Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1978/79:163 Regeringens proposition

1978/79:163

med förslag till lag om skötsel av jordbruksmark;

beslutad den 22 mars 1979.

Regeringen föreslår riksdagen att antaga det förslag som har upp­tagits i bifogade utdrag av regeringsprotokoll denna dag.

På regeringens vägnar

OLA[REDACTED_EFTERNAMN]

ERIC[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I propositionen föreslås att 1969 års jordhävdslag ersätts av en lag om skötsel av jordbruksmark. Den nya lagen har anpassats till de rikt­linjer för jordbrukspolitiken som antogs av riksdagen i december 1977. Brukningen av åkermark och kultiverad betesmark (jordbruksmark) skall enligt förslaget uppfylla viss minimistandard. Jordbruksmark, som med hänsyn till läge, beskaffenhet och övriga förutsättningar är lämp­lig för jordbruksproduktion, skall sålunda brukas så att markens pro­duktionsförmåga tas till vara på ett ändamålsenligt sätt. Lantbruks­nämnden avses få befogenhet att ingripa om brukningen inte uppfyller föreskrivna krav. Staten blir i vissa fall skyldig att lösa in fastigheter som blivit föremål för ingripanden.

För att molverka att brukningsvärd mark tas ur jordbruksproduktion införs med vissa undantag tillslåndstvång för nedläggning av jordbruk och för takt av matjord på sådan mark. Tillstånd avses få lämnas endast när marken på grund av särskilda omständigheter inle bör behållas för jordbruksproduktion.

Den nya lagen föreslås träda i kraft den 1 juli 1979. Har jordbruket på jordbruksmark lagts ned före ikraftträdandet, föreslås atl lantbruks­nämnden under vissa förutsättningar skall kunna förelägga ägaren att åter ta marken i bruk.

1    Riksdagen 1978/79. 1 saml. Nr 163

Prop. 1978/79:163

2

Förslag till

Lag om skötsel av jordbruksmark

Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1

§ Med jordbruksmark avses i denna lag sådan åkermark och kulti­verad betesmark som ingår i fastighet, som är taxerad som jordbmks­fastighel.

2

§    Lagen är inte tillämplig på jordbmksmark

1.

som ingår i fastighet, som har bildats för annat ändamål än jord­bmk och som därefter inte har taxerats,

2.

som ingår i stadsplan eller som enligt byggnadsplan, fastställd ef­ter den 1 januari 1948, är avsedd för annat ändamål än jordbmk.

Brukning m. m.

3

§ Jordbmksmark, som med hänsyn till läge, beskaffenhet och övriga omständigheter är lämplig för jordbmksproduklion, skall bmkas så att markens produktionsförmåga tas till vara på ett ändamålsenligt sätt.

4

§ Jordbmksmark som avses i 3 § får inte tas ur jordbmksproduklion utan tillstånd. Tillstånd behövs dock inte när åtgärden uppenbarligen saknar betydelse för jordbmkel på brukningsenheten eller när marken tas i anspråk för företag vars tillåtlighet prövas i särskild ordning.

På jordbmksmark som är lämplig för jordbruksproduktion får läkt av matjord för annat ändamål än markinnehavarens husbehov inte ske utan tillstånd.

5

§ Tillstånd enligt 4 § får lämnas endast när marken på grund av särskilda omständigheter inte bör behållas för jordbmksproduklion.

6

§ Fråga om tillstånd prövas av lantbmksnämnden, om inte regering­en föreskriver att prövningen skall göras av lantbmksstyrelsen.

Tillsyn

7 § Tillsyn över efterlevnaden av denna lag utövas av lantbruksnämn­

den.

8

§ Ägare eller bmkare av jordbruksmark är skyldig att på begäran tillhandahålla lantbruksnämnden de upplysningar och handlingar röran­de marken som behövs för tillsynen enligt denna lag. Den som inte efterkommer sådan begäran kan av nämnden föreläggas vid vite att fullgöra sin skyldighet.

9

§ Om det uppenbart behövs för att 3 § skall efterlevas, får lant­bmksnämnden förelägga innehavaren att åter la mark i jordbrukspro­duktion, att sätta i stånd mark eller markanläggning eller att ge växt­odlingen ändrad inriklning. Innehas marken -med nyttjanderätt, får föreläggande i stället riktas mot ägaren.

Prop. 1978/79: 163

3

När lantbruksnämnden meddelar föreläggande, skall nämnden ange de åtgärder som behövs för ändamålet. Nämnden kan sätta ut vite.

Ägare eller brukare är skyldig att tåla att föreskriven åtgärd vidtas även om föreläggandet riktas mot annan.

Inlösen

10

§ Har föreläggande meddelats med slöd av 9 S, är slaten skyldig att helt eller delvis lösa den fastighet som berörs av föreläggandet, om ägaren begär det och föreläggandet inte avser åtgärd av endast ringa omfattning. Kan det antas att inlösen medför olägenhet av någon be­tydelse för brukningsenhet i vilken fastigheten eller fastighetsdelen ingår, är staten skyldig att på begäran lösa brukningsenheten.

11

§ Begäran om inlösen skall framställas hos lantbruksnämnden inom tre månader efter det att nämndens beslut om föreläggande vunnit laga kraft. Talan om inlösen skall väckas vid den fastighetsdomstol inom vars område egendomen är belägen inom sex månader från nämnda tidpunkt. Har ägaren fått del av beslutet först sedan detta vunnit laga kraft, räknas dock tidsfristerna från dagen för delfåendet. Iakttar inte ägaren vad som nu har sagts, förlorar han sin talan.

1 fråga om talan om inlösen gäller i övrigt expropriationslagen (1972: 719) i tillämpliga delar. Bestämmelsema i 4 kap. 3 § expropriationsla­gen skall tillämpas i fråga om värdeökning som har ägt rum under ti­den från dagen tio år före det talan väcktes vid domstol.

Ansvar m. m.

12 §    Till böter döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet

1.

far jordbruksmark ur produktion i strid mot 4 § första stycket.

2.

utfört läkt i strid mot 4 § andra stycket,

3.

bryter mot föreläggande som har meddelats med stöd av 9 §, om inte föreläggandet har förenats med vite.

Utbyte av brott som avses i första stycket 2 skall förklaras förverkat, om det inte är uppenbart obilligi.

13 § Talan mot lantbruksnämndens beslut enligt denna lag förs hos

lanthruksstyrelsen genom besvär. Mot lantbruksstyrelsens beslut förs

talan hos regeringen genom besvär.

1.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1979, då jordhävdslagen (1969: 698) skall upphöra att gälla.

2.

Förekommer i lag eller annan författning hänvisning till föreskrift som har ersatts genom bestämmelse i denna lag, tillämpas i stället den nya bestämmelsen.

3.

Har jordbruket på jordbruksmark, som är lämplig för jordbruks­produktion, lagts ned före nya lagens ikraftlrädande, får lantbruks­nämnden förelägga ägaren alt åter ta marken i bmk, om det finns sär­skilda skäl till det och marken inte används för annat godtagbart ända­mål. Har förklaring som avses i 7 § jordhävdslagen meddelats, får så­dant föreläggande inle meddelas belräffande marken.

När lantbmksnämnden meddelar föreläggande, skall nämnden ange

Prop. 1978/79:163

4

de åtgärder som behövs för ändamålet. Nämnden kan sätta ut vite. Be­stämmelsema i 10 och 11 §§ samt 5 övergångsbestämmelserna gäller i tillämpliga delar i fråga om föreläggande som nu har sagls.

4.

Förelägganden om återställande av hävd som har meddelats enligt 3 § jordhävdslagen skall anses meddelade med stöd av 9 § nya lagen.

5.

Bestämmelsen i 11 § andra stycket om fillämpning av 4 kap. 3 § expropriationslagen (1972: 719) gäller inte i fråga om värdeökning som har ägt mm före utgången av juni 1971.

Prop.1978/79:163

Utdrag JORDBRUKSDEPARTEMENTET        PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1979-02-01

Närvarande: statsministern Ullslen, ordförande, och statsråden Sven Ro­manus,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Huss, Rodhe, Wahl­berg,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], De[REDACTED_EFTERNAMN], Gabriel[REDACTED_EFTERNAMN], Tham, Bondestam

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Lagrådsremiss med förslag till lag om skötsel av jordbruksmark

1    Inledning

Jordhävdslagen (1969: 698) trädde i kraft den 1 januari 1970.

Med stöd av regeringens bemyndigande den 28 juni 1974 tillkallade dåvarande chefen för jordbruksdepartementet sakkunniga' för att se över bl. a. jordhävdslagen. De sakkunniga, som antog namnet jordför­värvsutredningen (Jo 1974: 07), avlämnade i januari 1978 delbetänkan­det (Ds Jo 1978: 6) Lag om skötsel av jordbruksmark. Betänkandet som också innehåller en redogörelse för nuvarande förhållanden bör fogas till protokollet som bilaga 1.

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts av hovrätten för Nedre Norrland, kammarkollegiet, lantbruksstyrelsen, skogsstyrelsen, statens naturvårdsverk, lantmäteriverket, domänverket, länsstyrelserna i Gotlands, Gävleborgs, Jämtlands, Jönköpings, Kopparbergs, Norrbot­tens, Skaraborgs, Värmlands, Västerbottens och Västernorrlands län. Hushållningssällskapens förbund, Lantbmkarnas riksförbund (LRF), Skogsindustriernas samarbelsutskott. Svenska kommunförbundet och Svenska lantarbetareförbundet.

Flera av remissinstansema har överlämnat av dem inhämtade yttran­den.

En sammanställning av remissyttrandena bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 2.

* Generaldirektören Ingvar Widén, ordförande, riksdagsledamöterna Filip[REDACTED_EFTERNAMN], Gunnar[REDACTED_EFTERNAMN], John[REDACTED_EFTERNAMN], Einar[REDACTED_EFTERNAMN], Sven[REDACTED_EFTERNAMN], Ingrid[REDACTED_EFTERNAMN] och landstingsmannen Henry Stjerna.

Prop. 1978/79:163

2    Allmän motivering

2.1 AUmänna utgångspunkter

Sedan gammalt har i svensk lagstiftning funnits bestämmelser som syftat till att motverka att jordbruk läggs ned eller vanhävdas. Ar 1909 infördes således en lag angående uppsikt å vissa jordbruk i Norrland och Dalarna, Lagen ersattes år 1927 av en uppsiktslag för hela landet. Nya uppsiktslagar har därefter tillkommit åren 1942 och 1947.

Den nu gällande jordhävdslagen trädde i kraft den 1 januari 1970. Lagen har anpassats till 1967 års jordbrukspolitiska beslut, som utgick från att det var möjligt att uppnå betydande samhällsekonomiska vins­ter genom att lösgöra produktionsresurser från jordbmk med svaga för­utsättningar för rationalisering och överföra dem till andra sektorer med högre produktivitet. Till skillnad från tidigare uppsiktslagar, som byggde på principen att den odlade jorden bör hållas i hävd, utgår jord­hävdslagen såiimda från att det i regel skall vara tillåtet att lägga ned jordbruk. Jordhävdslagens syfte är i huvudsak endast att främja jord­brukets rationalisering och alt skydda resultatet av denna.

Åkerarealen i landet var som störst omkring år 1920 och uppgick då till 3,8 milj. ha. Därefter minskade arealen mycket långsamt fram till omkring år 1950 då nedläggningstakten ökade.

Under 1960-talet togs ärligen omkring 33 000 ha åker ur produktion. Den största delen därav avsåg sämre åkermark i skogsbygderna och i norra Sverige. I södra Sverige har åkermark främst tagits i anspråk för tätorternas expansion, vägbyggen m. m. F. n. beräknas åkerarealen upp­gå till omkring 3 milj. ha.

Skogsstyrelsen, lantbruksstyrelsen och statens naturvårdsverk har gjort en undersökning rörande omfattningen av nedläggningen av jord­bruksmark under åren 19681974. Undersökningen visar att den ned­lagda, ej skogsodlade arealen under denna period uppgick till 212 000 ha.

Riksdagen antog år 1972 riktlinjer för hushållningen med mark och vatten (prop. 1972: 111, CU 1972: 35, rskr 1972: 348). I beslutet fast­slogs att högvärdig jordbruksmark inte bör tas i anspråk för tätbebyggel­se om likvärdiga lösningar kan åstadkommas på annat sätt. I anslutning till redovisningen av den fysiska riksplaneringens programskede (prop. 1975/76: 1, CU 1975/76: 1, rskr 1975/76: 45) godkände riksdagen de preciseringar av riktlinjerna som regeringens beslut med anledning av kommunernas program m. m. inneburit. Därvid angavs bl. a. att begrep­pet högvärdig jordbmksmark bör definieras med utgångspunkt i de för­hållanden som råder i skilda delar av landet.

Inför regeringens beslut län för län med anledning av fidlföljandet av riksplaneringens planeringsskede har regeringen i en promemoria, date-

Prop. 1978/79:163

7

rad den 7 september 1978, angett vissa utgångspunkter för det fortsatta arbetet när det gäller jordbruksmarken. Bl. a. anges alt brukningsvärd jordbruksmark i fortsättningen inte får tas i anspråk för andra ändamål med mindre än att alternativa möjligheter till tälortsutbyggnad har ut­retts och dessa utredningar visar att andra väsentliga samhällsintressen därvid inte kan tillgodoses på ett tillfredsställande sätt. Riksdagen har sedermera uttalat sitt stöd för dessa utgångspunkter (CU 1978/79: 1).

Jordförvärvsutredningen framhäller att en revidering av jordhävds­lagen är påkallad av flera skäl. De vid 1977 års riksmöte beslutade nya jordbrukspolitiska riktlinjerna innebär att jordbruksmark, som är lämp­lig för fortsatt jordbruksproduktion, bör behållas för sådan produktion. Detta överensstämmer också med statsmakternas uttalanden om grun-dema för den pågående fysiska riksplaneringen. I de utpräglade gles­bygderna är det vidare ett starkt allmänt intresse att de sysselsättnings­möjligheter som finns inom jordbruket tas till vara i enlighet med grun­derna för regionalpolitiken. Enligt utredningen föreligger således skäl för att det allmänna med hjälp av en reviderad jordhävdslag ges möj­ligheter att ingripa såväl mot nedläggning av jordbruk som är lämpligt för fortsatt produktion som mot sådan brukning som med hänsyn till ortens förhållanden inte fyller skäliga krav på intensitet. Sistnämnda möjlighet till ingripande anser utredningen vara nödvändig för alt i vissa bygder kunna motverka följdema av ett passivt ägande av jordbruks­fastigheter.

Under remissbehandlingen har behovet av en reform av jordhävdsla­gen strukits under från flera håll. Särskilt framhålls angelägenheten av att åkerjordens produktionsresurser tas till vara på ett ändamålsenligt sätt. Nedläggningen av jordbruksmark har i vissa delar av landet med­fört vikande produktionsunderlag och fått regionalpolitiska konsekven­ser. Den föreslagna lagen bör ses som ett led i strävandena att tillvarata landets produktionsresurser på ett ändamålsenligt sätt. Vidare framhålls av flera remissinstanser att kravet på att brukningen skall uppfylla skä­liga anspråk på intensitet torde komma att bidra till att motverka det passiva jordägandet och därmed främja strukturrationaliseringen.

För egen del vill jag anföra följande. Den lagstiftning som reglerar skötseln av jordbruksmark bör givetvis stå i överensstämmelse med gäl­lande jordbrukspolitiska riktlinjer. 1977 års jordbrukspolitiska beslut bygger på grundsatsen att jordbrukspolitiken skall främja ett rationellt utnyttjande av landets naturliga resurser för jordbruksproduktion. Det innebär bl. a. att den brukningsvärda åkerarealen skall behållas i unge­fär nuvarande omfattning och att den skall brukas pä ett ändamålsen­ligt sätt. Vidare markeras i beslutet jordbrukets regionalpolitiska bety­delse. Jordbrukspolitiken skall sålunda ges en sådan inriktning att sys­selsättningen främjas genom att en väl differentierad jordbruksproduk­tion upprätthälls inom områden med mindre goda förutsättningar för

Prop. 1978/79:163

8

annat näringsliv. Dessa syften tillgodoses inte av den nu gällande jord­hävdslagen, som utgår från att det i princip är tillåtet att lägga ned jord­bmk på odlad jord.

I likhet med utredningen och remissinstanserna anser jag därför att den nuvarande jordhävdslagstiftningen behöver omarbetas så att den står i samklang med gällande jordbrukspolifiska riktlinjer. Utredning­ens förslag bygger på grundtanken att den brukningsvärda jordbruks­marken skall brukas och att bmkningen skall ske så att produkUons-förutsättningama hos denna mark tas till vara på ett ändamålsenligt sätt. Endast när brukningsvärd mark på gmnd av särskilda omständig­heter inte bör behållas för sitt ändamål får den tas ur produktion. Des­sa gmndsatser står i överensstämmelse med gällande riktlinjer för jord-bmkspoliliken och med de av statsmaktema antagna riktlinjerna i den fysiska riksplaneringen beträffande hushållningen med jordbmksmark. I likhet med remissinstansema ansluter jag mig till dessa huvudprinciper för en revidering av jordhävdslagen. Reformer efter de huvudlinjer som nu antytts kräver tämligen omfattande lagändringar. I likhet med utred­ningen anser jag det lämpligast att jordhävdslagen ersätts med en ny lag, kallad lag om skötsel av jordbruksmark.

Jag vill i detta sammanhang nämna att naturvårdsverket i sitt re­missyttrande föreslår alt i den nya lagen också skall föras in bestäm­melser om jordbrukets hänsyn till naturvården. Liknande synpunkler har av riksantikvarieämbetet framförts i ämbetets yttrande över den fysiska riksplaneringens planeringsskede. Naturvårdsverket anför att den föreslagna lagstiftningen stärker skyddet av odlingsjorden och dess nytt­jande för jordbruksproduktion men framhåller samtidigt att jordbruks­marken också är av stor betydelse från naturvårdssynpunkt, särskilt i landets skogs- och mellanbygder. Jag vill understryka att det numera inte råder det minsta tvivel om att ett hänsynstagande till naturvårds-, kulturminnesvårds- och de övriga miljövårdsintressena måste ingå som ett nödvändigt led i all verksamhet som avser utnyttjande av naturresur­ser. Detta gäller självfallet även i fråga om ingrepp inom jordbmksom-råden liksom inom andra områden som påtagligt fått sin prägel av män­niskans åtgärder. Det får numera anses vara en allmänt accepterad upp­fattning att markägare inte har frihet att använda sin egendom på ett sätt som skulle vara till skada för andra människor och för samhället. Den skärpning i samhällets inställning som har inträtt härvidlag har bl. a. kommit till uttryck i den allmärma regeln i 1 § naturvårdslagen (1964: 822) och i lagens bestämmelser till skydd för naturmiljön (prop. 1974: 166, JoU 1974: 52, rskr 1974: 405). I begreppet naturmiljö inbegrips landformer, vegetation och alltså även t. ex. kultur- och odlingsland­skapet. Jordförvärvsutredningen har för sin del ansett att naturvårds­intressena inom jordbmket liksom hittills bör tillvaratas med stöd av naturvårdslagen. Jag ansluter mig till utredningens uppfattning. På sam-

Prop. 1978/79:163

9

ma säll bör kulturminnesvårdsintressena och övriga allmänna inlressen tillvaratas med stöd av lagstiftningen inom berörda områden.. Önskemå­let om att naturvårdens inlressen liksom för övrigl även kulturminnes­vårds- och övriga miljövårdsintressen skall beaktas inom jordbruket till­godoses sålunda redan. Jag anser således att del i detla sammanhang inte finns skäl alt vid sidan av de bestämmelser som finns i annan lagsliftning föra in någon allmän regel om hänsyn lill naturvården och kulturminnesvården i den nu föreslagna lagen. Det finns emellertid an­ledning att ytterligare överväga bl. a. hur samarbetet mellan lantbruks-nämndema och länsstyrelsema i dessa frågor skall kunna effektiviseras. Jag avser att ta upp denna fråga i annat sammanhang.

2.2 BrukningspUkt och förbud mot nedläggning av jordbruk

Enligt jordhävdslagen kan lantbruksnämnden förelägga innehavaren av odlad jord på vilket jordbruket har lagts ned att återställa hävden i två fall. Det ena är när jorden ingår i en brukningsenhet som är, eller genom tekniskt och ekonomiskt rimliga åtgärder kan bli, lämpad för ra­tionell jordbruksdrift och som lider skada genom nedläggningen. Det andra är om jorden med hänsyn till läge, beskaffenhet och övriga om­ständigheter bör hållas i odlat skick för att underlätta bildandet av ratio­nell brukningsenhet. Med odlad jord förstås åker och kultiverad betes­mark. Åker är mark som har plöjts och som används för växtodling el­ler fältmässig odling av köksväxter, frukt och bär. Som åker räknas däremot inte mångåriga slätter- och betesvallar som utnyttjas endast undantagsvis eller som inte väntas bli plöjda pä nytt. Med kultiverad be­tesmark avses sådan gräsbärande mark som används för bete och som har förbättrats genom röjning, bearbetning med redskap, gödsling eller sådd med vallväxter samt sådan gräsbärande mark som tidigare har va­rit åker och som utnyttjas som bete.

Ingripande enligt jordhävdslagen får ske om jordbruket är nedlagt. Detta skall enligt lagen anses vara fallet om odlad jord under mer än två år i följd inte har bearbetats eller utnyttjats för slätter eller betesgång eller om skog planteras på jorden. Har jordbruket redan varit nedlagt under tre år får dock något ingripande inte ske.

Utredningen föreslår på skäl som tidigare angivits att jord som är brukningsvärd som åker eller kultiverad betesmark skall bmkas och att brukningen skall ske på ett rationellt sätt. Mot bakgrund härav föreslås att i den nya lagen införs bestämmelser som ger det allmänna möjlighe­ter att dels ingripa när brukningsvärd åkermark och kultiverad betes­mark utnyttjas så dåligt att markens produktionsförmåga inte tas till vara rationellt, dels i förväg pröva om det skall vara tillåtet att ta sådan mark ur produktion. Takt av matjord på jordbmksmark bör enligt ut­redningen likställas med att jordbruksmark tas ur produktion.

Prop. 1978/79:163

10

I begreppen åkermark och kultiverad betesmark bör enligt utredning­en läggas in samma innebörd som enligt nuvarande lagstiftning. Utred­ningen förordar alt uttrycket odlad jord byts ut mot ordet jordbruks­mark som samlingsbeteckning för åkermark och kultiverad betesmark.

Utredningen anför att all jordbruksmark uppenbarligen inte behöver bli föremål för brukning. Icke brukningsvärd jordbmksmark, som sak­nar intresse från jordpolitisk synpunkt, kan lämnas därhän. Enligt utredningen bör lagen i materiellt hänseende avse endast sådan jord­bmksmark som med hänsyn till belägenhet, omfång och övriga förut­sättningar är lämplig för jordbruksproduktion. För att anses lämplig för jordbruksproduktion bör marken inga (1) i ett utvecklat eller utveck­lingsbart jordbruksföretag, (2) i ett företag som inte är utvecklat eller utvecklingsbart men som behövs för jordbrukets rationalisering eller (3) i ett företag som inte är utvecklat eller utvecklingsbart men som från regionalpolilisk synpunkt behövs för att stärka annat sådant jordbruks­företag på orten eller för att främja sysselsättningen för någon som är bosatt på orten.

Utredningen erinrar om att jordbruksföretagen enligt de nya riktlin­jerna för jordbrukspolitiken indelas i tre olika kategorier, nämligen ut­vecklade och utvecklingsbara, begränsat utvecklingsbara och ej utveck­lingsbara företag. Till utvecklade och utvecklingsbara företag räknas företag som har eller förväntas få en sådan kombination av resur­ser, att vid en forfiöpande tillämpning av känd teknik jordbrukspro­dukter kan produceras till lägsta möjliga kostnad, samtidigt som in­komstmålet för i jordbruket sysselsatta kan uppnås. Begränsat utveck­lingsbara företag har definierats som företag som har förutsättningar att bli bestående under viss tid, men som har så begränsade utveck­lingsmöjligheter att de inte ens efter lämplig investering kan anses vara utvecklingsbara, övriga företag, som inte är utvecklingsbara, har be­skrivits som företag som inte har eller efter lämplig investering inte kan anses få en sådan omfattning och kombination av produktiva resurser, att de kan hänföras varken till gruppen utvecklade och utvecklingsbara företag eller till gruppen begränsat utvecklingsbara företag.

I fråga om de närmare förutsättningarna och formerna för ingripan­den mot sådan bmkning som inte uppfyller godtagbar standard anför ut­redningen i huvudsak följande. För ingripande bör krävas att brukning­en har upphört eller sker på ett sätt som med hänsyn till ortens förhål­landen inte kan anses som rationellt. Det bör ankomma på lantbruks­nämnden som tillsynsmyndighet att kontrollera att brukningen uppfyl­ler föreskrivna krav. Lantbruksnänmden bör därvid ha möjlighet att besluta om de åtgärder som behöver vidtas för att marken eller en mark­anläggning skall sättas i sådant skick att en rationell produktion kan upprätthållas. Som exempel på tänkbara åtgärder anger utredningen bl. a. rensning, fördjupning eller igenläggning av öppna diken och avlopp

Prop. 1978/79:163

11

samt täckdikning och buskröjning. Lantbruksnämnden bör enligt utred­ningen vid behov också kunna föreskriva att växtodlingen ges en inrikt­ning som är lämplig med hänsyn till de förhållanden som råder på or­ten. I samband härmed bör nämnden ocksä kunna ge föreskrifter om bl. a. grundkalkning, grundgödsling och ogräsbekämpning. Utredningen understryker särskilt att endast sädana åtgärder bör kunna föreskrivas som är företagsekonomiskt och/eller samhällsekonomiskt försvarliga och att de företagsekonomiska övervägandena bör göras med hänsyn till de framtida brukningsförhållandena.

Enhgt utredningen bör beslut om föreläggande inte kunna avse före­skrifter om viss djurhållning. Sådana föreskrifter skulle innebära alltför långtgående ingrepp i den enskildes bmkningsförhållanden. Utredning­en anför vidare att något behov inte torde finnas att införa bestämmel­ser som gör del möjligt att ingripa mol vanskötsel av byggnader som behövs för jordbruket. Intresset att underhålla de byggnader som be­hövs för att på ett ekonomiskt sätt utnyttja företagets produktionsfbrut-sältningar bedöms av utredningen vara så väsentliga för ägaren att så­dana tvångsingripanden kan undvaras.

Utredningen förutsätter att beslut om föreläggande kommer att före­gås av överläggningar mellan lantbruksnämnden och innehavaren av marken. Är denne ägare till marken, bör som ett alternativ till föreläg­gande kunna godtas att han åtar sig att utarrendera marken på ett lämpligt sätt. Föreläggande om utarrendering bör däremot enligt utred­ningen inte kunna komma i fråga. Ulredningen räknar med att en fri­villig utarrendering kommer att fä en rationaliseringsbefrämjande ef­fekt. Framför allt kan passiva ägare, som låter marken ligga obrukad eller utnyttjar den extensivt, antas komma att välja utarrendering i stäl­let för att själva utföra de åtgärder som behövs.

För att tillgodose det allmänna intresset att kunna kontrollera att brukningsvärd jordbruksmark inte utan starka skäl tas ur produktion föreslär utredningen att anmälningsskyldighet införs för markägare som avser att ta sådan mark ur produktion. Anmälningsskyldigheten bör dock enligt utredningen inte avse helt obetydliga åtgärder såsom uträt-ning av en brukningsgräns, anläggande av en brukningsväg eller upp­förande av en ekonomibyggnad på jordbruksmark. Utredningen föreslår också att från lagens tillämpning undantas fall då jordbruksmark tas i anspråk för företag vars tillåtlighet prövas i särskild ordning. Anmälan föreslås ske hos lantbmksnämnden senast två månader före den till-ämnade nedläggningen. Det bör härvid ankomma på lantbruksnämnden att om möjUgt fatta beslut i ärendet inom den angivna tiden. Vid pröv­ningen bör lantbruksnämnden i första hand ta ställning till om marken är brukningsvärd eller inte. Finner lantbruksnämnden all nedläggningen avser .jordbruksmark som med hänsyn till läge, beskaffenhet och övriga förutsättningar inte är lämplig för jordbruksproduktion, bör nämnden

Prop. 1978/79:163

12

enligt utredningen inte motsätta sig att marken i fråga tas ur produk­tion. Är marken däremot lämplig för fortsatt jordbmksproduklion, bör jordbruket få läggas ned endast om marken på grund av särskilda om­ständigheter inte bör behällas för sitt ändamål. Som exempel pä sådana omständigheter nämner utredningen att det i vissa fall bör vara tillåtligt att använda för jordbruk lämpad mark för golfbana, campingplats, marknadsplats och andra godtagbara ändamål.

I enlighet med vad jag tidigare har anfört bör den föreslagna lagen utgå från att brukningsvärd åkermark och kultiverad betesmark skall bmkas och att bmkningen skall ske så att markens produktionsförmå­ga tas till vara. Endast när brukningsvärd mark på grund av särskilda omständigheter inte bör behållas för jordbruksproduktion bör den få tas ur produktion. I lagen bör således slällas upp krav på att brukningen skall uppfylla viss minimistandard. Vidare bör i lagen tas in beslämmel­ser som gör det möjligt att pröva om jordbruksmark skall få tas ur pro­duktion. I likhet med flertalet remissinstanser godtar jag förslaget att fö­reskrifterna i överensstämmelse med vad som gäller enligt jordhävdsla­gen bör vara tillämpliga på åker och kultiverad betesmark med den in­nebörd dessa begrepp har enligt jordhävdslagen. Begreppet kultiverad betesmark är som bl. a. lantbruksstyrelsen anför visserligen ett hetero­gent begrepp och avgränsningen av sådan mark gentemot andra ägoslag kan ibland vara svår. Den praktiska tillämpningen av den förordade nya lagen får visa om begreppet eventuellt behöver ändras eller förtydligas. Som en sammanfallande benämning i lagen på de angivna båda katego­rierna mark kan det vara lämpligt att som utredningen föreslår använda ordet jordbmksmark.

Eftersom syftet med den föreslagna lagstiftningen är inskränkt till att säkerställa att den brukningsvärda jordbruksmarken kommer att bru­kas, måste bestämmelsernas räckvidd begränsas och avpassas till syftet. Det är alltså önskvärt att så långt möjligt precisera var gränsen skall gå mellan brukningsvärd och icke brukningsvärd mark. Som utredningen föreslår bör bestämmelsema begränsas till att avse endast sådan jord­bruksmark som med hänsyn till läge, omfång, beskaffenhet och övriga omständigheter är lämplig för jordbruksproduktion.

Hänsyn måste alltså bl. a, tas till markens geografiska läge. Vid be­dömningen av markens lämplighet för jordbruksproduktion måste stor vikt fästas vid beskaffenheten av det jordbruksföretag till vilket marken hör eller kan komma att höra. För att anses som lämplig för jordbruks­produktion bör jordbruksmarken som utredningen anför sälimda ingå i ett utvecklat eller utvecklingsbart jordbruksföretag. Vidare bör ett markområde anses lämpligt för jordbmksproduklion, om det behövs för att bygga upp sådana rationella företag. Även jordbruksmark som av regionalpolitiska skäl behövs för att stärka ett icke utvecklingsbart jord­bruksföretag eller för att på annat sätt främja sysselsättningen i gles-

Prop. 1978/79:163

13

bygd bör anses som lämplig för fortsatt jordbruksproduktion. När det gäller regionalpolitiska hänsynstaganden bör de uttalanden tjäna som vägledning som gjorts i frågan i propositionen (1978/79: 85) med för­slag till jordförvärvslag. Självfallet måste intresset av att använda etl markområde för jordbrukets rationalisering eller för att av regional­politiska skäl främja sysselsällningen vägas mot den nytta ägaren kan ha av att behålla marken inom brukningsenheten och använda den för annat ändamål, t. ex. som skogsmark. Jag vill i sammanhanget fram­hålla att bestämmelsema inte är avsedda att säkerställa att jordbrukspro­duktionen upprätthålls på marker där sådan produktion saknar eller en­dast har ringa betydelse från jordbrukssynpunkt eller regionalpolilisk synpunkl.

Utredningens förslag till bestämmelser om att brukningen skall upp­fylla viss minimistandard har i stort lämnats utan erinran av remissin­stansema. Några av dem anser dock att kravet på att markens produk­tionsförmåga skall tas tiU vara rationellt är oklart och bör preciseras. För egen del delar jag såtillvida utredningens uppfattning att det möter svårigheter att närmare ange de krav som skall gälla för att brukningen skall anses godtagbar. Som utredningen anför måste delta bedömas bl. a. med hänsyn lill förhållandena på orten, markens beskaffenhei och från ekonomiska och andra synpunkter. Som exempel på fall då brukningen inle är godtagbar kan nämnas alt åkrar lämnas ulan sköt­sel eller atl kultiverad betesmark inte utnyttjas för betesgång. Andra exempel är alt diken och avlopp vansköls eller att god åkerjord inte används annal än som extensivt utnyttjad betesmark. Det kan emeller­tid sättas i fråga om inte utredningens förslag, enligt vilket markens avkastningsförmåga skall tas till vara rationellt, tillsynes ställer högre krav på brukning än vad utredningen i själva verket har avsett. Som jag tidigare framhållit är det endast fråga om att kräva en viss minimi­standard. Jag förordar att bestämmelsen i stället ges den lydelsen att markens avkastningsförmåga skall tas till vara på ett ändamålsenligt sätt.

De av utredningen föreslagna formerna för ingripande mot bristfäl­lig brukning godtas i allmänhet av remissinstansema. I likhet med ut­redningen anser jag att det bör ankomma på lantbruksnämnden att kontrollera att brukningen uppfyller nyss angivna krav. Nämnden bör ges möjlighet att vid behov förelägga ägare eller brukare av marken att vidta sådana förbättringsåtgärder som behövs för att marken eller markanläggning kommer i sådant skick att marken kan bmkas på ett ändamålsenligt sätt. Om växtodlingen har givits en olämplig inriktning, bör nämnden också kunna föreskriva en ändrad inriktning, som med hänsyn till ortsförhållandena gör det möjligt att tillvarata markens pro­duktionsförmåga på elt ändamålsenligt sätt. Så bör t. ex. omläggning av vall kunna föreskrivas. Föreläggande om viss djurhållning eller om iståndsättning av vanskötta byggnader bör som utredningen anför inte

Prop. 1978/79:163

14

kunna meddelas. I likhet med ulredningen är jag angelägen alt fram­hålla att endast sådana åtgärder får föreskrivas som är försvarliga från ekonomisk synpunkt och som behövs för att markens produktionsför­måga skall kunna las till vara på etl ändamålsenligt sätt. För att mar­kera att möjligheten att meddela förelägganden bör användas med ur-skillning bör som någon remissinstans framhåller anges att dessa får med­delas endast om det uppenbart behövs för att skyldigheten att bruka marken skall efterlevas.

När det sedan gäller uiredningens förslag till bestämmelser om kon­troll av nedläggning av jordbmksmark godtar remissinstanserna för­slaget om att i lagen bör tas in en föreskrift om att mark som är lämp­lig för jordbruksproduktion får tas ur produktion endast när marken på grund av särskilda omständigheter inte bör behållas för sitt ändamål. Några remissinstanser, bland dem lanthruksstyrelsen, kritiserar förslaget alt bestämmelsen skall kombineras med föreskrifter om att anmälan skall göras senast två månader före den lillämnade nedläggningen så att lantbruksnämnden skall få rådrum att fatta beslut. De kriiiska instan­serna anför alt skillnaden mellan det föreslagna anmälnings- och pröv­ningsförfarandet och elt tillståndsförfarande är ringa och ifrågasätter om inle en ttllståndsreglering är all föredra.

Som jag tidigare har anfört behövs bestämmelser som tillgodoser det jordpolitiska intresset att bmkningsvärd jordbruksmark inte tas ur pro­duktion utan godtagbara skäl. I lagen bör därför tas in bestämmelser som gör det möjligt att i förväg pröva om det kan tillåtas att jordbruks­mark tas ur produktion. I likhet med vissa remissinstanser anser jag emellertid att det av utredningen föreslagna prövningsförfarandet har stora likheter med en reglering genom tillståndstvång och att övervä­gande skäl talar för att det utformas som ett tillståndsförfarande. För den enskilde torde ett tillståndstvång inte vara mera betungande än den föreslagna regleringen och för prövningsmyndigheten innebär ett till­slåndstvång vissa fördelar. Jag förordar därför att som allmän regel ställs upp att jordbruksmark som enligt vad jag nyss har anfört är att anse som lämplig för jordbruksproduktion inte får tas ur produktion utan sär­skilt tillstånd. Marken kan givetvis las ur produktion på många sätt. Det kan t. ex. ske genom underlåtenhet alt bearbeta jorden eller genom att skog planteras. Det kan också ske genom att matjorden förs bort. Till frågan om matjordsläkl återkommer jag i nästa avsnitt.

Från tillståndsprövningen bör i huvudsaklig överensstämmelse med utredningens förslag göras undantag för helt obetydliga åtgärder, var­med bör avses åtgärder som uppenbarligen saknar betydelse för jord­bruket på brukningsenheten. Som exempel på sådana åtgärder anger ut­redningen uträtning av brukningsgräns, anläggande av brukningsväg eller uppförande av ekonomibyggnad. Undantag bör också göras för fall då jordbmksmark tas i anspråk för företag vars tillåtlighet prövas i sär-

Prop. 1978/79:163

15

skild ordning såsom enligt väglagen, byggnadslagen, vattenlagen eller miljöskyddslagen.

I likhet med flertalet remissinslanser ansluter jag mig till förslaget att mark som är lämplig för jordbruksproduktion bör få tas ur bruk endast när marken på grund av särskilda förhållanden inte bör behållas för jordbmksproduklion. Som jag inledningsvis erinrat om har regeringen med anledning av kommunernas och länsstyrelsernas redovisning av ar­betet att fullfölja de av riksdagen fastlagda riktlinjerna för hushållning med mark och vatten (PM 1978-09-07) uttalat bl. a. aU brukningsvärd jordbruksmark inte bör få tas i anspråk för andra ändamål, om det inte är utrett atl andra väsentliga samhällsintressen inte kan tillgodoses på elt tillfredsställande sätt. Jordbruksmark bör således i regel inte få tas i anspråk för andra ändamål än sådana som anses värdefulla från allmän eller enskild synpunkt. Givetvis måste en avvägning ske mellan olika intressen. Hänsyn bör således tas till å ena sidan den inverkan det kan ha på ett jordbruksföretag eller från rationaliseringssynpunkt att viss mark tas ur produktion och å andra sidan nyttan av att marken används t. ex. som upplagsplats, golfbana, campingplats eller för andra ändamål som utredningen ger exempel på. Vidare bör beaktas om det är fråga om sådan användning som gör det relativt enkelt att åter­ställa marken för jordbruksproduktion.

2.3 Matjordstäkt

Enligt jordhävdslagen kan lantbruksnämnden beträffande odlad jord, som faller under lagens tillämpningsområde, förordna att takt av mat­jord inte får ske utan nämndens tillstånd. Förordnande får meddelas för högst fem år åt gången och gäller omedelbart. Också naturvårdslagen (1964: 822) innehåller bestämmelser om takt av matjord. Enligt 18 § i denna lag får således av hänsyn till behovet av skydd för naturmiljön takt av jord för annat ändamål än markinnehavarens husbehov inte ske utan tillstånd av länsstyrelsen. Med husbehovstäkt avses enligt förarbe­tena till naturvårdslagen den förbrukning som krävs för skötseln av en jordbruks- eller skogsbruksfastighet.

Som tidigare har nämnts bör enligt utredningen takt av matjord lik­ställas med att jordbruksmark tas ur produktion. Takt av matjord inne­bär i regel att marken i fortsättningen inte går att använda för jord-bruksprodidction. Utredningen föreslår därför att i den nya lagen förs in regler om takt av matjord som motsvarar de föreslagna reglerna om nedläggning av jordbruksmark. Som huvudregel bör enligt utredningen gälla att jordbruksmark, som är lämplig för jordbruksproduktion, får användas för takt av matjord endast när marken på grund av särskilda omständigheter inte bör behållas för sitt ändamål.

Frågan huruvida jordbruksmarken är lämplig för jordbruksproduk-

Prop. 1978/79:163

16

tion liksom frågan huruvida sådana särskilda omständigheter föreligger att marken får användas för takt trots att den är lämplig för fortsatt jordbruksproduktion får enligt utredningen avgöras efter samma grun­der som förordats när det gäller frågan om jordbmksmark skall få tas ur produktion.

I likhet med vad som gäller enligt naturvårdslagen bör enligt utred­ningen undantag från huvudregeln göras för husbehovstäkt. Med hus­behovstäkt bör avses sådan läkt som är normal för skötseln av tomt­marken till markinnehavarens och anställdas bostäder. Matjordstäkt för försäljning eller för iordningställande av sommarstugetomter bör såle­des inte anses som husbehovstäkt.

På samma sätt som föreslås gälla då jordbruksmark tas ur produktion bör enligt utredningen markägaren åläggas skyldighet att viss tid i för­väg anmäla tillämnad takt av matjord av någon betydelse till lantbruks­nämnden.

Utredningens förslag beträffande matjordstäkt tillstyrks eller lämnas utan erinran av remissinstanserna. En länsstyrelse anser att undantag inte bör göras för husbehovstäkt. Från flera håll framhålls alt del är viktigt att det sker en samordning av prövningsförfarandet enligt den föreslagna lagen och naturvårdslagen. Några remissinstanser ifrågasät­ter om inte bestämmelserna om takt av matjord i naturvårdslagen lämp­ligen bör flyttas över till den nya lagen.

Jag delar utredningens uppfattning att det behövs bestämmelser som förhindrar att brukningsvärd jordbruksmark tas ur produktion genom matjordstäkt. Till takt hänförs företag som primärt syftar till att nyttig­göra det uttagna materialet antingen genom försäljning eller inom före­tagarens övriga verksamhet. Till takt lorde inte räknas helt obetydliga uttag. Jag ansluter mig lill förslaget atl undantag bör göras för täkl som är avsedd till markinnehavarens husbehov på sätt utredningen föreslår. På motsvarande sätt som föreslagits beträffande mark som tas ur pro­duktion bör bestämmelsema gälla brukningsvärd mark, dvs. mark som med hänsyn till läge, beskaffenhet och övriga omständigheter är lämplig för jordbruksproduktion. Av skäl som anförts i föregående avsnitt bör emellertid utredningens förslag att täktverksamhet skall kontrolleras ge­nom anmälningsskyldighet för markägaren kombinerad med förprövning av lantbruksnämnden ersättas med en reglering genom tillståndspröv­ning. Jordbruksmark, som med hänsyn till läge, beskaffenhet och övriga omständigheter är lämplig för jordbmksproduktion, bör således inte utan särskilt tillstånd få användas för takt av matjord för annat ändamål än markinnehavarens husbehov. Eftersom till takt inte räknas uttag av material som huvudsakligen sker för att bereda plats för annan verk­samhet, behöver undantag inte göras för det fall mark tas i anspråk för företag vartill tillstånd lämnats i särskild ordning.

Bestämmelserna om matjordstäkt i naturvårdslagen till skydd för na-

Prop. 1978/79: 163

17

turmiljön bör givetvis behållas. För alt undvika att sökandena skall be­höva vända sig till olika myndigheter i ärenden om matjordstäkt bör prövningsförfarandet enligt naturvårdslagen och den föreslagna lagen så långt möjligl samordnas. Det ankommer på regeringen att meddela be­stämmelser om detta.

2.4 Undantag från lagens tillämpningsområde

Jordhävdslagen är som tidigare nämnts tillämphg på åker och kulti­verad betesmark. Från lagens tillämpning undantas bl. a. mark (1) som lillhör slaten, (2) som ingår i faslighet vilken är taxerad som annan fas­tighet eller vilken genom avstyckning har bildats för annat ändamål än jordbruk och som inle därefter har undergått taxering eller (3) som in­går i stadsplan eller enligt byggnadsplan, fastställd efter den 1 januari 1948, är avsedd för annat ändamål än jordbruk.

Utredningen erinrar om att den enligt sina direktiv har att överväga bestämmelser varigenom alla kategorier markägare åläggs att bruka marken på ett ändamålsenligt sätt. Detta för enligt utredningen med sig att undantaget för mark som tillhör staten bör utgå. Genom atl även statens mark kommer att omfattas av den nya lagen får lantbruks­nämnderna kontroll över all den mark som skall användas för jord­bruksproduktion.

Enligt utredningens mening bör den nya lagen liksom jordhävdslagen inte vara tillämplig på åker eller kultiverad betesmark som ingår i fas­tighet som är taxerad som annan fastighet. Detta bör emellertid i den nya lagen komma till uttryck på så sätt att till jordbruksmark defini-tionsmässigt räknas endast mark som ingår i fastighet som är taxerad som jordbruksfastighet. Undanlag bör enligt utredningen även i fortsätt­ningen göras för mark som ingår i fastighet som har bildats för annat ändamål än jordbruk och som därefter inte har taxerats och för mark som ingår i stadsplan eller enligt byggnadsplan, fastställd efter den

1 januari 1948, är avsedd för annat ändamål än jordbruk. Uiöver dessa

undantag föreslår utredningen att i lagen tas in en uttrycklig bestämmel­

se om undantag för företag vars tillåtlighet skall prövas i särskild ord­

ning, exempelvis enligt vattenlagen, väglagen eller byggnadslagstift­

ningen.

Den föreslagna avgränsningen av lagens tillämpningsområde tillstyrks eller lämnas utan erinran av de allra flesta remissinstansema. Några re­missinstanser anser dock att det vore en fördel om även viss åkermark med beskattningsnaturen annan fastighet omfattades av lagen. Jag kan i huvudsak biträda utredningens förslag. Lagen bör enligt min mening avse endast sådan åkermark och kultiverad betesmark som ingår i fas­tigheter som taxerats som jordbruksfastighet. Något undantag för mark som ingår i fastighet som är taxerad som annan fastighet behöver där-

2  Riksdagen 1978/79. 1 saml. Nr 163

Prop. 1978/79:163

18

igenom inte göras. Från lagens tillämpningsområde bör liksom enligt jordhävdslagen undantas detaljplanerad mark och mark som ingår i fas­tighet som har bildats för annat ändamål än jordbruk men som därefter inte har undergått taxering.

Jordhävdslagen ä- tillämplig på alla ägarkategorier utom staten. Jag tillstyrker förslaget att den nya lagen görs tillämplig också på statens mark. Från brukningssynpunkt bör samma krav ställas på staten som på enskilda ägare och brukare av jord.

Utredningens förslag innehåller vidare en uttrycklig regel om undan­tag för lagens tillämpning på mark som tas i anspråk för företag vars tillåtlighet prövas i särskild ordning. Därmed avses bl. a. företag som prövas enligt väglagen, vattenlagen eller byggnadslagen. Den avsedda in­nebörden av denna undantagsregel torde vara att hinder inte skall före­ligga att ta marken i anspråk för sådana förelag. Enligt min mening är det tillräckligt att den åsyftade begränsningen får komma till uttryck i anslutning till den bestämmelse som närmare anger under vilka förutsätt­ningar bmkningsvärd jordbruksmark får tas ur produktion. Någon skyl­dighet att söka tillstånd för att få la jordbruksmark ur produklion bör således som jag tidigare har berört inte föreligga för de fall marken skall tas i anspråk för förelag vars tillåtlighet har prövats i särskild ordning.

2.5 Inlösen

Enligt 5 § jordhävdslagen är staten i vissa fall skyldig att på begäran av ägaren lösa in sådan jord som berörs av ett föreläggande om att åter­ställa dess hävd. Sådan skyldighet föreligger om ett föreläggande om att återställa hävden grundas på att jorden bör behållas i odlat skick för alt kunna sammanföras med annan jord till en rationell brukningsenhet. Inlösningsyrkandet skall göras hos lantbruksnämnden inom två månader från det att beslutet om föreläggande har vunnit laga kraft. I händelse av tvist skall frägan prövas av den fastighetsdomstol inom vars område egendomen är belägen.

Enligt utredningen bör även i den nya lagen föreskrivas inlösenskyl­dighet för staten. Skyldigheten föreslås inträda på begäran av ägaren, om en fastighet helt eller delvis har berörts av föreläggande enligt la­gen. Utredningen föreslår att statens inlösningsskyldighet skall utvidgas till att avse hela den fastighet till vilken marken i fråga hör. Vid till-lämpningen av jordhävdslagen har det nämligen enligt utredningen visat sig att bestämmelserna i fastighetsbildningslagen ibland lägger hinder i vägen för ett avskiljande av den del som berörs av ett föreläggande, ef­tersom detta oftast avser endast en mindre del av en fastighet. Om det äi lämpligare i det enskilda fallel, bör dock enligt utredningen inlösen i stället kunna avse del av fastighet. När särskilda skäl föranleder det bör inlösenskyldighet inte föreligga.  Som ett exempel på sådana särskil-

Prop. 1978/79:163

19

da skäl anför utredningen att del berörda området utgör en så liten del av fastigheten att det inte kan anses skäligt att inlösen sker. Enligl utredningens mening synes talan i händelse av tvist böra väckas vid fas­tighetsdomstolen. I fråga om förfarandet i övrigt vid inlösen bör ex­propriationslagens regler gälla i tillämpliga delar. Utredningen erinrar om att den i sitt betänkande (SOU 1977: 93) Ny jordförvärvslag har föreslagit alt lösenbeloppet i jämförbara fall skall bestämmas med till-lämpning av expropriationslagens värderingsregler.

Den av utredningen föreslagna inlösningsskyldigheten för staten till­styrks i allmänhet av remissinstanserna: Likaså tillstyrks förslaget att expropriationslagens regler görs tillämpliga i fråga om talan om inlö­sen. Några remissinstanser, bland dem lantbruksstyrelsen, har emeller­tid pekat på att förslaget kan medföra vissa olägenheter när fastigheten ingår i en brukningsenhet som består av flera fastigheter. Ligger den aktuella fastigheten som en enklav inom brukningsenheten kan således ett frånskiljande av fastigheten vara till olägenhet för brukningsenheten och försvåra för lantbruksnämnden att avyttra fastigheten. Inlösen­skyldigheten bör därför enligt dessa remissinstanser utformas så att den i sädana fall kommer att avse hela brukningsenheten.

Jag ansluter mig till förslaget att staten skall vara skyldig att helt el­ler delvis lösa fastighet som berörs av föreläggande atl vidta åtgärder som behövs för att den bmkningsplikl som jag tidigare har förordat skall efterlevas. En viss motsvarighel till denna inlösenskyldighet finns som nämnts i jordhävdslagen. Jag ansluter mig också till utredningens förslag all inlösenskyldighelen inle skall vara undantagslös. Bestäm­melserna bör således innehålla en undanlagsregel för det fall föreläg­gandet avser ålgärd av endast ringa omfattning. I likhet med några remissinstanser anser jag atl inlösenskyldighelen bör kunna avse en bmkningsenhet i dess helhet, om inlösen av endast en del av denna medför olägenhet av någon betydelse.

Jag biträder utredningens förslag att fråga om inlösen i första hand bör prövas av lantbruksnämnden. I händelse av tvist bör lalan om inlö­sen väckas vid fastighetsdomstol. Därvid bör expropriationslagen gälla i tillämpliga delar.

2.6 övergångsbestämmelser

Utredningen anför att det vid lagens ikraftlrädande kommer att fin­nas jordbruksmark som tidigare har brukats, men där jordbruket lagts ned utan prövning enligt gällande lag. I sådan mark kan ingå områden där det från jordpolitisk synpunkt är mycket angeläget att jorden åter tas i bruk. Som ett exempel härpå pekar utredningen på de skiften av nedlagd åker som finns på många håll i de nordligaste länen. Dessa

Prop. 1978/79:163

20

skiften består ofta av god jordbruksmark och gränsar ibland mot eller är omgivna av brukad åker vars innehavare ofta har stort behov av tillskottsmark för att kunna utveckla sina jordbruksföretag. Det kan en­ligt utredningen vara av stor vikt att sådana skiften åter odlas upp för att man därigenom skall få till stånd lämpligare arrondering eller stor­leksrationalisering. Ett annat exempel är mark som det från regional­polilisk synpunkt kan vara särskilt angeläget att använda som förstärk­ning till jordbruksföretag på orten.

Enligt utredningens mening bör det därför finnas möjligheter att, om särskilda skäl föreligger, tillämpa den nya lagen också på mark på vil­ken jordbruket vid lagens ikraftlrädande redan är nedlagt under för­utsättning att marken inte används för annat godtagbart ändamål. Ett sådant särskilt skäl bör enligt utredningens mening vara att jordbruks­marken ligger omsluten av annan mark som brukas och vars ägare be­höver mark för rationalisering av sitt företag. Ett annat sådant skäl bör vara att regionalpolitiska överväganden leder till att marken åter bör tas i bruk. De särskilda skälen bör enligt utredningen vara siarkare ju längre tid som har förflutit sedan nedläggningen. Enligl utredningen bör ingripande inte kunna komma i fråga om lantbruksnämnden enligt 7 § jordhävdslagen har avgivit förklaring att jordbrukels nedläggande inte skall medföra ingripande enligt lagen. En förutsättning för att marken åter skall behöva tas i bruk bör enligl ulredningen vidare vara alt della är företagsekonomiskt eller samhällsekonomiskt motiverat. De förelagsekonomiska övervägandena bör göras med hänsyn fill de fram­tida brukningsförhållandena.

Remissinstanserna godtar i allmänhet utredningens förslag. Någon re­missinstans ställer sig dock tveksam med hänsyn till att det f. n. i all­mänhet är tillåtet att lägga ned åkermark. För egen del är jag beredd att i princip godta förslaget. Det bör sålunda finnas vissa möjligheter att ingripa även mot sådan nedläggning av jordbruksmark som har skett före ikraftträdandet av den nu föreslagna lagen. Jag vill i det samman­hanget erinra om att jordbruket enligt jordhävdslagen anses nedlagt, bl. a. om jorden under mer än två år i följd inte har bearbetats eller ut­nyttjats för slätter eller betesgång.

Ingripande bör i regel endasi kunna ske i fråga om mark som har an­vänts som åker. Annan jordbruksmark torde sakna större iniresse i sammanhanget. Med hänsyn till all det i vissa fall kan vara svårt att avgöra vad marken före nedläggningen har använts lill bör beslämmel­sen dock avse även kultiverad betesmark. En förutsättning för ingri­pande bör givetvis vara att marken är lämplig för jordbruksproduk­tion och att den inle används för annat godtagbart ändamål. Finns plantskog eller ungskog av godtagbar beskaffenhet på marken bör be­stämmelsen inte vara tillämplig. Detsamma bör gälla om marken ut­nyttjas för annat ändamål som ter sig förnuftigt och rimligt. Bestäm-

Prop. 1978/79:163

21

melsen bör inte heller vara tillämplig om lantbruksnämnden har avgivit förklaring att jordbruket får läggas ned. Slutligen bör krävas att sär­skilda skäl föreligger för att marken åter skall behöva tas i bruk. Skä­len bör som utredningen anför vara starkare ju längre tillbaka i tiden som nedläggningen har skett. Ett särskilt skäl för ingripande kan vara att det finns ett påtagligt behov att främja strukturrationaliseringen inom elt visst område och att marken ingår i brukningsenhet som ge­nom tekniskt och ekonomiskt rimliga åtgärder kan bli lämpad för ra­tionell jordbruksdrift eller med hänsyn till läge, beskaffenhet och öv­riga omständigheter behövs för att underiätla bildandet av rationella brukningsenheter inom området. Jag är emellertid angelägen alt fram­hålla att bestämmelsen inte får ses som någon expropriationsbestäm-melse avsedd att ersätta den numera upphävda bestämmelsen i expro­priationslagen om expropriation för stärkande av ofullständiga jord­bruk.

Om de förutsättningar som jag nu har angivit är uppfyllda bör lant­bruksnämnden vid vite kunna förelägga markägaren att äter ta marken i bruk. Slaten bör på motsvarande sätt som gäller i fråga om andra fö­relägganden enligt den föreslagna lagen vara skyldig att lösa marken, om ägaren begär det.

3    Upprättat lagförslag

I enlighet med vad jag nu har anfört har inom jordbruksdepartemen­tet upprättats ett förslag till lag om skötsel av jordbruksmark. Förslagel bör fogas till protokollet i detla ärende som bilaga 3.

4    Specialmotivering

1 § Med jordbruksmark avses i deima lag sådan åkermark och kulti­verad betesmark som ingår i faslighet, som är taxerad som jordbruks­fastighet.

Paragrafen, som motsvarar 1 § i utredningens förslag och 1 § första stycket, jämfört med 2 § 2 jordhävdslagen, innebär ingen ändring i sak i förhållande till vad som gäller enligl jordhävdslagen.

Begreppen åkermark och kultiverad betesmark har samma innebörd som motsvarande begrepp i 1 § första stycket jordhävdslagen. Med åker avses mark som har plöjts och som används för växtodling och fältmäs­sig odling av köksväxter, frukt och bär. Mångåriga slätter- och betes­vallar som utnyttjas endast undantagsvis eller som inte väntas bli plöjda på nytt räknas däremot inte till åkermark. Av det sagda framgår att lagen är tillämplig även på mark som används för trädgårdsodling, om denna sker pä åkermark.

Prop. 1978/79:163

22

Med kultiverad betesmark avses gräsbärande mark som används för bete och som har förbättrats genom röjning, bearbetning med redskap eller sådd med vallväxter. Härmed avses också sådan gräsbärande mark som tidigare varit åker och som utnyttjas som bete.

2 §    Lagen är inte tillämplig på jordbruksmark

1.

som ingår i fastighet, som har bildats för annat ändamål än jord­bmk och som därefter inte har taxerats,

2.

som ingår i stadsplan eller som enligt byggnadsplan, fastställd efter den 1 januari 1948, är avsedd för annat ändamål än jordbruk.

Paragrafen motsvarar 2 § 1 och 2 i utredningens förslag och 2 § 2 och 3 jordhävdslagen.

Som framgår av den allmänna motiveringen bör den nya lagen i mot­sats till vad som gäller nu vara tillämplig också på mark som ägs av sta­ten. Enligt definitionen av begreppet jordbruksmark i 1 § avses med så­dan mark endast mark som ingår i fastighet som är taxerad som jord­bmksfastighel. Någon motsvarighet till undantaget i 2 § 2 jordhävds­lagen för mark som ingår i fastighet taxerad som annan fastighet har därför inte tagits med i lagförslaget. Med hänsyn till den föreslagna lagens ändrade inriklning har inte heller medtagits någon motsvarighet till 2 § 4 jordhävdslagen, vari undantas mark på vilket jordbruket varit nedlagt under tre år.

I punkt 1 har, som förordats av bl. a. lantmäteriverket, det av utred­ningen föreslagna ordet "nybildats" ersatts med "bildats". Härigenom blir undantagsregeln tillämplig inte bara om fastigheten har nybildats utan även i det fall den har ombildats för annat ändamål än jordbruk eller skogsbruk.

3 § Jordbruksmark, som med hänsyn till läge, beskaffenhet och övriga

omständigheter är lämplig för jordbruksproduktion, skall brukas så att

markens produktionsförmåga tas till vara pä ett ändamålsenligt sätt.

Paragrafen motsvarar 3 § i utredningens förslag.

I paragrafen har tagits in de regler om skötsel av brukningsvärd jord­bruksmark som föreslagils i den allmänna motiveringen (2.2). Har till­stånd lämnats enligt 4 och 5 §§ att ta marken ur produktion, behöver marken givetvis inte brukas på sätt som föreskrivs i denna paragraf.

4 § Jordbruksmark, som med hänsyn till läge, beskaffenhet och övriga

omständigheter är lämplig för jordbmksproduktion, får inte tas ur pro­

duktion utan tillstånd. Tillstånd behövs dock inte när åtgärden uppen­

barligen saknar betydelse för jordbruket på bmkningsenheten eller när

marken tas i anspråk för företag vars tillåtlighet prövas i särskild ord­

ning.

På jordbmksmark som är lämplig för jordbruksproduktion får takt av matjord för annat ändamål än markinnehavarens husbehov inle ske utan tillstånd.

Prop. 1978/79:163

23

Paragrafen motsvarar 4 och 5 §§ i utredningens förslag.

I paragrafen föreskrivs tillståndsplikt när brukningsvärd jordbruks­mark skall tas ur produktion eller användas för täkl av matjord i vissa fall. Jag har behandlat dessa frågor i den allmänna motiveringen (av­snitt 2.2 och 2.3).

Med brukningsenhet i första slyckel avses den eller de fastigheter eller faslighetsdelar som ingår i etl jordbruksföretag.

I första stycket görs undanlag för det fall marken las i anspråk för förelag vars tillåtlighet prövas i särskild ordning. Härigenom undantas från lillståndsplikten företag vartill tillstånd har lämnats bl. a. enligt väg­lagen (1971:948), vattenlagen (1918:523), byggnadslagen (1947:385) eller miljöskyddslagen (1969: 387).

Enligt andra stycket krävs tillstånd för läkt av matjord för annat än­damål än markinnehavarens husbehov. Med husbehovstäkt avses så­dan läkt som är normal för skötseln av tomtmarken till markinnehava­rens och anställdas bostäder. Markinnehavare är ägaren, eller om mar­ken är upplåten med nyttjanderätt, brukaren. Jag kan i övrigt hänvisa till vad jag anfört i frågan i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.3).

5

§    Tillstånd enhgt 4 § får länmas endasi när marken på grund av sär­skilda omständigheter inte bör behållas för jordbruksproduktion.

6

§    Fråga om tillstånd prövas av lantbruksnämnden, om inte regering­en föreskriver alt prövningen skall göras av lantbruksstyrelsen.

Paragraferna motsvaras närmasl av 4 § första punkten och 5 § i ut­redningens förslag.

Som jag tidigare anfört i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.2) bör brukningsvärd jordbruksmark i regel inte få tas i anspråk för andra ändamål än som får anses värdefulla från allmän eller enskild synpunkt. Härvid måste en avvägning ske mellan å ena sidan åtgärdens inverkan på jordbruksföretaget eller från rationaliseringssynpunkt och å andra sidan nyllan av att marken används t. ex. som upplagsplats, golfbana eller campingplats, eller för andra godtagbara ändamål. Vidare bör be­aktas om det är frågan om sådan användning som gör det relativt en­kelt att återställa marken för jordbruksproduktion.

Jag avser att senare föreslå regeringen att utfärda en särskild förord­ning med vissa verkställighetsföreskrifter till lagen. Förordningen skall ersätta jordhävdskungörelsen (1969: 700). I denna bör närmare före­skrivas när frågor om tillstånd skall prövas av lantbruksnämnden eller av lantbruksstyrelsen.

7

§   Tillsyn  över  efterlevnaden  av  denna  lag  utövas av  lantbmks­nämnden.

8

§    Lantbruksnämnden har rätt att på begäran erhålla upplysning­ar och handlingar som behövs för tillsynen enligt denna lag.

Prop. 1978/79: 163

24

Paragraferna molsvarar 7 § första styckel och 8 § i utredningens för­slag.

De handlingar som lantbruksnämnden kan behöva ta del av för till­synen kan vara arrendekontrakt, täckdikningsplaner och handlingar an­gående markkartering, m. m.

9 § Om det uppenbart behövs för att 3 § skall efterlevas, får lant­

bruksnämnden förelägga innehavaren alt sätta i stånd mark eller mark­

anläggning eller alt ge växtodlingen ändrad inriktning. Innehas marken

med nyttjanderätt, får föreläggande i stället riktas mot ägaren.

När lantbruksnämnden meddelar föreläggande, skall nämnden ange de åtgärder som behövs för ändamålet. Nämnden kan sätta ut vite.

Ägare eller brukare är skyldig att tåla alt föreskriven åtgärd vidlas även om föreläggandet riktas mot annan.

Paragrafen, som motsvarar 9 och 10 §§ i utredningens förslag, har viss molsvarighet i 3 § första och Iredje styckena och 4 § jordhävdslagen.

Som framgår av paragrafen utgör det en förutsättning för ingripande att det är uppenbart att föreläggande behövs. Härigenom avses före­läggande i princip komma att tillgripas endast i klara fall av överträ­delser av 3 §. I försia hand bör lantbmksnämnden söka nå rättelse på frivillig väg genom råd och anvisningar. Vilka förelägganden som kan bli aktuella har jag närmare berört i den allmänna motiveringen (av­snitt 2.2).

Enligt första stycket kan föreläggande riktas mot innehavaren, som kan vara ägare eller bmkare. Även i de fall marken är upplåten med nyttjanderätt kan emellertid föreläggandet riktas mot ägaren. Som väg­ledning för vem föreläggandet skall rikias mol, kan i viss utsträckning tjäna de regler i arrendelagstiftningen efter vilka avgörs om jordägaren eller arrendatorn bär ansvaret för att en åtgärd utförs. Sålunda torde det ligga närmast till hands att förelägga bmkaren exempelvis att av­hjälpa smärre brister på en täckdikning. Är dessa mera omfattande, bör dock föreläggandet riktas mot markens ägare. Vidare bör föreläggandet riktas mot ägaren, om bmkarens återstående besittningstid är kort eller kostnaderna för åtgärden uppgår till större belopp. Den av utredningen föreslagna möjligheten att samtidigt förelägga ägaren och brukaren att utföra en åtgärd skulle leda till svårigheter i tillämpningen och fyller enligt min mening inte heller något praktiskt behov. Någon sådan be­stämmelse har därför inte tagits in i paragrafen.

Med markanläggning i första stycket avses täckdikning, stängsel och andra anläggningar som anbragts i eller ovan jord för stadigvarande bmk.

10 § Har föreläggande meddelats med stöd av 9 §, är staten skyldig att

helt eller delvis lösa den fastighet som berörs av föreläggandet, om äga­

ren begär det och föreläggandet inte avser åtgärd av endast ringa om­

fattning. Kan det antas att inlösen medför olägenhet av någon betydelse

Prop. 1978/79: 163

25

för brukningsenhet i vilken fastigheten eller fastighetsdelen ingår, är sta­ten skyldig att på begäran lösa brukningsenheten.

11 § Begäran om inlösen skall framställas hos lantbruksnämnden inom

tre månader efter det atl nämndens beslut om föreläggande vunnit laga

kraft. Talan om inlösen skall väckas vid den fastighetsdomstol inom

vars område egendomen är belägen inom sex månader från nämnda tid­

punkl. Har ägaren fått del av beslutet först sedan detta vunnit laga kraft,

räknas dock tidsfristerna från dagen för delfåendet. Iakttar inte ägaren

vad som nu har sagts, förlorar han sin talan.

1 fråga om talan om inlösen gäller i övrigl expropriationslagen (1972: 719) i tillämpliga delar. Bestämmelserna i 4 kap. 3 § expropriationslagen skall tillämpas i fråga om värdeökning som har ägt mm under tiden från dagen tio år före det talan väcktes vid domstol.

Paragraferna motsvarar 11 och 12 §§ i utredningens förslag och har viss motsvarighet i 5 § jordhävdslagen.

Den tid inom vilken begäran om inlösen skall framställas eller talan senasi får väckas har i förhållande till gällande lag förlängts till tre respektive sex månader efter del beslutet om föreläggande vunnit laga kraft. Vidare skall bestämmelserna i expropriationslagen gälla i tillämp­liga delar i händelse att talan om inlösen väcks.

Bestämmelserna om inlösenskyldighet av bmkningsenhet i 10 § är mer långtgående än bestämmelserna om utvidgning av expropriation i 3 kap. 8 § expropriationslagen såtillvida att det inte krävs att synnerligt men uppstår.

I 11 § andra stycket har vidare tagits in en bestämmelse om att den s. k. presumtionsregeln i expropriationslagen skall avse värdeökning som har ägt mm under tiden från dagen tio år före del talan väcktes vid domstol. Övergångsvis gäller viss begränsning enligt punkt 5 övergångs­bestämmelserna.

Jag kan i övrigt hänvisa till vad jag anfört i den allmänna motive­ringen (avsnitt 2.5).

12 §    Till böter döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet

1.

tar jordbruksmark ur produktion i strid mot 4 § första stycket,

2.

utför takt i strid mot 4 § andra stycket,

3.

bryter mot föreläggande som har meddelats med stöd av 9 §, om inte föreläggandet har förenats med vite.

Utbyte av brott som avses i första stycket 2 skall förklaras förverkat, om det inte är upp)enbart obilligt.

Paragrafen motsvarar 13 § i utredningens förslag och 9 § jordhävds­lagen.

I paragrafen straffbeläggs överträdelser av skyldigheten att söka till­stånd enligt 4 § och av föreläggande enligt 9 §. I andra stycket har, i en­lighet med vad som gäller enhgt naturvärdslagen, tagits in en bestäm­melse att ulbyte av brott genom olovlig matjordstäkt skall förklaras förverkat, om det inte är uppenbart obilligt.

Prop. 1978/79:163

26

13 § Talan mot lantbruksnämndens beslut enligt denna lag förs hos lantbruksstyrelsen genom besvär. Mot lantbruksstyrelsens beslut förs talan hos regeringen genom besvär.

Paragrafen motsvarar 14 § i utredningens förslag och 9 a § i jord­hävdslagen.

övergångsbestämmelser

1.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1979, då jordhävdslagen (1969: 698) skall upphöra att gälla.

2.

Förekommer i lag eller annan författning hänvisning till föreskrift som har ersatts genom bestämmelse i denna lag, tillämpas i stället den nya bestämmelsen.

3.

Har jordbruket på jordbruksmark, som är lämplig för jordbruks­produktion, lagts ned före nya lagens ikraftträdande, får lantbruks­nämnden förelägga ägaren att åter ta marken i bruk, om det finns sär­skilda skäl till det och marken inte används för annat godtagbart ända­ mål. Har förklaring som avses i 7 § jordhävdslagen meddelats, får så­dant föreläggande inte meddelas beträffande marken.

När lantbruksnämnden meddelar föreläggande, skall nämnden ange de åtgärder som behövs för ändamålet. Nämnden kan sätta ut vite. Be­stämmelserna i 10 och 11 §§ samt 5 övergångsbestämmelserna gäller i tillämpliga delar i fråga om föreläggande som nu har sagls.

4.

Förelägganden om återställande av hävd som har meddelats en­ligt 3 § jordhävdslagen skall anses meddelade med stöd av 9 § nya lagen.

5.

Bestämmelsen i 11 § andra stycket om tillämpning av 4 kap. 3 § expropriationslagen (1972: 719) gäller inte i fråga om värdeökning som har ägt rum före utgången av juni 1971.

Punkt 2 saknar motsvarighel i utredningens förslag.

Ftmkt 3 har berörts i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.6) till vil­ken jag kan hänvisa. Uttrycket "lämplig för jordbruksproduktion" i första stycket har samma innebörd som i 3 och 4 §§. De åtgärder som kan föreläggas med stöd av punkten kan exempelvis vara bearbetning av marken, dikning eller täckdikning och andra tekniskt och ekono­miskt rimliga åtgärder som behövs för att marken åter skall kunna tas i bruk för jordbmksproduktion på ett ändamålsenligt sätl.

Punkt 4 motsvarar punkt 3 i utredningens förslag.

Punkt 5 motsvarar punkt 4 i utredningens förslag.

I överensstämmelse med vad som föreskrivs i punkt 13 i övergångs­bestämmelserna till expropriationslagen (1972: 719) föreskrivs i punkt 5 att bestämmelsema om tillämpning av den s. k. presumtionsregeln i 11 § andra stycket inte skall gälla värdeökning som har inträffat före ut­gången av juni 1971.

Prop. 1978/79:163

27

5    Hemställan

Jag hemställer att lagrådets yttrande inhämtas över förslaget till lag om skötsel av jordbmksmark.

6   Beslut

Regeringen beslutar i enlighet med föredragandens hemställan.

Prop. 1978/79: 163

28

Utdrag

LAGRÅDET

PROTOKOLL

vid sammanlräde 1979-03-19

Närvarande: f. d. regeringsrådet Martenius, regeringsrådet Petrén, jusli­tierådei Sven[REDACTED_EFTERNAMN], juslitierådei[REDACTED_EFTERNAMN].

Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 1 februari 1979 har regeringen på hemställan av statsrådet och chefen for jordbruksdeparte­mentet[REDACTED_EFTERNAMN] beslutat inhämta lagrådets yttrande över förslag till lag om skötsel av jordbmksmark.

Förslaget har föredragits inför lagrådet av hovrättsassessorn Gunnar[REDACTED_EFTERNAMN].

Förslaget föranleder följande yttranden.

Peirén:

En allmän lagstiftning rörande vanhävd av jordbruksmark har gällt i Sverige sedan den 1 juli 1942, då lagen (1942: 515) om åtgärder mot vanhävd av jordbruk trädde i kraft. Enligt denna lag som var av provi­sorisk nalur skulle det allmänna hålla uppsikt över att varje bruknings-del odlad jord om mer än ett hektar ej vanhävdades vare sig genom att jorden vansköttes så att dess avkastningsförmåga äventyrades eller genom att byggnaderna därå bortfördes eller i viss omfattning försum­mades. Lagstiftningen var föranledd av de under andra världskriget föreliggande försörjningspolitiska omständigheterna. Departementsche­fen framhöll i motiven (prop. 1942: 275 s. 34), att med rådande krav på största möjliga produktion av inhemska jordbruksalster den odlade jor­den måste utnyttjas till det yttersta. Lagen, vars huvudregel återgiviis ovan, ansåg departementschefen innefalta en tillfredsställande intres-seawägning mellan å ena sidan del allmännas önskan atl i dåvarande krisläge få all tillgänglig jord bmkad i behörig ordning och å andra si­dan den enskildes intresse alt icke onödigt betungas med åtgärder i angi­vet syfte och den enskilde odlarens behov av rörelsefrihet vid drivande av sitt jordbruk. Vid bedömande av frågan om vanhävd förelåg av jor­den måste enligt departementschefen hänsyn tas till bl. a. jordens be­skaffenhet, de klimatiska förhållandena och avsättningsmöjlighetema.

Denna allmänna intresseavvägning som enligt vad nyss sagts företogs 1942 har om än de yttre förhållandena liksom den jordbrukspolitiska målsättningen växlat i slort sett bibehållits vad beträffar de hittillsva­rande uppsikts- och jordhävdslagarna. Mot ett allmänt intresse att jord-

Prop. 1978/79: 163

29

bruksmarkens produktionsförmåga blir vederbörligen utnyttjad har ställts den enskilde ägarens intresse av att själv få beslämma om sin mark. Det allmänna intresse, som i gällande jordhävdslag skjuts i för­grunden, är strävan alt skapa och upprätthålla rationella brukningsenhe­ter inom jordbruket.

Hittillsvarande lagsliftning har verkat med något växlande medel. Nu­varande jordhävdslag, som syftar till atl förhindra nedläggandet av od­lad jord under vissa omständigheter, ger lantbruksnämnden rätt att före­lägga markens brukare "att återställa hävden". Föreläggande härom får förenas med vite.

Som redan namnet på den nu föreslagna lagen anger, har denna en mer vittsyftande målsättning. Den riktar sig ej längre enbart mot ned­läggning av jordbruk eller som det heter markens lagande ur jord­bruksproduktion, utan del allmännas möjligheler alt ingripa vidgas i 3 § till ett principielll nytt område: lantbruksnämndens tillsyn skall gå ut på att jordbruksmarken brukas så att dennas produktionsförmåga tas till­vara på ell ändamålsenligt sätt. Tvångsmedlen är enligt 9 § dock begrän­sade till två slag av förelägganden, dels föreläggande all sätta i slånd marken eller markanläggning, vilket icke innebär något nytt, dels före­läggande för ägare eller brukare att ge växtodlingen ändrad inriklning. Däremot vill lagstiftaren icke betro lanlbmksnämnderna med befogen­het att genom förelägganden styra djurhållningen på de olika bruknings-enhelerna.

Med den föreslagna lagstiftningen tas ett rättssyslematiskt viktigt steg i riktning mot att lägga jordbruksnäringen under en offentligrätlslig de-taljdirigering. Det blir i princip lantbruksnämndens och ej brukarnas be­dömning som avgör då det gäller att beträffande varje särskild bruk­ningsenhet bestämma om tillvaratagandel av markens produktionsför­måga på ett ändamålsenligt sätl. Lantbruksnämnden ges makt att driva genom sin uppfattning med hjälp av direktiv i form av vites- eller straffsanklionerade förelägganden om hur växtodlingen på brukningsen­heten skall skötas. Lagsliftaren finner sig sålunda nu kunna släppa efter . på hänsynen till vad som ännu i 1942 års kristid ansågs vara ett beak-tansvärl iniresse, nämligen den enskilde odlarens behov av rörelsefrihet vid drivande av sitt jordbruk. Hur stor frihet denne skall få behålla blir beroende av lantbruksnämndens uttolkning av ändamålsenlighetskrite­riet i fråga om varje jordbruksenhet. Anser nämnden alt produktions­förmågan kan tillvaratas genom två eller måhända flera olika slag av växtodlingar, får brukaren givelvis fritt välja mellan dessa. Om någon rättslig prövning är det ej fråga. Vilka växtodlingar varje jordbruk i vårt land kan tillåtas driva blir elt spörsmål som lantbruksnämnden och i sista hand efter besvär regeringen besvarar i administrativ väg.

I 9 § föreslås atl lantbruksnämndens befogenhet att ingripa med före­läggande skall vara beroende av att del är uppenbart att ett ingripande

Prop. 1978/79:163

30

behövs för efterlevnaden av 3 §. Detta kriterium synes vara uppfyllt så snart det råder delade meningar mellan lantbruksnämnden och den en­skilde brukaren om en viss växtodlings ändamålsenlighet. Böjer sig icke brukaren för nämndens uppfattning atl en viss av brukaren förordad växtodling ej är ändamålsenlig, fordras uppenbarligen ett föreläggande för att tvinga brukaren att följa nämndens mening.

I lagrådsremissen beaktas i ringa utsträckning de ekonomiska aspek­terna av det allmännas ingripande i jordbruksdriften. Om det allmänna tillägger sig rätt alt fastställa vilka växtodlingar som skall förekomma för att markens produktionsförmåga skall anses tillvaratagen på ett än­damålsenligt säll, synes det allmänna också böra påta sig ett ekonomiskt ansvar för att den produktion, som nämnden anser vara ändamålsenlig, också ger markens brukare elt rimligt ekonomiskl ulbyte av hans insat­ser. Det synes mig stå i dålig överensstämmelse med de grundtankar, som bär upp reglerna i 2 kap. 18 § regeringsformen, atl en bmkare av jordbruksmark skall av det allmänna kunna år efter år åläggas atl i det allmännas intresse genomföra en produktion av jordbruksalster som t. ex. på grund av prisförhållandena för honom innebär direkt ekono­misk förlust. Man snuddar vid denna fråga i vissa remissyttranden. Länsstyrelsen i Skaraborgs län ifrågasätter t. ex. om långtgående åtgär­der som innefattar stora utgifter skall kunna föreläggas en markägare, även om åtgärdema kan vara erforderliga för ett rationellt brukande. Även hushållningssällskapens förbund drar fram företagsekonomiska aspekter, om ock i annat sammanhang.

Givelvis kan man svara att den enskilde ägarens intressen är tillgodo­sedda genom att han kan begära inlösen av jorden, om det ställs krav på honom som han av ekonomiska skäl icke orkar med. I många fall synes dock ett avstående av marken genom dennas inlösande av slaten knap­past vara den lösning som ligger närmast till hands i ett samhälle vilket bygger på enskild äganderätt. Den som icke förmår fylla ekonomiskt kanske mycket betungande allmänna krav borde, om denna synpunkt anses förtjäna beaktande, även erbjudas alternativet att behålla marken och bruka den på ett ekonomiskt lönsamt sätt efter sin egen linje.

Lagförslaget kan också sättas in i elt större sammanhang och illust­rera den pågående rättsutvecklingen. Lagstiftaren har otvivelaktigt efter­hand visat en ökad benägenhet att betrakta enskilt ägande av vissa från samhällets synpunkt viktiga produktionsfaktorer icke som ett ägande i mera traditionell mening utan snarare som ett uppdrag till ägaren att på egen ekonomisk risk förvalta det ägda för det allmännas räkning med plikt alt följa de anvisningar som samhället genom sina offentliga organ utfärdar för honom. Längst torde denna utveckling ha gått vad gäller skogen som produktionsfaktor. Enligt det förslag till ny skogsvårdslag, som den 11 januari 1979 remitterades till lagrådet för yttrande, har all­männa organ att ge anvisningar till skogsägaren om vad han skall före-

Prop. 1978/79:163

31

taga med sin skog nära nog år för år och utrustas den övervakande myndigheten med effektiva tvångsmedel för att återföra skogsägare som avvikit från den rätta vägen lill denna. Med hänsyn till skogens bety­delse i folkhushållet underordnas skogsägaren den skogspolitik som all­männa organ beslutar. Även här får skogsägaren bära det ekonomiska ansvaret för de åtgärder han ålägges vidta. Liknande principer bär upp bostadssaneringslagen (1973: 531). Ägaren till fastighet, på vilken finns bostadslägenheter som regelmässigt uthyrs till fast boende, har all vid utövandet av silt ägande följa regler som syftar till atl i allmänt iniresse erbjuda bostadsbehövande elt bostadsalternativ av godtagbar standard.

Det är icke oväsenfiigt att förevarande lagförslag inplaceras på sin rätta plats i den pågående omvandlingen av vår rättsordning. Ägandet av för samhällel vikliga produktionsfaktorer blir efterhand något som närmasl kan karaktäriseras som ett förvaltningsuppdrag för det allmän­nas räkning. Nydaningen har del särskilda rättsliga intresset att den ge­nomförs i stort selt vid sidan av de mönster som 1974 års regeringsform normerar.

3 § Peirén:

Som framgår av vad jag inledningsvis anfört, införes nu i svensk nä-ringsrätt, såvitt gäller skötsel av jordbruk, ett nylt grundläggande krite­rium. Det har i paragrafen beskrivits som att markens produktionsför­måga skall tas till vara på ett ändamålsenligt sätt.

Då kriteriet blir normgivande för allt framtida jordbruk i vårt land, förtjänar del en mera ingående analys än det beslås i lagrådsremissen. Läst efter bokslaven skall vid bedömningen av vad som är ändamålsen­ligt hänsyn las endast till vad marken förmår producera. Därmed synes avses den kvantitativt och kvalitativt mätbara avkastningen med kalori­mängd m. fl. mätbara fakiorer som jämförelsegrund. Om variationer i avkastningen beroende på fillskott av gödsel m. m. skall beaktas är ej klart. Huruvida avkastningens stegring genom ålgärder som dikning och ogräsbekämpning också skall las med i beräkningen är ovisst. Möjligen är kriteriet avsett att lägga fast den minimigräns, vid vilken ändamåls­enlighet uppnås från avkastningssynpunkl. I vart fall förefaller meningen vara att ekonomiska faktorer ej skall få inverka. Frågan om ändamåls­enlighet uppnås eller ej får icke besvaras med hänsyn lill prissättningen på olika jordbruksprodukter, som kan göra odlingen av en sorts gröda mer lönsam än odlingen av en annan.

Paragrafen jämte därtill hörande tvångsmedel i 9 § blir alt tillämpa jämväl i del fall att marken tas ur jordbruksproduktion på sätt närmare anges i lagrådsremissens 4 §. Vad som behöver regleras härvid är att det undantagsvis skall vara tillåtet att taga jordbruksmark ur produklion (se 5 § lagförslaget). Jag föreslår i anslutning till 4 § i jordförvärvsutred-

Prop. 1978/79:163

32

ningens lagförslag att etl andra stycke läggs lill förevarande paragraf av följande lydelse:

"Jordbruksmark, som avses i första stycket, får dock tas ur jordbruks­produktion, när marken på grund av särskilda omständigheter inte bör behållas för sådan produktion."

4 §

Martenius, Sven[REDACTED_EFTERNAMN] och Knuisson:

Del förefaller oklart när jordbruksmark skall anses vara tagen ur pro­duktion. Departementschefen uttalar i remissen att detta kan ske på många sätt, t. ex. genom underlåtenhet atl bearbeta jorden eller genom alt skog planteras. Atl jordbruksmark tas ur produktion torde få anses innebära att markens produktionsförmåga för jordbruksändamål ej på något vis tas till vara.

Vi föreslår atl paragrafens försia mening ges följande lydelse: "Jord­bmksmark som avses i 3 § får inte tas ur jordbruksproduktion ulan till­stånd."

Peirén:

I paragrafen har sammanförts vad jordförvärvsutredningen i sitt lag­förslag behandlade i två olika paragrafer (4 och 5 §§), nämligen en be­stämmelse om tagande av jordbruksmark ur jordbruksproduktion, inklu­sive bortförande av matjord, och ett stadgande om ett anmälningsförfa­rande, syftande till att trygga lantbruksnämndernas kännedom om ned­läggningsåtgärder.

Som följer av vad jag anfört vid 3 § erfordras icke en särskild regel om förbud mot tagande av mark ur jordbruksproduktion, enär en sådan åtgärd är otillåten redan enligt 3 §. Vad som erfordras är ett undantag till 3 §, som anger att det är tillåtet under vissa bestämda förutsättningar all laga jordbruksmark ur jordbruksproduktion. En regel härom föreslås som nämnts fogad som ett andra stycke till 3 §.

Under sådana omständigheter bör förevarande paragraf innehålla en föreskrift om skyldighet alt omedelbart anmäla att mark tagits ur pro­duktion. För att bestämmelsen skall bli effektiv, torde den böra gälla all jordbruksmark enligt 1 §. Den mottagande lantbruksnämnden får där­efter själv avgöra när den vill låta en inkommen anmälan utlösa kontroll eller andra åtgärder från dess sida.

Beträffande frågan vad som skall förslås med att mark tas ur jord­bruksproduktion kan jag ansluta mig till vad lagrådets övriga ledamöter anfört därom vid denna paragraf. Ylterligare precisering synes dock önskvärd med hänsyn till att underlåtenhet att göra anmälan föreslås kriminaliserad. Skall redan underlåtenheten att beså en åker utan att marken bearbetas som träda anses innefatta ett tagande ur produktion eller måste åkern lämnas obmkad en hel vegetationsperiod? Om fråga

Prop. 1978/79: 163

33

är om kultiverad betesmark reses andra problem. Har betesmark tagils ur produktion om del på marken växande betet ej tagits i bruk som fo­der till inom jordbruket förekommande djur? Om jordbruksenheten drivs utan någon djurbesättning och det ej finns annan som är villig alt utnyttja betel som djurfoder, har betesmarken då lagils ur produklion? Frågor av denna art synes böra besvaras.

Om vad här förordats godtages kan paragrafen ges följande lydelse: "Ägare eller brukare av jordbruksmark som tar denna ur jordbruks­produktion skall omedelbart göra anmälan härom fill lantbruksnämn­den."

5  §

Petrén:

Till denna paragraf kan samlas beslämmelserna om matjordstäkt. Den skulle kunna erhålla följande lydelse:

"För läkt av matjord på jordbruksmark, som är lämplig för jordbruks­produktion, för annat ändamål än markinnehavarens husbehov fordras tillstånd. Sådani får lämnas endasi när marken inte bör bibehållas för jordbruksproduktion."

6  §

Petrén:

Paragrafen lorde, om vad jag förordat vid 5 § godtages, böra inledas sålunda: "Fråga om tillstånd enligt 5 § prövas av ..."

8 § Lagrådet:

Enligt denna paragraf är var och en skyldig att på lantbruksnämnds begäran lämna nämnden de upplysningar och handlingar som denna kan behöva för tillsynen. Lagrådet ifrågasätter om inte denna skyldighet utan olägenhet kan inskränkas till ägare och brukare av den jordbmks­mark tillsynen gäller. Till skillnad från vad som föreskrives i annan till-synslagsliflning och enligl utredningsförslaget; jfr dess 9 § har nämnden enligt det remitterade förslaget inte tillgång till några tvångs­medel för den händelse dess begäran om medverkan inte efterkom-mes. En möjlighet att framtvinga begärd utredning genom vitesföreläg­gande torde emellertid böra stå nämnden till buds.

På grund av det nu anförda föreslås att paragrafen ges följande av­fallning:

"Ägare eller brukare av jordbruksmark är skyldig att på begäran till­handahålla lantbruksnämnden de upplysningar och handlingar rörande marken som behövs för tillsynen enligt denna lag. Den som inte efter­kommer sådan begäran kan av nämnden föreläggas vid vite att fullgöra sin skyldighet."

3    Riksdagen 1978/79. 1 samt. Nr 163

Prop. 1978/79:163

34

9 § Lagrådet:

Försia stycket torde böra kompletteras med stadgande om att föreläg­gande kan gälla även atl åter taga mark i jordbruksproduktion.

12 § Peirén:

Enligt lagrådsremissens lagförslag finns två huvudförpliktelser för in­nehavare av jordbruksmark, som med hänsyn till läge, beskaffenhei och övriga omständigheter är lämplig för jordbruksproduktion. Enligl 3 § skall sådan mark brukas så, atl dess produktionsförmåga las till vara på ett ändamålsenligt sätt, och enligt 4 § får marken icke tas ur produktion ulan tillstånd av lantbruksnämnden, ev. lantbmksstyrelsen.

Sanktionerna är utformade på olika sätt i de två fallen. Vad gäller den första förpliktelsen får enligt 9 § lantbruksnämnden meddela inne­havaren föreläggande att sätta mark eller markanläggning i stånd eller att ge växtodlingen ändrad inriktning. I föreläggandet skall nämnden ange de åtgärder som behövs för ändamålet. Tillsynsmyndigheten har valel mellan alt i föreläggandel sätta ut vite för den händelse föreläg­gandet icke efterkommes och att underlåta detta, i vilket senare fall brott mot föreläggandet har kriminaliserats i förevarande paragraf.

Vad gäller den andra förpliktelsen är ett tagande av mark ur produk­tionen ulan tillstånd direkt kriminaliserat i paragrafen.

Jag har i det föregående förordal delvis andra lösningar än dem som anvisas i lagrådsremissen. Även om man ej godtar dennas uppläggning, synes det mig kunna ifrågasättas om en så omfattande kriminalisering som föreslås är en på detta område lämplig sanktion. Bostadssanerings­lagen (1973: 531), som har föreskrifter om tvång i motsvarande situatio­ner vid brister i skötseln av bostadsfastigheter, stadgar som sanktioner huvudsakligen vilen och tvångsinlösen.

Ett omedelbart kriminaliserande av att utan lov ta jordbruksmark ur produklion reser många tillämpningssvårigheter med den utformning lagförslaget givits i lagrådsremissen. Det blir i många lägen svårt att av­göra när elt sådant brott föreligger. Till atl börja med måste konstateras att fråga är om åkermark eller kultiverad betesmark. Det stycke mark, varom är fråga, skall vidare vara lämpligt för jordbruksproduktion med hänsyn lill olika faktorer bl. a. läge och beskaffenhet. Vidare får det icke förhålla sig så atl det uppenbarligen saknar betydelse för jordbruket på brukningsenheten att just detta markstycke ej används för jordbruks­produktion. Viss oklarhet måste alltid kvarstå rörande vad som skall fordras för att ett uttagande ur produktionen skall anses som fullbordad gäming.

Området för detta brott kommer att omges av vaga gränser. På en straffbestämmelse bör man emellertid ställa kravet att vad som är bröt-

Prop. 1978/79: 163

35

tet anges med sådan skärpa all medborgarna vet när de kommer in på det straffbara området. I lagrådsremissen är della krav icke tillgodosett på ett tillfredsställande sätt i detta fall. Kriminaliseringen av brott mot 4 § enligt lagrådsremissens förslag kan jag därför icke tillstyrka.

Alt kriminalisera underlåtenhet alt efterkomma föreläggande t. ex. om atl ge växtodling viss inriktning inger betänkligheter. Det kan knap­past anses stå i överensstämmelse med allmänna rättsmedvetandet att bestraffa en jordbrukare därför atl han odlat någol annat än det lant­bruksnämnden ålagt honom att odla. Gränsen mellan del tillåtna och del straffbara kan för övrigl även i dessa fall bli svår att draga. Enligt gängse lagstiftningsteknik bör tvångsmedlet i fall som dessa vara icke straffhol ulan vitessanklion. Enligl min mening bör därför, oavsett vil­ken lösning man i övrigt väljer, stadgandet om straff vid brott mot elt enligl 9 § meddelat föreläggande utgå.

Om vad jag föreslagil godtages, erfordras straffsanktionen allenast i två fall, nämligen för matjordsläkt ulan tillstånd och underlåtenhet att göra anmälan enligt 4 § mitt förslag.

Paragrafen föreslås få följande lydelse:

"Till böter döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet utför läkt i strid mol 5 §. Utbyte av sådani brott skall förklaras förverkat om det inte är uppenbart obilligt.

Till böter döms även den som ej gjorl i 4 § föreskriven anmälan."

13 §

Martenius och Petrén:

Huvuddelen av de beslut som lantbruksnämnderna skall fatta enligl lagen lorde vara av den art att regeringen blir den naturliga slutinstan­sen vid besvärsprövningen, låt vara atl i åtskilliga fall fråga av rättslig karaktär kommer atl föreligga till avgörande, t. ex. spörsmål om vad som är all anse som jordbruksmark enligl 1 §. Dock torde vitesföreläg­ganden enligt 8 § i lagrådets förslag vara av beskaffenhet att böra prö­vas av förvaltningsdomstol. Om vad lagrådet föreslagil under 8 § godtas, bör förevarande paragraf erhålla följande lydelse:

"Talan mot lantbruksnämndens beslut enligt 8 § förs hos kammarrätt genom besvär. Talan mol annal beslut av lantbruksnämnd enligt denna lag förs hos lantbmksstyrelsen genom besvär. Mot lantbruksstyrelsens beslut förs talan hos regeringen genom besvär."

Övergångsbestämmelserna Petrén:

Som framgår av det statistiska materialet i lagrådsremissen, har under de senaste decennierna jordbruket nedlagts på betydande arealer jord­bmksmark. Jordförvärvsutredningen beräknar alt under tiden från 1968 fram till 1970-talels slut arealen outnyttjad före della jordbruks-

Prop. 1978/79:163

36

mark ökats med 188 000 hektar. Genom övergångsbestämmelsen 3 skall möjlighet öppnas alt tvinga ägare av sådan mark att ånyo ta marken i produktion för jordbruksändamål. Undantagen är dock sådan mark, be­träffande vilken lantbruksnämnden enligl 7 § jordhävdslagen godkänt nedläggningen av jordbruket. Som framgår av jordförvärvsutredningens betänkande (Ds Jo 1978: 6 Tabell 3) har sådant godkännande under li­den 19701976 lämnats i 1163 fall. Det synes dock oklart hur slor del av de 188 000 hektaren som nu används för annat godtagbart ändamål. Huvuddelen lorde, av de upplysningar som lämnas av ulredningen att döma, ha tagils i anspråk som skogsmark och för bebyggelse. Gissnings­vis kan dock cirka 20 % alltjämt förmodas vara outnyttjad.

Det är främst mark tillhörande denna grupp som är avsedd att bli föremål för det tvångsförfarande som föreslås i punkt 3. Enligt förslaget sägs alt det, föruiom den allmänna förutsättningen att marken skall vara lämplig för jordbruksproduktion, skall föreligga särskilda skäl för att ett tvångsförfarande skall få inledas. Ett sådant särskilt skäl kan vara t. ex. atl marken behövs för att främja jordbrukets rationalisering inom ett visst område.

Enligt förslaget skall icke finnas någon bakre tidsgräns. All mark som en gång i tiden varit åker och som alltjämt kan antas vara använd­bar som sådan kan, även om den sedan många årtionden icke brukats som åker eller betesmark, träffas av elt tvångsförfarande enligt 3.

Enligl 2 § jordhävdslagen gäller att nämnda lag ej är tillämplig å mark vara jordbruket varit nedlagt under tre år. Jordhävdslagen, som varil i kraft sedan den 1 januari 1970, avlöste lagen (1947: 288) om upp­sikt å jordbruk, vilken under sin giltighetstid tillät nedläggande av jord­bmk å bmkningsdel eller del därav där det måste anses olämpligt att driva varaktigt jordbruk. En stor del av den jordbmksmark, som faller in under beskrivningen i förevarande punkt 3 dvs. jordbruksmark som är lämplig för jordbruksproduktion men som lagts ned före den 1 juli 1979, då den föreslagna lagen avses skola träda i kraft har så­lunda tagits ur jordbruksproduktion i överensstämmelse med den vid ti­den för nedläggningen gällande lagstiftningen. Marken kan ha överlåtits till ny ägare under förutsätlningen att jordbrukets nedläggande skett lag­enligt och den får anlas överhuvud ha hanterats under denna förutsätt­ning.

Under angivna omständigheter synes mig en retroaktiv regel av före­slaget slag från rättssäkerhetssynpunkt dubiös. Man kan ställa frågan om de för vår rättsordning gmndläggande principerna medger att ägare och brukare tvångsvis åläggs att återta sådan mark i bruk för jord-bmksändamål på vilken jordbruket på sin tid lagenligt nedlagts. Marken brukas kanske numera för annat ändamål, vilket dock inte är godtagbart i den mening detta begrepp erhållit i övergångsbestämmelsen. Den ekonomiska aspekten kommer in i bilden. I remissyttrandena

Prop. 1978/79: 163

37

framhålls all, om marken sedan länge är tagen ur jordbruksproduktio­nen, det ofta kan vara förenat med investeringar som är större än vad som är företagsekonomiskt försvarligt att åtemppta jordbruksdriften. Lantbrukarnas riksförbund påpekar atl i vissa fall av denna art kost­nadsansvaret för återupptagandet måste åläggas staten. Markägaren kan i dessa fall i stället begära markens inlösen. Förfarandet leder då i själva verket till ett tvångsmässigt avstående av marken. Departementschefen uttalar visserligen i lagrådsremissen alt den nu ifrågavarande bestäm­melsen inte får ses som en expropriationsbestämmelse, men det är up­penbart att den i åtskilliga fall kommer att verka som en sådan. Av jord­förvärvsutredningens betänkande framgår också att tanken är atl i så­dana lägen, där en av lantbmksnämnden föreskriven åtgärd framstår som betungande för den nuvarande ägaren, denne förmås att avhända sig marken lill någon som genom sitt tidigare markinnehav har bäitre förut­sättningar att genomföra erforderliga åtgärder och ta till vara markens produktionsförmåga.

Bestämmelsens verkliga innebörd kan bli atl vid dess tillämpning si­tuationer skapas som leder till tvångsinlösen eller tvångsförsäljning. Det är lantbruksnämndens sak atl i sina förelägganden alltefter behoven ange de åtgärder som skall vidtas. Nämndens krav beträffande mark som länge varil ur jordbruksdrift kan befaras ofta bli mycket betung­ande. Marken kan i själva verket få etl negativt värde, om de marken ålagda förpliktelsema drar större kostnader än vad som kan finansieras genom avkastningen vid en blivande jordbmksanvändning. Det bör också observeras att, om det blir fråga om inlösen av marken, det enligt 4 kap. 1 § expropriationslagen är fastighetens marknadsvärde som blir bestämmande. Saknar marken marknadsvärde, måste inlösenbeloppet bli lågt.

Man kan icke heller förbise bestämmelsernas inverkan på fastighets­krediten. Ett föreläggande av lantbmksnämnden, som sänker markvär­det, får betydelse i detta sammanhang.

Enligt min mening har i lagrådsremissen de ekonomiska rättsverk­ningarna av retroaktiva ingrepp från lantbruksnämndemas sida enligt punkt 3 icke blivit tillräckligt klarlagda. Mycket talar för att, i de fall då nedlagd jordbmksmark behövs för rationaliseringsändamål och lagstif­taren anser att tvång bör få brukas för markens återinsättande i jord­bruksdrift, det ur rättslig synpunkt lämpliga förfaringssättet är atl gå ex-proprialionsvägen. Elt ställningstagande härvidlag kräver dock mera ut­redning än vad som nu är tillgänglig. Jag anser att de här berörda frå­gorna bör bli närmare klarlagda, innan riksdagen inbjudes att ta ställ­ning till de i punkterna 3 och 5 upptagna föreskrifterna.

Prop. 1978/79:163

38

Utdrag

JORDBRUKSDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1979-03-22

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden Sven[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Rodhe,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], De[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Gabriel[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition med förslag till lag om skötsel av jordbruksmark

Anmälan av lagrådsyttrande

Föredraganden anmäler lagrådets yttrande' över förslag lill lag om skötsel av jordbruksmark.

Föredraganden redogör för lagrådets yttrande och anför.

Lagrådet har i anslutning till 4 § uttalat att innebörden av att jord­bruksmark tas ur produktion torde få anses vara att markens produk­tionsförmåga för jordbruksändamål inle på något vis tas till vara. För att inte någon tveksamhet skall föreligga vill jag bekräfta atl avsikten är att uttrycket skall ges denna innebörd. Jag vill tillägga att detta givet­vis inte innebär att mark skall anses vara tagen ur produktion om den av biologiska skäl har fått vila under någon vegetationsperiod. Enligt min mening lorde det i praktiken inte innebära några svårigheter att med ledning av omständigheterna i det enskilda fallet avgöra om marken har tagils ur produktion. Jag biträder del förslag till redaktionell ändring av 4 § som lagrådels majoritet har lagt fram.

Jag ansluter mig till lagrådels förslag till ändring av 8 § och till komplettering av 9 §.

Två av lagrådels ledamöter anser att talan mot lantbruksnämnds beslut om vite enligt 8 § i lagrådets förslag bör prövas av förvaltningsdomstol. Enligt min mening saknas anledning att beträffande nämnda beslut göra undantag från den generella regeln alt beslut enligt den föreslagna lagen skall prövas av förvaltningsmyndighet.

En ledamot av lagrådet har riktat kritik bl. a. mot förslaget att i lagstiftningen ställa upp krav på alt jordbruksmark skall brukas på

1 Beslut om lagrådsremiss fattat vid regeringssammanträde den  1   februari 1979.

Prop. 1978/79: 163

39

ett ändamålsenligt sätl. Ledamoten kritiserar också förslaget att jord­bruksmark, som har tagits ur produktion före ikraftträdandet av den föreslagna lagen, under vissa förutsättningar åter skall las i bruk. Frå­gorna har utförligt behandlats i remissprotokollel. Jag finner inte anled­ning all frångå de ståndpunkter som jag där har gett uttryck för. Vad ledamoten har anfört om utformningen av 36 saml 12 §§ föranleder mig inte alt föreslå ändring i det remitterade förslaget.

Hemställan

Med hänvisning lill vad jag nu har anfört hemställer jag att rege­ringen föreslår riksdagen

att antaga det av lagrådet granskade lagförslaget med vidtagna änd­ringar.

Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar atl genom proposition föreslå riksdagen att antaga det förslag som före­draganden har lagt fram.

JORDBRUKS-

Bita,al

DEPARTEMENTET

LAG OM SKÖTSEL AV JORDBRUKSMARK

Betänkande avgivet av jordförvärvsutredningen

Ds Jo 1978:6

Prop. 1978/79:163

Till Statar

å

det ooh cljefen f

ö

r j ordbruksdepart ement et

Kungl. Maj:t bemyndigade den 28 juni 1974 chefen f

ö

r Jord­brukadepartementet att tillkalla sakkunniga fSr att se 

ö

ver jordf

ö

rv

ä

rvslagatlftningen. Enligt direktiven till utredningen skall denna 

ö

versyn 

ä

ven omfatta jordh

ä

vds­lagen (1969:698).

Med st

ö

d av bemyndigandet tillkallades som sakkunniga gene­raldirekt

ö

ren Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN]

é

n, tillika ordf

ö

rande, riksdags­ledam

ö

terna Filip[REDACTED_EFTERNAMN] (c), Gunnar Johanason (m), John[REDACTED_EFTERNAMN] (s), Einar[REDACTED_EFTERNAMN] (c), Sven[REDACTED_EFTERNAMN] (s), Ingrid[REDACTED_EFTERNAMN] (3) och landstingsmannen Henry Stjema (fp). Soffl experter 4t de sakkunniga f

ö

rordnades f

ö

rbunds­sekreteraren Albin Agebro, utredningssekreteraxen Osvald[REDACTED_EFTERNAMN], 

ö

veringenj

ö

ren Tor Gunsell, departementsr

å

det Rune[REDACTED_EFTERNAMN], faatighetadirekt

ö

ren Harald[REDACTED_EFTERNAMN], l

ä

ns­j

ä

gm

ä

staren Ame[REDACTED_EFTERNAMN], r

ä

ttschefen Olof K

ö

hl, ombuds­mannen Birger[REDACTED_EFTERNAMN], generaldirekt

ö

ren Ingvar Lindstr

ö

m, tekniske direkt

ö

ren Olle Millg

å

rd, lantbrukaren Thorsten[REDACTED_EFTERNAMN], direkt

ö

ren Rolf Romaon, f

ö

rbundsordf

ö

randen B

ö

rje[REDACTED_EFTERNAMN], agronomen Vilhelm Vess

é

n ssmt 

ö

verdirekt

ö

ren H

å

kan 

Å

kerman.

F

ö

rbundsordf

ö

randen B

ö

rje[REDACTED_EFTERNAMN] entledigades p

å

 egen beg

ä

ran fr.o.m. den Jl oktober 1976.

Till sekreterare .It de sakkunniga f

ö

rordnades byr

å

chefen Folke Warenaj

ö

 och till bitr

ä

dande sekreterare hovr

ä

tts­assessorn Gunnar[REDACTED_EFTERNAMN].

Prop. 1978/79:163

De sakkunniga har antagit namnet jordf

ö

rv

ä

rvsutredningen.

Utredningen har i december 1977 avgett delbet

ä

nkande (SOU 1977:93) Ny jordf

ö

rv

ä

rvslag.

Ti f

å

r h

ä

rmed 

ö

verl

ä

mna delbet

ä

nkande med f

ö

ralag till lag om sk

ö

tsel av jordbruksmark. Vi avser att senare i s

ä

rskilt bet

ä

nkande redovisa 

ö

vriga till oss 

ö

verl

ä

mnade fr

å

gor.

Stockholm den 15 juni 1978.

Ingvar[REDACTED_EFTERNAMN]

é

n

Filip Johanason Einar Larason Henry Stjema

Gunnar[REDACTED_EFTERNAMN]    John Johnason

Sven[REDACTED_EFTERNAMN]

Ingrid Ludvigason

/Folke Warenaj

ö 

Gunnar[REDACTED_EFTERNAMN]

Prop. 1978/79:163

T  N N R H Ä   T,  L

Diaposition

Sid.

1

Sammanfattning

4

2

F

ö

rslag till lag ora sk

ö

tsel av jordbruksmark

7

5       Utredningens direktiv

11

4    G

ä

llande ordning m.m.

12

4.1

Tidigare lagstiftning

12

4.2

Jordh

ä

vdslagen (1969:698)

14

4.3                                                                   Aktuella best

ä

mmelser i skogsv

ä

xdslagen och

naturv

å

rdslagen

16

4.3.1

Skogsv

å

rdslagen (1948:237)

16

4.5.1

Naturv

å

rdslagen (1964:822)

19

3       Lagstiftning i de 

ö

vriga nordiska l

ä

ndema

23

5.1

Norge

23

5.2

Danmark

23

5.3

Finland

24

6                                                                      Motioner och framst

ä

llningar fr

å

n lantbruks­

n

ä

mnder

25

6.1

Motioner

25

6.2

Fraoat

ä

llningax fr

å

n lantbruksn

ä

mnder

25

7       Allm

ä

nna 

ö

verv

ä

ganden

27

7.1

Hittillsvarande utveckling

27

7.2

Den framtida jordbrukspolitiken ooh det

enskilda st

ö

det till vissa glesbygder

29

7.3    Behovet av reviderad lagstiftning

34

8       Huvudfr

å

gor i reviderad lagstiftning

38

8.1

Lagens r

ä

ckvidd

38

8.2

Undantag fr

å

n lagens best

ä

mmelser

43

8.3

Sk

ö

tsel och ingripande

44

8.4

Matjordst

ä

kt

49

8.5

Inl

ö

sen

50

8.6

Förhållandet till annan lagstiftning

50

9       Speoialmotivering

53

Prop. 1978/79:163

1    Sammanfattning

Lagstiftning som uppst

ä

ller ak

ö

taelkrav i fr

å

ga om jord­brukamark har funnits sedan b

ö

rjan av 1900-talet. Den nu g

ä

llande jordh

ä

vdslagen tr

ä

dde i kraft den 1 januari 1970. Dess syfte

ä

r i huvudsak att fr

ä

mja jordbrukets rationalisering och att akydda reaultatet av denna. Grundprincipen i lagen 

ä

r att det i regel 

ä

r till

å

tet att l

ä

gga ner jordbruk. Endast om nedl

ä

ggningen strider mot vissa allm

ä

nna intressen kan det allm

ä

nna gripa in med f

ö

rel

ä

ggande att 

å

terst

ä

lla h

ä

vden.

L

ä

gena till

ä

mpningsomr

å

de har gjorts s

å

 sn

ä

vt att lagen har kommit till anv

ä

ndning endast i liten omfattning.

Utredningen f

ö

resl

å

r att en ny lag, som utredningen valt att kalla "lag om sk

ö

tsel av jordbruksmark", skall ers

ä

tta den nuvarande lagen. Den nya lagen skall kunna till

ä

mpas p

å

 all 

å

kermark och kultiverad betesmark som ing

å

r i fastig­het vilken 

ä

r taxerad som jordbruksfastighet. Undantag f

ö

resl

å

s f

ö

r s

å

dan jordbruksmark som ing

å

r i fastighet som har nybildats f

ö

r annat 

ä

ndam

å

l 

ä

n jordbruk eller som ing

å

r i planomr

å

den. Vidare f

ö

resl

å

s undantag f

ö

r det fall jord­brukamark taa i anapr

å

k f

ö

r f

ö

retag vara till

å

tlighet pr

ö

vas i annan ordning. If

å

rigenom kommer bl.a. mark f

ö

r v

ä

g- och bebyggelse

ä

ndam

å

l att falla utanf

ö

r lagen.

Enligt utredningens f

ö

rslag akall jordbrukamark som 

ä

r l

ä

mplig f

ö

r jordbruksproduktion brukas s

å

 att markens pro­duktionaf

ö

rm

å

ga tas till vara rationellt f

ö

r jordbrukspro­duktion. Den mark sora h

ä

rvid 

å

syftas 

ä

r s

å

dan jordbruks­mark som med h

ä

nsyn till bel

ä

genhet, omf

å

ng och 

ö

vriga f

ö

rut­s

ä

ttningar 

ä

r l

ä

mplig f

ö

r jordbruksproduktion. Endast n

ä

r s

ä

rskilda orast

ä

ndighter f

ö

religger b

ö

r s

å

dan jordbruksmark enligt f

ö

ralaget f

å

 taa ur produktion. Motavarande regler

Prop. 1978/79:163

'

f

ö

rRsl

å

n ff

ä

lla .tvpn i fr:\ga on matJordnt

ä

kt f

ö

r annat iindam

å

l 

ä

n huabehov.

Ä

gare av maxken f

ö

resl

å

s skyldig att aenaat tv

å

 m

å

nader i f

ö

rv

ä

g anm

ä

la ora jordbruksmark skall taa ur produktion eller om takt av matjord skall ske f

ö

r annat 

ä

ndam

å

l 

ä

n f

ö

r hus­behov. Denna anm

ä

lningaskyldighet f

ö

resl

å

s g

ä

lla inte endast jordbruksmark som 

ä

r l

ä

mplig f

ö

r jordbruksproduktion utan all jordbruksmark. Anm

ä

lningsskyldighet skall dock inte f

ö

religga om endast en obetydlig del av marken 

ä

r ber

ö

rd. Anm

ä

lningsskyldigheten har d

ä

rf

ö

r begr

ä

nsats till jord­brukamark "av n

å

gon betydelse".

Enligt utredningena f

ö

rslag f

å

r tillsynamyndigheten, lant­brukan

ä

mnden ooh lantbrukastyrelsen, meddela de f

ö

rel

ä

gganden eller f

ö

rbud som beh

ö

vs f

ö

r att lagen skall kunna efterlevas. Dessa kan avse bl.a. 

å

l

ä

ggande om viss v

ä

xtodling eller ist

ä

nds

ä

ttande av mark eller markanl

ä

ggning. Utredningens f

ö

ralag inneb

ä

r att ingripande skall kunna ske 

ä

ven om marken brukas men detta inte sker p

å

 ett rationellt s

ä

tt.

Besluten skall allt efter omst

ä

ndigheterna kunna riktas mot 

ä

garen eller nyttjander

ä

ttainnehavaren eller mot b

å

da.

Beat

ä

mmelsema f

ö

resl

å

s ocks

å

 kunna till

ä

mpas i fr

å

ga om mark som vid lagens ikrafttr

ä

dande redan tagits ur pro­duktlon  och som inte anv

ä

nds f

ö

r annat godtagbart 

ä

nda­m

å

l. En f

ö

ruts

ä

ttning i s

å

dant fall f

ö

resl

å

s vara att det f

ö

religger s

ä

rskilda sk

ä

l att marken 

å

ter tas i bruk f

ö

r jordbruksproduktion. Utredningen f

ö

ruts

ä

tter att lagen 1 dessa fall kommer att till

ä

mpas endast n

ä

r f

ö

retagsekono­miska och/eller samh

ä

lIsekonomiaka sk

ä

l talar f

ö

r detta.

Har fastighet helt eller delvia varit f

ö

rem

å

l f

ö

r ingripande enligt lagen f

ö

real

å

a staten skyldig att inl

ö

sa fastigheten om 

ä

garen beg

ä

r det inom tre m

å

nader och s

ä

rskilda sk

ä

l

Prop. 1978/79:163

inte f

ö

ranleder annat. Expropriationslagens regler f

ö

resl

å

s g

ä

lla vid fastst

ä

llandet av l

ö

senbeloppets storlek.

Den nya lagen f

ö

resl

å

s tr

ä

da i kraft den 1 juli 1979.

Prop. 1978/79:163

2    F

ö

rslag till

Lag om sk

ö

tsel av .iordbrukamark

H

ä

rigenom f

ö

reakriva f

ö

ljande. Inledande best

ä

mmelser

1 

§

 Med jordbruksmark avaes i denna lag s

å

dan 

å

kermark och

kultiverad beteamark aom ing

å

r i fastighet vilken 

ä

r taxerad

aom jordbrukafaatighet.

2 

§

Lagen 

ä

ger ej till

ä

mpning i fr

å

ga om jordbruksmark

1.  som ing

å

r i fastighet vilken har nybildats f

ö

r annat

ä

ndam

å

l 

ä

n jordbruk och som d

ä

refter ej har underg

å

tt

taxering,

2.

aom ing

å

r 1 stadsplan eller aom enligt byggnadsplan, faatat

ä

lld efter den 1 januari 1948, 

ä

r avsedd f

ö

r annat 

ä

ndam

å

l 

ä

n jordbruk,

3.

som taa i anapr

å

k f

ö

r f

ö

retag vars till

å

tliet pr

ö

vas i a

ä

rskild ordning.

Sk

ö

tsel m.m.

§

Jordbruksmark, som med h

ä

nsyn till bel

ä

genhet, omf

å

ng och 

ö

vriga f

ö

ruts

ä

ttningar 

ä

r l

ä

mplig f

ö

r jordbruksproduk­tion, skall brukas s

å

 att markens produktionsf

ö

rm

å

ga taa till vara rationellt f

ö

r s

å

dan produktion.

4 

§

 Jordbruksmark, som 

ä

r l

ä

mplig f

ö

r jordbruksproduktion, f

å

r tas ur produktion endast n

ä

r marken p

å

 grund av s

ä

r­skilda onal

ä

ndigheter ej b

ö

r beh

å

llas f

ö

r sitt 

ä

ndam

å

l. Vad som sagts nu g

ä

ller 

ä

ven i fr

å

ga om takt av matjord f

ö

r annat 

ä

ndam

å

l 

ä

n till markinnehavarens husbehov. 4

Riksdagen 1978179. 1 saml. 163

Prop. 1978/79:163

°

5  Innan 

å

tg

ä

rd aom avaea i 4 

§

 vidtas i fr

å

ga om jord­brukamark av n

å

gon betydelae, 

ä

r 

ä

garen av marken akyldig att aenaat tv

å

 m

å

nader i f

ö

rv

ä

g anm

ä

la det till lantbruka-n

ä

onden.

6_

§

Regeringen meddelar f

ö

reskrifter om akyldiet f

ö

r lantbrukan

ä

mnden att meddela bealut, huruvida 

å

tg

ä

rd som avsaa i 4 

§

 f

å

r vidtas.

Tillsyn

7 '? Lantbruksatyrelsen ut

ö

var den centrala tillsynen 

ö

ver

efterlevnaden av denna lag.

Lantbrukan

ä

mnden ut

ö

var den n

ä

rmar

e tillsynen inom l

ä

net.

8 

§

Tlllaynamyndigheten har r

ä

tt att efter anfordran erh

å

lla

de upplyaningar och handlingar aom beh

ö

va f

ö

r tillaynen enligt

denna lag.

? 

§

Tlllaynamyndigheten f

å

r meddela f

ö

rel

ä

ggande eller f

ö

rbud aom beh

ö

vs f

ö

r att denna lag akall efterlevas. S

å

dant f

ö

rel

ä

ggande eller f

ö

rbud kan avse vlaa v

ä

xtodling eller anv

ä

ndning eller iat

å

nda

ä

ttande av mark eller markanl

ä

ggning.

10 

§

Fdrel

ä

ggande eller f

ö

rbud aom tvaes i 9 

§

 f

å

r allt efter omat

ä

ndighetema riktaa mot 

ä

gare eller nyttjande-r

ä

ttahavare av egendomen eller mot b

å

da. Tlllaynamyndigheten f

å

r best

ä

mma att s

å

dant beslut skall l

ä

nda till efterr

ä

ttelse omedelbart.

I bealut om f

ö

rel

ä

ggande eller f

ö

rbud kan tlllaynamyndig­heten uta

ä

tta vite.

Inl

ö

sen

11 

§

 Har fastighet helt eller delvia ber

ö

rta av 

å

tg

ä

rd som

Prop. 1978/79:163

avses i 9 

§

, 

ä

r staten skyldig att l

ö

sa fastigheten, om 

ä

garen beg

ä

r det inom tre m

å

nader fr

å

n det beslutet vunnit laga kraft och s

ä

rskilda sk

ä

l ej f

ö

ranleder annat.

12 

§

Talan om inl

ö

sen enligt 11 ? skall v

ä

ckas vid faatig-hetadomatolen. I fr

å

ga om inl

ö

sen g

ä

ller expropriationslagen (1972:719) i till

ä

mpliga delar. Beat

ä

mmelaema i 4 kap. 3 

§

 expropriationalagen har till

ä

mpning i fr

å

ga om v

ä

rde

ö

kning som har 

ä

gt rum under tiden fr

å

n dagen tio 

å

r f

ö

re det talan v

ä

cktes vid domstol.

Ansvar m.m.

13

§

 Den aom uppa

å

tligen eller av oaktaamhet 

ö

vertr

ä

der f

ö

rel

ä

ggande eller f

ö

rbud aom har meddelata med st

ö

d av denna lag eller bryter mot 5 

§

 d

ö

ma till b

ö

ter. Vad som sagts nu g

ä

ller ej, om f

ö

rel

ä

ggandet eller f

ö

rbudet har f

ö

renats med vite.

14

§

 Talan mot lantbrukan

ä

mnda bealut enligt denna lag f

ö

ra hoa lantbrukaatyrelaen genom beav

ä

r.

Talan mot lantbrukastyrelaens beslut enligt laigen f

ö

rs hoa regeringen genom beav

ä

r.

1.

Denna lag tr

ä

der i kraft den 1 juli 1979, d

å

 jordh

ä

vdslagen (1969:698) akall upph

ö

ra att g

ä

lla.

2.

I fr

å

ga om mark aom har anv

ä

nts f

ö

r jordbruksproduktion och som vid lagens ifrafttr

ä

dande ej anv

ä

nds f

ö

r annat godtagbart 

ä

ndam

å

l, 

ä

ger lagen till

ä

mpning om det f

ö

religger s

ä

rskilda sk

ä

l att marken tas i bruk f

ö

r Jordbruksproduktion.

3.

F

ö

reskrifter i f

ö

rel

ä

gganden eller f

ö

rbud som har med-

Prop. 1978/79:163

1

°

delats med st

ö

d av 

ä

ldre best

ä

mmelser skall anses meddelade med st

ö

d av motsvarande best

ä

mmelse i denna lag, om ej regeringen eller myndighet aom regeringen best

ä

mmer f

ö

rord­nar annat.

4. Beat

ä

mmelsen i 12

§

 om til

ä

mpningen av 4 kap. 5 

§ 

expropriationslagen (1972:719) g

ä

ller ej i fr

å

ga om v

ä

rde­

ö

kning som har 

ä

gt rum f

ö

re utg

å

ngen av juni 1971.

Prop. 1978/79:163

11

Utredningens direktiv

I de ursprungliga direktiven, som finns intagna i stats­r

å

dsprotokollet den 28 juni 1974 d

å

ö

versyn av jordf

ö

rv

ä

rvs­lagen anm

ä

ldes, ges inga anvisningar f

ö

r arbetets bedrivande. Det konstateras endast att denna 

ö

verayn ocks

å

 b

ö

r omfatta jordh

ä

vdslagen (1969:698).

Den 9 december 1976 fick utredningen till

ä

ggsdirektiv. Chefen f

ö

r jordbruksdepartementet, statsr

å

det[REDACTED_EFTERNAMN], anf

ö

rde enligt atatar

å

daprotokollet, s

å

vitt nu 

ä

r av in­tresse, f

ö

ljande:

"En jordh

ä

vdslag b

ö

r ha till ayfte att hindra att mark aom 

ä

r l

ä

mpad f

ö

r jordbruksproduktion l

ä

mnas obrukad. Vid 

ö

ver­synen av jordh

ä

vdslagen b

ö

r 

ö

verv

ä

gas best

ä

mmelser varigenom alla kategorier mark

ä

gare kan 

å

l

ä

ggas tillse att marken brukas 1 enlighet med ortens f

ö

rh

å

llanden. Vidare b

ö

r ut­redningen s

ä

rskilt uppm

ä

rksamma ansvarsf

ö

rdelningen mellan olika myndigheter exempelvis vid pr

ö

vning av tillst

å

nd att plantera akog p

å

å

kerjord och kulturbete."

Prop. 1978/79:163

12

G

ä

llande ordning m.m.

4.1  Tidigare lagstiftning

Den tidigare jordh

ä

vdslagstiftningen har utf

ö

rligt redo­visats i flera tidigare bet

ä

nkanden. H

ä

r kan h

ä

nvisas bl.a. till 1944 

å

rs vanh

ä

vdsutrednings bet

ä

nkande (SOU 1946:64). I bet

ä

nkande av lantbrukastyrelaen (SOU 1956:62) finns huvud­dragen av den jordh

ä

vdslagatiftning i mera modem mening som 1947 

å

ra lag om uppsikt 

å

 jordbruk utgjorde.

Framat

ä

llningen har mot bakgrund h

ä

rav begr

ä

nsats till n

å

gra v

ä

sentliga huvuddrag i utvecklingen.

De uppsiktslagar som har funnits sedan b

ö

rjam av 1900-talet 

ä

r f

ö

ljande. 1909 

å

rs uppsiktalag aom omfattade i huvudaak Norrland och Dalarna, men aom 1917 utatr

ä

cktea till att omfatta 

ä

ven V

ä

rmland. Denna eraattes av 1927 

å

ra uppaiktslag, som visserligen g

ä

llde till 1947, men som i realiteten under 1942 - 1947 var ersatt av en provi-aoriak lag, 1942 

å

rs lag om 

å

tg

ä

rder mot vanh

ä

vd av jord­bruk. Den senare eraattea i sin tur av 1947 

å

ra lag som g

ä

llde till den 1 januari 1970, n

ä

r den nu g

ä

llande jord­h

ä

vdslagen tr

ä

dde i kraft.

Det kan finnas sk

ä

l att n

ä

rmare ber

ö

ra 1947 

å

rs lag som inneh

ö

ll i huvudsak f

ö

ljande.

Enligt denna skulle lantbruksn

ä

mnderna ha uppsikt 

ö

ver att brukningsdelar med mer 

ä

n 2 ha odlad jord inte van-h

ä

vdades. Inom vlsaa omr

å

den kunde uppsikten utstr

ä

ckas 

ä

ven till mindre brukningsdelar.

Vanh

ä

vd ans

å

gs f

ö

religga dels d

å

 jordbruket vanak

ö

ttes s

å 

att vidmakth

å

llandet 

ä

ventyrades, ooh dela d

å

 byggnader

Prop. 1978/79:163

'

som var n

ö

dv

ä

ndiga f

ö

r jordbruket bortf

ö

rdes eller l

ä

mnades utan n

ö

digt underh

å

ll.

tian gjorde allta

å

 skillnad mellan vanh

ä

vd av jord och vanh

ä

vd av byggnader. Vad f

ö

rat betr

ä

ffar vanh

ä

vd av jord, skulle s

å

dan anaes f

ö

religga om jordbrukets vidmakth

å

llande 

ä

ventyrades. Enligt den f

ö

rut g

ä

llande vanh

ä

vdslagen fr

å

n 1942 f

ö

rel

å

g vanh

ä

vd s

å

 snart jordens avkastningsf

ö

rm

å

ga 

ä

ventyrades. Han hade allta

å

 tv

å

 alaga vanh

ä

vd. Den lind­rigare graden reaulterade i en neds

ä

ttning av jordans av­kastningsf

ö

rm

å

ga. Den gr

ö

vre graden d

ä

remot resulterade i att odlad jord s

å

 sm

å

ningom 

å

tergick till naturtillst

å

ndet. I lagens f

ö

rarbeten n

ä

mndes som exempel, att 

å

krar och 

ä

ngar l

ä

mnades utan sk

ö

tsel s

å

 att skogs

å

terv

ä

zt inst

ä

llde sig eller att jorden uts

ö

gs genom att inga, n

ä

rings

ä

mnen till­f

ö

rdes denna. Att 

å

ker fick v

ä

xa igen till vallar som sk

ö

rdades kunde d

ä

remot inte h

ä

nf

ö

ras till denna gr

ö

vre grad. I 1947 

å

rs lag ans

å

gs endast den gr

ö

vre graden som vanh

ä

vd.

Vanh

ä

vd av byggnader f

ö

rel

å

g om de byggnader aom var n

ö

d­v

ä

ndiga f

ö

r jordbruket f

ö

rdes bort eller l

ä

mnades utan n

ö

dv

ä

ndigt underh

å

ll. Typiska tecken p

å

 f

ö

rsummat under­h

å

ll ans

å

gs i praxis vara att taken var s

å

 d

å

liga att byggnader och inventarier utsattes f

ö

r v

ä

ta, vidare om d

ö

rrar och f

ö

nster m.m. saknades.

Det fanns dock visaa undantagafall, d

å

 vanh

ä

vd inte skulle anaes f

ö

religga trots att de vanliga tecknen p

å

 s

å

dan fanns, r

ö

r det f

ö

rsta fick jordbruket l

ä

ggas ned helt, om bruk-ningadelen med h

ä

nayn till jordm

å

n, bel

ä

genhet etc. var ol

ä

mplig f

ö

r varaktigt Jordbruk. F

ö

r det andra fick bygg­naderna dessutom f

ö

rst

ö

ras om de blivit obeh

ö

vliga till f

ö

ljd av varaktig rationalisering av driften eller s

å

dan aammanalagning av brukningsdelar, aom skedde i cver-enast

ä

mmelse med jordbrukets yttre rationalisering. Huru­vida detta sistn

ä

mnda fall skulle anses f

ö

religga, best

ä

m­des ju ytterst genom lantbruksn

ä

mndens planeringar.

Prop. 1978/79:163

"

Ansvarig f

ö

r vanh

ä

vdens avhj

ä

lpande var i f

ö

rsta hand 

ä

ga­ren. Dock 

å

l

å

g det arrandator att avhj

ä

lpa vanh

ä

vd av jord.

I f

ö

rata hand skulle lantbrukan

ä

mnden s

ö

ka f

å

 till at

å

nd en 

ö

verenakommelae. Miaslyckades det eller fullgjordes inte avtalet, skulle 

ä

rendet anm

ä

las f

ö

r l

ä

nsstyrelsen, aom f

ö

reakrev de 

å

tg

ä

rder, som erfordrades f

ö

r vanh

ä

vdena avhj

ä

lpande, samt f

ö

relade vite. Hela tv

å

ngsmedelsf

ö

r­farandet inst

ä

lldes emellertid om den f

ö

r vanh

ä

vden an­svarige var medell

ö

s.

Uppaiktalagen kompletteradea med an a

ä

rakild lag av 

å

r 1947 om tv

å

ngainl

ö

sen av vanh

ä

vdad jordbruksegendom (lex Bogesund). 

Enligt 

denna kunde konungen med rika­dagens samtycka f

ö

rordna att jordbrukaegendom, aom var synnerligen grovt vanh

ä

vdad akulle avst

å

s till kronan. Inl

ö

aen akulle i a

å

 fall ake efter axpropriationsreglema. Lagen var avsedd att anv

ä

ndaa huvudsakligan i de fall, d

å 

vanh

ä

vden och egendomen hade ator omfattning. Den a

ä

kraate garantin mot mlaabruk hax ansetts ligga i riksdagens med­verkan till beslut om inl

ö

aen.

4.2   Jordh

ä

vdslagen (1969:698)

Jordh

ä

vdslagen tr

ä

dde i kraft den 1 Januari 1970. L

ä

gena syfte 

ä

r i huvudsak endast att fr

ä

mja jordbrukets rationa­lisering och akydda reaultatet av denna. Grundprincipen i lagen 

ä

r att det aom regel skall vara till

å

tet att l

ä

gga ned jordbruk. Endast i s

å

dana fall d

å

 nedl

ä

ggningen strider mot viaaa allm

ä

nna intreaaen kan det allm

ä

nna gripa in.

Lagen 

ä

r till

ä

mplig p

å

 odlad jord. Med odlad jord avsea 

å

ker och kultiverad beteamark (I 

§

). Undantagen fr

å

n lagen 

ä

r mark (2 

§

)

1. som tillh

ö

r staten,

Prop. 1978/79:163

5

2.

aom ing

å

r i fastiet, vilken 

ä

r taxerad som annan fastighet eller vilken genom avstyckning bildata f

ö

r annat 

ä

ndam

å

l 

ä

n jordbruk och d

ä

refter ej underg

å

tt taxering,

3.

aom ing

å

r i atadaplan eller aom enligt byggnadsplan, faatat

ä

lld after den 1 januari 1948, 

ä

r avaedd f

ö

r annat 

ä

ndam

å

l 

ä

n Jordbruk, eller

4.

p

å

 vilken jordbruket varit nedlagt under tre 

å

r.

Jordbruket anaea nedlagt (i 

§

), om odlad jord under mer 

ä

n tv

å

ä

r i f

ö

ljd inte har bearbetata eller utnyttjata f

ö

r sl

å

tter eller beteag

å

ng eller om akog planterata p

å

 Jorden. Beat

ä

mmelaema inneb

ä

r att lantbruksn

ä

mnden kan ingripa f

ö

rst sedan tv

å

ä

r f

ö

rflutit efter brukningena upph

ö

rande. Sedan sammanlagt fem 

å

r f

ö

rflutit kan ingripande inte ske.

Grunder f

ö

r ingripande anges i 3 

§

 och inneb

ä

r att om jordbruket p

å

 odlad jord varit nedlagt under h

ö

gst tre 

ä

r kan lantbruksn

ä

mnden f

ö

rel

ä

gga innehavaren att 

å

terst

ä

lla h

ä

vden om Jorden

1.  ing

å

r i brukningsenhet, som 

ä

r eller genom tekniskt

och ekonomiskt rimliga 

å

tg

ä

rder kan bli l

ä

mpad f

ö

r ratio­

nell jordrukadrift och aom lider akada genom nedl

ä

ggning.-

en eller

2.  med h

ä

nayn till l

ä

ge, beakaffenhst och 

ö

vriga omst

ä

ndig­

heter b

ö

r h

å

llas i odlat skick f

ö

r att underl

ä

tta bildandet

av rationell brukningsenhet.

Har jordbruket p

å

 odlad jord lagts ned kan lantbrukan

ä

nn-den f

ö

rel

ä

gga innehavaren att 

å

terat

ä

lla h

ä

vden. H

ä

rvid akall de 

å

tg

ä

rder angea aom beh

ö

vs. Vite kan uts

ä

ttas (3 

§

 sista stycket).

Prop. 1978/79:163

16

Betr

ä

ffande jord som innehas med nyttjander

ä

tt akall f

ö

re­l

ä

ggandet riktas mot 

ä

garen, om nyttJander

ä

ttainnehavaren 

ä

r medell

ö

a eller hans 

å

terst

å

ende besittningatid inte 

ä

r tillr

ä

cklig f

ö

r h

ä

vdens 

å

terst

ä

llande.

Ä

gare eller brukare av jord 

ä

r akyldig t

å

la att f

ö

re­skriven 

å

tg

ä

rd vidtas 

ä

ven om f

ö

rel

ä

ggandet 

ä

r riktat mot annan.

Lantbruksn

ä

mnden kan vidare betr

ä

ffande visa odlad jord f

ö

r­ordna att matjordst

ä

kt inte f

å

r ska. S

å

dant f

ö

rordnande f

å

r meddelaa under h

ö

gat fem 

å

r 

å

t g

å

ngen och g

ä

ller omedel­bart. Den som 

ö

vertr

ä

der s

å

dant f

ö

rordnande kan d

ö

maa till b

ö

ter.

P

å

 beg

ä

ran av 

ä

garen av odlad Jord kan lantbruksn

ä

mnden avge f

ö

rklaring att jordbrukets nedl

ä

ggande inte kommer att medf

ö

ra 

å

tg

ä

rd (7 

§

).

Har f

ö

rel

ä

ggande om 

å

terst

ä

llande av h

ä

vden meddelats f

ö

r att underl

ä

tta bildandet av rationell brukningsenhet 

ä

r staten skyldig att l

ö

sa jorden om 

ä

garen b

«

g

ä

r det. Yrkande om inl

ö

aen f

å

r framat

ä

llaa hos lantbrukan

ä

ainden inom tv

å 

m

å

nader fr

å

n dess bealut. Bifallas inte yrkandet f

å

r talan f

ö

ras vid fastighatadomstol inom aamma tid (5 

§

).

4.3   Aktuella beat

ä

mmelaer i akoeav

ä

rdalagen och natur­v

å

rdalagen

4.3.1 Skogav

å

rdslagen (1948:237)

Enligt akogBv

å

rdalagen skall skogsmark med d

ä

r

å

 v

ä

xande skog genom utnyttjande p

å

 l

ä

mpligt s

ä

tt av skogsmarkens virkesalstrande f

ö

rm

å

ga sk

ö

tas a

å

 att tillfredsst

ä

llande ekonomiakt utbyte vinns och, a

å

vitt m

ö

jligt, i huvudaak j

ä

mn avkastning erh

å

lla.

Prop. 1978/79:163

17

Uppaikt 

ö

ver att lagen efterleva ut

ö

vaa av akogsv

å

rda-atyrelaema och deras verksamhet 

ö

vervakas av akogsatyrel-aen. Skogsatyrelaen utf

ä

rdar anvisningar som skall tj

ä

na till ledning vid lagens till

ä

mpning.

Med skogsmark avaes enligt skogsv

å

rdslagen mark som 

ä

r l

ä

mplig f

ö

r skogsproduktion och som inte i v

ä

sentlig ut­str

ä

ckning anv

ä

nds f

ö

r annat 

ä

ndam

å

l. Mark aom 

ä

r l

ä

mplig f

ö

r skogsproduktion skall dock inta r

ä

knas aom akogamark, om marken i v

ä

sentlig utatr

ä

cknlng anv

ä

nda f

ö

r annat 

ä

nda­m

å

l. Ett markutnyttjande aom inneb

ä

r annan anv

ä

ndning 

ä

n akogsproduktion m

å

ste n

ä

mligen enligt f

ö

rarbetena 

ä

ven fr

å

n aamfa

ä

lleta aynpunkt i regel betraktas aom den l

ä

mp­ligaste anv

ä

ndningen eller i vart fall som en godtagbar anv

ä

ndning. Bed

ö

mningen b

ö

r d

ä

rf

ö

r inte ske enbart efter rent ekonomiska synpunkter. H

ä

nayn m

å

ste 

ä

ven tas till aociala och ideella intreaaen.

Enligt akogaatyrelaens anvisningar till lagen skall det faktiska anv

ä

ndningss

ä

ttet som regel godtas, om det ter aig rimligt och f

ö

rnuftigt. V

ä

aentlighetskravet b

ö

r enligt anvianingama pr

ö

vas gneom en bed

ö

mning av intenaiteten i markutnyttjandet. Om markens anv

ä

ndning p

å

tagligt illa avarar mot normala krav p

å

 rationellt nyttjande b

ö

r om­r

å

det h

ä

nf

ö

ras till akogamark. Som exempel anf

ö

rs d

å

ligt utnyttjade eller d

å

ligt underh

å

llna beteamarker med obe­tydlig gr

ä

aproduktion.

I lagen angea a

ä

rakilt att outnyttjad mark i viaaa fall inte akall betraktaa aom akogamark. Det konstateras i f

ö

rarbetena att det akulle f

ö

ra f

ö

r l

å

ngt att r

ä

kna all outnyttjad ooh f

ö

r akogsproduktion l

ä

mplig mark till skogs­mark. I visaa fall kan marken med at

ö

rre f

ö

rdel rent eko­nomiskt sett anv

ä

ndas till annat 

ä

ndam

å

l. H

ä

nsyn b

ö

r vidare tas till vissa sociala och ideella intressen.

Prop. 1978/79:163

18

Av betydelae f

ö

r skogsv

å

rdslagena till

ä

mpningsomr

å

de 

ä

r vidare de best

ä

mmelser som reglerar ianapr

å

ktagande av akogamark f

ö

r annan anv

ä

ndning 

ä

n skogsproduktion. Genom en exemplifiering i lagen angea de 

ä

ndam

å

l f

ö

r vilka en oml

ä

ggning av akogamark f

å

r ska utan hinder av lagens 

ö

vriga beat

ä

mmelaer. F

ö

r oml

ä

ggning till tr

ä

dg

å

rd, 

å

ker, byggnadatomt, v

ä

g eller annat liknande 

ä

ndam

å

l g

ä

ller ingen annan inakr

ä

nknlng 

ä

n att skogsv

ä

rdsstyrelsens tillst

å

nd kr

ä

vs om oml

ä

ggningen ber

ö

r sv

å

rf

ö

ryngrad akog eller akydda-akog. Skogav

å

rdaatyrelaen har dock r

ä

tt att avkr

ä

va mark­

ä

garen en f

ö

rbindelae att inom visa tid vidta f

ö

r oml

ä

gg­ningen n

ö

dv

ä

ndiga 

å

tg

ä

rder eller best

ä

mma en tid inom vilken a

å

dana 

å

tg

ä

rder akall vara verkst

ä

llda om s

å

dan f

ö

rbindelae inte ges. Oml

ä

ggning till 

ä

ng eller betaamark f

ö

r varaktigt betaabruk f

å

r endast ske om marken 

ä

r l

ä

mplig f

ö

r detta 

ä

ndam

å

l och inte 

ä

r av at

ö

rra ytvidd 

ä

n som kan anaea ak

ä

ligt.  Skogsv

ä

rdastyrelsens tillst

å

nd kr

ä

vs alltid f

ö

r s

å

dan oml

ä

ggning. I f

ö

rarbetena anf

ö

ra att en oml

ä

gg­ning till tr

ä

dg

å

rd, 

å

ker, byggnadstomt, v

ä

g eller annat liknande 

ä

ndam

å

l i regel torde representera ett avsev

ä

rt mera intensivt utnyttjande av marken 

ä

n om den forts

ä

tt­ningsvis anv

ä

nda f

ö

r akogsproduktion medan f

ö

rh

å

llandet n

ä

r det g

ä

ller oml

ä

ggning till 

ä

ng eller beteamark i visa m

å

n 

ä

r ett annat. F

ö

r en 

ö

verf

ö

ring av akogamark till annat anv

ä

ndnlngaa

ä

tt 

ä

n de nu n

ä

mnda, i lagen uppr

ä

knade, kr

ä

va akogsv

å

rdaatyrelaens tillst

å

nd.

Om det efter avverkning inte har l

ä

mnats kvar skog av s

å

dan t

ä

thet och beskaffenhet att den med h

ä

nsyn till r

å

dande naturf

ö

rh

å

llanden kan anses n

ö

jaktig, skall s

ä

dana 

å

tg

ä

rder vidtas som fordras f

ö

r att det inom sk

ä

lig tid akall finnas n

ö

jaktig 

å

terv

ä

xt p

å

 det av­verkade omr

å

det. Kravet p

å

å

terv

ä

xt

å

tg

ä

rder g

ä

ller 

ä

ven efter akada p

å

 akog ooh - vilket framf

ö

r allt 

ä

r av intresse i detta sammanhang - om akogstillat

å

ndet i andra fall 

ä

r uppenbarligen otlllfredsat

ä

llande. I dessa senare fall begr

ä

nsas emellertid kraven till den koatnad aom

Prop. 1978/79:163

19

motavarar v

ä

rdet av de tr

ä

d aom b

ö

r f

ä

llas i samband med 

å

tg

ä

rden, s

å

vida inte sk

ä

ligt bidrag till t

ä

ckande av koatnadema kan erh

å

llas av allm

ä

nna medel. Skogs­v

å

rdsstyrelsen f

å

r tr

ä

ffa skriftlig 

ö

verenskommelse med mark

ä

garen om vilka och inom vilken tid 

å

tg

ä

rder skall vara verkst

ä

llda. Om 

ö

verenskommelse inte kan tr

ä

ffas f

å

r skogsv

å

rdsstyrelsan p

å

kalla unders

ö

kning av en sakkunnig och tv

å

 gode m

ä

n. Om det efter denna syn fortfarande finns sk

ä

l f

ö

r det skall fr

å

gan om 

ö

verenskommelse 

å

ter aktualiseras. Om 

ö

verenskommelse inte kan tr

ä

ffas skall skogsv

å

rdsstyrelsen v

ä

cka talan hos domstol som f

ä

r f

ö

reskriva vilka 

å

tg

ä

rder som skall vidtas. Om 

ö

verenskomna eller f

ö

reskrivna 

å

tg

ä

rder in­te har vidtagits inom fastst

ä

lld tid skall skogav

å

rds-styrelsen utf

ö

ra en besiktning av omr

å

det. Det ankom­mer p

å

 skogav

å

rdsstyrelaen att p

å

 mark

ä

garena bekoat-nad f

ö

ranatalta om 

å

tg

ä

rd aom 

ä

r efteraatt.

1973 

å

ra akogsutredning (Jo 1973:6) har i januari 1978 avgett bet

ä

nkandet (SOU 1978:6) "Skog f

ö

r framtid" med f

ö

ralag till ny akogsv

å

rdalag.

4.3.2  Naturv

å

rdslagen (1964:822)

De best

ä

mmelser i naturv

å

rdslagen som 

ä

r av intresse i detta aammanhang 

ä

r fr

ä

mst reglema om takt, samr

å

d, naturv

ä

rdsomr

å

ds och naturreservat.

Takt av grus och andra jordarter f

ö

r annat 

ä

ndam

å

l 

ä

n markinnehavarena husbehov, dvs. den f

ö

rbrukning aom kr

ä

vs f

ö

r sk

ö

taeln av en jordbruks- eller akogsfastlg-het, f

å

r inte ske utan tillst

å

nd av l

ä

nsstyrelsen. Best

ä

mmelsen 

ä

r till

ä

mplig,p

å

 takt av sten, grus, sand, lera, jord, torv eller andra jordarter. Med jord avses inte endast det 

ö

versta mat Jordslagret utan ocks

å ö

vriga f

ö

rekommande jordlager som exempelvis mor

ä

n, I samband med tillst

å

nd kan l

ä

nsstyrelsen meddela s

å

dana

Prop. 1978/79:163

20

f

ö

reskrifter att f

ö

retagets menliga inverkan p

å

 natur­milj

ö

n begr

ä

nsas eller motverkas.

I samband med 1974 

å

ra 

ä

ndringar i naturv

å

rdslagan, d

å 

en generell tillst

ä

ndspllkt f

ö

r takt av jord inf

ö

rdes i naturv

ä

rdalagen, erinradea i f

ö

rarbetena om att Jord-h

ä

vdalagen inneh

å

ller en baat

ä

mmelae som reglerar takt av matjord och att denna lag 

ä

r f

ö

ram

å

l f

ö

r 

ö

varsyn av jordf

ö

rv

ä

rvautredningen. Efteraom regleringen 1 jord­h

ä

vdslagen sker fr

å

n andra utg

å

ngspunkter 

ä

n h

ä

nsyn till natsrv

å

rdslntressen beh

ö

lls dock best

ä

mmelsen i av­vaktan p

å

 resTiltatet av jordf

ö

rv

ä

rvButrednlngena arbete. N

ö

dv

ä

ndiga snmnrdningaf

ö

reakrifter f

ö

r tillat

ä

ndapr

ö

v- ningen borde dock enligt f

ö

redraganden utf

ä

rdas i administrativ ordning, I naturv

ä

rdsf

ö

rordningen (1976:484) har med anledning h

ä

rav intagits en baat

ä

mmelae av inne­b

ö

rd att l

ä

nsatyrelaen akall h

ä

nvisa vederb

ö

rande att beg

ä

ra tillst

å

nd i de fall s

å

dant beh

ö

vs ocks

å

 enligt jordh

ä

vdslagen.

Betr

ä

ffande viaaa f

ö

retag, aom inta avaer t

ä

ktverksamhet och aom kan 

ä

ndra naturmilj

ö

n v

ä

sentligt, f

ö

religger en generell skyldighet f

ö

r mark

ä

garen eller f

ö

retagaren att saor

å

da med l

ä

nsatyrelaen innan f

ö

retaget utT

ö

ra. Hage-ringen eller l

ä

nsatyrelaen kan vidare f

ö

rordna att aamr

å

d alltid akall ake betr

ä

ffande viaat eller viaaa slag av arbetsf

ö

retag. Regeringen har a

å

ledaa med giltighet f

ö

r hela landet f

ö

rordnat att bl.a. msrkbe'rednlng genom hyggea­pl

ö

jning alltid akall f

ö

reg

å

s av aamr

å

d. Inom l

ä

net an­kommer det p

å

 l

ä

naatyrelaen att avg

ö

ra vilka slag av f

ö

re­tag aoo akall anm

ä

las f

ö

r aamr

å

d ooh inom vilket omr

å

de a

å

dan anm

ä

lan akall g

ö

ras. Som exempel p

å

 arbetaf

ö

retag som avsea med beat

ä

mmelaen kan n

ä

mnas utf

ö

randa av v

ä

gar, at

ö

rre achaktnlngar och dr

ä

neringar och f

ö

rvandling av 

å

kermark till akogamark m.m.

Prop. 1978/79:163

21

N

ä

r ett arbetaf

ö

retag har anm

ä

lts f

ö

r aamr

å

d har l

ä

nsstyrel­sen m

ö

jliet att ut

ö

ver r

å

d och anvisningar ge f

ö

rel

ä

g­ganden om att 

å

tg

ä

rder skall vidtas f

ö

r att begr

ä

nsa eller motverka skada p

å

 naturmilj

ö

n. D

ä

remot torde inte det till­t

ä

nkta f

ö

retaget kunna f

ö

rbjudas. F

ö

rel

ä

ggandena, som kan vltessanktloneras, f

ä

r heller inte inneb

ä

ra s

å

 l

å

ngtg

å

ende inskr

ä

nkningar att p

å

g

å

ende markanv

ä

ndning avsev

ä

rt f

ö

r­sv

å

ras.

Institutet naturv

å

rdsomr

å

de ger l

ä

nsstyrelsen m

ö

jlighet att i samr

å

d med naturv

å

rdsverket meddela f

ö

reskrifter som inte endast r

ö

r en fastighets anv

ä

ndning utan 

ä

ven inneb

ä

r 

å

l

ä

gganda f

ö

r 

ä

garen att t

å

la att naturv

å

rdande 

å

tg

ä

rder utf

ö

ra p

å

 hans fastighet. Bet f

ö

ruts

ä

tts att akyddabehovet inte 

ä

r st

ö

rre 

ä

n att det kan tillgodoaaa genom v

ä

rd- och kontrollf

ö

reakrifter aom vanligen kan f

ö

renaa med ett normalt Jordbruk och akogsbruk. F

ö

rord­nande om naturv

å

rdsomr

å

de f

å

r inte ake om de f

ö

reafcrifter aom beh

ö

va 

ä

r a

å

 ingripande att p

å

g

å

ende markanv

ä

ndning avsev

ä

rt f

ö

rav

å

ras. I s

å

dant fall akall omr

å

det i st

ä

llet avs

ä

ttas aom naturreaervat.

Inatitutet naturreservat 

ä

r f

ö

rbeh

å

llet s

ä

rskilt skydda-v

ä

rda objekt f

ö

r vara a

ä

kerst

ä

llande det kr

ä

va mera inten­aiva v

å

rd

å

tg

ä

rder och betydande ingrepp i p

å

g

å

ende mark­anv

ä

ndning. L

ä

nsatyrelaen f

ö

rordnar om bildande av nat'ur-reaervat och meddelar i aamr

å

d med naturv

å

rdaverkat da f

ö

reakrifter som akall g

ä

lla f

ö

r att trygga reaeiTTatets 

ä

ndam

å

l. F

ö

reskrifterna kan inneb

ä

ra f

ö

rbud mot bl.a. bebyggelse, uppf

ö

randa av at

ä

ngael, t

ä

ktverksamhet, upp­odling, dikning, plantering och anv

ä

ndning av bek

ä

mpnings­medel. Vidare kan 

ä

garen f

ö

rpliktas t

å

la att det inom omr

å

det anl

ä

ggs v

ä

gar, parkeringsplatser, vandringsleder och lilaiande anordninar samt att det f

ö

retas exempelvis gallring, r

ö

jning och plantering. Om f

ö

reskrifterna 

ä

r s

å 

ingripande att p

å

g

å

ende markanv

ä

ndning avsev

ä

rt f

ö

rsv

å

raa

Prop. 1978/79:163

22

eller om mark tas i anspr

å

k, har mark

ä

garen r

ä

tt till er­s

ä

ttning. Ers

ä

ttningsfr

å

gan avg

ö

rs, om 

ö

verenakommelae inte kan tr

ä

ffaa med l

ä

naatyrelaen, av faatighetadorastol. Den som bryter mot utf

ä

rdade f

ö

reakrifter enligt natur­v

å

rdslagen riskerar straffansvar.

Endaat f

ö

reakrifter aom inneb

ä

r att p

å

g

å

ende markanv

ä

nd­ning avsev

ä

rt f

ö

rsv

å

ras grundar, aom framg

å

r av det f

ö

re­g

å

ende, r

ä

tt till ers

ä

ttning enligt naturv

å

rdslagen. I f

ö

rarbetena till 1974 

å

rs 

ä

ndringar i denna har f

ö

re­draganden uttalat att begreppet p

å

g

å

ende markanv

ä

ndning b

ö

r ges en relativt gener

ö

s till

ä

mpning. Mark

ä

gare som genom f

ö

reskrifter eller beslut  enligt naturv

å

rdslagen hindras att vidta an normal och naturlig rationalisering av p

å

g

å

ende markanv

ä

ndning b

ö

r s

å

ledes f

å

 ers

ä

ttning h

ä

rf

ö

r. Bed

ö

mningen av fr

ä

gan n

ä

r 

ä

ndring i p

å

g

å

ande mark­anv

ä

ndning skall anses f

ö

religga m

å

ste ske fr

å

n fall till fall och med utg

å

ngspunkt i vad som vid varje tidpunkt framst

å

r som en naturlig forts

ä

ttning av den p

å

g

å

ende markanv

ä

ndningen. H

ä

rvid 

ä

r enligt f

ö

rarbetena att beakta bl.a. samh

ä

llets syn p

å

 l

ä

mpliga bruknlngs- ooh rationall-seringametoder s

å

dan denna kommer till uttryck i bl.a. den Jord- och skogsbrukspolitiska lagstiftningen eller p

å

 annat a

ä

tt.

F

ö

r att era

ä

ttning skall utg

å

 f

ö

ruts

ä

tts vidare att p

å­

g

å

ende markanv

ä

ndning "avsev

ä

rt f

ö

rsv

å

ras". Det kr

ä

vs s

å

ledes att det 

ä

r fr

å

ga om ett n

å

gorlunda kvalificerat intr

ä

ng. Ett bagatellaxtat intr

ä

ng grundar d

ä

remot inte n

å

gon ers

ä

ttingar

ä

tt mot det allm

ä

nna.

I fr

å

ga om ers

ä

ttningen g

ä

ller axproprlationalagena (1972:719) beat

ä

mmelaer s

å

vida inte avvikande best

ä

m-fflelser meddelas i naturv

å

rdslagen.

Prop. 1978/79:163

23

5    Lagstiftning i de 

ö

vriga nordiska l

ä

ndema

5.1    Norge

Best

ä

mmelser om vanh

ä

vd finns i 1955 

å

rs jordlov som emeller­tid har 

ä

ndrats v

ä

sentligt 1975-

Enligt jordloven skall all odlad jord h

å

llas h

ä

vd.

Det 

å

ligger Jordstyret att uppm

ä

rksamma om odlad jord van-h

ä

vdas eller l

ä

mnas obrukad och varje 

å

r rapportera detta till fylkealandbruksstyret. Fylkeslandbruksatyret kan sedan efter f

ö

rslag fr

å

n jordstyret f

ö

rel

ä

gga jord

ä

garen att vidta de 

å

tg

ä

rder som beh

ö

va f

ö

r att den odlade jorden akall ge en allt efter f

ö

rh

å

llandena godtagbar avkastning.

Ä

garen till Jorden kan ocks

å

å

l

ä

ggas att utarrendera den vanh

ä

vdade Jorden f

ö

r en tid som inte f

å

r vara kortare 

ä

n fem 

å

r.

Pylkeslandbruksstyret kan p

å

ä

garens bekostnad vidta n

ö

d­v

ä

ndiga 

å

tg

ä

rder om gjorda f

ö

rel

ä

gganden inte f

ö

ljta eller ocks

å

 l

ä

gga fram f

ö

rslag om expropriation.

Syftet med dessa lagregler 

ä

r att s

ä

kra ett aktivt utnytt­jande av de jordbruksmarker som det 

År  

ekonomiakt l

ö

nsamt att utnyttja f

ö

r Jordbruksproduktion.

5.2    Danmark

Best

ä

mmelserna finns i Lov om landbruksejendomme av 1967 som har 

ä

ndrats 1973-

Enligt lagen 

ä

r Jordbruksegendomama underkastade jordbruks­plikt inneb

ä

rande bl.a. att marken skall anv

ä

ndas p

å

 ett f

ö

r jordbruk 

ä

ndam

å

lsenligt s

ä

tt. Jordbruksplikten kan upp-5 

Riksdagen 1978179. 1 saml. 163

Prop. 1978/79:163

24

h

ä

vas endast om marken akall anv.indas f

ö

r allmanna 

ä

ndam

å

l, bostads- eller industriutveclcling eller liknande eller om s

ä

rskilda sk

ä

l f

ö

religger.

Mark aom 

ä

r mindre l

ä

mpad f

ö

r jordbrukadrift kan skoga­planteras i mindre omfattning.

Ä

garen kan f

ö

r eget bruk i mindre omfattning utnyttja f

ö

re­komster av grus, sand etc.

En jordbruksegendom skall uppr

ä

tth

å

llas som sj

ä

lvst

ä

ndig enhet, vara f

ö

rsedd med bostadsbyggnad och brukas av den som bor p

å

 fastigheten.

Ö

vertr

ä

delse av lagen rapporteras till jordbruksministern och kan bestraffas med b

ö

ter.

5.3  Finland

I Finland finns inte n

å

gon motsvarighet till den svenska Jordh

ä

vdslagen.

Prop. 1978/79:163

25

Motioner och framst

ä

llningar fr

å

n lantbrukan

ä

mnder

6.1    Motioner

I den till utredningen 

ö

verl

ä

mnade motionen 1975/76:817 yrkas a

å

dan 

ä

ndring i jordh

ä

vdalagen att tidsbegr

ä

nsningen slopas.

I motionen anf

ö

rs bl.a. f

ö

ljande:

"Jordbruk anses nedlagt:

1.om odlad jord under mer 

ä

n tv

å

å

r i f

ö

ljd inte har bear­betats eller utnyttjats f

ö

r al

å

tter eller beteag

å

ng,

2. om akog har planterata p

å

 jorden.

I deaaa fall kan allta

å

 f

ö

rel

ä

ggande meddelaa att 

å

terat

ä

lla h

ä

vden.

I lagens 2 

§

 angea de fall n

ä

r lagen inte 

ä

r till

ä

mplig. S

ä

ä

r bl.a. fallet om Jordbruket varit nedlagt under tre 

å

r (punkt 4). Detta inneb

ä

r a

å

ledea att f

ö

rel

ä

ggande enligt jordh

ä

vdslagen endaat kan meddelaa betr

ä

ffande mark aom varit nedlagd under mer 

ä

n tv

å

å

r men inte om den varit nedlagd under tre 

å

r.

Detta betyder att nedlsigda akiften, aom kan vara v

ä

l l

ä

mpade att ing

å

 i best

å

ende 

å

keromr

å

den kan f

ö

rbli vanh

ä

vdade eller f

ö

rst

ö

ras genom matjordst

ä

kt utan att detta kan f

ö

r­hindras. Begr

ä

nsningen i lagens till

ä

mpning (2 

§

 punkt 4) 

ä

r ett hinder i f

ö

rs

ö

ken att f

å

 fram b

ä

rkraftiga jord­bruk. Dessutom ger den m

ö

jlighet till rovdrift av 

å

kermark, som anv

ä

nds som matjordst

ä

kt. Tidsbegr

ä

nsningens slopande skulle g

ö

ra det m

ö

jligt att tillf

ö

ra mark till det best

å

ende jordbruket."

6.2    Framst

ä

llningar fr

å

n lantbruksn

ä

mnder

I skrivelse den 10 oktober 1973 till lantbruksstyrelsen f

ö

reslog lantbruksn

ä

mnden i Norrobottms l

ä

n att den tidsgr

ä

ns aom g

ä

ller f

ö

r lantbruksn

ä

mndens r

ä

tt att ingripa i jord-h

ä

vdafall akulle slopaa. Efter remiaa anf

ö

rde styrelsen i mars 1974 att en 

ö

versyn av hela jordlaigstiftningen snart

Prop. 1978/79:163

26

kunde bli aktuell varf

ö

r fr

å

gan om en eventuell 

ä

ndring i Jordh

ä

vdslagen borde anat

å

 tllla vidare.

I skrivelse den 2 november 1976 till regeringen f

ö

reslog samma l

ä

ntbrukan

ä

mnd att 

ä

ndring av Jordh

ä

vdslagen snarast akulle vidtagas, s

å

 att 2 

§

 punkt 4 borttogs ur lagen. Skrivelsen j

ä

mte inkomna remisavar 

ö

verl

ä

mnades i mars 1977 till jordf

ö

rv

ä

rvsutredningen.

Prop. 1978/79:163

27

7   Allm

ä

nna 

ö

verv

ä

ganden

7.1  Hittillsvarande utveckling

Den svenska 

å

kerarealen var som st

ö

rst omkring 1920 med 3,8 milj. ha. Arealen minskade d

ä

refter mycket l

å

ngsamt fram till omkring 1950 d

å

 nedl

ä

ggningstakten

ö

kade. Under 1960-talet togs betydande 

å

kerarealer ur produktion. Den 

å

rliga -nedl

ä

ggningen omfattade d

å

 33 000 ha. Den st

ö

rsta delen av nedl

ä

ggningen avs

å

g s

ä

mre 

å

kermark i skogsbygderna och i norra Sverige. Minskningen i a

ö

dra Sverige har fr

ä

mst avsett mark f

ö

r t

ä

tortemas expansion, v

ä

gbyggen m.m. Ned­l

ä

ggningen av 

å

ker minskade i b

ö

rjan av 1970-talet och har de senaste 

å

ren i stort sett upph

ö

rt. Nedl

ä

ggningen under 

å

ren 1961-1976 framg

å

r av nedanst

å

ende tabell.

Tabell 1 

Å

kerareal inom naturliga jordbruksomr

å

den 1961, 1970, 1975 och 1976. Brukningsenheter med mer 

ä

n 2 ha 

å

ker

Produktions-  

Å

kerareal, 1 000 ha    irlig f

ö

r

ä

ndring, 

fo 

omr

å

de*

1961

1970

1975

1976

1961-1970

1970-1975

Gas

373

362

360

358

-0,7

-0,1

Gmb

343

334

333

332

-0.7

-0,1

Gns

474

469

469

468

-0.3

-0,0

Sa

732

689

681

681

-1.5

-0,2

Gsk

676

598

582

582

-3,0

-0,5

Ssk

271

228

224

225

-4,4

-0,4

Nn

223

189

182

185

-4.1

-0.8

N

ö

204

163

149

149

-5,5

-1,8

Riket

3 296

3 032

2 980 2 980

-2,1

-0,5

Tjen officiella jordbruksstatistikens 

å

tta produktionsom­r

å

den 

ä

r G

ö

talands s

ö

dra sl

ä

ttbygder (Gss), G

ö

talands mellan­bygder (Gmb), G

ö

talands norra sl

ä

ttbygder (Gns), Svealands sl

ä

ttbygder (Ss), G

ö

talands skogsbygder (Gsk), Mellersta Sveriges skogabygder (Ssk), Nedre Norrland (Nn) och 

Ö

vre Norrland (N

ö

) K

ä

lla: Statistiska centralbyr

å

n

Prop. 1978/79:163

28

Sammanslagning av brukningsenheter har 

ä

gt rum framf

ö

r allt i sl

ä

ttbygderna och har d

ä

r lett till att en allt st

ö

rre del av den totala 

å

kerarealen numera finns inom de at

ö

rre storleksgruppema. I skogsbygderna har samtidigt jordbrukadriften helt upph

ö

rt p

å

 ett betydande antal mindre egendomar och 

å

kerarealen p

å

 deaaa har i m

å

nga fall taglta ur produktion. Under 1970-talet har de nedlagda f

ö

re­tagens 

å

ker n

ä

stan helt anv

ä

nts till storleksrationali­sering av andra f

ö

retag. Denna utveckling har f

ö

rt med sig en fortsatt minskning av antalet sysselsatta i Jordbruket. Tabell 2 visar f

ö

r

ä

ndringen i antalet f

ö

retag efter 196O.

Tabell 2 Antalet Jordbruksf

ö

retag f

ö

rdelade p

å

 storleks­grupper 1961, 1970, 1975 och 1976. Brukningsenheter med mer 

ä

n 2 ha 

å

ker

Storleksgrupp, ha 

å

ker

Antal f

ö

retag

Ä

rlig fSr-

ä

ndrimr *

1961   1970

1975

-1976

1961-1970

1970-1975

2,1- 5,0 5,1- 10,0 10,1- 20,0 20,1- 30,0 30,1- 50,0 50,1-100,0 100,1-

47 301  32 122 55 025 41 417 43 754 38 309 18 433 18 254 13 231 14 791 6 280  7 895 2 243  2 576

23 884

31       357

32       385

 16 784

 15 384

9 180 2 975

24 804

30       322

31       388

 16 551

 15 497

9 360 3 033

-9

-7 -3 -0 +3 +6 +4

-6 -5 -3 -2

+1 +3 +3

ouonD

ä

186 267 155 364

131 949

130 955

-4

-3

K

ä

lla: Statistiska centralbyr

å

n

Skogsstyrelsen, lantbruksstyrelsen och statens naturv

å

rda­verk l

ä

mnade i maj 1977 en rapport till regeringen avseende nedlagd Jordbruksmark under tiden 1968 - 1974. Enligt rap­porten uppgick under denna period den nedlagda och 

ä

nnu inte skogsodlade arealen till 212 000 ha. Av denna areal ber

ä

knas 59 400 ha ha f

å

tt f

ö

ljande anv

ä

ndning.

Prop. 1978/79:163

29

Sj

ä

lvf

ö

ryngrad skog V

ä

gar m.m. Bebyggelse Naturreservat Priluftsomr

å

den Annan anv

ä

ndning

Summa

22

200 ha

4

800 "

18

300 "

i

000 "

4

300 "

6

800 "

59 400 ha

Vid utg

å

ngen av 1974 

å

terstod s

å

ledes ca 153 000 ha outnytt­jad f

ö

re detta jordbruksmark. Denna areal bed

ö

ms komma att anv

ä

ndas.f

ö

r f

ö

ljande 

ä

ndam

å

l:

L

ä

mplig f

ö

r skogsodling

63 700 ha

Sj

ä

lvf

ö

ryngring

10 300 "

TUgar m.m.

1 400 "

Bebyggelse

6 100 "

Naturreservat

4 700 "

Friluftsomr

å

den

5 000 "

iterg

å

r till in

ä

gomark

27 800 "

Annan anv

ä

ndning

2 800 "

Fortfarande outnyttjad

50 900 "

Summa

153 200 ha

I rapporten utg

å

r man ifr

å

n en 

å

rlig nedl

ä

ggning av 7 000 ha jordbruksmark under senare h

ä

lften av 1970-talet vilket tlllaammanB med ovan redovisade 155 200 ha skulle inneb

ä

ra totalt 188 200 ha nedlagd jordbruksmark. Av denr.a areal anses h

ö

gst 115 000 ha kunna komma 1 fr

å

ga f

ö

r aktiva jord- och skogsbrukainaataer. Hur stor del av deaaa 15 000 ha aom i verkligheten kommer att 

å

terf

ö

ras till normal jordbruksproduktlon kan enligt rapporten inte n

ä

r­mare angea.

7.2  Den framtida jordbrukspolitiken och det s

ä

rskilda st

ö

det till vissa glesbygder m.m.

Riksdagen har i december 1977 fattat beslut om nya rikt­linjer r

ö

r jordbrukspolitiken, m.m. (prop. 1977/78:19, JoU 10, rskr 103). I propositionen framh

å

ller f

ö

redraganden (s. 163 och 204 ff) bl.a. s

ä

rskilt att den statliga ratio-

Prop. 1978/79:163

'

°

naliseringspolitiken b

ö

r ha som utg

å

ngspunkt att familje­lantbruket skall vara den dominerande f

ö

retagsformen och att ett huvudsyfte med den statliga rationaliseringapoli-tiken d

ä

rf

ö

r b

ö

r vara att fr

ä

mja uppbyggandet och vidmakt­h

å

llandet av rationella familjef

ö

retag. H

ä

rigenom skapas f

ö

ruts

ä

ttningar f

ö

r att framst

ä

lla jordbruksprodukter till en acceptabelt l

å

g produktionskostnad och aamtidlgt uppn

å

 inkofflstm

å

let Tdr de i Jordbruket yrkesverksamma (jordbrukspolitikens rationaliseringsm

å

l).

Betr

ä

ffande det statliga finansieringsst

ö

det enligt f

ö

rord­ningen om statligt st

ö

d till Jordbrukets rationalisering, som tr

ä

der i kraft den 1 juli 1978, g

ä

ller att st

ö

det riktas till de i jordbruket yrkesverksamma med huvudsaklig syssel­s

ä

ttning i Jordbruk och skogsbruk. St

ö

det utg

å

r s

å

ledes endaat till peraoner aom kan bed

ö

mas f

å

 aln huvudaakllga ayaaela

ä

ttnlng p

å

 och ta aln huvudaakllga inkomst fr

å

n den brukningaenhet aom at

ö

det avaer.

Som allm

ä

nna villkor f

ö

r st

ö

det g

ä

ller vidare att bruknlngs-enhetema akall ha f

ö

ruts

ä

ttningar att p

å

 l

å

ng eller kort sikt uppfylla Jordbrukspolitikens rationaliseringsm

å

l.

Pinansieringsat

ä

det utg

å

r i f

ö

rata hand tiil utvecklings­bara f

ö

retag men 

ä

ven begr

ä

nsat utvecklingsbara f

ö

retag kan i vissa fall f

å

 st

ö

d till begr

ä

naade 

å

tg

ä

rder. Utvecklade f

ö

retag kan f

å

 at

ö

d bl.a. om 

å

tg

ä

rden i fr

å

ga inneb

ä

r en rationeliaerlng inom ramen f

ö

r befintliga reauraer. Till f

ö

retag aom inte 

ä

r utvecklingabara utg

å

r i princip inget st

ö

d. Betr

ä

ffande definition av utvecklade f

ö

retag etc, ae nedan under avsnitt 8,1 a. 41 f.

Det atatliga flnanaieringsst

ö

det delas in 1 dela ett allm

ä

nt rationaliaeringsat

ö

d aom utg

å

r i hela landet och utg

ö

r grunden f

ö

r det atatliga at

ö

det till jordbruketa ratlonall-aering och dela ett regionalt rationaliaeringast

ö

d. Det allm

ä

nna st

ö

det best

å

r huvudsakligen av kreditgarantier

Prop. 1978/79:163

51

men 

ä

ven .statsbidrag till yttre och i vissa fall till inre rationalisering kan utg

å

. Som komplement till det allm

ä

nna rationaliseringsst

ö

det utg

å

r ett regionalt rationaliserings-st

ö

d till Jordbruket i norra Sverige i form av bidrag till inre rationalisering.

Som framg

å

tt ovan utg

å

r i princip inget rationaliseringsst

ö

d till gruppen icke utvecklingsbara f

ö

retag. Denna grupp om­fattar framf

ö

r allt mindre jord- ooh akogsbruksf

ö

retaig. I omr

å

den med allm

ä

nt svaga f

ö

ruts

ä

ttningar f

ö

r jordbruk dominerar ofta s

å

dana f

ö

retag. Bet kombinerade jord- och skogsbruksf

ö

retaget utg

ö

r i s

å

dana glesbygder en naturlig bas f

ö

r aysaela

ä

ttningen. Enligt 1972 

å

ra jordbrukautredning (SOU 1977:17) kan ett st

ö

d till deaaa f

ö

retag i visaa fall vara motiverat av b

å

de ayasela

ä

ttninga- och reglonalpo-litiaka skal.

Enligt f

ö

rordningen om s

ä

rskilt st

ö

d till lantbruksf

ö

retag i visaa glesbygder aom tr

ä

der i kraft den 1 juli 1978, kommer ett a

ä

rakilt at

ö

d att inf

ö

ras till investeringar 1 lantbruksf

ö

retag och verkaamheter som kan ing

å

 som en del i en yrkeakombination vid a

å

dana f

ö

retag. St

ö

det kommer att utg

å

 inom a

å

dana delar av inre at

ö

domr

å

det d

ä

r det inte finna tillr

ä

cklig ayaaela

ä

ttnlng inom rimligt pendlingsav­st

å

nd. 

Ä

ven f

ö

retag i omr

å

den utanf

ö

r inre st

ö

domr

å

det skall kunna komma i fi

å

 f

ö

r at

ö

d. Detta kommer att utg

å

 i form av atatsbidrag och kredtigarantier.

I propoaition 1972:111, bilaga 2, ladea fram f

ä

ralag till riktlinjer f

ö

r hush

å

llning med mark och vatten och f

ö

rslag till viaaa lag

ä

ndringar i aamband med den fyaiaka rikapla­neringen. Hikadagen antog i huvudaak f

ö

rslagen i proposi­tionen (CU 1972:35. rskr 348). De riktlinjer som d

ä

rvid lades fast anger i grova drag hur marken skall anv

ä

ndas vid kusterna, vid de st

ö

rre sj

ö

arna, i 

ä

lvdalarna och i fj

ä

llomr

å

dena. Riktlinjerna ber

ö

r ocks

å

 hur frltidsbebyggel-

Prop. 1978/79:163

'

sen, jordbruket, skogsbruket och viss industri b

ö

r be­handlas i den kommunala planeringen. Viktigare omr

å

den f

ö

r friluftsliv och turism samt omr

å

den av stort kultur­historiskt och naturvetenskapligt v

ä

rde anges ocks

å

.""

Riktlinjerna fr

å

n 1972 betonar angel

ä

genheten av att jord­bruket och skogsbruket 

ä

gnas stor uppm

ä

rksamhet i den fysiska planeringen. St

ö

rsta m

ö

jliga h

ä

nsyn till deaaa n

ä

ringar b

ö

r efterstr

ä

vas. H

ö

gv

ä

rdig jordbrukamark 

ä

r enligt rikt­linjerna en reaurs, som med ator restriktivitet ooh endaat efter noggrann pr

ö

vning f

å

r taa i anspr

å

k f

ö

r andra 

ä

nda­m

å

l 

ä

n jordbruk.

Riktlinjerna understryker ocks

å

 behovet av planm

ä

ssiga av­v

ä

gningar i fr

å

ga om skogsmarkens anv

ä

ndning med avseende p

å

 bl.a. skogabrukets, friluftslivets och fritidsbebyggelsens utveckling.

Kommunerna har under 1973 - 1974 uppr

ä

ttat program f

ö

r s

å

dana 

å

tg

ä

rder, dom b

ö

r vidtagas med anledning av de fast­lagda riktlinjerna, dvs. angett hur riktlinjerna skall om­s

ä

ttas 1 praktisk handling inom kommunen. Regeringen har genom bealut under tiden den 20 februari - den 24 april 1975 tagit at

ä

llnlng till deaaa program. I regeringsbesluten anges bl.a. l

ä

n fSr l

ä

n ytterligare utg

å

ngspunkter f

ö

r den fortsatta planeringen.

Regeringsbesluten har tillaammans med en redovlaning av programakedeta insataer f

ö

relagta riksdagen i prop. 1975/76:1. Riksdagen har i behandlingen av denna proposition uttalat sitt st

ö

d f

ö

r regeringens st

ä

llningstaganden.

I regeringsbesluten uttalas ocks

å

 att f

ö

r expansiva t

ä

t­orter inom redovisade prim

ä

ra intresseomr

å

den f

ö

r jordbruket b

ö

r 

ö

versiktliga planer f

ö

r markanv

ä

ndningen aom beaktar jordbrukaintreaaena utarbetas aom grund f

ö

r 

ö

verv

ä

ganden om

Prop. 1978/79:163

'

l

ä

mpliga utbyggnadariktningar. I regeringens l

ä

nsvisa bealut anges ett 100-tal Kommuner f

ö

r vilka krav st

ä

lls p

å

 a

å

dana planer. Inom 

ö

vriga prim

ä

ra intresseomr

å

den f

ö

r jordbruket b

ö

r riktlinjer f

ö

r bebyggelse som beaktar Jordbruksintressena taa in i kommun

ö

versikt.

Inom landets viktiga jordbruksbygder b

ö

r kommunerna samarbeta med varandra och samr

ä

da med bl.a. l

ä

nsstyrelse och lant­bruksn

ä

mnd i ayfte att utarbeta program f

ö

r hush

å

llning med jordbruksmarken. I dessa program b

ö

r i regional skala amges vilka omr

å

den som l

å

ngsiktigt b

ö

r kunna utnyttjas f

ö

r jord­bruks

ä

ndam

å

l och vilka restriktioner gentemot andra markan­v

ä

ndningsintressen detta f

ö

ranleder. Kommuner i tio l

ä

n be­r

ö

rs av dessa beslut.

I regeringabesluten understr

ö

ks att jordbrukets intressen inte alltid kan ges f

ö

retr

ä

de framf

ö

r andra intressen. D

ä

r s

ä

gs att sj

ä

lvfallet m

å

ste en avv

ä

gning i f

ö

rh

å

llande till andra intreaaen och m

å

l f

ö

r samh

ä

llsutveckling ske. Detta kan g

ä

lla t.ex. behovet av att f

å

 v

ä

l fungerande t

ä

torter eller att tillgodose behovet av rekreationsomr

å

den. Under en 

ö

verg

å

ngstid m

å

ste man ocks

å

 ta h

ä

nsyn till att nya riktlinjer f

ö

r planeringen inte omedelbart kan praktiseras. Det 

ä

r emellertid angel

ä

get att kommunerna str

ä

var efter att finna de l

ö

sningar, som inneb

ä

r minst skada f

ö

r jordbruket.

Under s

å

v

ä

l programskedet som planeringsskedet har lantbruks­n

ä

mnderna i samr

å

d med l

ä

nsstyrelsema bitr

ä

tt kommunerna i deras bed

ö

mningar av jordbruketa intreaaen. Det 

ä

r d

ä

rvid betydelaefullt att Jordbruketa intreaaen kan redovisas p

å 

ett 

å

sk

å

dligt s

ä

tt. Lantbruksn

ä

mnderna har d

ä

rf

ö

r f

ö

rsett de fleata kommunerna med en kartm

ä

ssig inventering av 

å

ker­marken ooh en klassificering av denna. R

å

d ooh anvisningar f

ö

r detta arbete har utf

ä

rdats av lanthruksstyrelsen i sam­r

å

d med statens planverk. Lantbruksn

ä

mnderna har d

ä

rut

ö

ver haft 

ö

verl

ä

ggningar med kommunernas planersure och d

ä

rvid redovisat Jordbrukets Intressen. I remiaayttranden 

ö

ver

Prop. 1978/79:163

34

olika plan

ä

renden och bygglovs

ä

renden har lantbruks­n

ä

mnderna ocks

å

 haft m

ö

jlighet att bevaka jordbruketa intreaaen.

7.3  Behovet av reviderad lagstiftning

Enligt de prognoser om 

å

kerarealens - onifattnlng som framlagts av 1972 

å

ra jordbrukautredning (SOU 1977:17 s. 95, 97) be­r

ä

knas 

å

kerarealen 1985 omfatta ca 2,9 milj. ha. Minskningen fram till 1985 bed

ö

ms bli l

å

ngsam och framat ake genom ned­l

ä

ggning av marginella Jordar 1 akogsbygdema ooh genom att arealer 1 begr

ä

nsad omfattning tas i anspr

å

k f

ö

r be-byggelae m.m. Jordbrukautredningen fann ocks

å

 vid aina 

ö

ver­v

ä

ganden att det inte fanns ak

ä

l f

ö

r aamh

ä

llet att vare aig ut

ö

ka eller minska 

å

kerarealen.

I proposition 1977/78:19 om nya riktlinjer f

ö

r jordbruka­politiken, m.m. har f

ö

redraganden i huvudaak inat

ä

mt i Jordbrukaiirednlngens ovann

ä

mnda bed

ö

mning. F

ö

redraganden framh

å

ller i propositionen (a. 1978) bl.a. f

ö

ljande:

"F

ö

r egen del f

ä

ster jag ocks

å

 stort avseende vid de all­varliga f

ö

ljdverkningar av samh

ä

llsekonomisk art, som skulle uppst

å

 vid en omfattande nedl

ä

ggning av 

å

kermark i v

å

rt land. 

£

h s

å

dan nedl

ä

ggning akulle ofr

å

nkomligen drabba redan avaga bygder. Eftersom deaaa konaekvenaer inte beaktas 1 kalkylerna kan de enligt min mening inte direkt l

ä

ggas till grund f

ö

r aeoh

ä

llaekonomiaka bed

ö

mningar av olika altemativ. Jag anser att ett program f

ö

r nedl

ä

ggning av 

å

ker ovill­korligen m

å

ste 

å

tf

ö

ljas av f

ö

ralag till konkreta 

å

tg

ä

rder f

ö

r att kompenaera ber

ö

rda bygder. Enligt min mening talar a

å

ledea 

ä

ten aamh

ä

llaekonomlaka sk

ä

l f

ö

r den av utredningen angivna inriktningen av produktionam

å

la

ä

ttnlngen i fr

å

ga om 

å

kerarealen".

Vidare framh

å

ller f

ö

redraganden "Vad jag h

ä

r anf

ö

rt inneb

ä

r att v

å

ra naturliga reauraer i fr

å

ga om Jordbrukajord i framtiden b

ö

r utnyttjas f

ö

r jordbruksproduktion och den brukningsv

ä

rda 

å

kerjorden skyddas fr

å

n exploatering f

ö

r andra 

ä

ndam

å

l".

Som framh

å

llits i b

ö

rjan av detta avsnitt togs under 196O-talet betydande arealer 

å

ker ur produktlon. Den d

å

 g

ä

llande

Prop. 1978/79:163

55

uppsiktalagen (lagen den 30 juni 1947 om uppsikt ,1 jordbruk) kunde endast 1 begr

ä

nsad omfattning p.iverka denna nedl

ä

ggning. Orsakerna h

ä

rtill var dels att det r

å

dde en viss oklarhet r

ö

rande de allm

ä

nna riktlinjer aom skulle vara v

ä

gledande vid till

ä

mpningen och dels att den konkreta till

ä

mpningen av lagen medf

ö

rde vissa sv

å

righeter. Till det sistn

ä

mnda h

ö

rde fr

ä

gan i vad m

å

n lantbruksn

ä

mnderna vid sina pr

ö

vningar av nedl

ä

ggning av jordbruks borde ta h

ä

nsyn till andra faktorer 

ä

n s

å

dana som hade samband med brukningsenhetens b

ä

rkraft.

Den 1 januari 1970 ersattes uppsiktslagen av jordh

ä

vdslagen (1969:698). Lagen ansl

ö

t sig till 1967 

å

rs Jordbrukspolitiska beslut som utgick fr

å

n att det var m

ö

jligt att uppn

å

 bety­dande samh

ä

llsekonomiska vinster genom att l

ö

sg

ö

ra produk­tionsresurser fr

å

n Jordbruk med svaga f

ö

ruts

ä

ttningar f

ö

r rationalsering och 

ö

verf

ö

ra dem till andra sektorer med h

ö

gre produktivitet. Jordh

ä

vdslagens syfte blev d

ä

rf

ö

r i huvudsak endast att fr

ä

mja jordbrukets rationalisering ooh skydda resultatet av denna. Grundprincipen 1 lagen 

ä

r att det skall vara till

å

tet att l

ä

gga ned jordbruk. Endast i s

å

dana fall d

å

 nedl

ä

ggningen strider mot vissa allm

ä

nna Intressen kan det allm

ä

nna gripa in.

Jordh

ä

vdslagen utformades a

å

 att deaa r

ä

ckvidd blev be-gr

ä

naad. Detta torde vara huvudorsaken till att lantbruks­n

ä

mndernas ingripande med f

ö

rbud och f

ö

rel

ä

ggande varit f

ö

rh

å

llandevis f

å

. Som framg

å

r av tabell 3 har under perioden 1970 - 1976 avgjorts drygt 1 500 

ä

renden enligt Jordh

ä

vds­lagen vilket inneb

ä

r i medeltal 2l8 per 

å

r. Av dessa utg

ö

r 3/4 f

ö

rklaringar enligt 7 

§

 aom inneb

ä

r att nedl

ä

ggning till

å

ta.

Prop. 1978/79:163

3

m s

f3 0

£

 O

I

t

1-3

pa

c!>E

TJ    C

åä

"*-

> rt r-

3 M

-- :0   

«

)

VO       -   cj   CO    in   -

KN      ifN

rr   TT   KN  NO    K\   

»

r   ctn

NO     VO

d 

«

 -1

cu    OJ    ,-.-.-    .-

.

*>           r-(

C   0)   C 5 T3    

«

)

t

tT

o

o

u o

f-nOi

,-      in     NO      NO       r-      ON      -.T

CVJ      CVJ

*

I-*

,-      oo      o      

»

     1-      NO      KN

NO    in

d \o

d

in   in   .-          CN4

in   vo

a

»

m

TT

*3-&padding:0cm 2.0pt 0cm 2.0pt; height:9.35pt'p class=MsoNormal>

M d

-

o -

B rt

C

T)   (D

3

p-

CO    o    KN   KN   t*-   in   in

t-      CJ

Ä

 fJ

d

CM     t-     .-               .-     r-

ON      TT

.O 

ä

CM

CVJ

ft,   4.)

d   1    1

a u -.otc 5 >

»

rt

d       c in

(-4 -o   

»

H

O   B         +

£

    c         rH

»

-    CNj    OJ    r-    in   

««

     1

in   c\j

O    C   C

KN

rH   -

Ö

     4

»

«

d  C -O

*'    (B    C   C c   h   d   (B 3 :

«

 J

rH

..J

c

.M

.

o

o

NO

o

r-

s

d

1 

o

t

»

a

r-

to

U CM

r-   \o   vo    

v   c-   00    r-

ON   r~

ffv

a)

:o

.-

«

r

*-

Cm 

.

u

:0

-1

c

s

(..

KN   O.

o

ö

d

+.

+4

(M

O

O

01

ri

o

d

-o

-.j

d

o

o

E

u .-

1       ,-     CVJ        1       

v     .-      T-

ON      ,-

03

-&padding:0cm 2.0pt 0cm 2.0pt; height:8.9pt'p class=MsoNormal>

e

d 

d)

t l-t

KN   Q,

5g

m

.s

h

ffi

0

>

o

u

o

:d

4J         >

2

.H      iH

iJ

O      .-      CNJ      KN     

»

r      l/N     NO

d    o

r   -   p

   r-   r

   t*-   r

«

-

*

»

   -o

5

ON      ON                  CTN      ON      

o    g>

d

r-l r-

»

Ml

u:

56

Prop. 1978/79:163

37

Jordf

ö

rv

ä

rvautredningen finner f

ö

r aln del att en revi­dering av jordh

ä

vdalagen 

ä

r p

å

kallad. Flera sk

ä

l talar h

ä

rf

ö

r. De av 1977 

å

ra riksdag beslutade jordbrukspolitiska riktlinjerna inneb

ä

r att Jordbrukamark, som 

ä

r l

ä

mplig f

ö

r fortsatt Jordbruksproduktion, b

ö

r beh

å

llas f

ö

r a

å

dan produk­tion. Detta 

ö

verenaat

ä

mmer ocka

å

 med atatsmaktemas uttalanden om grunderna f

ö

r den p

å

g

å

ende fyaiaka riksplaneringen. I de utpr

ä

glade glesbygderna 

ä

r det vidare ett starkt allm

ä

nt intresse att bl.a. de ayssela

ä

ttningam

ö

jligheter aom finns inom jordbruket taa till vara i enlighet med grunderna f

ö

r regionalpolitiken. Enligt Jordf

ö

rv

ä

rvsutredningens mening f

ö

religger s

å

ledes sk

ä

l f

ö

r att det all manna med hj

ä

lp av en reviderad Jordh

ä

vdslag skall kunna ingripa mot s

å

v

ä

l nedl

ä

ggning av Jordbruk aom 

ä

r l

ä

mplig f

ö

r fbrt-aatt produktion aom mot a

å

dan brukning som med h

ä

nayn till ortens f

ö

rh

å

llanden inte fyller sk

ä

liga krav p

ä

 intensitet. Sistn

ä

mnda m

ö

jllet att ingripa anser utredningen vara n

ö

d­v

ä

ndig f

ö

r att i vissa bygder kunna motverka f

ö

ljdema av ett passivt 

ä

gande av Jordbrukafaatighater.. En reviderad jordh

ä

vdalagstiftning b

ö

r i detta h

ä

nseende 

ä

ven i 

ö

vrigt see aom en jordbrukspoltlskt n

ö

dv

ä

ndig komplettering v Jordf

ö

rv

ä

rvslagatlftningen.

Prop. 1978/79:163

'8

8    Huvudfr

å

gor i en reviderad lagstiftning

8.1  L

ä

gena r

ä

ckvidd

Nu g

ä

llande lag 

ä

r till

ä

apllg p

å

 odlad Jord som Ing

å

r i fastlet aom 

ä

r taxerad aom jordbruksfastighet.

Enligt 7 

§

 kommTinalakattelagen (i928:370) 

ä

r det anv

ä

nd­ningas

ä

ttet som 

ä

r avg

ö

rande f

ö

r om en fastighet skall taxeras abm jordbrukafaatighet eller aom annan fastighet. Anv

ä

nds fastigheten f

ö

r Jordbruk eller skogsbruk, skall den a

å

ledea taxeras aom jordbrukafastighet. Betsamma g

ä

ller f

ö

r fastiet som ligger oanv

ä

nd, a

ä

vlda det inte 

ä

r p

å

tagligt att den 

ä

r avaedd att anv

ä

ndas f

ö

r annat 

ä

nda­m

å

l. Med jordbruk avsea 

ä

ven bin

ä

ring till jordbruk.

I riksskatteverkets anvianlngar f

ö

r den allm

ä

nna fastighets­taxeringen 1975 rekommenderas att taxeringsenhet med bo­stadsbyggnad skall taxeras som jordbruksfastighet, om den produktiva marken uppg

å

r till minst fem hektar eller 

å

ker­arealen till mlnat tv

å

 hekar. Taxeringaenhet, som inte 

ä

r bebyggd med boatadabyggnad, b

ä

r enligt anvianingama taxeras soB Jordbruksfaatiet.

Det finns enligt utredningens mening inte anledning att 

ä

ndra p

å

 att lagen endaat akall kunna till

ä

mpas p

å

 egen­dom som 

ä

r taxerad som jordbruksfastighet. Den nuvarande ordningen har motavarande begr

ä

nsning som Jordf

ö

rv

ä

rvs lagen och har inte gett upphov till n

å

gra tolkningasv

å

righeter.

Med begreppet odlad Jord i nuvarande lag f

ö

rat

å

a 

å

ker och kultiverad beteanark. Jlker

ä

r mark aom pl

ö

jts och som an­v

ä

nds f

ö

r v

ä

xtodling (

ä

ven f

ä

ltm

ä

ssiga odlingar av k

ö

ks­v

ä

xter, fruk och b

ä

r), d

ä

remot inte m

å

ng

å

riga sl

å

tter-och betesvallar, som utnyttjas endast undantagsvis eller som inte v

ä

ntas bli pl

ö

jda p

å

 nytt. Hed kultiverad betesmark avses gr

ä

sb

ä

rande mark som anv

ä

nds f

ö

r bete och f

ö

rb

ä

ttrats

Prop. 1978/79:163

39

genom r

ö

jnin,, bearbetning med redskap, g

ö

dsling eller s-ldd med vallv

ä

xter samt .l

å

dan grksbiirande mark aom tidigare varit .iker och utnyttjas aom bete (jfr prop. 1969:134 s. 24 f).

Ingripande enligt nu g

ä

llande lag kan ske endast n

ä

r jord­bruket varit nedlagt under mindre tid 

ä

n tre 

å

r. Jord­bruket anses h

ä

rvid nedlagt om odlad jord under ner 

ä

n tv

å

å

r i f

ö

ljd inte bearbetats eller utnyttjats f

ö

r al

å

tter eller betesg

å

ng eller om skog planterats p

å

 Jorden. Be­st

ä

mmelsen inneb

ä

r att lantbruksn

ä

mnden kan ingripa f

ö

rst sedan tv

å

å

r f

ö

rflutit efter det brukningen har upph

ö

rt. Har fem 

å

r f

ö

rflutit kan ingripande s

å

ledes inte ake. Mot p

å

g

å

ende brukning, 

ä

ven om denna 

ä

r kvalitetsm

ä

aaigt mycket underm

å

lig, kan n

å

gra 

å

tg

ä

rder 

ö

ver huvud taget inte vidtas. Nuvarande best

ä

mmelser medf

ö

r sv

å

righeter att fastst

ä

lla den verkliga tidpunkten f

ö

r brukningens upph

ö

rande, vilken tidpunkt 

ä

r avg

ö

rande f

ö

r s

å

v

ä

l n

ä

r ingripande f

å

r ske som n

ä

r det 

ä

r f

ö

r sent att vidta n

å

gra 

å

tg

ä

rder.

Sv

å

righeter kan ocks

å

 f

ö

religga att avg

ö

ra om den odlade jorden varit f

ö

rem

å

l f

ö

r bearbetning, utnyttjats f

ö

r sl

å

tter eller betesg

ä

ng. Framf

ö

r allt 

ä

r beteag

ä

ngen, som ofta utg

ö

r sista stadiet vid en nedl

ä

ggning, sv

å

rbed

ö

mbar. Det har visat sig att man i praxis st

ä

llt mycket l

å

ga krav p

å

 betesg

å

ng. Det har s

å

ledes ansetts tillr

ä

ckligt att exempelvis en h

ä

st f

å

tt g

å

 p

å

 bete en kortare tid f

ö

r att lagens krav p

å

 betesg

å

ng skall anses uppfyllt.

Som framg

å

r av lantbruksn

ä

mndens i Norrbottens l

ä

n fram­st

ä

llning (ae avsnitt 6) har tidsbegr

ä

nsningen i lagen medf

ö

rt att det i praktiken blivit sv

å

rt att ingripa med 

å

tg

ä

rder mot nedlagd 

å

ker.

R

å

r att komma ifr

å

n nuvarande sv

å

righeter vid bed

ö

mningen ooh g

ö

ra lagen mer effektiv f

ö

resl

å

r utredningen att lagens r

ä

ckvidd vidgas. Lagen b

ö

r s

å

ledes utan s

ä

rskilt angiven 6 

Riksdagen 1978179. 1 saml. 163

Prop. 1978/79:163

'10

tidsbegr

ä

nsning vara till

ä

mplig p

å

 jordbruksmark som brukas f

ö

r jordhruks

ä

ndam

å

l.  I begreppet Jordbruksmark b

ö

r h

ä

rvid l

ä

ggas in sajimia inneb

ö

rd som i begreppet odlad jord i nu­varande lagstiftni.ig. Utredningen anaer emellertid att jordbruksmark utg

ö

r en b

ä

ttre ben

ä

mning p

å

 den mark som b

ö

r falla inom lagens till

ä

mpningsomr

å

de 

ä

n odlad jord. Utredningen ansluter aig vidare till den definition p

å å

ker och kultiverad betesmark som getts i den ovan n

ä

mnda propositionen.

F

ö

rslaget inneb

ä

r att Ingripande skall kunna ake s

å

v

ä

l mot jordbruksmark d

ä

r brukningen p

å

g

å

r men d

ä

r denna 

ä

r kvali­tetsm

ä

aaigt d

å

lig, exempelvis genom underl

å

tenhet att under­h

å

lla markanl

ä

ggningar, som mot mark d

ä

r brukningen har upph

ö

rt.

Vid lagens ikrafttr

ä

dande kommer det att finnas jordbruks­mark som tidigare har brukats men som har lagts ned utan pr

ö

vning enligt g

ä

llande lag. I denna mark kan ing

å

 omr

å

den d

ä

r det fr

å

n Jordpolitisk synpunkt 

ä

r mycket angel

ä

get att marken 

å

ter tas i bruk f

ö

r jordbruksproduktion. Som ett exempel h

ä

rp

å

 kan n

ä

mnas de skiften av nedlagd 

å

ker som finna p

ä

 m

å

nga h

å

ll i de nordligaste l

ä

nens 

å

keromr

å

den. Desaa akiften best

å

r ofta av god jordbrukamark och kan gr

ä

naa mot eller vara omgivna av brukad 

å

ker yars inne­havare ofta har atort behov av ytterligare 

å

ker f

ö

r att kunna utveckla aina jordbruksf

ö

retag. Det kan h

ä

r i vissa fall s

å

v

ä

l fr

ä

n arronderingssynpunkt aom fr

å

n f

ö

rst

ä

rkninga-aynpunkt vara av stor vikt att deasa skiften 

å

ter uppodlas. Ett annat exempel 

ä

r mark aom det fr

å

n regionalpoltisk synpunkt 

ä

r s

ä

rskilt angel

ä

get att den kan anv

ä

ndas som f

ö

rst

ä

rkning till i orten bosatt brukare.

Enligt utredningens mening b

ö

r det finnas m

ö

jligheter att till

ä

mpa lagen ocks

ä

 p

å

 s

å

dan mark. Detta b

ö

r emellertid g

ä

lla endast om s

ä

rskilda sk

ä

l f

ö

religger. Ett s

å

dant

Prop. 1978/79:163

41

a

ä

rakilt ak

ä

l 

ä

r enligt utredningena mening det tidigare anf

ö

rda exemplet att jordbruksmark ligger inspr

ä

ngd i annan mark som brukas och vars 

ä

gare beh

ö

ver mark f

ö

r ratio­nalisering av sina f

ö

retag. Regionalpolitiska bed

ö

mningar kan ocks

å

 utg

ö

ra a

å

dana s

ä

rskilda sk

ä

l.

En f

ö

ruts

ä

ttning f

ö

r att mark som 

ä

r nedlagd 

å

ter skall odlas upp 

ä

r givetvis att 

å

tg

ä

rden bed

ö

ms som f

ö

retags­ekonomiskt och/eller samh

ä

llsekonomiskt motiverad. De f

ö

retagsekonomiska 

ö

verv

ä

gandena skall h

ä

rvid g

ö

ras med h

ä

nsyn till de framtida brukningsf

ö

rh

å

llandena.

Utredningens st

ä

llningstagande inneb

ä

r att lagen i viss m

å

n kommer att bli retroaktiv. Utredningen vill emellertid erinra om att redan nuvarande lag ger visa m

ö

jlighet att ingripa i efterhand och det saknas anledning att ta bort denna m

ö

jlighet. Eftersom utredningen inte f

ö

resl

å

r n

å

gon tidabegr

ä

naning f

ö

r ingripande b

ö

r dock de a

ä

rskilda sk

ä

len f

ö

r att ingripa mot redan nedlagd mark vara starkare ju l

ä

ngre tid aom f

ö

rflutit aedan nedl

ä

ggningen. Sj

ä

lv­fallet f

å

r ingripande inte heller ake om tillst

å

nd till nedl

ä

ggningen har meddelata enligt nu g

ä

llande eller enligt 

ä

ldre lag.

Bet

ä

nkligheterna mot borttagandet av den nuvarande tids­begr

ä

nsningen minskas ocks

å

 av de m

ö

jligheter som konmer att f

ö

religga att' l

ä

mna statligt sc

ö

d till iordningaat

ä

llande av Jordbrukamark enligt ovan angivna at

ö

df

ö

rfattningar ooh av de inl

ö

sem

ö

jligheter som f

ö

resl

å

s i det f

ö

ljande.

All jordbruksmark beh

ö

ver uppenbarligen inte bli f

ö

rem

å

l f

ö

r brukning. En l

ä

mplig grund f

ö

r avgr

ä

nsningen av den Jordbruksmark aom b

ö

r omfattas av lagen 

ä

r enligt ut­redningens mening den indelningsgrund som jordbruksutred-niJigenf

ö

reslagit (SOU 1977:17 a. 331) vid sin bed

ö

mning av vilka brukningsenheter som har f

ö

ruts

ä

ttningar att upp­fylla m

å

let f

ö

r rationaliaeringapolitiken p

å

 l

å

ng resp. kort sikt:

Prop. 1978/79:163

42

"Till utvecklade och utvecklingsbara f

ö

retag har ut­redningen r

ä

knat f

ö

retag aom har respektive f

ö

rv

ä

ntas f

å 

en s

å

dan kombination av resurser, att vid en fortl

ö

pande till

ä

mpning av k

ä

nd teknik jordbruksprodukter kan produce­ras till l

ä

gsta m

ö

jliga koatnad, samtidigt som inkomatm

å

let f

ö

r i jordbruket sysselsatta kan uppn

ä

s. Deasa f

ö

retag har f

ö

ruts

ä

ttningar att uppfylla m

å

let f

ö

r rationali­aeringapolitiken p

å

 s

å

v

ä

l l

ä

ng som kort sikt.

Till begr

ä

nsat utvecklingabara f

ö

retag har utredningen r

ä

knat f

ö

retag som inte har eller efter l

ä

mplig investering kan anses f

ä

 en s

å

dan omfattning ooh kombination av re­surser, att de kan h

ä

nf

ö

ras till gruppen utvecklade och utvecklingsbara f

ö

retag. D

ä

remot kan de anses best

å

ende och 

ä

ven ha vissa utvecklingsm

ö

jligheter under en begr

ä

nsad period. Som regel r

ö

r det sig om f

ö

retag som under en be­gr

ä

nsad tid - nuvarande brukares 

å

terst

å

ende yrkesverksamma tid - utnyttjar produktionsresurser med l

å

gt alternativ-v

ä

rde.

Till f

ö

retag som inte 

ä

r utvecklingsbara har utredningen r

ä

knat f

ö

retag som inte har eller efter l

ä

mplig investering kan anses f

å

 en s

å

dan omfattning och kombination av produk­tiva resurser att de varken kan h

ä

nf

ö

ras till gruppen ut­vecklade och utvecklingsbara f

ö

retag eller till gruppen begr

ä

nsat utvecklingsbara f

ö

retag."

Jordf

ö

rv

ä

rvsutredningen har i sitt f

ö

rslag (SOU 1977:93) till ny Jordf

ö

rv

ä

rvslag anslutit sig till denna bed

ö

mning och anv

ä

nt samma indelning ooh ben

ä

mningar.

Utredningens st

ä

llningstagande Inneb

ä

r sammanfattningsvis att lagen b

ö

r till

ä

mpas p

å

 mark som

i) ing

å

r i ett utvecklat eller utvecklingsbart f

ö

retag,

2) ing

å

r i ett s

å

dant f

ö

retag som avses i 8 

§

 2 i utred­ningens f

ö

rslag till ny jordf

ö

rv

ä

rvslag eller

5) 

ä

r anv

ä

ndbar f

ö

r rationaliserings

ä

ndam

å

l enligt 5 

§

 1 eller 8 

§

1 utredningens f

ö

rslag till ny Jordf

ö

rv

ä

rvslag.

Mot denna bakgrund anser utredningen att lagen i materiellt h

ä

nseende b

ö

r avse s

å

dan Jordbruksmark aom med h

ä

nsyn till bel

ä

genhet, omf

å

ng och 

ö

vriga f

ö

ruts

ä

ttningar 

ä

r l

ä

mplig f

ö

r jordbruksproduktion.

Prop. 1978/79:163

43

8.2  Undantag frr\n lagens best

ä

mmelser

Nu g

ä

llande lag 

ä

r inte till

ä

mplig p

ä

 mark som tillh

ö

r staten, ing

å

r 1 fastighet med akattenaturen annan fastighet, ing

å

r i fastighet gom genom avstyckning bildats f

ö

r annat 

ä

ndam

å

l 

ä

n jordbruk och som d

ä

refter inte har underg

å

tt taxering eller s

å

dan mark p

å

 vilken jordbruket har varit nedlagt i tre 

å

r.

Enligt'till

ä

ggsdirektiven b

ö

r utredningen efterstr

ä

va s

å

dana best

ä

mmelser j.tt alla kategorier mark

ä

gare kan 

å

l

ä

ggas tillse att mark-en brukas i enlighet med ortens f

ö

rh

å

llanden. Detta f

ö

r med sig att 

ä

ven undantaget f

ö

r ataten b

ö

r utg

å

. Genom att 

ä

ven statens mark kommer att omfattas av lagen f

å

r lantbruksn

ä

mnderna kontroll 

ö

ver all den mark aom 

ä

ven i forts

ä

ttningen akall anv

ä

ndas f

ö

r 'jordbruksproduktion. I sammanhanget b

ö

r erinras om att utredningen i aitt f

ö

rslag till ny jordf

ö

rv

ä

rvslag har f

ö

reslagit att statliga f

ö

rv

ä

rv ooh 

ö

verl

å

telser skall om­fattas av tillst

å

ndsplikten enligt den nya jordf

ö

rv

ä

rvs­lagen.

Ö

vriga undantag b

ö

r enligt utredningens mening finnas kvar. Detta inneb

ä

r att 

ä

ven i forts

ä

ttningen undantag b

ö

r g

ö

ras f

ö

r mark, som ing

å

r i fastighet med skattenaturen annan fastighet, som ing

å

r i fastighet som har nybildats f

ö

r annat 

ä

ndam

å

l 

ä

n jordbruk ooh aom d

ä

refter ej har underg

å

tt taxering samt s

å

dan mark som ing

å

r i stadsplan eller som enligt byggnadsplan, fastst

ä

lld efter den 1 januari 1948, 

ä

r avsedd f

ö

r annat 

ä

ndam

å

l 

ä

n jordbruk. Be­tr

ä

ffande skattenaturen vill utredningen framh

å

lla att det 

ä

r av vikt att vid kommande allm

ä

nna fastighetstaxeringar inte s

å

dana f

ö

r

ä

ndringar i best

ä

mmelsema g

ö

rs att ytter­ligare Jordbruksnark kommer att ing

å

 i fastighet som 

ä

r taxerad som annan fastighet.

Utredningen vill i sammanhanget framh

å

lla att det kan

Prop. 1978/79:163

44

finnas 3tad.'5p'laner och byggnadsplaner som numera 

ä

r inaktuella, enligt utredningena mening 

ä

r det angel

ä

get att s

ä

dana planer revideras, vilket man ocks

ä

 betonat i samband med den fysiska riksplaneringen. Det 

ä

r vidare angel

ä

get att jordbruksmark som inte tagits i anspr

å

k f

ö

r i plan avsedda 

ä

ndam

å

l ak

ö

ts v

ä

l. Det f

ä

r i detta fall anses 

å

ligga exploat

ö

ren, som kan vara kommun eller annan, att svara f

ö

r att marken brukas. Utredningen har d"irf

ö

r inte ansett det n

ö

dv

ä

ndigt att inf

ö

ra n

å

gon best

ä

mmelse om hur s

å

dan mark skall brukas i avvaktan p

å

 exploateringens fullf

ö

ljande. Det b

ö

r emellertid st

å

 lantbruksn

ä

mnden fritt att g

ö

ra de p

å

pekanden om brukningen av a

å

dan mark som 

ä

r befogade.

Ut

ö

ver nu angivna undantag bor den nya lagen vidare inne-.h

å

lla en uttrycklig best

ä

mmelse om undantag f

ö

r f

ö

retag vars till

å

tlighet pr

ö

vas i s

ä

rskild ordning, exempelvis enligt vattenlagn, v

ä

glagen eller byggnadslagstiftningen.

8.3  Sk

ö

tsel ooh ingripande

Nu g

ä

llande lag syftar i huvudsak endast till att fr

ä

mja Jordbrukets rationalisering och skydda resultatet av denna. Grundprincipen i lagen 

ä

r att det i och f

ö

r sig 

ä

r till

å

tet att l

ä

gga ned jordbruk. Endast i s

å

dana fall d

å

 nedl

ä

ggningen strider mot vissa allm

ä

nna intressen kan lagen till

ä

mpas och ingripande ske. Lantbruksn

ä

mnden kan h

ä

rvid f

ö

rel

ä

gga innehavaren att 

å

terst

ä

lla h

ä

vden under f

ö

ruts

ä

ttning att den odlade jorden antingen ing

å

r i brukningaenhet, som 

ä

r eller genom teknlakt ooh ekonomiakt rimliga 

å

tg

ä

rder kan bli l

ä

mpad f

ö

r rationell jordbruksdrift och aom lider skada genom nedl

ä

ggningen eller som med h

ä

nsyn till l

ä

ge, be­skaffenhet och 

ö

vriga omst

ä

ndigheter finnes b

ö

ra h

ä

llas i odlat skick f

ö

r att underl

ä

tta bildandet av rationell brukningsenhet.

Nuvarande best

ä

mmelser omfattar s

å

lunda inte all 

å

kerjord

Prop. 1978/79:163

45

och det .-ir onda.nt mot. nedlagd 

.

\kerjord

3om ingripande

kan ako. M.'i/jot kvalitetakrav pA brukningen uppst

ä

lla inte.

Fnligt utredningens mening b

ö

r 

å

tg

ä

rder kunna vidtas och ingripande kunna ske mot jordbruksmark som inte brukas eller som inte anv

ä

nds s

ä

 att markens produktionsf

ö

rm

å

ga tas till vara f

ö

r rationell Jordbruksproduktion.

All 

å

ker och kultiverad betesmark b

ö

r s

å

ledes brukas med undanlag av s

å

dan mark som fr

å

n jordpolitisk synpunkt saknar intresse. Kortfattat kan utredningens st

å

ndpunkt uttryckas s

å

: "den jord som 

ä

r brukningsv

ä

rd som 

å

ker eller kultiverad betesmark skall brukaa rationellt".

Ingripande skall h

ä

rvid kunna ske s

å

v

ä

l mot mark d

ä

r bruk­ningen upph

ö

rt som d

ä

r brukningen 

ä

r kvalitetsm

ä

asigt d

å

lig. Naturv

ä

rdsintressen b

ö

r d

ä

remot inte kunna ligga till grund f

ö

r att 

å

tg

ä

rder skall kunna vidtas med st

ö

d av best

ä

mmelserna i lagen om sk

ö

tsel av Jordbruksmark. Detta f

ä

r i st

ä

llet ske med st

ö

d av best

ä

mmelserna i naturv

ä

rdslagstiftningen.

En av anledningarna till att nuvarande lags r

ä

ckvidd 

ä

r begr

ä

nsad 

ä

r att lantbruksn

ä

mnderna ofta f

ä

r k

ä

nnedom om att brukningen upph

ö

rt f

ö

rst sedan s

ä

 l

å

ngt tid f

ö

rflutit d

ä

refter att ingripande inte f

å

r ake. 

Ä

ven om tidsbegr

ä

ns­ningen taa bort 

ä

r detta enligt utredningena mening inte tillr

ä

ckligt. Utredningen f

ö

real

ä

r d

ä

rf

ö

r 

ä

ven att en anm

ä

lningsskyldighet inf

ö

rs f

ö

r 

ä

gare som avser att ta jord­bruksmark ur produktion. Sj

ä

lvfallet b

ö

r inte denna an­m

ä

lningsskyldighet f

ö

religga om det 

ä

r fr

å

ga om en helt obetydlig 

å

tg

ä

rd. Exempel p

ä

 s

å

dan 

å

tg

ä

rd som inte b

ö

r omfattas av anm

ä

lningsskyldigheten kan vara utr

ä

tning av en brukningsgr

ä

ns, anl

ä

ggning av en brukningsv

ä

g eller uppf

ö

rande av en ekonomibyggnad p

å

 Jordbrruksmark. Den f

ö

reslagna anm

ä

lningsplikten medf

ö

r att lantbruks-

Prop. 1978/79:163

46

n

ä

mnden p

å

 ett tidigt stadium f

å

r k

ä

nnedom om planerade 

å

tg

ä

rder. Utredningen anser det d

ä

rmed inte befogat att g

ä

 s

ä

 l

å

ngt att en direkt tillat

å

ndspllkt inf

ö

rs. Ett anm

ä

lningaf

ö

rfarande 

ä

r enligt utredningena mening ett smidigt inatrument f

ö

r att uppn

å

 det avaedda syftet.

Anm

ä

lan b

ö

r g

ö

ras skriftligen hoa lantbruksn

ä

mnden senast tv

ä

 m

å

nader innan den tillt

ä

nkta 

ä

ndringen skall 

ä

ga rum. Det b

ö

r h

ä

rvid ankomma p

å

 lantbrukan

ä

mnden att om m

ö

jligt inom angi'en tid fatta bealut i 

ä

rendet. N

ä

rmare f

ö

re­skrifter h

ä

rom b

ö

r utf

ä

rdas av regeringen. Finner lanbruks-n

ä

mndan att anm

ä

lan avaer s

å

dan jordbruksmark som med h

ä

nsyn till bel

ä

genhat, omf

å

ng och 

ö

vriga f

ö

ruts

ä

ttningar inte 

ä

r l

ä

mplig f

ö

r jordbruksproduktion b

ö

r n

ä

mnden inte mots

ä

tta sig att marken i fr

å

ga tas ur produktion. 

Ä

ven om marken 

ä

r l

ä

mplig f

ö

r jordbruksproduktion b

ö

r den dock i vissa fall f

å

 anv

ä

ndas f

ö

r annat godtagbart 

ä

ndam

å

l, 

«

xem-pelvls f

ö

r golfbana, oaaplngplats eller marknadsplats.

Har brukningen upph

ö

rt eller sker denna p

ä

 ett s

ä

tt aom med h

ä

nayn till ortens f

ö

rh

å

llande inte kan anses som rationellt b

ö

r lantbruksn

ä

mnden kunna ingripa och f

ö

reskriva vilka 

å

tg

ä

rder aom akall vldtaa.

Lantbruksn

ä

mnden b

ö

r h

ä

rvid bl.a. kunna f

ö

reskriva de 

å

t­g

ä

rder som beh

ö

vs f

ö

r att s

ä

tta marken eller markanl

ä

gg­ningarna i s

å

dant skick att en rationell produktlon skall kunna uppr

ä

tth

ä

llas samt l

ä

mna f

ö

reakrifter om viss v

ä

xt­odling.

Som exempel p

ä

 a

å

dana 

å

tg

ä

rder kan n

ä

mnas renaning, f

ö

r­djupning eller igenl

ä

ggning av 

ö

ppna diken och avlopp, t

ä

ckdikning, atenr

ö

jning, buskr

ö

jning aamt alla de 

å

t­g

ä

rder aoo kan erfordras f

ö

r att nedlagd Jordbruksmark 

å

ter akall kunna brukaa rationellt.

Prop. 1978/79:163

47

Lantbruksn

ä

mnden b

ö

r vidare kunna f

ö

reskriva viss in­riktning av f

ö

retagets v

ä

xtodling s

å

 att produktionsin­riktningen blir l

ä

mplig med h

ä

nsyn till de f

ö

rh

å

llanden aom r

å

der p

å

 orten. I aamband h

ä

rmed b

ö

r n

ä

mnden ocks

ä 

kunna l

ä

mna f

ö

reskrifter om markkartering, grundkalkning och grundg

ö

daling, ogr

ä

abek

ä

mpnlng och oml

ä

ggning av betea-maxk.

Utredningen har 

ö

verv

ä

gt att fSreal

ä

 m

ö

jlighet f

ö

r tillayhs-myndleten att meddela f

ö

rel

ä

ggande om viss djurh

å

llning men har avat

å

tt h

ä

rifr

ä

n. Ett s

å

dant f

ö

rel

ä

ggande skulle inneb

ä

ra ett mycket l

å

ngtg

å

ende Ingrepp 1 den enskildes bruknlngaf

ä

rh

å

llanden. Vidare kan det uppst

å

 betydande praktiaka sv

å

righeter att genomf

ö

ra en f

ö

reskrift om djur­h

å

llning. B

ö

r jordbruksmarken i:aln helhet eller till visa del anv

ä

ndaa f

ö

r produktion av vallv

ä

xter, b

ö

r lantbruka-n

ä

mnden emellertid kunna f

ö

rel

ä

gga innehavaren att ha a

å

dan produktion 

ä

ven om denne inte har eller 

ä

r beredd att skaffa djur.

I nuvarande lag finns inga beat

ä

mmelaer aom g

ä

ller Jordr brukets byggnader. Utredningen har inte heller funnit behov av att inf

ö

ra s

å

dana beat

ä

mmelaer. 

Ä

ven om ingripandet begr

ä

nsas till fall d

ä

r investeringen 

ä

r l

ö

naam blir konse­kvenserna av ett ingripande i fr

å

ga om byggnaderna regel­m

ä

ssigt s

å

 mycket st

ö

rre 

ä

n konsekvenserna av ett ingripande i fr

å

ga om Jordbruksmarken. Intresset f

ö

r att underh

å

lla de byggnader som beh

ö

vs f

ö

r att p

å

 ett ekonomiskt s

ä

tt utnyttja f

ö

retagets produktlonaf

ö

nits

ä

ttnlngar bed

ö

ma ocks

å

 vara a

å

 v

ä

aentligt f

ö

r 

ä

garen att a

ä

rskilda beat

ä

m­melaer med h

ä

nayn till det allm

ä

nnaa intreaae inte akall beh

ö

vas.

I viaaa fall torde det r

ä

cka med enbart ett f

ö

rel

ä

ggande att vidta viaa 

å

tg

ä

rd f

ö

r att r

ä

ttelae akall ake. Erfaren­heten av tidigare lagstiftning visar emellertid att f

ö

re-

48 Prop. 1978/79:163

l

ä

ggandena ofta b

ö

r kombineras med vite f

ö

r att ge mera tyngd 

ä

t detta. Viteabeloppet b

ö

r h

ä

rvid best

ä

mmaa i f

ö

rh

å

llande till 

å

tg

ä

rden s

å

 att det utg

ö

r ett effektivt p

å

tryckningsmedel.

Innan beslut om f

ö

rel

ä

ggande fattas b

ö

r detta f

ö

reg

å

s av 

ö

verl

ä

ggningar mellan lantbruksn

ä

mnden och innehavaren. 

Ä

r denne mark

ä

gare b

ö

r i st

ä

llet f

ö

r ett f

ö

rel

ä

ggande att vidta vissa 

å

tg

ä

rder kuniMi godtas att marken i fr

å

ga ut­arrenderas. Detta b

ö

r d

ä

 ake p

å

 ett a

ä

tt aom lantbruks­n

ä

mnden kan godk

ä

nna. Arrendet b

ö

r h

ä

rvid vara a

å

 l

å

ng­siktigt och arrendeeumman s

ä

 avpassad, att arrendatorn kan genomf

ö

ra de 

å

tg

ä

rder aom mark

ä

garen annars akulle f

ö

relagta utf

ö

ra. F

ö

rel

ä

ggande om uttarrendering b

ö

r d

ä

remot inte kunna ske.

Enligt utredningens mening blir en frivillig utarrendering i at

ä

llet f

ö

r ett f

ö

rel

ä

ggande om vlaa 

å

tg

ä

rd ocks

å 

rationaliaerlngabefr

ä

mjande. Framf

ö

r allt torde passiva 

ä

gare, som l

å

ter marken ligga obrukad eller utnyttjar den extensivt, kunna f

ö

rv

ä

ntas v

ä

lja utarrendering 1 st

ä

llet f

ö

r att sj

ä

lv vidta erforderliga 

å

tg

ä

rder. Lantbruksn

ä

mnden f

å

r h

ä

rigenom m

ö

jlighet till viaa atymlng genom att p

å­

verka valet av arrendator.

Som tidigare framh

å

llits b

ö

r de Investeringar aom f

ö

re­skrivs vara f

ö

retagsekonomiskt och/eller samh

ä

llsekonomiskt f

ö

rsvarliga. De f

ö

retagaekonomiska 

ö

verv

ä

gandena b

ö

r h

ä

rvid ake med h

ä

nsyn till de framtida brukningsf

ö

rh

å

llandena. En f

ö

reskriven 

å

tg

ä

rd kan d

ä

rf

ö

r ur den passive mark

ä

garens synvinkel framst

å

 aom betungande och kanske medverka till att denne avh

ä

nder sig marken till n

å

gon som genom sitt tidigare markinnehav har b

ä

ttre f

ö

ruta

ä

ttnlngar att genom­f

ö

ra erforderliga 

å

tg

ä

rder och ta till vara markens pro­duktionsf

ö

rm

å

ga. 

Ä

ven kvalitetakravet p

ä

 brukningen bed

ö

ms bli rationaliseringsbefr

ä

mjande. Som tidigare n

ä

mnts kommer

Prop. 1978/79:163

49

det att finnas m

ö

jligheter till statligt st

ö

d f

ö

r iord­ningst

ä

llande av jordbruksmark.

8.4  Mat.iordst

ä

kt

Enligt 18 

§

 naturv

ä

rdslagen (1964:822) f

å

r takt av jord f

ö

r annat 

ä

ndam

å

l 

ä

n markinnehavarena huabehov inte ake utan l

ä

nastyrelsens tillst

å

nd. Med husbehovst

ä

kt avses i naturv

å

rdslagen (prop. 1964:148 a. 75) den f

ö

rbrukning aom kr

ä

va f

ö

r ak

ö

taeln av en Jordbruka- eller akogabruka-faatlghet. Enligt utredningena mening beh

ö

va alltj

ä

mt en beat

ä

mmelae om matjordat

ä

kt 1 en reviderad jordh

ä

vdalag-atlftnlng. Det 

ä

r n

ä

mligen inte a

ä

kert att en pr

ö

vning en­bart enligt naturv

å

ralagen akulle tillgodoae det Jordbruka-plltiaka intreaae aom finna att f

ö

rhindra att fastigheten f

ö

ra

ä

mraa genom att matjord boirtf

ö

rs. I likhet med vad som nu g

ä

ller enligt naturv

ä

rdslagen b

ö

r husbehovst

ä

kt vara undantagen.

Enligt utredningens mening b

ö

r dock med husbehovst

ä

kt avaea a

å

dan takt aom 

ä

r normal f

ö

r ak

ö

taeln av tomtmarken till innehavarens och de anst

ä

lldaa bost

ä

der. H

ä

rav f

ö

ljer att matjordst

ä

kt f

ö

r iordnlngsat

ä

llandet av aommarstugetomter eller f

ö

r f

ö

rs

ä

ljning Inte b

ö

r bed

ö

mas som husbehovst

ä

kt.

Beat

ä

mmelaema om matjordst

ä

kt b

ö

r d

ä

rf

ö

r i f

ö

rh

å

llande till nu .g

ä

llande lag 

ä

ndras s

å

 att all annan matjordst

ä

kt p

å

 jordbruksmark 

ä

n husbehovst

ä

kt skall f

ö

reg

å

s av an­m

ä

lan p

ä

 samma s

ä

tt aom n

ä

r jordbruksmark annars tas ur produktion enligt vad utredningen tidigare f

ö

reslagit. Ora lantbruksn

ä

mnden skall Ingripa mot takt f

ä

r avg

ö

ras efter samma grunder som utredningen tidigare f

ö

rordat n

ä

r det g

ä

ller fr

å

ga om nedl

ä

ggning av jordbruksmark. F

ö

ralaget ger lantbrukan

ä

mnema en b

ä

ttre och mera full-at

ä

ndlg kontroll 

ö

ver den jordbrukamark aom 

ä

ven fram-delea-akall anv

ä

ndas f

ö

r Jordbruksproduktlon.

Prop. 1978/79:163

50

8.5    Inl

ö

aen

Enligt nuvarande lag kan ataten bil akyldig inl

ö

aa den jord aom ber

ö

ra av ett f

ö

rel

ä

ggande. D

å

 f

ö

rel

ä

ggande om att 

å

terst

ä

lla h

ä

vden oftast ber

ö

r endast del av fastighet kan det f

ö

rh

ä

llandet uppkomma att inl

ö

sen inte kan 

ä

ga rum till f

ö

ljd av att beat

ä

mmelaema i faatighetablldnlngalagen f

ö

rhindrar ett avskiljande av aktuellt markomr

å

de fr

ä

n atamfaatlgheten. Utredningen f

ö

resl

ä

r att statens skyldig­het till .inl

ö

sen skall g

ä

lla hela den fastighet som Ifr

å

ga­varande markomr

å

de tillh

ö

r, om detta inta 

ä

r av a

ä

 ringa omfattning att det kan anaes obllllgt att a

å

å

ker. Inl

ö

sen b

ö

r emllertid efter 

ö

verenskommelse 

ä

ven kunna avse bara del av fastighet om s

ä

 bed

ö

ma l

ä

mpligt i det enskilda fallet.

Utredningen har i sitt f

ö

rslag till ny jordf

ö

rv

ä

rvslag f

ö

r motsvarande fall f

ö

reslagit att l

ö

aenbeloppet skall best

ä

mmas med till

ä

mpning av expropriationslagens v

ä

rderings­regler. Detta b

ö

r 

ä

ven g

ä

lla inl

ö

aen enligt lagen om sk

ö

tsel av jordbruksmark.

8.6    F

ö

rh

å

llandet till annan lagstiftning

En lag, aom 

å

l

ä

gger 

ä

gare eller innehavare av a

å

dan mark att anv

ä

nda marken f

ö

r Jordbrukaproduktion, kan i en del fall komma att atrida mot amnan lagstiftning eller f

ö

re­akrifter aom meddelaa med at

ö

d av a

å

dan. S

å

 kan t.ex. bli fallet i fr

å

ga om byggnadalagatiftningen, naturv

å

rdslagen och skogsv

å

rdslagen. I den m

ä

n f

ö

retagets till

å

tlighet pr

ö

vas i a

å

irsklld ordning b

ö

r s

å

dan 

ä

ndring av markan­v

ä

ndningen inte falla in under lagen om ak

ö

tael av jord­bruksmark .

Som framg

å

r av avsnitt 4.3.2 kan markens innehavare med at

ö

d av naturv

ä

rdalagen i flera fall 

å

l

ä

ggas Inskr

ä

nkningar i f

ö

rfogander

ä

tten 

ö

ver mairken. I den m

ä

n a

å

dana f

ö

reskrifter

Prop. 1978/79:163

51

inneb

ä

r att den p

å

g

å

ende markanv

ä

ndningen avsev

ä

rt f

ö

r­sv

ä

ras skall ers

ä

ttning utg

å

. I 

ö

vriga fall f

ö

ruts

ä

tts f

ö

reskrifterna inte vara mer ingripande

ä

n som kan f

ö

renas med ett normalt Jordbruk.

Som tidigare anf

ö

rts har utredningen, eftersom regleringen i naturv

å

rdslagen och jordh

ä

vdslagen sker fr

å

n olika ut­g

å

ngspunkter, funnit l

ä

mpligt att best

ä

mmelsen i jordh

ä

vds­lagen om takt av matjord 

ö

verf

ö

rs till den nya lagen. Lydelsen b

ö

r emellertid enligt det anf

ö

rda 

ä

ndras. Best

ä

m­melsema i de b

å

da lagarna n

ö

dv

ä

ndigg

ö

r vidare samordnings-f

ö

reskrifter f

ö

r tillst

ä

ndaglvningen aom l

ä

mpligen tas in i naturv

ä

rdsf

ö

rordningen (1976:484) ooh till

ä

mpningaf

ö

r­ordning till lagen om ak

ö

tael av jordbruksmark.

F

ö

rh

å

llandet till skogav

å

rdslagen p

å

kallar uppm

ä

rksamhet endast i den m

å

n madcen ligger oanv

ä

nd och d

ä

rf

ö

r 

ä

ven skogsv

å

rdslagen kan komma att bli till

ä

mplig. Om jordbruks­mark har 

ö

verg

å

tt till att bli skogsmark och anv

ä

nds f

ö

r virkesproduktion talar n

ä

mligen samh

ä

llsekonomiska sk

ä

l f

ö

r att marken 

ä

ven forts

ä

ttningsvis f

å

r anv

ä

ndas f

ö

r s

å

dant 

ä

ndam

å

l. Annorlunda st

ä

ller det sig emellertid om marken ligger helt oanv

ä

nd. Det 

ä

r ofr

å

nkomligt att a

å

v

ä

l akogav

ä

rdalagen aom den nya lagen om sk

ö

tael av jordbrukamark i princip blir till

ä

mpliga i fr

å

ga om a

å

dan mark. Det 

ä

r dock enligt utredningens mening inte m

ö

jligt att st

ä

lla upp n

å

gon generell regel f

ö

r deaaa fall utan fr

å

gan om markens framtida anv

ä

ndning m

å

ste avg

ö

ras med ledning av omst

ä

ndigheterna i det aktuella fallet. H

ä

rvid b

ö

r de ansvariga myndighetema (lantbruksn

ä

mnden och skogav

å

rdaatyrelaen) aamr

ä

da innan bealut fattas.

Det b

ö

r i sammanhanget n

ä

mnas att 1973 

å

ra akogautrednlng (SOU 1978:6 a.9) funnit att det inte kan anses n

ö

dv

ä

ndigt att beh

å

lla den regel som inneb

ä

r att outnyttjad mark, aom i och f

ö

r alg 

ä

f l

ä

mplig f

ö

r virkeaproduktion under viaaa omst

ä

ndigheter akall falla utanf

ö

r akogsv

å

rdalagens till-

Prop. 1978/79:163

52

l

ä

mpningsomr

ä

de..Det b

ö

r i at

ä

llet enligt denna ut­redning pr

ö

vas i varje enskilt fall om mark, som inte 

ä

r f

ö

rem

å

l f

ö

r n

å

gon form av utnyttjande, akall undantaa fr

ä

n akogav

ä

rdalagen.

Prop. 1978/79:163

53

Speoialmotivering

Inledande beat

ä

mmelaer 

1 och 2 

§§

I paragraferna angea den mark p

å

 vilken lagen 

ä

r till

ä

mplig. Punkterna 1 och 2 i 2 

§

 har motsvarighet 1 nuvarande lag. I punkt 3 undantas mark vara till

å

tlighet pr

ö

vas 1 a

ä

rakild ordning, exempelvia enligt v

ä

glagen, vattenlagen eller byggnadalatiftningen. Efteraom det nuvarande undantaget f

ö

r ataten f

ö

real

ä

a avskaffat faller ocks

ä

 lantbruksn

ä

mn­dens mark i princip under lagen. Utredningen har .utg

å

tt fr

ä

n att s

å

dan mark m

ä

ste sk

ö

tas. Skulle mot f

ö

rmodan fr

å

ga uppkomma om ingripande f

ä

r denna fr

å

ga sj

ä

lvfallet avg

ö

ras av lantbrukaatyrelaen.

Sk

ö

tael m.m.

y

Enligt paragrafen akall a

å

dan Jord'bruksmark som med h

ä

nsyn till angivna egenskaper 

ä

r l

ä

mplig f

ö

r jordbruksproduktion brukaa, a

å

 att markans produktionsf

ö

rm

å

ga tas till vara rationellt f

ö

r s

å

dan produktion. Best

ä

mmelsen ger uttryck f

ö

r grundtanken att den brukningsv

ä

rda Jordbrukamarken akall brukas. Vilken denna mark 

ä

r framg

å

r av avsnitt 8.1. Brukningen skall vidare vara rationell. Veul som kan anses rationellt f

å

r avg

ö

ras med ledning av f

ö

rh

å

llandena p

ä 

orten.

I paragrafen ges undantag fr

ä

n huvudregeln i 3 

§

. F

ö

r att avsteg skall f

å

 g

ö

ras fr

å

n denna f

ö

ruts

ä

tts att det f

ö

re­ligger a

ä

rakllda ak

ä

l. Exempel p

ä

 s

å

dana sk

ä

l har angetts i huvudmotiveringen. Detta g

ä

ller 

ä

ven vid matjordat

ä

kt fdr annat 

ä

ndam

å

l 

ä

n husbehov. Inneb

ö

rden av uttrycket huabehov har angetta i avsnitt 8.4.

Prop. 1978/79:163

54

Enligt denna paragraf 

ä

r mark

ä

garen akyldig att inom an­given tid g

ö

ra anm

ä

lan innan jordbrukamark taa ur produktion eller takt av matjord 

å

ker f

ö

r annat 

ä

ndam

å

l 

ä

n husbehov. Anm

ä

lningsskyldigheten har inte begr

ä

naata "till Jordbruka­mark som

ä

r l

ä

mplig f

ö

r jordbruksproduktion utan f

ö

relig­ger a

å

 anart jordbrukamark, oavaett beskaffenhet, 

ä

r be­r

ö

rd. Denna konstruktion har v

ä

lta efteraom anm

ä

lnlngs-akyldlgheten inte b

ö

r g

ö

raa beroende av den enaklldea upp­fattning om vad aom 

ä

r l

ä

mpligt f

ö

r Jordbrukaproduktion. Marken m

ä

s1:e dock vara a

å

dan aom angea i 1 

§

. Om 

å

tg

ä

rden endaat 'ber

ö

r en obetydlig del f

ö

religger dock inte anm

ä

l -ningaakyldlghet. Detta To"!jer av uttrycket jordbruksmark "av n

å

gon betydelae".

Lå

utredningen har förutaatt att regeringen skall meddela adminiatrativa beatämmelaer med närmare föreakrifter om skyldighet för lantbruksnämnden att meddela beslut 1 fråga om tillåtligheten av en aktuell åtgärd som avsea 1 4 §

Tillsyn 7 - o m

I paragraferna 

å

l

ä

ggs lantbruksn

ä

mnden och lantbruksstyrel­sen ansvaret f

ö

r 

ö

vervakningen av lagens efterlevnad. De f

å

r i s

å

dant syfte meddela de f

ö

rbud cch f

ö

rel

ä

gganden aom beh

ö

va, exempelvia f

ö

reakrifter om viaa v

ä

xtodling eller lat

å

nds

ä

ttnlng av mark eller markanl

ä

ggning. 

Å

tg

ä

r­der som kan komma i fr

å

ga anges i 9 

§

. Uppr

ä

kningen d

ä

r 

ä

r dock inte utt

ö

mmande. 

Ä

ven annan liknande 

å

tg

ä

rd kan s

å

ledes komma i fr

å

ga.

Prop. 1978/79:163

55

F

ö

rel

ä

ggande eller f

ö

rbud f

ä

r riktas mot markens 

ä

gare eller nyttJander

ä

ttshavare eller mot b

å

da. Om nyttjande-r

ä

ttahavarena 

ä

terat

å

ende beaittningstid 

ä

r kort eller koatnaden f

ö

r den ifr

å

gasatta 

å

tg

ä

rden avsev

ä

rd och det d

ä

rf

ö

r framat

å

r aom obilligt att 

å

l

ä

gga nyttjander

ä

tts-havaren ansvaret, b

ö

r f

ö

rel

ä

ggandet i allm

ä

nhet riktaa mot Jord

ä

garen ensam.

Tillaynsmyndigheten kan best

ä

mma att f

ö

rbud eller f

ö

re­l

ä

ggande omedelbart l

ä

nder till efterr

ä

ttelse. Denna be­at

ä

mmelae 

ä

r i f

ö

rsta hand avsedd f

ö

r matjordst

ä

kt.

Inl

ö

sen

11        - 12 

§§

I paragraferna ges 

ä

garen av fastighet, som halt allar delvis varit f

ö

rem

å

l f

ö

r ingripande med st

ö

d av lagen, m

ö

jlighet att beg

ä

ra inl

ö

sen. Till skillnad fr

å

n nuvarande lag avser inl

ö

aenskyldlgheten hela fastigheten. Scm fram­h

å

llits i avsnitt 8.5 f

ö

religger dock inte hinder mot fri­villig

ö

verenskommelse att endast en dal skall l

ö

sas in, om s

å

 anses l

ä

mpligare. On s

ä

rskilda ak

ä

l f

ö

ranleder annat f

ö

religger inte n

å

gon inl

ö

aenskyldighet f

ö

r staten. S

ä

dana sk

ä

l kan vara att endaat en obetydlig del av fastigheten varit ber

ö

rd av 

å

tg

ä

rden och det d

ä

rf

ö

r framst

å

r aom obll­llgt att hela fastigheten skall l

ö

aaa.

I fr

å

ga om l

ö

aenbeloppets storlek har expropriationslagen gjorts till

ä

mplig. Kan 

ö

verenskommelse inte n

å

s f

ä

r enligt

12        

§

 talan inst

ä

mmas till fastighetsdomstolen.

Ö

verg

å

ngsbest

ä

mmelser

Punkt 2

Som framhållits  i den allmänna motiveringan har utredningen förutsatt att  bestämmelsema i denna punkt får tillämpas endast om företageekonomiska och/eller samhällsekonomiska skäl talar för detta. 

7   Riksdagen 1978179. 1 saml. 163

Prop. 1978/79:163

Bilaga 2

Sammanställning av remissyttranden

1    Allmänna överväganden

Remissinstanserna instämmer i huvudsak i utredningens allmänna överväganden eller lämnar dessa utan erinran.

Hovrätten för Nedre Norrland: Hovrätten vill---- ifrågasätta om

inte, i stället för att en helt ny lag tillskapas, samma resultat kan upp­nås genom ändringar i nu gällande jordhävdslag. Hovrätten vill emeller­tid inte motsätta sig att jordhävdslagen ersattes av en helt ny lag, vari de nya riktlinjerna för jordbrukspolitiken får sin uppföljning i en mer effektiv lagstiftning. Den av utredningen föreslagna lagen synes kunna ge de ramföreskrifter för brukandet av jorden som erfordras med tanke på de mål som uppställes.

Lantbrukssiyrelsen: 1977 års jordbrukspolitiska beslut bygger på grundsatsen att jordbrukspolitiken skall främja rationellt utnyttjande av landets naturliga resurser för jordbruksproduktion, vilket bl. a. innebär att åkerjorden bör utnyttjas för detta ändamål. Den skötselmålsättning som kommer till uttryck i förslagets 3 § ser lantbruksstyrelsen som ett lagfästande av denna grundsats. Målsättningen innebär en väsentligt ut­ökad räckvidd för jordhävdslagstiftningen och hälsas med tillfredsstäl­lelse inom lantbruksverket.

Skogsstyrelsen: Skogsstyrelsen biträder jordförvärvsutredningens upp­fattning att en revidering av jordhävdslagen är påkallad. Det är ange­läget för såväl samhället som berörda näringar att markresurserna ut­nyttjas så rationellt som möjligt. Nuvarande jordhävdslags begränsade räckvidd, viss osäkerhet om den lämpligaste markanvändningen samt svårigheter med och otillräckliga resurser för skogsodling av nedlagd jordbruksmark torde vara de främsta orsakerna till att omfattande arealer för närvarande ligger helt eller delvis outnyttjade. Den av ut­redningen föreslagna lagen om skötsel av jordbruksmark, innebärande en  kraftig skärpning av   1970  års  jordhävdslag  är  därför  befogad.

Slalens naturvårdsverk: Naturvårdsverket finner att förslaget till lag om skötsel av jordbruksmark stärker skyddet av odlingsjorden och dess nyttjande inom jordbruksproduktionen. Jordbruksmarken är emellertid också av stor betydelse från naturvårdssynpunkt, särskilt i landets skogs-och mellanbygder. Naturvårdsverket föreslår att det i en lag om skötsel av jordbruksmark eller jordhävdslag införs en allmän hänsynsregel till naturvårdens intressen i likhet med vad som stadgas i skogsvårdslagen.

Lantmäteriverket: En skötsellag med föreslaget innehåll torde bl. a. bidra till att motverka passivt jordägande och därmed främja struktur­rationaliseringen. Lantmäteriverket tillstyrker från denna utgångspunkt förslaget.

Länsslyrelsen i Gävleborgs län: Enligt länsstyrelsens mening är ned­läggningen av åkermark i länet f. n. mycket obetydlig. Det förekommer dock fall då mindre åkerskiften insprängda i samlade områden blir obrukade. Med den utformning med bland annat en tidsbegränsning av

Prop. 1978/79:163

2

möjligheten att ingripa, som nuvarande lagstiftning innehåller, är möj­ligheterna att påverka nedläggningen f. n. många gånger starkt begrän­sade. Länsstyrelsen tillstyrker därför att lagstiftningen revideras.

Länsstyrelsen i Kopparbergs län: Den skärpning av nuvarande jord­hävdslag som utredningens förslag till ny lag innebär anser länsstyrelsen väl underbyggd. Lagen utgör ett nödvändigt komplement till utredning­ens tidigare förslag till ny jordförvärvslag.

Länsstyrelsen i Norrbollens län: Länsstyrelsen delar i huvudsak ut­redningens syn på vilken målsättning som bör vara vägledande för en ny jordhävdslag.

Behov föreligger dock av en nyanserad tillämpning som anpassas till

de i skilda delar av landet rådande olika förutsättningama. För Norr­

bottens del är det angeläget att den nya lagen dels ger möjlighet att åter­

föra åkerjord i produktion och dels kan medverka till att få till stånd en

betydligt effektivare brukning än hittills på stora arealer av den nu od­

lade marken. Från rationell synpunkt är den ökning av produktionen

som därigenom åstadkommes endast marginell. En motsvarande till-

lämpning av lagstiftningen i södra och mellersta Sverige skulle däremot

kunna skapa överskotts- och avsättningsproblem och samtidigt motver­

ka den avsedda regionalpolitiska målsättningen.    

Länsstyrelsen vill mot skisserad bakgrund starkt understryka att lag­text- och tillämpningsföreskrifter bör utformas så att en differentierad tillämpning möjliggöres utifrån respektive regions skilda förutsättningar.

Länsstyrelsen i Västernorrlands län: Enligt länsstyrelsens mening skulle en effektivare förvärvslagstiftning i hög grad förhindra den ned­läggning eller vanhävd av jordbruksmark som nu sker på goda marker. Men givetvis är det värdefullt att också jordhävdsreglema blir effektiva­re och länsstyrelsen är därför tillfredsställd över att förslag nu lämnas i detta avseende. Samtidigt vill länsstyrelsen emellertid framhålla att restriktioner av detta slag naturiigen blir besvärliga i tillämpningen. Till­synsresurserna torde aldrig bli helt tillräckliga, administrationen blir överhuvudtaget tyngande och gränsfallen blir talrika och besvärliga. Det är därför viktigt att misskötseln av jordbruksmark också kraftfullt mot­verkas med positiva medel t. ex. information och propaganda i samver­kan mellan staten och jordbrukets egna organisationer. De passiva jord­ägarna bör på detta sätt påverkas att överlåta marken till aktiva bruka­re i företag som kan bestå.

------ Vid tillämpningen av en restriktiv skötsellagstiftning måste

alltså inriktningen i första hand vara att få ägaren att antingen bruka jorden själv eller att överlåta den till en brukare. Därigenom kan sköt­selreglerna bli ett betydelsefullt hjälpmedel både för att främja jordbru­kets kvalitet och för att underlätta strukturrationaliseringen.

I remissbehandlingen av skogsutredningens betänkande höjdes röster för en bredare syn på lagens innehåll och kompetensområde. Istället för en lag för skogsnäringens produktionsintressen talades det för en skogs­lag som tillvaratar och samordnar olika samhällsintressens berättigade anspråk på skogsmarkens utnyttjande. Samma synsätt kan säkerligen anbringas på jordbrukslagstiftningen och det kunde ha varit värdefullt med en närmare analys av möjligheterna till koordinering av jordbru­kets skötselintressen och natur-kultur-minnesvårdens intressen i en ge­mensam lagstiftning.

Lantbrukarnas riksförbund:------ Nedläggningen av jordbruks­

mark har i många delar av landet medfört vikande produktionsunderlag

Prop. 1978/79:163

3

och fått regionalpolitiska konsekvenser. Enligt LRFs mening bör lagen om skötsel av jordbruksmark ses som ett led i strävandena att tillvarata landets produktionsresurser på ett ändamålsenligt sätt.

2    Lagens räckvidd

Flertalet av remissinstanserna tillstyrker utredningens förslag eller lämnar det utan erinran.

Lantbrukssiyrelsen: Lantbruksstyrelsen är medveten om problemet med s. k. annan fastighet som omfattar jordbruksmark av intresse för lantbrukets strukturrationalisering och som faller utanför tillämpnings­området för såväl nuvarande jordhävdslag som den föreslagna skötsel­lagen. Lösningen ligger emellertid enligt styrelsens mening inte i att vidga lagens tillämpningsområde i vad avser taxeringsnaturen. En an­knytning av skötsellagens regelsystem till taxeringsnaturen jordbruks­fastighet är självklar i sammanhanget och bör inte ändras (jfr annan lagstiftning som berör jordbruksfastigheter, t ex jordförvärvslagen). Däremot är det som påpekats av flera lantbruksnämnder angelä­get att frågan om en striktare gränsdragning mellan annan fastighet och jordbruksfastighet uppmärksammas när riktlinjer utarbetas för kom­mande fastighetstaxering.

Jordbruksmark är en bättre sammanfattande benämning än odlad jord för den mark som skötsellagen skall omfatta. Det är också till för­del vid lagens användning att jordbruksmarkens uppdelning på huvud­grupperna åkermark och kultiverad betesmark anges redan i lagtexten. Av utredningens exemplifiering, hämtad ur förarbetena (prop. 1969: 134 s. 24 f) till jordhävdslagen, framgår att kultiverad betesmark är ett heterogent begrepp. Avgränsningen av sådan mark gentemot andra ägo­slag kan ibland vara svår, särskilt om såväl ökning av den betade area­len som nedläggning av produktionen ofta sker gradvis efter hand som vegetationen förändras, med eller utan kulturåtgärder. Någon precise­ring utöver den som gjorts i betänkandet av vad som skall anses vara kultiverad betesmark anser lantbruksstyrelsen emellertid inte vara möj­lig nu. Den praktiska tillämpningen av lagen får visa om förtydliganden måste göras senare, vilket i så fall bör kunna ske i anvisningsform.

Skogsstyrelsen: Det är angeläget att den av utredningen föreslagna begreppsdefinitionen tillsammans med formuleringen i lagförslagets 3 § inte förhindrar eller försvårar anläggning av fröplantager och skogs­plantskolor på mark som är lämplig för jordbruksproduktion.

Enligt utredningens förslag skall lagen kunna tillämpas även på re­dan nedlagd jordbruksmark om särskilda skäl föreligger. Detta innebär att såväl lagen om skötsel av jordbruksmark som skogsvårdslagen kan vara tillämplig på mark som ligger oanvänd. Utredningen har också konstaterat detta och säger vidare att "om jordbruksmark övergått till skogsmark och används för virkesproduktion talar samhällsekonomiska skäl för att marken även fortsättningsvis får användas för sådant ända­mål". Skogsstyrelsen vill understryka vikten av att ägaren av jordbruks­mark, som skogsplanterats med stöd av statsbidrag, inte åläggs att åter­föra sådan mark till jordbruksmark med stöd av den föreslagna lagen, om inte synnerliga skäl föreligger. Ett sådant synnerligt skäl kan vara att inom ett jordbruksområde finns enstaka tegar som skogsplanterats och dessa därigenom utgör ett hinder i en rationell jordbruksdrift. Mark-

Prop. 1978/79: 163

4

ägaren bör i sädana fall hållas skadeslös med hänsyn till att myndighet tidigare accepterat omläggning till skogsmark.

Det är angeläget att outnyttjad mark beskogas där detta bedöms som mera rationellt än att söka bibehålla eller återställa en jordbrukspro­duktion. I sammanhanget kan erinras om de förslag till åtgärder på ned­lagd jordbruksmark som på uppdrag av regeringen har utarbetats av skogsstyrelsen, lantbruksstyrelsen och statens naturvårdsverk. I den år 1977 framlagda rapporten föreslås att skogsodling på nedlagd jord­bruksmark ökas från nuvarande 4 500 ha per år till 7 000 ha per år un­der en lO-årsperiod.

Gränsdragningsproblem kan uppkomma då det gäller igenväxande hagmarker, som tidigare inrymts i begreppet "odlad jord". I de fall des­sa marker är lämpliga för jordbruksproduktion torde de komma att om­fattas av den nya lagen och krav kan ställas att markens produktions­förmåga skall tas tillvara rationellt för bete. Däremot i de fall där hag-markens beskaffenhet är sådan att den inte klassas som mark lämplig för jordbruksproduktion, men ändå utnyttjas för viss betning kan inte krav ställas på rationell brukning. Markens ägare torde ofta betrakta sådan mark som jordbruksmark och önskar fortsätta med extensivt be­tesbruk. Fråga uppstår då när skogsvårdsstyrelsen med stöd av skogs­vårdslagen kan hävda att marken är att anse som skogsmark även om anmälan om nedläggning ej har skett. Detta gränsdragningsproblem an­gående hagmarkernas utnyttjande bör bli föremål för samråd mellan berörda myndigheter.

Domänverket: Enligt förslaget skall all mark som kallas åkermark och kultiverad betesmark omfattas av lagen. Domänverket instämmer i förslaget med följande synpunkter. Det är önskvärt, att det anges vilken "kulturnivå" som lagen avser i betydelsen kultiverad betesmark, då det läggs olika innebörd i ordet kultiverad betesmark i olika delar av lan­det.

Utredningens förslag innebär att lagen i viss mån görs retroaktiv. Det är enligt domänverkets mening viktigt, att retroaktiviteten inte utsträcks till att gälla nedlagd jordbruksmark som redan ianspräktagits för annan produktion, när lagen träder ikraft. En så långtgående retroaktiv till-lämpning av lagen skulle vara oförsvarbar från såväl samhällsekono­misk som företagsekonomisk synpunkt.

Länsstyrelsen i Jämtlands län:-- Det skulle säkerligen vara en

fördel från jordbrukssynpunkt och tillika från fastighetsindelningssyn­punkt om även smärre åkerarealer med beskattningsnaturen "annan fastighet" omfattades av brukningsplikt. Hur urvalet av dylika smär­re åkerarealer skall ske kan inte anges i detta sammanhang utan måste ytterligare utredas. Det torde även i stor utsträckning vara från jord­bruksekonomisk synpunkt fördelaktigt om brukningsplikt omfattar även exploateringsfastigheter.

Länsstyrelsen i Jönköpings län: Lagförslagets definition av jordbruks­mark aktualiserar gränsdragningen mot vad som skall utgöra skogsmark enligt nyligen avgivet förslag till ny skogsvårdslag. Länsstyrelsen anser att mångåriga slåtter- och betesvallar samt ängs- och hagmarker som utnyttjas till bete skall anses som mark ingående i jordbruksproduktio­nen och inte mot ägarens bestridande skall kunna överföras till skogs­mark med tillämpning av den nya skogsvårdslagen. Det synes även an­geläget ur jordbrukssynpunkt att nämnda vallar m. m., även om de en­dast i relativt ringa mån användes för betesproduktion, ändå skall an-

Prop. 1978/79:163

5

ses som område ingående i jordbruksproduktionen och inte klassas som skogsmark. Beträffande sådan mark är det angeläget att det i tveksam­ma fall sker ett intimt samspel mellan lantbruksnämnd och skogsvårds­styrelse innan klassning sker till skogsmark.

Utredningen har inte funnit behov av att i lagförslaget införa några bestämmelser om jordbrukets byggnader (sid. 47). Länsstyrelsen vill emellertid ifrågasätta om inte en regel motsvarande den som fanns i 1 § i 1947 års lag om uppsikt å jordbruk borde införas och som förhind­rar att byggnader som är nödvändiga för jordbruket bortföres eller läm­nas utan nödigt underhåll. Särskilt bör detta gälla utvecklade eller ut­vecklingsbara jordbruk. I de fall byggnaderna anses nödvändiga för jordbruket bör tillstånd föreligga för bortförande av desamma och inte bara anmälningsplikt.

Länsstyrelsen i Kopparbergs län: 1 länsstyrelsens yttrande över för­slaget till ny jordförvärvslag framhöll länsstyrelsen att med gällande fas­tighetstaxeringsbestämmelser betydande arealer mark av stort värde för jord- och skogsbruket är taxerade som annan fastighet. Länsstyrelsen föreslog att sådana ändringar av dessa bestämmelser borde övervägas så att all för jord- och skogsbruket användbar mark skulle komma att om­fattas av jordförvärvslagens regler. Intresset av att för jordbruksända­mål kunna tillvarata all mark som med hänsyn till belägenhet och öv­riga förutsättningar är lämplig härför, talar för att motsvarande över­vägande bör ske beträffande det nu aktuella lagförslaget. Inte minst i ett län som Kopparbergs län med dess splittrade ägarförhållanden är det i många fall nödvändigt att även de smärre åkerarealerna tillvara­tas.

Lantbrukarnas riksförbund: Lagförslaget omfattar inte mark taxerad som annan fastighet. LRF vill understryka vad jordförvärvsutredningen framhållit, nämligen att taxeringsanvisningama ej utformas på sådant sätt att jordbruksmark lämplig för jordbruksproduktion kommer att taxeras som annan fastighet. LRF delar jordförvärvsutredningens upp­fattning att byggnader ej bör omfattas av lag om skötsel av jordbruks­mark.

Beträffande övergångsreglerna vill LRF rikta kritik mot punkten 2. Enligt LRFs mening bör lagens retroaktiva verkan omfatta all jord­bruksmark som tidigare tagits ur produktion, således även sådan mark vilken tagits ur produktion efter tillstånd (jordhävdslagen § 7). LRF be­dömer denna fråga mot bakgrund av att meddelade tillstånd tillkommit i enlighet med tidigare förd jordbrukspolitik. Emellertid vill LRF som ett villkor framhålla att kostnadsansvaret måste åligga staten i dessa fall.

Skogsindustriernas samarbelsutskott: Den för närvarande parallellt pågående översynen av lagstiftningen för jordbruket och skogsbruket kan sägas ha det gemensamt att syfta till ett mera rationellt utnyttjande av marken för respektive ändamål. Utredningen har berört men en­ligt vår uppfattning ej tillräckligt analyserat att i vissa fall kommer båda de ifrågavarande lagrummen att bli tillämpliga beträffande mark som ligger oanvänd för jordbruk. Att frågan inte saknar areell betydel­se belyses av en rapport utarbetad år 1977 av Skogsstyrelsen, Lant­bruksstyrelsen och Statens Naturvårdsverk och som refereras i betän­kandet.

Det måste ligga i alla parters intressen att sådan outnyttjad mark sna­rast möjligt överföres till skogsproduktion där detta bedömes vara mer

Prop. 1978/79:163

6

rationellt än att bibehålla eller återställa ett jordbruk. I dessa fall bör, enhgt vår uppfattning, marken följdriktigt betraktas som skogsmark. Den nya lagen får ej utformas så att en överföring försvåras.

3    Undantag från lagens bestämmelser

Utredningens förslag tillstyrks i huvudsak eller lämnas utan erinran av flertalet remissinstanser.

Hovrätten för Nedre Norrland: Hovrätten tillstyrker att lagen görs tillämplig även på jordbruksmark som tillhör staten, enär samma krav ur brukningssynpunkt bör ställas på staten och enskilda ägare och bru­kare av jord.

I paragrafens första punkt anges att lagen inte äger tillämpning i frå­ga om jordbruksmark som ingår i fastighet, vilken har nybildats för an­nat ändamål än jordbruk och som därefter ej har undergått taxering. Det är emellertid vanligt att vid fastighetsreglering all mark med un­dantag för en tomtplats överförs från en jordbruksfastighet till en an­nan i stället för att tomtplatsen först avstyckas och återstoden av fas­tigheten sammanläggs med den andra jordbruksfastigheten. Hovrätten föreslår därför att undantaget i första punkten även bör gälla för fas­tighet, som i samband med annan fastighetsbildningsåtgärd ombildats för annat ändamål än jordbruk (jfr 3 kap. 1 § fastighetsbildningslagen).

Lanthruksstyrelsen: Ansvaret för bebyggelseplaneringen vilar primärt på kommunerna. Till följd av uttalanden och andra åtgärder från stats­makternas sida har under senare år hos såväl planansvariga som hos all­mänheten vuxit fram ett starkt medvetande om nödvändigheten att hus­hålla med landets jordbruksmark. Lantbruksstyrelsen utgår från att kommunerna i större utsträckning än tidigare beaktar jordbrukets in­tressen även inom planer som inte är aktuella att genomföra och att er­forderliga åtgärder för att upphäva sådana planer såväl på kommun-ägd som enskilt ägd mark vidtas med skyndsamhet.

Det förhåller sig vidare så att lantbruksnämndernas engagemang i planeringsprocessen på senare år har ökat väsentligt. Därmed har nämn­derna fått bättre kontakt än tidigare med kommunerna och ökade möj­ligheter att föreslå erforderliga åtgärder beträffande jordbruksmark inom planer som antingen är inaktuella eller där exploatering inte är omedelbart förestående. Styrelsen anser därför i likhet med utredningen att jordhävdslagens undantag för jordbruksmark inom fastställd detalj­plan i oförändrat skick kan föras över till skötsellagen. Styrelsen har inte heller i övrigt något att erinra emot de i 2 § föreslagna undantagen från lagens tillämpningsområde. Det finns dock anledning att under­stryka vikten av att samråd sker med lantbruksnämnderna när jord­bruksmark tas i anspråk för företag vars tillåtlighet prövas i särskild ordning.

Lantmäteriverket: Uttrycket "nybildats" i 2 § 1 synes böra ändras till "bildats". Man täcker därigenom in också det fallet att en jordbruks­fastighet har förändrats till fastighet för annat ändamål genom fastig­hetsreglering, ett fall som kan uppkomma t. ex. då fastighets jordbruks­mark har förts över till annan jordbruksfastighet medan återstoden skall utgöra bostadsfastighet.

Länsstyrelsen i Norrbottens län: Utredningen föreslår att statligt ägd mark till skillnad från gällande jordhävdslag, skall omfattas av den nya

Prop. 1978/79: 163

7

lagen. Länsstyrelsen finner förslaget betänkligt från principiell syn­punkt. Jordbrukets intresse bör enligt länsstyrelsens mening i erforder­lig utsträckning beaktas genom samråd med lantbruksnämnden och for­merna härför regleras i verksinstruktioner. Vid dessa samråd kan na­turligtvis delade meningar uppkomma om lämpligheten att ta i anspråk viss jordbruksmark för andra verksamheter som de statliga verken och myndigheterna har att ombesörja. Om denna intressekonflikt ej kan bi-läggas vid samrådet bör frågan hänskjutas till länsstyrelsen som utifrån en samlad regionalpolitisk bedömning bör göra intresseavvägningen. Länsstyrelsen motsätter sig dock inte att all kyrklig mark oberoen­de av om den är att anse som statlig eller församlingsägd omfattas av lagen.

Hushållningssällskapens förbund: Den jordbruksmark som kommu­nerna förfogar över för framtida exploateringsåtgärder bör enligt för­bundet ställas till förfogande för rationell brukning. Enligt utredningen bör det stå lantbruksnämnden fritt att göra påpekanden om brukning av sådan mark som är befogad. Från förbundet vill vi att en skärpning in­förs där det åligger lantbruksnämnden att tillse att jordbruksmarken som skall användas vid en framtida tänkt samhällsutbyggnad brukas ra­tionellt.

Lanibrukarnas riksförbund: Det är enligt LRFs mening önskvärt att all produktiv mark täcks av ifrågavarande lagstiftningar. Enligt LRFs mening bör lagen även omfatta kommunägd jordbruks­mark, då markområdet endast på lång sikt avser att få annan använd­ning.

4    Skötsel och ingripande

Flertalet remissinstanser tillstyrker i huvudsak utredningens förslag eller lämnar det utan erinran. Några remissinstanser, bl. a. lantbrukssty­relsen, anser dock att tillståndsplikt bör införas istället för anmälnings­skyldighet innan jordbruksmark tas ur produktion. Från några håll an­förs vidare att kravet på att markens produktionsförmåga skall tas till vara rationellt är oklart och bör preciseras.

Hovrätten för Nedre Norrtand: Uttrycket "Lämplig för jordbruks­produktion" i 3 § den föreslagna lagtexten bör även innefatta att det finns förutsättningar att uppnå tillfredsställande ekonomiskt utbyte. Hovrätten ifrågasätter om inte detta bör komma till uttryck i lagtexten (jmfr 1 § skogsvårdslagen).

Uttrycket "av någon betydelse" i 5 § i utredningens förslag bör när­mare preciseras så att det klart framgår om därmed avses viss areal oberoende av brukningsenhetens storlek eller om begreppet skall ställas i förhållande till berörd fastighet eller brukningsenhet. Det bör vidare tillses att det inte blir möjligt att kringgå anmälningsskyldigheten genom att successivt ta mindre områden ur produktion.

Utredningen har föreslagit att anmälan skall göras två månader före en planerad åtgärd, så att tillsynsmyndigheten skall få rådrum att fatta beslut. Hovrätten anser att lagen och blivande tillämpningsföreskrifter bör ges en sådan utformning, att markinnehavaren, om inte besked lämnats inom tvä månader om åtgärdens tillåtlighet, får företa den pla­nerade åtgärden. Det är betydelsefullt att förfarandet klart åtskiljs från ett ansökningsförfarande.

8    Riksdagen 1978/79. I saml.

Prop. 1978/79:163

g

Markägaren är enligt förslaget ensam skyldig att göra anmälan till lantbruksnämnden. Detta synes vara lämpligt i de flesta fall. Emellertid' kan det även finnas tillfällen då annan än markägaren bör svara för an­mälningsskyldigheten, t. ex. då marken är upplåten med nyttjanderätt.

Lantbrukssiyrelsen: Även om som utredningen anfört vad som kan anses vara rationell brukning får avgöras med ledning av förhållan­dena på orten kan lantbruksnämnderna komma att ställas inför svår­bedömbara situationer. En sådan kan vara när högvärdig åkermark an­vänds som betesmark för hästar. En annan situation är den ovan under rubriken Begreppet jordbruksmark påtalade gradvisa förändringen av kultiverad betesmark. Lantbruksnämnderna torde också komma att få ta ställning till situationer, där brukaren på grund av ålder eller sjuk­dom brukar sin jord alltmer extensivt. Om skötsellagens målsättning skall kunna uppfyllas måste den nu antydda problematiken beaktas vid utarbetande av tillämpningsanvisningar till lagen.

Kan lantbruksnämnden inte godta den åtgärd som anmälningen avser mäste nämnden meddela beslut inom den tidsfrist som gäller, enligt för­slaget två månader. Meddelas inget beslut inom den tiden är markäga­ren oförhindrad att vidta åtgärden. Frågan är dock om ett anmälnings­förfarande är att föredra framför ett tillståndsförfarande. En lantbruks­nämnd har i detta avseende gjort jämförelse mellan skötsellagen och naturvårdslagen när det gäller att ta jordbruksmark ur produktion. Skötsellagen stadgar anmälningsplikt, naturvårdslagen tillståndsplikt. Nämnden anser att det är otillfredsställande inte minst ur den enskil­des synpunkt med skilda regelsystem i olika lagar. Lantbruksstyrel­sen är av samma mening och anser dessutom att skillnaden är ringa mellan anmälningsplikt i skötsellagens mening och tillståndsplikt. Det finns således flera omständigheter som talar till förmån för tillstånds­plikt. Styrelsen vill dock inte motsätta sig att ett anmälningsförfarande införs.

Möjligheten att föreskriva viss växtodling eller användning motiveras av utredningen med att lantbruksnämnd bör "kunna föreskriva viss in­riktning av företagets växtodling så att produktionsinriktningen blir lämplig med hänsyn till de förhållanden som råder på orten". Lant­bruksstyrelsen har inget att erinra emot möjligheten att föreskriva viss växtodling men anser att det bättre bör klarläggas vilka typer av före­lägganden om växtodlingsåtgärder som skall få förekomma. Utgångs­punkten bör därvid vara att ingripanden endast skall få ske i sådana fall dä åtgärder erfordras för att en meningsfull växtodling skall kunna bedrivas. Man bör vidare vara medveten om det stora arbete med över­vakning som blir följden av alltför flitig användning av möjligheten att föreskriva växtodlingsåtgärder.

1 fråga om ogräsbekämpning bör slås fast, huruvida kemisk ogräsbe­kämpning skall kunna föreskrivas eller ej. Med hänsyn till att alterna­tiva bekämpningsmetoder i vissa fall saknas bör även kemisk bekämp­ning komma i fråga. Om odlaren har invändningar mot sådana metoder bör han vara skyldig att lösa problemet på annat sätt även om det skul­le visa sig dra avsevärt större kostnader.

Ett specialfall av ogräsbekämpning är flyghavrebekämpning för vilket den särskilda lagen (1970: 299) om skydd mot flyghavre gäller. Flyghav-relagen har visat sig vara ett otillräckligt instrument för att tillfreds­ställande komma till rätta med flyghavreplantor innanför de skydds-zoner som omfattas av en s. k. allmän bekämpningsplan. Det kan inom

Prop. 1978/79: 163

9

sådana inre områden vara fråga om att åkermark är så bemängd med flyghavre att denna utgör en väsentlig del av grödan. Under sådana för­hållanden kan det inte anses att markens produktionsförmåga tas till vara rationellt för jordbruksproduktion. Skötsellagen bör därför kunna tillämpas och blir då ett komplement till flyghavrelagen. Lantbrukssty­relsen har för avsikt att se över behovet av en revidering av flyghavre-lagstiftningen mot bakgrund av förslaget till skötsellag.

Huvuddelen av lantbruksnämnderna har inte berört jordbrukets bygg­nader, vilket torde få ses som ett uttryck för att det totalt sett inte an­ses föreligga något angeläget behov av att göra skötsellagen tillämplig på byggnader. Lantbruksstyrelsen är för sin del av uppfattningen att det hör till undantagen att ägare till utvecklat eller utvecklingsbart jord­bruksföretag låter sitt byggnadskapital förstöras och att det i vart fall inte för närvarande finns behov av att låta skötsellagen även omfatta byggnaderna vid jordbruket.

Skogsstyrelsen:-------- Vid anmälan om nedläggning, som ej föran­

leder åtgärd från lantbruksnämndens sida, bör dock anmälan vidarebe­

fordras till skogsvårdsstyrelsen. Åtgärder kan då snabbt vidtagas för att

beskoga marken innan denna förvildas. Det är ur skogsbrukssynpunkt

angeläget att det i anvisningarna till lagen preciseras vad som är att an­

se som nedläggning. Om ett sporadiskt och alltför extensivt brukande

godtas innebär detta att marken förvildas före den slutliga nedläggning­

en, innebärande stora problem vid den efterföljande skogsodlingen.

Statens naturvårdsverk: I 3 § anges att jordbruksmark skall brukas så att markens produktionsförmåga tas till vara rationellt. I utredningens specialmotivering (sid. 53) skrivs följande: "Vad som kan anses ratio­nellt får avgöras med ledning av förhållandena på orten."

Verket anser att denna formulering är oklar och bör preciseras eller utgå. Texten i lagförslaget kan tolkas så att exempelvis brukningshinder i form av rosen, diken etc, skall tas bort för att möjliggöra en ratio­nell jordbruksproduktion. Vidare kan extensiva produktionsformer, som betesdrift, missgynnas i förhållande till mer intensiv spannmålsproduk­tion. Formuleringen i 3 § innebär att jordbruket blir överordnat alla andra intressen, vilket enligt verkets mening inte är rimligt. För jord­bruksnäringen gäller liksom för alla andra näringar att verksamheten skall bedrivas med utgångspunkt från den ekologiska grundsynen. Na­turvårdsverket har bl. a. i samband med yttrandet över den fysiska riks­planeringens planeringsskede framhållit att jordbruket såväl som andra näringar måste ta sin del av ansvaret för naturmiljön. Verket har också anfört att jordbruket självfallet skall följa naturvårdslagens allmänna paragraf om hänsynstagande till naturen. Att avstå från jordbrukspro­duktion inom mindre områden av särskilt värde för flora och fauna, fri­luftslivet etc. bör sålunda ingå i varje markägares skyldighet.

Sista satsen i 3 § bör med hänsyn till vad som anförts inledningsvis och enligt ovan få följande formulering: "skall med hänsyn lagen titt naturmiljön brukas så, att markens produktionsförmåga tas till vara för sådan produktion".

Från naturvårdssynpunkt är det vidare angeläget att tillämpningsfö­reskrifterna ges en sådan utformning att olika produktionsformer och ägoslag kan accepteras inom ett område. Verket anser att utarbetandet av dessa föreskrifter bör ske efter samråd med naturvårdsverket.

Domänverket: Nedläggning bör även i fortsättningen kunna ske av marginell jordbruksmark för överföring till exempelvis skogsproduktion

Prop. 1978/79:163

10

när så är motiverat från bl. a. företagsekonomisk synpunkt. Domänver­ket instämmer i förslaget med tillägg av följande:

Nedläggning och överföring bör tillåtas, inte enbart av ej utveckhngs-hara företag eller delar därav utan även av begränsat utvecklingsbara företag i samband med att sittande arrendator eller brukare upphör med brukningen och naturvårdsskäl ej hindrar nedläggning.

Verket förutsätter vidare att tillämpningsföreskrifter utformas så, att överföring av i och för sig lämplig jordbruksmark till annan produktion fillåts, när överföringen är motiverad från samhällsekonomisk och/eller företagsekonomisk synpunkt. Det bör sålunda även i fortsättningen ges möjlighet att använda jordbruksmark för odling av exempelvis park­träd, pyntegrönt, campingplats, fritidsanläggning osv.

Länsslyrelsen i Gävleborgs län: Länsstyrelsen har inte något att er­inra mot de föreslagna bestämmelserna. Den tid om två månader som vederbörande myndighet har att avgöra ärenden syns dock vara väl kort tilltagen. Länsstyrelsen föreslår att anmälningsplikten skall gälla minst tre månader före planerad åtgärd.

Länsstyrelsen i Jämtlands län: Bl. a. lantbruksnämnden är kritisk till det föreslagna instrumentet anmälningsplikt vid avsikt att ta jordbruks­mark ur produktion och vid kommersiell matjordstäkt. Länsstyrelsen in­stämmer i kritiken och anser att en tillståndsprövning är att föredra.

Länsslyrelsen i Jönköpings län: Som skett i flera andra lagar synes kunna ifrågasättas om inte en allmän hänsynsregel till naturvårdens in­tressen bör inskrivas i lagen. Detta synes i så fall böra ske som en kom­plettering till 3 § i lagförslaget (jfr 1 § nuvarande skogsvårdslag och 22 § i förslaget till ny skogsvårdslag).

Länsslyrelsen i Norrbottens län: Länsstyrelsen stöder utredningens för­slag att den jord som är brukningsvärd som åker eller kultiverad betes­mark skall brukas rationellt och också förslaget att ingripande kan ske både när brukningen upphört och om brukningen är mycket extensiv.

Länsstyrelsen vill dock understryka betydelsen av att tillämpningen sker med en anpassning till de lokala och regionala förutsättningarna. Uttrycket rationell får således icke hindra ingripande med stöd av lagen i sådana bygder i inlandet där jordbruket kommer att utgöra ett kom­plement till annan sysselsättning och där förutsättningar inte finns att skapa bärkraftiga lantbruksföretag baserade enbart på jordbrukspro­duktion.

I anslutning till .det särskilda undantaget från kravet på brukning som återfinns i § 4 vill länsstyrelsen framhålla att varken av lagtexten eller förarbeten framgår hur awägningen skall ske mellan jordbruksin­tresset och andra intressen, när åkermark föreslås att tas ur produktion. Den nya lagstiftningens förhållande till den översiktliga planläggningen och det kommunala ansvaret härför är inte tillräckligt klarlagt. Denna fråga bör uppmärksammas i anvisningar och tillämpningsföreskrifter. Det bör klart framgå att avvägning skall ske i samma former som gäl­ler i fråga om övriga om marken konkurrerande intressen, dvs. inord­nas inom planlagstiftningens regelsystem.

Länsslyrelsen i Skaraborgs län: Innan jordbruksmark av någon bety­delse, som är lämplig för jordbruksproduktion, får tas ur produktion skall markägaren anmäla detta till lantbruksnämnden. Utredningen har i motiven angett vissa exempel då anmälningsplikt ej behöver föreligga. Det torde åtminstone vid stora och medelstora företag finnas exempel på nedläggning av större areal än som angetts i motiven, då markägaren

Prop. 1978/79:163

1 j

kan anse att det inte är fråga om jordbruksmark av någon betydelse. Begreppet "jordbruksmark av någon betydelse" bör därför belysas och exemplifieras närmare.

Enhgt utredningen skall jordbruksmark brukas så att markens pro­duktionsförmåga tas till vara rationellt för jordbruksproduktion. Om så inte sker får lantbruksnämnden ingripa och föreskriva vilka åtgärder som skall vidtas. I betänkandet har på sid. 46 och 47 angivits vissa exempel på sådana åtgärder bl. a. dikning, rensning, stenröjning, busk­röjning och andra tekniska åtgärder på jordbruksmark. Lantbruks­nämnden bör vidare enhgt utredningen lämna föreskrifter om inriktning av företagets växtodling och grundgödsling, ogräsbekämpning m. m. Länsstyrelsen ifrågasätter om så långtgående åtgärder skall kunna före­skrivas även om de kan vara erforderliga för ett rationellt brukande. Ett föreläggande bör under alla förhållanden inte innefatta mer långtgåen­de åtgärder än vad som kan anses normalt i trakten. Det är viktigt att frågan belyses ytterligare i det fortsatta lagstiftningsarbetet och i anvis­ningar och tillämpningsföreskrifter.

Länsstyrelsen i Västerbottens län: Utredningen föreslår också anmäl­ningsskyldighet för markägare som avser att nedlägga jordbruksmark, som inte omfattar endast obetydliga arealer. För att undvika onödigt krångel för kommunerna bör man från sådan anmälningsskyldighet, ut­över mark inom stads- och byggnadsplaneområde, även undantaga mark som ingår i av kommunfullmäktige eller byggnadsnämnd antagna stads-eller byggnadsplaner vilka ännu ej fastställts. Då lantbruksnämnderna numera regelmässigt yttrar sig i planfrågor där åkermark av någon be­tydenhet ingår, kan man förutsätta att erforderligt samråd om åkerned­läggning kommer till stånd utan att anmälningsskyldighet föreligger.

Hushållningssällskapens förbund: Det framlagda förslaget till ny lag­stiftning omfattar all åker och kultiverad betesmark med undantag av sådan mark som från jordpolitisk synpunkt saknar intresse. Förbundet anser att vissa tolkningssvårigheter kan uppstå var gränsen går för mark som ur jordpolitisk synpunkt saknar intresse. En starkare precisering av var gränsen skall gå mellan brukningsvärd jordbruksmark och ej bruk­ningsvärd vore önskvärd. Från förbundet vill vi föreslå att företagseko­nomiska aspekter införs i detta sammanhang. En jordbruksmark kan, om den ses separat, vara olönsam eller omöjlig att använda för rationell brukning men kan i samband med strukturrationalisering bli både före­tagsekonomisk och rationell. Brukningsskyldigheten bör därför inte be­gränsas till nuvarande förhållanden utan även till en framtida möjlig strukturrationalisering. En sådan bedömning av lagstiftningen kan i vissa lägen främja ett tidigareläggande av en önskvärd strukturrationa­lisering.

Förbundet vill vidare peka på behovet av att, vid utarbetandet av till-lämpningsföreskrifterna till den nya lagen, begreppet rationell produk­tion noggrannare preciseras. Härvid är det önskvärt att kravet på sådan kan göras relativt flexibelt.

Lanibrukarnas riksförbund: Enligt lagförslaget skall jordbruksmark som med hänsyn till belägenhet, omfång och övriga förutsättningar är lämpUg för jordbruksproduktion, brukas så att markens produktionsför­måga tas tillvara rationellt för sådan produktion. LRF vill peka på oklarheten i begreppet "rationell produktion". Förslaget kan t. ex. tol­kas så att man inte får ha betesmark på god åkermark. Målsättningen måste vara att oavsett växtslag, markens produktionsförmåga utnyttjas

Prop. 1978/79:163

12

rationellt och får en ändamålsenlig ekonomisk användning.

LRF konstaterar att jordbruksmark som är lämplig för jordbruks­produktion enligt lagförslaget får tas ur produktion endast när särskilda omständigheter föreligger. Ett särskilt skäl är användning för annat god­tagbart ändamål, exempelvis golfbana, campingplats eller marknads­plats. LRF accepterar att andra godtagbara ändamål föranleder att jordbruksmark tas ur produktion men känner för sin del oro över ut­redningens exemplifiering. LRF vill hävda betydelsen av entydiga reg­ler där jordbruksmark tillvaratas för den i bygden yrkesverksamma be­folkningen.

Enligt § 9 i lagförslaget får tillsynsmyndigheterna meddela föreläg­gande eller förbud som behövs för lagens efterlevnad, vilket avgör la­gens omfattning. Som exempel nämns i lagförslaget viss växtodling eller markanvändning. Enligt LRFs mening innefattar lagförslaget en möj­lighet för tillsynsmyndigheterna att föreskriva viss odling, t. ex. vall. LRF har uppfattningen att den enskildes ekonomiska ansvar för sitt lantbruksföretag bör vara avgörande vid handläggningen av dylika ären­den. För ingripande skall krävas att det är uppenbart att skötseln av jordbruksmark är orationell i den mening som anges i lagförslagets 3 §. LRF vill understryka att lagen bör ha en lämplig balans mellan vad som kan betraktas som samhällsekonomiskt och företagsekonomiskt. För att komma tillrätta med passiva ägoförhållanden är det emellertid nöd­vändigt med ett samhällsekonomiskt synsätt. Som exempel på fall där samhällsekonomiska värderingar bör väga tungt vill LRF peka på pas­sivt ägda brukningsenheter, där långtgående investeringar erfordras för att jordbruket skall bli rationellt. Investeringar i dessa företag är i regel ej företagsekonomiskt lönsamma. I stället bör en sådan effekt åsyfta att dylika brukningsenheter blir tillgängliga för jordbrukets yttre rationali­sering. Utredningen föreslår som alternativ till försäljningen frivillig ut­arrendering i vilket LRF instämmer. LRF förutsätter att skriftliga kon­trakt upprättas, som följer arrendelagens bestämmelser och omfattar minst 5 år.

LRF finner det angeläget att övergripande åtgärder som har betydel­se för ett flertal lantbrukare ej hindras av passiva ägoförhållanden. Som exempel kan nämnas vattenavledningsföretag som ofta är en förutsätt­ning för att uppnå väsentliga markförbättringar. Enligt LRFs mening bör utformningen av tillämpningsanvisningar ge lantbruksnämnderna möjlighet att ingripa mot markägare som uppenbart förhindrar sådana angelägna gemensamma grundförbättringsåtgärder.

Enligt lagförslaget skall föreläggande och förbud allt efter omstän­digheterna riktas mot ägaren eller nyttjanderättshavaren eller mot bå­da. De fall där föreläggande och förbud riktas mot arrendatorn bör vara föranledda av särskilda omständigheter. Huvudregeln bör enligt LRFs mening vara att förelägganden riktas mot markägare.

Svenska tantarbetareförbundet: Utredningen föreslår också att lant­bruksnämnden bör kunna föreskriva en viss inriktning av företagets växtodling. Detta synes vara klokt inte minst ur rådgivningssynpunkt. I vissa fall anser utredningen också att föreskrifter skall kunna ges att brukaren skall ha djurhållning. Det måste dock i sådana fall krävas en mycket noggrann bedömning inte bara av just ekonomin på det enskilda företaget utan av hela infrastrukturen.

Utredningen föreslår att det även skall vara möjligt att ingripa mot mark som tidigare nedlagts utan prövning enligt gällande lag. Eftersom

Prop. 1978/79:163

13

det tidigare inte erfordrades tillstånd för nedläggning av åkermark, kan det antagas att en sådan åtgärd skett med ett speciellt motiv. Det synes då vara något tveksamt att med stöd av en ny lagstiftning åter kräva att marken sätts in i produktionen. Även om ett passivt ägande av åker­mark i de flesta fall är av specifikt intresse enbart för markägaren kan ett ingripande som till slut leder till expropriation förefalla vara ett hår­dare ingrepp i det personliga handlandet än vad som vanligtvis brukar tillämpas i det svenska näringsHvet.

5   Matjordstäkt

Utredningens förslag om en utvidgad kontroll över matjordstäkter möter inga invändningar från remissinstansema. Från flera håll fram­förs dock synpunkter på samordningen av täktreglerna i en reviderad jordhävdslagstiftning och naturvårdslagen.

Hovrätten för Nedre Norrtand: Enligt utredningen skall takt av mat­jord på jordbruksmark för annat ändamål än till markinnehavarens husbehov likställas med att jordbruksmark tas ur produktion. Paragra­fens andra mening bör omformuleras så att därav tydligt framgår att jordbruksmark, som är lämplig för jordbruksproduktion, inte får an­vändas för takt av matjord för annat ändamål än till markinnehavarens husbehov såvida inte den i första meningen angivna särskilda förutsätt­ningen är för handen.

Lantbrukssiyrelsen: Lantbruksstyrelsen är medveten om att redan nu­varande regler om matjordstäkt inneburit vissa problem, som emellertid ur myndigheternas (länsstyrelsens och lantbruksnämndens) synpunkter hittills har kunnat bemästras tillfredsställande samordningsvägen. Önsk­värt vore emellertid att samtliga regler rörande tillstånd till matjordstäkt kunde samlas i en lag. Matjordstäkt är primärt en fråga om att se till att jordbruksmark inte förändras så att dess produktionsförmåga inte tas till vara rationellt för jordbruksproduktion, alltså en prövning mot den målsättning som slås fast i skötsellagens 3 §. Denna prövning ankommer på det regionala fackorganet på lantbrukets område, näm­ligen lantbruksnämnden. Täktverksamhet rörande sten, grus, sand o. dyl. är däremot frågor som hänger samman med skyddet av naturmiljön i allmänhet och som därför faller inom länsstyrelsens tillsynsområde. Reglema för prövning av tillstånd till matjordstäkt skulle enligt lant­bruksstyrelsens mening med fördel kunna samlas i en reviderad jord­hävdslagstiftning. Skall emellertid tillståndsplikt enligt naturvårdslagen kvarstå anser styrelsen i likhet med utredningen att bestämmelser häronrt även bör finnas i skötsellagen. Samordningen mellan lantbruksnämnd och länsstyrelse torde liksom hittills få regleras genom tillämpningsföre­skrifter.

Lantbruksstyrelsen ansluter sig till den av utredningen föreslagna de­finitionen av husbehovstäkt, nämligen takt som är normal för skötsel av tomtmarken till innehavarens och de anställdas bostäder. Begreppet husbehovstäkt i naturvårdslagen bör ges samma snäva innebörd.

Slalens naturvårdsverk: Den avgränsning som görs i betänkandet av vad som är att betrakta som husbehovstäkt av matjord överensstämmer i allt väsentligt med den avgränsning som görs enligt NVL. Detta inne­bär att samma takter som kräver tillstånd enligt NVL också är anmäl-

Prop. 1978/79:163

14

ningspliktiga enligt den föreslagna lagen. Förutsättningar för att undvi­ka att sökanden skall behöva vända sig till två myndigheter i samma fråga bör därmed förehgga. Ett förenklat handläggningsförfarande skul­le kunna uppnås, om länsstyrelsen, när ansökan om matjordstäkt in­kommer, underrättar lantbruksnämnden härom. Härigenom skulle sö­kandens anmälningsskyldighet till lantbruksnämnden anses fullgjord. Skulle länsstyrelsen innan två månader gått sedan lantbruksnämnden underrättats, medge täkttillstånd bör detta innehålla föreskrift om att takten ej får påbörjas före visst datum. Detta datum utgör den tidpunkt då två månader gått sedan lantbruksnämnden underrättats. Ett sådart förfarande som det ovannämnda tillämpas i dag för skogsavverkning för vilken föreligger anmälningsplikt enligt 8 a § SVL. Anmälan för sararåd med länsstyrelsen enligt 20 § NVL anses ha gjorts när anmälan enligt 8 a § SVL ingivits till skogsvårdsstyrelsen.

Länsslyrelsen i Jönköpings län: Det kan enligt länsstyrelsens uppfatt­ning övervägas att införa tillståndsplikt i stället för anmälningsplikt vid genomgripande fysisk förändring av jordbruksmark exempelvis vid mat­jordstäkt för annat ändamål än till markinnehavarens husbehov.

Länsslyrelsen i Norrbottens län: Enligt länsstyrelsens uppfattning bör all matjordstäkt omfattas av lagen. Något behov av generellt undantag för husbehovstäkt synes inte föreligga. Detta torde för markägarna inte innebära några olägenheter då marginella takter generellt är undan­tagna enligt 5 §.

Länsstyrelsen ifrågasätter huruvida det inte från såväl allmänhetens som lantbruksnämndens synpunkt vore mera praktiskt att införa en ge­nerell tillståndsplikt för matjordstäkt i stället för anmälningsskyldighet kombinerat med eventuella beslut om förbud. Länsstyrelsen förutsätter att en samordning kan åstadkommas mellan tillståndsplikt enligt natur­vårdslagen och lagen om skötsel av jordbruksmark så att sökanden en­dast behöver lämna en ansökan om täkttillstånd.

Länsstyrelsen i Skaraborgs län: Länsstyrelsen delar utredningens upp­fattning att prövning av matjordstäkt skall ske såväl enligt den före­slagna skötsellagen som enligt naturvårdslagen. Det är därvid viktigt att det sker en samordning av prövningsförfarandet. Ett sätt att förenkla handläggningen kan vara att båda ansökningarna inges till länsstyrel­sen, som därefter översänder ansökningarna till lantbruksnämnden för yttrande i täktärendet, varefter länsstyrelsen beslutar i täktärendet och lantbruksnämnden beslutar i nedläggningsärendet.

Naturvårdsförordningen föreslås ändrad och motsvarande förordning till lagen om skötsel av jordbruksmark föreslås utformad så att ovan­stående synpunkter tillgodoses.

Länsstyrelsen i Västernorrlands län: I ett speciellt avseende bör sam­ordningsmöjligheterna i vart fall studeras ytterligare. Det gäller pröv­ningen av matjordstäkter. Den föreslagna anmälningsskyldigheten till lantbruksnämnden kommer att gälla vid sidan om tillständsplikten en­ligt naturvårdslagen. För sökanden måste en sådan ordning framstå som ett förvirrande och onödigt krångel. En bättre samordning måste ske. För länsstyrelsens del vore det värt att övervägas att tillståndsplikten för matjordstäkt i naturvårdslagen överflyttas till den nya lagen om skötsel av jordbruksmark samt kompletteras med motsvarande prövning ur jordbrukssynpunkt. Det skulle innebära att i stort sett samma krav på myndighetskontakt som gäller f. n. skulle ställas på exploatören och jordbruks- och natur/kulturvårdsintressen  vägs samman  i samhällets

Prop. 1978/79: 163

15

prövning av det aktuella företaget. Att på detta sätt flytta över ett visst naturvårdsansvar från länsstyrelsen till lantbruksnämnden skulle stäm­ma väl med det av naturvårdsverket uttalade kravet att varje näring skall bära sitt eget natur- och miljövårdsansvar.

Från naturvårdshåll finns inget att förlora på det föreslagna förfa­randet eftersom jordbruks- och naturvårdsintressen måste överensstäm­ma i täktregleringen för att den ska få avsedd verkan på längre sikt. Utan ett uttalat intresse hos lantbruksnämnden för att i framtiden ver­ka för fortsatt hävd av ett tilltänkt täktområde torde ett avslag av läns­styrelsen på en täktansökan i de flesta fall enbart leda till igenbuskning och vanskötsel av det aktuella området.

6    Inlösen

Remissinstanserna tillstyrker i huvudsak utredningens förslag eller lämnar det utan erinran. Ett par remissinstanser anser dock att inlösen-bestämmelserna bör utvidgas till att i vissa fall kunna omfatta en hel brukningsenhet.

Hovrätten för Nedre Norrland: Utredningen har föreslagit att staten i princip är skyldig att lösa hela fastigheten, om denna helt eller delvis berörts av föreläggande eller förbud. I fråga om inlösen skall vidare ex­propriationslagen gälla i tillämphga delar. Utvidgningen av skyldigheten för staten att lösa berörda markområden måste anses vara till gagn för markinnehavaren och främja tillskapandet av mer rationella bruknings­enheter. Hovrätten anser att bestämmelsen skall kunna avse hela bruk­ningsenheten eller ekonomiska enheten om denna omfattar flera register­fastigheter. Därigenom anpassas reglerna till den expropriationsrättsliga lagstiftningen.

Lantbrukssiyrelsen: Svårigheten att i vissa fall fastighetsbildningsmäs-sigt kunna bryta ut mark är en stor nackdel vid tillämpningen av nu gällande jordhävdslag. Möjlighet att kunna inlösa hel fastighet (register­fastighet) är därför nödvändig. Med den föreslagna konstruktionen av inlösenreglerna kan emellertid uppstå situationer som den följande. Skyldighet föreligger för staten att lösa in en av flera registerfastigheter inom en brukningsenhet. Inlösenfastigheten ligger som en enklav inom enhetens övriga fastigheter. Inlösen får i sådant fall en olycklig effekt på den avstående brukningsenheten. Det kan dessutom bli svårt för lantbruksnämnden att sälja fastigheten. Jnlösenbestämmelsema bör ut­formas så att dylika effekter kan undvikas, förslagsvis genom att göra det möjligt att under vissa omständigheter kunna lösa en hel bruk­ningsenhet eller i vart fall flera registerfastigheter inom en enhet.

Länsslyrelsen i Gävleborgs län: Enligt länsstyrelsens mening kan det vara en fördel att vid inlösen anknyta värderingsreglerna till tidigare lagstiftning. Det kan dock ifrågasättas om lösningsskyldigheten behöver omfatta mer än den del av en fastighet som föreläggandet avser under förutsättning att området kan avstyckas, vilket i de flesta fallen torde kunna ske. Expropriationslagens värderingsregler kan befaras komma att medföra att dåligt hävdade marker åsätts ett pris som inte står i rimlig proportion till vad värdefullare marker betingar. Vissa förluster i samband med inlösenförfarandet torde sannolikt inte kunna undvikas.

Länsslyrelsen i Kopparbergs län: Beträffande inlösen av fastighet el­ler fastighetsdel bör som utredningen föreslår i första hand överens-

Prop. 1978/79:163

16

kommelse om värde och intrångsersättning eftersträvas. Avses fastighe­ter eller fastighetsdelar direkt nyttjas som förstärkning av annat eller andra företag kan ifrågasättas om icke reglerna i fastighetsbildningsla­gen om inlösen bör vara ett smidigt förfarande.

Länsslyrelsen i Norrbottens län: Enligt länsstyrelsens mening bör la­gen kompletteras med regler om rätt för staten att inlösa vanhävdad mark. Länsstyrelsen har redan i samband med det regionala handlings­programmets utarbetande bedömt att behov av en sådan rätt föreligger. En sådan rätt skulle ge staten möjlighet att på ett mer aktivt sätt verka för att rationaliseringsmålen uppnås.

7    Förhållandet till annan lagstiftning

Flertalet av remissinstanserna lämnar utan erinran vad utredningen anfört om den föreslagna lagens förhållande till annan lagstiftning. Skogsstyrelsen och länsstyrelsen i Jämtlands län understryker emellertid vikten av samordning mellan den föreslagna skötsellagen och skogs­vårdslagen.

Skogsstyrelsen: Enligt utredningen är det ofrånkomligt att såväl

skogsvårdslagen som den nya lagen om skötsel av jordbruksmark i prin­

cip blir tillämpliga på mark som ligger oanvänd. Enligt skogsstyrelsens

uppfattning kan även osäkerhet i bedömningen av vissa jordbruksmar­

ker som utnyttjas extensivt innebära problem.      

Vid utformningen av anvisningarna till den nya lagen om skötsel av jordbruksmark bör, med hänsyn till vad som ovan sagts, viss samord­ning ske med anvisningarna till den nya skogsvårdslagen. I anvisning­arna bör ansvarsfördelningen mellan myndigheterna, om möjligt, när­mare anges. Samråd mellan lantbruksnämnderna och skogsvårdsstyrel-sema vid den praktiska tillämpningen av lagstiftningarna blir dessutom erforderlig.

Länsstyrelsen i Jämtlands län:- Samordningen mellan skogs­

vårdslagen och det nu framlagda lagförslaget bör emellertid uppmärk­

sammas. En ytterligare översyn av förhållandena i gränsskiktet mellan

skogsvårdslagen och den föreslagna lagen om skötsel av jordbruksmark

anser länsstyrelsen nödvändig.- 

Prop. 1978/79: 163

Bilaga 3 (Det remitterade lagförslaget)

Förslag till

Lag om skötsel av jordbruksmark

Härigenom föreskrivs följande.

Inledande bestämmelser

1

§ Med jordbruksmark avses i denna lag sådan åkermark och kulti­verad betesmark som ingår i fastighet, som är taxerad' som jordbruks­fastighet.

2

§    Lagen är inte tillämplig på jordbruksmark

1.

som ingår i fastighet, som har bildats för annat ändamål än jord­bruk och som därefter inte har taxerats,

2.

som ingår i stadsplan eller som enligt byggnadsplan, fastställd ef­ter den 1 januari 1948, är avsedd för annat ändamål än jordbruk.

Brukning m. m.

3

§ Jordbruksmark, som med hänsyn till läge, beskaffenhet och övriga omständigheter är lämplig för jordbruksproduktion, skall brukas så att markens produktionsförmåga tas till vara på ett ändamålsenligt sätt.

4

§ Jordbruksmark, som med hänsyn till läge, beskaffenhet och övriga omständigheter är lämplig för jordbruksproduktion, får inte tas ur pro­duktion utan tillstånd. Tillstånd behövs dock inte när åtgärden uppen­barligen saknar betydelse för jordbruket på brukningsenheten eller när marken tas i anspråk för företag vars tillåtlighet prövas i särskild ord­ning.

På jordbruksmark som är lämplig för jordbruksproduktion får takt av matjord för annat ändamål än markinnehavarens husbehov inte ske utan tillstånd.

5 § Tillstånd enligt 4 § får lämnas endast när marken på grund av

särskilda omständigheter inte bör behållas för jordbruksproduktion.

6 § Fråga om tillstånd prövas av lantbruksnämnden, om inte regering­

en föreskriver att prövningen skall göras av lantbruksstyrelsen.

Tillsyn

7

§    Tillsyn över efterlevnaden av denna lag utövas av lantbruksnämn­den.

8

§    Lantbruksnämnden har rätt att på begäran erhålla upplysning­ar och handlingar som behövs för tillsynen enligt denna lag.

9

§    Om det uppenbart behövs för att 3 § skall efterlevas, får lantbruks­nämnden förelägga innehavaren att sätta i stånd mark eller markan-

Prop. 1978/79:163

2

läggning eller att ge växtodlingen ändrad inriktning. Innehas marken med nyttjanderätt, får föreläggande i stället riktas mot ägaren.

När lantbruksnämnden meddelar föreläggande, skall nämnden ange de åtgärder som behövs för ändamålet. Nämnden kan s"ätta ut vite.

Ägare eller brukare är skyldig att tåla att föreskriven åtgärd vidtas även om föreläggandet riktas mot annan.

Inlösen

10

§ Har föreläggande meddelats med stöd av 9 §, är staten skyldig att helt eller delvis lösa den fastighet som berörs av föreläggandet, om äga­ren begär det och föreläggandet inte avser åtgärd av endast ringa om­fattning. Kan det antas att inlösen medför olägenhet av någon betydelse för brukningsenhet i vilken fastigheten eller fastighetsdelen ingår, är staten skyldig att på begäran lösa brukningsenheten.

11

§ Begäran om inlösen skall framställas hos lantbruksnämnden inom tre månader efter det att nämndens beslut om föreläggande vunnit laga kraft. Talan om inlösen skall väckas vid den fastighetsdomstol inom vars område egendomen är belägen inom sex månader från nämnda tidpunkt. Har ägaren fått del av beslutet först sedan detta vunnit laga kraft, räknas dock tidsfristerna från dagen för delfåendet. Iakttar inte ägaren vad som nu har sagts, förlorar han sin talan.

I fråga om talan om inlösen gäller i övrigt expropriationslagen (1972: 719) i tillämpliga delar. Bestämmelserna i 4 kap. 3 § expropriationsla­gen skall tillämpas i fråga om värdeökning som har ägt rum under ti­den från dagen tio år före det talan väcktes vid domstol.

Ansvar m. m.

12 §    Till böter döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet

1.

tar jordbruksmark ur produktion i strid mot 4 § första stycket,

2.

utför takt i strid mot 4 § andra stycket,

3.

bryter mot föreläggande som har meddelats med stöd av 9 §, om inte föreläggandet har förenats med vite.

Utbyte av brott som avses i första stycket 2 skall förklaras förverkat, om det inte är uppenbart obilligt.

13 § Talan mot lantbruksnämndens beslut enligt denna lag förs hos

lantbruksstyrelsen genom besvär. Mot lantbruksstyrelsens beslut förs

talan hos regeringen genom besvär.

1.

Denna lag träder i kraft den I juli 1979, då jordhävdslagen (1969: 698) skall upphöra att gälla.

2.

Förekommer i lag eller annan författning hänvisning till föreskrift som har ersatts genom bestämmelse i denna lag, tillämpas i stället den nya bestämmelsen.

3.

.Har jordbruket på jordbruksmark, som är lämplig för jordbruks­produktion, lagts ned före nya lagens ikraftträdande, får lantbruks­nämnden förelägga ägaren att åter ta marken i bruk, om det finns sär­skilda skäl till det och marken inte används för annat godtagbart ända­mål. Har förklaring som avses i 7 § jordhävdslagen meddelats, får så­dant föreläggande inte meddelas beträffande marken.

När lantbruksnämnden meddelar föreläggande, skall nämnden ange de åtgärder som behövs för ändamålet. Nämnden kan sätta ut vite. Be­stämmelserna i 10 och 11 §§ samt 5 övergångsbestämmelserna gäller i tillämpliga delar i fråga om föreläggande som nu har sagts.

4.

Förelägganden om återställande av hävd som har meddelats enligt 3 § jordhävdslagen skall anses meddelade med stöd av 9 § nya lagen.

5.

Bestämmelsen i 11 § andra stycket om tillämpning av 4 kap. 3 § expropriationslagen (1972: 719) gäller inte i fråga om värdeökning som har ägt rum före utgången av juni 1971.

Prop. 1978/79:163

Innehåll

Sid.

Proposition med förslag till lag om skötsel av jordbruksmark ....

1

Propositionens huvudsakliga innehåll   ..................... 

.... 

1

Utdrag av protokoll vid regeringssammanträde den 1 februari 1979

1

Inledning   ...................................................... 

.... 

5

2

Allmän motivering.............................................. 

.... 

6

2.1

Allmänna utgångspunkter   ............................ 

.... 

6

2.2

Brukningsplikt och förbud mot nedläggning av jordbruk ..

9

2.3

Matjordstäkt  .............................................. 

.. 

15

2.4

Undantag från lagens tillämpningsområde   ........ 

.. 

17

2.5

Inlösen    ................................................... 

.. 

18

2.6

övergångsbestämmelser   .............................. 

.. 

19

3

Upprättat  lagförslag  ........................................ 

21

4

Specialmotivering............................................... 

.. 

21

5

Hemställan    .................................................... 

27

6

Beslut    .......................................................... 

27

Utdrag av lagrådets protokoll den 19 mars 1979......... 

28

Utdrag av protokoll vid regeringssammanträde den 22 mars 1979 ..

38

Anmälan av lagrådsyttrande................................... 

.. 

38

Hemställan   ...................................................... 

.. 

39

Beslut   ............................................................. 

.. 

39

Bilaga 1 Bilaga 2 Bilaga 3

NORSTEDTS TRYCHER)   STOCKHOLM H7»     710153