles i liknande fall använda samma eller väsentligen samma villkor. Förbud skall förenas med vite, om detta ej av särskilda skäl är obehöv­ligt.

Första stycket äger motsvarande tillämpning om näringsidkare erbju­der konsument att mol vederlag förvärva nyttjanderätt lill lösöre för enskilt bruk.

Är villkor, som näringsidkare använder vid erbjudande av vara, tjänst eller annan nyttighel till konsu­ment för enskilt bruk, med hänsyn till vederlaget och övriga omständig­heter att anse som oskäligt mot konsumenten, kan marknadsdom­stolen, om del är påkallat från allmän synpunkt, meddela näringsidkaren förbud att framdeles i liknande fall använda samma eller väsentligen samma villkor. Förbud skall förenas med vite, om detta ej av särskilda skäl är obehövligt.

Första stycket äger motsvarande tillämpning på villkor som näringsid­kare i sin yrkesmässiga verksamhet använder vid förmedling av erbju­dande om nyttighet till konsument för

Denna lag gäller ej i fråga om verksamhet som står under tillsyn av bankinspektionen eller försäkrings­inspektionen.

2

§

/ fråga om erbjudande som avser nyttjanderätt till fast egendom gäller denna lag endasi vid överiålelse av tomträtt. Lagen gäller ej i fråga om

'Senaste lydelse 1973:878.

Prop. 1976/77:110

Nuvarande lydelse

169

Föreslagen lydelse

verksamhet som står under tillsyn av bankinspektionen eller försäkrings-inspektionen.

3a

§

i

Näringsidkare är skyldig att på anmaning av konsumentombuds­mannen inkomma med yttrande eller upplysning i ärende enligt denna lag. Efterkommes icke sådan anmaning, får ombudsmannen före­lägga näringsidkaren att fullgöra sin skyldighet vid vite av högst 5 000 kronor.

Mot ombudsmannens beslut om v

Näringsidkare är skyldig att på anmaning av konsumentombuds­mannen inkomma med yttrande eller upplysning i ärende enligt denna lag. Efterkommes icke sådan anmaning, får ombudsmannen före­lägga näringsidkaren att fullgöra sin skyldighet vid vite av högst 10 000 kronor, itesföreläggande får talan ej föras.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1977.

'Senaste lydelse 1972:730.

Prop. 1976/77:110

170

Bilaga 3

Sammanställning av vissa anmärkningar från konsumentverket och Sveriges advokatsamfund rörande kommitténs värderingar av olika avtalsvillkor

Konsumentverket:

Friskrivning från ansvar för dolda fel

Kommittén uttalar att friskrivningsklasusuler av detta slag "i regel" inte bör förekomma, t. ex. vid näringsidkares försäljning av nya småhus till privatpersoner för enskilt bruk. Undantagsvis får det dock anses skäligt att säljaren även i sådana avtalsförhållanden friskriver sig från ansvar. "Vid användande av nya byggnads- eller inredningsmaterial kan det exempelvis finnas behov för säljaren att kunna friskriva sig för dolda fel i vissa bestämda hänseenden - i vart fall under ett inledningsskede av materialets användning på marknaden" (s. 83). Denna uppfattning tillbakavisas bestämt av konsu­mentverket. Det kan inte godtas att konsumenterna får tjäna som försökska­niner och - kanske helt ovetande om dem - ta de ekonomiska riskerna av t. ex. nya materialtyper, medan säljarna lämnas utan ansvar. Säljaren måste alldeles självklart här ta de ekonomiska konsekvenserna av den produktut­veckling som görs. Detta överensstämmer också väl med praxis på t. ex. områdena för läkemedel, livsmedel och förpackningsmaterial, där det krävs att en ny produkt skall godkännas av socialstyrelsen eller livsmedelsverket innan den får släppas ut på marknaden.

Kommittén refererar vidare högsta domstolens dom DT 38/1975 (NJA

1975 s. 545) i det s. k. diffusionsspärrmålet. HD förklarar där att en generellt

utformad friskrivningsklausul i ett försäljningsavtal mellan privatpersoner

med en mäklare som förmedlare, vilket avsåg en tio år gammal fastighet, inte

var otillbörlig. HD uttalar också i domen att det "inte /är/ uteslutet att för

tillämpning av friskrivningsklausuler får ställas strängare krav  i  flera

hänseenden, när det gäller områden där rådande värderingar rörande

I 

konsumentskydd gör sig gällande, t. ex. försäljning av nybyggt småhus av

byggföretag till enskild person". 1 anslutning till referatet anför kommittén (s. 85) att det i fråga om mäklarförmedlade småhusöverlåtelser mellan privat­personer är rimligt att ge större spelrum för friskrivningsklausuler för dolda fel, varvid HD:s avgörande ger god vägledning.

Konsumentverket vill här uttala att det inte heller vid överlåtelser av äldre hus kan godtas att näringsidkare eller mäklare överlag använder friskriv­ningsklausuler. Det skall dock inte bestridas att sådana klausuler i vissa fall bör tillåtas då det är fråga om äldre fasligheter. Särskill med anledning av de omfattande konsekvenser som en sådan klausul kan få för köparen är det dock nödvändigt att villkor av detta slag ges en myckel tydlig presentation, så

Prop. 1976/77:110

171

att köparen görs uppmärksam på deras existens och innebörd. I det enskilda fallet kan detta givetvis ske genom att säljaren eller mäklaren närmare redogör för friskrivningsklausulen. Någon tillförlitlig garanti för att della verkligen också kommer atl ske kan man dock knappast få. Klausulen som sådan måste därför, för att kunna godtas, tydligt ange i vilka hänseenden som säljarens ansvar för dolda fel är begränsat - t. ex. genom att friskrivningen anges avse ansvaret för elektriska ledningar, husbock etc. Konsumentverket delar således i denna fråga inte den uppfattning som kommer till uttryck i HD.s dom och som kommittén synes ansluta sig till.

Friskrivning i garantiåtaganden från ansvar för fel

Enligt Allmänna bestämmelser för byggnads-, anläggnings- och installa­tionsentreprenader, AB, (se AB 72 kapitel 5 i) 8) är säljarens ansvar för dolda fel efter garantitidens utgång begränsat till fall av grov vårdslöshet. Vad som i motiven till AB anförs som grund för detta saknar - vilket också framgår av kommitténs resonemang på denna punkt (s. 88 O - verklighetsförankring såvitt avser förhållandet mellan säljaren/entreprenören och småhusköparen. Dessa är inga jämbördiga parter. Köparen kan oftast inte kontrollera byggnationen. Säljaren utser besiktningsman osv.

Som kommittén framhåller (s. 89) måste därför en garantitid om ett år anses alltför kort. Enligt konsumentverkets mening boren säljare kunna garantera beskaffenheten hos grund och stomme, dvs. byggnadens goda bestånd och funktion, under minst tre år och beskaffenheten i övrigt under två år. Köparens underläge gentemot säljaren måste också beaktas på det viset att utgången av garantitiden inte ges så genomgripande rättsverkningar som fallet ofta är i dag. Kravet på grov vårdslöshet gör att köparen ytteriigt sällan har möjlighet att göra gällande fel efter garantitidens utgång. Kommittén framhåller också detta men föreslår ingen ändrad regel för köparens rätt till ersättning i dessa fall. Enligt konsumentverket bör säljaren efter garantitidens utgång vara strikt ansvarig för dolda fel i analogi med regeln i 4:19 jordabalken. Verket biträder tanken (s. 89) att det i småhuskontrakten bör tas in en uttrycklig bestämmelse om säljarens ansvar efter denna tidpunkt.

Som kommittén anför (s. 63 och 90) undandrar säljaren i många köpekon­trakt med entreprenadinslag den maskinella utrustningen från garantin och hänvisar köparen till att vid fel vända sig till vederbörande leverantör. Konsumentverket delar uppfattningen att detta av olika skäl är olyckligt och biträder kommitténs förslag i frågan. Det kan tilläggas att en hänvisning till leverantören ger en missvisande bild av köparens rättigheter i de fall då utrustningen inte utgör fast egendom. 1 fråga om utrustning som helt eller delvis är lös egendom har köparen enligt den tvingande regeln ill!; konsumentköplagen alltid rätt att reklamera hos säljaren.

Prop. 1976/77:110

172

Friskrivning från ansvar för dröjsmål

Som kommittén framhåller tillgodoser dessa friskrivningsklausuler ensi­digt säljarens intressen. För köparen kan en senareläggning av tillträdesdagen få mycket negativa ekonomiska och praktiska konsekvenser i form av svårigheter att finna en tillfällig bostad, kostnader för en extra flyttning etc.

Enligt konsumentverkets mening bör säljaren inte annat än vid ren force majeure - till vilken bara bör hänföras sådana omständigheter som säljaren varken råder över eller bort förutse - kunna friskriva sig från ansvar vid dröjsmål. Om en försening inträffar skall köparen vidare ha rätt till så stor ersättning att den normalt täcker hans av dröjsmålet föranledda kostnader. Konsumentverket anser i anslutning till vad kommittén anför härom (s. 94) att ett vitesbelopp om 1/2 96 av entreprenadsumman är lämpligt. Det överensstämmer också väl med praxis (se Motiv AB 72 s. 133).

Besiktningsklausuler

Fastighetsreklamationsnämndens verksamhet, anmälningar till KO och konsumentverket och upplysningar av annat slag har visat att det inte är ovanligt att också väsentliga fel - ibland i form av avvikelser från byggnormerna - förbises vid besiktningarna. Besiktningsmannen, som skall fastställa om byggnaden är kontraktsenlig, gör bara en okulärbesiktning vid vilken det inte är möjligt att upptäcka alla eventuella felaktigheter. Inte sällan har besiktningsmannen anknytning till säljaren, vilket kan bidra till att han hamnar i en intressekonflikt om han fullgör en noggrann granskning av byggnationen och noterar alla fel och brister. Konsumentverkets erfarenhet visar att detta inte minst är fallet då besiktning görs av en hel serie hus och det framkommer att alla hus är behäftade med samma fel. Mycket tyder på att vissa besiktningsmän i sådana fall avstår från att framföra brister i medve­tande om de praktiska svårigheterna för säljaren att avhjälpa felen och de ekonomiska konsekvenserna ett avhjälpande av felen skulle få.

Besiktningsklausulerna innebär i allmänhet att köparen bara har rätt att göra påföljder gällande beträffande sådana avvikelser från avtalet som upptagits i besiktningsutlåtandet. Kommittén föreslår att köparen också skall ges rätt att föra talan i fråga om fel och brister som han påtalat i samband med anmärkning över besiktningsutlåtandet (s. 95 f). Detta medför dock enligt konsumentverkets mening inte att köparen ges ett tillräckligt starkt skydd. Som tidigare anförts utgör de till besiktningsutlåtandet knutna i-ättsverkning­arna några av de allvarligaste svagheterna i köparens ställning. Den regel som kommittén föreslår innebär visserligen alt köparens ställning stärks något, men långtifrån tillräckligt. Om inte "anmärkningstiden" görs mycket lång, kommer regeln bara att medföra att köparen kan påtala fel som han nämnt för

Prop. 1976/77:110

173

besiktningsmannen men som denne vägrat anteckna i utlåtandet eller som han själv kan konstatera under en ganska kort tids boende i fastigheten. Som kommittén på annat ställe framhåller kan det dock dröja avsevärd tid innan väsentliga fel - som ändock inte kan hänföras till kategorin dolda fel -framträder. Man kan inte heller utgå från att köparen normalt är byggnads­teknisk kunnig och själv kan fastställa i vad mån byggnaden avviker t. ex. från normerna. För att kunna påtala ett fel som han först efter en tid får kännedom om måste köparen därför antingen under "anmärkningstiden" göra gällande fel också i fråga om sådana delarav byggnaden som han ännu ej hunnit undersöka eller anlita en besiktningsman som får i uppdrag att granska byggnaden på köparens bekostnad. En sådan utveckling kan inte anses önskvärd.

Den förstärkning av småhusköparnas ställning som i detta avseende måste genomföras förutsätter därför enligt konsumentverkets mening att köparen får rätt att under hela garantitiden göra gällande sådana fel som inte har upptagits i besiklningsu*låtandet men som borde ha uppmärksammats av besiktningsmannen vid besiktningen.

Konsumentverket vill här framhålla, att en viss förbättring av köparnas ställning kan ske redan genom att besiktningsmännen intar en mera fristående ställning i förhållande till säljarna. Av betydelse kan härockså vara att besiktningarna görs mera omsorgsfullt och atl besiktningsmännen dr en bättre utbildning. Om besiktningsmännen dessutom får bära ett visst ansvar för besiktningen lorde köparnas ställning stärkas ytterligare. Dessa frågor, som huvudsakligen ligger utanför det område som omfattas av köparens och säljarens avtal, har delvis utretts av byggadministrationsutredningen, som nyligen lagt fram sitt betänkande "Bostadsverket. Samordning-decentralise­ring" (SOU 1976:26). Konsumentverket flr vid remissbehandlingen av detta närmare utveckla sin syn i dessa frågor.

Kommittén diskuterar också utformningen av klausulerom garantibesikt­ning (s. 96) och föreslår att parterna skall kunna träffa avtal om att sådan besiktning inte skall ske. Även om kommittén torde förutsätta att ett sådant avtal träffas först i samband med att garantitidens utgång närmar sig, kan en regel av detta innehåll också tillämpas så, att en bestämmelse om att garantibesiktning ej skall ske tas in redan i köpavtalet utan att köparen uppmärksammar vilka konsekvenser detta kan få. Enligt konsumentverket bör garantibesiktning därför alltid ske, om inte parterna i samband med att garantitiden går till ända avtalar om annat.

Kommittén anser att klausulerom hur snabbt fel och brister skall avhjälpas inte i sig är oskäliga men framhåller att de är oklart utformade. Konsument­verket - som anmärker att villkor som är oklart utformade i vissa fall kan anses oskäliga enligt avtalsvilllkorslagen - vill i detta sammanhang betona, att kommittén här berör en situation som har stor betydelse för småhusägar­na. Det är mycket vanligt att det dröjer lång tid innan fel som påtalats vid

Prop. 1976/77:110

174

besiktning blir avhjälpta - ofta blir de det inte alls. Det är också vanligt att återstående arbeten färdigställs alldeles för sent eller inte alls. I köpekon­trakten bör därför tidpunkten för när fel och brister skall vara avhjälpta fixeras bättre än i dag. Köparen bör vidare ha rätt till viss ersättning i form av vite om säljaren inte avhjälper fel och brister eller färdigställer återstående arbeten inom angiven tid. Det är enligt konsumentverket att föredra att tiden bestäms redan i samband med att köpavtalet ingås framför att avgörandet fattas av besiktningsmannen vid besiktningen - särskilt om besiktningsmannen utsetts av säljaren. Om det redan vid avtalsslutet upprättas en tidsplan för när huset skall vara uppfört, fel avhjälpta och återstående arbeten utförda, för köparen information om omständigheter som inte sällan är en viktig förutsättning för köpet. Det kommer då inte heller att behöva råda tvekan om när ett kontraktsbrott har inträffat och köparen kan göra gällande vitespåföljd eller avhjälpa felet etc. på säljarens bekostnad. En tidsplan bör vara av betydelse också för säljaren genom att underlätta dennes planering av arbetet.

Skiljeklausuler

Kommittén belyser de nackdelar ur konsumentsynvinkel som är förknip­pade med skiljeklausuler och föreslår mot bakgrund härav atl förbudet i 3a i; skiljemannalagen skall utsträckas till att omfatta också mindre tvisterom fast egendom.

Som tidigare anförts medför skiljeklausulerna inte sällan alt småhusköpare av ekonomiska skäl avstår från all göra sin rätt gällande vid en tvist. Mot skiljeklausulerna talar också att köparen inte har samma möjligheter som säljaren att utse en kompetent skiljeman. Köparen torde dessutom ofta tvivla på att skiljeförfarandet innebär en lika opartisk bedömning som ett domstols­förfarande. Denna uppfattning bör tillmätas desto större vikt som part vid skiljeförfarande inle har möjlighet att få en tvist prövad i fiera inslanser.

Skiljeklausuler är därför ägnade att leda till att köpare underlåter atl göra sin rätt gällande vid en tvist. De utgör därför ett av de allra starkaste hindren mot balans i rättsförhållandet mellan säljare och köpare. De med skiljeklausul förbundna nackdelarna gör sig dock gällande inte bara då tvisten rör ett så lågt värde som ett halvt basbelopp.

Förslaget att den i 3a ij skiljemannalagen uppställda regeln om förbud att åberopa en skiljeklausul skall utvidgas lill att gälla även tvister om fast egendom går enligt konsumentverket i rätt riktning men inte tillräckligt långt. Det är att märka att 3a S skiljemannalagen tillkom i samband med lagen om rättegången i tvistemål om mindre värden i syfte att motverka all man genom skiljeklausuler skulle komma alt hindra att konsumenttvister hand­lades i det förenklade förfarandet.

Det är väl tänkbart all tvister om fast egendom i vissa fall kan prövas på ett

Prop. 1976/77:110

'75

ändamålsenligt sätt genom förenklat förfarande. Del måste dock ifrågasättas om inte sådana tvister i allmänhet är så komplicerade att ordinär process är den lämpligaste handläggningsformen. Skälen mol skiljeförfarande är minst lika starka vid större som vid mindre tvister. Enligt konsumentverket finns del därför inte anledning att begränsa ett förbud mol skiljeklausul till ivisler med tvisleföremål som inle överstiger ett halvt basbelopp. Det ligger väl i linje med övervägandena bakom lagen om rättegången i tvistemål om mindre värden och 3a § skiljemannalagen att från giltighetsområdet för skiljeklau­suler undanta också rena konsumenttvister på detta område. De rena konsumenttvisterna i fråga om lös egendom och tjänst avser till alldeles övervägande del värden som ligger väl under ett halvt basbelopp. Situationen är däremot annorlunda vid fast egendom. Del kan anmärkas att även om tvisieföremålets värde här ofta absolut sett är ganska högt det dock är lågt i förhållande till köpeskillingen.

Konsumentverket har vid förhandlingar med Svenska Byggnadsentrepre­nörföreningen hävdat att skiljeklausuler i princip inte bör förekomma i kontrakt om småhusöveriåtelser. Det är också verkets uppfattning att sådana klausuler, om de alls skall godtas, bör vara utformade så att köparens kostnader för skiljeförfarandet vid händelse av föriust maximeras till ej alltför stor del av de totala skiljemannakostnaderna och till ett rimligt absolut belopp.

Kommittén skall i sitt fortsatta arbete utreda frågan i vad mån skiljeför­farande bör tillåtas i tvist rörande konsuments fastighetsförvärv. Kommit­téns förslag till ändring av 3a S skiljemannalagen kan därför godtas över­gångsvis. På sikt bör dock alla konsumenttvister på detta område undantas från skiljeförfarande.

Hävnings- och åiergångsklausuler

Som kommittén framhåller (s. 100 f) bör KO (konsumentverket) och marknadsdomstolen ha möjlighet atl pröva skälighelen av bestämmelser om förverkande av handpenning, skadestånd o. d. i hävningsklausuler samt av klausuler som ger säljaren rätt till tidsföriängning och som kraftigt begränsar köparens räll att häva köpet vid säljarens dröjsmål. Kommittén anför atl del sannolikt får krävas ett avsevärt dröjsmål innan hävningspåföljden får tillgripas. Denna uppfattning kan många gånger vara befogad, särskilt om entreprenaden i olika hänseenden anpassats lill köparens individuella önskemål. I vissa fall bör dock också ett mera kortvarigt dröjsmål ge hävningsrätt, t. ex. då köparen noggrant betingat sig all inflyttningstiden skulle hållas eller del eljest måste ha stått klart för säljaren att detta var särskilt viktigt för köparen.

Konsumentverket delar kommitténs uppfattning (s. 102) att det i småhus­kontrakten bör finnas regler om köparens rätt till hävning och andra

Prop, 1976/77:110

176

sanktioner vid säljarens kontraktsbrott.

I enlighet med vad kommittén anför (s. 103) bör köparen ges rätt atl i vissa fall - särskill vid sjukdom eller dödsfall i familjen - frånträda avtalet. De av Sveriges Trähusfabrikers Riksförbund efter förhandlingar med KO utarbe­tade leveransbestämmelserna kan här tjäna som förebild. Som kommittén anför bör eventuell ersättning till säljaren utgå enligt standardiserade normer. En lämplig regel kan vara att säljaren får ersättning för sina kostnader upp till ett visst belopp.

Enligl konsumentverkets mening bör köparen ha rätt atl frånträda köpet också i andra fall än de anförda, dvs. även då det inle föreligger s. k. personlig force majeure på köparens sida. Köparen bör således ha möjlighel atl utan närmare redovisad orsak frånträda köpet under förutsättning att han ersätter säljaren dennes kostnader.

Endast uppgifter i kontraktshandlingarna gäller

I allmänhet anges i avtalen att överenskommelser, utfästelser eller uppgifter kan göras gällande mot säljaren bara om de tagits in i kontrakts­handlingarna. Bestämmelsen innebär en avvikelse från dispositiv rätt i fråga om både fast och lös egendom Gfr Westeriind, Kommentar till jordabalken 1-5 kap., 1971, s. 263 ff.). Den medför atl köparen kan fråntas vissa rättigheter som tillkommit honom efter diskussioner med säljaren inför köpslutet. Bestämmelsen medför också atl köparen inte ges möjlighet att åberopa uppgifter om fastigheten, vilka lämnats i annan marknadsföring såsom broschyrer, annonser m. m., om inle detta material ingår i kontraktshand­lingarna. Detta strider mot de principer för konsumentskydd som kommit till direkt uttryck i 7 v} konsumentköplagen och i hemförsäljningslagen. En annan sak är alt det normalt ligger i båda parternas intresse all alla köpevillkor intas i det skriftliga avtalet. Det kan därför vara lämpligt med en rekommen­dation om att muntliga löften etc. tas in i kontraktet.

Rätt all vidta ändring i utförandet

1 köpeavtalen ges säljaren ofta rätt atl utan kostnadsreglering och utan att höra köparen göra ändringar i utförandet i förhållande lill det skriftliga kontraklsmaterialet. Som tidigare anförts förekommer synneriigen långtgå­ende klausuler av detta slag. Sådana villkor kan inte godtas. Köparen måste kunna lita på att husets funktion inle förändras ulan hans hörande. Men inte heller mindre ändringar bör få göras utan vidare. Huset bör också i bl. a. estetiskt hänseende överensstämma med vad som avtalats muntligen eller skriftligen. Ändringar bör få ske utan köparens hörande bara om de måste antas sakna betydelse för denne.

Prop. 1976/77:110

177

Prishöjning

Priset fixeras inte alltid i kontrakten. Inte sällan ges säljaren t. ex. rätt att utöver den preliminära köpeskillingen få ett belopp som motsvarar kostnads­stegringen på arbete och material fram till dess att huset är uppfört. En prisklausul av denna innebörd medför stora svårigheter för köparen alt överblicka den ekonomiska omfattningen av sitt åtagande. En prishöjnings­klausul måste för att godtas ges en extra skrivning. Marknadsdomstolens beslut i ärendet KO ./. Tjäreborg Resor AB, (beslut 13/1974; det återges i promemorian på s. 22 O bör kunna tjäna som förebild. Konsumentverket anser alt priset normalt skall ligga fast under en period om några månader, varefter en viss höjning enligt i avtalet tydligt uttalade principer eventuellt kan komma i fråga. Bestämmelser av detta slag finns i avtalsformulären på marknaden för monteringsfärdiga trähus, vilka tillkommit efter förhand­lingar mellan KO och Sveriges Trähusfabrikers Riksförbund.

Sveriges advokatsamfund:

Samfundet berör vissa av de avtalsklausuler som behandlas av småhus­köpkommittén i dess promemoria och som ansetts under vissa förhållanden vara att bedöma som oskäliga. Samfundet finner det meningslöst att närmare kommentera vart och ett av de i promemorian anförda exemplen, då redan av kommitténs uttalanden i åtskilliga fall framgår att en generalisering av villkoren som oskäliga inte låter sig göra utan omfattande reservationer. Samfundets förbigående av vissa i promemorian berörda villkor (år inte tolkas så att samfundet beträffande de inte kommenterade villkoren delar de åsikter som kommittén har redovisat.

Friskrivningsklausuler

1 fråga om klausuler med friskrivning från ansvar enligl 4 kap. 19 § jordabalken för s. k. dolda fel uttalar kommittén att sådana klausuler i regel inte bör förekomma vid situationer där konsumentskyddssynpunkter bör tillmätas särskild vikt, t. ex. vid näringsidkares försäljning av nya småhus lill privatpersoner för enskilt bruk.

Samfundet delar kommitténs uppfattning att friskrivningsklausuler av angivet innehåll normalt får anses oskäliga vid försäljning av nya småhus lill privatpersoner. Som kommiilén framhållit finns emellertid fall då även vid sådan försäljning en friskrivningsklausul måste anses berättigad. Ett sådant fall är försäljning av nya småhus efter näringsidkares konkurs. Redan i själva konkursförfarandets karaktär av avveckling av näringsidkarens rörelse måste anses ligga att anspråk i anledning av dolda fel inte skall kunna framställas av småhusköpare. Förbud mot användande av friskrivningsklausuler beträf-

12 Riksdagen 1976/77. 1 saml. Nr 110

Prop. 1976/77:110

178

fande dolda fel kan alltså knappast ges en generell innebörd utan möjlighet att i vissa situationer använda klausulen.

Som klausuler avseende friskrivning i garantiåtaganden från ansvar för fel behandlas av kommittén villkor i avtal genom vilket säljaren ikläder sig garanti för byggnads kontraktsenliga beskaffenhet under viss lid från slutbesiktning. I de av kommittén granskade fall då i köpekontrakt undantag från garantin gjorts för maskinell utrustning har köparen hänvisats lill att vända sig till vederbörande leverantör, om garanlifel upptäcks. 1 några fall har del granskade kontraktet upptagit föreskrift atl säljaren svarar i andra hand för fel på maskinell utrustning. Beträffande maskinell utrustning gäller i förhållandet mellan säljaren av småhus och leverantör regelmässigt preskrip­tionsbestämmelsen i 54 ij köplagen. Med hänsyn härtill kan det enligt samfundets mening inte anses vara typiskt sett oskäligt mot konsument all i köpekontrakt angående småhus inta föreskrift angående friskrivning för säljarens del av ansvar för fel i maskinell utrustning.

Kommittén har behandlat den friskrivning som ligger i garantin som sådan, dvs. atl garantitidens utgång medför preskription av anspråk på grund av fel. Kommittén redogör för föreskriften i AB 72 5:8 och motsvarande föreskrift i vissa köpekontrakt med entreprenadinslag av innehåll atl säljaren under tio år svarar för brist eller fel som inte märkts eller bort märkas före garantitidens utgång, i den mån bristen eller felet visas ha sin grund i grov vårdslöshet av säljaren.

Besiktningsförfarandet enligt AB 72 - och däri intagna bestämmelserna om garantier - har utformats på grundval av erfarenheter under åtskilliga år och i samråd mellan företrädare för beställare och entreprenörer. Någon lämpligare metod att fastställa säljarens ansvar för fel vid överiålelse av småhus står för närvarande inte till buds. Fråga är om objekt av mera sammansatt och komplicerad art än de vilka avtalsvillkorslagen hittills gällt och normalt tillämpats på. En garantitid om ett år kan enligt samfundets mening inle anses generellt sett alltför kort. Föreskrift om sådan garantilid kan alltså inte heller anses innebära ett oskäligt avtalsvillkor.

Samfundet delar således inte de slutsatser som kommittén redovisat beträffande klausuler med friskrivning i garantiåtaganden från ansvar för fel.

Skiljeklausuler

Beträffande skiljeklausuler hänvisar kommittén lill utredningsdirektiven som angett atl kommittén borde undersöka om skiljeförfarande bör före­komma i tvister angående konsumenters fastighetsförvärv. Den omstän­dighet som därvid skulle medföra att konsument tvekar att tillvarata sin rätt i skiljeförfarande skulle vara skyldigheten alt svara för ersättningen till skiljemännen.

Prop. 1976/77:110

179

Skiljemäns arvode och ullägg ersätts visseriigen inte enligt de för rättsskyddsförsäkring gällande villkoren eller genom den allmänna rättshjäl­pen. Eftersom emellertid normalt kostnaderna för anlitande av skiljemän skall ersättas av den förlorande parten, torde den konsument som har en i rättsligt hänseende stark ställning i en tvist med näringsidkare inle av kostnadsskäl känna sig förhindrad att använda skiljeförfarande. Detta kan nämligen för konsumenten ofta vara ett lämpligare sätl att slita en tvist än atl föra rättegång vid domstol. Skiljeförfarandet är väsentligt snabbare än domstolsförfarandet i allmänhet är. 1 skiljeförfarande kan användas skil­jemän med särskild erfarenhet från den typ av tvist som föreligger till bedömning.

Vad nyss sagts gäller i all synnerhet det inte ovanliga fallet alt tvist föreligger mellan en säljare och fiera köpare av nyuppförda småhus i ett grupphusområde.

All generellt ange atl skiljeklausuler är oskäliga mol konsument bör enligt samfundets mening inte komma i fråga. De fall då förbud mot skiljeklausul kan övervägas bör vara sådana då klausulen av annan anledning än kostnadsaspekten getts en för konsumenten alltför oförmånlig utform­ning.

Hävnings- och ätertagandeklausuler

Beträffande de av kommittén behandlade hävnings- och återgångsklausu­lerna vill samfundet framhålla att det visseriigen kan förekomma sådana klausuler som erhållit en alltför ensidig utformning men att detta inte kan anses vanligt förekommande.

1 fråga om bestämmelser om förverkande av handpenning, skadestånd o. d. i hävningsklausuler har omständigheterna i det särskilda fallet oftast så stor betydelse att förbud enligt avtalsvillkorslagen knappast kan anses påkallat. Köparens möjlighet att påkalla jämkning eller ogiltigförklaring av sådan klausul med åberopande av 36 § avtalslagen bör också beaktas.

Den betydelse som inom entreprenadrätten, t. ex. AB 72, tillmäts intresset att avtalsförhållandet vid dröjsmål eller vid fel eller brist inte skall upplösas genom hävning annat än i undantagsfall skall beaktas även vid bedömning av köpekontrakt med entreprenadinslag. Förbud bör övervägas endast undan­tagsvis och inte beträffande villkor som utformats i huvudsaklig överens­stämmelse med AB 72.

De synpunkter som kommittén på sid 102 f anlagt på behov av särskilda villkor för tillgodoseende av konsumentens rätt atl häva avtal torde kunna tillgodoses vid branschorganisationernas framtida utformning av förslag till standardavtal.

Prop. 1976/77:110

180

1 Förslag till Lag om ändring villkor

Bilaga 4 De remitterade förslageri

lagen (1971:112) om förbud mot oskäliga avtals-

Härigenom föreskrives att 1 och 3 a §§ lagen (1971:112) om förbud mot oskäliga avtalsvillkor' skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Är villkor, som näringsidkare använder vid erbjudande av vara e/Zertjänst till konsument förenskilt bruk, med hänsyn till vederiaget och övriga omständigheter att anse som oskäligt mot konsumenten, kan marknadsdomstolen, om det är på­kallat från allmän synpunkt, medde­la näringsidkaren förbud att fram­deles i liknande fall använda samma eller väsentligen samma villkor. Förbud skall förenas med vite, om ej detta av särskilda skäl är obehöv­ligt.

Föreslagen lydelse

1§

Är villkor, som näringsidkare i sin yrkesmässiga  verksamhet använder vid erbjudande av vara, tjänst eller annan nynighet till konsument för huvudsakligen enskilt bruk eller vid förmedling  av  sådant   erbjudande, med   hänsyn   till   vederiaget   och övriga omständigheter att anse som oskäligt   mol   konsumenten,   kan marknadsdomstolen, om det är på­kallat från allmän synpunkt, medde­la näringsidkaren förbud alt fram­deles i liknande fall använda samma eller   väsentligen   samma   villkor. Förbud skall förenas med vite, om ej detta av särskilda skäl är obehöv­ligt. Första stycket äger motsvarande tillämpning, om näringsidkare erbju­der   konsument   atl   mol   vederiag förvärva nyttjanderätt lill lösöre för enskilt bruk.

Förbud kan meddelas även anställd hos näringsidkare och annan som handlar på näringsidkarens vägnar.

' Senaste lydelse av lagens rubrik 1973:878. 2 Senaste lydelse 1973:878.

Prop. 1976/77:110

181

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Näringsidkare är skyldig att på anmaning av konsumentombuds­mannen inkomma med yttrande eller upplysning i ärende enligt denna lag. Efterkommes icke sådan anmaning, får ombudsmannen före­lägga näringsidkaren att fullgöra sin skyldighet vid vite av högst 5 000 kronor.

Mot ombudsmannens beslut om v

3a§'

Näringsidkare är skyldig att på anmaning av konsumentombuds­mannen inkomma med yttrande eller upplysning i ärende enligl denna lag. Efterkommes icke sådan anmaning, får ombudsmannen före­lägga näringsidkaren att fullgöra sin skyldighet vid vite av högst 10 000 kronor, itesföreläggande fär talan ej föras.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1977.

' Senaste lydelse 1972:730.

Prop. 1976/77:110

182

2 Förslag till

Lag om ändring i lagen (1929:145) om skiljemän

Härigenom föreskrives, atl 3a § lagen (1929:145) om skiljemän skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3a§' / tvist mellan näringsidkare och konsument rörande vara eller tjänst som tillhandahållits för huvudsak­ligen enskilt bruk får före tvistens uppkomst träffat avtal att tvist skall hänskjutas till skiljemän utan förbe­håll om rätt för parterna atl klandra skiljedomen ej göras gällande, om tvisteföremålets värde ej är högre än som anges i 1 § lagen (1974:8) om rättegången i tvistemål om mindre värden.

Kan tvist mellan näringsidkare och konsument prövas av tingsrätt och rör tvisten vara, tjänst eller annan nyttighet som tillhandahållits för huvudsakligen enskilt bruk, får före tvistens uppkomst träffat avtal att tvist skall hänskjutas till skiljemän utan förbehåll om rätt för parterna att klandra skiljedomen göras gällande endasi om tvisteföremålets värde är högre än som anges i 1 § lagen (1974:8) om rättegången i tvistemål om mindre värden eller hinder enligl 3 § nämnda lag möter mot lagens tillämpning. Första slycket gäller ej om tvisten rör avtal mellan försäkringsgivare och

försäkringstagare och ej heller om annat följer av Sveriges internationella

förpliktelser.

Denna lag träder i kraft den I juli 1977. Äldre bestämmelser gäller i fråga om avtal som har träffats före ikraftträdandet.

' Senaste lydelse 1974:9.

Prop. 1976/77:110

183

Utdrag

LAGRÅDET

PROTOKOLL

vid sammanträde 1977-02-24

Närvarande: f. d. justitierådet Brunnberg, justitierådet Hesser, regerings­rådet Reuterswärd, justitierådet Hessler.

Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 3 februari 1977 har regeringen på hemställan av statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat inhämta lagrådets yttrande över

1.    lag om ändring i lagen (1971:112) om förbud mol oskäliga avtalssvillkor,

2.    lag om ändring i lagen (1929:145) om skiljemän.

Förslagen, som finns bilagda detta protokoll, har inför lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Jörgen Beck-Friis.

Förslagen föranleder följande yttrande av lagrådet:

Förslaget till lag om ändring i lagen (1971:112) om förbud mot oskäliga avtalsvillkor

IS

1 första stycket av denna paragraf anges tillämpningsområdet för den s. k. generalklausul som innebär atl marknadsdomstolen kan ingripa mot ett oskäligt villkor. Som ett led i beskrivningen ingår att det erbjudande vid vilket villkoret fästes skall riktas lill konsument och avse vara, tjänst eller annan nyttighet för huvudsakligen "enskilt bruk".

De citerade orden förekommer redan i paragrafens nuvarande lydelse och har där använts om vara och tjänst. Även i andra författningar, som syftar till konsumentskydd, har uttrycket använts och då om vara eller nyttjanderätt till vara (1 S konsumentköplagen, 4 S marknadsföringslagen) eller om lös egendom (1 S hemförsäljningslagen). Mol alt uttrycket "enskilt bruk" nyttjas i sådana sammanhang är från språklig synpunkt intet att invända. Däremot är uttrycket mindre lämpligt i fråga om t. ex. sådana rättigheter och värdepap­per, som förvärvas för kapitalplacering.

För alt vinna en formulering, som passar för alla slag av nyttigheter, kunde övervägas att göra bestämningen negativ och tala om t. ex. nyttighel som ej är avsedd atl användas i näringsverksamhet. Då emellertid uttrycket "enskilt bruk" såsom nämnts använts i många andra författningar vid avgränsning av konsumentområdet, kan det onekligen vara av ett visst värde att det får ingå även i den nu ifrågavarande beskrivningen. På grund härav och då den föreslagna formuleringen knappast kan ge anledning till missförstånd, vill lagrådet inte påyrka någon ändring.

Prop. 1976/77:110

184

Av motiven till 1 !; i remissförslaget framgår atl lagen skall omfatta samtliga förmedlingsfall. Sålunda avses inte blott det fall att ett erbjudande t. ex. genom mäklare göres av näringsidkare utan även att del genom mäklare göres av privatperson. Den föreslagna lagtexten kan emellertid möjligen rent språkligt läsas som om endast det fall avses att, förutom förmedlaren, även den som gör erbjudandet är näringsidkare. Ordet "sådant" kan efter ordalydelsen omfatta allt det som föregår ordet,.sålunda även att den som gör erbjudandet är näringsidkare, och en sådan läsning begränsar tydligen stadgandet till detta fall. Anmärkas bör att stadgandet i vart fall, efter ordalydelsen, kommer att omfatta även det fall att den erbjudande är näringsidkare. Såtillvida kommer tydligen andra slycket av paragrafen att delvis innebära en dubblyr, eftersom detta senare stadgande ju skall ta sikte på bl. a. detta fall.

Bäst synes man komma lill rätta med här berörda oklarheter genom att, i anslutning till förslaget i departementspromemorian, förmedlarfallel upptas i ett särskilt - andra - stycke samt viss jämkning göres i sista slycket.

1 S skulle om vad här anförts vinner beaktande kunna få följande lydelse:

"Är villkor, som näringsidkare i sin yrkesmässiga verksamhet använder vid erbjudande av vara, tjänst eller annan nyttighet till konsument för huvudsakligen enskilt bruk, med hänsyn lill vederlaget och övriga omstän­digheter att anse som oskäligt mot konsumenten, kan marknadsdomstolen, om del är påkallat från allmän synpunkt, meddela näringsidkaren förbud att framdeles i liknande fall använda samma eller väsentligen samma villkor. Förbud skall förenas med vite, om ej detta av särskilda skäl är obehövligt.

Första stycket äger motsvarande tillämpning på villkor som näringsidkare i sin yrkesmässiga verksamhet använder vid förmedling från näringsidkare eller annan av erbjudande som avses i första stycket.

Förbud kan meddelas även anställd hos näringsidkaren och annan som handlar på dennes vägnar."

1 vissa tillämpningsfrågor vill lagrådet anmärka följande.

Genom det remitterade lagförslaget skulle avtalsvillkorslagen komma att omfatta även fastighetsområdel. Gränsdragningen mellan näringsverk­samhet och enskilt boende Hr härigenom betydelse på detta område. Enskild person som äger hyresfastighet och bedriver uthyrningsverksamhet torde i och för sig vara att anse som näringsidkare. Härav synes följa att om någon som inte är näringsidkare förvärvar hyresfastighet han blir alt anse som näringsidkare i och med förvärvet av fastigheten, såvida inte detta sker huvudsakligen för hans enskilda bmk. Försäljning av hyresfastighet och förmedling av sådan försäljning kommer därför i regel atl falla uianför lagens tillämpningsområde.

Prop. 1976/77:110

185

1 förhållandet mellan fastighetsägare och hyresgäst blir lagens tillämplighet beroende bl. a. av om fastighetsägarens verksamhet kan anses yrkesmässig. 1 del remitterade förslaget har inte närmare berörts, när yrkesmässighel skall anses föreligga. Del torde dock kunna förutsättas, att uthyrningsverksam­heten i princip har yrkesmässig karaktär så snart fastigheten inte används huvudsakligen för enskilt bruk. Det kan anmärkas, att avtalsvillkorslagens tillämplighetsområde härigenom kommer att skilja sig från bokföringslagens (1976:125) bestämmelser om bokföringsskyldighet för ägare av hyresfastig­het. Dessa bestämmelser ulgår från marknadslagstiftningens näringsidkar-begrepp men undantar uttryckligen från bokföringsskyldighet sådan uthyr­ningsverksamhet som ej omfatlar mer än två lägenheter som regelmässigt hyrs Ul och som inte utgör del av uthyrarens bostad. Bokföringslagens bestämmelserom bokföringsskyldighet för uthyrningsverksamhet har (prop. 1975:104, s. 140) motiverats bl.a. med hyresgästernas intresse. Det förhål­landet att i undantagsfall näringsidkare på hyresområdet inte är bokförings­skyldig, synes dock ej vara av större betydelse för tillämpningen av avtalsvillkorslagen.

Även då det gäller jordbruk eller skogsbruk blir gränsdragningen mellan näringsverksamhet och enskilt bruk av betydelse. Också i detta fall torde den som förvärvar fasligheten redan i och med förvärvet vara att anse som näringsidkare. Försäljning av jordbruks- eller skogsfastighet (liksom även upplåtelse av jordbruksarrende o. d.) eller förmedling av sådan transaktion berörs därför i allmänhet inte av det remitterade förslaget.

1 detta sammanhang kan anmärkas, att försäljning av produkter från jordbruks- eller skogsfaslighet kan vara att bedöma på olika sätt. Det förekommer alt dylik fastighet innehas huvudsakligen för fritidsändamål. Om blott obetydligt jordbruk eller skogsbruk bedrivs på fastigheten kan eventuell försäljning ej anses yrkesmässig och faller sålunda utanför lagen. Svårare kan gränsdragningen vara, om visseriigen rörelse av någon omfatt­ning bedrivs på fastigheten men verksamheten närmast ärav hobbykaraktär. Normalt torde ekonomisk verksamhet på jordbruks-eller skogsfastighet böra bedömas som yrkesmässig så snart den resulterar i mer än tilllallig försäljning av produkter från fastigheten.

1 specialmotiveringen till 1 5; uttalas bl. a. att lagen i princip bör kunna användas även för att förbjuda oskäliga bestämmelser i föreningsstadgar o. d. Härvid hänvisas lill vissa uttalanden av departementschefen i prop. 1975/ 76:81 beträffande den nya generalklausulen i 36 i; avtalslagen, som innebär att klausulen bör gälla även inom associationsrätten. Särskill lorde åsyftas ett uttalande att den nya generalklausulen bör kunna användas för att jämka eller åsidosätta bestämmelser i föreningsstadgar o. d. (s. 113).

När det gäller frågan i vilken mån de nu föreslagna bestämmelserna är tillämpliga i förhållandet mellan en ekonomisk förening och dess medlem­mar, lorde det till en början kunna fastslås atl bestämmelserna kan användas i

Prop. 1976/77:110

186

sådana fall, då föreningen som näringsidkare gör vanliga affärsmässiga erbjudanden till medlemmen som konsument. När t. ex. en konsumentfö­rening saluhåller varor kan del för lagens tillämplighet inle göra någon principiell skillnad om kunderna är medlemmar i föreningen eller inte. Detta bör gälla även om villkoren för saluhållningen beslutats i föreningsrältslig ordning. Avgörande är alt de särskilda försäljningsavtal som ingås eller åsyftas i övrigt är fristående från de bakomliggande föreningsbesluten.

1 vissa fall kan förekomma atl kund som är medlem åtnjuter förmåner som inte kommer andra kunder till del, t. ex. årsomsättningsrabatt. Även villkor av denna typ synes falla under lagen, eftersom de visserligen förutsätter medlemskap men eljest är direkt knutna till medlemmens inköp.

Det sagda har hänfört sig lill föreningens utåt - till medlemmarna i deras egenskap av kundkrets - riktade verksamhet. När det gäller den interna föreningsverksamheten synes läget vara ett annal. Det är visseriigen tänkbart att t. ex. ett beslut om stadgeändring kan visa sig fä verkningar som är oskäliga för en viss grupp medlemmar och att förhållandena kan vara sådana atl det skulle vara påkallat från allmän synpunkt atl ingripa. Att göra detta med stöd av de nu föreslagna bestämmelserna torde dock inle vara möjligt redan på den grund,att man inte i någon mening kan tala om att ett beslut av förevarande art innefattar ett erbjudande av en nyttighet, vilket riktas från en part till en annan. Något behov av att här utvidga lagens tillämpningsområde synes ej heller föreligga. Såsom framhållits i remissen finns åtskilliga regler inom associationsrätten som är principiellt inriktade på att skydda den enskilde medlemmen. För fall då dessa inte erbjuder tillräckligt skydd lorde de möjligheter till ingripande som generalklausulen i 36 S avtalslagen ger lä anses vara tillfyllest.

Ett mellanfall föreligger i viss mån om en förening riktar ett erbjudande lill utomstående att bli medlem i föreningen. Om föreningens verksamhet huvudsakligen består t. ex. i alt tillhandahålla medlemmarna rabatter i andra förelag eller andra ekonomiska förmåner, kan det ligga nära lill hands att anse medlemskap som en nyttighet som erbjudes den utomstående. Skulle villkoren för medlemskap vara oskäliga bör därför lagen, om övriga förutsättningar föreligger, kunna tillämpas.

Det anförda lorde äga motsvarande tillämpning i fråga om andra juridiska personer än föreningar som driver verksamhet som riktar sig till medlem­marna eller delägarna i deras egenskap av konsumenter, t. ex. aktiebolag som driver försäljningsverksamhel genom ett varuhus där aktieägarna gör inköp.

Förslaget till lag om ändring i lagen (1929:145) om skiljemän

Förslaget lämnas utan erinran.

Prop. 1976/77:110

187

Utdrag

JUSTITIEDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1977-03-03

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om ändring i lagen (1971:112) om förbud mot oskäliga avtalsvillkor, m. m.

Föredraganden anmäler lagrådets yttrande' över förslag till

1.   lag om ändring i lagen (1971:112) om förbud mot oskäliga avtalsvill­

kor,

2. lag om ändring i lagen (1929:145) om skiljemän.

Föredraganden redogör för lagrådets yttrande och anför.

När det gäller 1 ij lagen om förbud mot oskäliga avtalsvillkor har lagrådet föreslagit vissa justeringar i förhållande till del remitterade förslaget. Bl. a. föreslås att bestämmelsen om förmedling av erbjudande tas upp i ett särskilt stycke. Lagrådets förslag bör enligt min mening beaktas.

Vad lagrådet i övrigt har anfört ger inle anledning till någon erinran från min sida.

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag

att regeringen föreslår riksdagen att antaga de av lagrådet granskade lagförslagen med vidtagna ändringar.

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå riksdagen atl antaga de förslag som föredraganden har lagt fram.

' Beslut om lagrådsremiss faltal vid regeringssammanträde den 3 februari 1977.

Prop. 1976/77:110

188

Innehållsförteckning

Propositionen.................................................... 

1

Lagförslag......................................................... 

..... 

2

Utdrag av protokoll vid regeringssammanträde den 3 februari 1977.

5

1

Inledning..................................................... 

..... 

5

2

Nuvarande förhållanden.................................. 

..... 

g

2.1

Den konsumentpolitiska lagstiftningen........ 

..... 

6

2.2

Rättsläget på avtalsvillkorsområdet m. m.... 

..... 

7

3............................................................... Reformkrav och förslag beiräffande avtalsvillkorslagens tillämp­

ningsområde................................................. 

.... 

11

3.1

Konsumentombudsmannen........................ 

... 

j 1

3.2

Kommitténs promemoria........................... 

.... 

]2

3.3

Departementspromemorian....................... 

.... 

I3

4   Remissyttrandena.......................................... 

.... 

15

4.1

Allmänna synpunkter på  avtalsvillkorslagens  tillämp­ningsområde ;        

15

4.2

Frågan om undantag från tillämpningsområdet       

20

4.2.1

Avtalsvillkor som används i verksamhet som står under tillsyn av bankinspektionen eller försäk­ringsinspektionen ................... 

.... 

20

4.2.2

Avtalsvillkor som avser nyttjanderätt till fast egendom     

22

4.3

Lagens tillämpning på förmedlingsfall.......... 

.... 

24

4.4

Skälighetsbedömningen....................    ... 

.... 

25

4.4.1

Allmänna synpunkter....................... 

.... 

25

4.4.2

Särskilda synpunkter pä avtalsvillkor som an­vänds vid överiålelse av småhus m. m       

26

4.5

Lagen om skiljemän................................. 

.... 

26

4.6

Vissa processuella frågor m.m................... 

.... 

28

5   Föredraganden.............................................. 

.... 

30

5.1

Allmänna synpunkter på  avtalsvillkorslagens  tillämp­ningsområde 

30

5.2

Frågan om undantag från tillämpningsområdet        

33

5.3

Lagens tillämpning på förmedlingsfallen....... 

.... 

37

5.4

Förutsättningarna för förbud..................... 

.... 

38

5.5

Lagen om skiljemän................................. 

.... 

40

5.6

Vissa processuella frågor m. m.................. 

.... 

41

6

Upprättade lagförslag .................................... 

.... 

42

7

Specialmotivering.......................................... 

.... 

42

7.1

Förslaget till ändring i avtalsvillkorslagen..... 

.... 

42

7.2

Förslaget till ändring i skiljemannalagen....... 

.... 

44

8

Hemställan................................................... 

.... 

46

9

Beslut......................................................... 

.... 

46

Prop. 1976/77:110

189

Bilaga I  Kommitténs promemoria........................... 

47

Bilaga 2 Departementspromemorians förslag............ 

168

Bilaga 3 Sammanställning av vissa anmärkningar från konsument­verket och Sveriges advokatsamfund rörande kommitténs

värdering av olika avtalsvillkor..................... 

.. 

170

Bilaga 4 De remitterade lagförslagen...................... 

.. 

180

Utdrag av lagrådets protokoll den 3 februari 1977..... 

. 

183

Utdrag av protokoll vid regeringssammanträde den 3 mars 1977 ...

187