Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1978/79:105

Regeringens proposition

1978/79:105

med förslag till ändring i konkurslagen (1921:225), m.m.;

beslutad den 8 februari 1979.

Regeringen föreslår riksdagen att anta de förslag som har tagits upp i bifogade utdrag av regeringsprotokoll ovannämnda dag.

På regeringens vägnar OLA[REDACTED_EFTERNAMN]

SVEN[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

1 propositionen föreslås genomgripande ändringar av bestämmelsema om konkursförvaltning och tillsyn över konkursförvaltning. Även i reglema om konkursgäldenärens rörelsefrihet m.m. föreslås ändringar. Reformen är ett led i den fortgående revisionen av konkurslagstiftningen.

1 fråga om ordinär konkurs är syftet med förslaget att åstadkomma en ordning för förvaltning och tillsyn som är effektivare och samtidigt bättre anpassad till nutida samhällsförhållanden än gällande ordning. Förvalt­ningen skall handhas av specialister, i första hand advokater. Förvaltaren får en i huvudsak självständig ställning i förhållande till tillsynsorgan och borgenärskollektiv. Han skall dock i viktigare förvaltningsfrågor samråda med särskilt berörda borgenärer. 1 större och meia komplicerade konkurser skall förvaltaren kunna få hjälp av en rådgivare som utses av konkursdomaren.

Rättens ombudsman skall inte finnas kvar i ordinär konkurs. Tillsynen skall i stället åvila kronofogdemyndighet. Avsikten är att i princip en kronofogdemyndighet i vatje län skall utses att fungera som tillsyns­myndighet i konkurs. Tillsynsmyndigheten skall övervaka att förvalt­ningen bedrivs på ett ändamålsenligt sätt och därvid bl.a. se till att avveck­lingen inte fördröjs i onödan.

Konkursdomaren skall inte ha någon tillsyn över förvaltarens verksam­het. Däremot för han till uppgift att svara för förlikningsverksamheten i ordinär konkurs. Han skall bl.a. vara ordförande vid förlikningssamman­träde. När tvistefrågorna är komplicerade skall konkursdomaren kunna uppdra åt lämplig person att biträda i förlikningsarbetet.

1 propositionen föreslås vidare att det nuvarande systemet med s.k. 

I    Riksdagen 1978179. 1 saml. Nr 105.

Prop. 1978/79:105

2

fatligkonkurs ersätls av en ny ordning för handläggning av mindre konkurs. Denna handläggningsform skall dessutom tillämpas i åtskilliga fall som nu följer reglerna om ordinär konkurs. Förslaget syftar främst till att komma till rätta med de brister som är förenade med nuvarande fattig­konkurser och att åstadkomma en effektivare konkursförvaltning.

En viktig nyhet är att förvaltare skall förordnas i alla mindre konkurser. Förvaltaren skall i princip ha samma kvalifikationer som förvaltare i ordinär konkurs. Detta innebär att advokater i allmänhet kommer i fråga för förvaltaruppdragen även i de mindre konkurserna. Förvaltaren skall utreda orsakerna lill obeståndet samt undersöka om det finns återvinnings­möjligheter och om gäldenären kan misstänkas för gäldenärsbrott. Till för­valtarens uppgifter hör också atl utreda vilka fordringar som kan göras gällande i konkursen.

Om det inte ftnns tillgångar i boet som täcker konkurskostnadema och boets andra skulder, skall konkursen avskrivas i anslutning till att gälde­nären beedigar bouppteckningen.

Finns det egendom i boet, skall förvaltaren sälja den och upprätta ett utdelningsförslag. Borgenärerna behöver inte bevaka sina fordringar. Uldelningsförslaget prövas av konkursdomaren efter ett kungörelseför­farande.

Tillsynen över förvaltningen i mindre konkurs skall liksom i ordinär konkurs utövas av kronofogdemyndighet i egenskap av tillsynsmyndighet.

Om den mindre konkursen uppstått på ansökan av annan borgenär än staten och kostnaderna inte kan tas ut ur boet, skall borgenären svara för dessa inlill ett belopp motsvarande en tiondel av basbeloppet. Staten skall stå för de kostnader som inte kan betalas av boet eller ansvarig borgenär.

Skärpningar föreslås i bestämmelsema om konkursgäldenärs rörelsefrihet och om tvångsmedel mot denne. Möjlighetema att hämta eller häkta honom utvidgas. Gäldenären skall vidare kunna åläggas att lämna ifrån sig sitt pass. Enligt förslaget skall ingripande i form av rese­förbud och ytterst häktning kunna ske mot gäldenär redan innan konkurs­ansökan har prövats. Om gäldenären är juridisk person, skall även fömt­varande ställföreträdare i vissa fall vara underkastad de inskränkningar i rörelsefriheten som gäller för gäldenären. Genom förslaget öppnas också möjlighet för borgenär att innan konkursansökan har prövats få kvarstad eller skingringsförbud beträffande gäldenärens egendom.

Reformen föreslås träda i kraft den 1 januari 1980.

Prop. 1978/79:105

1    Förslag tiil

Lag om ändring i konkursiagen (1921:225)

Härigenom föreskrivs i fråga om konkurslagen (1921: 225)

dels atl 64, 65, 69, 72, 79, 87, 90, 112, 175-184, 197, 199, 205, 207, 214 och 218 §§' skall upphöra att gälla,

dels att rubriken till 8 kap. skall utgå,

dels att 13, 19, 25, 27, 40 b, 41-63, 66, 67, 70, 71, 76-78, 80-86 a, 88, 89,91-96,98,99,102,103,107,108,111,113, 118, 120, 123, 126-130, 132, 137, 140. 144, 145 a, 146, 148, 149, 152, 185-191, 200, 202, 203, 206, 209-211 och 219 §S samt rubrikerna lill 3, 4 och 9 kap. skall ha nedan an­givna lydelse,

dels att i lagen skall införas tjugotre nya paragrafer, 14 a-14 c, 18 a, 25 a, 50 a, 51 a, 88 a, 95 a, 159, 185 a-185 h, 193, 208, 210 a, 210 b och 211 a §§, av nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

13 § Upptages borgenärs konkursansökan, skall konkursdomaren genasl förelägga gäldenären att inkomma med förklaring inom viss tid, högsl en vecka, från det han fåll del av ansökningshandlingarna. Om det behövs för att gäldenären skall få skäligt rådrum, kan dock tiden utsträckas till högst en månad.

År anledning därtill, får jöreläg-gande enhgt jörsta stycket åven in­nehålla att gäldenären, jör det fäll att han medger ansökningen, skall inkomma  med  upplysningar .som äro av betydelse för frågan 1 vilken form konkursen skall handläggas. Ansökningshandlingarna och föreläggandet skola delges gäldenären. Delgivning enligt 12 § delgivningslagen (1970:428) får ske endast om an­ledning förekommer att gäldenären avvikit eller eljest håller sig undan. Delgivning enligt 15 § första stycket delgivningslagen får ske även när gäl­denären vistas på känd ort utom riket, om delgivning eljest ej kan ske här i riket och konkursdomaren med hänsyn till omständigheterna finner det icke skäligen böra krävas att delgivningen verkställes utom rikel.

Om delgivning sker enligt 15 § delgivningslagen, skall konkursdomaren tillse, all gäldenärens egendom sättes under säker vård. Kostnaden därför skall betalas av borgenären.

' Senaste lydelse av 79 § 1946:809 176 § 1977:675 183 § 1970:848 199 § 1975:244 214 § 1942:384. 2 Senaste lydelse 1975:244.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 a §

Föreligga sannolika skäl jör bi­fall lill konkursunsökun och kan det skäligen befaras att gäldenären un­dandrager egendom, får konkurs­domaren eller rälien, om särskild anledning jörekommer. jörordna om kvarslad eller skingrlngsjörbnd på gäldenärens egendom i avvaktan på prövning av ansökningen. Där­vid skall vad som enligt 15 kap. rät­tegångsbalken gäller om kvarstad och skingringsförbud äga motsva­rande tillämpning, om ej annal föl­jer av denna lag. Konkursdomaren eller rätten får medgiva undantag från beviljad säkerhetsåtgärd.

14 b 

§

Föreligga sannolika skål för bi-full till konkursansökan och kan det skäligen befaras att gäldenären ge­nom att begiva sig från riket un­dandrager sig skyldighet eller över­träder förbud som enligt denna lag gäller i konkurs, får konkursdoma­ren eller rätten, om särskild anled­ning förekommer, förbjuda gälde­nären att i avvaktan på prövning av ansökningen begiva sig jrån riket. Meddelas sådant reseförbud, Jår i samband därmed eller senare gäl­denären åläggas alt lämna ifrån sig sitt pass lill kronojögdemyndighet som konkursdomaren eller rätten bestämmer. Är resejörbud uppen­bart otillräckligt, jår gäldenären häktas.

Om gäldenären är juridisk per­son, äger första stycket tillämpning även på styrelseledamot, verkstäl­lande direktör och likvidator som avgått eller entledigats senare ån ett år före dagen då konkursansö­kan kom in till konkursdomaren.

Beträffande säkerhetsåtgärd som avses i denna paragraf äga be­stämmelserna om reseförbud i 15 kap. rättegångsbalken motsvaran­de tUlämpning. om ej annat följer av denna lag. Säkerhetsåtgärd kan

Prop. 1978/79:105

Nuvurande lydelse

Föreslagen lydelse

ej hindras av att päiil eller borgen ställes. Ej heller kan beviljad säker­hetsåtgärd hävas av sådan anled­ning. Kostnaden jör häktning skall betalas av allmänna medel.

14 c fi

Fråga om beviljunde av säker­hetsåtgärd enligt 14 a eller 14 b § tages upp på begäran av borgenär. Innan konkursdomaren eller rätten meddelar beslut i frågan, skall gäl­denären beredas tiUfälle alt yttra sig, om det lämpligen kan ske. Konkursdomaren eller rätten får hålla förhandling förfrågans pröv­ning.

Beslut om reseförbud eUer skyl­dighet för gäldenären att lämna ijrån sig sitt pass skall delges gäl­denären.

18 a P

Meddelas beslut om konkurs, skall konkursdomaren genasl be­stämma, om konkursen skall hand­läggas 1 enlighet med vad som i all­mänhet är jöreskrivet i jråga om konkurs eller om den enligt 185 i) jörsta stycket skall handläggas som mindre konkurs. Konkursdo­maren skall därjämte bestämma den eller de ortstidningar 1 vilka kungörelser om konkursen skola in-jöras.

Konkursbeslutet jämte vad kon­kursdomaren besläml enligt jörsta stycket kungöres i Post- och Inrikes Tidningar och ortstidning.

19 §

Meddelas beslut om konkurs skall konkursdomaren genast utsät­ta första borgenärssammanträdet alt hållas inför konkursdomaren ti­digast tre och senast fem veckor från   dagen   för   konkursbeslulet.

Beslutas att konkursen skall handläggas i enlighel med vad som 1 allmänhet är föreskrivet i fråga om konkurs, skall konkursdomaren genast utsätta första borgenärssam-manlrädet att hållas inför konkurs-

' Förutvarande 18 a § upphävd genom 1975:244. 

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Sammanträdel får dock hållas sena­re än som har sagts nu, om det är nödvändigt med hänsyn till kon­kursboels omfallning och beskaf­fenhet. Konkursdomaren skall även besiämma den tid, minst fyra och högst tio veckor från dagen för konkursbeslutet, inom vilken be­vakning av fordran skall äga rum. Han skall därjämte bestämma den eller de ortstidningar i vilka kungö­relser om konkursen skola införas.

Konkursbeslutel jämte vad kon­kursdomaren bestämt enligt första stycket kungöres i Post- och Inri­kes Tidningar och ortstidning.

Gäldenären skall kallas till första borgenärssammanlrädet och därvid erinras om sin skyldighet enligt 92 § alt vid sammanträdel avlägga ho-uppieckningsed. 1 fråga om delgiv­ning av kallelsen gäller vad som är föreskrivet om stämning i tviste­mål.

Föreslagen lydelse

domaren tidigast tre och senast fem veckor från dagen för konkursbe­slutel. Sammanträdet får dock hål­las senare än som har sagts nu, om det är nödvändigt med hänsyn till konkursboets omfattning och be­skaffenhet. Konkursdomaren skall även bestämma den tid, minst fyra och högst tio veckor från dagen för konkursbeslutet, inom vilken be­vakning av fordran skall äga rum.

Vad konkursdomaren har be­stämt enligt första stycket skaU in­tagas i kungörelse som avses i 18 a § andra stycket.

Gäldenären skall kallas till första borgenärssammanträdet och därvid erinras om att han enligt 88 § ej får lämna riket utan samtycke av kon­kursdomaren innan bouppteck­ningsed enhgt 91 § avlagts och att han är skyldig enligt 92 § atl vid sammanträdel avlägga sådan ed. 1 fråga om delgivning av kallelsen gäller vad som är föreskrivet om stämning i tvistemål.

25 §»

Beslut om konkurs går i verkstäl­lighet utan hinder av att ändring i beslutet sökes.

Beslut om konkurs går i verkstäl­lighet utan hinder av att ändring i beslutet sökes. Detsamma gäller beslut om formen för konkursens handläggning.

Vill annan än gäldenären klaga över att konkursansökan bifallits, räknas besvärstiden från den dag då kungörelse om konkursbeslutet var införd i Post- och Inrikes Tidningar.

25 a §

Beslutar högre rätl

I. 

att konkurs, beträffande vilken bestämts att den skall handläggas i enUghet med vad som i aUmänhet är föreskrivet i fråga om konkurs, 1 StäUet skaU handläggas som mind­re konkurs, eller

 Senaste lydelse 1975:244.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2. att konkurs, beträffande vilken beslämls atl den skall handläggas som mindre konkurs, i stället skall handläggas i enlighel med vad som i allmänhet är jöreskrivet i jråga om konkurs,

skall konkursdomaren genast tå-ta kungöra den högre rättens be­slul.

Konkursdomaren skall vidtaga de åtgärder som ärojöreskrivnajör den handläggningsform som skall tillämpas enligt den högre rällens beslut. I jall som avses i jörsta stycket 2 skola de tider, som enligi 19 § första stycket skola räknas från det beslutet om konkurs med­delades, i slället räknas jrån dagen Jör iiljärdandel av kungörelsen. Vad konkursdomaren bestämmer enUgt 19 § Jörsta stycket skall inta­gas i kungörelsen.

27 §«

Till konkursbo räknas, i den mån ej annal följer av 21 §, all egendom, som tillhörde gäldenären när konkursbeslutet meddelades eller tillfaller honom under konkursen och som är av beskaffenhet att kunna utmätas. Till konkursbo räknas även den egendom som kan tillföras boet genom återvinning.

Avlöning eller därmed vid utmätning jämställd arbetsinkomst som inne-står vid konkursens början och arbetsinkomst som gäldenären därefter för­värvar får dock behållas av honom, i den mån den ej, sedan skatteavdrag skett enligt vad därom är föreskrivet, uppenban överstiger vad som åtgår för hans och hans familjs försörjning saml till fullgörande av underhålls­skyldighet som i övrigt åvilar honom. Vad som sagls om avlöning äger motsvarande tillämpning i fråga om periodiskt utgående vederlag för ut­nyttjande av rätt till litterärt eller konstnärligt verk eller annat sådant och beträffande belopp vilka utgå som pension eller livränta. Om rättigheten till pension eller livränta är av beskaffenhet alt kunna utmätas, får dock konkursboet förfoga över den.

Gäldenären är skyldig att underrätta förvaltaren om inkomsi som avses i andra siycket. Vill förvaltaren göra anspråk på inkomsien, skall han därom underrätta arbetsgivare eller annan som skall utgiva förmånen. Innan så­dan underrättelse lämnats får förfallet belopp betalas ut till gäldenären.

Tvisl huruvida någon del av in­komsten skall tillkomma konkurs­boet, prövas av rälten på ansökan av förvaltaren, borgenär, gäldenä-

Tvist huruvida någon del av in­komsten skall tillkomma konkurs­boet prövas av tillsynsmyndigheten på ansökan av förvaltaren, borge-

' Senaste lydelse 1975:244.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Föreslagen lyddse

ren eller underhållsberättigad. Konkur.sdomaren skall inhämta ytt­rande av rättens ombudsman och, om förvaltaren ej är sökande, av denne saml skynd.samt utsätta tid och plats för rättens .sammaniräde och om della underrätta gäldenä­ren, förvidiuren och rånens om­budsman saml, om borgenär eller underhållsherälllgud är sökande, denne. Rättens beslul länder till ef­terrättelse, även om talan föres där­emot. Beslutet skall på ansökan ändras, om senare upplysta om­ständigheter eller ändrade förhål­landen föranleder det.

när, gäldenären eller underhållsbe­rättigad. Myndigheien skall därvid Inhämta yttranden i den omfallning som behövs för prövningen. Myn­dighetens beslut länder till efterrät­telse, även om lalan föres däremoi. Beslutet skall på ansökan ändras, om senare upplysta omständigheter eller ändrade förhållanden föranle­der det.

Mot lillsynsmyndigheiens beslut i ärende som avses 1 fjärde stycket får den vars rätt beröres av beslutet föra talan genom besvär. I frågu om sådan besvärstalan äga be­stänimelserna / utsökningslagen (1877:31 s. 1) om klagan över ut­mätning av avlöning molsvarande tillämpning.

40 b 

§

'

Återvinning påkallas av förvalta­ren genom väckande av talan vid allmän domstol, genom anmärk­ning mot bevakning eller genom in­vändning mot annat yrkande som framställes mot konkursboet. Om förvaltaren icke vill påkalla återvin­ning och ej heller ingår förlikning i saken, får borgenär .s

Återvinning påkallas av förvalta­ren genom väckande av talan vid allmän domstol, genom anmärk­ning mot bevakning eller genom in­vändning mot annat yrkande som framställes mot konkursboet. Om förvaltaren icke vill påkalla återvin­ning och ej heller ingår förlikning i saken, får borgenär påkalla återvin­ning genom väckande av talan vid allmän domstol. För återgång av förmånsrätt som vunnits genom ut­mätning eller genom betalningssäk­ring är särskild åtgärd ej behövlig.

Talan vid allmän domsiol väckes inom ett år från fristdagen. Dock får ta­lan väckas inom tre månader från del atl anledning därtill blev känd för konkursboet. Har gäldenären avhänt sig fast egendom eller är fråga om återgång av bodelning, kan talan även väckas inom tre månader från den dag då lagfart sökles eller bodelningshandlingen ingavs till rätten.

Borgenär som för talan svarar för rättegångskostnaden men har rätt atl få ersättning därför av boel, i den mån kosinaden täckes av vad som kommit boet till godo genom rättegången.

 Senaste lydelse 1978:892.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydcls,

3 kap.  .

Förvaltning av egendom som in-

Förvallning och lillsyn

går i konkurs

41 §

Gäldenärs lill konkurs avträdda bo skaU omhänderhavas av en eller flere förvaltare, som utses 1 den ordning nedan stadgas. Antalet förvaltare bestämmes av konkurs­domaren. Ej må mer än en förvalta­re finnas, där ej konkursdomaren med hänsyn lill boets omfattning och beskaffenhet anser förvaltning­en oundgängligen höra delas eller del eljesl i .särskilt jålt varu ound­gängligen nödvändigi, all mer ån en förvaltare utses.

Då fråga är om utseende av för­valtare enligt 45 eller'c? .

44 §»

Konkursdomaren skall ock så snarl ske kon efier del beslutet om konkurs meddelats förordna en år­Ug och förståndig man att i konkur­sen vura rättens ombudsman med den befogenhei, som i denna lag sägs. Vid befattningens tillsäiiande skall iakttagas, att densamma icke anjöriros annan ån den, som äger ej mindre erjbrderllg insikl i gällan­de lagfor bedömande av de frågor UV rälislig innebörd, som ankomma på ombiidsniannens prövning, än ock nödig erfarenhet och sakkun­skap för fyllande av de åligganden beträffande tillsyn över konkursut­redningen och avgörande av för­valtningsfrågor, som tillhöra be­fattningen.

Den som är anställd vid domstol må ej förordnas lill rällens om­budsmun.

Konkursbo skall förvallas av en eller Jlera förvaltare. Antalet för­valtare bestämmes av konkursdo­maren. Ej må mer än en förvaltare finnas, där ej konkursdomaren med hänsyn lill boets omfattning och be­skaffenhet anser del erförderUgt att förvaltningen delas eller att den handhas odelad av flera förvaltare.

Då fråga är om utseende av för­valtare enligt 46 eller 47 §, må kon­kursdomaren ej falla beslut rörande antalet förvaltare innan tillsyns­myndigheten och borgenärerna er­hållit tillfälle atl yttra sig därom.

42 §

FörvaUning av konkursbo skall stå under tillsyn av tillsynsmyndig­het.

Regeringen utser vissa kronojög-demyndigheter att vara tillsyns­myndigheter.

Kronofogdemyndighet, som år tillsynsmyndighet, får enligt be­stämmelser som regeringen med­delar förordna annan kronofogde­myndighet att handlägga tillsyns-iiPPgift i konkursen.

För tillsynen skall ersättning lill staten utgå ur konkursboet enligt bestämnielser som regeringen meddelar.

' Senaste lydelse 1975:244. ' Senaste lydelse 1975:244.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Har den, som lill ombudsman förordnas, ej förul avlagt domare-ed, gånge sådan ed inför konkurs­domaren, innan han tillträder be­fattningen.

På konkursdomaren ankomme an, när så skäligt prövas, entlediga ombudsmannen och förordna an­nan i hans slälle.

Uppslår jör ombudsmannen laga förfall, äge konkiirsdomuren för­ordna annan, ull under den tldföi-Jdllel varar uppehålla bejultning-en.

Föreslagen lydelse

10

46 

§

Sedan förvaltarevatet ägt rum, skola borgenärerna å försia borge-närssammanirädei, såframl någon av dem gör framställning därom, välja granskningsmän atl med den bejögenhet i denna lag sägs å bor­genärernas vägnar övervaka för­valtningen. Granskningsmännens antal bestämmes av konkursdoma­ren. Valet skall ske så, all en varav de närvarande borgenärerna röstar å en granskningsman. Till gransk­ningsmän anses valde, i försia rummet den, om vilken borgenärer, vilkas fordringar sammanräknade utgöra största beloppet, förenal sig, och därefter den eller de, som ejler huvudtalet erhålUt de Jlesia rösterna.

För varje gronskningsman äge de borgenärer, med vilkas rösler han valts, utse en suppleant. Rös­terna beräknas vid val av suppleant för den i försia rummet utsedde granskningsmannen efter ford-ringsbdoppen och vid val av supp­leant för annan grunskningsmun efier hiiviidtcilet.

Erhålla vid val, .som i dennu pa­ragraf sägs, två eller jlere lika rös­tetal, skilje lotten dem emellan.

Har val av grunskningsmån ej skett (I första borgenärssamman­trädet och utses därefter förvalture jänilikt 48 eller 49 H, må å det .sani-

43 

På begäran av borgenär skall konkursdomaren förordna gransk­ningsman att med de befogenheter som angivas i denna lag övervaka förvaltningen på borgenärens väg­nar, lill granskningsnian skull in­ses den som borgenären jörcslår, om han är lämplig.

Om det begäres. skall även er­sättare Jör grunskningsmunnen ut­ses. Bestämmelserna om gransk­ningsman gällu även Jör ersättare.

Granskningsmun skull entledi­gas, om han eller borgenären gör framställning därom eller han fin­nes icke vara lämplig.

Ersättning till granskningsnian skall betalas uv borgenären.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

maniräde, å vilkel jörvallare liU­salles, vul UV gruiiskningsmön r(j;(i /(//)( ('/(('/ ly ovan är siadgal.

42§"'

I Jråga om utseende av konkurs­förvaltare gälle, atl den eller de. al vilku förvaltningen aujörlros, skola äga sådan insikt och erjarenliel. som med hänsyn lill boets omfatt­ning och heskajfenhel erfordras för Jörvaltnlngens behöriga handha­vande.

Konkiirsförvaliure må ej den va­ru. som Slår under förmynderskap eller är i koiikursliUslånd: ej den, som är förklarad ovärdig all vidure nyiijus I rikels ijänsl eller eljesl fni grund av honom ådömd slniffinj-Jöljd Icke nu) inöva ullman befall­ning: ej den. som genom utslag, vil­kel ännu icke vunnil lugn krafl, är dömd lill slrujjpåföljd, varom sisl förmäles, eller s(nn är under fram­liden sliilld jör brott, vilket kun medföra sådan påföljd: ej heller den, .som hlivil dömd ovärdig all föru annuns lulan inför rätta.

Den som är anslälld vid domstol må ej förordnas till konkursförval­tare.

43 S

Då konkurs uppstått, skall kon­kursdomaren utan dröjsmål utse förvaltare att omhånderhava boet till dess vid första borgenärssam­manlrädet förvaltare utsetts och, där annan utsetts, denne tillträtt be­fallningen.

45 §

Vid första borgenärssammanträ­det välje borgenärerna förvaltare att i StäUet Jör den enligt 43 § ut­sedde förvalturen omhånderhava konkursboet. Har konkursdomaren efter vad i 52 § är stadgat förord­nat, att  konkursboets förvaltning

11

Föreslagen lyddse

44 S

Konkursjörvaliure skall ha den särskilda Insikl och erfarenhet .som uppdraget kräver, åtnjuta borgenä­rernas Jörlroende sann även i öv­rigt vara lämplig för uppdragei.

Den som är anslälld vid domstol ./(// ej vara förvaltare.

45 §

Då konkurs uppstått, skall kon­kursdomaren utan dröjsmål, efter hörande av tillsynsmyndigheten, ulse förvaltare att handha förvalt­ningen av boet till dess vid första borgenärssammanträdet förvaltare utsetts och, där annan utsetts, den­ne tillträtt befattningen.

46 

§

Vid första borgenärssammanträ­det skaU konkursdomaren, sedan han hört tiUsynsmyndigheten och närvarande borgenärer, utse för­valtare att i fortsättningen handha förvaltningen av konkursboet. Har konkursdomaren efter vad i 50 lär

' Senaste lydelse 1970:848.

Prop. 1978/79:105

12

Nuvarande lydelse

skall vara delad, skall förvaltare väljus särskilt för varje del av för­valtningen. Såsom borgenärernas beslul gälle den mening, varom bland närvarande borgenärer de förena sig, vilkas jordringar sam­manräknade uigöra Slörsla belop­pet, såframl dessa borgenärer där­jämle uigöni minsl en tredjedel av de röstande. Kun beslut på sådant sätt ej åstadkommus, gälle den me­ning konkiir.sdomaren biiräder.

Konkursdomaren skall lillse, all icke någon, på vilken borgenärer­nas val fallil, är obehörig ull vara Jörvallare jämlikl 42 ti andra eller Iredje slyckel eller i saknad av så­dun insikl och erfurenhei, som av­ses i 42 HJÖrsla stycket, eller eljest icke lämplig an handhuva JÖrvalt-ningen. Där .sådani faU föreligger, åligge det konkiir.sdomaren att utse unnan förvaltare i slället för den av bolgenärenw valde.

Kommer icke någon borgenär lillsiädes, varde förvaltare tillsatt UV konkiirsdomuren.

Föreslagen lydelse

stadgat förordnat, att konkursboets förvaUning skall vara delad, skall förvaltare utses särskilt för varje del av förvaltningen.

47 §

Borgenär, som utsetts lill förval­tare eller granskningsman, må ej man giltigt skäl undandraga sig iippdnigel.

48 §

Finner konkursdomaren efter första borgenärssammanträdet er­forderligt, att antalet förvaltare ökas, skola borgenärerna av kon­kursdomaren kallas att sammanträ­da inför honomför all ulse det an­tal förvaltare, som ytterligare er­fordras; och skall därvid vad i 45 S är stadgat äga motsvarande lillämp­ning.

Rättens ombudsman, förvaltare, granskningsman eller borgenär äge hos konkursdomaren göra fram­ställning om ökning av antalet för­valtare.

47 §

Finner konkursdomaren efter försia borgenärssammanträdet er­forderligt, att antalet förvaltare ökas, skola borgenärerna av kon­kursdomaren kallas alt sammanträ­da inför honom. Vid sammanträdet skall konkursdomaren utse det an­tal förvaltare, som ytterligare er­fordras; och skall därvid vad i 46 S är stadgat äga motsvarande tillämp­ning.

Tillsynsmyndigheten, förvaltare, granskningsman eller borgenär äge hos konkursdomaren göra fram­ställning om ökning av antalet för­valtare.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

49 §

Avgår förvaltare efter första bor­genärssammanlrädet eller avgår grunskningsmån, JÖr vilken supp­leunt ej finnes, skall konkursdoma­ren kalla borgenärerna alt samman­träda inför honom för att utse ef­terträdare till den avgångne, och skola därvid 1 fråga om val av för­valtare bestämmelserna i 45 § och I Jråga om val av granskningsnian bestämmelserna i 46 S om val av suppleant för granskningsman äga motsvarande tillämpning.

Vad sålunda är stadgat gälle dock ej, där flere förvaltare eller gransk­ningsmän äro och någon av dem avgår saml konkursdomaren efter rättens ombudsmans hörande fin­ner det ej vara nödigt, att annan ut­ses i den avgångnes slälle.

50 §

Har förvaltare avgått och skall efterträdare ål honom ulses, äge konkursdomaren, där så erfordras, förordna om befattningens upprätt­hållande tills nytt val ägt rum.

Har förvaltare laga förfall eller är han efter ty i 80 § tredje stycket stadgas försatt ur tjänstgöring, må konkursdomaren utse annan att un­der tiden fullgöra hans åligganden.

52 §

Där konkursdomaren finner del­ning av konkursboets förvaltning emellan flere förvaltare böra äga rum, ankomme på honom att där­om förordna; och bestämme kon­kursdomaren därvid tillika, efter vilka grunder delningen skall ske. Rättens   ombudsman,   förvaltare.

13

Föreslagen lydelse

48 S

Avgår förvaltare efter första bor­genärssammanträdet, skall kon­kursdomaren kalla borgenärerna att sammanträda inför honom. Vid .sammanträdet skall efterträdare lill den avgångne utses, och skola däi­vid bestämmelsema i 46 § äga motsvarande tillämpning.

Vad sålunda är stadgat gälle dock ej, där flere förvaltare äro och nä­gon av dem avgår samt konkursdo­maren efter tillsynsmyndigheiens hörande finner det ej vara nödigt all utse annan i den avgångnes stäl­le.

Avgår förvallare sedan fråga uppkommil om avskrivning av kon­kursen enligt 186 H, skall borge-närssanimanträde som uvses första stycket ej utsättas, så långe frågan år under prövning.

49       §

Har förvaltare avgått efter första borgenärssammanlrädet och skall efterträdare åt honom ulses, äge konkursdomaren, där så erfordras, förordna om befattningens upprätt­hållande tills ny jörvallare ittsetts enligt 48 S.

Har förvaltare laga förfall eller är han efter ty i 80 § andra stycket stadgas försatt ur tjänstgöring, må konkursdomaren ulse annan att un­der tiden fullgöra hans åligganden.

50       §

Där konkursdomaren finner del­ning av konkursboets förvaltning emellan flere förvaltare böra äga rum, ankomme på honom att där­om förordna; och bestämme kon­kursdomaren därvid tillika, efter vilka grunder delningen skall ske. Tillsynsmyndigheien.      förvaltare.

Prop. 1978/79:105

14

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

granskningsman eller borgenär äge hos konkursdomaren göra fram­ställning om delning av förvaltning­en.

Hava flere förvallare förvaltning­en odelad, må de ej annorledes än samfälll avhända boel någon rättig­het eller vidtaga åtgärd, som kan för boet medföra någon förpliktel­se.

Äro förvaltarne två och kunna de ej enas beträffande åtgärd eller be­slut, som enligt denna lag på dem ankommer, eller äro förvaltarne flere än två och föreligger ej flertal för viss mening, skall saken hän­skjutas till ombudsmannen, och gälle den mening han biträder.

Då flere förvallare utsetts, skola de bland sig välja en atl i fall, som avses i denna lag, mollaga medde­landen eller handlingar, som skola tillställas förvaltaren, ävensom för­vara handlingar, som böra hållas lillgängliga. Om val, som nu sagts, skola konkursdomaren och om­budsmannen underrättas.

granskningsman eller borgenär äge hos konkursdomaren göra fram­ställning om delning av förvaltning­en.

Hava flere förtaltare förvaltning­en odelad, må de ej annorledes än samfällt avhända boet någon rättig-hel eller vidlaga,.åtgärd, som kan för boet medföra någon förpliklel­se.

Äro förvaltarne tvä och kunna de ej enas beiräffande ålgärd eller be­slul, som enligt denna lag på dem ankommer, eller äro förvaltarne flere än två och föreligger ej flertal för viss mening, skall saken hän­skjutas till iiU.synsniyndigheten, och gälle den mening denna biträ­der.

Då flere förvaltare ulsells, skola de bland sig välja en att i fall, som avses i denna lag, mottaga medde­landen eller handlingar, som skola tillställas förvaltaren, ävensom för­vara handlingar, som böra hållas tillgängliga. Om val, som nu sagts, skola konkursdomaren och tillsyns­myndigheten underrättas.

50 a §

Om konkursdomaren av särskil­da skäl finner det erforderligt, får han efter tillsynsmyndighetens hö­rande uppdraga åt lämplig person atl biträda förvaltaren med råd vid konkiirsförvaltningen eller att som förlikningsman biträda konkursdo­maren med utredning och förlik­ning i tvistefråga som uppkommit genom anmärkning mot bevakning eller ail fullgöru båda dessa upp­gifter.

Den som är anställd vid domstol får ej inneha uppdrag som avses i första stycket.

När uppdraget är slutfört, skall anmälan genast göras lill konkurs­domaren. Vid denna anmälan skall .lögas en redogörelse för det arbete uppdraget medfört.

Konkiirsdonuiren skall återkalla

Prop. 1978/79:105

Nuvarande Ivdelse

Föreslagen lydelse

15

meddelat uppdrag, när anmälan enligi tredje stycket har Inkommit eller det i annat fall finns skäl till återkallelse.

Den som har fullgjort uppdrag enligt denna paragraf är berättigad till arvode av konkursboet. Arvodet bestämmes av konkursdomaren ej­ler tillsynsmyndighetens och för­valtarens hörande. I fråga om ar­vode äga 82 § andra och tredje styckena samt 83 § motsvarande tillämpning.

51 S

För förvallare skall förordnande ulfärdas av konkursdomaren.

53 §

Förvaltaren åligge att med iaktta­gande av de i denna lag meddelade bestämmelser besörja de ärenden, som röra borgenärernas gemen­samma rätt och bästa, samt vidtaga alla ålgärder, som främja en för­månlig och snabb utredning av boet.

51 §

Förvaltaren åligge att med iaktta­gande av de i denna lag meddelade bestämmelser besörja de ärenden, som röra borgenärernas gemen­samma rätt och bästa, samt vidtaga alla åtgärder, som främja en för­månlig och snabb utredning av boet.

51 a §

I viktigare frågor skaU förvalta­ren höra särskUt berörda borgenä­rer, om det ej finns hinder häremot. Förvaltaren skall i sådana frågor även höra gäldenären, om det lämpligen kan ske.

52 §

Om förvaltaren finner det nöd­vändigt, får han anlita sakkunnigt bilräde för viss förvultningsåtgård.

54 §"

Den enligt 43 § utsedde förvalta­ren skall så snart ske kan ej mindre omhändertaga gäldenärens bo med de böcker och andra handlingar, som röra boet, saml, där gäldenä­ren är eller under del senasle året före     konkursansökningen     varit

53 §

Den enligt 45 § utsedde förvalta­ren skall så snarl ske kan omhän­dertaga gäldenärens bo med de böcker och andra handlingar, som röra boet, samt, där gäldenären är eller under del senasle året före konkursansökningen   varil   bokfö-

Senaste lydelse 1975:244.

Prop. 1978/79:105

16

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

bokföringsskyldig, i hans handels-böcker å lämpligt ställe göra an­teckning om dagen för omhänderta­gandet, än även lörrätta uppteck­ning av tillgångar och skulder i boet med uppgift å varje borgenärs namn, boningsort och postadress, .v(( (;cA å nämnda böcker och hand­lingar Dör så befinnes nödigi, må förvullcrrn Jör bouppleckningsför-räilnlngcn anlila sakkunnigl bilrä­de. 1 bouppteckningen skola till­gångarna upptagas till de värden, som de efter noggrann uppskatt­ning prövas äga. Vid bouppleck-ningsförrällningen skall gäldenären vara tillstädes och under edsför­pliktelse redligen uppgiva boet. Har av gäldenären under edsför­pliktelse underskriven bouppteck­ning förut ingivits till konkursdo­maren och finner förvaltaren den­samma tillförlitlig, vare upprättan­de av ny bouppteckning ej av nö­den.

Då bouppteckning upprättas av förvaltaren, skall ell exemplar där­av tillställas konkursdomaren inom en vecka från del beslutet om kon­kurs meddelades. Möter i något fall hinder härför, åligge förvaltaren all inom nämnda lid tillställa konkurs­domaren förteckning å borgenärer­na, upptagande varje borgenärs namn, boningsort och postadress samt all därefier så snarl ske kan inkomma med bouppieckningen. Godkänner förvallaren lill konkurs­domaren förut ingiven bouppteck­ning, göre anmälan därom inom lid, som nyss sagls.

ringsskyldig, i omhändertaget rö-kenskupsmaicrial å lämpligt ställe göra anteckning om dagen för om­händertagandet. Förvalluren skull även förrätta uppteckning av till­gångar och skulder i boet med upp­gift å varje borgenärs namn, bo­ningsort och postadress sumt å nämnda böcker och handlingar. 1 bouppieckningen skola tillgångarna upplagas till de värden, som de ef­ter noggrann uppskattning prövas äga, och belräjfunde skulderna angivas, i vad män de avse lön eller pension. Vid bouppieckningsför-rättningen skall gäldenären vara tillstädes och under edsförpliktelse redligen uppgiva boet. År gäldenä­ren juridisk person och finnas Jle­ra ställjöreträdare, giiUer åcnnu skyldighet dock icke för sådan ställföreträdare vars närvaro Jör-valtaren anser sakna betydelse for boulredningen. Har av gäldenären under edsförpliktelse underskriven bouppteckning förut ingivits till konkursdomaren och finner förval­taren densamma tillförlitlig, vare upprättande av ny bouppteckning ej av nöden.

Då bouppteckning upprättas av förvaltaren, skall ett exemplar där­av tillställas konkursdomaren och tillsynsmyndigheten inom en vecka från det beslutet om konkurs med­delades. Möter i något fall hinder härför, åligge förvaltaren alt inom nämnda tid tillställa konkursdoma­ren och tillsynsmyndigheten för­teckning å borgenärerna, upptagan­de varje borgenärs namn, bonings­ort och postadress samt att därefter så snart ske kan inkomma med bo­uppteckningen. Godkänner förval­taren till konkursdomaren förut ingiven bouppteckning, göre anmä­lan därom inom tid, som nyss sagts.

54 §

Förvaltaren Jår. om det behövs, påkalla   handräckning   av   kroiio-

Prop. 1978/79:105

17

Nuvurunde Ivddse

Forcslugeii lydelse

jdgdeniyndiglwleh; lör an kiiiniu omhånderlugu eller annars jå lUI­gång lill gäldenärens ho med de böcker och andru handlingar som röra boel. Kronofogdemyndig-hclen får härvid genomsöka hus. rum eller förvarlngsslällc och. om lilllrädc behövs lill ulrymme som är tillslutet, läla öppna lås eller bere­da sig lilllrädc på annal sött. Kro-nojögdcmyndighclcn Jår även i öv­rigt använda Ivång i den mån del behövs för del avsedda ändaniålcl och det kan anses befogat med hänsyn till omsländighelerna. Våld mol person får dock brukas endasl om knniofogdemyndlgheten möter motstånd och i den mun det med hänsyn lill åndamålel med ingri­pandet kan anses försvarligt.

I Jråga om klagan över kronojög-demyndighels beslut dier åtgärd enligt första stycket äga bestäni­melserna i ulsökningslagen (1877:31 s. 1) om klagan över ut­mätning i allmänhet motsvarande lillänipning.

55 

§

'

Förvaltaren skall under rättens ombudsmans inseende så snart ske kan upprätta skriftlig berättelse om boets tillstånd, så ock om orsaker­na till gäldenärens obestånd, så vitt de kunnat utrönas. 1 berättelsen skall upplagas en översikt över till­gångar och gäld av olika slag även­som särskilt anmärkas, huruvida skälig anledning förefinnes lill anta­gande, att gäldenären gjort sig skyl­dig lill brotisligi Jörhållunde mot si­na borgenärer. Förefinnes anled­ning lill antagande, som nyss sagls. skall grunden därför angivas. Om gäldenären är eller under det senas­te året före konkursansökningen varit bokföringsskyldig, varde i be­rättelsen tillika anmärkt, \i7A(/ luin-ddsböcker han hållii och huru de

Förvaltiiren skall så snarl ske kan upprätta skriftlig berättelse om boets tillstånd, så ock om orsaker­na till gäldenärens obestånd, sä vitl de kunnai utrönas. 1 berättelsen skall upplagas en översikt över till­gångar och gäld av olika slag även­som särskilt anmärkas, huruvida förhällande har förekommii som kan föranleda återvinning till kon­kursboet och huruvida skälig an­ledning förefinnes till antagande, att gäldenären gjort sig skyldig lill gäldenärsbroii. Förefinnes anled­ning lill antagande, som nyss sagls. skali grunden därför angivas. Om gäldenären är eller under del senas­te året före konkursansökningen varil bokföringsskyldig, varde i be­rättelsen tillika anmärkt, vilkel bok-

" Senaste lydelse 1975:244.

2   Riksdagen 1978179. I saml. Nr 105

Prop. 1978/79:105

Nuvurunde lyddse

blivii förda: och skall i sådani fall vid berätielsen fogas den av gälde­nären senast uppgjorda balansräk­ningen. Beräiidsen skall underskri­vas av förvallaren.

Avskrift av berättelsen med den balansräkning, som må vara därvid fogad, skall av förvaltaren utan dröjsmål tillställas konkursdoma­ren ävensom hållas tillgånglig för borgenärer, som vilja lugu dd av densamma: och äge varje borge­när, som det begär, aii mol ersän­ning Jör kosinaden Jå avskrifi av beräiidsen sig tillsänd.

Föreslagen lydelse

Jörliigssystcm litni hur lilltimpul och hur bokföringsskyldighelcn hur fullgjorts: och skall i sådani lall \id berättelsen logtis den av gäldeniiien senast uppgjorda balansräkningen.

Avskrift av berättelsen med den balansräkning, som må vara därvid fogad, skall av förvaltaren utan dröjsmål tillställas konkursdoma­ren och tiUsynsmyndigheten samt varje borgenär, som det begär.

Om förvaltaren finner att gälde­nären kan misstänkas Jör gälde­närsbrott, skall han omedelbart un­derrätta allmän åklagare därom och därvid angiva grunden Jör misstanken.

56 

§

'

Är konkursen icke avslutad vid utgången av näst efter försia borge­närssammanlrädet infallande juni eller december månad, skall förval­laren inom fjorton dugar därefter till rättens ombudsman avlämna berättelse, vari alla de ålgärder noggrant angivas, som vidlagils för förvaltningens bringande lill slul; åliggande del förvaltaren att seder­mera under konkursens fortgång jör varje halvår inomjjorton dagar från utgången därav avgiva sådan berättelse. Har, då berättelse avgi-ves, mer än ett år förflutit från det beslutet om konkurs meddelades, skall berättelsen tillika innehålla fullständig upplysning om orsaker­na till all konkursen icke avslutals.

Berättelsen skaU av ombudsman­nen granskas och inom ivå veckor .från moiiagandet ingivas till kon­kiir.sdomaren jämie de anmärk­ningar, till vilka ombudsmannen må hava funnit fog.

Är konkursen icke avslutad vid uigången av näst efter försia borge­närssammanlrädet infallande mars eller september månad, skall för­valtaren inom två veckor därefter till tillsynsmyndigheten avlämna berättelse, vari alla de åtgärder noggrant angivas, som vidtagits för förvaltningens bringande lill slul; åliggande det förvallaren att seder­mera under konkursens fortgång inom två veckor från utgången av varje mars och september månad avgiva sådan berättelse Jör det dessförinnan förflutna halvåret. Har. då berättelse avgives, mer än ett år förflutit från det beslutet om konkurs meddelades, skall berättel­sen tillika innehålla fullständig upp­lysning om orsakerna till all kon­kursen icke avslutats.

Förvaltaren skall utan dröjsmål lämna konkursdomaren avskrifi av berättelsen.

" Senaste lydelse 1975: 244.

Prop. 1978/79:105

19

Nuvarande lydelse

Föres lugen lyde Ise

57 S

Förvallaren skall jÖra bok, vari boets inkomsler och utgifter 1 pen­ningar dag efter dag antecknas.

Vad .sålimda är stadgat må ej lända lill inskränkning i den bokfö­ringsskyldighet, som särskih kan vara föreskriven.

Förvalluren skall, oavsett vad som gäller i fråga om bokförings­skyldighet för gäldenären, löpande bokföra in- och inbetalningar, om ej med hänsyn till särskilda jÖrhål-laiiden god redovisningssed på­kallar att bokföringen sker pä an­nat sätt.

Förvaltaren skall bevara räken­skapsmaterialet under minsl tio år från utgången av det kalenderår då konkursen avslutades. I öv­rigt tillämpas 22 fi bokföringslagen (1976:125).

Första stycket medför ej in­skränkning i den bokföringsskyldig­het som kan vara sär.skiU föreskri­ven för att möjUggöra kontroll över viss verksamhet.

Beträffande skyldighet alt .sörja för underlag för deklarations- och uppgiftsskyldighet och för kontroll därav finnas särskilda besiämmel­ser.

58 §'

Penningar, som inflyta under för­valtningen av konkursbo, skola, i den mån de icke äro erforderliga till bestridande av löpande utgifter, av förvaltaren inom en vecka från det de influtit å konkursboets räkning mot ränta insättas i bank, som av rättens ombudsman godkännes. TiU bestridande av löpande utgifter må ej mer Innehållas än av om­budsmannen medgives.

Penningar, som inflyta under för­valtningen av konkursbo, skola, i den mån de icke äro erforderliga till bestridande av löpande utgifter, av förvaltaren inom en vecka från det de influtit å konkursboets räkning mot ränta insättas i bank.

Försummar förvaltaren att inom ovan föreskrivna tid insätta influtna medel, vare han skyldig alt å belopp, som obehörigen innehållits, erlägga ränta enligt 6 § räntelagen (1975:635) från den dag insättning bort ske.

Så länge konkursen pågår, av-lämne förvallaren inom en vecka från uigången av mars, juni, sep­tember och december månader var­je år till ombudsmannen räkning över boets inkomsler och utgifter i

Så länge konkursen pågår, av-lämne förvaltaren inom ivå veckor från utgången av mars, juni, sep­tember och december månader var­je är lill tlllsynsniyndighcien räk­ning över boets inkomsler och ut-

' Senaste lydelse 1973:646.

Prop. 1978/79:105

20

Nuvurunde lydelse

FJireslagen lydelse

penningar under det gångna kvarta­let. Hur under någon del av kvarta­let penningar innestätt i bank. skall vid räkningen fogas av banken till riktigheten bestyrkt uppgift å de in­sättningar och utlagningar, som må hava under kvartalet förekommit. Räkningarna skola av ombudsman­nen griinskas ävensom hållas lill­gängliga för borgenärerna och gäl­denären.

Även efter konkursens avslutan­de skall förvaltaren hava boets me­del insatta i bank, lill dess lyftning påkallas av därtill berättigad borge­när. Förvallaren skall underrätta konkursdomaren, i vilken bank medlen innestå. och inom en vecka från utgången av varje kalenderår till rättens ombudsman för gransk­ning avgiva redovisning som i tred­je stycket sägs. När medel ej vidare finnas atl lyfta, skall ombudsman­nen göra anmälan därom hos kon­kursdomaren.

gifter i penningar under del gångna kvartalet. Har under någon del av kvartalet penningar inneståll i bank, skall vid räkningen fogas av banken till riktigheten bestyrkt uppgifi å de insättningar och utlag­ningar, som må hava under kvarta­let förekommit. Förvaltaren skall lämna avskrift av räkningen till konkursdomaren.

Även efter konkursens avslutan­de skall förvaltaren hava boets medel insalta i bank, till dess lyft­ning påkallas av därtill berättigad borgenär. Förvallaren skall under­rätta tillsynsmyndigheten, i vilken bank medlen innestå, och inom två veckor från uigången av varje ka­lenderår till myndigheten för granskning avgiva redovisning som i iredje stycket sägs. När medel ej vidare finnas atl lyfta, skall/örrw/-taren göra anmälan därom hos till­synsmyndigheten .

59 S

Rättens ombudsman skall göru sig noga tinderrällad om boets till­stånd samt under konkursen hålla noggiann uppsikt över förvalining­en. När helsl han finner del lämp­ligt, äge han verkslälla invenlering UV boeis kassa och övriga tillgångar ävensom fordra redovisning av för­vallaren.

59 §

Tillsynsmyndigheten skall över­vaka att förvaltningen bedrives på ett ändamålsenligt sätt i överens­stämmelse med denna lag och and­ra författningar. Därvid skall sär­skilt tiUses att avvecklingen av kon­kursen icke fördröjes i onödan. När myndigheten finner det lämpligt. får den inventera konkursboets kassa och övriga tillgångar samt fordra redovisning av förvaltaren. Om särskilda omständigheter för­anleda det, får myndigheten utse en eller flera revisorer för gransk­ning av boets räkenskaper och för­valtningen i övrigt.

Rättens ombudsman ävensom granskningsman skall hava tillgång lill böcker och andra handlingar, som röra boet; äge ock av förvalta­ren på begäran erhålla upplysningar om boel och dess förvallning.

60 §

Tillsynsmyndigheten ävensom granskningsman skall hava tillgång till böcker och andra handlingar, som röra boet; äge ock av förvalta­ren på begäran erhålla upplysningar om boet och dess förvaltning.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Av redovisningshandlingar, som förvaltaren Ingivit till rät lens om­budsman, äge borgenär, så ock gäldenären taga dd.

Rätlens ombudsman och förval­tare vare skyldiga all meddela upp­lysningar om boel och dess förvalt­ning ej mindre då konkursdomaren del begär än även på begäran av borgenär eller gäldenären.

Föreslagen lydelse

Tillsynsmyndigheten och förval­tare vare skyldiga att på begäran meddela upplysningar om boet och dess förvaltning //// konkursdoma­ren, borgenär eller gäldenären. Till­synsmyndigheten är vidare skyldig att på begäran meddela sådana upplysningar till granskningsman.

60 S

Har gäldenär idkat rörelse, äge förvaltaren efier gäldenärens hö­rande låta den rörelse, där sådani enligt lag kan ske. fortsättas för konkursboels räkning i den mån det (/; nödvändigt för en ändamålsen­lig inredning av boel: inhämie dock rullens ombudsmans samtycke till rörelsens fört.sät lande. Samma lag vare, där förvaltaren sedan rörel­sen nedlagts vill ånyo öppna den­samma. Vägrar ombudsmannen sin samtycke eller yrkar någon bor­genär eller gäldenären, att rörelse, simi med ombudsmannens samtyc­ke fortgår, skull nedläggas, skola borgenärerna kallas till samman­iräde för atl besluta i ärendet. Ej må rörelsen fortsättas längre tid än ett är från försia borgenärssam­manträdet, där ej borgenärer, vil­kas Jbrdringar uppgå till minsl Jyra jennedekir uv de i ärendels pröv­ning dellugande borgenärernas fordringar, därom äro ense sann dessu borgenärer därjämle uigöra minsl en fjärdedel av de röstande.

61  S

Har gäldenär idkat rörelse, äge förvaltaren låta den rörelse, där så­dant enligt lag kan ske, fortsättas för konkursboets räkning i den mån det befinnes ändamålsenligi. Sam­ma lag vare, där förvaltaren sedan rörelsen nedlagts vill ånyo öppna densamma. Ej må rörelsen fortsät­tas längre tid än ell år från första borgenärssammanträdet, där ej sär­skilda skäl föreligga.

61 §

Före första borgenärssamman­trädet må ej Jörsäljning av egen­dom 1 boet äga rum utöver vad av bestämmelserna 1 23, 24, 60 och 73 §§ kan föranledas.

Vad sålunda stadgas äge dock ej tUlämpning beträffande lös egen­dom, som är utsatt för förskämning

Prop. 1978/79:105

22

Nuvurande lydelse

Föresliigcn lydelse

dier snar jörstördse eller hastigt fallande i värde eller erfordrar allt för kostsam vård. Saknas medel till bestridande av utgifter jör boel, må ock under lid, som avses i försia stycket, Jörsäljning av annan lös egenåom äga rum, dock ej utöver vad Jör ändamålet prövas nödigt: och bör, om gäldenären därtill an­visar viss egendom, den egendom i främsta rummet uttagas, såvitt det lämpUgen kan ske.

IIU försäljning, varom i andra Slyckel förmäles, inhämie förvallu­ren samtycke uv ruttens ombuds­man, som ock äge besiämma, om försäljningen skall ske å auktion el­ler under hand. Innun ombudsman­nen meddelar sill beslul, skall han höra gäldenären, där del lämpligen kan ske.

62

§'

EJier förslå  hoigenärssammun-

Boeis   egendom   skall   säljas  så

irädet skall hoels egendom säljas

snarl del lämpligen kan ske, där ej

så snart ske kan, där ej annat föran-

annat föranledes av beslämmelser-

ledes av bestämmelserna i 60. 63,

na i 61, 63 och 66 SS, 70 S andra

64 och 66 S§. 70 S andia stycket,

stycket,  71 S  femle stycket  samt

71 S femte stycket samt 149 S andia

149 S andra slyckel.

siycket.

63 § Har gäldenär i hovrätten anfört besvär över beslut, varigenom han för­satts i konkurs, må ej mot hans bestridande försäljning av egendom i boet äga rum förrän hovrätten utiålit sig i anledning av besvären.

Utan hinder av första stycket får Jörsäljning av egendom i boet äga rum, om det Jöranledes av bestäm­melserna 1 23, 24, 61 och 73 §§. Vidare får lös egendom säljas, om den är utsatt för förskämning eller snar jörstördse eller hastigt faller i värde eller kräver allt för kostsam vård. I den mån medel saknas till betalning av utgifter för boet, får även annan lös egendom säljas.

'= Senaste lydelse 1955:236.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande Ivdelse

Föreslagen lydelse

23

66 

§

'

Inkommer gäldenären med äc­kordsförslag. må egendomen i boet ej säljas ulan rällens omhudsmiins sumiycke, innan ackordsfrågan bli­vit avgjord. Vad som sagts nu utgör ej hinder mol försäljning, om sådan är förenlig med ackordsförslaget el­ler behövs för ändamål som angives i 171 S.

Inkommer gäldenären med ac­kordsförslag, må egendomen i boet ej säljas, innan ackordsfrågan blivit avgjord. Vad som sagts nu utgör ej hinder mot försäljning, om sådan är förenlig med ackordsförslaget eller föranledes uv skål som sägs i 63 § andra siycket första och andra me­ningarna eller behövs för ändamål som angives i 171 § eller .särskilda skäl annars föreligga.

67 

§

'

Vad 1 63, 64 och 66 Ha är siadgal om uppskov med försäljning av egendom 1 hoel iitgöre ej hinder för Sudan försäljning, som enligi 61 fi mä äga rum jämväl före JörsUi bor­genär ssammanl rädel.

Påyrkar inleckningshavare eller annan borgenär, som för sin ford­ran har förmånsrätt i viss egendom, att den egendom, vari förmånsrät­ten gäller, skall säljas genom för­valtarens försorg, och har hans rätl till betalning ur egendomen efter bevakning i konkursen lämnals obestridd eller fastställts genom dom, som äger laga kraft, må an­stånd med försäljning äga rum en­dasl om rällens ombudsman och förvaltaren anse detta nödvändigt för atl förhindra att avsevärd för­lust vållas konkursboet eller ge­nomförandet av ackord väsentligt försvåras samt anstånd ej är obilligt mot borgenären.

Påyrkar inleckningshavare eller annan borgenär, som för sin ford­ran har förmånsrätt i viss egendom, att den egendom, vari förmånsrät­ten gäller, skall säljas genom för­valtarens försorg, och har hans räll lill belalning ur egendomen efter bevakning i konkursen lämnats obestridd eller fastställts genom dom, som äger laga kraft, må an­slånd med försäljning äga rum en­dasl om förvaltaren anser della nödvändigt för atl förhindra att av­sevärd förlust vällas konkursboet eller genomförandet av ackord vä­sentligt försvåras samt anstånd ej är obilligt mot borgenären.

70 

§

'

Finnes i boet fast egendom, äge förvallaren hos vederbörande myn­dighet begära försäljning därav i den ordning som gäller för utmätt sådan egendom. Egendomen må jämväl säljas i annan ordning, så framt förvallaren finner del för boet fördelaktigare och rällens onibuds-

" Senaste lydelse 1970: 848. " Senaste lydelse 1970: 848. » Senaste lydelse 1971:1045.

Finnes i boel fast egendom, äge förvallaren hos vederbörande myn­dighet begära försäljning därav i den ordning som gäller för utmätt sådan egendom. Egendomen må jämväl säljas i annan ordning, så framt förvaltaren finner det för boet fördelaktigare.

Prop. 1978/79:105

24

Nuvarande Ivddse

Föreslagen lydelse

iniiii lilljörsöljniiigen lönuuir bljtiU: \iigr(ir htm bljull. bcgäre förvidiu­ren horgeiuirenuis siiiinycke. Nör del lömidigen kan ske. skall förvul-itircii inhämiti gäldenärens mening helrulfiindc försöijningen.

Hai auktion å fast egendom, som hör till boel. hållits i den ordning som gäller lor utmätt sädan egen­dom Ulan att försäljning kommit till stånd, må löivaltaien underlåta att vidtaga ytterligare åtgärder för egendomens försäljning. Har auk­tion i nyssnämnda ordning ej ägt rum, men föreligger anledning till tintiigande. att sådan auktion ej kommer att leda lill försäljning, äge förvaltaren med samlycke av oin-budsniaiincn underlåta att föran­stalta om egendomens avyttrande, där de borgenärer som i konkursen bevakat fordringar, vilka skola utgå med särskild förmånsrätt ur egen­domen, samlycka därtill.

Har auktion å fast egendom, som hör till boet, hållits i den ordning som gäller för utmätt sådan egen­dom utan att försäljning kommii lill stånd, må förvaltaren underlåta atl vidtaga ytterligare åtgärder för egendomens försäljning. Har auk­tion i nyssnämnda ordning ej ägl rum, men föreligger anledning lill antagande, all sådan auktion ej kommer au leda lill försäljning, äge förvaltaren underlåta att föranstalta om egendomens avyttrande, där de borgenärer som i konkursen beva­kat fordringar, vilka skola utgå med särskild förmånsrätt ur egendomen, samtycka därtill.

Varder auktion å boets fasta egendom utsatt all hållas i den ordning som gäller för utmätt sådan egendom, åligge del förvallaren all före bevak­ningssammanträdet avlämna behållning, som under konkursen av egendo­men uppkommit. Behållning som ej avlämnas före bevakningssammanträ­det skall, om egendomen säljes, avlämnas före tillträdesdagen och i annat fall innan slutuidelning i konkursen sker.

Förvallaren skall även senast vid bevakningssammanträde för auktion på fast egendom anmäla arvode, annan kostnad och i konkursen bevakade fordringar som böra beaktas vid egendomens försäljning. Förvallaren skall genom brev underrätta borgenär om anmälan som han gör pä dennes väg­nar.

71 §'

Försäljning av lös egendom, som icke sker genom fortsättande av gäldenärens rörelse, skall äga rum pä auktion eller I annan ordning ef­ier vad förvallaren jinner vara mesi fördekikiigi för hoel.

Vill förvallincn ejler förslå bor-genärssainnuinirädel läm försälj­ning av lös egendom, som icke sker genom fortsättande av gäldenärens rörelse, äga rum annorledes än å auktion, hegäre samlycke dänill av rällens ombudsnuin eller, om han vägrar, av borgenärerna. Innan omhudsinannen nicddeUir sill be­slul, skall han höra gäldenären, där del lämpligen kan ske.

>» Senaste lydelse 1975:1251.

Prop. 1978/79:105

25

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Lös egendom, vari borgenär har panträtt eller annan särskild förmåns­rätt, må ej i något fall utan hans samtycke säljas annorledes än å auktion, så framt hans rätt är av försäljningen beroende.

Samlycke som avses i första och

Samtycke   som   avses   i   andra

andra styckena   fordras  icke.  när

slyckel lordras icke, när förvalla-

förvaltaren   vill   genom   fondkom-

ren vill genom fondkommissionär

missionär sälja på fondbörs noterat

sälja på fondbörs noterat värdepap-

värdepapper till gällande börspris.

per till gällande börspris eller när

Samtycke enligt undru slyckel jord-

.fruga är orn försäljning av lös egen-

ras ej heller för försäljning av lös

dom genom fortsättande av gälde-

egendom   genom   fortsättande   av

närens rörelse,

gäldenärens rörelse.

Skall tarlyg, som ej är infört i skeppsregistret eller i molsvarande ul­ländska register, gods i fartyg eller gods i luftfartyg säljas, äge förvaltaren, där egendomen finnes inom riket, begära försäljning i den ordning som gäl­ler för ulmätt sådtin egendom.

Är fråga om försäljning av registrerat skepp, av luftfartyg eller av inteck­nade reservdelar till luftfartyg och finnes egendomen inom riket, skall vad i 70 S första och andra styckena sägs äga motsvarande lillämpning.

Skall gäldenären tillkommande rätt till andel i inteckning som belastar hans luftfartyg eller till sådant fartyg hörande reservdelar säljas, late för­valtaren innan försäljning sker anskaffa särskild inteckningshandling å det gäldenären tillkommande beloppet, där laga hinder däremot icke möter. Skall försäljning ske ;iv inteckningshandling, som innehaves av gäldenären och för vilken han är personligen ansvarig, vare förvaltaren pliktig att, där ej gäldenären medgiver, att handlingen må försäljas med bibehållande av hans ansvarighet, förse handlingen med påskrift, varigenom gäldenären frikallas frän ansvarighet.

Bestämmelserna i 70 S sista stycket äga motsvarande tillämpning, när gäldenären tillhörig lös egendom under konkursen skall säljas i den ord­ning som gäller för utmätt sådan egendom. I sådant fall skall förvaltaren dessulom, i den mån det är påkallat, i äiendet föra lalan för borgenärer som ha förmånsrätt enligt 10 S förmånsrättslagen (1970:979) samt genom brev underrätta borgenär om yrkande som han framställer på dennes väg­nar.

76

§»

Finner Jörvullarcn del i 74 Sjöre-

Förvaltaren  jår,   när   egendom

skrivna   kiingördsesätt   icke   vuru

skall säljus på auklion genom huns

ägnal att bereda kungörelsen nödig

Jörsorg. låta kungöra aitklioueu  i

ojjenillghel.  ankomme på  honom

mindre utsträckning än stmi följer

alt vidiagu de ytterligare åtgärder,

av 74 H Jörsta stycket, om han an-

som må anses erforderliga. Skulle

ser det  tillfyllest.   Inskränkning   i

han i nugot juli anse tillfyllest, att

fråga om kungörande av auktion å

auktionen  kiingörcs   i   mindre  ut-

fasl   egendom,   regislreral   skepp,

sträckning än / nämnda paragraf

Itifllarlyg eller inlecknade reserv-

sladgas, bcgärc samtycke dänill av

delar till luftfartyg må dock icke

 Senaste lydelse l'73:1132 (jfr 1975:918).

Prop. 1978/79:105

26

Nuvarande Ivdelsi

Föreslagen lydds

rättens ombudsman. Inskränkning i fråga om kungörande av auklion å last egendom, registrerat skepp, iiiflfarlyg eller intecknade reserv-dfc ar lill luftfartyg må dock icke äga rum utan gäldenärens samtyc­ke; ej heller må sådan inskränkning ske beträffande kungörande av auktion å annan lös egendom, vari borgenär har panträtt eller annan särskild förmånsrätt, som avses i förmånsrättslagen (1970:979). med mindre den borgenär samtycker därtill.

äga rum utan gäldenärens samtyc­ke; ej heller må sådan inskränkning ske beträffande kungörande av auktion å annan lös egendom, vari borgenär har panträtt eller annan särskild lörmänsrätt, som avses i lörmånsrättslagen (1970; 979). med mindre den borgenär samtyckei därtill.

77 S==

Förvaltaren vare pUkiig atl så snart ske kan vidtaga nödiga åtgär­der för indrivning av uteslående fordringar; dock må i den ordning, som i 64 fi är stadgud beträffande uppskov med försäljning ov boeis egendom, besluias uppskov med indrivning av boeis fordringar, och skall, om sådani uppskov beslullls, vad 1 65 fi Jör där avsell fäll före­skrives äga molsvarande lillämp­ning. Kan fordran ej indrivas ulan on rällegång eller lagsökning eller mål om beuilningsfineläggande anhängiggöres eller skiljedom på­kallas, gälle vad 1 79 fi Jlnnes stad­gal. Anhängiggöres ej rättegång el­ler lagsökning eller mål om betal­ningsföreläggande eller påkallas ej skiljedom och kommer ej heller för­likning till stånd på sätt nedan sägs, må fordringen förytlras såsom an­nan lös egendom.

Förvaltaren skall så snart det lämpligen kan ske vidtaga nödiga åtgärder för indrivning av uteståen­de fordringar. Anhängiggöres ej rättegång eller lagsökning eller mål om betalningsföreläggande eller på­kallas ej skiljedom och kommer ej heller förlikning lill stånd på sätt nedan sägs, må fordringen föryttras såsom annan lös egendom.

78 §"

Har förlikningsanbud gjorts an­gående osäker eller tvistig lillgång och Jinner JÖrvuliaren fördelaktigt för konkursboet alt anbudet anta­ges. skall hon inhämta samtycke dörlill av borgenärerna, när tUl­gången utgöres UV fast egendom, och eljest av rät lens ombudsman.

Har förlikningsanbud gjorts an­gående osäker eller tvistig tillgäng, furförvaharen aniaga anbudet, om hun ftnner det fördelakligl för kon­kursboet. Ställer gäldenären säker­het för vad som bjudes genom Jör-Ukningen, har han rätt alt själv ul­föra tvisten.

" Senaste lydelse 1946:809. " Senaste lydelse 1971:498.

Prop. 1978/79:105

27

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Godkänner denne ej anbiidel, äger förvallaren hänskjiila frågan lill borgenärerna. När del lämpligen kan ske. skull förvuluiren inhämta gäldenärens mening innan jörlik-ning ingås. Motsätter sig gäldenä­ren förlikningen och släller/;«« sä­kerhet för vad som bjudes genom den, har han rätl att själv ulföra tvisten.

80 Visar förvallare motvilja, oskick­lighet eUer försummelse vid fullgö­randet av sitt uppdrag, må rät­tens ombudsman, gransknings­man, borgenär eUer gäldenären hos konkursdomaren göra anmälan om förhållandet.

Göres sådan anmälan eller Jin­ner konkursdomaren eljest anled­ning lill anmärkning mol förvalla­re, äge konkursdomaren ejler om­sländighelerna tlllhållu honom att fiiUgöra sina åligganden eller skilja honom från befallningen.

Innan Jörvallare må skiljus från befallningen, inhämie konkursdo­maren, där ej anmälan, som ovan sägs, gjorts av ombudsmunnen, yllrande Jrån denne. Efter första borgenärssammanträdet må förval­tare ej entledigas förrän borgenä­rerna vid sammaniräde, som av konkursdomaren utlysts, erhållit tillfälle att inför honom yttra sig i ärendet. Konkursdomaren äge lik­väl, om han finner skäl därtill, i av­bidan på borgenärernas yllrande försälta förvaltare ur tjänstgöring; dock må del ej ske innan yttrande frun ombudsmunnen, där sädanl skall avgivas, inkommit till kon­kursdomaren.

S

Förvaltare skall på egen begäran entledigas av konkursdomaren, om han visar skäl lill det. Förvaltare som finnes icke vara lämplig eller av annan orsak bör skiljus jrån uppdragei skall av konkursdoma­ren entledigas ejler jruinslällning 

(IV 

tillsynsmyndigheten, gransk­ningsman, borgenär eller gäldenä­ren .

Förvaltare må ej entledigas utan att tillsynsmyndigheten erhållit till-Jålle ull yllra sig. Efter försia bor-genärssammanirädel må förvaltare ej entledigas förrän borgenärerna vid sammanträde, som av konkurs­domaren utlysts, erhållil lillfälle all inför honom yllra sig i ärendei. Konkursdomaren äge likväl, om han finner skäl därtill, i avbidan på borgenärernas yttrande försälla förvaltare ur tjänstgöring; dock må det ej ske innan lillsynsmyndighe­ien erhållil lillfälle atl yttra sig.

81 §"

Finnes i boet egendom, vari sär­skild förmånsrätt äger rum, skall.

Finnes i boet egendom, vari sär­skild förmånsrätt äger rum, skall. " Senaste lydelse 1967:229.

Prop. 1978/79:105

28

Nuvarande Ivdelse

Föreslagen lyddse

så vitt det inverkar på de borgenä­rers lätt, som icke i den egendom hava sådan lormånsiiitt, ;iv egendo­mens avkastning och köpeskilling gäldas kostnaden för egendomens vård och försäljning ävensom det arvode //// rällcns ombudsman och förvalKirc, som enligt vad 1 82 och 83 SS stadgas skall utgå för egendo­men.

så vitt det inverkar pä de borgenä­rers rått. som icke i den egendom havii sädiin förmånsrätt, av egendo­mens avkastning och köpeskilling gäldas kostnaden för egendomens våld och försäljning ävensom det arvode som enligt 50 a fi femte siyckei sann 82 och 83 SS skall utgå för egendomen.

Då särskild lormånsrält äger rum i boet lillhörig egendom, må ej till för­fång för någon, som äger sådan förmånsrätt eller förmånsrätt, som skall beaktas framför den särskilda, av egendomens avkastning och köpeskilling gäldas annan konkurskostnad än ovan sagls; dock atl, där den särskilda förmånsrätten grundar sig på loretagsinleckning, av egendomen må bestri­das jämväl övriga konkiirskosinader, i den mån boet eljest ej lämnar lill­gång därtill.

82 S

Arvode till rättens ombudsman och lill förvaltare bestämmes av rälten; äro flere förvaltare, skall för envar bestämmas särskilt arvode.

Arvode till förvallare bestämmes av rätten; äro flere förvaltare, skall för envar bestämmas särskilt arvo­de.

Sådani arvode mä icke sättas till högre belopp än som med avseende å det arbete uppdraget krävt, den omsorg och skicklighet, varmed del ul­förls, saml boets omfattning må anses utgöra skälig ersättning för uppdra­get.

Ej må arvode efter lid räknas.

83 S

Arvode lill rällens ombudsman ävensom arvode lill förvaltare skall bestämmas lill visst belopp i ett för allt, utan så är att jämlikt 81 S må anses erforderligt, att för egendom, som avses i sagda paragraf, beräk­nas särskilt arvode. Sådant särskilt arvode må kunna bestämmas innan arvodesfrågan i övrigt avgöres.

Arvode till förvaltare skall be­stämmas till visst belopp i ell för alli, utan så är atl jämlikt 81 S må anses erforderligl, all för egendom, som avses i sagda paragraf, beräk­nas särskilt arvode. Sådant särskilt arvode må kunna bestämmas innan arvodesfrågan i övrigt avgöres.

Vid bestämmandet av särskilt arvode, som ovan sägs. skall vad i 82 S stadgas om de grunder, efter vilka arvode skall beräknas, äga molsvarande tillämpning.

84 S

Arvode till rättens ombudsman och till förvaltare bestämmes efter därom hos konkursdomaren gjord framställning från den till arvode

Arvode till förvaltare bestämmes efter därom hos konkursdomaren gjord framställning från den till ar­vode berättigade; och bör, där del

Prop. 1978/79:105

29

Nuvurunde lydelse

Föreslåi>en Ivddse

berättigade; och bör. där det lämp­ligen kan ske. arvode på en gång bestämmas för samtliga därtill be­rättigade. Framställning, som nyss sagts, skall angiva del belopp, som i arvode fordras, och, där besläm­mande av särskilt arvode för viss egendom kan ifrågakomma, jämväl det belopp, som i sådant avseende äskas. Vid framställningen skall fo­gas ej mindre redogörelse för det arbele uppdraget medfört än även specificerad räkning, ulvisande det fordrade beloppets föidelning på de olika förvaltningsätgärderna. Har förvaltare fin- viss förvalinlugsui-gärd, susoni förrältiinde av boupp­leckning. Ulförande uv rällegång. Iiullundc UV auklion dier dylikl. an­litat (;;;/;(/) och har gottgörelse där­för lillgodolörts denne eller har er­sättning för utgifter tillgodoförts rällcns ombudsman eller förvalta­re, skall sådant angivas i redogörel­sen.

lämpligen kan ske. arvode på en gång bestämmas för samtliga därtill berättigade. Framställning, som nyss sagts, skall angiva det belopp, som i arvode fordras, och, där be­stämmande av särskilt arvode för viss egendom kan ifrågakomma, jämväl det belopp, som i sådant av­seende äskas. Vid framställningen skall fogas ej mindre redogörelse för det arbete uppdraget medfört än även specificerad räkning, utvisan­de det fordrade beloppets fördel­ning på de olika löivaltningsåtgär-derna. Har förvaltare anlitat bilrä­de som avses i 52 fi och har gottgö­relse därför lillgodolörts bilrädel eller har ersättning för utgifter lill­godolörts förvaltaie. skall sådant angivas i redogörelsen.

Kan fråga uppkomma om bestämmande av särskilt arvode för viss egen­dom, åligge förvaltaren all tillhandahålla konkursdomaren förteckning över kända rättsägare, som hava särskild förmånsrätt i egendomen.

85 S" Då framställning om bestämmande av arvode inkommii. utsatte kon­kursdomaren dag för ärendets handläggning vid rätten. Avser "framställ­ning allenast bestämmande av särskilt arvode för viss egendom, äge dock konkursdomaren pröva, huruvida skäl att företaga fiågan därom innan ar­vode i övrigt bestämmes må anses föreligga.

Sedan dag för ärendets handlägg­ning vid rälten blivit utsatt, skall konkursdomaren genom kungörel­se, som minsl lio dagar före den ut­satta dagen införes en gång i Posi-och Inrikes Tidningar och den eller de orislldnlngar, som beslämts för ojfeulllggörande av kungörelser om konkursen, ulfärda kallelse å vederbörande rättsägare un vid rullen utföra sin talan: och skall därjämle .särskild kallelse medde-

Sedan dag för ärendets handlägg­ning vid rätten blivit utsatt, skall konkursdomaren / god tid före den utsatta dagen till borgenär, som hos konkiir.sdomaren begärt all bli underräiiad, sumt lill den, för vil­ken arvode skall beslämmas, och gäldenären sända underräiielse om lid och plats för handläggningen vid rälien. Underräiielse skall in­nehålla uppgifi om belopp, som i arvode fordras. 1 fall, som omför-

" Senaste lydelse 1977:675.

Prop. 1978/79:105

30

Nuvarande Ivdclst

Föreslagen lydelse

lus den, för vilken arvode skall be­slämmas, .sy;

ock gäldenären. Kal­lelse skall innehålla underräiielse om belopp, som i arvode fordras. 1 fall. som omförmäles i 84 S andra stycket, äge den, som har panträtt i den egendom, varom Jråga är, föra talan i ärendet, ändå att han ej i konkursen bevakat sin Jördran: skolande konkursdomaren i god lid till envar, som har särskild för­månsrätt i egendomen och vars ad­ress är känd, översända kallelse, som nyss sagls. År sådant fall för handen, all frågan om arvode ej in­verkar på borgenärernas rätt, skall kungörelse, varom ovan stadgats, ej ulfärdas, men varde särskild kal­lelse meddelad den, Jör vilken arvo­de skall bestämmas, så ock gälde­nären.

Då fråga är om bestäninuinde av arvode lill förvaltare, skall kon­kursdomaren inhämta yttrande i ärendet av rättens ombudsman.

mäles i 84 § andra stycket, skaU konkursdomaren i god lid lill en­var, som har särskild förmånsräll i egendomen och vars adress är känd,översända underrättelse, som nyss sagls.

Konkursdomaren skall inhämta yttrande i ärendet av tillsynsmyn­digheten.

86 §

Rättens ombudsman äge ej upp­bära arvode fönän slutredovisning ovgiviis i konkursen, utan så är att han därförinnan avgår: och må ej arvode uppbäras av förvallare förr­än han avgivit slutredovisning för sin förvallning.

Förvalture fur ej uppbära arvode förrän han avgivit slutredovisning för sin förvallning.

86 a Ulan hinder av vad i 82-86 §S finnes stadgat häremot stridande må rättens ombudsman och förval­tare, om del med hänsyn lill omfatt­ningen av del arbele uppdragei medfört, den tid under vilken kon­kursen varat och ytterligare beräk­nas pågå saml övriga förhållanden finnes påkallat av synnerliga skäl, av konkursdomaren tillerkännas skäligt belopp all utgå i avbidan pä att arvode slutligen bestämmes. Framställning därom skall angiva

Ulan hinder av vad i 82-86 SS finnes stadgal häremot stridande må förvaltare, om det med hänsyn till omfattningen av del arbele upp­draget medfört, den lid under vil­ken konkursen varat och ytterligare beräknas pågå saml övriga förhål­landen finnes påkallal av synnerliga skäl, av konkursdomaren tillerkän­nas skäligt belopp atl utgå i avbidan på all arvode slulligen bestämmes. Framställning därom skall angiva det belopp som fordras ävensom de

" Senaste lydelse 1959:181.

Prop. 1978/79:105

31

Nuvarande lydelse

det belopp som fordras ävensom de skäl vilka åberopas för erhållande av sådan betalning. Vid framställ­ningen skall fogas redogörelse för del arbele uppdraget medfört samt uppgift om boets ekonomiska ställ­ning. Över frainslällnlng, som gforis UV förvallare, skall konkurs­domaren inhämta yttrande av räl­lens ombudsnuin.

Föreslagen lydelse

skäl Vilka åberopas för erhållande av sådan belalning. Vid framställ­ningen skall fogas redogörelse för del arbete uppdraget medfört saml uppgift om boets ekonomiska ställ­ning. Konkursdomaren skall in­hämta yttrande / ärendei av tiU­synsmyndigheten.

4 kap.

Om gäldenärs skyldigheter under

Gäldenärens skyldigheter m.m.

konkursen samt räll till underhåll, så ock om bouppteckningsed av an­nan än gäldenären.

88 S

Gäldenär må ej efter det beslut om hans försällande i konkurs meddelals och innan han avlagi den i 91 § föreskrivna bouppteck­ningsed utan samtycke av rättens ombudsman begiva sig från den ort, där han är bosatt. Senare un­der konkursen må gäldenären ej utan samtycke av ombudsmannen begiva sig längre bort än alt han kan en vecka efter kaUelse personli­gen infinna sig inom rättens dom­saga å ort, där hans närvaro påkal­las: vare ock gäldenären skyldig att Jör ombudsmannen och förvaltaren uppgiva stället, där han vislas, och, om del är utom domsagan, viss däri nom bosalt person, till vil­ken kallelse å honom må lämnas.

Gäldenären får ej efier del beslul om hans försällande i konkurs meddelats och innan ed enligt 91 § har avlagts begiva sig från riket utan samtycke av konkursdoma­ren. Om det senare under konkur­sen skäligen kan befaras att gälde­nären genom att begiva sig från ri­ket undandrager sig skyldighet som föreskrives i denna lag, Jår förbud meddelas honom att lämna riket.

Kan det skäligen befaras att gäl­denären åsidosätter förbud att be­giva sig Jrån riket, får han åläggas att lämna ijrån sig sill pass lill till­synsmyndigheten .

Kan del skäligen befaras att gäl­denären genom atl begiva sig från den ort där han är bosatt undan­drager sig skyldighet som föreskri­ves i denna lag. får förbud medde­las honom atl lämna orlen.

Beslut om reseförbud eller om åläggande Jör gäldenären att läm­na ijrån sig pass meddelas av kon­kursdomaren på begäran av förval­taren eUer tiUsynsmyndigheten. När skål för sådani beslut ej längre föreUgger. skall beslutet omedel­bart hävas.

Innan beslut meddelas i Jråga som avses 1 denna paragraf, skall konkursdomaren  bereda  gäldenä-

Prop. 1978/79:105

32

Nuvurunde Ivdelse

Foreslagen lydelse

ren. Jörvullarcn och lillsynsmyn­digheien lilljälic all yllra sig. om det läinf>ligen kun ske och del ej Jlnnes vura ulan belydelse. Kon­kursdomaren får också hålla jör-hundling i frågan.

Byter gäldenären vistdseori, skall han meddela jörvallarcn var han vislas.

88 a §

Har gäldenären enligt 14 b § lämnat ijrån sig sitt pass. skall kon­kursdomaren omedelbart efter kon­kursbeslutet pröva om gäldenären skall återfå passet. Kan del skall-gen befaras all gäldenären åsido-säller JÖrbud att begiva sig från ri­ket, har han ej rätl att återfå pas­set.

89 S

Gäldenär vare pliktig giva kon­kursdomaren, rättens ombudsman, förvaltare och granskningsman ävensom, vid borgenärssumnuin-iräde, borgenärerna de upplysning­ar om boet, som de begära.

Vid borgenärssammanträde skall gäldenären vara tillstädes, så framt han ej är hindrad av laga förfall. Vill gäldenären, utan alt sådant hin­der föreligger, från sammanträde utebliva, läge konkursdomarens c/-ler, om samnianlrädel skall hållas liljor rönens ombudsmun, dennes samtycke därtill. Utebliver gälde­nären från sammanträde, vare hans utevaro ej hinder för handläggning av de ärenden, som där skola före­komma.

Gäldenären skull lämna kon­kursdomaren , lillsynsmyndigheien. förvallare och granskningsman de upplysningar om boet, som de be­gära.

Vid borgenärssammanträde skall gäldenären vara tillstädes, så framt han ej är hindrad av laga förfall. Vill gäldenären. utan att sådant hin­der föreligger, från sammaniräde utebliva, läge konkursdomarens samlycke därtill. Utebliver gälde­nären från sammaniräde, vare hans utevaro ej hinder för handläggning av de ärenden, som där skola före­komma.

91

Gäldenär vare pliktig atl inför konkursdomaren med ed fästa den / anledning av konkursen upprätta­de bouppteckningens riktighet. Då eden skall avläggas, göre gäldenä­ren först de tillägg till bouppteck­ningen eller p ändringar (/än, som han mä finna påkallade, och betyge

Gäldenären skall inför konkurs­domaren avlägga boupptecknings­ed. Han skall därvid göra de tillägg till eller ändringar / den med anled­ning av konkursen upprättade bo­uppteckningen som han jinner på­kallade och med ed beiyga all bo­uppieckningen med gjorda lillägg

Prop. 1978/79:105

Niivuniiide lyddse

därefier med ed. all bouppteck­ningen (med (/(//;' UV hononi gjorda tillägg eller ändringar) är riktig, så att honom veterligen icke någon tillgång eller skuld uidäninais. ej heller någon lillgång eller skuld, som ej hör lill boet. upplugils.

33

Föres hl gen lydelse

eller ändringar är riklig, så atl del ej honom veterligen har orikligt ute­lämnats eller upptagits nägon till­gång eller skuld.

År gäldenären juridisk person och Jinnas Jlera ställföreträdare, behöver bouppieckningsed ej av-läggus av sådan ställföreträdare vars edgång förvallaren anser sak­na belydelse för boulredningen.

92 §

Den i 91 S föreskrivna boupp­ieckningsed skall avläggas vid första borgenärssammanlrädet. Är gäldenären av laga förfall hindrad alt dä avlägga eden eller är till följd av särskilda omständigheter boupp­teckningen då ännu ej till konkurs­domaren inkommen, kalle konkurs­domaren, sedan förfallet upphört eller bouppteckningen inkommit, så snarl ske kan gäldenären all in­finna sig för edgångens fullgörande; och varde rättens ombudsman och förvallaren underrättade därom.

Ar gäldenären häktad eller av­lägsel boende, må konkursdoma­ren illlåiti honom utt JliUgöra ed-gängen inför den domsiol eller kon-kursdomure, som är närmasi; är gäldenären sjuk, äge konkursdoma­ren låtu honom hemma i sin boslad avlägga eden.

Den i 91 S föreskrivna boupp­ieckningsed skall avläggas vid första borgenärssammanträdet. Är gäldenären av laga förfall hindrad all då avlägga eden eller är lill följd av särskilda omständigheter boupp­teckningen då ännu ej tili konkurs­domaren inkommen, kalle konkurs­domaren, sedan förfallet upphört eller bouppteckningen inkommit, så snarl ske kan gäldenären alt in­finna sig för edgångens fullgörande; och varde tillsynsmyndigheten och förvaltaren underrättade därom.

När anledning förekommer, får konkursdomaren tillåta gäldenären att avlägga eden inför annan kon­kursdomare. År gäldenären sjuk, fur eden avläggas där han vistas.

93 §*

1 fall, då det äligger förmyndare att avlägga sådan ed. som omför­mäles i 91 fi. vare jämväl den omyndige, om han fyllt femton år, pliktig att avlägga eden, så framt förvallaren eller borgenär del yrkar samt ej sådana särskilda omstän­digheter föreligga, att anledning lill edgången saknas. År gäldenär gift åligge summa skyldighet hans ma­ke.

Gäldenärs barn eUer, där gälde­nären  år död,  hans  stärbhiisdd-

" Senaste lydelse 1971:878.

3   Riksdagen 1978179. I saml. Nr 105

1 fall, då det åligger förmyndare att avlägga bouppieckningsed, vare jämväl den omyndige, om han fyllt femton år, pliktig att avlägga eden, så framt förvaltaren eller borgenär det yrkar samt ej sådana särskilda omständigheter föreligga, att anled­ning lill edgången saknas.

Annan än gäldenären är skyldig atl på yrkande av förvaltaren eller

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

ägare, sä ock gäldenärens hu.sjölk och ijönare vare. om det kan anta­gas, alt de ägd kunskap om boel, pllkilge alt på yrkande av förvalla­ren eller borgenär avlägga ed, som nyss nämnts. Har någon haft egen­dom, som hör till boel. om händer, vare han pliktig atl uppgiva vod han omhänderhafl och med ed fäs-lii uppgifien, så Jraml förvallaren eller borgenär del yrkar.

Edgångsyrkande, som ovan i denna paragraf avses, skall göras hos konkursdomaren. Har sådani yrkande framslällls, kalle konkurs­domaren den, av vilken edgång äs­kas, att infinna sig inför konkursdo­maren å tid och ställe, som av ho­nom beslämmas; underrätte ock därom rättens ombudsman och för­valtaren saml, där edgångsyrkan­det framslällls av borgenär, denne. Medgives yrkandet, varde, om det kan ske, edgången genasl fullgjord; kan det ej ske vid tillfället, meddele konkursdomaren beslut om lid och ställe, då eden skall inför honom avläggas. Medgives ej yrkandet, varde frågan om edgång skall äga rum hänskjuten lill rälien; och va­re, där rälien bifaller edgångsyr-kandei, om edgångens fullgörande inför konkursdomaren lag, som nyss sagts. Bestämmelserna i 92 S andra slyckel skola i fall, varom hiir är fråga, äga motsvarande till­lämpning.

34

Föreslagen lydelse

borgenär avlägga boupptecknings-ed eller beediga viss uppgifi i bo­uppteckningen, om det kan antagas alt sådun edgång är av betydelse för boulredningen.

Edgångsyrkande, som ovan i denna paragraf avses, skall göras hos konkursdomaren. Har sådani yrkande framslällls, kalle konkurs­domaren den, av vilken edgång äs­kas, all infinna sig inför konkursdo­maren å lid och ställe, som av ho­nom beslämmas; underrätte ock därom tillsynsmyndigheten och för­valtaren samt, där edgångsyrkan­det framställts av borgenär, denne. Medgives yrkandet, varde, om del kan ske, edgången genast fullgjord; kan del ej ske vid tillfället, meddele konkursdomaren beslut om lid och ställe, då eden skall inför honom avläggas. Medgives ej yrkandet, varde frågan om edgång skall äga rum hänskjuten lill rälien; och va­re, där rälien bifaller edgångsyr-kandet, om edgångens fullgörande inför konkursdomaren lag, som nyss sagls. Bestämmelserna i 92 S andra stycket skola i fall, varom här är fråga, äga motsvarande till­lämpning.

94 S

Undandrager sig gäldenär alt fullgöra vad honom enligt 54, 88, 89, 91 eller 93 § åligger eller över­träder gäldenär förbud, varom stadgas i 88 §, må han efter omstän­digheterna hämtas eller genom häk­te tillhållas all fullgöra sin skyldig­het.

Undandrager sig gäldenären att fullgöra vad honom enligt 53, 88, 89, 91 eller 93 § åligger eller över­träder han reseförbud, varom stad­gas i 88 §, må han efter omständig­heterna hämtas eller genom häkte tillhållas att fullgöra sin skyldighet. Detsamma gäller, om det skåUgen kan befaras att gäldenären undan­drager sig skyldighet eller överträ­der förbud som nu har angetts och, beträffande häktning, särskild an­ledning förekommer.

Prop. 1978/79:105

35

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Undandrager sig annan atl fullgöra edgång, som blivit hönbrii enligt 93 S förelagd, varde hämtad eller genom föreläggande av vite eller genom häkte tillhållen att fullgöra sin skyldighet.

Varder någon efter ty nu är siadgal hållen i häkle, skall kosinaden härför gäldas av allmänna medel.

95 Pu konkursdomaren ankomme atl föiordna om vidtagande av åt­gärd enligt 94 S och att utdöma förelagt vile. Har någon /(i/- tredska insatts i häkte, skall konkursdoma­ren, då anledning till hans kvarhål­lande ej längre är för handen, ge­nast förordna om hans lösgivande. Den, som insatts i häkte, skall se­nast var fjortonde dag inställas för konkursdomaren.

§

27

Del ankommer på konkursdoma­ren alt pä begäran uv förvallaren eller lillsynsmyndigheien förordna om vidtagande av ålgärd enligt 94 S och all utdöma förelagt vite.

Har någon insatts i häkle, skall konkursdomaren, då anledning lill hans kvarhållande ej längre är för handen, genast förordna om hans lösgivande. Den, som insatts i häk­te, skall senasi var fjortonde dag in­ställas för konkursdomaren. Ingen får under konkursen hållas häktad längre tid än tre månader.

Innan beslut medddas i fråga som avses i denna paragraf, skall konkursdomaren bereda gäldenä­ren, förvaltaren och tillsynsmyn­digheien tllljälle atl yttra sig, om det lämpUgen kan ske och det ej finnes vara ulan belydelse. Kon­kursdomaren Jår också hålla Jör-hanållng i frågan.

95 a S

Är gäldenären häktad med stöd av 14 b §, skall konkursdomaren eller, I jall då konkursansökningen prövas av rätten, denna i samband med konkursbeslutel pröva om gäl­denären fortjarande skall vara häk­tad. FöreUgga skäl IiU häktning en­Ugt 94 §, skall häktningen bestå.

»' Senaste lydelse 1946: 809.

% 

§

Hur resejörbud meddelats gälde­när, jÖrfaUe förbudet, så snart gäl­denären avlagt den i 91  föreskriv-nu bouppieckningsed.

Om gäldenären är juridisk per­son, äga 88 §, 88 a§, 89 § första stycket, 94 § första och tredje styc­kena, 95 § samt 95 a § tillämpning åven på styrelseledamot, verkstäl­lande direktör och Ukvidator som avgått eller entledigats senare än ett år jöre dagen då konkursansö­kan kom in till konkursdomaren.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

36

98 P

Förvaltaren skall / samråd med rönens ombudsman handlägga frå­ga om vad som får utgå enligt 97 S. Uppkommer tvist, äger 27 § fjärde slyckel molsvarande tillämpning.

Förvaltaren skall handlägga fråga om vad som får utgä enligt 97 S. Uppkommer tvisl, äga 27 S fjärde och fenne slyckena motsvarande lillämpning.

99 S

Gäldenär vare beräiligad all av konkursboel erhålla vad som er­fordras för resa och uppehälle, när han enligi vad i denna lag sladgas har att inslälla sig hos konkursdo­maren eller annorstädes, dock ej mera, om han vistas ulom rällens domsaga, än som tarvades, om han uppehölle sig därinom å orl, där han sisl vistades.

Gäldenär vare berättigad atl av konkursboel erhålla vad som er­fordras för resa och uppehälle, när han enligt vad i denna lag sladgas har all inslälla sig hos konkursdo­maren eller annorstädes, dock ej mera, om han vistas ulom rättens domsaga, än som tarvades, om han uppehölle sig därinom å ort, där han sisl vistades. Vad nu sagts gäl­ler även beträffande sådan förut­varande ställföreträdare som avses i96§.

Angående ersältning till gäldenären för inslällelse vid sammaniräde i an­ledning av anmärkning mol eflerbevakning sladgas i 111 S.

Annan än den som avses 1 första Slyckel är berättigad att av kon­kursboet erhåUa ersättning för In­ställelse enligt 93 § andra stycket ejler vad konkursdomaren prövar skäligt.

102 S

Sä snart bevakningstiden gått till ända, överlämne konkursdomaren det ena exemplaret av de inkomna bevakningshandlingarna lill rättens ombudsman, som har all skynd­samt upprälla en förteckning, ulvi­sande för varje bevakad fordran dess belopp och, om förmånsrätt yrkats, den åberopade grunden där­för samt den plats i förmånsrätts-ordningen, som enligt det framställ­da yrkandet skulle tillkomma ford­ringen. Förteckningen skall uppräl­tas i två exemplar, av vilka det ena skall biläggas de till ombudsman­nen överlämnade bevakningshand-

Så snart bevakningstiden gåtl till ända, överlämne konkursdomaren det ena exemplaret av de inkomna bevakningshandlingarna lill förval­taren, som har all skyndsaml upp­rälla en förteckning, utvisande för varje bevakad fordran dess belopp och, om förmånsräll yrkats, den åberopade grunden därför saml den plals i förmånsrältsordningen, som enligi del framställda yrkandet skulle tillkomma fordringen. För­teckningen skall upprättas i två ex­emplar, av vilka del ena skall biläg­gas de till förvaltaren överlämnade bevakningshandlingarna   och   del

" Senaste lydelse 1968:625.

Prop. 1978/79:105

37

Nuvurande lydelse

lingarna och del andra tillställas konkursdomaren för att jämte det andra exemplaret av handlingarna vaiii att tillgå hos honom.

103 Efter bevakningslidens utgång bestämme konkursdomaren utan dröjsmål efter samråd med rättens ombudsman och förvallaren ej mindre viss tid, inom vilken an­märkningar må framställas mol de bevakade fordringarna, och ställe, varesi de till ombudsmannen över­lämnade bevakningshandlingarna skola hållas lillgängliga för gransk­ning, än även lid och ställe för det borgenärssammanträde, som enligt 108 S skall hållas inför ombuds­mannen, därest anmärkningar framställas.

Änmärkningstiden skall besläm­mas till minsl två, högst fyra vec­kor från bevakningstidens utgång; dock må konkursdomaren, där del prövas oundgängligen nödigt, jåst-ställa längre anmärkningstid än nu sagts. Del i 108 S omförmälda sam­manträde må icke hållas lidigare än två eller senare än fyra veckor från utgången av anmärkningstiden.

Konkursdomaren bestämme ock viss dag inom fjorton dagar från nyssnämnda sammanträde, å vil­ken, därest Jörlikning ej träffas, målet angående de tvistiga Jord-ringarna skall vid rälien förekom­ma. Där det i särskili Jall bejlnnes nödvändigt, må målet utsättas till senare tidpunkt.

De avgöranden som avses i försia och tredje styckena fär träf­fas före utgången av bevakningsti­den, om det lämpligen kan ske.

Föreslagen lydelse

andra tillställas konkursdomaren för alt jämte det andra exemplaret av handlingarna vara att tillgå hos honom.

Efter bevakningstidens utgång bestämme konkursdomaren utan dröjsmål efter samråd med förval­laren ej mindre viss lid, inom vil­ken anmärkningar må framställas mol de bevakade fordringama, och ställe, varesi de lill Jörvaltaren överlämnade bevakningshandling­arna skola hållas lillgängliga för granskning, än även lid och slälle för det borgenärssammanlräde, som enligi 108 S skall hållas inför konkursdomaren, därest anmärk­ningar framslällas. Avgörandel får träffas före utgången av beviik-ningsliden, om del lämpligen kan ske.

Änmärkningstiden skall bestäm­mas till minst två, högst fyra vec­kor från bevakningstidens utgång. Om del med hänsyn till JÖrhållan-dena i konkursen är erforderligl, får dock längre anmärkningstid fästs t allas. Del i 108 S omförmälda sammaniräde må icke hållas tidiga­re än två eller senare än fyra veckor från utgången av anmärkningsti­den.

" Senaste lydelse 1975:244.

Prop. 1978/79:105

38

Nuvtirtiudc lydelse

Föreslagen lydelse

107 S

Efter anmärkningstidens utgång varde, där iinnuirknlng gjorls, del ena e.xempltirel av anmtirknings-skrijten geniisl av konkiirsdonuiren överlämnul rill rättens ombuds­nuin: och skall ombudsmannen ofördröjligen till varje borgenär, mot vars bevakning anmärkning är framställd och vars adress är känd, med poslen översända avskrifi av anmärkningsskriften i vad den rör hans bevakning med erinran om tid och ställe för det i 108 S omförmäl­da borgenärssammanlräde.

Efter anmärkningstidens utgång skall konkursdomaren ofördröjli­gen till varje borgenär, mot vars be­vakning anmärkning är framställd och vars adress är känd, med pos­ten översända avskrift av anmärk-ningsskriflen i vad den rör hans be­vakning med erinran om lid och ställe för det i 108 § omförmälda borgenärssammanlräde.

108 §»

De ivislefrågor, som uppkommil därigenom all anmärkningar fram­ställts, skola förelagas till hand­läggning vid borgenärsssammanirä-de inför rånens ombudsman. Där­vid äga förvallaren, borgenärerna och gäldenären föra talan; och böra de borgenärer, mot vilkas bevak­ningar anmärkning gjorts, ingiva skriftliga svaromål och bifoga de handlingar, som styrka deras talan.

De tvistefrågor, som uppkommit därigenom atl anmärkningar fram­ställts och som ej blivit förUkta ge­nom medverkan av förlikningsman som avses i 50 a § eller på annat sätt, skola förelagas till handlägg­ning vid borgenärssammanträde in­för konkursdomaren. Därvid äga förvallaren, borgenärerna och gäl­denären föra talan; och böra de borgenärer, mot vilkas bevakningar anmärkning gjorts, ingiva skriftliga svaromål och bifoga de handlingar, som styrka deras lalan.

Förvallaren skall vara tillslädes vid sammanträdet, så framt han ej har laga förfall; dock vare hans utevaro ej hinder för ärendels handläggning.

På ombudsmannen ankomme all söka genom JÖrhör med de närva­rande uireda ivislefrågorna och däri åstadkomma förlikning. Med­giva samtliga närvarande, att an­märkning må JÖrJätla, eller in­skränka de densamma, äge ej den, sotn uteblivit, därå tala.

Konkursdomaren skall vid sam­manträdet uireda ivislefrågorna och söka åstadkomma förlikning. Om alla närvarande medgiva att anmärkning förfaller eller inskrän­ka den eller uppdraga åt förvaha­ren att sluta förlikning med borge­när mot vars bevakning anmärk­ning gjorts, gäller det åven för den som uteblivit. Åro både borgenär och borgensman eller annan som förutom gäldenären ansvarar för borgenärens Jördran närvarande och kunna de icke enas. gäller bor-

 Senaste lydelse 1957:97.

Prop. 1978/79:105

39

Nuvarande Ivdelse

Finnes anmärkning, varom för­likning ej blivit träffad, skall frågan hänskjulas till rälien.

Efter borgenärssamnuinlrädet tillställe omhiidsnuinnen så snarl ske kan konkursdomaren prolokoll över sammanträdel. Innehållande om och i vad mån jörlikning skell och vilku anspråk såsom slridiga ålerslä. Vid protokoUet skola fogas å sammanirildel ingivna handling­ar.

Föreslagen lydelse

genärens mening, om ej de andra lösa ul hononi eller slälla betryg­gande säkerhet för fordringen.

Finnes anmärkning, varom för­likning ej blivit träffad, skall frågan hänskjutas lill rälien. Konkursdo­maren skall vid sammanträdcls slul bestämma när rättens handlägg­ning av ivislefrågorna skall äga rum. Om del är möjligl, skall hand­läggningen ske omedelbarl I an­slutning till sammanträdet. Tviste-jrågor som ej behandlas omedel­barl av rälten skull .sällas ul all förekomma viss dag inom fyru vec­kor efter sammanträdet eller, om särskilda skäl fördiggu, senare dag.

111  S'' Vill borgenär efier uigången av den för bevakning av fordringar ulsalla lid anmäla fordran, må del ske i den ordning, som i 101 S är sladgad angå­ende bevakning.

Då eflerbevakning sålunda gjorts, överlämne konkursdomaren genast det ena exemplaret av be­vakningshandlingarna lill rånens ombudsman: låle ock en gång i Posl- och Inrikes Tidningar och den eller de ortstidningar, som be­stämts för offentliggörande av kun­görelser om konkursen, kungöra, alt eflerbevakning skett, så ock viss tid, inom vilken anmärkningar må framslällas mol bevakningen, ställe, varesi de till ombudsmannen överlämnade bevakningshandling­arna skola hållas tillgängliga för granskning, lid och ställe för sam-

Då eflerbevakning sålunda gjorls, överlämne konkursdomaren genasl del ena exemplaret av be­vakningshandlingarna till förvalta­ren; låle ock en gång i Post- och In­rikes Tidningar och den eller de ortstidningar, som beslämls för of­fentliggörande av kungörelser om konkursen, kungöra, atl eflerbe­vakning skett, så ock viss lid, inom vilken anmärkningar må framstäl­las mot bevakningen, ställe, varesi de tiW förvaltaren överlämnade be­vakningshandlingarna skola hållas tillgängliga för granskning samt lid och  slälle för sammaniräde inför

" Senaste lydelse 1977:675.

Prop. 1978/79:105

40

Nuvarande lydelse

maniräde inför ombudsmannen, däresi i anledning av anmärkning sammanträde varder erforderligt, samt viss dag, å vilken, om förlik­ning ej Iräjfas, målet angående den tvistiga fordringen skall vid rätten förekomma.

Anmärkningstiden må ej uigöra mindre än två eller mera än fyra veckor från den dag ovanberörda kungörelse infördes i Post- och In­rikes Tidningar. Sammanträdel in­för omhudsinannen skall hållas inom fyra veckor från anmärk­ningstidens utgång.

Om innehållet i kungörelsen ålig­ge konkursdomaren att med posten avsända meddelande lill gäldenären och, där den efterbevakandes adress är känd, lill denne ävensom särskili underrätla ombudsmannen och förvaltaren.

Föreslagen lydelse

konkiir.sdomaren, därest i anled­ning av anmärkning sammanträde varder erforderligt.

Änmärkningstiden må ej uigöra mindre än två eller mera än fyra veckor från den dag ovanberörda kungörelse infördes i Posl- och In­rikes Tidningar. Sammanträdet in­för konkursdomaren skall hållas inom fyra veckor från anmärk-ningstidens utgång.

Om innehållet i kungörelsen ålig­ge konkursdomaren att med poslen avsända meddelande till gäldenären och. där den efterbevakandes adress är känd, lill denne ävensom särskilt underrätta förvaltaren.

I övrigi lände beträffande eflerbevakning i tillämpliga delar till eflerältel-se vad ovan stadgats om bevakning.

Hava flere efterbevakningar gjorts, skola de, såviti ske kan, handläggas gemensamt.

Ersättning till rättens ombuds­man, förvaltare och gäldenären för inställelse vid sammanträde i anled­ning av anmärkning mol eflerbe­vakning skall gäldas av borgenär, som gjort efterbevakningen; och vare borgenären jämväl skyldig att gottgöra kostnaden för kungörelse och annan underrättelse om efter­bevakningen. Hava flere borgenä­rer gjort eflerbevakning, svare de en för alla och alla för en för kosi­nad, som är gemensam för eflerbe-vakningarna.

Ersättning lill förvaltare och gäl­denären för inställelse vid samman­träde i anledning av anmärkning mol eflerbevakning skall gäldas av borgenär, som gjort efterbevak­ningen; och vare borgenären jäm­väl skyldig atl gottgöra kostnaden för kungörelse och annan underrät­telse om efterbevakningen. Hava flere borgenärer gjort eflerbevak­ning. svare de en för alla och alla för en för kostnad, som är gemen­sam för eflerbevakningarna.

113 §

Talan mol dom, varigenom an­märkning mot bevakning ogillats, må fullföljas ej mindre av förvalta­ren än av borgenär och gäldenären.

Talan mot dom, varigenom an­märkning mol bevakning ogillats, må fullföljas ej mindre av förvalla­ren än av borgenär och gäldenären. I fråga om sådan lalans fullföljan­de av förvaharen skall vad 1 79 § för där avsedda fall sladgas äga mois varande tillämpning.

Prop. 1978/79:105

41

Nuvurunde Ivdelst

Föreslagen lydelse

118 S

Då edgångsföreläggande, som avses i 117 S, blivii meddelal, skall konkursdomaren ofördröjligen un­derrätta rättens ombudsman och förvallaren därom.

Bevis, att borgenär fullgjort ho­nom förelagd edgång, skall så snarl del inkommit till konkursdomaren av honom överlämnas till ombuds­mannen. Har edgångsbevis inkom­mit till konkursdomaren i fall, som avses i 116S andra stycket, varde ock del bevis överlämnat lill om-biidsmaiinen.

Då edgångsföreläggande, som avses i 117 S, blivit meddelal, skall konkursdomaren ofördröjligen un­derrätla förvallaren därom.

Bevis, alt borgenär fullgjort ho­nom förelagd edgång, skall så snart det inkommit till konkursdomaren av honom överlämnas till/ön'a//«-ren. Har edgångsbevis inkommii till konkursdomaren i fall, som av­ses i 116 § andra stycket, varde ock det bevis överlämnat lill förvaha­ren.

120 S Försummar borgenär alt inom föreskriven tid lill konkursdomaren in­komma med bevis, atl borgenären fullgjort honom förelagd edgång, må in­nan sådani bevis inkommii fordringen ej komma i betraktande såsom beva­kad i konkursen; dock varde, där anmärkning mot bevakningen är gjord, tvistefrågan prövad i laga ordning, och gälle om utdelning för fordringen vad därom är i 6 kap. stadgat.

A borgenärssammanträde, som hålles inför rättens ombudsman ef­ier uigången uv den för ingivande av edgångsbevis föreskrivna tid, må fordringen icke komma 1 be-irakiiinde, med mindre edgångsbe-visel genom konkursdomarens för­sorg kommii ombudsmannen till­handa eller borgenären hos om-hudsmunnen styrkt, att bevisel till-st ällls konkursdomaren.

123 §»2 Borgenär, som till säkerhei för fordran har panirält i fasl eller lös egen­dom, vare för lillgodonjuiande av räll lill belalning ur den egendom, som sålunda häftar för fordringen, icke skyldig atl bevaka fordringen i konkur­sen.

Borgenär, varom i första stycket förmäles. vare, där det äskas, plik­tig att fästa sin fordran med sådan ed, som i 116 S sägs. Å edgången skola föreskrifterna i 116-119SS äga motsvarande tillämpning; dock skall beträffande tiden för edgångs-

Borgenär, varom i första stycket förmäles, vare, där det äskas, plik­tig all fästa sin fordran med sådan ed, som i 116 § sägs. Å edgången skola föreskrifierna i 116-119§§ äga molsvarande tillämpning; dock skall beiräffande tiden för edgångs-

" Senaste lydelse 1970:444.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

yrkandes framställande gälla, att det må väckas inlill dess borgenä­ren uppburii belalning för sin foid-ran. och må delgivning av edgångs­föreläggande ej ske enligt 15 S del­givningslagen. Edgångsyrkandel vare förfallet, där ej underrättelse, som i 1 l.j S första stycket sägs, el­ler annat bevis, atl edgångsföreläg­gande meddelats, kommit rällens ombudsman lillhanda innan kungö­relse om framläggande av slululdel-ningsförslag utfärdals.

42

Föreslagen lydelse

yrkandes framställande gälla, att del må väckas inlill dess borgenä­ren uppburii belalning för sin ford­ran, och må delgivning av edgångs­föreläggande ej ske enligt 15 S del­givningslagen. Edgångsyrkandet vare förfallet, där ej 

underrattel.se

. 

som i 118 S första siycket sägs, el­ler annat bevis, att edgångsföreläg­gande meddelats, kommii JÖrvaliu-ren tillhanda innan kungörelse om framläggande av slututdelnings-förslag utfärdats.

Försummar borgenären alt inom föreskriven lid lill konkursdomaren in­komma med bevis, att borgenären fullgjort honom förelagd edgång, varde den egendom, vari panlrällen äger rum, såsom annan konkursboels egen­dom av förvallaren omhändertagen; och gälle angående borgenärens rält lill betalning vad därom är i 6 kap. stadgal.

126 §3=" På förvallaren ankomme all besiämma, när utdelning skall äga rum.

Finnes lillgång lill gäldande av lio för hundra av bevakade ford­ringar, som ej utgå med förmåns­rätt, må dock förvaltaren ej låla med utdelning för dessa fordringar anstå, med mindre rällens ombuds­man samtycker därtill.

Finnes tillgång till gäldande av tio för hundra av bevakade ford­ringar, som ej utgå med förmåns­räll. må dock förvaltaren ej låta med utdelning för dessa fordringar anstå, med mindre särskilda skäl föreligga.

Kan utdelning lill borgenärer, som hava förmånsrätt och icke jämlikt 143 S lyft betalning för sina fordringar, lämpligen äga rum, må sådan utdel­ning ej uppskjulas i avbidan på utdelning till andra borgenärer.

Sedan all konkursboets tillgängliga egendom blivit förvandlad i penning­ar, skall slututdelning ske; dock må ej kungörelse om sådan utdelning ut­färdas före utgången av lid, inom vilken borgenär har all ingiva bevis där­om all honom förelagd edgång, som i 116 eller 123 S sägs, blivit fullgjord. 1 fall, varom i 70 S andra stycket eller 71 § femte stycket förmäles, utgöre den omständighelen, atl där avsedd egendom icke blivit försåld, ej hinder för slutuidelning.

127 P

Är ackordsförslag beroende på prövning, kan förvaltaren, i den mån del föranledes av förslaget, med samlycke av rättens ombuds­man låla anslå med utdelning till dess ackordsfrågan blivit avgjord.

Sä Senaste lydelse 1955:236. * Senaste lydelse 1970: 848.

Är äckordsförslag beroende på prövning, kan förvaltaren, i den mån del föranledes av förslaget, lå­ta anslå med utdelning till dess ac­kordsfrågan blivit avgjord.

Prop. 1978/79:105

43

Nuvurande lydelse

Föreslagen lydelse

128 S

Då utdelning skall ske, åligge för­vallaren atl uppgöra utdelnings­förslag.

Då utdelning skall ske, åligge för­valtaren all / samråd med rällens ombudsman uppgöra utdelnings-förslag. Uppslå därvid skiljitkliga meningar emellan ombudsmannen och förvallaren, varde förslugel upprällul ejler ombudsmannens mening.

Utdelningsförslag skall för varje däri upptagen borgenär angiva beloppet av hans fordran med den ränta, varå utdelning må vara atl beräkna, den förmånsrätt, som må vara med fordringen förenad, samt den utdelning, som belöper på fordringen. Föreligger omsländighel, som jämlikt 141 § andra siycket medför inskränkning i borgenärs räll atl lyfta på hans ford­ran belöpande utdelning, eller har borgenär enligt 143 S uppburit belalning, varde det ock anmärkt i förslaget.

Uidelningsförslag skall vara åtföljt av redogörelse för förvaltningen av egendom, för vilken till utdelning avsedda medel influtit. Äv redogörelsen skall framgå, huru myckel genom försäljning eller annorledes influlit för egendomen, saml, där ej hela della belopp enligt förslaget utdelas, för vil­ka andra ändamål återstoden tagits i anspråk. Hava medel, som avses i för­slaget, influtit för egendom, vari särskild förmånsräll funnits, skola nu fö­reskrivna uppgifter lämnas särskilt för den egendom.

129 §

Sedan utdelningsförslag upprät­tals, skal) förslaget med därtill hö­rande förvallningsredogörelse hål­las tillgängligt för granskning å stäl­le, som bestämmes av rällens om­budsman efter samråd med förval-luren. Ombudsmannen låle en gång i Post- och Inrikes Tidningar och den eller de ortstidningar, som be­slämls för offentliggörande av kun­görelser om konkursen, kungöra, atl utdelningsförslag upprättats, så ock från och med vilken dag samt var del kommer alt hållas tillgäng­ligt. 1 kungörelsen skall ock näm­nas, all den, som vill klandra för­slaget, har atl anmäla sill klander på säll och inom lid, som sladgas i 130 §.

Del åligger ombudsmannen  alt ofördröjligen efter utfärdandet av

Sedan uidelningsförslag upprät­tats, skall förslaget med därtill hö­rande förvallningsredogörelse hål­las lillgängligl för granskning å lid och slälle som beslämmes ay för­vaharen. Når Jråga är om Jörslag lill slutuidelning. skall förvaltaren bestämma tid och ställe efier sam­råd med tillsynsmyndigheten. För­valtaren låle en gäng i Post- och In­rikes Tidningar och den eller de orlslidningar, som beslämts för offentliggörande av kungörelser om konkursen, kungöra, att utdel­ningsförslag upprättats, så ock från och med vilken dag saml var det kommer alt hållas tillgängligt. 1 kungörelsen skall ock nämnas, all den, som vill klandra förslaget, har atl anmäla sitt klander på sätt och inom tid, som stadgas i 130 S.

Det äligger förvaltaren alt oför­dröjligen efter utfärdandet av ovan-

» Senaste lydelse 1977:675.

Prop. 1978/79:105

44

Nuvarande lyddse

ovannämnda kungörelse dels till­ställa konkursdomaren ell exem­plar av utdelningsförslaget och för­valtningsredogörelsen, dels ock till gäldenären och varje i förslaget upptagen borgenär, vars adress är känd, med posten översända med­delande om innehållet i kungörel­sen; och varde borgenär tillika un­derrättad om den utdelning, som är för honom beräknad i förslaget.

Ombudsmannen har därjämte att sä snart ske kan tillställa konkurs­domaren ett exemplar av de tid­ningar, i vilka kungörelsen varil in­förd.

Då kungörelse om slutuidelning ulfärdas, skall underräiielse därom samiidigi meddelas konkursdoma­ren.

Föreslagen lydelse

nämnda kungörelse dels lillslälla konkursdomaren och tillsynsmyn­digheten ett exemplar av uldel­ningsförslaget och förvaltningsre­dogörelsen, dels ock lill gäldenären och varje i förslaget upplagen bor­genär, vars adress är känd, med poslen översända meddelande om innehållet i kungörelsen; och varde borgenär tillika underrättad om den utdelning, som är för honom beräk­nad i förslaget.

Förvaltaren har därjämle alt så snarl ske kan lillslälla konkursdo­maren och tillsynsmyndigheten ett exemplar av de tidningar, i vilka kungörelsen varil införd.

Då kungörelse om slutuidelning ulfärdas, skall underrättelse därom samtidigt meddelas konkursdoma­ren och tillsynsmyndigheten.

130 §'» Klander mot utdelningsförslag skall skriftligen anmälas hos konkursdo­maren inom trellio dagar från den dag, då förslagei enligt kungörelsen där­om först varit tillgängligt för granskning. 1 klanderskriften skall angivas, i vilkel avseende ändring i förslaget yrkas; är sådant ej iakttaget, må kland­ret ej upplagas.

Varder klander upptaget, utsatte konkursdomaren dag för målets handläggning vid rälien saml late den utsatta dagen minst lio dagar förut kungöras en gång i Posl- och Inrikes Tidningar och den eller de ortstidningar, som bestämts för of­fentliggörande av kungörelser om konkursen; underrätte ock särskilt rällens ombudsman, förvallaren och den, som anmält klandret, samt. där klandret avser utdelning lill viss borgenär, som icke anmält klandret, denne.

Vid målets handläggning böra ombudsnuinnen och förvallaren va­ra tillslädes.

De för målets prövning nödiga handlingar skola genom ombuds­mannens försorg tillställas kon­kursdomaren för all tillhandahållas rätten.

Varder klander upptaget, utsatte konkursdomaren dag för målets handläggning vid rätlen samt låle den utsatta dagen minsl tio dagar förut kungöras en gång i Post- och Inrikes Tidningar och den eller de ortstidningar, som bestämts för of­fentliggörande av kungörelser om konkursen; underrätte ock särskilt tillsynsmyndigheten, förvaltaren och den, som anmält klandret, samt, där klandret avser utdelning lill viss borgenär, som icke anmält klandret, denne.

Vid målets handläggning bör för­vallaren vara tillslädes.

De för målets prövning nödiga handlingar skola genom förvalta­rens försorg tillställas konkursdo­maren för att tillhandahållas rätten.

" Senaste lydelse 1977:675.

Prop. 1978/79:105

Nuvurunde lydelse

Föreslagen lydelse

45

132 S.

Har borgenär bevakat fordran ef­ter utgången av den för bevakning av fordringar utsatta tid, skall ut­delning för den fordran beräknas i utdelningsförslag, om vars framläg­gande kungörelse ulfärdas sedan bevakningsinlagan genom konkurs­domarens försorg kommii rättens ombudsman tillhanda eller borge­nären hos ombudsmannen visat, att bevakning skett.

Har borgenär bevakat fordran ef­ter utgången av den för bevakning av fordringar utsatta tid, skall ut­delning för den fordran beräknas i uidelningsförslag, om vars framläg­gande kungörelse ulfärdas sedan bevakningsinlagan genom konkurs­domarens försorg kommit förvalla­ren tillhanda eller borgenären hos denne visat, att bevakning skett.

Äv medel, som ej äro upptagna i äldre utdelningsförslag än i försia styc­ket avses, varde först, såvitt de förslå, tilldelat borgenären så mycket, som skulle hava lillagls honom, därest han bevakal sin fordran inom den utsatta bevakningstiden; och tage han därefter med övriga borgenärer del i vad som kan återstå.

137 S

Utdelning för fordran, i avseende å vilken borgenären förelagts sådan edgång, som i 116 eller 123 § sägs, skall, ändå atl edgången ej full­gjorts, beräknas i uidelningsför­slag, som ej avser slutuidelning i konkursen. Då slutuidelning förela­ges, må sådan fordran ej komma i betraktande, med mindre innan kungörelse om framläggande av ul­delningsförslaget utfärdals bevis, all eden avlagts, genom konkursdo­marens försorg kommit rällens om­budsman tillhanda eller borgenären hos ombudsmannen styrkt, att så­dant bevis tillställts konkursdoma­ren; och skall, där fordringen enligt vad nu sagts icke må komma i be­traktande, vad vid tidigare utdel­ning må hava beräknats för ford­ringen gå lill fördelning emellan andra borgenärer.

Utdelning för fordran, i avseende å vilken borgenären förelagts sådan edgång, som i 116 eller 123 S sägs, skall, ändå alt edgången ej full­gjorts, beräknas i utdelningsför­slag, som ej avser slututdelning i konkursen. Då slututdelning företa­ges, må sådan fordran ej komma i betraktande, med mindre innan kungörelse om framläggande av ul­delningsförslaget utfärdats bevis, alt eden avlagts, genom konkursdo­marens försorg kommii förvallaren tillhanda eller borgenären hos den­ne styrkt, att sådant bevis tillställts konkursdomaren; och skall, där fordringen enligt vad nu sagls icke må komma i betraktande, vad vid lidigare utdelning må hava beräk­nats för fordringen gå till fördelning emellan andra borgenärer.

Har i fall, då edgångsföreläggande meddelals borgenär, som lill säkerhet för sin fordran har panträtt i fast eller lös egendom, borgenären föranstaltat om egendomens försäljning, äge han ej uppbära betalning ur egendomen, innan föreläggandet fullgjorts; och skall förty vad av köpeskillingen å bor­genärens fordran belöper intill dess föreläggandel fullgjorts eller den därför föreskrivna lid lilländagått insättas i riksbanken eller annan bank, varom borgenären och förvaltaren enas.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

46

140 S Varder gäldenär, som i konkurs erhållit ackord, ånyo försatt i konkurs innan ackordet fullgjorts, vare borgenär, vars fordran nedsatts genom ack­ordet, berättigad till utdelning för fordringens hela ursprungliga belopp med avdrag av vad han redan må hava uppburit; dock äge han icke uppbä­ra mer än vad enligt ackordet lillkommer honom.

Vad sålunda stadgats skall äga molsvarande tillämpning,där gälde­nären erhållil ackord enligt lagen om ackordsförhandling utan kon­kurs.

Vad sålunda sladgals skall äga molsvarande tillämpning, där gälde­nären erhållil ackord enligt ack­ordslagen (1970:847).

144 §

Lyftning enligt 143 § må ej med­givas borgenär, med mindre han bevakal sin fordran i konkursen, där del enligt denna lag åligger ho­nom, ävensom släller borgen för alt medlen återbäras i händelse han finnes ej vara beräiligad all i utdel­ning behålla vad han fåll lyfla. För­vallaren må dock med samtycke av rättens ombudsman eftergiva bor­gen, om skäl därtill finnas; och vare kronan ej skyldig alt ställa borgen.

Lyftning enligt 143 S må ej med­givas borgenär, med mindre han bevakal sin fordran i konkursen, där det enligt denna lag åligger ho­nom, ävensom ställer borgen för all medlen ålerbäras i händelse han finnes ej vara beräiligad all i uldel-ning behålla vad han fåll lyfla. För­valtaren må dock eftergiva borgen, om skäl därtill finnas; och vare kro­nan ej skyldig atl slälla borgen.

Vad i 141 § tredje slyckel är siadgal om skyldighei alt gälda ränla å me­del, som ålerbäras, skall äga molsvarande tillämpning vid återbäring av medel, som borgenär enligt 143 § fått lyfta.

145 a §"

Har belalning utfallit på kapital­beloppet av fordran, lill säkerhei för vilken företagsinleckning med­delals, skall rättens ombudsman, sedan tiden för klander mot fram­lagt utdelningsförslag gåll till ända eller väckt klander avgjorts genom beslut som vunnit laga kraft, göra anmälan därom till inskrivningsdo­maren och därvid insända uldel­ningsförslaget eller annan handling som visar fördelningen. Kan det antagas alt ytterligare belalning kommeratt lilläggas inteckningsha-varen, skall dock med anmälan an­stå till dess det blivii avgjort, om sådan betalning skall uigå.

Har betalning utfallit på kapital­beloppet av fordran, till säkerhet för vilken företagsinteckning med­delats, skall förvaltaren, sedan ti­den för klander mot framlagt utdel­ningsförslag gått till ända eller väckt klander avgjorts genom be­slut som vunnit laga kraft, göra an­mälan därom till inskrivningsmyn­digheten och därvid insända uldel­ningsförslaget eller annan handling som visar fördelningen. Kan det antagas att ytterligare betalning kommer alt tilläggas inteckningsha-varen, skall dock med anmälan an­stå till dess det blivit avgjort, om sådan betalning skall utgå.

='Senaste lydelse 1967:144.

Prop. 1978/79:105

47

Nuvurunde Ivddse

Föreslagen lydelse

När innehavare av inteckning som avses i första stycket lyfter belalning, skall anteckning härom göras på inleckningshandlingen.

146 §3

Då förslag till slutuidelning enligt utfärdad kungörelse försl är att till­gå för granskning, anses konkursen avslutad, ändå all ivisl om bevakad fordran eller fråga om underhåll ål gäldenären eller om arvode lill räl­lens ombudsman eller förvallare ännu ej är slutligen avgjord eller nå­gon ytterligare lillgång, i följd av rättegång eller annorledes, seder­mera kan uppkomma för konkurs­boet.

Då förslag lill slutuidelning enligt utfärdad kungörelse först är atl till­gå för granskning, anses konkursen avslutad, ändå att tvisl om bevakad fordran eller fråga om underhåll åt gäldenären eller om arvode till för­vallare ännu ej är slutligen avgjord eller någon yUeriigare tillgång, i följd av rättegång eller annorledes, sedermera kan uppkomma för kon­kursboel.

Utan hinder av att konkursen avslutats må ackordsförslag som ingivits tidigare prövas enligt vad som sladgas i 7 kap.

148 §

Varda efter konkursens avslutan­de medel lillgängliga för utdelning, åligge förvaltaren all utdela dem lill borgenärerna, så ock all avgiva re­dovisning för förvaliningen av med­len; skolande därvid de i denna lag om uidelning ävensom om redovis­ning vid slululdelning givna slad-ganden lända lill efterrättelse. Efter framställning av tältens ombuds­mun och förvallaren äge dock kon­kursdomaren, om han med hänsyn lill de med en utdelning förenade koslnadema finner sådan icke lämpligen böra äga rum, förordna, atl medlen i slället för att utdelas skola överlämnas lill gäldenären.

Varda efter konkursens avslulan-de medel lillgängliga för uidelning, åligge förvallaren atl uldela dem lill borgenärerna, så ock all avgiva re­dovisning för förvaliningen av med­len; skolande därvid de i denna lag om uidelning ävensom om redovis­ning vid slututdelning givna stad­ganden lända Ull efterrättelse. Efter framställning av förvaltaren äge dock konkursdomaren, om han med hänsyn till de med en utdel­ning förenade kostnaderna finner sådan icke lämpligen böra äga rum, förordna, att medlen i stället för att utdelas skola överlämnas till gälde­nären.

149 S'

Har gäldenären om betalningen av sin gäld träffat skrifilig överens­kommelse med alla borgenärer, som bevakat fordran i konkursen, eller har han andra bevis, att nämn­da borgenärer blivit förnöjda, var­de, sedan den för bevakning av fordringar utsatta tid gått till ända.

Har gäldenären om betalningen av sin gäld träffat skriftlig överens­kommelse med alla borgenärer, som bevakat fordran i konkursen, eller har han andra bevis, att nämn­da borgenärer blivit fömöjda, var­de, sedan den för bevakning av fordringar utsatta tid gått till ända.

" Senaste lydelse 1970: 848. ä' Senasle lydelse 1977:675.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

konkursen nedlagd, om gäldenären gör ansökning därom hos konkurs­domaren. Innan konkursdomaren meddelar beslul i anledning av an­sökningen, skall han höra rättens ombudsman och förvallaren.

Är sådan ansökning gjord, äge konkursdomaren, om han finner skäl därtill, förordna, all medan an­sökningen är beroende på prövning boets egendom ej må säljas, så vitt det ej påkallas av anledning, som avses i 61 § andra stycket.

48

Föreslagen lydelse

konkursen nedlagd, om gäldenären gör ansökning därom hos konkurs­domaren. Innan konkursdomaren meddelar beslut i anledning av an­sökningen, skall han höra förvalta­ren.

Är sådan ansökning gjord, äge konkursdomaren, om han finner skäl därtill, förordna, atl medan an­sökningen är beroende på prövning boets egendom ej må säljas, så vitt det ej påkallas av anledning, som avses i 63 § andra stycket andra och tredje meningarna.

Varder konkursen nedlagd, låle konkursdomaren införa tillkännagivan­de därom en gång i Posl- och Inrikes Tidningar och den eller de orlslid­ningar, som bestämis för offentliggörande av kungörelser om konkursen.

152 §

Ingives ackordsförslag i räll lid, skall konkursdomaren inhämta ytt­rande av rättens ombudsman och förvallaren huruvida förslaget bör föreläggas borgenärerna. Avstyrka de att så sker, må förslaget uppta­gas endasl om konkursdomaren fin­ner synnerliga skäl därtill.

Ingives ackordsförslag i rält lid, skall konkursdomaren inhämta ytt­rande av förvaltaren huruvida för­slaget bör föreläggas borgenärerna. Avstyrker denne all så sker, må för­slaget upplagas endast om konkurs­domaren finner synnerliga skäl där­till.

159 §*'

Om både borgenär och borgens­man eller annan som förutom gäl­denären ansvarar för borgenårens fordran vilja rösta för denna i ack­ordsfrågan, ha de tiUsammans en röst. vilken beräknas efter borge­närens fordran. Kunna de icke enas, gäller borgenärens mening, om ej de andra lösa ut honom eller ställa betryggande säkerhet för fordringen.

9 kap.

Huru förjåras skaU, då konkurs-

Handläggning  av   mindre   kon-

bo ej förslår till bestridande av kon-     kurs, m. m. kurskostnaderna.

*" Senaste lydelse 1970: 848.

" Förutvarande 159 § upphävd genom 1970:848.

Prop. 1978/79:105

49

Nuvurande lydelse

Föreslagen lyddse

185 S'

Finner konkursdomaren, dä be­slul om konkurs meddelas, anled­ning lill (innigaiide, ull gätdcnö-reiis bo icke förslår lill besiridtuidc av konkurskosinaderna, och siälles ej genasl stil erliel för sugdo kosl­nader, skull vad förin 1 dennu lug är siadgal om vidUigunde uv ålgärder du konkurs uppslån icke ägu I ill­lämpning. 111 un gälle vud här nedan Jineskrives:

I) 

Konkursbeslulel   kungöres Posl-   och   Inrikes   Tidningar  och ortstidning. I kungörelsen skall an­märkas att anledning finnes lill så­dani antagande, som ovan sagts.

Konkurs skall handläggas som mindre kimkurs. om del finns an­ledning aniaga

1.

ull gäldenärens ho ej räcker lill betalning av de konkiirskosina­der som tinnars skulle följa, eller

2.

all boel med hänsyn lill dess omftiiiiilng och övrigu förhulUin-den är uv enkel beskaffenhei och ull konkursen med fördel kun ge­nomföras Ulan ull bcvakningsförjä-runde enligi 5 kap. anordnas.

När konkurs luindlögges som mindre konkurs, tillämpas före­skrifierna i 3 och 5-7 kap. om handläggning av konkurs endasl 

2) Konkiirsdomuren skall, där del prövas erforderligl. förordna en god man an taga vård om gäldenä­rens bo. Har icke till konkursdoma­ren ingivils av gäldenären under edsJÖrplikldse underskriven för­teckning över hans lillgångar och skulder med uppgift om dels varje borgenärs namn och posladrcss, dels i vad mån skuld avser lön eller pension och dels de böcker orh undra handlingar, som röra boel, skull god nian alllid förordnus. Del åligger i sådani fåll gode mannen an ofördröjligen upprälla och till konkiirsdonuiren inkomma med förleckning, som nyss .sagls, saml an så snarl kunskap vunnils om lö­ne- eller pensionsskuld genasl an­mäla delta till kronojögdemyndlg-heten 1 gäldenärens hemortskom­mun. Finnes ej löne- eller pensions­skuld skall detta anmärkas i för­teckningen. Vid boupptecknings-förrättningen skall gäldenären vara tillslädes och under edsJÖrpUkidse redligen uppgiva boet.

185 a fi

Beslutas an konkursen skall handläggas som mindre konkurs, skall konkursdomaren efter höran­de av tillsynsmyndigheten genast utse en förvaltare alt handha för­valtningen av hoel. Ifråga om för­valtare gäller 44 §.

År gäldenären dödsbo, behöver förvaltare utses endast om boupp­teckning enligt 20 kap. årvdahiilken ej har upprällais eller annars sär-s k lida sk öl jördiggd.

Beträffande tillsyn över förvull-ningen äga 42. 59 och 60 f>§ mol­svarande lillämpning.

I fråga om enlledlgande av för­vallare gäller 80 fi 1 lilliimpliga de­lar. Avgår förviduiren innan kon­kursen avskrives, skall redovisning för förvaltningen snarast avges till tlUsynsmyndlgheien. Avskrift av re­dovisningen skall lämnas lill kon­kursdomaren.

« Senaste lydelse 1977:675.

4   Riksdagen 1978179. I saml. Nr 105

Prop. 1978/79:105

50

Nuvarande lydelse

löreshigcn lydelse

185 b fi

1 fruga om förvuluirens allmänna åligganden äga 51. 51 a och 52 H, 53 fi Jörsta slyckel, 57 §, 58 §Jörsla och andra styckena samt 60  und­ra sty(ket motsvarande tillämp­ning. Vidure äger 54 § motsvaran­de tillämpning.

Förvaltaren skall lämna konkurs­domaren och lillsynsmyndigheien skrijilig uppgifi om orsakerna till gäldenärens ohesiånd, såviti de kunnai utrönas. Samiidigi skall an­märkas, om del har JÖrekoinniit Jörliållande som kan Jöranleda älervinning till konkursboet och om det Jlnns skälig anledning antaga ull gäldenären gjort sig skyldig IiU gäldenärsbrott. Finns anledning till sådani anlagande, skall grun­den därför angivas. Om gäldenä­ren är eller under del senasle årei Jöre konkursansökningen varit bok-jöringsskyldig, skall vidare anmär­kas, vilket bokföringssystem han har tillämpat och hur bokförings­skyldigheten har fullgjorts. I så­dant fall skall samtidigt den av gäl­denären senasi uppgjorda balans­räkningen ingivas.

Så snart kunskap har vunnits om löne- eller pensionsskuld skall för­valtaren anmäla sådan skuld till kronofogdemyndigheten i den ort där gäldenären bör svara i tviste­mål som angå gäld i allmänhei. Finns ej löne- eller pensionsskuld, skall förvallaren anmärka detta i bouppteckningen.

Bouppteckningen skall jämte uppgifier enligt andra stycket till­ställas konkursdomaren och till­synsmyndigheten snarasi och se­nast en månad från konkursbeslu­tel. När särskilda omständigheter Jördigga, får konkursdomaren be­vilja uppskov.

Om förvaltaren finner atl gälde­nären kan misstänkas för att ha gjort sig skyldig lill gäldenärsbrott, skall  han   omedelbart  underrätta

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lyddse

Föreslagen lydelse

51

3)    Frumgår ej av bouppteck­

ningen, atl lillgång Jlnnes lill be­

stridande av konkurskostnaderna,

kulle konkursdomaren genast gäl­

denären alt inslälla sig för att fästa

bouppteckningens riktighet med

sådun ed, som i 91 § sägs. Edgång­

en må ej ulsållas alt äga rum tidi­

gare än en vecka efter det beslutet

imi konkurs meddelades. Har kon­

kursansökningen gjorts av borge­

när, varde underrättelse om liden

för edgången med poslen översänd

till honom.

Edgångsyrkande, varom sladgas i 93 §. må jämväl i Jall, varom nu är Jråga, av borgenär framställas.

Vad 4 kap. i övrigi föreskriver i avseende å edgång likasom ock vad 1 samma kapitel stadgas om påföljd för gäldenär av iredska alt vid boiipptecknlng.sförräitning vara lillsiädes och uppgiva boet skall I fall, som här avses, äga molsva­rande lillämpning.

4)    Varder ej genoin tiUägg vid

bouppieckningens beedigande eller

eljesl ådagalagi, all lillgång Jlnnes

allmän åklagare därom och därvid angiva grunden för misslanken.

185 c fi

Om ej annal är föreskrivet, skall egendom som jlnns 1 boet säljas så snarl del lämpligen kan ske.

Beträffande försäljning av egen­dom, förlsätlande eller återuppta­gande av rörelse, indrivning av fordringar och förlikning angående osäker eUer tvistig tiUgång under konkursen gälla 61. 63, 67, 70, 71 och 7378 fifi i tillämpUga delar. Fordran som kun göras gällande i konkursen skull anses som bevakad fordran. Den tid uv fyra veckor som enligi 73 fi jörsta siycket skall räk­nas från första borgenärssamman­lrädet skall i Slället räknas från konkursbeslulet.

185 d fi

Så snarl bouppleckning har lill­ställis konkursdomaren skall denne kalla gäldenären att Inslälla sig för atl avlägga sädan ed .som avses i 91 §. År gäldenären dödsbo och har förvaltare ej utsetts, skall vad som i 91 § andra stycket sågs om jörvaltaren i stället gälla konkurs­domaren. Edgången fär ej äga rum lidigare än en vecka från konkurs-beslutet.

Finner konkursdomaren, sedan bouppteckningen har beedigats, ef­ter förvaltarens  hörande  att   till-

Prop. 1978/79:105

52

Nuvarande lydelse

lill bestridande in- konkurskoslnu-dernii, och snilles ej heller säkerhei Jör sagda koslnader, meddele kon­kursdomaren beslul om avskriv-niiig av konkursen. Innun gäldenä­ren beedigat bouppteckningen eller annan Jiillgjorl edgång, som må huva Jördugis honom, må konkur­sen ej avskrivas, där ej hinder före­ligger jör edgångs fullgörande inoni skälig lid och konkursdoma­ren finner anledning saknas lill an­tagande, atl genom edgången lill­gång lill koslnadernus bestridande skulle yppas.

Föreslagen lydelse

gångarna ej rucka lill belalning av konkurskoslniidernii och annan skuld som boel har ådragit sig, skall han beslula om avskrivning uv konkursen. Sådani beslul fär dock ej meddelas förrän förvallaren liar jiillgjorl vud som åligger hononi enligi 185 b fi undra slyckel. Av­skrives konkursen, skall JÖrvuliaren snarasi avge redovisning för för­valiningen lill lillsynsmyndlglielen. Avskrift av redovisningen skall lämnas till konkursdomaren.

Föreligger hinder nioi atl boupp­ieckningsed avlägges av gäldenä­ren eller annun inom skälig lid och saknas anledning aniaga all ge­nom sådan edgång skulle yppas tillgång lill belalning av konkur.s-kosinaderna och annan skuld som boet har ådragit sig, äger försia stycket motsvarande lillämpning trots att edgång icke hur fuUgjorls.

Innan egendomen i boel återstäl-les till gäldenären, skall förvaltaren av egendomen, såvitt den förslår, betala konkurskostnaderna och an­nan skuld som boet har ådragit sig.

185 e fi

Avskrives ej konkursen enligt 185 d § skall boets medel, sedan all tillgänglig egendom har förvand­lats lill pengar, delas ut till borge­närerna i den män medlen ej behö­vas Jör betalning av konkurskosi­naderna och annan skuld som boel har ådragit sig. Utdelningen skall äga rum i enlighet med den rätl till betalning som lillkommer borgenä­rerna. I Jall som avses 1 70 § andra siycket eller 71 § femle stycket ut­gör den omsländigheten att där av­sedd egendom icke har blivit såld ej hinder jör utdelning.

Förslag lill utdelning upprättas av förvaltaren. Förslaget skall för varje däri upptagen borgenär ange

Prop. 1978/79:105

53

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

belo[)pel a\- hans jördran med den ränla varpå utdelning skall beräk­nas, den förmånsräll som JÖljer med fördringen och den indelning som belöper på denna. Vid försla­gei skall jögas sådan förvallnings­redogörelse som angives i 128 fi Iredje stycket.

Vid tillämpning av 138 eller 139 § skall vad som .sägs där om den dag, från vilken tiden jör klander mol ui­delningsförslag är all räkna, i siäl­lei avse dagen för titdelningsförsla-gels upprättande.

185 ffi

Förvaltaren skall genast lillslälla

konkursdomaren och lillsynsmyn­

digheien utdetningsförslugel och

förvaltningsredogörelsen.

Hun

skall samtidigt avge redovisning Jör förvaliningen till tillsynsmyn­digheten och därvid bifoga de handlingar som kunna vara av be­tydelse för kontroll av redovisning­en. Avskrifter av redovisningen jämte bifogade handlingar skola lämnas till konkursdomaren.

Konkursdomaren skall genast i Posl- och Inrikes Tidningar och den eller de ortstidningar, som be­stämts för offentliggörande av kun­görelser om konkursen, kungöra att utdelningsförslag har upprät­tats. Den som vill framställa in­vändning mot utdelningsförslaget skall göra detta hos konkursdoma­ren senast två veckor efter det att kungörelsen var införd i Post- och Inrikes Tidningar. Erinran härom skall intagas i kungörelsen.

Sedan tiden för invändning mot utdelningsförslaget har gått ut, skall konkursdomaren fastställa utdelning i konkursen enligt för­slaget, om det ej genom invändning eller på annat sätt framgår att fd eller brist som inverkat på någons rätt föreligger. Finner konkursdo­maren sig icke böra fastställa ut­delning enUgt förslaget, skaU han

Prop. 1978/79:105

54

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

anlingen göra behövliga ändringar i del och fastställa uidelning enligt del sålunda ändrade förslaget eller äterjÖrvisa ärendei lill JÖrvuliaren. Mol beslul om älerförvisning får lalan ej föras. Att nytt iitddnings-försliig har upprällais skall kiingö-rus endast om det finns skäl till det. När beslul omjäslställelse av ut­delning meddelas, anses konkursen avslutad.

185 g §

Sedan beslul om fasiställdse av utdelning i konkursen har vunnit la­ga kraft, skall förvaltaren snarast tillställa borgenär de medel som tillkomma denne. Detta gäller dock ej beträffande fordran som är be­roende av villkor, som avses i 136 §, eller .som är föremål Jör rätte­gång. Borgenär är berättigad till den ränla som har upplupil på medlen från dagen jör utdelnings-förslagets upprättande. När med­len ha tillstäUts borgenärerna, skall jörvaltaren anmäla det hos kon­kursdomaren och tillsynsmyndig­heten. Har belalning uljällil på ka­pitalbeloppet av fordran, till säker­het för vilken företagsinleckning meddelats, gäller 145 a .?.

BU medel tillgängUga för utåel-ning sedan konkursen avslutats, skall jörvaltaren utdela dem till borgenärerna och avge redovisning för förvaliningen av medlen. Be­stämmelserna i 185 e och 185 f§§ om utdelning och redovisning skola därvid tillämpas. Att nytt utdel­ningsförslag har upprällais skall kungöras endast om det finns skäl till det. Om konkursdomaren med hänsyn till de med en utdelning för­enade kostnaderna Jinner att sådan icke lämpligen bör ske, äger han ef­ter framställning av förvaltaren förordna att medlen 1 stäUet för att utdelas skola överlämnas till gälde­nären .

Prop. 1978/79:105

Nuvarande Ivdelse

Föres lugen lyddse

55

5) Finnes boet förslå till kon-kurskoslnadernas beslrldcinde eller snilles säkerhet för desamma, skall konkur.sdomaren iakllaga vud som omJÖrmöles i 19 fi, därvid likväl de tider, som enligi sagda paragraf skola räknas från del beslutet om konkurs meddelades, i stället skola räknas från dagen för utfärdandet av kungörelse enligi paragrafen. Med konkursen skaU jämväl i öv­rigt så förhållas som i allmänhet är beiräffande konkurser föreskrivet; dock alt, där binippleckningsed re­dun uvlugis, del ej åligger gäldenä­ren eller annan, som gått eden, att ånyo fullgöra sådan edgång.

185 11 fi

Om JÖrvulliiren i konkurs som htindlägges som mindre konkurs finner all 1 185 fi förslu slyckel 2. angivna förulsäiiningur för sodan handläggning icke fördiggu sann atl boel räcker llll belalning uv dels de konkurskoslnoder som följu med all konkursen handlägges 1 enlighel med vud som i allniänliel är före­skrivel ifråga om konkurs, dels an­nan boets skuld, skall han genasl anmäla dellu lill konkursdomaren.

Om konkursdomaren. ejler lill-synsinyndighelens hörande. 1 an­ledning av anmälningen eller eljesl jinner all konkursen bör handläg­gas 1 enlighel med vad som 1 all­niänliel är föreskrivel i Jråga om konkurs, skall konkursdomaren beslula all konkursen skall hand­läggas i denna ordning. Medddas sädanl beslut, äga 19 fi förslu och iredje slyckena molsvarande lill-lämpning.

Beslutet jäinie vad konkursdo­maren har bestämt enligi 19 fi Jörsta stycket skall kungöras 1 Posl-och Inrikes Tidningar och den eller de orlslidningar som beslämls för ojfenlliggörande av kungörelser om konkursen. De tider som enligi 19 fi Jörsta stycket skola räknas från det beslutet om konkurs med­delades skola i stället räknas från dagen för utfärdandet av kungörel-s en.

Meddelas beslul enligi andra slyckel, skall förvaltaren unses vara insedd enligt 45 fi. Bouppleck­ning som angives 1 53 § behöver icke upprällas på nyll. Ej heller behöver gäldenären eller annan behöver gäldenären eller annan som avlagt bouppieckningsed eller beedigat \lss uppgift i bouppteck­ningen åter fullgöra sådan edgång.

Prop. 1978/79:105

56

Nuvarande Ivddse

Föreslagen lydelse

186 S

Varder ejler iitfördandet av den i 19 fi onijÖrmälda kungörelsen up­penbarl, all lillgång ej Jhines lill bcsiridunde av konkurskosinader­na, ällgge JÖrvuliaren all ulan dröjsmål görti anmäliin därom hos konkur.sdomaren. Vid sädan anmä­lan skall fogas redovisning för för­valtningen.

Finner konkursdomaren efter rättens ombudsmans hörande an­mälningen vara befogad, låle han kungöra densamma en gång i Post­och Inrikes Tidningar och den eller de orlslidningar, som beslämts för offentliggörande av kungörelserom konkursen. Ställes inom ireilio dugar Jrån det kungörelsen Injör-des i Post- och Inrikes Fidningar säkerhei för konkurskosinaderna, vare anmälningen föijällen. Vill borgenär eller gäldenären annorie­des visa, att tillgång ///7/«'j till be­stridande av sagda kostnader, göre anmälan därom hos konkursdoma­ren inom lid, som nyss nämnls, och äge konkiirsdoniuren giva honom del rådrum, som prövas nödigi. Där säkerhei ej siälles eller anmälan, som sisl sagts, ej föranleder till an­tagande, all medel lill gäldande uv nämnda koslnader finnas, meddele ktmkiirsdomaren beslul om av­skrivning av konkursen.

Om förvallare som har ulsells enligt 46 fi Jinner anledning aniaga all lillgängiirnu i boel ej räcka llll betalning av konkurskoslnaderiHi och annan skuld som boel har ådragit sig, skall han genasl anmä­la della llll konkursdomaren. Han skall sanilidigl avge redovisning för förvaltningen //// lillsynsmyn­digheien. Vid anmälan som har av­ses skall Jogas avskrifi av redovis­ningen.

Om konkursdomaren, efter till­synsmyndighetens hörande. / an­ledning av anmälningen eller eljest 

Fel! Ogiltig hyperlänkreferens.

grund Jör antagande att till­gångarna åro så olillräckliga som sägs i Jörsta stycket, skall han kungöra detla i Posl- och Inrikes Tidningar och den eller de orlslid­ningar, som beslämts för offentlig­görande av kungörelser om konkur­sen. Vill borgenär eller gäldenären visa atl tillgäng finns till betalning av nämnda kostnader och skuld, skall han anmäla detta hos kon­kursdomaren inom en månad från den dag då kungörelsen var införd 1 Posl- och Inrikes Tidningar. Kon­kursdomaren äger ge borgenären eller gäldenären behövligi rådrum. Föranleder anmälan som nu har angivils eller annan iniräfjäd om­sländighel ej anlagande ull lill­gång Jlnns till betalning av kon­kurskostnaderna och annan skuld som boel har ådragit sig, skall kon­kiirsdonuiren besluta om avskriv­ning av konkursen. Hur förvaltaren icke avgivit redovisning för förvalt­ningen, skall han göra detta innan beslul om avskrivning meddelas.

187 S

Avgår Jörvallare eller gransk­ningsman sedan jörnlikt 186 S an­mälan skett därom att lillgång ej finnes lill bestridande av konkurs-

Avskriv es konkursen enligt 185 d eller 186 § eller avslutas konkursen enligt 185 f§, skall konkursdoma­ren efter hörande av tillsynsmyn-

" Senaste lydelse 1977:675.

Prop. 1978/79:105

57

Nuvarande lydelse

kosinaderna, skall borgenärssam­manlräde, som omförmäles i 49 fi, ej ulsållas, sä länge anmälningen är beroende på prövning.

Föreslagen lydelse

dighelen bestämma arvode lill för­vallaren och ersältning för kostnad som uppdraget har medfört. 1 fråga om arvode äga 82 och 83 §§, 84 § Jörsia stycket samt 86  motsva­rande lillänipning.

Finns i boet egendom, vari sär­skild förniånsrält äger rum. gäller 81 fi.

Regeringen eller myndighei som regeringen besiämmer Jästställer ta.va simi skall tillämpas vid be­stämmande av arvode liU förvalla­ren. när konkurs uvskrlves enligi 185 d fi.

188 §

Vurder konkurs, .som uppslån ef­ter ansökning av borgenär, avskri­ven jämlikt 185 S, vare borgenären plikilg alt vidkännas de av Jöifa-randet föranledda kostnaderna, däri Inbegripen gottgörelse, efter konkursdomarens beprövande, llll god man, som omjörmäles i nämn­da paragraf under 2). Beslutet om konkursens avskrivande skall inne­hålla åläggande Jör borgenären att gälda nämnda kostnader, därvid varje kostnadsbelopp skall särskilt angivas.

Har konkurs upphört annorledes än genom shitulddning, äge kon­kursdomaren, i den mån konkurs­boet ej lämnar tillgång till gäldan­de UV vad konkursdomaren Jörskju-lit för kungörelser, kaUelser och underrälldser, sotn bort gäldas av boel, och kosinaderna ej heller kunnai tillagas av borgenär, vilken jämlikl försia stycket är ansvarig för desamma, att av aUmänna me­del undfå ersältning för vad .sålun­da förskjutits.

Kostnaderna för konkurs som har avskrivils enligi 185 d fi skola utgå ur konkursboet framjör annan skuld som boel har ådragit sig. Har konkursen uppstått på ansökan av annan borgenär än staten och kun­na konkurskostnaderna ej utlagas ur boel, skall borgenären belala dessa, dock högsl ell belopp som motsvarar en tiondel av det vid ti­den för konkursbeslutel gällande basbeloppet enligi lagen 11962: 381) om allmän JÖrsäkring. Åro Jle­ra borgenärer betalningsskyldiga, svara de solidariskt. Beslutet om avskrivning skall. 1 den mån boel befinnes otillräckligt, innehålla åläggande för ansvarig borgenär alt betala kostnaderna med angiv­na begränsning. Kunna konkurs-kostnaderna ej intagas ur boet eller av borgenåren, skola de utgå av allmänna medel.

Kostnaderna JÖr konkurs som har avskrivils enligi 186 § skola ut­gå ur konkursboet framför annan skuld som boet har ådragit sig. Kunna konkurskostnaderna ej utta­gas ur boet, skola de utgå av all­männa medel.

Har konkurs upphön på annal säll än .som har angivits i försia el­ler andra stycket, äger andra slyc­kel molsvarande tillämpning.

Prop. 1978/79:105

58

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

189 r

Avgår förvaltare före konkursens avslutande, skall redovisning för förvaltningen, evad denna hand­hafts av den avgående ensam eller av honom jämte annan, ofördröjli­gen avgivas. Har förvaltningen va­rit delad, såsom i 52 fi första styc­ket är stadgat, skall redovisningen avse allenast den del av förvalt­ningen, som varit åt den avgående förvaltaren uppdragen.

Då förslag till slututdelning fram­lägges eller, där ackord kommit till stånd, egendomen i boet ålerslälles till gäldenären, skall ock redovis­ning för förvaltningen av boet avgi­vas.

Rällens ombudsnuin har all granska redovisning, varom ovan förmäles, och däröver avgiva utlå­tande. Redovisningen och nämnda utlåtande skola därefter hållas till­gängliga för dem. som önska laga del av handlingarna. Avgives redo­visning i sammanhang med fram­läggande av förslag till slutuidel­ning, skola redovisningshandlingar­na vara atl tillgå för granskning från och med samma dag och å samma ställe som uldelningsförslaget; och varde underrättelse därom intagen i den kungörelse, som omförmäles i 129 S- Då redovisning eljest avgi­ves, äge ombudsmannen efter sam­råd med förvaltaren besiämma släl­le, där redovisningshandlingarna skola hållas lillgängliga; låle ock en gång i Post- och Inrikes Tidningar och den eller de ortstidningar, som beslämls för offentliggörande av kungörelser om konkursen, kungö­ra, från och med vilken dag samt var handlingarna komma att hållas lillgängliga.

Avgår förvallare som har ulsells enligi 45 elter 46 fi före konkursens avslutande, skall redovisning för förvaltningen, evad denna hand­hafts av den avgående ensam eller av honom jämte annan, ofördröjli­gen avgivas //// tillsynsmyndighe­ten. Har förvaltningen varit delad, såsom i 50  försia slyckel är siad­gal. skall redovisningen avse alle­nast den del av förvaltningen, som varit åt den avgående förvaltaren ti ppd rågen.

Då lorslag till slutuidelning fram­lägges enligi 129 fi eller, där ackord kommit till stånd, egendomen i boet ålerslälles till gäldenären, skall ock redovisning för förvalt­ningen av boet avgivas //// lillsyns-myndlgheten.

Tillsynsmyndigheien har all granska redovisning, varom ovan förmäles, och däröver avgiva utlå­tande. Redovisningen och nämnda utlåtande skola därefter hållas till­gängliga för dem, som önska laga del av handlingarna. Avgives redo­visning i sammanhang med fram­läggande av förslag till slututdel­ning, skola redovisningshandlingar­na vara alt tillgå för granskning frän och med samma dag och å samma ställe som utdelningsförslaget; och varde underrättelse därom inlagen i den kungörelse, som omförmäles i 129 S. Då redovisning eljest avgi­ves, äge tillsynsmyndigheien efter samråd med förvaltaren besiämma ställe, där redovisningshandlingar­na skola hållas lillgängliga; låle ock en gång i Posl- och Inrikes Tidning­ar och den eller de orlslidningar, som beslämls för offentliggörande av kungörelser om konkursen, kungöra, från och med vilken dag samt var handlingarna komma atl hållas tillgängliga.

" Senaste lydelse 1977:675.

Prop. 1918fl9:105

59

Nuvarande Ivddse

Föreslagen lyddse

1 kungörelse angående redovisnings frätnläggande skall Ock nämntis, att den, som vill klandra redovisningen, har att anhängiggöra sin talan på sätt och inom tid, som stadgas i 191 S.

Då kungörelse, som ovan sägs, utfärdas, skola redovisningshand­lingarna i styrkt avskrift genom om-hudsmannens försorg tillställas konkursdomaren för atl hos honom vara att tillgå; äro räkenskaper eller andra handlingar, som bifogats re­dovisningen, av vidlyftigare be­skaffenhet, vare dock ej nödigt, att avskrifter därav överlämnas. Del åligger därjämte ombudsmannen alt ofördröjligen efier kungörelsens utfärdande lill gäldenären och varje borgenär, som i konkursen bevakat fordrtin men icke erhållil full betal­ning och vars adress är känd, med posten översända meddelande om innehållet i kungörelsen angående redovisningen; dock all, där ackord kommii till stånd, dylikt meddelan­de ej skall avsändas till borgenär, som för sin bevakade fordran icke äger förmånsrätt.

Då kungörelse, som ovan sägs, utfärdas, skola redovisningshand­lingarna i siyrkt avskrifi genom till­synsmyndighetens försorg tillstäl­las konkursdomaren för all hos ho­nom vara att tillgå; äro räkenskaper eller andra handlingar, som bifo­gals redovisningen, av vidlyftigare beskaffenhei. vare dock ej nödigt, att avskrifter därtiv överlämnas. Det åligger därjämle illlsynsinyn-digheten att ofördröjligen efter kungörelsens utfärdande lill gälde­nären och varje borgenär, som i konkursen bevakal fordran men icke erhållil full betalning och vars adress är känd, med poslen över­sända meddelande om innehållet i kungörelsen angående redovisning­en; dock alt, där ackord kommii lill stånd, dylikt meddelande ej skall avsändas till borgenär, som för sin bevakade fordran icke äger för­månsrätt.

190 P

Varder beslul om konkurs upp­hävt av högre räll eller varder kon­kurs avskriven jämlikl 124 S eller nedlagd jämlikt 149 S, skall förval­taren ofördröjligen till gäldenären avgiva redovisning för förvaltning­en av boet. Har konkursdomaren jämlikt 148 S förordnai, alt kon­kursboel tillhöriga medel skola överlämnas till gäldenären, skall ock redovisning ofördröjligen avgi­vas till honom.

Varder beslut om konkurs upp­hävt av högre räll eller varder kon­kurs avskriven jämlikl 124 § eller nedlagd jämlikl 149 S, skall förval­laren ofördröjligen lill gäldenären och tillsynsmyndigheten avgiva re­dovisning för förvaltningen av boel. Har konkursdomaren jämlikt 148 S eller 185 g fi andra stycket förordnai, alt konkursboel tillhöri­ga medel skola överlämnas lill gäl­denären, skall ock redovisning ofördcöjligen avgivas lill honom och tlUsynsniyndlgheten.

Redovisning som skall avgivas av förvaltaren enligi 185 a, 185 d, 185 f eller 185 g § gäller som slutre­dovisning.

« Senaste lydelse 1975:244.

Prop. 1978/79:105

60

Nuvarande Ivddse

Föreslagen lyddse

Avskrives konkurs enligt 186 S, gälle den redovisning, som enligt sam­ma paiiigiaf skall tivgivas av förvaltaren, såsom slutredovisning.

191  S

Vill giildeniiren khinditi redovis­ning, varom stadgas i 189 eller 190 S. eller vill i fall, som avses i 189 §, borgenär, vars räll kan vara beroende av redovisningen, kland­ra densamma, skall talan instäm­mas till den rätl, där konkursen är eller varil anhängig, inom tre måna­der, räknat i fall, som avses i 189 S, från den dag, då redovisningen en­ligt vad kungjort blivit först varil för granskning lillgänglig, ifall, som avses i 190 § försia stycket, från det redovisningen tillställdes gälde­nären och i fall, som i 190 S andra stycket sägs, från del beslutet om avskrivning av konkursen vann la­ga krafl.

Vill gäldenären klandra redovis­ning, varom sladgas i 189 eller 190 S, eller vill i fall, som avses i 189 § eller 190 § andra eller tredje stycket, borgenär, vars rätt kan va­ra beroende av redovisningen, klandra densamma, skall talan in­stämmas till den räll, där konkur­sen är eller varit anhängig, inom tre månader, räknat i fall, som avses i

189      S, från den dag, då redovisning­

en enligt vad kungjort blivit först va­

ril för granskning tillgänglig, i fall,

som avses i 190 § första stycket,

från det redovisningen tillställdes

gäldenären, i fall, somaväej i 190 §

andra stycket, från det redovis­

ningen inkom tiU konkursdomaren

och i fall, som avses 1 190 § tredje

stycket, från det beslutet om av­

skrivning av konkursen vann laga

kraft.

Tillsynsmyndigheten får klandra redovisning som avses i 189 eller

190      fi. Härvid äga bestämmelserna

i Jörsta stycket om gäldenärens

klandertalan molsvarande lillämp­

ning. I Jall som avses i 190 § jörsta

stycket skall dock klandertiden räk­

nas Jrån det redovisningen tillställ­

des tillsynsmyndigheten.

193 §'

Konkursbo, som är på obestånd, kan försättas i konkurs. Vad som är Jöreskrivet i denna lag om gäldenär skaU i sådant fall gälla konkurs­boet.

200 

§

Vad i denna lag stadgas därom all förvaltningsåtgärd ej må vidta­gas, med mindre gäldenären lämnat sitt samlycke, skall icke äga till­lämpning, då gäldenären rymt eller eljest ej kan anträffas med kallelse.

Vad i denna lag sladgas därom all förvaltningsåtgärd ej må vidta­gas, med mindre gäldenären lämnal sitt samlycke eller fått tillfälle att yllra sig, skall icke äga lillämpning, då gäldenären rymt eller eljesl ej kan anträffas med kallelse. " Förutvarande 193 § upphävd genom 1975:244.

Prop. 1978/79:105

61

Nuvarande lyddse

Föreslagen lydelse

202

S"

Erfordras under konkursen änd-

Erfordras under konkursen änd­

rad föreskrift, i vilken eller vilka

rad föreskrifi, i vilken eller vilka

ortstidningar kungörelser angående

ortstidningar kungörelser angående

konkursen skola införas, ankomme

konkursen skola införas, ankomme

på konkursdomaren att meddela

pä konkursdomaren all meddela

och låta kungöra sådan föreskrifi;

och låla kungöra sådan föreskrift;

underrätte ock ofördröjligen räi-

underrätte ock ofördröjligen lill-

lens ombudsman därom.

synsmyndighelen   och   förvaharen

d

ä

rom.

Möter hinder för införande av kungörelse om konkursen i viss ortstid­ning, skall kungörelsen anses behörigen offentliggjord, ändå atl den ej inta­gils i den tidning.

Kungörelse om konkursmåls handläggning vid rälien må ulan hinder av föreskrifi, all densamma skall införas i ortslidning minst lio dagar före den, som utsatts för handläggningen, i sådan tidning införas senare, om kon­kursdomaren finner särskilda omständigheter därtill föranleda.

203 S 1 stället för atl i enlighel med vad fömt i denna lag finnes stadgal genom kungörelse kalla borgenärer till rälien, då konkursmål skall där handläg­gas, ber konkursdomaren tillämpa annat kallelsesäli, om del kan ske ulan ökning av kallelsekoslnaden. Kungörelse må dock ej utbytas mot särskilda kallelser, så framt ej alla borgenärer, som i målel äga lalan, underrällas så lidigt, au de kunna själva eller genom ombud infinna sig. Där kallelse sist tio dagar före den för handläggningen utsatta dagen med posten avsänts lill borgenär, vars adress är känd, skall den borgenär anses behörigen under­rättad.

A kallelse till borgenärssamman­lräde, som hålles efter bevaknings­lidens utgång och icke avser pröv­ning av ackordsförslag, skall vad i första Slyckel stadgas äga motsva­rande lillämpning.

206

S

Där ej av bestämmelserna i den-

Föreligger vid konkursens uvslu-

na lag annat föranledes, skola till

lande hinder mot att de böcker och

rättens ombudsman  överlämnade

andra handlingar rörande boet, vil-

handlingar rörande konkursen så

ka förvallaren tagit hand om, åter-

snart lämpligen kan ske tillställas

ställas   till  gäldenären,   skola   de

förvaltaren för att av honom för-

överlämnas   till   liUsynsmyndighe-

varas. Behöver förvaharen lillgång

ten, om ej förvaltaren anseratt hun

lill handling, som av ombudsman-

bör   bevara   dem.   Handlingarna

nen innehaves, ombesörje ombuds-

skola bevaras I enlighel med vad

mannen avskrifi därav för förvalla-

som i varje särskili fäll gäller om

rens räkning.

arkivering.

" Senaste lydelse 1977: 675.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

62

208 §*

I Jråga om jäv nioi ijänslemän vid tillsynsmyndigheten gäller ut­över vad som JÖljer av 4 fi förvalt­ningslagen (1971:290) att den som i mål om intagande av skatter, böter eller andra på indrivning beroende medel har lagil befattning med in­drivning av fordran som göres gäl­lande i konkursen elter vidtagit exe­kutiv ålgärd för tillagande av .sfi-dan fordran ej får fullgöra lillsyns­uppgifl i konkursen.

209 Konkursdomaren äge, ändå att han är jävig, meddela de beslul el­ler vidtaga de åtgärder, som om-förmälas i 6 ff Iredje stycket, 7 och 10fi§, 12 § andra stycket .samt 13, 15, 19 och 201 §§: finner konkurs­domaren, då konkurs uppstått, an­ledning till antagande, att gäldenä­rens bo icke förslår tUl bestridande av konkurskostnaderna, äge hun ock, utan hinder av jäv, vidtaga de ålgärder, som för sådani faU före­skrivas i 185 fi under 1) och 2). År konkursdomaren av jäv hindrad ull 

ul.se

konkursförvaltare enligi 43 §, skall han uppdraga ål lämplig per­son att taga vård om boet intill dess förvaltare varder av ojävig domare utsedd.

Mol tillsynsmyndighetens heslut enligt denna lag fär talan ej föras i andra fall än sorn avses i 27 eller 98 fi.

210 §° Över beslul, som konkursdoma-     Över beslul, som konkursdomaren

ren meddelal i fall, där sådani enligi denna lag på honom ankommer, må klagan föras i hovrällen; dock må ej klagas däröver alt rättens ombuds­man entledigats eller att förvaltare tillhållits atl fullgöra sina åliggan­den.

meddelat i fall, där sådant enligt denna lag på honom ankommer, må klagan föras i hovrätten.

Vill någon klaga däröver atl konkurs blivit nedlagd jämlikl 149 §, varde liden för besvärs anförande räknad från del kungörelsen om konkursens nedläggande infördes i Posl- och Inrikes Tidningar.

*' Förutvarande 208 § upphävd genom 1975: 244. " Senaste lydelse 1975:244. "Senaste lydelse 1977:675.

Prop. 1978/79:105

63

Nuvarande lydelse

Föreslagen lyddse

Beslul av konkursdomaren i frå- Beslul av konkursdomaren it/e/i«/(-

gor, som omförmäles i 3, 4 eller 6 seenden som avses i 3, 4 eller 6

kap. eller om förordnade eller enl- kap. ellerom förordnande eller ent­

ledigande av tillsynsman enligt ledigande av tillsynsman enligt

171 b S länder omedelbart till efter- 171 b S eller om uiseende eller eni-

rättelse, om ej annat förordnas; ledigande av förvallare enligt

dock att vad sålunda sladgals icke 185 a § länder omedelbarl lill efler-

skall äga lillämpning å beslut, var- rättelse, om ej annat förordnas;

igenom förelagt vite utdömts.

dock att vad sålunda stadgats icke

skall äga lillämpning å beslut, var­igenom förelagt vite utdömts.

210 a §

Talan mol konkursdomarens be­slut får föras även av tillsynsmyn­digheten,  om beslutet rör formen Jör konkursens handläggning, utse­ende eller enlledlgande av förvalla­re, anialei förvallare,  delning av förvaliningen mellan flera förvalta­re,   uppdrag   eller   arvode   enligi 50 a fi, förskoll enligi 86 a § llll för­vallare, reseförbud eller skyldighei för gäldenären an lämna ifrån sig pass,    hämlning    eller   häklning, föreläggande eUer utdömande  av vile, avskrivning av konkursen en­ligi  186 § eller arvode eller kosl-nadsersällning liU förvallare enligi 187 § Jörsia Slyckel.

210 b §

Om borgenär anser all beslul av borgenärerna i fråga som avses i 108 § iredje slyckel andra mening­en icke har lillkommil på lagllgl sålt, får han anföra besvär där­över.

Anser borgenär eller gäldenären alt beslut varigenom ackordsför­slag förkastats av borgenärerna icke har tiUkommit på lagligt sätt, får besvär anföras mot beslutet, av gäldenären dock endast om hans rön kan vara beroende därav.

I fråga om besvär enligt denna paragraf  äga   bestämmelserna 210 § om klagan över konkursdo­marens   beslul   motsvarande   lill-länipning.

Prop. 1978/79:105

64

.Nuvarande Ivddse

Föreslagen lydds

III   S'

Mål, som avses i 16. 85, 93 eller 164 S. skall utan förberedelse före­tagas till huvudförhandling. Utsat­tes målet till fortsatt eller ny huvud­förhandling, äge rätten, om del er­fordras för alt målet vid denna skall kunna slutförtis, förordna, att för­beredelse skall äga rum, samt med­dela erforderliga föreskrifter där­om.

Mål. som avses i 16, 27. 85, 93, 98. 164 eller 183 fi, skall utan förbe­redelse företagas till huvudförhand­ling. Utsattes målet till fortsatt eller ny huvudförhandling, iige rätlen, om det erfordras för att målet vid denna skall kunna slutföras, förord­na, alt förberedelse skall äga rum, saml meddela erfotderliga före­skrifier därom. Vid hiivudjörhand-llng i mål som avses I 16 § eller 85 fi är rätten domför med en lagfaren domare.

I mäl, som avses i 109 eller 1.30 S, skall huvudförhandling föregås av förberedelse, om del behovs. Hål­les sammaniräde för munllig förbe­redelse och lämna samtliga närva­rande sitt samtycke därtill eller fin­nes saken uppenbar, må huvudför­handlingen hållas i omedelbart samband med förberedelsen.

Mål, som avses i 109 eller 130 S. må ej förelagas lill huvudförhand­ling, med mindre sammanträde för muntlig förberedelse hållits. Läm­na samtliga närvarande sitt samlyc­ke därtill eller finnes saken uppen­bar, må huvudförhandlingen hållas i omedelbart samband med förbere­delsen. HåUes ej huvudförhand­lingen i omedelbarl samband med förberedelsen, skull envar som när­varit och vars adress är känd erhål­la särskild underrättelse om tid och slälle för huvudförhundllngen. så framt ej besked därom lämnats un­der förberedelsen .

Vid huvudförhandling 1 mål som avses i denna paragraf är lalten domför med en lagfaren domare.

Uteblir i mål, som avses i denna paragraf, part eller annan, som äger komma tillstädes vid förhandling, utgöre del ej hinder för målels handlägg­ning och avgörande, om ej annat är stadgal.

Beträffande lalan mol avgörande i mål, som nu sagts, gälle vad i rät­tegångsbalken är stadgat om talan mol beslut i mål. som väckts vid underrätt. Över underrälls eller hovrätts heslut, varigenom .sådan av gäldenären förd lalan, som av­ses i 183 # iredje stycket andra punkten, blivit bijällen, må klagan ejjoras.

Beiräffande lalan mot avgörande i mål, som nu sagts, gälle vad i räl­legångsbalken är stadgat om talan mol beslul i mål, som väckis vid underrätt.

=' Senaste lydelse 1973:243.

Prop. 1978/79:105

65

Nuvurunde lydeLse

Föreslagen lyddse

211 a i

I (dun mol avgörande 1 mäl som avses 1 85 fi får JÖras även uv lill­synsmyndigheien.

219 S*'

Åtal mol gäldenär för brottsligt

Åtal mot gäldenär för gäldenärs-

JÖrhållande mot borgenärer, så ock

 brott,  så ock åtal för förbrytelse,

åtal lör förbrytelse, som omforma-

som omförmäles i 213 S, må väckas

les 1213 eller 214 fi. må väckas vid

vid den rätt, där konkursen är eller

den rält, där konkursen är eller va-

varit anhängig.

rit anhängig.

Talan, som avses i 216 §, skall anhängiggöras vid den rält, dit målet om gäldenärens försättande i konkurs hänskjutits eller skolat hänskjutas, och må i nämnda mål ulan stämning väckas, ändå all den, mol vilken sådan la­lan föres, är tillstädes genom ombud.

1.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1980.

2.

Äldre bestämmelser gäller fortfarande i fräga om konkurs, i vilken konkursbeslulel meddelats före ikraftträdandet.

3.

Förekommer i annan lag eller författning bestämmelse om atl åtgärd skall ha vidtagits viss tid efter första borgenärssammanträdet i konkurs el­ler att viss rättsverkan skall inträda viss lid efter detta sammanträde skall, om konkursen handlägges som mindre konkurs, frislen i slället räknas från lidpunkten för konkursbeslutet.

4.

Åtgärd som enligt föreskrift i lag eller annan författning ankommer pä rällens ombudsman skall i stället vidtagas av förvallaren.

5.

Förekommer i lag eller annan författning hänvisning lill föreskrift som ersatts genom bestämmelse i denna lag, lillämpas i stället den nya be­stämmelsen.

" Senaste lydelse 1957: 97.

5   Riksdagen 1978179. I saml. Nr 105

Prop. 1978/79:105

66

2    Förslag till

Lag om ändring i jordabalken

Härigenom föreskrivs atl 12 kap. 31 S jordabalken' skall ha nedan angiv­na lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

12 kap.

31

S

Försattes hyresgästen i konkurs.

Försattes hyresgästen i konkurs,

får konkursboet uppsäga avtalet.

får konkursboel uppsäga avtalet.

Beträffiinde bostadslägenhet förd-

Beträffande bostadslägenhet ford­

ras dock atl gäldenären samiycker

ras dock all gäldenären samiycker

till uppsägningen eUer att rättens

lill uppsägningen.

ombudsman godkänner denna.

Har lägenheten ej lilllrätts när konkursen inträffar och har ej hyresvär­den säkerhet för avtalets fullgörande med vilken han skäligen kan nöjas, får hyresvärden uppsäga avtalet om han ej erhåller sådan säkerhei inom en vecka efter anfordran.

Inträffar i fråga om annan lägenhet än bostadslägenhet konkursen efter tillträdet och har ej hyresvärden säkerhet för avtalets fullgörande med vil­ken han skäligen kan nöjas, får hyresvärden uppsäga avtalet, om ej sådan säkerhet ställes inom en månad efter anfordran eller inom samma tid kon­kursboet förklarar sig vilja svara för hyresgästens skyldigheter under hy­restiden eller, när hyresrätten får överlåtas, överlåtelse sker i enlighet med avtalet.

Uppsäges avtalet enligt första-tredje slyckel, har hyresvärden rält lill ersättning för skada.

Denna lag träder i krafl den 1 januari 1980.

12 kap. jordabalken omtryckt 1974:1083.

Prop, 1978/79:105

67

3    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1921:244) om utmätningsed

Härigenom föreskrivs alt 13 S lagen (1921:244) om utmätningsed skall h;i nedan angivnti lydelse.

Nuvarande Ivdelse

Föreslagen lyddse

13 S Har gäldenär avlagt utmälningsed, vare han ej pliktig atl innan ire år för­flulit ånyo avlägga sådan ed, där del ej göres sannolikt, all ny lillgång efier edgången lillfallil honom.

Samma lag vare, då gäldenären avlagi bouppieckningsed i konkurs, som avskrivits jämlikt 185 eller 186 § konkursiagen eller avslutats genom slutuidelning ulan all icke förmånsberättigade borgenärer er­hållit full betalning. 1 nu sagda fall skall tiden räknas från det konkur­sen upphörde.

Samma lag vare, då gäldenären avlagt bouppteckningsed i konkurs, som avskrivits jämlikt 185 d eller 186 S konkurslagen (/92/.-225J eller avslutats p« annat säll ulan atl icke förmånsberättigade borgenärer er­hållil full belalning. 1 nu sagda fall skall tiden räknas från del konkur­sen upphörde.

Denna lag träder i krafi den 1 januari 1980. Äldre bestämmelser gäller fortfarande i fråga om konkurs, i vilken konkursbeslutel meddelals före ikraftträdandet.

Prop. 1978/79:105

68

4    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1956:217) om vissa kreditinrättningars

konkurs

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1956: 217) om vissa kredilinräll-ningars konkurs dels all 4 8 skall upphöra alt gälla, dels alt 3 S skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

3 S' Konkursdomaren äger att utan hinder av vad som stadgats i 19 fi konkurslagen bestämma utt kungö­relser angående konkursen skola införas i flera än två tidningar i den ort, varesi kredltinrätlnlngens sty­relse har sitt säte, samt en eller fte­ra tidningar på annan ort, där den har kontor.

Förvaltarna åligger all upprälla förteckning över de borgenärer, vilka enligt kreditinrättningens räkenskaper hava fordran hos kreditinrättningen på gmnd av insättning på räkning eller enligt sparbanksbok. Förteckningen skall för varje borgenär upplaga beloppet av hans fordran. Är ränta på fordringen ulfäst, skall tillika upptagas den dag, från vilken ränian är ogul­den, jämte räntefoten.

Förteckningen skall i huvudskrifl av förvallarna så forl ske kan ingi­vas lill konkursdomaren. Vid hu­vudskriften bör fogas avskrifter lill det antal, som påkallas av vad här efteråt stadgas. Sedan avskrifter­nas överensstämmelse med hu­vudskriften blivit av konkursdoma­ren bekräftad, skall förteckningen i sålunda styrkt avskrift under de trettio sista dagarna före utgången av den för bevakning av fordringar utsatta tiden för envar, som vill ta­ga del av densamma, hållas till­gänglig hos konkursdomaren, hos rättens ombudsman samt vid vart och ett av kreditinrättningens kon­tor.

Förteckningen skall i huvudskrift av förvallarna så forl ske kan ingi­vas till konkursdomaren. Vid hu-vudskriflen bör fogas avskrifter lill del antal, som påkallas av vad här efteråt stadgas. Sedan avskrifter­nas överensstämmelse med hu­vudskriften blivit av konkursdoma­ren bekräftad, skall förteckningen i sålunda styrkt avskrift under de trettio sista dagarna före utgången av den för bevakning av fordringar utsatta tiden för envar, som vill ta­ga del av densamma, hållas till­gänglig hos konkursdomaren, hos förvaltarna samt vid vart och ell av kreditinrättningens kontor.

Senaste lydelse 1970:855.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

69

Fordran, som upptagits på förteckningen, skall anses vara bevakad i konkursen som om borgenären själv hade anmält densamma inom den för fordringars bevakning ulsalla liden.

7)7/ borgenärer, varom ovan i denna paragraf förmäles, skola kallelsebrev enligi 20 fi konkursla­gen icke insändas. Erinran därom skall Inlagas 1 kungörelse, som sägs i 19 § samma lag. Meddelan­den enligt 103 fi konkursiagen skola ej heller utsändas till sådana bor­genärer, utan skall i stället vad konkursdomaren enligt sistnämnda paragraf bestämt kungöras en gång i allmänna tidningarna och den el­ler de ortstidningar, som bestämis för offentliggörande av kungörelser om konkursen. Ulan hinder av vad i 129, 155, 161 och 189 §S konkurs­lagen föreskrives om utsändande av meddelanden saml avskrifter av ackordsförslag och yllranden må innehållei i nämnda meddelanden och handlingar i annan ordning, som av konkursdomaren besläm­mes efier samråd med rättens om­budsman och förvaltama, bringas lill ifrågavarande borgenärers kän­nedom. Underräiielse om vad så­lunda bestämis skall genom rättens ombudsmans försorg kungöras i de lidningar, som nyss sagts.

Vad konkursdomaren bestämt enligt 103 S konkurslagen (1921: 225) skall kungöras en gång i Post­och Inrikes Tidningar och den eller de ortstidningar, som beslämls för offentliggörande av kungörelser om konkursen. Utan hinder av vad i 129, 155, 161 och 189 §S konkursla­gen föreskrives om utsändande av meddelanden saml avskrifter av ac­kordsförslag och yllranden må in­nehållei i nämnda meddelanden och handlingar i annan ordning, som av konkursdomaren besläm­mes efier samråd, när 189 § kon­kurslagen är tillämplig med tiU­synsmyndigheten i konkursen och eljest med förvaltama bringas till ifrågavarande borgenärers känne­dom. Underrättelse om vad sålun­da bestämts skall kungöras i de lid­ningar, som nyss sagls, av tillsyns­myndigheten när avsteg gjorts från föreskrifierna i 189 § och 1 övriga fall av förvaltarna.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1980. Äldre bestämmelser gäller fortfarande i fråga om konkurs, i vilken konkursbeslutel meddelats före ikraftträdandet.

Prop. 1978/79:105

70

5    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1970:741) om statlig lönegaranti vid kon­kurs

Härigenom föreskrivs all 2, 6-8 och 11 SS lagen (1970: 74 Dom statlig lö­negaranti vid konkurs skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

S'

Belalning enligt garantin utgår för sådan fordran på lön eller annan er­sättning som har förmånsrätt enligt 12 S förmånsrättslagen (1970: 979) och för fordran på pension som har förmånsrätt enligt 12 eller 13 S samma lag.

Har någon pä gmnd av fordran som omfattas av garantin ansökt om gäldenärens försällande i kon­kurs, ulgår betalning även för kost­naden härför och, om konkursen avskrivits enligt 185 § konkursla­gen (1921:225), för kostnad som han ålagts att utge enligt 188 S sam­ma lag.

Har någon på grund av fordran som omfattas av garantin ansökt om gäldenärens försättande i kon­kurs, ulgår betalning även för kost­naden härför och, om konkursen avskrivils enligt 185 d § konkursla­gen (1921:225), för kostnad som han ålagts att ulge enligt 188 § sam­ma lag.

Beträffande fordran med förmånsrätt enligt 12 § förmånsrättslagen gäller garantin för varje arbetstagare högst ett belopp som molsvarar tolv gånger det vid liden för konkursbeslutel gällande basbeloppel enligt 1 kap. 6 S la­gen (1962:381) om allmän försäkring. Betalning ulgår därvid för fordran som avser ersättning för särskilda kostnader framför annan fordran.

6 

§

 =

Konkursförvalluren skall snarast efter konkursbeslulet underrätta myndighei som avses i 5 S om ford­ran på lön för uppsägningstid i den mån fordringen enligt förvaltarens bedömande är klar. Underrättelse bör lämnas även om annan fordran som omfattas av garantin under samma förutsättning. I övrigi skall underrättelse lämnas ulan dröjsmål när fordran som omfattas av garan­tin efter bevakning blivit uldel-ningsgill.

FörvaUare i konkurs, som hand­lägges i enlighel med vad som 1 all­mänhet är föreskrivet i fråga om konkurs, skall snarasi efter kon­kursbeslulet underrätla myndighet som avses i 5 § om fordran på lön för uppsägningstid i den mån ford­ringen enligt förvaltarens bedöman­de är klar. Underräiielse bör läm­nas även om annan fordran som omfattas av garantin under samma förulsäiining. I övrigi skall under­rättelse lämnas utan dröjsmål när fordran som omfattas av garantin efter bevakning blivit utdelnings-gill.

Senaste lydelse 1975:1250. = Senaste lydelse 1975:1261.

Prop. 1978/79:105

71

Nuvarande lyddse

Föreslagen lydelse

Underrättelse som avses i första stycket behöver icke lämnas i den mån arbetstagaren får lyfla belalning för sin fordran enligt 143 S konkurslagen (1921:225), beträffande fordran på lön för uppsägningstid pä fordringens förfalkxJag och beträffande annan fordian ulan dröjsmål sedan fordringen blivit uldelningsgill.

När underrättelse lämnas enligt försia stycket första eller andra mening­en skall konkursförvaltaren samtidigt för arbetslagarens räkning bevaka fordran som avses med underrättelsen. Bevakning sker genom att förvalta­ren tillställer konkursdomaren två kopior av underrättelsen med angivande av atl denna avser bevakning. Förvallaren skall i sådani fall genasl under­rätta iirbelslagaren om bevakningen.

7 S =

Handlägges konkurs enligt 185 fi konkurslagen (1921: 225) och finnes anledning aniaga att fordran, som omfattas av garantin, kan göras gäl­lande, skall konkursdomaren ge­nast sända underrättelse därom till kronofogdemyndigheten i gäldenä­rens hemortskomniiin. Sedan tid för gäldenärens edgång har be­slämls, skall myndigheien under­rättas därom. Myndigheten har be­hörighel som borgenär, även om slalen icke innehar fordran hos gäl­denären.

Första stycket gäller i tillämpliga delar, när konkursdomaren motta­git anmälan som avses i 186 S kon­kurslagen (1921:225) utan att un­derrättelse som avses i 6 S lämnats dessförinnan.

Handlägges konkurs som mindre ktmkiirs enligt konkurslagen (1921: 225) och finnes anledning an­taga att fordran, som omfattas av garantin, kan göras gällande, skall konkursdomaren genasl siinda un­derrättelse därom lill kronofogde­myndigheten i den on, där gälde­nären bör svara 1 tvistemål som angår gäld 1 aUmänhet. Sedan tid för gäldenärens edgång har be­slämts, skall myndigheten under­rättas därom. Myndigheten har be­hörighet som borgenär, även om slalen icke innehar fordran hos gäl­denären.

Första stycket gäller i tillämpliga delar, när konkursdomaren från konkursförvaUaren mottagit anmä­ lan som avses i 186 S konkurslagen eUer fråga på annal sätt uppkom­mil om uvskrivning av konkursen enligi nämnda paragraf ulan att underrättelse som avses i 6 S läm­nals dessförinnan.

8 S

Del åligger kronofogdemyndig­het som får underrättelse enligt 7 S atl skyndsamt pröva i vad mån be­lalning enligt garantin skall utgå för fordran i konkursen. Della gäller även när fordran i konkursen på an­nal säll blir känd för myndigheien.

Det åligger kronofogdemyndig­hel som får underrättelse enligt 7 § eller anmälan enligt 185 b fi kon­kurslagen (1921:225) alt skyndsamt pröva i vad mån betalning enligt ga­rantin skall utgå för fordran i kon­kursen. Detla gäller även när ford­ran i konkursen på annat sätl blir känd för myndigheien.

' Senaste lydelse 1975:1261. " Senaste lydelse 1975:1261.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lyddse

Föreslagen lydelse

72

Arbetsgivare är skyldig atl vid kronofogdemyndighetens prövning enligt första slyckel på anfordran lämna uppgift om arbetstagares anställnings-och avlöningsförhållanden eller pensionsförhållanden. Undandrager sig ar­betsgivaren atl fullgöra della, kan han efter omsländighelerna hämtas eller

häktas.

Beslul om hämtning eller häkl­ning meddelas av konkursdomaren efter framställning från kronofog­demyndigheten. Kostnaden för hämtning eller häklning ulgår av allmänna medel. 1 övrigt gäller be­träffande sådan åtgärd 95 S kon­kurslagen (1921:225) i tillämpliga delar.

Beslul om hämlning eller häkl­ning meddelas av konkursdomaren efter framställning från kronofog­demyndigheten. Kosinaden för hämlning eller häktning ulgår av allmänna medel. 1 övrigt gäller be­iriiffande sådan ålgärd 95 S kon­kurslagen i tillämpliga delar.

Kronofogdemyndigheten skall ulan dröjsmål underrätta den i 5 § avsed­da myndigheten angående fordran som vid prövning enligt försli stycket funnits vara betalningsgrundande. Förekommer anledning därtill för kro­nofogdemyndigheten åierkalla sill beslut, om del sker innan utbetalning har ägt rum.

11 S'* Överlåtes fordran, har förvärvaren rält till garantibelopp enligt denna lag endast om förvärvet avsett av arbetsgivaren innehållet, ej utbetalt mät­ningsarvode eller därmed jämförlig avgift eller facklig medlemsavgift eller förvärvet skell sedan konkursbeslulel meddelals och förvärvaren är ar­betstagarorganisation i vilken överlålaren är medlem eller fond i vars för­valtning organisationen deliar.

Räll till garanlibelopp enligt la­gen lillkommer underhållsberätti­gad för underhållsbidrag som har innehållits genom införsel. Sådan rätt tillkommer dock ej kommun som har utgivit bidragsförskott för underhållsbidrag.

Rätt tiil garantibelopp enligt la­gen tillkommer underhållsberätti­gad för underhållsbidrag som har innehållils genom införsel. Sådan rält lillkommer dock ej allmän för­säkringskassa som har utgivit bi­dragsförskou för underhållsbidrag.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1980. Äldre bestämmelser i 2 och 6-8 SS gäller fortfarande i fråga om konkurs, i vilken konkursbeslutet meddelats före nämnda dag.

= Senaste lydelse 1975:1261.

Prop. 1978/79:105

73

6    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1971:494) om exekutiv försäljning av fast

egendom

Härigenom föreskrivs att 13 S lagen (1971:494) om exekutiv försäljning av fast egendom skall hti nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

13 S

Hör fastigheten lill konkursbo, kan borgenär som / konkursen be­vakal fordran med panträtt eller bälire förmånsrätt i fastigheten be­gära att fastigheten säljes för hans fordran, om hans rätt till betalning ur fastigheten är oslridig eller styr­kes.

Hör fastigheten till konkursbo, kan borgenär som har fordran med panträtt eller bättre förmånsrätt i fasligheten begära att fastigheten säljes för hans fordran, om hans rält till betalning ur fasligheten är ostridig eller styrkes.

Borgenär som vill ansluta sig enligt första stycket skall anmäla detta hos öveiexekuior senast två veckor före bevakningssammanträdet.

Bestämmelserna i 12 S äger molsvarande lillämpning i fråga om lält alt ullösa den som anslutit sig enligt första stycket.

Denna lag iräder i kraft den I januari 1980.

7    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1971:500) om exekutiv försäljning av luft­fartyg m.m.

Härigenom föreskrivs atl 5 § lagen (1971:500) om exekuiiv försäljning av luftfartyg m. m. skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lyddse

5 S'

Hör egendomen lill konkursbo, kan borgenär, som / konkursen be­vakal fordran varmed är förenad luftpanlrätl eller för vilken egendo­men svarar på grund av inteckning eller varmed är förenad relenlions-rätt eller förmånsrätt enligt 10 S förmånsrättslagen (1970:979), be­gära all egendomen säljes för hans

Hör egendomen till konkursbo, kan borgenär, som har fordran var­med är förenad luftpanträll eller för vilken egendomen svarar på grund av inleckning eller varmed är för­enad relenlionsrätl eller förmåns­räll enligt 10 § förmånsrättslagen (1970:979), begära att egendomen säljes för hans fordran, om hans

Senaste lydelse 1975:1252.

Prop. 1978/79:105

74

Nuvarande lydelse

Föreslagen lyddse

fordran, om hans rätt till betalning      rält till betalning ur egendomen är

ur egendomen är ostridig eller styr-      oslridig eller styrkes.

kes.

Bestämmelserna i 4 S äger motsvarande lillämpning i fråga om rätl att ut­lösa den som iinsltitil sig enligt första stycket.

Denna lag iräder i kraft den 1 januari 1980.

8    Förslag till

Lag om ändring i rättshjälpslagen (1972:429)

Härigenom föreskrivs att 10 S rällshjälpslagen (1972: 429) skall ha nedan angivna lydelse.

Niivarunde lydelse'

Föreslagen lydelse

10

S

Skall den som beviljals allmän

Skall den som beviljals allmän

rällshjälp slälla säkerhet för att få

rällshjälp ställa säkerhei för alt få

till stånd kvarstad, skingringsför-

till stånd kvarslad, skingringsför­

bud eller annan handräckning enligt

bud eller annan handräckning enligt

rällegångsbalken eller utsöknings-

rällegångsbalken, utsökningslagen

lagen (1877:31 s. 1), får rättshjälps-

(1877:31 s. \) eller konkurslagen

nämnden ulfärda ansvarsförbindel-

(1921:225), får rättshjälpsnämnden

se på statens vägnar.

utfärda ansvarsförbindelse på sta­

tens vägnar.

Första stycket äger molsvarande lillämpning i fråga om verkslällighel enligt 41 eller 42 S utsökningslagen, om allmän rättshjälp beviljals i verk­ställighetsärendel.

Föranleder ansvarsförbindelsen utgift för staten, anses uigiften såsom kosinad för rättshjälpen.

Denna lag träder i krafl den 1 januari 1980.

' Lydelse enligt förslag i prop. 1978/79:90.

Prop. 1978/79:105

75

Utdrag

lUSTITIEDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1978-09-28

Närvarande: statsministem[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Ås­ling,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Lagrådsremiss med förslag tili ändring i konkurslagen (1921:225), m.m.

1 Inledning

Sedan några år pågår en genomgripande revision av konkurslagstift­ningen. Ett första steg i reformarbetet togs år 1975. Då beslöt riksdagen (prop. 1975:6, LU 1975:12, rskr 1975:91) om viktiga ändringar i den materiella konkursrätten, bl.a. i reglerna om konkursgmnder och om åter­vinning till konkursbo. Samtidigt tillkom nya regler om förfarandet i samband med prövning av konkursansökan. De nya bestämmelserna trädde i kraft den 1 juli 1975 (SFS 1975: 244-255).

Den nu nämnda reformen gmndade sig på förslag av lagberedningen (SOU 1970:75). År 1971 tillsattes konkurslagskommittén (Ju 1971:06) med uppgift att göra en allmän översyn av konkursförfarandet. I delbetän­kandet (SOU 1974:6) Förenklad konkurs m.m. föreslog kommittén en ny och enklare form för handläggning av mindre konkurser. Betänkandet innehöll också förslag till nya regler om ansvaret för konkurskostnadema samt om konkursförvaltares kvalifikationer och utseende av förvaltare i större konkurser.

KommiUéns förslag togs i huvudsak upp i prop. 1975/76:210. Proposi­tionsförslaget avvek dock på vissa punkter från kommitténs förslag. Medan kommittén hade ansett att i allmänhet advokater skulle utses till förvaltare i de mindre konkurserna skulle enligt propositionen som regel kronofogdemyndighetema anlitas som förvaltare i dessa konkurser. Vidare föreslogs i propositionen att konkursdomaren i tveksamma fall skulle kunna dröja med att besluta om handläggningsform och därvid vid

Prop. 1978/79:105

76

behov kunna uppdra åt kronofogdemyndighet att utreda hur konkursen skulle handläggas.

I sitt betänkande med anledning av proposilionen (LU 1976/77:11) anförde lagutskoitei atl det hade inhämtat att konkurslagskommittén avsåg alt senast under våren 1977 lägga fram förslag angående förvaltning och tillsyn i ordinära konkurser. Förslaget skulle bl.a. innebära alt tillsyns­funktionerna i ordinära konkurser skulle åvila kronofogdemyndighel. Lag­utskottet ansåg atl det mot bakgmnd av vad som upplysts om kommitténs tillämnade förslag var tveksamt om kronofogdemyndighet som regel borde förordnas till förvallare i mindre konkurser. Ulskollei fann även andra skäl lata mot förslaget i propositionen. De av utskottet anförda skälen talade enligt utskottets mening starkt för att frågorna om förvallnings- och lillsynsorgan i såväl mindre som ordinära konkurser borde las upp och lösas i ell sammanhang. Ulskollei hemställde därför alt riksdagen skulle avslå propositionen i sin helhet. Riksdagen biföll uiskoileis hemslällan (rskr 1976/77:63).

Med anledning av riksdagens beslul gav regeringen konkurslagskom­mittén i uppdrag att ytterligare pröva frågan om förvaltningen i mindre konkurser med beaktande av vad lagutskottet hade anfört (Dir. 1977:09).

Kommittén' har i juli 1977 avlämnat delbetänkandel (SOU 1977:29) Konkursförvaltning. Kommittén föreslår häri nya regler om förvaltning och tillsyn i både mindre och ordinära konkurser. I sitt förslag har kommit­tén arbetat in åtskilliga av de bestämmelser som föreslogs i prop. 1975/76:210, bl.a. när det gäller förvaltningen i mindre konkurser. Kommitténs lagförslag bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga I.

Över det nyssnämnda betänkandet har efter remiss yttranden avgetts av justitiekanslern (JK), riksåklagaren (RÅ), Göta hovrätt, hovrätten över Skåne och Blekinge, Stockholms, Göteborgs, Borås, Västerås och Umeå tingsrätter, domstolsverket, rikspolisstyrelsen (RPS), brottsförebyggande rådet (BRÅ), bokföringsnämnden, bankinspektionen, statskontoret, riksrevisionsverket (RRV), riksskatteverket (RSV), riksarkivet, kommers­kollegium, arbetsdomstolen (AD), arbetsmarknadsstyrelsen (AMS), statens industriverk, länsstyrelsema i Södermanlands, Kalmar samt Göteborgs och Bohus län, utredningen (Fi 1973:01) om säkerhetsåtgärder i skatteprocessen (USS), företagsobeståndskommittén (Fi 1976:03, FOK), Sveriges advokatsamfund, Sveriges domareförbund, Föreningen Sveriges kronofogdar. Svenska bankföreningen. Svenska sparbanksföreningen, Sveriges föreningsbankers förbund. Finansieringsföretagens förening. Landsorganisationen i Sverige (LO), Tjänstemännens centralorganisation (TCO),    Centralorganisationen    SACO/SR,    Svenska   arbetsgivareför-

' Ledamöier hovrättslagmannen Bengt Rydin, ordförande, expeditionschefen/rätts­chefen Edmund[REDACTED_EFTERNAMN], verkställande direktören i Ackordscentralen Stockholm Sven Åvall samt advokaten Anders R.[REDACTED_EFTERNAMN].

Prop, 1978/79:105

77

eningen (SAF), Sveriges industriförbund, Sveriges grossisiförbund, Sveriges köpmannaförbund, Sveriges hantverks- och industriorganisalion (SHIO), Lanibrukarnas riksförbund (LRF), Familjeförelagens förening, Sveriges ackordscentral. Svenska handelskammarförbundet. Svenska fö­retagares riksförbund. Företagareföreningamas förbund. Föreningen auk­toriserade revisorer och Svenska revisorsamfundet. Sveriges köpmanna­förbund och SHIO har avgett eti gemensamt remissyUrande.

Remissinstanserna har bifogat yttranden,

RÅ från överåklagama i Stockholms, Göteborgs och Malmö åklagar­distrikt saml från chefema för länsåklagarmyndighetema i Stockholms län och Gotlands län, i Blekinge Vän och Kronobergs län saml i Malmöhus län,

RSV från kronofogdemyndighetema i Stockholm, Göteborg, Malmö, Borås, Kristianstad, Umeå, Västervik, Örnsköldsvik och Östersund.

Yllrande har även inkommit från lokala skattemyndigheten i Stockholm.

Flera remissinstanser har begränsat sina yttranden till att avse vissa särskilda frågor.

En sammanställning av remissyttrandena bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 2.

2 Gällande rätt m.m.

2.1 AUmänt om konkursinstitutet

Fullgörandet av en betalningsskyldighet garanteras ytterst av att gälde­närens egendom kan tas i anspråk tvångsvis för att tillgodose fordrings­ägarens krav. Det sker genom att samhället medverkar till att någon form av exekutiv åtgärd vidtas beträffande egendomen. Exekutionen kan vara inriktad på aU tillgodose en enstaka borgenärs fordran genom att endast så stor del av gäldenärens egendom tas i anspråk som svarar mot fordringen. Detta är fallet vid utmätning och införsel. Frågor av det slaget regleras i utsökningslagen (1877:31 s. 1), UL, och till denna anslutande förfaUningar. Exekutionen kan emellertid också syfta till aU dra in all gäldenärens egendom i förfarandet. Detta blir fallet när gäldenären är insolvent, dvs. är ur stånd att betala sina skulder allt eftersom de förfaller. 1 sådant fall träder reglema om konkurs i funktion. Dessa regler finns huvudsakligen i konkurslagen (1921:225), KL. Till KL ansluter numera en av regeringen utfärdad konkursförordning (1975:256), KF. I den upptas vissa administra­tiva föreskrifter angående förfarandet hos främst konkursdomaren.

Konkursreglema utgår från att när flera borgenärer inte kan fä full täckning för sina fordringar förlusten i princip skall fördelas proportionellt i förhållande till storieken av vars och ens fordran. Konkursens primära uppgift är därför att tillhandahålla en ordning för att tvångsvis och efter visst inbördes företräde tillgodose konkurrerande betalningsanspråk vid gäldenärens insolvens.

Prop. 1978/79:105

78

Till konkursbo räknas i princip all egendom som tillhörde gäldenären när konkursbeslut meddelas eller som tillfaller honom under konkursen och som är av beskaffenhet atl kunna utmätas. Härutöver kan boel med stöd av reglerna om återvinning i 28-40 c §S KL tillföras egendom som har frångått gäldenären genom vissa typer av rättshandlingar som har företagits före konkursutbroUet. Hur än konkursen upphör kvarstår i princip de fordringar mol gäldenären som inte blir betalda ur konkursboet eller som inte blir föremål för ackord.

En konkurs får rättsverkningar i flera olika hänseenden. Sålunda kan beslut om konkurs grunda rätt för arbetstagare att med tillämpning av sysiemel med slallig lönegaranti från staten få ut betalning för lön som innestår hos gäldenären. Regler härom finns främst i lagen (1970:741) om statlig lönegaranti vid konkurs (lönegarantilagen), se avsnitt 2.6.3. Konkurs kan vidare befria enskild dödsbodelägare från personligt betal­ningsansvar för den avlidnes skulder, se 21 kap. ärvdabalken (ÄB). Konkurs kan dessutom få verkningar på gäldenärens möjligheter att inneha tjänst eller uppdrag (se bl.a. 199 § KL). Även i andra hänseenden medför konkurs inskränkningar i gäldenärens rätt att utöva verksamhet, t.ex. i fråga om möjligheten att bilda aktiebolag. Konkurs leder vidare normalt till att aktiebolag och andra slag av juridiska personer upplöses, se 13 kap. 19 § aktiebolagslagen (1975:1385), 94 § lagen (1951:308) om ekonomiska föreningar samt 29 och 37 §§ lagen (1895:64 s. 1) om handels­bolag och enkla bolag.

Konkurs utgör inte något formellt villkor för att ansvar för gälde­närsbrott skall kunna ådömas. Bokföringsbrott får likväl åtalas endast under förutsättning atl gäldenären har försatts i konkurs eller har fått eller erbjudits ackord eller inställt sina betalningar (11 kap. 8 § brottsbalken, BrB).

Konkursinstitutet lillämpas oavsett hur stora gäldenärens tillgångar är. KL är uppbyggd så att reglerna i första hand tar sikte på de fall då boet kan antas förslå till utdelning åt borgenärerna eller vissa av dem. Förfarandet brukar då kallas ordinär konkurs, tillgångskonkurs, förvaltarkonkurs e.d. Om boet däremot inte kan antas räcka lill att betala kostnaderna för en ordinär konkurs och säkerhet inte heller ställs för dem, används i stället ett förenklat förfarande som brukar kallas fattigkonkurs.

En konkurs anhängiggörs alltid vid allmän underrätt som konkurs­domstol (6 § KL). Det gäller oavsett vilket slag av konkurs det är fråga om. Åtskilliga frågor handläggs i rättens ställe av den konkursdomare som är knuten till domstolen. Den närmare regleringen av förfarandet fram till dess att konkurs har beslutats fmns huvudsakligen i 1 kap. KL. 1 denna del kan hänvisas till redogörelsen i prop. 1975:6.

Bestämmelserna om konkursförfarandet finns i KL. Särskilda före­skrifter vid sidan av KL skall dock tillämpas när bank eller försäkrings­bolag har gått i konkurs.

Prop. 1978/79:105

79

2.2 Förfarandet vid ordinär konkurs

2.2.1 Förvaltnings- och tillsynsorgan

1 3 kap. (41-87 §§) KL finns regler om förvaltningen av egendom som ingår i konkurs. Förvaltningen av konkursboet handhas av en eller flera förvaltare (41 §). Flera förvaltare kan utöva förvaltningen odelad men konkursdomaren kan enligt 52 S också förordna att förvaltningen av boet skall delas mellan dem. Mer än en förvaltare förekommer i ytterst få kon­kurser.

De grundläggande bestämmelsema om förvaltares kvalifikationer finns i 42 §. Enligt denna paragraf skall förvallare äga sådan insikt och erfarenhet som med hänsyn till boets omfattning och beskaffenhet fordras för förvalt­ningens behöriga handhavande. Den som är omyndig eller i konkurs får inte vara förvaltare. Den som är anställd vid domstol - såsom domare eller eljest - får inte heller vara konkursförvaltare. Något krav på att för­valtaren skall vara jurist har inte ställts upp i lagen. I praktiken utses dock regelmässigt advokat eller annan jurist till förvaltare.

Enligt 43 § skall konkursdomaren när konkurs har uppstått utan dröjsmål utse förvaltare att provisoriskt ha hand om boet. Sådan förvaltare brukar kallas interimsförvaltare. Hans förordnande gäller till dess slutlig förvaltare har utsetts och trätt i funktion.

Enligt 45 § första stycket skall borgenärema vid ett särskilt samman­träde, första borgenärssammanträdet, som normalt hålls tre-fem veckor efter konkursutbrottet välja förvaltare att ha hand om boet i stället för interimsförvaltaren. Som borgenäremas beslut gäller den mening som företräds av dem som tillsammans har att fordra mest i konkursen. Dessutom krävs att dessa borgenärer utgör minst en tredjedel av de röstande. Om beslut inte kan åstadkommas på detta sätt, gäller den mening som konkursdomaren biträder. Konkursdomaren skall enligt 45 § andra stycket se lill att behörighets- och lämplighetsvillkoren för förvaltare är uppfyllda. Finner konkursdomaren att den som borgenärerna har valt är obehörig eller saknar erforderlig insikt och erfarenhet eller eljest är olämplig, skall han utse annan förvaltare. Om inte någon borgenär kommer tillstädes, skall konkursdomaren enligt 45 § tredje stycket utse förvaltare. Motsvarande ordning tillämpas när tillsättande av förvaltare blir aktuellt senare under konkursen, 48 och 49 §§.

I praktiken utses i regel interimsförvaltaren till slutlig förvaltare. Beslut om tillsättande av interimsförvaltare eller slutlig förvaltare kan överklagas genom besvär.

Förvaltare är berättigad till arvode ur konkursboets egendom (82-83 §§).

Konkursdomaren skall enligt 44 § så snart ske kan utse en rättens ombudsman i konkursen. Denne skall enligt lagrummet vara ärlig och för­ståndig samt ha erforderiig insikt i gällande lag. Han skall också ha nödig

Prop. 1978/79:105

80

erfarenhet och sakkunskap för sina uppgifter och har till huvudsaklig uppgift att kontrollera förvaltningen. I kontrolluppgiften ingår bl.a. att granska halvårsberältelser (56 §), kvartalsräkningar (58 §) och annan redo­visning från förvaltaren (59 och 189 S§). Det är vidare förutsatt att rättens ombudsman vid behov skall bistå förvaltaren med råd. Ett flertal viktigare förvaltningsåigärder kräver samtycke av rättens ombudsman. I vissa frågor har denne självständig beslutanderätt. En annan uppgift för rättens ombudsman är all som ordförande vid borgenärssammanlräde för föriikning av tvistiga fordringar (föriikningssammanträde) söka åstad­komma förlikning, om bevakade fordringar har blivit föremål för tvist. Vanligen anlitas vid vaije särskild domstol en och samma person eller några få personer. Oftast utses advokater. Liksom förvaltaren har rätlens ombudsman rätl lill arvode ur konkursboets egendom (82-83 §§).

Enligt 46 § skall granskningsmän tillsältas, om borgenär begär det. De väljs vid första borgenärssammanträdet av borgenärerna och har till uppgift att på deras vägnar i viss utsträckning övervaka förvaltningen. Granskningsmän kan väljas senare under konkursen endast i samband med att ny förvaltare utses. Granskningsmän utses ytterst sällan. Uppdragei som granskningsman medför inte rätt till arvode ur konkurs­boel.

Den yttersta tillsynen över förvaltningen i dess helhet utövas av konkursdomaren. Visar förvaltare motvilja, oskicklighet eller för­summelse vid fullgörandet av sitt uppdrag, kan konkursdomaren enligt 80 § - efter gjord anmälan eller självmant - tillhålla honom att fullgöra sina åligganden eller skilja honom från uppdraget. På konkursdomaren ankommer också enligt 44 § att, när så prövas skäligt, entlediga rättens ombudsman.

2.2.2 Borgenärernas och gäldenärens inflytande på konkursförfarandet

Borgenärema har enligt KL samfällt rätt att avgöra vissa förvaltnings­frågor. Befogenheten att tillsätta slutlig förvaltare och granskningsmän har redan berörts. Härutöver kan en del frågor i vissa lägen hänskjutas till avgörande av borgenärskollektivet. Detta gäller bl.a. frågor om fort­sättande av gäldenärens rörelse, försäljning av egendom, indrivning av fordringar och föriikning angående osäker eller tvistig tillgång. Under borgenäremas samfällda beslutanderätt faller också inskränkning av anmärkning mot bevakad fordran m.m. (108 § KL) och antagande av ackordsförslag (154 § KL).

Borgenäremas beslut fattas vid borgenärssammanträde. Allmänna regler om borgenärssammanträde finns i 8 kap. KL. Där regleras bl.a. frågor om rösträtt och omröstning vid sådant sammanträde.

Yttranderätt för borgenärskollektivet föreligger när fråga har uppkommit om att entlediga förvaltare (80 §). Även denna yttranderätt utövas vid borgenärssammanträde.

Prop. 1978/79:105

81

I praktiken förekommer sällan andra borgenärssammanträden än första borgenärssammanträdet och förlikningssammanträde.

Enskild borgenär kan i princip påverka förfarandet genom rätt att påfordra beslut och fullfölja talan mot vissa beslut. För vissa åtgärder med avseende på särskild egendom fordras medgivande av borgenär med särskild förmånsrätt i egendomen.

Vissa förvaltningsåigärder kräver gäldenärens hörande eller samlycke. Detta gäller framför allt olika frågor om försäljning. Gäldenären har även rält atl överklaga vissa beslut under förfarandet.

2.2.3 Förvaltningens bedrivande

Konkursförvaltaren företräder boet utåt. Förvaltarens uppgift beskrivs allmänt i 53 S så, att han "skall besörja de ärenden, som röra borge­närernas gemensamma rätt och bästa, samt vidtaga alla åtgärder, som främja en förmånlig och snabb utredning av boet".

I konkursens inledningsskede handhas förvaltningen av interimsför­valtaren. Han skall enligt 54 § så snart ske kan ta hand om gäldenärens egendom jämte böcker och andra handlingar som rör boet. Samtidigt skall han vidta olika åtgärder för att bereda sig själv och borgenärema överblick över boets ställning. Bl.a. skall han förrätta bouppteckning. Därvid skall gäldenären vara närvarande och uppge boet under ed. För förrättningen får förvaltaren anlita sakkunnigt biträde, om det behövs. Bouppteckningen skall ges in till konkursdomaren inom en vecka från konkursbeslutet. Möter hinder häremot, skall förvaltaren i stället ge in en borgenärsför­teckning och därefter så snart ske kan komma in med bouppteckningen. Om av gäldenären under edsförpliktelse underskriven bouppteckning förut har getts in och förvaltaren finner den tillförlitlig, krävs inte någon ny bouppteckning.

Enligt 55 § skall förvaltaren under inseende av rättens ombudsman så snart ske kan upprätta en skriftlig berättelse om boets tillstånd och om orsakema till obeståndet, om de kunnat utrönas. Berättelsen skall innehålla en översikt över tillgångar och skulder av olika slag. Särskilt skall anmärkas, om det finns skälig anledning att anta att gäldenären gjort sig skyldig till gäldenärsbrott. Föreligger misstanke om brott, skall grunden härför anges. Uppges misstanke om brott föreligga, skall konkursdomaren enligt 218 § KL underrätta åklagaren. Om gäldenären är eller under det senaste året före konkursansökningen varit bokförings­skyldig, skall förvaltaren ange vilka handelsböcker gäldenären hållit och hur de blivit förda samt till berättelsen foga den av gäldenären senast uppgjorda balansräkningen. Avskrift av berättelsen med eventuellt bifogad balansräkning skall utan dröjsmål tillställas konkursdomaren och även hållas tillgänglig för borgenärema.

Har gäldenären idkat rörelse, kan denna enligt 60 § drivas vidare for 6   Riksdagen 1978179. 1 saml. Nr 105

Prop. 1978/79:105

82

konkursboets räkning, om det är nödvändigt för en ändamålsenlig utredning av boet och fortsatt drifl får ske enligt lag. Om förvallaren efter gäldenärens hörande finner att rörelsen bör fortsättas, skall han inhämta rättens ombudsmans medgivande. Vägrar rätlens ombudsman all lämna samtycke eller yrkar borgenär eller gäldenären atl rörelse som fortsätter med rättens ombudsmans samtycke skall läggas ned, skall frågan hän­skjutas till borgenärerna för atl avgöras av dem vid borgenärssamman­träde. Borgenärernas samtycke skall under alla förhållanden inhämtas, om rörelsen skall fortsättas längre än ett år från första borgenärssamman­trädet. Det fordras härvid att en kvalificerad majorilel bland borgenärerna röstar för att rörelsen skall fortsätta.

I 58 § föreskrivs att förvaltaren skall sätta in influtna pengar mot ränta på konkursboets räkning i bank, i den mån de inte behövs till löpande utgifter. Banken skall godkännas av rättens ombudsman. Insättningen skall göras inom en vecka från det de influtit. Till betalning av löpande utgifter får inte av förvaltaren hållas inne mer än vad ombudsmannen medger. Försummar förvaltaren att sätta in influtna medel, skall han till boet betala ränta bestämd enligt 6 8 räntelagen (1975:635) på det som obe­hörigen hållits inne. Även efter konkursens slut skall förvaltaren ha boets medel insatta på bank till dess utdelningsberättigad borgenär påkallar lyftning.

Äv förvaltarens allmänna behörighet att företräda boet följer att det är han som säljer boets tillgångar och driver in dess fordringar. Han har dock inte fria händer alt bestämma när och hur realisationen skall ske utan är bunden av ett flertal detaljerade bestämmelser i KL. I olika hänseenden måste han inhämta samtycke av rättens ombudsman eller borgenärskol-lektivel. Även gäldenären är lillförsäkrad visst inflytande. I vissa fall skall försäljning av konkursboets egendom ske genom annan än förvaltaren. Om ett utmätningsförfarande inleds eller fortgår under konkurs (se 23 § andra stycket och 24 § KL), sker försäljning genom exekutiv myndighets försorg. Exekutiv försäljning av fast egendom, registrerat skepp och luftfartyg m.m. kan även ske utan samband med utmätning på begäran av konkurs­förvaltaren. En panthavare har rätt att under vissa förutsättningar själv sälja lös egendom som han har som pant eller "eljest under panträtt i handom" (73 S).

Boets egendom får enligt 61 § första stycket inte säljas före första borge­närssammanträdet. Della är en huvudregel från vilken vissa undantag är föreskrivna. Försäljning före nämnda sammanträde kan sålunda äga mm i samband med utmätning eller fortsaU drift av gäldenärens rörelse. Handpanthavare som själv får sälja panten kan också tänkas göra bruk av denna sin rätt före första borgenärssammanträdet. Vidare får enligt 61 § andra stycket försäljning av lös egendom ske före sammanträdet, när det är nödvändigt för att undvika hastig värdeminskning och liknande. Lös egendom kan också säljas, om medel behövs till betalning av utgifter för

Prop. 1978/79:105

83

boet. 1 fall som avses i 61 § andra slyckel krävs tillstånd till försäljningen av rättens ombudsman. Denne, som skall höra gäldenären när del lämpligen kan ske, får besiämma om försäljningen skall ske på auktion eller under hand.

Efter försia borgenärssammanlrädel skall enligt 62 § boets egendom som regel säljas så snart som möjligl. Enligt 69 S skall förvaltaren under­rätta rättens ombudsman innan han vidtar åtgärd för försäljning. Även från regeln i 62 S gäller vissa undantag.

Enligt 64 S kan sålunda förvaltaren och rättens ombudsman gemensamt beslula om uppskov med försäljning under viss tid, dock högst sex månader från försia borgenärssammanträdel. Kan förvaltaren och rättens ombudsman inte enas i frågan eller är borgenär eller gäldenären missnöjd med deras beslul eller önskas längre uppskov än sex månader, skall av­görandet hänskjulas till borgenärssammanträde. För uppskov längre än ett år fordras beslut av en kvalificerad majoritet bland borgenärema. Rättens ombudsman kan förordna att försäljning skall anstå i avvaktan på att uppskovsfrågan avgörs. Om borgenärema har beslutat om uppskov men nya omständigheter påkallar försäljning före anståndstidens utgång, skall enligt 65 S frågan åter underställas borgenärerna.

1 63 och 66 S§ ges regler om uppskov med försäljning av egendom i sådana fall då gäldenären överklagat konkursbeslutet till hovrätten resp. lagt fram ackordsförslag.

Uppskovsreglema i 63, 64 och 66 S§ utgör enligt 67 § första stycket inte hinder mot sådan försäljning som enligt 61 § får ske före första borgenärs­sammanträdet. En särskild anslåndsregel i 67 S andra stycket avser del fallet all borgenär, som har förmånsrätt i viss egendom, yrkar alt för­valtaren skall sälja egendomen i fråga och borgenärens rätt till betalning ur denna efter bevakning i konkursen lämnats obestridd eller fastställts genom lagakraftvunnen dom.

I 70-76 §§ ges regler om hur försäljning av boets egendom skall ske. De är olika beträffande fast och lös egendom.

Den huvudsakliga regleringen i fråga om fast egendom finns i 70 §. För­valtaren får hos vederbörande myndighet begära försäljning av sådan egendom i den ordning som gäller för utmätt fast egendom. Sådan för­säljning sker normalt på exekutiv auktion men kan också ske under hand. Om förvaltaren anser det vara fördelaktigare för konkursboet att egendomen säljs genom hans egen försorg, kan detta ske. Samtycke krävs då av rättens ombudsman eller, om han motsätter sig, av borgenärema. Försäljning i förvaltarens regi kan ske under hand eller på auktion. Om det lämpligen kan ske, skall förvaltaren inhämta gäldenärens mening beträf­fande försäljningen.

Har exekutiv auktion på fast egendom hållits utan att försäljning kommit till stånd, får förvaltaren underlåta att vidta ytterligare åtgärder för egendomens försäljning. Om det utan att exekutiv auktion hållits finns

Prop. 1978/79:105

84

anledning att anta att sådan auktion inte kommer att leda till försäljning, kan förvaltaren underlåta att föranstalta om egendomens avyttrande. Härför krävs dock samtycke både av rättens ombudsman och av de borge­närer som i konkursen bevakat fordringar med särskild förmånsrätt i egen­domen.

Enligt 70 § fjärde stycket skall förvaltaren senast vid bevaknings­sammanträde för auktion på fast egendom anmäla arvode, annan kosinad och i konkursen bevakade fordringar som bör beaktas vid egendomens för­säljning.

I 71 § meddelas bestämmelser om försäljning av lös egendom. Sådan egendom skall förvaltaren sälja på auktion eller under hand. För den senare försäljningsformen krävs samtycke av rättens ombudsman eller, om han vägrar, av borgenärema. Rättens ombudsman skall höra gälde­nären, när det lämpligen kan ske. Beträffande lös egendom som belastas av särskild förmånsrätt gäller dessulom att den inte får säljas under hand utan samtycke av den förmånsberättigade borgenären, om hans rätt är beroende av försäljningen. För försäljning av lös egendom i samband med att gäldenärens rörelse drivs vidare krävs inga samtycken. Beträffande för­säljning av aktier m.m. gäller särskilda regler.

1 fråga om försäljning av registrerat skepp, luftfartyg eller intecknade reservdelar till luftfartyg skall, om egendomen finns inom riket, reglema om försäljning av fast egendom i huvudsak ha motsvarande tillämpning. Skall fartyg, som inte är registrerat, gods i fartyg eller gods i luftfartyg säljas, får förvaltaren begära exekutiv försäljning, om egendomen finns inom landet.

Bestämmelserna i 70 § Qärde stycket har molsvarande tillämpning, när gäldenären tillhörig lös egendom skall säljas under konkursen i exekutiv ordning. I sådant fall skall förvaltaren dessutom vid behov föra talan för borgenärer med förmånsrätt enligt 10 § förmånsrättslagen (1970:979).

Om rättens ombudsman eller borgenärema samtycker till underhands­försäljning av fast eller lös egendom, skall enligt 72 § - när inte visst anbud föreligger och antas - även meddelas föreskrifter till före­kommande av försäljning till underpris.

Som berörts tidigare kan handpanthavare själv sälja panten. Detta skall enligt 73 § ske på auktion. Panthavaren måste dock först hembjuda panten åt konkursboet. Vill panthavaren inte föranstalta om försäljningen, får för­valtaren ombesörja denna.

I 74-76 §§ finns föreskrifter om kungörelser och underrättelser, när för­valtaren skall sälja konkursboets egendom på auktion.

I 77 § ges särskilda regler om indrivning av utestående fordringar. Dessa skall drivas in av förvaltaren så snart som möjligt. Uppskov kan dock beslutas under samma förutsättningar som enligt 64 § gäller beträffande försäljning. I vissa fall får fordran avyttras som annan lös egendom.

Förvaltarens  rätt att träffa förlikning angående osäker eller tvistig

Prop. 1978/79:105

85

tillgång regleras i 78 §. Om förvallaren finner det fördelaktigt för boel alt föriikningsanbud antas, skall han inhämta samtycke därtill av borge­närerna i fråga om fast egendom och i övrigt av rättens ombudsman. Godkänner inte denne anbudet, får förvaltaren hänskjuta frågan till borge­näremas prövning. När det lämpligen kan ske, skall förvaltaren inhämta gäldenärens mening innan förlikning ingås. Motsätter sig gäldenären förlik­ningen och ställer han säkerhet för vad som bjuds genom den, har han rätt att själv utföra tvisten.

Förvaltaren är behörig ställföreträdare för boet som part i rättegång. Enligt 79 § får han dock inte väcka eller föra lalan i rättegång för konkurs­boets räkning utan samtycke av rättens ombudsman. Detsamma gäller beträffande lagsökning, belalningsföreläggande och skiljeförfarande. Underiåter förvaltaren att inhämta erforderligt samlycke, har detla ingen verkan i målet. Förvaltaren ansvarar emellertid för skada som kan uppkomma för boet genom rättegången.

2.2.4 TiUsynen över förvaltningen

Är konkursen inte avslutad vid utgången av näsl efter första borgenärs­sammanträdet infallande juni eller december, skall förvaltaren enligt 56 § inom fjorton dagar därefter lill rättens ombudsman avlämna berättelse, vari alla åtgärder som vidtagits för att få förvaltningen bringad till slut noggrant anges. Senare under konkursens gång skall sådan berättelse avges vaije halvår. Om det gått mer än ett år från konkursbeslutet, skall beräUelsen också innehålla fullständig upplysing om orsakema till att konkursen inte avslutats. Berättelsen skall granskas av rättens ombuds­man, som därefter skall ge in den till konkursdomaren med eventuella anmärkningar.

Enligt 57 § är förvaltaren skyldig att föra bok, vari boets inkomster och utgifter dag efter dag antecknas. Härav följer enligt paragrafen dock inte någon inskränkning i den bokföringsskyldighet, som kan vara särskilt före­skriven.

Så länge konkursen pågår skall förvaltaren enligt 58 § tredje stycket inom en vecka efter utgången av varje kvartal till rättens ombudsman lämna räkning över boets inkomster och utgifter under det gångna kvarta­let. Vid sådan kvartalsräkning skall i förekommande fall fogas kontoutdrag från bank. Kvartalsräkningarna skall granskas av rättens ombudsman och hållas tillgängliga för borgenärema och gäldenären.

Förvaltare är skyldig att avge slutredovisning för sin förvaltning. Bestämmelser härom finns i 10 kap. KL. Rättens ombudsman skall granska redovisningen. Kungörelse om den skall utfärdas. Redovisningen kan klandras hos rätten.

Det är rättens ombudsman som utövar den närmare tillsynen över förvaltningen. Hans åligganden i detta hänseende anges allmänt i 59 §,

Prop. 1978/79:105

86

enligt vilken han skall göra sig noga underrättad om boets tillstånd och hålla noggrann uppsikt över förvaltningen.

Till grund för lillsynen ligger inte bara halvårsberättelser och kvartals­räkningar. Rättens ombudsman har dessutom befogenhet att, när han finner del lämpligt, inventera boets kassa och övriga tillgångar samt fordra redovisning av förvallaren.

Rällens ombudsman skall också ha tillgång till böcker och andra hand­lingar rörande boel saml äger av förvaltaren erhålla upplysningar om boet och dess förvallning. Samma befogenheter tillkommer granskningsman.

Borgenär och gäldenären får ta del av redovisningshandlingar som för­vallaren gett in lill rättens ombudsman. De har också rätt att av ombuds­mannen och förvaltaren erhålla upplysningar om boet och dess för­valtning.

Konkursdomaren fullgör sin tillsynsuppgift i första hand genom gransk­ning av de berättelser som förvaltaren skall upprätta. Härutöver kan konkursdomaren begära upplysningar om boet av rättens ombudsman och förvaltaren.

2.2.5 Bevaknings- och utdelningsförfarandet m.m.

I 5 kap. KL (100- 124 §§) ges regler om vilka fordringar som får göras gällande i konkurs samt om bevakning av fordringar och anmärkning mot bevakning.

I konkurs får enligt 100 § inte göras gällande andra fordringar än de som har uppkommit före konkursbeslutet. Borgenär som önskar utdelning i konkurs skall hos konkursdomaren bevaka sin fordran. Gör han anspråk på förmånsrätt för bevakat belopp skall han yrka detta vid sin bevakning (101 § första stycket). Vissa borgenärer behöver inte bevaka för att få utdelning. Panthavare behöver sålunda inte bevaka sin fordran för att få betalt ur panten (123 § första stycket). Även borgenär som står i skuld till gäldenären och vil! kvitta sin fordran är befriad från kravet på bevakning (121 a § andra stycket). Även andra fall förekommer där borgenär ej behöver bevaka.

Bevakning görs skriftligen hos konkursdomaren inom viss tid som denne bestämmer. Bevakningstiden skall enligt 19 § första stycket KL vara minst fyra och högst tio veckor från dagen för konkursbeslutet.

Speciella regler gäller om fordran som omfattas av den statliga löne­garantin. När förvaltare lämnar underrättelse till länsstyrelsen om klar fordran enligt 6 § första stycket lönegarantilagen, åligger det honom att samtidigt för arbetstagarens räkning bevaka fordringen. Bevakning sker ge­nom att förvaltaren tillställer konkursdomaren två kopior av underrättel­sen med angivande av att denna avser bevakning (jfr 101 § fjärde stycket).

Borgenär förlorar ej rätten till utdelning genom att försitta bevaknings-

Prop. 1978/79:105

87

tiden. Enligt 111 § är nämligen eflerbevakning tillåten. Borgenär som efter-bevakar fordran är i vissa avseenden sämre ställd än den som bevakat inom utsatt tid. Förfarandet vid eflerbevakning är i huvudsak detsamma som vid vanlig bevakning.

Den som vill angripa gjord bevakning kan framställa anmärkning däremoi hos konkursdomaren. Rätt atl göra anmärkning tillkommer för­valtaren, borgenär som bevakat fordran i konkursen och gäldenären. För­valtaren är skyldig att granska bevakningama och, när anledning finns, framställa anmärkningar mot yrkade betalnings- och förmånsrättsanspråk (104 § första och andra styckena). Gjord anmärkning gäller enligt 105 § till förmån för övriga anmärkningsberättigade.

Änmärkningstiden fastställs av konkursdomaren. Den skall enligt 103 S andra stycket bestämmas till minst två och högst fyra veckor från bevak­ningstidens utgång. När det prövas oundgängligen nödvändigt, får dock längre anmärkningstid bestämmas.

Borgenär mot vars bevakning anmärkning ej har framställts i föreskriven ordning skall enligt 106 S åtnjuta den betalnings- och förmånsrätt han har yrkat. Denna regel har dock två undantag. Underlåtenhet att anmärka får ej gå ul över borgenär med särskild förmånsrätt. Vidare skall förmåns­rättsyrkande som ej avser någon i lag föreskriven förmånsrätt vara utan verkan, även om anmärkning inte görs.

Tvistefråga som har uppkommit genom att anmärkning framställts mot gjord bevakning skall enligt 108 § handläggas vid borgenärssammanträde inför rättens ombudsman. Som framgår av det tidigare sagda brukar della benämnas förlikningssammanlräde. Detta hålls enligt 103 § andra stycket tidigast två och senast fyra veckor efter anmärkningstidens utgång. Vid förlikningssammanträdet får förvaltaren, borgenärema och gäldenären föra talan. Förvaltaren skall vara närvarande vid sammanträdet men hans utevaro hindrar inte ärendets handläggning.

Rätlens ombudsman skall genom förhör med de närvarande försöka utreda tvistefrågorna och åstadkomma förlikning. Om alla närvarande medger att anmärkning förfaller eller inskränker denna, får den som uteblivit inte föra talan däremot. Närvarande rättsägare kan överklaga beslutet enligt allmänna regler om fullföljd mot beslut vid borgenärs­sammanträde Ofr 183 § KL).

Om föriikning inte kan träffas, skall tvistefrågan hänskjutas till rätten (108 § fjärde stycket). Denna skall pröva kvarvarande tvistefrågor i s.k. jävsprocess.

Mål om tvistiga fordringar skall enligt 103 § tredje stycket av konkurs­domaren sättas ut till viss dag inom fjorton dagar från förlikningssamman­trädet. Om det i särskilt fall anses nödvändigt, får handläggningen ske senare. Tvistefrågorna skall enligt 109 § såvitt möjligt avgöras i ett sammanhang. Behövs ytterligare tid för utredning av vissa fordringar, skall dock rätten döma särskilt över de tvistefrågor som kan avgöras tidigare.

Prop. 1978/79: 105

88

Handläggningen skall ske skyndsamt. 1 övrigi finns regler om handlägg­ning i 211 § KL. Munllig förberedelse är obligatorisk. Om samtliga när­varande samtycker eller saken befinns uppenbar, får huvudförhandling hållas i omedelbart samband med förberedelsen. Föreligger ej någon av dessa förutsättningar, skall rälten sälta ut särskild huvudförhandling. Uteblir part eller annan som får komma tillstädes, utgör del ej hinder mol målets handläggning och avgörande.

Konkursdomarens beslul i fråga om anmärkningstid och tid och plats för förlikningssammanlrädet skall fattas utan dröjsmål efter bevaknings­tidens utgång samt efter samråd med förvaltaren och rättens ombudsman (103 § första stycket). Om det lämpligen kan ske, får beslut i dessa frågor och i fråga om dag för sammanträde för prövning av tvistiga bevakningar fattas redan innan bevakningstiden gått ut.

Äv 115 S följer att en dom i jävsprocess har begränsad rättsverkan. Genom sådan dom avgörs endast vilken rätt den ifrågavarande fordringen har i konkursen.

Enligt särskild föreskrift i 110 § kan förlikning om anmärkning mot bevakad fordran ej ingås på annat säu än som anges i 108 §, om inte alla vilkas rätt är beroende av förlikningen samtycker därtill.

Även arbetsrättsliga fordringar kan prövas i jävsprocess. Lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister skall visseriigen tillämpas i tvister om kollektivavtal och andra tvister rörande förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare, s.k. arbetstvister (1 kap. 1 § nämnda lag). Enligt särskild bestämmelse i I kap. 2 § första stycket 2 samma lag gäller denna emellertid inte beträffande mål som skall handläggas av tingsrätt med tillämpning av KL. En sak för sig är att, om partema vill få en full­ständigare prövning av tvistig fordran i den ordning som föreskrivs i lagen om rättegången i arbetstvister, de kan inleda särskild rättegång om ford­ringen enligt den lagen. 1 jävsprocessen skall fordringen då till följd av 109 § KL fastställas till det belopp som kan komma att bestämmas i den särskilda rättegången.

Regler om utdelning finns i 6 kap. KL (125-148 a §§). Boets penning­medel skall, i den mån de ej åtgår till bestridande av konkurskostnadema och till betalning av boets egna skulder, delas ut till borgenärema. Utdelning får ske sedan anmärkningstiden har gått ut och, i de fall anmärk­ning gjorts, förlikningssammanträdet har hållits (125 §).

Fördelningen av medlen sker genom ett utdelningsförslag som upprättas av förvaltaren i samråd med rättens ombudsman (128 §). När all boets egendom har förvandlats i pengar, skall slututdelning ske. Viss utdelning kan dock ske redan dessförinnan (126 §). Kungörelse om utdelningsförslag skall utfärdas och varje borgenär som har tillerkänts utdelning genom förslaget särskilt underrättas (129 §). Klander mol förslaget får anmälas inom viss tid hos konkursdomaren (130 §). Klandertalan prövas av rätten.

Utdelning sker i första hand till de borgenärer som är förmånsberätti-

Prop. 1978/79:105

89

gade (prioriterade). 1 förmånsrättslagen (1970:979) anges vilka fordringar som åtnjuter förmånsrätt och den inbördes företrädesordningen mellan fordringar med förmånsräll. De medel som återstår sedan de prioriterade borgenärerna blivit tillgodosedda fördelas mellan de opriorilerade borge­närerna, varvid varje borgenär får betalt i förhållande till beloppet av sin fordran.

När förslag till slutuidelning läggs fram enligt därom utfärdad kun­görelse, anses konkursen avslutad (146 S). Efteruldelning skall ske, om medel efter konkursens slul blir lillgängliga för utdelning. Under vissa förutsättningar får konkursdomaren dock förordna, att medlen i stället skall överiämnas till gäldenären (148 §).

De flesta ordinära konkurser avslutas genom slututdelning. Andra former för avslutning av ordinär konkurs är ackord och föriikning. Bestäm­melser härom finns i 7 kap. KL.

En ordinär konkurs kan avskrivas, om det visar sig att boet inte räcker till belalning av konkurskostnader och boets skulder (186 § KL). Förfaran­det vid sådan avskrivning brukar betecknas som efterföljande fattig­konkurs. Se vidare under avsnitt 2.3. Avskrivning skall också ske, om inte någon fordran har bevakats inom föreskriven tid (124 §).

2.3 Förfarandet vid fattigkonkurs

De grundläggande bestämmelserna om fattigkonkurs finns i 9 kap. KL (185-188 §§). Sådan konkurs kan vara antingen s.k. urspmnglig fattig­konkurs (185 §), vilken ärden form man i allmänhet syftar på när man talar om fattigkonkurs, eller s. k. efterföljande fattigkonkurs (186 §).

Vad gäller ursprunglig Jättigkonkurs föreskrivs i 185 § inledningsvis att om konkursdomaren, när konkurs beslutas, finner anledning anta att gäldenärens bo inte räcker lill betalning av konkurskostnadema och om det inte genasl ställs säkerhet för dessa kostnader, KL:s ordinära regler om vidtagande av ålgärder efter konkursbeslutet inte skall tillämpas. För­farandet skall i stället följa bestämmelsema i de fem särskilda punkter som ingår i paragrafen.

Enligt punkt 1 kungöres konkursbeslutel i Post- och Inrikes Tidningar och i ortstidning. 1 kungörelsen skall anmärkas att anledning finns till antagande alt boet inte förslår till bestridande av konkurskostnadema.

Enligt punkt 2 skall konkursdomaren, om del anses behövligt, förordna en god man att ta vård om gäldenärens bo. I praktiken ulses god man i mer än 90% av samtliga fall. God man skall alltid förordnas, om inte till konkursdomaren har getts in en av gäldenären under edsförpliktelse underskriven förteckning över dennes tillgångar och skulder med uppgift om dels varje borgenärs namn och postadress, dels i vad mån skuld avser lön eller pension, samt de böcker och andra handlingar som rör boet. Gode mannen skall då ofördröjligen upprätta sådan bouppteckning och

Prop. 1978/79:105

90

lämna in den lill konkursdomaren. Vidare skall gode mannen så snart kunskap har vunnits om löne- eller pensionsskuld anmäla detta till krono­fogdemyndigheten i gäldenärens hemortskommun.

Hur långt gode mannens befogenheter sträcker sig är oklart i flera viktiga hänseenden. Han får givetvis vidta åtgärder, som är föranledda av gäldenärens rådighetsförlust och avser att motverka värdeförstöring. Han får också vara verksam för att undersöka, om övergång till ordinär konkurs bör äga rum. Vad han närmare bestämt får göra i sådant avseende är emellertid tveksamt. Gode mannen torde kunna ta emot betalning av skuld till gäldenären. Han kan däremot inte föra talan om återvinning. Inte heller är han i princip berättigad atl realisera egendom i andra fall än för att hindra hastig värdeförstöring eller liknande (jfr 61 § andra stycket KL). Realisation i syfte alt borgenärema skall få betalt blir f.ö. normall inte aktuell, efiersom något utdelningsförfarande inte förekommer i fattig­konkurs.

Framgår inte av bouppteckningen att det finns tillgång till betalning av konkurskostnaderna, skall konkursdomaren enligt punkt 3 i 185 § genast kalla gäldenären alt inställa sig för att avlägga bouppteckningsed. Om sådan edgång gäller i huvudsak detsamma som om edgång i ordinär konkurs.

Om det inte genom tillägg vid edgången eller på annat sätt kommer fram atl del finns lillgång lill betalning av konkurskostnaderna och om inte heller säkerhei ställs för dessa kostnader, skall konkursdomaren enligt punkt 4 besluta om avskrivning av konkursen. Innan ed har avlagts får konkursen i princip inte avskrivas. Avskrivning får dock ske, om hinder föreligger för fullgörande av edgång inom skälig tid och konkursdomaren finner anledning saknas till antagande att det genom edgången skulle komma fram tillgång till betalning av konkurskostnadema.

Punkl 5 innehåller bestämmelser för det fallet att under konkursens gång boel befinns räcka lill konkurskostnadema eller att säkerhet ställs för dem. Konkursdomaren skall då utfärda sådan kungörelse om konkursen som föreskrivs vid ordinär konkurs (se 19 § KL). Konkursen skall sedan handläggas som ordinär konkurs. Ny bouppteckningsed behöver dock inte avläggas. Säkerhet kan ställas även av annan än sökanden. Om säkerhet har ställts, skall konkursdomaren föranstalta om ordinär konkurs även om han anser att ett sådant förfarande i själva verket är opåkallat i det aktuella fallet. Del kan finnas olika skäl till att någon vill få ett ordinärt förfarande till stånd. En borgenär kan t.ex. hysa förhoppningen att boet skall tillföras egendom genom återvinning. Han kan också vilja genom förvaltarberät-telse enligt 55 § KL få utrett, om gäldenären har gjort sig skyldig till brott som avses i 11 kap. brottsbalken.

I 186 § finns bestämmelser om efterföljande fattigkonkurs. Om det efter utfärdandet av kungörelse om ordinär konkurs enligt 19 § blir uppenbart att det saknas tillgång till betalning av konkurskostnadema, skall för-

Prop. 1978/79:105

91

valtaren ulan dröjsmål anmäla det till konkursdomaren. Han skall samiidigi lämna redovisning för förvaltningen. Om konkursdomaren efter att ha hört rällens ombudsman finner anmälningen vara befogad, skall han låta kungöra den i bl.a. Post- och Inrikes Tidningar. Ifall det inom 30 dagar sedan kungörelsen var införd i nämnda tidning ställs säkerhei för konkurs­kostnadema, förfaller anmälningen och konkursen fortsätler i vanlig ordning. Vill borgenär eller gäldenären visa att tillgångarna räcker till belalning av konkurskosinaderna, skall han inom samma tid meddela det lill konkursdomaren. Denne kan bevilja nödigi rådrum. Om säkerhei inte ställs eller meddelande från borgenär eller gäldenären inte ger anledning anta att det finns medel till belalning av kostnaderna, skall konkursen av­skrivas.

Den redovisning som förvaltaren skall avge enligt 186 § gäller som slutredovisning (se 190 S andra stycket).

Om förvaltare eller granskningsman avgår sedan anmälan har gjorts enligt 186 S att tillgång saknas till belalning av konkurskostnadema. skall enligt 187 § borgenärssammanträde för val av efterträdare inte sättas ul så länge anmälningen är beroende på prövning.

I rättstillämpningen förekommer det all små och enkla konkurser handläggs och avskrivs som fattigkonkurser, trots att det i boet finns medel som i och för sig antagligen hade räckt lill kostnaderna för ett ordinärt förfarande. 1 sådana fall brukar gode mannen med gäldenärens samtycke betala dessa medel till den eller de borgenärer som har bästa förmånsrätt.

Det kan tilläggas att staten inte är befriad från skyldigheten att ställa sådan säkerhet som avses i 185 eller 186 S KL.

2.4 Konkursgäldenärs skyldigheter, m.m.

1 4 kap. (88-99 §§) KL ges bestämmelser om gäldenärens skyldigheter under konkursen, om hans rätt till underhåll och om bouppteckningsed av annan än gäldenären. Bestämmelsema har vad gäller edgång motsvarande tillämpning vid ursprunglig fattigkonkurs (185 § 3).

Gäldenären är under tiden mellan konkursansökningen och konkurs­beslutet enligt KL inte underkastad några inskränkningar i sin personliga rörelsefrihet. Inte heller gäller några begränsningar i gäldenärens rådighet över sin egendom.

När konkurs beslutats, begränsas enligt 88 § gäldenärens personliga rörelsefrihet i vissa hänseenden. Under tiden fram till dess att han avlagt bouppteckningsed får han inte utan samtycke av rättens ombudsman lämna den ort där han är bosatt. Senare under konkursen får han inte utan ombudsmannens medgivande bege sig längre bort från denna ort än att han inom en vecka efter kallelse kan infinna sig inom rättens domsaga. Han skall dessutom hålla ombudsmannen och förvaltaren underrättade om

Prop. 1978/79:105

92

sin vistelseort och. ifall denna ligger utom domsagan, den person inom domsagan som kan ta emot kallelse för gäldenärens räkning.

I och med beslutet om konkurs förlorar gäldenären rådigheten över egendom som hör lill konkursboet (20 § KL).

Enligt 89 S första slyckel har gäldenären en allmän skyldighet alt lämna konkursdomaren, rällens ombudsman, förvaltaren och granskningsman samt, vid borgenärssammanlräde, borgenärerna upplysningar om boet.

Gäldenären skall enligt 89 § andra stycket vara närvarande vid borge­närssammanträde. Om han vill utebli från sammanträde, skall han inhämta samtycke av konkursdomaren eller, i fråga om sammanträde inför rättens ombudsman, av denne. Gäldenärens utevaro från borgenärssammanträde utgör inte hinder för handläggningen av ärenden som skall förekomma där.

Innan rättens ombudsman meddelar beslut i fall som avses i 88 och 89 §§, skall han höra förvaltaren. Är förvaltaren eller gäldenären missnöjd med rättens ombudsmans beslut, får frågan enligt 90 § hänskjutas till konkursdomarens prövning.

Gäldenären skall närvara vid bouppteckningsförrättningen och uppge boet under ed. Enligt 91 S är han skyldig att beediga bouppieckningen inför konkursdomaren. Bouppteckningseden skall enligt 92 § normalt avläggas vid första borgenärssammanträdet. Om gäldenären har laga förfall eller bouppteckningen ännu ej kommit in till konkursdomaren, får eden avläggas senare. I speciella fall kan eden avläggas vid annan domstol än konkursdomstolen eller i hemmet. I fråga om edens avfattning gäller 36 kap. 11 § rättegångsbalken. Gäldenär som har lämnat oriktiga uppgifter kan ådra sig ansvar enligt brottsbalken.

93 § innehåller bestämmelser om bouppteckningsed av omyndig gälde­när som fyllt 15 år och av annan än gäldenären. Gemensamt för bestäm­melsema är att edgång förutsätter yrkande av förvaltaren eller borgenär. Bland dem som kan åläggas bouppteckningsed märks i första hand gälde­närens make. Samma skyldighet åvilar även gäldenärens bam samt hans "husfolk och tjänare" under förutsättning att de kan antas äga kunskap om boet. Är gäldenären död, skall ed avläggas av dödsbodelägama. Om någon utanför den krets av personer som nu nämnts har haft hand om egendom som hör till konkursboet, är han enligt 93 § på yrkande skyldig att uppge vad han omhänderhafl och bekräfta uppgiften mot ed.

I 93 § finns också regler om förfarandet när yrkande framställts om edgång av omyndig gäldenär eller annan än gäldenären.

I 94 § finns föreskrifter om tvångsmedel mot gäldenären. Gäldenär som undandrar sig att närvara vid bouppteckningsförrättning och där uppge boet (54 § KL), att underrätta ombudsmannen om sin vistelseort (88 §), att lämna upplysningar om boet (89 § första stycket), att närvara vid borge­närssammanträde (89 § andra stycket) eller att beediga bouppteckningen (91 § och 93 § första stycket första meningen kan efter omständigheterna

Prop. 1978/79:105

93

hämtas eller genom häktning tillhållas alt fullgöra sin skyldighet. Delsamma gäller beträffande gäldenär som överträder reseförbudet enligt KL (88 8). Om annan än gäldenären undandrar sig edgång, kan fömtom hämlning och häktning även vitesföreläggande komma i fråga. Kostnaden i samband med häktning betalas av allmänna medel.

Enligt 95 8 skall konkursdomaren besluta om tvångsmedel och döma ut vite. Den som har häktats skall senast var fjortonde dag inställas för konkursdomaren.

Ingripande mot konkursgäldenär genom hämtning eller häktning kan också ske på grund av bestämmelser i 8 8 lönegarantilagen.

Har reseförbud före konkursen meddelats gäldenär, förfaller detta enligt 96 § så snart han avlagt bouppteckningsed i konkursen.

I 97 och 98 88 finns bestämmelser om beneficium och underhåll. Principen är att gäldenären äger av konkursboet få ut egendom som enligt 65 8 utsökningslagen inte är utmätningsbar. 1 fråga om underhåll gäller att, när annan möjlighet till försörjning saknas, nödigt underhåll får utgå till gäldenären och vissa närstående personer under en månad efter konkurs­utbrottet eller, om synnerliga skäl föreligger, under längre tid. I dödsbos konkurs tillkommer förmånema den dödes efterlevande familj. För­vallaren skall i samråd med rättens ombudsman bestämma vad som får utgå av boet. Tvist prövas av rätten enligt de regler som finns i 27 § KL om tvist mellan gäldenären och konkursboet rörande gäldenärens arbets­inkomst m.m.

2.5 Konkurskostnader

Enligt 125 § KL skall i ordinär konkurs konkurskostnadema betalas ur boel framför konkursborgenäremas fordringar. En annan betalnings­ordning kan dock i undantagsfall föranledas av vissa regler i 81 8 KL angående fördelning av konkurskostnader på olika slags egendom i konkursboet. Kategorien konkurskostnader omfattar vid ordinär konkurs främst arvoden till förvaltaren och rättens ombudsman. Hit hör vidare utlägg som konkursdomaren, förvaltaren eller rättens ombudsman gjort för boets räkning (t.ex. för kungörelser). Även boets egna kostnader för t.ex. rättegång hänförs till konkurskostnadema.

Bestämmelser om arvoden till rättens ombudsman och förvaltaren finns i 82-86 a S§. Arvodena bestäms enligt 82 § av rätten. Arvode får inte sättas till högre belopp än som med hänsyn till det arbete uppdraget krävt, den omsorg och skicklighet varmed det utförts samt boets omfattning kan anses utgöra skälig ersättning för uppdraget. Arvode får inte beräknas efter tid.

Arvode skall enligt 83 § bestämmas till visst belopp i ett för allt, om inte reglema i 81 8 föranleder a« särskilt arvode skall bestämmas för viss

Prop. 1978/79:105

94

egendom. Sådani särskilt arvode kan fastställas innan arvodesfrågan i övrigi avgörs.

Arvode bestäms efter framställning till konkursdomaren från den arvodesberättigade, 84 8. När det lämpligen kan ske, bör arvode bestämmas samtidigt för alla som är berättigade. Vid arvodesframställ­ningen skall fogas redogörelse för det arbete som uppdragei har medfört och specifikation av hur det yrkade beloppet fördelar sig på olika förvalt­ningsåtgärder. Har förvaltare anlitat annan för viss förvaltningsåtgärd och ersättning därför tillgodoförts denne eller har den arvodesberättigade tillgodogjort sig ersältning för utgifter, skall detla uppges i redogörelsen.

När framställning om arvode kommit in, skall konkursdomaren enligt 85 8 sätta ut tid för rättens handläggning av ärendet. Han skall genom kungö­relse utfärda kallelse på rättsägarna all utföra sin talan. Särskilda kallelser förekommer också. Om arvodesfrågan ej inverkar på borgenärernas rätt, behöver kungörelse inte utfärdas.

I 86 8 föreskrivs att rättens ombudsman inte får uppbära arvode förrän slutredovisning har avgetts i konkursen, om han inte avgår dessförinnan. Förvallaren får inte la ut arvode innan han har avgetl slutredovisning för sin förvallning.

Genom bestämmelser i 86 a 8 ges möjlighet för rällens ombudsman och förvaltare att i undanlagsfall erhålla förskott på arvode. Sådant förskott beslutas av konkursdomaren.

Bestämmelsen i 125 § räknar även med en andra huvudkategori av skulder som i princip skall betalas ur bomassan innan eventuell utdelning sker till borgenärema, nämligen s.k. massaskulder eller - sett från borge­närssynpunkt - massafordringar. Dessa fordringar tillkommer andra personer än konkursfunktionärema och riktar sig mot konkursboet som en särskild juridisk person. De kan vara av skilda slag. Som exempel kan nämnas fordran som har uppkommit på grund av att boet har trätt in i ett av gäldenären tidigare ingånget ömsesidigt förpliktande avtal. Massaford­ringar behöver emellertid inte grunda sig på avtal utan kan t.ex. utgöra krav på rättegångskostnader som boet har förpliktats utge. 1 regel är det inte svårt att skilja massafordringama från konkurskostnadema, även om tveksamma gränsfall undantagsvis kan förekomma.

Det kan inträffa att tillgångarna i ett konkursbo inte räcker till full betalning av konkurskostnadema och förekommande massafordringar. Frågan är då vilken företrädesordning till betalning ur boet som gäller mellan de båda gruppema konkurskostnader och massafordringar. Även mellan konkurskostnader inbördes och mellan massafordringar inbördes kan konkurrens uppkomma. KL innehåller inte några regler om hur dessa konkurrensfrågor skall lösas. Inte heller förarbetena ger någon vägledning. Olika uppfattningar i saken har kommit till uttryck i den juridiska littera­turen (se SvJT 1977 s. 298-300).

För fattigkonkursernas  del  ftnns  vissa bestämmelser om  konkurs-

Prop. 1978/79:105

95

kostnader i 188 S KL. Första slyckel avser del fallel att borgenär har ansökt om konkurs och konkursen avskrivs som ursprunglig fattigkonkurs (185 8 KL). Konkurskosinaderna, främsi sådan ersättning till god man som har beslämts av konkursdomaren, skall i sådant fall betalas av borgenären. Andra siycket gäller fall då konkurs har upphört på annat sätt än genom slutuidelning (alltså både ursprunglig och efterföljande fattigkonkurs) och rör ansvarei för koslnader som har förskotterats av konkursdomaren. I den mån konkursboet då inte räcker till betalning av vad konkursdomaren har förskotterat för kungörelser och annal, som bort betalas av boet, samt kostnaderna inie heller kan tas ul av ansvarig borgenär, har konkurs­domaren rätt till ersättning av allmänna medel för vad han har förskotterat.

Med undantag för angivna förskott framgår inte av KL att konkursboets tillgångar får användas till belalning av konkurskostnaderna vid avskriv­ning av ursprunglig fattigkonkurs. Det är därför inte givet att boets medel enligt gällande rätt får tas i anspråk för konkurskostnadema mot gälde­närens bestridande. Skäl kan emellertid anföras till stöd för att det får ske. Det skulle stå i överensstämmelse med den allmänna exekutionsrättsliga principen atl kostnaderna för förfarandet i första hand skall betalas ur det angripna objektet (se t.ex. 198 8 utsökningslagen, jfr 125 8 KL). Klart är emellertid aU kostnadema - med undantag för nämnda förskott - aldrig kan tas ut av allmänna medel. Som har nämnts nyss skall däremot borgenär svara för kostnaderna, om konkursen har tillkommit på hans ansökan. Om staten i egenskap av borgenär genom vederbörligt organ har sökt gäldenären i konkurs, svarar staten för kostnaderna enligt de regler som gäller om sökande borgenärs kostnadsansvar i allmänhet.

En följd av den angivna regleringen i KL är att en god man kan bli helt eller delvis utan ersättning för arbete och omkostnader. Detta blir under alla omständigheter fallet, om gäldenären själv har sökt sig i konkurs och boet inte ger täckning för kostnadema samt om konkursen har uppstått på borgenärs ansökan men boet är otillräckligt och borgenären insolvent. Det kan i detta sammanhang nämnas att enligt 4 8 instruktionen (1973:249) för de allmänna advokalbyråema tjänsteman vid sådan byrå bör åta sig uppdrag bl.a. som god man vid fattigkonkurs, om nödvändiga åtgärder annars inte skulle vidtas på grund av att ersättning för uppdraget inte kan påräknas (se prop. 1972:4 s. 281).

Efterföljande fattigkonkurs (186 § KL) utgör som har nämnts tidigare en form för avskrivning av ordinär konkurs, när boet inte ger täckning för konkurskostnadema. Bortsett från regeln i 188 8 andra stycket om ersäu­ning av allmänna medel för vissa förskott för kungörelser m.m. finns i KL inte några allmänna bestämmelser om vilka medel som skall användas till betalning av konkurskostnaderna i sådant fall. Den förut berörda principen att exekutionskostnader i första hand skall tas ut ur föremålet för exekutionen torde emellertid gälla även här. Detta innebär att kostna­dema, däribland arvoden till förvaltaren och rättens ombudsman, skall

Prop. 1978/79:105

96

belalas av konkursboets tillgångar så långt de räcker. Om säkerhet har ställts för kostnadema, får denna tas i anspråk för vad som inte kan utgå ur boet. Utöver vad som följer av 188 8 andra siycket iräder det allmänna inte in.

Borgenär som har gjort konkursansökan svarar inte för konkurs-kostnader vid avskrivning enligt 186 8. En annan sak är att han enligt gällande lag frivilligt kan ta på sig ansvaret genom alt ställa säkerhei för de kostnader som en ordinär konkurs medför.

Förvaltaren och rättens ombudsman kan bli helt eller delvis utan ersätt­ning för arbete och ulgifter, när konkurs avskrivs enligt 186 8. Detla är fallel, om tillgängama i konkursboet inte räcker till och säkerhei inte har ställts.

2.6 Närliggande rättsområden

2.6./  Utmätning och utmälningsed

Om en gäldenär inte frivilligt betalar sin skuld, kan borgenären under förutsättning att han har exekutionstitel söka utmätning i gäldenärens egendom. Utmätning är i princip en enklare, billigare och mindre in­gripande exekutionsform än konkurs. Utmätningsförfarandet är dock inte alltid tillräckligt. Bl.a. finns endast begränsade möjligheter att i ett utmät­ningsmål få fram uppgifter om gäldenärens tillgångar. En gäldenär är nämligen enligt gällande lag inte skyldig att vid utmätning lämna upplys­ningar om sina tillgångar. Han kan i princip utan påföljd vara helt passiv och t.o.m. avsiktligt lämna felaktiga uppgifter.

En borgenär som endast vill förvissa sig om humvida gäldenären har utmätningsbara tillgångar eller inte kan välja mellan två vägar. Om konkursgrund föreligger, kan han utverka konkurs varmed följer skyldig­het för gäldenären att uppge alla sina tillgångar och bekräfta uppgiften med ed. 1 allmänhet kommer en konkurs i här avsedda fall att handläggas summariskt som fattigkonkurs enligt 185 § KL. Denna utväg kan ställa sig relativt dyr för borgenären med hänsyn till det kostnadsansvar som åvilar honom enligt 188 § första stycket KL.

Borgenären kan emellertid i stället påkalla tillämpning av lagen (1921:244) om utmätningsed, vilket i regel är enklare och billigare. Enligt denna lag är en gäldenär skyldig alt på yrkande av borgenär upprätta för­teckning över sina tillgångar och beediga förteckningen. Ansökan om utmätningsed görs hos konkursdomaren och eden avläggs inför denne. Skyldighet för gäldenären att avlägga utmätningsed förutsäUer att utmät­ningsförrättning, som inte lett till full betalning, har ägt rum inom sex månader innan ansökan om utmätningsed gjordes. Det är straffbart att lämna oriktig uppgift i förteckning till utmätningsed (se 11 kap. 1 8 andra stycket och 3 § andra stycket BrB).

Prop. 1978/79:105

97

Konkursansökningar från statens sida torde regelmässigt grundas på skatte- eller avgiftsfordringar. Ursprungligen antogs alt utmälningsed skulle komma till användning i stället för fattigkonkurs särskilt när gälde­nären befunnits sakna tillgångar vid utmätning för skattefordringar. Dessa antaganden har emellertid endast delvis besannats. Sedan några år är antalet ärenden om utmätningsed i sjunkande.

I lagrådsremiss den 16 mars 1978 har regeringen lagt fram förslag till ulsökningsbalk som skall ersätta nuvarande UL. Förslaget innehåller bl.a. bestämmelser om upplysningsplikt för gäldenär i utmälningsmål. Utmät-ningsgäldenär är enligt förslaget skyldig att lämna de uppgifter om sina till­gångar som kronofogdemyndigheten behöver (4 kap. 14 8 i förslaget). Upplysningsplikten avser även behövliga uppgifter om var tillgångarna finns och rörande omständigheter som är av betydelse för att precisera dem.

Förslaget i lagrådsremissen innebär vidare att kronofogdemyndigheten kan tvinga fram uppgifter om gäldenärens tillgångar. Som tvångsmedel kan användas vite och ytterst häktning. Vid behov kan gäldenären enligt 2 kap. 10 8 i förslaget åläggas inställelse till förhör inför kronofogdemyn­digheten. Gäldenären kan vid vite föreläggas att infinna sig vid förhör. Gäldenären är skyldig att på begäran av myndigheten ge in förteckning över sina tillgångar. Vid behov kan lämplig person förordnas att biträda gäldenären vid upprättande av förteckningen. Gäldenären kan åläggas att på heder och samvete skriftligen bekräfta de uppgifter om sina tillgångar som han har lämnat vid förhör eller i förteckning.

Enligt lagrådsremissen medför den nya regleringen att bestämmelsema i lagen om utmätningsed inte längre behövs. I remissen förordas därför att lagen utmönstras i samband med utsökningsbalkens ikraftträdande. Planerad tidpunkt härför är den I januari 1981.

2.6.2 Ackord

Ackord utgör liksom konkurs men till skillnad från utmätning en form för generaluppgörelse mellan insolvent gäldenär och hans borgenärer. Ackordsuppgörelse kan träffas vid ett fristående ackordsförfarande utan samband med konkurs. Man kan säga att huvudsyftet med ackordsinstitu­tet är att rädda en gäldenär från konkurs. Betydelsen härav belyses av att betydande värdeförstöring och stora avvecklingskostnader ofta följer med en konkurs.

Ackord förekommer i två huvudformer, underhandsackord och offent­ligt ackord, även kallat tvångsackord. Underhandsackord träffas frivilligt utan offentlig insyn och kräver samtycke av alla borgenärer. Offentligt ackord kan däremot genomföras mot en borgenärsminoritets bestridande och kommer till stånd genom en förhandling som äger rum i vissa lag­bestämda former. 

7   Riksdagen 1978179. I saml. Nr 105

Prop. 1978/79:105

98

Ackord förutsätter att förmånsberättigade borgenärer får full täckning för sina fordringar och innebär i allmänhet att oprioriterade fordringar sätts ned till viss procent av det ursprungliga fordringsbeloppet (ackordspro­centen), varvid särskilda föreskrifter ges om betalningstiden. 1 princip berörs alltså endast oprioriterade borgenärer. Genom offentligt ackord bortfaller de skulder som omfattas av ackordet till den del de överstiger ackordsprocenten.

Bestämmelser om offentligt ackord utom konkurs finns i ackordslagen (1970:847). Enligt denna lag sker ackordsförfarandet under medverkan av en god man. Förfarandet inleds med att en god man på gäldenärens ansökan förordnas av konkursdomaren. Ett sådant förordnande medför vissa inskränkningar i borgenäremas möjligheter att få utmätning genomförd i gäldenärens egendom eller söka honom i konkurs. Syftet härmed är att förhandlingama om en uppgörelse skall kunna föras i lugn och ro.

Inledningsskedet av ackordsförfarandet är inte underkastat någon offentlig tillsyn. Gäldenären behåller i princip rådigheten över sin egendom men är skyldig att samråda med gode mannen. Denne skall se till att borgenärernas bästa iakttas.

Om ackordsuppgörelse med borgenärema uppnås under inlednings­stadiet återkallas godmansförordnandet. Om någon uppgörelse inte träffas, kan ackordsförhandlingen övergå i ett andra skede, kallat för­handling om offentligt ackord. Ansökan om sådan förhandling måste göras inom två månader efter godmansförordnandet. Görs inte någon ansökan, förfaller godmansförordnandet.

Ansökan om offentlig ackordsförhandling skall åtföljas bl. a. av ackordsförslag och en av gode mannen upprättad bouppteckning. Tas ansökningen upp, skall gäldenären beediga bouppteckningen. När detta har skett, skall konkursdomaren meddela beslut om förhandling om offent­ligt ackord. Härefter skall de i förhandlingen deltagande borgenärema vid borgenärssammanträde ta ställning till ackordsförslaget. Godtar de för­slaget, skall konkursdomaren fastställa ackordet. Därmed är förfarandet avslutat. Undantagsvis hänskjuts ackordsförslaget till rättens prövning.

Även under den offentliga ackordsförhandlingen är gäldenären bi­behållen vid rådigheten över sin egendom. Borgenäremas befogenheter att få till stånd utmätning eller konkurs inskränks ytterligare under detta skede.

Återvinning kan äga rum vid offentligt ackord med tillämpning av de regler som finns om återvinning i konkurs. Talan om återvinning får föras av borgenär vars fordran skulle omfattas av ackordet.

Ett offentligt ackord får i regel ej innefatta mindre ackordsprocent än 25 procent (minstadividenden).

Ackordsförfarandet enligt ackordslagen spelar i praktiken en ej oviktig roll. Antalet godmansförordnanden har varit i stigande alltsedan ackords-

Prop. 1978/79:105

99

lagen trädde i kraft den 1 januari 1971. År 1977 meddelades enligt prelimi­nära uppgifter 125 godmansförordnanden.

Ackord - både underhands- och offentliga ackord - kommer i stor utsträckning till stånd genom medverkan av ett särskilt organ, Sveriges ackordscentral. Denna bedriver sin verksamhet i tre avdelningar, en i Stockholm for mellersta och norra Sverige, en i Göteborg för västra Sverige och en i Malmö för södra Sverige. Avdelningarna har ombud på större orter.

2.6.3 StatUg lönegaranti

Enligt lagen (1970:741) om statlig lönegaranti, lönegarantilagen, svarar staten för betalning av arbetstagares fordringar hos arbetsgivare som har försatts i konkurs. De fordringar som omfattas av lönegarantin är löneford­ringar och andra ersättningar med förmånsrätt enligt 12 § förmånsrätts­lagen (1970:979), pensionsfordringar med förmånsrätt enligt 12 eller 13 8 samma lag, arbetstagares kostnader för konkursansökan mot arbets­givaren och kostnad som arbetstagare har ålagts att utge enligt 188 8 första stycket KL. Beträffande fordringar med förmånsrätt enligt 12 8 förmåns­rättslagen är garantin maximerad till ett belopp som motsvarar tolv bas­belopp. Lönegarantin finansieras genom arbetsgivaravgifter. Garanti­belopp utbetalas av länsstyrelsen. Tillämpningsföreskrifter till lönegaranti­lagen finns i kungörelsen (1970:745) om statlig lönegaranti vid konkurs.

Vad gäller de formella förutsättningama för att betalning skall utgå enligt lönegarantin gäller olika system för ordinära konkurser och fattig­konkurser.

I ordinär konkurs utgår betalning endast för fordran som bevakats i kon­kursen. Betalning kan utgå redan innan fordringen efter bevakning blir utdelningsgill. Konkursförvaltaren skall nämligen snarast efter konkurs­beslutet underrätta länsstyrelsen om fordran på lön under uppsägningstid om fordringen enligt förvaltarens bedömande är klar. Underrättelse bör under samma fömtsättning lämnas även om annan fordran som omfattas av garantin. I övrigt skall underrättelse lämnas när fordran har blivit utdel­ningsgill. Som nämnts i avsnitt 2.2.5 skall förvaltaren samtidigt som han lämnar underrättelse till länsstyrelsen om klar fordran bevaka fordringen för arbetstagarens räkning.

Staten inträder i arbetstagarens rätt mot konkursgäldenären i fråga om utbetalat garantibelopp. Utdelning i konkursen för arbetstagarens ford­ringar som omfattas av garantin tillfaller staten intill detta belopp.

I fattigkonkurserna ankommer det på kronofogdemyndighet att utreda och pröva lönegarantianspråk. Den gode mannen skall enligt den tidigare (avsnitt 2.3) berörda föreskriften i 185 § KL så snart kunskap har vunnits om löne- eller pensionsskuld anmäla detta till vederbörande krono­fogdemyndighet.  För konkursdomaren föreligger skyldighet att sända

Prop. 1978/79:105

100

underrättelse till kronofogdemyndighet om det finns anledning anta att fordran som omfattas av garantin kan göras gäUande (7 § lönegaranti­lagen).

Arbetsgivare är skyldig att vid kronofogdemyndighets prövning lämna uppgift om arbetstagares anställnings- och avlöningsförhållanden. Undan­drager sig arbetsgivaren detta, riskerar han hämtning eller häktning. Beslut härom meddelas av konkursdomaren efter framställning av krono­fogdemyndigheten. Kostnader för hämtning och häktning utgår av allmänna medel.

Om kronofogdemyndigheten finner att en fordran som görs gällande inte omfattas av garantin får beslutet överklagas genom besvär.

2.7 Statistiska uppgifter

För att få underiag för bedömningen av frågan hur ett summariskt konkursförfarande bör utformas och avgränsas har konkurslagskommittén i den första etappen av sitt arbete utfört en statistisk undersökning av fattigkonkurser och även av ordinära konkurser i vissa hänseenden. Undersökningen avser de konkurser som har avslutats under åren 1970 och 1971 och omfattar femton tingsrätter, däribland de ire största. Under­sökningen redovisas som bilaga 1 till kommitténs betänkande (SOU 1974:6) Förenklad konkurs m.m.

I arbetet på en reform av förfarandet i ordinära konkurser har kommit­tén gjort en statistisk undersökning av alla ordinära konkurser som har avslutats år 1974. E>enna undersökning finns redovisad i bilaga 1 till kom­mitténs senaste betänkande (SOU 1977:29) Konkursförvaltning.

Statistiska uppgifter rörande konkurs föreligger också i de studier angående insolvenla företag som universitetslektorn Gösta Kedner har företagit på uppdrag av delegationen för de mindre och medelstora företagen år 1972-1975. Studiema har presenterats i rapportema "Konkurs och ackord" från år 1972, "Konkursföretagets förvaltning och ekonomi" (SIND 3:1974) och "Företagskonkurser" (SIND 1975:2).

Uppgifter om antalet beslutade och avslutade konkurser i landet och konkursemas fördelning på olika handläggningsformer m. m. lämnas i statistiska centralbyråns publikation Rättsstatistisk årsbok. Motsvarande uppgifter fanns tidigare (t.o.m. år 1973) i publikationen Domstolama. Beträffande utvecklingen under 1977 och 1978 föreligger än så länge endast preliminära uppgifter.

För att belysa de olika frågor som nu föreligger till bedömande redovisas i detta avsnitt översiktligt vissa gmndläggande uppgifter som hämtats från det sålunda föreliggande statistiska materialet. I övrigt får hänvisas till de angivna källorna.

Prop. 1978/79:105

101

Kimkursutvecklingen i stort

Under slutet av 1960-talet och början av 1970-talet ökade antalet konkurser kraftigt. Kulmen nåddes åren 1973-74. Belysande är att antalet avslutade konkurser ökade från 1.306 år 1965 till 4.566 år 1974, vilket innebar en procentuell ökning på 250%. Ökningen låg i väsentlig mån på falligkonkurserna. Dessas antal femdubblades underdenna tid.

Totala antalet beslutade konkurser vari gäldenären var aktiebolag ökade från 352 (24% av alla konkurser) år 1964 till 2.497 (59%) år 1974. Detta visar all stegringen av antalet fattigkonkurser till mycket stor del motsvaras av en stegring av antalet aktiebolagskonkurser.

Under åren 1975-77 synes ökningen av antalet avslutade konkurser ha stannat upp. I stället har det noterats en viss minskning både vad gäller det totala antalet och antalet fattigkonkurser. Ser man på antalet nytillkomna konkurser har tendensen varil densamma men en viss ökning har ägt rum år 1977. Antalet konkurser som avslutats under första halvåret 1978 är i stort sett oförändrat i jämförelse med motsvarande tid år 1977. Däremot synes ökningen av de nytillkomna konkurserna fortsätta. Av antalet år 1977 avslutade konkurser, 3.576, svarade fattigkonkurserna för 2.618 stycken eller cirka 73 %.

Andelen fattigkonkurser är särskilt stor i storstadsområdena. Vid Stock­holms tingsrätt t.ex. utgjorde fattigkonkurserna år 1976 88% av alla avslutade konkurser. Vid de 3 största tingsrätterna avslutades år 1976 44 % av samtliga fattigkonkurser i landet.

Internationellt sett är antalet konkurser i Sverige högt. Som exempel kan nämnas att antalet beslutade konkurser i Norge var 657 år 1974 och i Finland 1.003 år 1973. Antalet avslutade konkurser i Danmark var år 1973 327.1 Västtyskland och Storbritannien beslutades år 1974 7.352 resp. 5.278 konkurser.

Som en jämförelse kan nämnas att antalet slutligt handlagda utmät­ningseder år 1967 var 3.537 och år 1977 2.260.

Ordinära konkurser

Här avses, om inte annat sägs, konkurser avslutade år 1974.

Konkurser avslutade efter slututdelning (146 8-konkurser) utgjorde cirka 90% av alla ordinära konkurser. 146 8-konkursema hade en genomsnittlig varaktighet på 21 månader och 6 dagar.

Mer än en förvaltare förekom i ytterst fö ordinära konkurser, 0,5 %. I 82,2% av alla ordinära konkurser var förvaltaren advokat, i 14,4% jur.kand. Rättens ombudsman var advokat i 73,7% av konkurserna. I större delen av de återstående konkurserna anlitades pensionerade stats­tjänstemän som ombudsman. 1 60,6% av konkurserna var både förvaltaren och rättens ombudsman advokat. Granskningsmän förekom i endast 2,6%

Prop. 1978/79:105

102

av konkurserna, i huvudsak i Södermanlands län. Det genomsnittliga arvodet i 146 §-konkursema var 16.251 kr. till förvaltaren och 4.346 kr. till rättens ombudsman. Dessa arvoden motsvarar 6,6% resp. 1,8% av det genomsniuliga utdelningsbeloppet (244.547 kr.) i 146 §-konkurserna.

Uppgifter om tillgångarnas storlek finns redovisade blott beträffande de 146 8-konkurser som avslutades år 1971 i de 15 tingsrätter som omfattades av kommitténs första undersökning. Uppgifterna bygger på konkurs­bouppteckningarna. Tillgångarna uppgick till högst 50.000 kr. i 49,8% , till 50.001-100.000 kr. i 15,1%, till 100.001-150.000 kr. i 6,9%, till 150.001-200.000 kr. i 4,3% samt till högre belopp i 24,0% av kon-kursema. I nästan hälften av konkurserna uppgick tillgångarna alltså till högst 50.000 kr. Huvuddelen av dessa redovisade tillgångar på högst 20.000 kr.

Utdelningen uppgick i 146 8-konkurserna till högst 30.000 kr. i 41,1 %, däröver men högst 50.000 kr. i 12,3%, däröver men högst 100.000 kr. i 14% och över 100.000 kr. i 24,8%- av konkurserna.

Den genomsnittliga utdelningen till borgenärer utan förmånsrätt uppgick till 11.303 kr. Utdelning till sådana borgenärer förekom endast i 15,0% av dessa konkurser. Utdelningsprocenten för denna gmpp av borgenärer var mindre än 20% i 59,1% av 146 8-konkurserna. Genom­snittlig utdelningsprocent var endast 3,5.

Antalet borgenärer som fick utdelning i en genomsnittlig 146 §-konkurs var 14 vilket skall jämföras med antalet borgenärer enligt bouppteckning i en sådan konkurs, 56. I 41,3% av 146 §-konkursema fick högst 3 borge­närer utdelning.

Fattigkonkurser

Undersökningen vid de 15 tingsrättema visar att konkursansökningen hade gjorts av gäldenären själv i mer än 20% av fallen, av staten i mer än 70% av fallen och av annan borgenär i omkring 5 % av fallen.

I den genomsnittliga (ursprungliga) fattigkonkursen fanns under år 1971 2,857 kr. i tillgångar och 69.424 kr. i skulder. Av skulderna var 34.594 kr. skatteskulder och 34.830 kr. skulder av annat slag. Tillgångar saknades i nästan hälften (48,2%) av dessa konkurser. Medelvärdet av tillgångarna var 2.857 kr.

Skatteskulderna representerar som framgår av det nyss sagda ungefär hälften av samtliga skulder vid ursprunglig fattigkonkurs. 1 det över­vägande antalet fattigkonkurser - omkring 60% - förelåg konkurrens mellan skatteskulder och andra slag av skulder. Enbart skatteskulder förekom i drygt 30% av konkurserna, medan antalet konkurser med ute­slutande andra slags fordringar understiger 10%.

Den genomsnittliga handläggningstiden för samtliga ursprungliga fattig­konkurser som avskrevs under åren 1970 och 1971 vid de av kommittén

Prop. 1978/79:105

103

undersökta 15 tingsrätterna var omkring tre resp. fyra månader (beträf­fande år 1971 har viss förlängning förorsakats av en arbetskonflikt).

God man förordnades i nästan samtliga (93,1 %) av de konkurser som avslutades år 1971. Gode mannen var advokat i de flesta fall (82,4%).

Det genomsnittliga arvodet (inkl. kostnadsersättning) till gode mannen i de fattigkonkurser som avskrevs under år 1971 i de 15 undersökta tings­rättema uppgick till 347 kr. F. n. (1978) synes enligt inhämtade upplys­ningar genomsnittsarvodet hålla sig omkring 600-700 kr.

3 Prop. 1975/76:210 om ändring i konkurslagen m. m.

I prop. 1975/76:210 föreslogs i huvudsak på grundval av konkurs­lagskommitténs betänkande (SOU 1974:6) Förenklad konkurs m. m. att systemet med de nuvarande fatligkonkurserna skulle ersältas med en ny ordning för handläggning av mindre konkurser. Denna handlägg­ningsform skulle dessutom användas i åtskilliga fall som nu följer reglema om ordinär konkurs. Förslaget syftade främst till att komma till rätta med vissa brister som är förenade med fattigkonkurserna. Den nya handlägg­ningsformen beräknades bli tillämplig i närmare 80% av alla konkurser.

Förslaget innebar i denna del huvudsakligen följande.

Det nya handläggningssystemet skall tillämpas, om det finns anledning att anta antingen att gäldenärens bo inte räcker till betalning av de konkurskostnader som skulle följa med ordinär handläggning eller att boet med hänsyn till dess omfattning och övriga förhållanden är av enkel beskaffenhet och konkursen med fördel kan genomföras utan att bevak­ningsförfarande anordnas.

Konkursdomaren skall i samband med att konkursbeslutet meddelas pröva hur konkursen skall handläggas. Behövs ytterligare utredning för denna prövning, kan konkursdomaren uppdra åt kronofogdemyndigheten att inom viss kortare tid, i regel en vecka, komma in med sådan utredning. Någon möjlighet för borgenär att genom ställande av säkerhet få konkursen handlagd som ordinär konkurs finns inte. Övergång från mindre till ordinär konkurs kan inte äga rum.

I de mindre konkursema - med undantag för en del dödsbokonkurser - skall en förvaltare alltid utses. Kronofogdemyndigheten skall som regel vara förvaltare. Om det av särskild anledning är olämpligt att förvalt­ningen utövas av myndigheten kan emellertid annan förordnas av konkurs­domaren.

Förvaltaren, som står under lillsyn av konkursdomaren, skall i viktigare frågor samråda med borgenär som särskilt berörs. I övrigt stämmer för­valtarens åligganden i mindre konkurs i stora drag överens med vad som f.n. gäller beträffande förvaltare i ordinär konkurs. Bl.a. skall förvaltaren undersöka om det finns förutsättning för återvinning och om anledning att

Prop. 1978/79:105

104

misstänka gäldenärsbrott föreligger. Både förvaltaren och tiorgenär skall kunna föra lalan om återvinning i samband med mindre konkurs.

Någon rättens ombudsman skall inte finnas i mindre konkurs utan förvaltningen - vare sig den ulövas av kronofogdemyndighet eller av annan - skall slå under lillsyn av konkursdomaren. Förvaltaren är skyldig all lämna upplysningar till konkursdomaren, borgenär och gäldenären. Borgenärssammanträden förekommer ej i mindre konkurs. Förvaltaren har en allmän skyldighet att i viktigare frågor samråda med borgenärer som berörs av förvaltningen.

Förvaltaren skall inom en månad från konkursbeslutet upprätta och till­ställa konkursdomaren bouppteckning. Om det inte finns tillgångar som räcker till betalning av konkurskostnader och massaskulder, skall konkursen på samma sätt som en fattigkonkurs avskrivas i anslutning till att bouppteckningsed avläggs.

Förvaltaren skall liksom i ordinär konkurs utreda vilka fordringar som kan göras gällande i konkursen. Någon bevaknings- och anmärknings­procedur skall dock inte förekomma i mindre konkurs.

När det finns egendom i boet skall förvaltaren normalt sälja denna så snart som möjligt. Sedan all egendom har förvandlats i pengar, skall han upprätta utdelningsförslag. Förslaget skall jämte förvaltningsredogörelse ges in till konkursdomaren. Denne prövar förslaget och fastställer utdel­ningen i konkursen efter ett kungörelseförfarande. Förvaltaren skall självmant tillställa borgenärema deras utdelning i konkursen.

1 vissa fall kan kronofogdemyndigheten på egen begäran bytas ut mot annan förvaltare. Konkursdomaren får entlediga annan förvaltare än kronofogdemyndighet, om denne är olämplig eller av annan orsak bör skiljas från sitt uppdrag. När konkursen avskrivs, skall förvaltaren avge redovisning till konkursdomaren. Redovisning skall även lämnas när för­valtaren avgår före konkursens slut. Redovisningen kan klandras på samma sätt som slutredovisning i ordinär konkurs.

Konkurskostnadema skall såvitt möjligt tas ut ur boet. Om boet inte räcker, skall annan borgenär än staten på vars ansökan gäldenären har försatts i konkurs stå för kostnadema intill ett belopp som motsvarar en tiondel av basbeloppet. Kostnad som inte kan tas ut ur boet eller av borgenär skall betalas av staten. Konkurskostnadema skall utgå ur boet före massafordringar.

Prop. 1975/76:210 upptog också vissa förslag rörande förvaltningen i ordinära konkurser. En viss skärpning av kvalifikationskraven för för­valtare föreslogs sålunda. De nya kraven kom till uttryck i motivutta­landen och innebar att förvaltaruppdragen i allmänhet skulle anförtros advokat eller annan som specialiserat sig på konkursförvaltning. Vidare föreslogs att borgenärema inte längre skulle välja slutlig förvaltare utan att denne alltid skulle tillsättas av konkursdomaren efter borgenäremas hörande.

Prop. 1978/79:105

105

Beträffande enskildhetema i propositionsförslaget hänvisas till projwsi-tionen.

4 Konkurslagskommitténs  betänkande  (SOU   1977:29)  Konkurs-förvaltning

4.1 Kommitténs förslag i sammandrag

Kommittén lägger i betänkandet bl.a. fram förslag till nya regler om konkursförvaltning och tillsynen över denna. Reglema berör såväl ordinära som mindre konkurser.

Förslaget innebär sammanfattningsvis i fråga om de ordinära kon­ kurserna följande: Konkursboet skall liksom f.n. förvaltas av en eller, undantagsvis, flera förvaltare. Institutet rättens ombudsman avskaffas. Som nytt tillsynsorgan inträder kronofogdemyndigheten, vilken i sådan funktion kallas tillsynsmyndigheten. Konkursdomaren skall inte längre utöva någon kontroll över konkursförvaltningen. Varje borgenär i en ordinär konkurs skall ha rätt att få en granskningsman utsedd.

I företagskonkurser skall vid behov ett allmänt ombud kunna förordnas med uppgift att bevaka arbetsmarknads- och regionalpolitiska intressen.

Konkursdomaren övertar rättens ombudsmans nuvarande uppgift att tjänstgöra som ordförande vid förlikningssammanträde.

Förvaltaren skall i princip på eget ansvar besluta om olika åtgärder utan att vara bunden av krav på samtycke eller andra inskränkningar i hand­lingsfriheten. Förvaltaren skall dock i viktigare frågor höra tillsynsmyndig­heten och de borgenärer som särskilt berörs. Om allmänt ombud har förordnats, skall förvaltaren höra honom i arbetsmarknads- och regional­politiska frågor.

Särskilda regler om skyldighet för förvaltaren att samråda med och informera arbetstagama i ett företag som gått i konkurs införs.

Förvaltaren får ökade befogenheter att använda tvång mot gäldenär, bl.a. för att kunna ta hand om egendom. Nya regler föreslås om för­valtarens bokföringsskyldighet och om arkivering av gäldenärens bok­föring.

Vissa ändringar i bevaknings- och anmärkningsproceduren föreslås. De har till syfte att ge förvaltaren ökade möjligheter att åstadkomma för­likning, när bevakad fordran blivit föremål för tvist.

Tillsynsmyndigheten skall övervaka att förvaltningen bedrivs på ett ändamålsenligt sätt och i överensstämmelse med KL och andra författ­ningar. Myndigheten skall lägga särskild vikt vid att avvecklingen av konkursen inte fördröjs i onödan. Revisor skall kunna utses av tillsyns­myndigheten för granskning av förvaltarens verksamhet.

Tillsynsmyndigheten skall genom råd och upplysningar främja en riktig

Prop. 1978/79:105

106

och enhetlig tillämpning av gällande föreskrifter som rör konkursförvalt­ning.

De i prop. 1975/76:210 upptagna nya reglerna om konkursförvaltares kvalifikationer och om tillsättande av förvaltare i ordinära konkurser har i oförändrat skick förts över till kommittéförslaget.

Kommittén har i sitt lagförslag beträffande de mindre konkurserna utan ändring tagit in stora delar av det förslag till ändring av KL som lades fram i prop. 1975/76:210. Sålunda är utformningen av förfarandet i mindre konkurs i huvudsak densamma som i propositionsförslaget. Även i fråga om förutsättningama för att mindre konkurs skall få anordnas överens­stämmer förslagen. Vidare återkommer i kommittéförslaget den i proposi­tionen föreslagna regleringen i fråga om konkurskostnader och om före­trädesordning mellan sådana kostnader och massaskulder. När kommit­téns förslag avviker från propositionsförslaget beror detta på den ytter­ligare prövning av förvaltningen i mindre konkurs kommittén företagit i enlighet med regeringens tilläggsdirektiv den 3 februari 1977 eller på den nya ordning i fråga om förvaltning och tillsyn i ordinär konkurs som kommittén föreslår. Bl. a. föreslår kommittén atl advokat eller likställd skall vara förvaltare i mindre konkurs. Konkursdomarens prövning av frågan om handläggningsform skall enligt kommitténs förslag alltid ske i samband med konkursbeslutet och utan något särskilt utredningsför­farande. Förvaltarens verksamhet skall - liksom i ordinär konkurs - stå under tillsyn av kronofogdemyndigheten.

Utöver förvaltning och tillsyn berör kommitténs förslag reglema om gäldenärens skyldigheter. Kommittén föreslår här vissa skärpningar i för­hållande till gällande rätt. Under konkursen skall gälla förbud för gälde­nären att lämna landet utan tillstånd och hans pass skall kunna tas ifrån honom. Förbud att resa inom landet kan vid behov också åläggas honom. Vidare utvidgas möjlighetema att hämta eller häkta gäldenären.

I kvalificerade fall skall gäldenären redan när konkursansökan har gjorts kunna förbjudas att lämna landet och fråntas sitt pass eller, ytterst, häktas.

Om gäldenären är juridisk person, skall även förutvarande ställföre­trädare i vissa fall vara underkastade bestämmelsema som rör gäldenärens skyldigheter.

Kommittén erinrar i inledningen till sitt betänkande om att kommittén vid sin översyn av konkursförfarandet haft att inrikta sig på sådana frågor där det finns ett påtagligt reformbehov.

Prop. 1978/79:105

107

4.2 Huvudgrunder för kommitténs lagförslag i fråga om förvaltningen i ordinär konkurs

4.2.1    Reformens inriktning

Kommittén betecknar reformbehovet i fråga om konkursförvaltning och tillsyn över förvaltningen i ordinär konkurs som angeläget. Kommittén konstalerar att den nuvarande ordningen har gällt väsentligen oförändrad sedan KL:s ikraftträdande år 1922. Förfarandet uppfyller i många hän­seenden inte de krav som kan ställas i dagens samhälle. En brist är att avvecklingen ofta inte sker så snabbt och rationellt som är önskvärt. Kommittén hänvisar till att det vid dess undersökning av år 1974 avslutade konkurser redovisades mycket höga tal både i fråga om avvecklingstid och arvoden. Det är därför viktigt att möjlighetema till förenkling och effektivi­sering av förvallningsförfarandet tillvaratas. Bl. a. bör förfarandel göras mindre formbundet. Genom åtgärder i sådan riktning bör avvecklings­tiderna kunna förkortas och kostnadema hållas nere. Detta är inte bara till fördel för borgenärema och gäldenären själv. Även från samhällelig synpunki är det enligt kommittén ett intresse att konkursema inte blir onödigt långdragna och kostsamma.

Kommiuén har i sill förslag ulan ändring fört in de i prop. 1975/76:210 föreslagna nya bestämmelserna om förvaltares kvalifikationer och om uiseende av förvallare i ordinär konkurs. Kommittén erinrar om att den nya regleringen kommer alt medföra att specialister, företrädesvis advoka­ter, i allmänhet skall anlitas som förvallare. De nya reglerna ökar enligt kommittén förutsättningarna att frigöra förvallaren från den skyldighei alt inhämla medgivanden lill olika ålgärder som han f.n. är underkastad.

Även bortsett från den nu nämnda nya regleringen kan nuvarande förvallningssyslem enligi kommitténs mening göras smidigare och effek­livare ulan atl rällssäkerhelen blir lidande. Det är dock enligt kommittén viktigt all lillsynen över förvaltarens verksamhet ordnas på ett ändamåls­enligt sätt. Samtidigt bör borgenärer och anställda genom regler om samråd och information ges insyn i förvaltningen. Arbetsmarknads- och regionalpolitiska synpunkier bör också beaktas inom konkursförfarandets ram. Kommittén framhåller att tillgodoseendet av sådana intressen inte får medföra all borgenärernas siällning försämras.

4.2.2    Samråd och information

Nuvarande ordning innebär att förvaltaren enligi KL i en rad hän­seenden skall inhämta samtycke av eller fatta beslut gemensami med lillsynsorganet i konkursen, dvs. f n. rättens ombudsman. Detta är fallel bl.a. i frågor om fortsättande av gäldenärens rörelse och försäljning av boets egendom. Kommittén, som föreslår att ett särskilt tillsynsorgan skall finnas även i fortsättningen, anser att förvaltaren bör få ta ställning till och

Prop. 1978/79:105

108

besluta i förvaltningsfrågor utan att behöva utverka samtycke av tillsyns-organet (tillsynsmyndigheten). Däremot bör förvaltaren enligt kommitténs mening vara skyldig atl inhämla organels mening i viktigare förvaltnings­frågor. Kommittén anser del vara en fördel för förvaltaren när denne ställs inför svåra avgöranden att få del av tillsynsorganets erfarenheter och syn­punkter.

Kommittén framhåller all nuvarande krav på samtycke eller beslul av borgenärskollektivet i vissa frågor gör förfarandel tungrott och många gånger motverkar en ändamålsenlig avveckling. Inte sällan visar borge­närerna ringa intresse för förvaltningens närmare bedrivande. Detta kan delvis förklaras av nuvarande otympliga former för borgenäremas med­verkan. Kommittén framhåller atl gällande regler om borgenärernas samlycke sällan aktualiseras i verkligheten. Kommitténs slutsats är att reglerna kan undvaras.

Kommittén föreslår att i stället införs en skyldighet för förvaltaren att i viktigare frågor höra sådana borgenärer som särskilt berörs av den aktuella frågan. Redan med nu gällande ordning är det enligt kommittén i praktiken vanligt att förvaltaren i viktigare angelägenheter under hand samråder med särskilt berörda borgenärer. Kommittén erinrar också om att en mot­svarande skyldighet för förvaltaren att samråda med borgenärer har före­skrivits i propositionsförslaget om mindre konkurser. Kommittén menar att den föreslagna samrådsskyldigheten ger borgenärema insyn och in­flytande på de frågor som är väsentliga för dem.

Vissa bestämmelser i KL ställer upp krav på att speciella grupper av borgenärer skall ge sitt medgivande till vissa åtgärder. Bl.a. får lös egendom vari borgenär har panträtt inte utan panthavarens samtycke säljas på annat sätt än på auktion, om hans rätt är beroende av försäljning. Kommittén ser borgenärens bestämmanderätt i dessa fall som ett moment i panträtten och finner att kraven på medgivande inte bör upphävas.

Som exempel på sådana "viktigare" frågor som det föreslagna samrådet med tillsynsmyndigheten och särskilt berörda borgenärer skall omfatta nämner kommittén den vidare driften av gäldenärens rörelse, för­säljning av värdefull egendom eller väckande av talan. Några särskilda föreskrifter om formema för samrådet är enligt kommittén inte behövliga.

Kommittén understryker att den föreslagna regleringen om samråd inte innebär att förvaltaren kan undandra sig ansvaret för avgörandet av förvaltningsfrågorna. Beslutanderätten ligger sålunda hos förvaltaren. Samrådet ger emellertid honom ett bredare och säkrare underlag för bedömningen.

Enligt KL har gäldenären inflytande i vissa förvaltningsfrågor. Bestäm­melser finns sålunda om att gäldenären skall höras i vissa fall, när det lämpligen kan ske. Detta gäller t. ex. frågor om försäljning och förlikning. Kommittén finner det vara naturligt och lämpligt att förvaltaren i viktigare frågor rådgör med gäldenären om denne inte är ovillig att samarbeta eller

Prop. 1978/79:105

109

svår att nå. Så torde enligt kommittén också ske i stor utsträckning i prak­tiken. Kommittén föreslår en generell regel av innebörd att förvaltaren i viktigare frågor bör inhämta gäldenärens mening, när det lämpligen kan ske. F.n. har gäldenären även beslutanderätt i vissa frågor, t. ex. i fråga om försäljning när gäldenären överklagat konkursbeslutel. Denna reglering bör kvarstå enligt kommitténs mening.

Kommittén föreslår att möjlighet skapas atl tillsätta ett allmänt ombud i en konkurs. Enligt kommitténs förslag skall förvaltaren vara skyldig att höra det allmänna ombudet i frågor som har samband med arbets­marknads- och regionalpolitiska intressen.

Kommittén framhåller att det när ett företag har gåtl i konkurs är viktigt att förvaltningen bedrivs i nära samråd med arbetstagarna och deras fackliga organisationer. Enligt kommittén torde den föreslagna skyldig­heten för förvaltaren att samråda med särskilt berörda borgenärer ofta komma att sakna aktualitet beträffande arbetstagare med hänsyn till att dessa i regel får sina fordringar betalda genom lönegarantin.

Kommittén anser att åtskilliga förvaltningsåtgärder kan vara av betydelse för arbetstagare som är anställda i gäldenärens rörelse även om fordringsanspråken är tryggade. Kommittén pekar här särskilt på frågan om vad som skall hända med gäldenärens rörelse.

Frågan om man i KL bör tillgodose arbetstagarnas intresse av samråd och information i nämnda frågor måste enligt kommittén bedömas mot bakgmnd av lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet (med­bestämmandelagen). Kommittén finner att reglerna i denna lag om arbets­givares förhandlings- och informationsskyldighet i princip skall tillämpas vid konkurs och att skyldigheten då åvilar konkursförvaltaren. Kommittén ställer frågan om inte arbetstagamas behov av samråd och information är tillräckligt tillgodosett genom medbestämmandelagen. Kommittén pekar dock på vissa begränsningar av medbestämmandelagens tillämplighets­område. Rättigheterna enligt lagen är i huvudsak förbehållna arbetstagar­organisation i förhållande till vilken arbetsgivare är bunden av kollek­tivavtal. Den enskilde arbetstagaren har således inte rätt till förhandling eller information. Vidare gäller vissa undantag från förhandlingsskyldig­heten enligt medbestämmandelagen. Kommittén menar att konkurssitua­tionen har en så speciell och ingripande betydelse för arbetstagarna att en särskild reglering om samråd och information i KL är motiverad.

Den av kommittén föreslagna regleringen i fråga om samråd med och information till arbetstagare som är anställda hos gäldenären innebär följande.

Förvaltaren skall alltid höra vederbörande arbetstagarorganisation innan han vidtar förvaltningsåtgärd som väsentligt inverkar på medlems anställning. Om det finns lokal arbetstagarorganisation, skall förvaltaren fullgöra sin skyldighet mot denna. Det skall härvid inte ha någon betydelse om den i konkurs försatte arbetsgivaren är bunden av kollektivavtal med

Prop. 1978/79:105

HO

organisationen eller ej. Enskild arbetstagare - vare sig han är organiserad eller ej - behöver inte höras annat än i den mån han har ställning som borgenär. Däremoi skall han informeras av förvaltaren innan denne vidtar ålgärd som väsentligt inverkar på arbetstagarens anställning.

Regleringen skall ses som ett komplement till medbestämmandelagens regelsystem. Medbestämmandelagen och KL skall således tillämpas sida vid sida i konkursfallet.

4.2.3 Övriga frågor angående förvaltningen

Enligt nuvarande ordning är möjligheterna att utse flera förvaltare mycket begränsade. Sålunda får inte mer än en förvaltare tillsättas, om det inte med hänsyn till boets omfattning och beskaffenhet eller eljest framstår som oundgängligen nödvändigi (41 8 KL). Kommittén konstaterar att KL:s restriktiva hållning återspeglas i rättstillämpningen.

Kommittén anser att det liksom nu i regel bör utses endast en förvaltare i en konkurs. Härför talar framför allt kostnadsskäl. En viss uppmjukning av de i 41 8 KL föreskrivna villkoren för att flera förvaltare skall få utses förordas dock. Kommitténs förslag innebär att mer än en förvaltare inte får ulses, om inte konkursdomaren med hänsyn till boets omfattning och beskaffenhet anser det erforderiigt att förvaltningen delas eller att den handhas odelad av flera förvaltare. Meningen med förslaget är att flera förvaltare som regel skall utses endast i verkligt omfattande och samtidigt komplicerade konkurser. Kommittén påpekar att flera förvaltare inte får utses enbart av den anledningen att de skall kunna företräda stridande borgenärsgruppers intressen. Detta överensstämmer med vad som gäller fn.

I anslutning till frågan om antalet förvaltare uppmärksammar kommittén frågan om det föreligger behov att lagreglera användningen av s. k. kommissionärsbolag i samband med konkursförvaltning. Med kommis­sionärsbolag avses i detta sammanhang aktiebolag som bildats att driva konkursgäldenärens rörelse vidare. Sådana kommissionärsbolag har enligt en av kommittén företagen enkät hos landets konkursdomare förekommit i synnerligen begränsad omfattning. Enligt kommittén finns inget behov av särskild lagreglering beträffande dessa bolag.

F.n. finns i KL vissa regler om när försäljning av egendom i konkurs­boet får ske. Som huvudprincip gäller att egendomen inte får säljas före första borgenärssammanträdet men att försäljning därefter skall ske så snart som möjligt. Bl.a. med hänsyn till intresset av en snabb avveckling av boet bör enligt kommitténs mening som princip gälla att boets egendom skall säljas så snart det lämpligen kan ske. En regel med denna innebörd föreslås. I vad mån uppskov med försäljningen i vissa fall kan vara motiverat får bedömas av förvaltaren.

Även i fråga om sättet för försäljning av lös egendom som inte sker

Prop. 1978/79:105

111

genom fortsättande av gäldenärens rörelse bör förvaltaren enligt kommit­téns mening vara obunden. Nuvarande krav på samtycke till under­handsförsäljning föreslås upphävt. I stället skall försäljning äga rum på offentlig auktion eller i annan ordning efter vad förvaltaren finner vara mest fördelaktigt för boet.

Kommittén påpekar att förvaltaren kan ha anledning att höra tillsyns­organet och särskilt berörda borgenärer angående det lämpligaste försälj­ningssättet.

Kommittén konstaterar att förvaltaren enligt gällande rätt har mycket begränsade befogenheter att själv använda tvång gentemot gäldenären när denne inte vill frånhända sig besittningen av sin egendom eller i andra fall när förvaltaren behöver få tillgång till egendomen. I stället får för­valtaren f n. påkalla biträde av myndighet, t. ex. begära handräckning hos överexekutor. Enligt vad som uppgetts kan förvaltares bristande befogen­het i detta avseende medföra förlustbringande dröjsmål och enligt kommit­tén bör man kunna tillerkänna förvaltaren rätt att begagna tvångsmedel i viss utsträckning. Kommittén föreslår därför att förvaltaren skall få använda tvång för att ta hand om eller eljest ta befattning med gäldenärens bo med de böcker och andra handlingar som rör boet, i den mån det med hänsyn till omständighetema framstår som befogat. Enligt kommittén bör själva existensen av en klar befogenhet för förvaltaren att använda tvång ha en preventiv verkan.

Kommittén erinrar om att det allmännas skadeståndsansvar enligt skadeståndslagen (1972:207) f. n. inte omfattar fel eller försummelse i konkursförvaltares verksamhet. Skälet härtill är att denna verksamhet ej kan anses hänförlig till myndighetsutövning i denna lags mening. Emel­lertid anser kommittén att förvaltarens utnyttjande av tvångsmedel med stöd av den föreslagna regeln bör betraktas som myndighetsutövning och sålunda kunna ge upphov till skadeståndsansvar för det allmänna. Även straffansvar enligt 20 kap. 1 8 brottsbalken kan komma i fråga i detta fall.

Konkursförvaltarens befogenheter att använda tvång bör enligt kom­mittén kompletteras med en bestämmelse om straff för den som vägrar för­valtaren tillträde som han äger fordra enligt KL.

Kommittén anser att förvaltarens nuvarande möjligheter att anUta sak­kunnigt biträde för förvaltningen är för begränsade. F. n. får biträde anlitas endast för bouppteckningsförrättningen (54 8 KL). Kommittén menar att sakkunnigt biträde ibland kan behövas för andra uppgifter. Som exempel nämns bl.a. att en revisor kan behöva granska gäldenärens bokföring eller att försäljning av viss egendom kan behöva anförtros åt fackman eller att hjälp av sakkunnig är påkallad vid fortsättande av gälde­närens rörelse.

Kommittén föreslår en generell bestämmelse som ger förvaltaren rätt att för viss förvaltningsåtgärd anlita biträde av sakkunnig, om han finner det nödvändigt.

Prop. 1978/79:105

112

Frågan om konkursförvaltares bokföringsskyldighet behandlas ingående av kommittén som föreslår en ny regel i ämnet. Kommittén konstaterar att den nuvarande regeln i 57 8 KL ej uppställer krav på annat än mycket enkel bokföring; i de allra flesta fall torde regleringen i bokfö­ringslagen (1976:125) dock vara tillämplig.

Enligt kommitténs mening gör sig de ändamålssynpunkter som ligger till gmnd för bokföringslagstiftningen inte gällande med samma styrka vid konkursförvaltning som vid driften av ett i gång varande företag. Det rör sig vid konkurs om en avvecklingsredovisning och inte om en resultatredo­visning. Enligt vad kommittén inhämtat förekommer det endast i undan­tagsfall att konkursbo tillämpar bokföringslagens regler. Några olägen­heter av denna praxis är inte bekanta för kommittén. Inte heller hänsyn till skatteintressena påkallar enligt kommittén bokföringsplikt enligt bok­föringslagen.

Kommittén anser att frågan om förvaltarens bokföringsplikt bör kunna lösas helt med utgångspunkt i vad som är mest ändamålsenligt från konkursrättslig synpunkt. Bokföringen bör framför allt möjliggöra en effektiv kontroll av konkursförvaltningen. Samtidigt bör konkursför­farandet inte belastas med onödiga kostnader. Enligt kommitténs mening bör redovisning enligt kontantmetoden vara tillräcklig i konkursfallet.

Kommiuén föreslår som en grundläggande regel att förvaltaren skall på sätt som överensstämmer med god redovisningssed löpande bokföra boets inkomster och utgifter så att erforderlig kontroll över förvaltningen möjlig­görs. Förvaltaren skall vidare vara skyldig att arkivera boets räkenskaps-material under minst tio år räknat från utgången av det kalenderår då konkursen avslutades.

Kommittén anser det lämpligt att bokföringsnämnden, som har till uppgift bl.a. att främja utvecklingen av god redovisningssed, får utarbeta rekommendationer samt lämna råd och anvisningar beträffande bokföring i konkurs.

Kommittén framhåller att den föreslagna regleringen i viss mån har försökskaraktär och att den praktiska tillämpningen får följas med uppmärksamhet.

Kommittén lägger också fram förslag i fråga om arkivering av gälde­närens räkenskapsmaterial. Kommittén konstaterar att gäldenären enligt gällande rätt i princip har rätt att från förvaltaren efter konkursens slut få tillbaka de böcker och andra handlingar som omhändertagits i konkursens början. En förutsättning härför torde enligt kommittén vara att hand­lingama inte är underkastade beslag. Undantag från principen kan för­anledas av att materialet har betydelse för någon konkursåtgärd efter kon­kursens slut.

Kommittén framhåller att det omhändertagna materialet i vissa fall inte kan återställas till gäldenären, trots att något formellt hinder inte finns. Bl.a. nämns det fallet att konkursgäldenären är en juridisk person som har

Prop. 1978/79:105

113

upphört att existera i och med konkursens avslutande. Även fall då gälde­nären inte är anträffbar eller vägrar återta sina handlingar kan tänkas. I nu angivna fall är förvaltaren enligt kommittén f. n. skyldig att på boets bekostnad bevara räkenskapsmaterialet under den tid som föreskrivs i bokföringslagstiftningen eller annan lagstiftning. Detta medför problem med hänsyn till all malerialel ofta är mycket omfattande och förvaringen drar dryga kostnader.

Kommittén förordar att frågan hur man vid konkursens slut skall förfara med gäldenärens räkenskapsmaterial när hinder föreligger mot att återlämna det till gäldenären får en uttrycklig reglering i KL.

Frågan om vem som skall handha arkiveringen bör avgöras efter vad som är mest praktiskt. Tillsynsmyndigheten har i allmänhet större möjlig­heter än en enskild förvaltare att anordna en rationell och inte så dyrbar förvaring. Emellertid kan förhållandena vara sådana att det är lämpligast att förvaltaren behåller räkenskapsmaterialet eller delar därav hos sig under kortare eller längre tid. Det kan tänkas att viss handling har belydelse i samband med någon konkursåtgärd. Läget kan också vara det att förvallaren vid fullgörandet av konkursboets bokföringsskyldighet har fortsatt redovisningen av affärshändelserna i gäldenärens bokföring. Att i dessa fall åtskilja gäldenärens och konkursboets bokföringsmaterial kan vara mindre lämpligt, varför gäldenärens bokföring bör förvaras hos för­valtaren. Enligt kommitténs mening bör det kunna överlåtas åt denne att avgöra om han själv eller tillsynsmyndigheten bör svara för förvaringen. Denna skall - oavsett vem den åvilar - följa vanliga regler om arkivering i bokförings- och taxeringslagstiftningen.

I fråga om prövningen av förvaltarens arvode i ordinär konkurs anser kommittén att den liksom f.n. bör företas av rätten efter särskild för­handling. Däremot förordas att systemet med att kalla vederbörande rätts­ägare med kungörelse slopas. Endast borgenär som hos konkursdomaren särskilt begärt att bli underrättad om handläggningen av arvodesfrågan skall få underrättelse. Tillsynsorganet skall höras beträffande förvaltarens arvodesanspråk.

Nuvarande ordning innebär att förvaltarens kostnader i ordinär konkurs tas upp i slutredovisningen och prövas endast efter eventuellt klander av denna. Kommittén tar upp frågan om inte förvaltarens omkostnader vid konkurs i linje med vad som föreslagits i prop. 1975/76:210 beträffande om­kostnader i mindre konkurs bör prövas av rätten i anslutning till arvodes­prövningen. Kommittén anser dock att det ej finns tillräckliga praktiska skäl att frångå den gällande ordningen.

8   Riksdagen 1978179. 1 saml. Nr 105

Prop. 1978/79:105

114

4.3 Huvudgrunder för kommitténs lagförslag i fråga om tillsynen i ordinär konkurs

4.3.1 Tillsynen i stort

Vid sina överväganden utgår kommittén från att konkursförvaltningen fortfarande måste stå under tillsyn och att tillsynen bör omfatta såväl den formella som den materiella sidan av förvaltningen.

Kommittén erinrar om att den yttersta kontrollen över konkursförvalt­ningen f.n. utövas av konkursdomstolen (konkursdomaren) medan den närmare tillsynen ankommer på ett särskilt organ, rättens ombudsman. Enligt kommitténs mening bör ett särskilt tillsynsorgan fortfarande fmnas. För att dubbelarbete skall kunna undvikas bör dock domstolen befrias helt från kontrollerande uppgifter. Att utöva tillsyn över konkursförvaltning passar enligt kommitténs mening f.ö. inte så väl för domarverksamheten.

Konkursdomstolen, inbegripet konkursdomaren, bör dock enligt kom­mitténs mening ha åtskilliga uppgifter i konkursförfarandet. Domstolens befattning med judiciella frågor bör sålunda inte inskränkas. Vidare bör konkursdomaren ha till uppgift att utse förvaltare. På konkursdomaren bör också ankomma att entlediga försumlig förvaltare men inte att självmant ingripa mot sådan förvaltare. Till domstolens arbetsområde bör dessutom höra arvodesprövningen.

Det särskilda tillsynsorganets huvuduppgift bör vara att övervaka att förvaltningen bedrivs på ett ändamålsenligt sätt i överensstämmelse med KL och andra författningar. Häri ligger t.ex. att kontrollera att förvaltaren iakttar reglerna om samråd och information. Bland andra författningar än KL vilkas efterlevnad bör övervakas framhåller kommittén särskilt dem som hör till arbetslivets och skattelagstiftningens områden. Tillsyns­organet bör enligt kommittén särskilt se till att avvecklingen av konkursen inte fördröjs i onödan.

En viktig uppgift för tillsynsorganet bör vara att genom råd och upplys­ningar främja en riktig och enhetlig rättstillämpning. Detta kan ske genom att tillsynsorganet genom information och andra lämpliga åtgärder verkar för att förvaltningen blir effektiv och rationell. Genom den förordade ordningen kan förvaltarberättelsema göras mer enhetliga än f.n. Tillsyns­organets verksamhet bör också syfta till att underlätta förvaltarens arbete bl.a. genom att medverka när förvaltaren behöver ta kontakt och överlägga med myndigheter och organisaiioner av skilda slag. Praktiskt betydelsefullt är enligt kommittén att blanketter och formulär kan ut­arbetas.

Till tillsynsorganets uppgifter skall också höra att ge råd till förvaltaren när denne enligt kommitténs förslag påkallar samråd i viktigare förvalt­ningsangelägenheter.

Tillsynsorganet bör enligt kommittén i stort sett ha samma insyn som rättens ombudsman i förvaltarens löpande verksamhet. Förvaltaren skall

Prop. 1978/79:105

115

sålunda bl.a. vara skyldig alt till organet på begäran lämna upplysningar om förvaltningen. Det skall också ankomma på förvaltaren att under kon­kursens gång till tillsynsorganet fortlöpande lämna redovisning genom berättelser och kvartalsräkningar.

Borgenär eller annan rättsägare som anser atl förvaltaren handlar felaktigt eller olämpligt bör enligt kommittén kunna vända sig lill tillsyns­organet. Detta får undersöka saken och vid behov ingripa. Normall bör det räcka med en anmaning till förvaltaren men i mera kvalificerade fall kan tillsynsorganet göra framställning hos konkursdomaren om ent­ledigande av förvaltaren.

I tillsynsorganets uppgifter bör slulligen ingå att yttra sig i olika frågor till konkursdomaren, bl.a. i fråga om tillsättande av slutlig förvallare och om förvaltarens arvodesanspråk.

4.3.2 Rättens ombudsman

Kommittén framhåller att rättens ombudsman fyller många funktioner i det nuvarande systemet. Fömtom att övervaka förvaltarens verksamhet skall rättens ombudsman della i förvaltningen genom all ge samtycke lill vissa åtgärder. I en del fall har rättens ombudsman självständig beslu­tanderätt. Dessutom skall rättens ombudsman bistå förvallaren i olika juridiska och affärsmässiga frågor. Kommiuén påpekar att ombuds­mannen många gånger kan sägas ha ställning av medförvaltare. Vid sidan av de nämnda uppgifterna skall rättens ombudsman vid förliknings­sammanträde söka utreda och förlika tvistefrågor angående bevakade fordringar.

I tre fjärdedelar av alla ordinära konkurser tas advokaler i anspråk för uppdraget som rättens ombudsman. Enligt kommitténs bedömning är de advokater som sålunda fullgör uppdrag som rättens ombudsman väl kvali­ficerade. Kommittén konstaterar atl i drygt 60% av alla konkurser är både rätlens ombudsman och förvaltaren advokater.

Kommittén uppmärksammar ett uttalande av justitiekanslern (JK) vid en inspektion av en tingsrätt om att det kunde vara ägnat att minska ombudsmannainstitutionens effektivitet som kontrollorgan, om advokat hade uppgiften att öva tillsyn över en kollegas förvaltarskap. I anledning av detta uttalande framhåller kommittén atl det med nuvarande system inte är onaturligt att advokater i stor utsträckning anlitas som rätlens ombudsman, även när förvaltaren är advokat. Det är nämligen enligt kommittén svårt att utanför advokatkåren hitta tillräckligt antal kompe-lenla personer. Kommittén anser emellertid att del i linje med JK:s uttalande kan riktas invändningar av principiell art mot en ordning enligt vilken både förvaltare och den som skall kontrollera hans verksamhei är advokat.

I frågan om rättens ombudsman bör finnas kvar hänvisar kommiuén

Prop. 1978/79:105

116

även till del nya förvaltningssystem som innefattas i kommitténs förslag. Genom det nya regelsystemet ökas fömtsättningama för att endast väl kvalificerade förvallare ulses. Kommittén nämner vidare att mer än en för­vallare skall kunna utses om konkursdomaren anser del behövligt och att förvaltarens allmänna ställning blir mer självsiändig än f n. Reglerna om samråd med lillsynsorganel och särskili berörda borgenärer saml om befogenhelen alt anlita sakkunnigt biträde nämns också av kommittén. Dessa omständigheter utgör enligi kommittén skäl mol att ha kvar det nuvarande institutet rättens ombudsman. Därtill kommer att det behövs ell permanent och mera utbyggt kontrollorgan, som har resurser att utöva tillsynen effektivt och ändamålsenligt efter de riktlinjer för tillsynen som kommittén föreslår.

Kommittén anser alltså att tillsynen och därmed besläktade uppgifter bör anförtros åt annat organ än rättens ombudsman. Frågan är då enligt kommittén om man vid sidan av ell nyll lillsynsorgan bör ha kvar rättens ombudsman för fullgörande av föriikningsuppgifter. Kommittén anser att rättens ombudsman har en viktig funktion i detta avseende och att nuvarande system allmänt sett fungerar väl. Att behålla rättens ombudsman med enda uppgift att leda förlikningssammanträdet betecknas dock som en överorganisation. Enligt kommitténs mening kan ombuds­mannens roll som förlikningsorgan övertas av konkursdomaren.

4.3.3 Nytt tillsynsorgan

Valet av lämpligt tillsynsorgan måste enligt kommittén gmndas på de uppgifter som föreslås ankomma på ett tillsynsorgan. Kommittén under­stryker vikten av att tillsynen stadigvarande får ankomma på ett och samma organ eller en krets av likartade organ. Uppgiftema är av så speciellt slag och förekommer i så begränsad omfattning att de inte bör fördelas på organ med skiftande kompetens och utan inbördes samband. Om tillsynen läggs på ett permanent organ eller i vart fall på en viss typ av organ, kan detta samla de erfarenheter som behövs för att tillsynen skall utövas på bästa sätt.

Kommittén framhåller vidare att det allmänna med hänsyn till sam­hällets alltmer ökade intresse av insyn i konkursförfarandet fortfarande bör svara för kontrollen. Ett statligt organ har också möjligheter att skaffa .sig de resurser som behövs för en effektiv tillsyn.

Kommittén inskjuter att det ligger i sakens natur att i tillsynsorganets uppgifter ingår att bevaka att arbetsmarknads- och regionalpoliliska intressen beaktas i konkursen. I linje härmed bör tillsynsorganet ha uppsikt över att allmänt ombud förordnas när anledning till det före­kommer.

1 första hand bör man enligt kommittén undersöka om man som tillsyns­organ kan utnyttja ett redan existerande samhällsorgan, vars verksamhet har anknytning till konkursförfarandét.

Prop. 1978/79:105

117

Tillsynsorganels tilltänkta uppgifier förutsätter enligt kommittén ett lokalt samband mellan förvaltaren och tillsynsorganet: Förvaltare och företrädare för lillsynsorganel bör utan större besvär kunna komma i personlig kontakt med varandra. Detta innebär alt tillsynen inte bör förläggas centralt till ett enda organ för hela landet. Redan på gmnd härav bör domstolsverket som i kommitténs direktiv nämnts som ett tänkbart organ inte komma i fråga. En möjlighel vore att tillsynen i varje konkurs fick ankomma på länsstyrelsen. Mot denna talar dock dess ringa anknyt­ning lill konkursförvaltning. Med hänsyn till länsstyrelsens ordinarie verksamhet ter det sig också främmande alt lägga tillsynen på denna myndighet. På det lokala planet däremot finns det enligt kommittén ett slatligt organ som i sin vanliga verksamhet har nära anknytning till konkursförvallning, nämligen kronofogdemyndigheten.

Till förmån för kronofogdemyndigheten talar enligt kommittén fömtom atl den har uppgifter som nära anknyter till konkursförvaltning att myndigheien har den lokala förankring som är erforderlig. Mellan för­vallare och myndigheten bör ett väl fungerande samspel sålunda kunna ut­vecklas.

Kronofogdemyndighetens lokala förankring är enligt kommittén särskilt markant i gällande indelning i kronofogdedistrikl. Kommittén fömtskickar dock att antalet kronofogdedistrikt kan komma att minskas från nuvarande 81 till 65 på gmnd av ett väntat förslag av kronofogdemyndighets­utredningen (Kn 1974:03). En sådan minskning skulle inte komma att rubba kronofogdemyndighetemas lokala förankring i någon högre grad. En ombildning till större distrikt skulle vara till fördel från effektivitets­synpunkt. Kommittén påpekar att kronofogdemyndighetsutredningens förslag ulgår från nuvarande arbetsuppgifter för kronofogdemyndigheterna men att den tänkta distriktsindelningen enligt uppgift inte behöver påverkas av alt kronofogdemyndighetema tillförs uppgiften att vara tillsynsorgan i konkurser.

En särskild fördel med kronofogdemyndighet som tillsynsorgan är enligt kommittén att riksskatteverkets resurser står till dess förfogande. Verket lorde kunna biträda kronofogdemyndighetema med betydande service och informaiion för fullgörandet av tillsynsuppgiftema. Genom riksskatte­verkets medverkan skapas också förulsältningar för en likformig tillsyn över hela landet. Bl.a. kan siörre enheUighet i bedömningen av arvodes­frågor åstadkommas.

En ytterligare fördel med kronofogdemyndighetema som tillsynsorgan är att dessa är särskilt lämpliga att ingå i ett framtida ADB-system. Under nuvarande förhållanden är dock de praktiska möjlighetema att utnyttja ADB vid tillsynen små. Vidare bör den revisionstekniska expertis som finns på länsstyrelsema kunna ställas till kronofogdemyndighetemas för­fogande vid tillsynen.

Enligt kommittén är det svårt att närmare bedöma vilka verkningar ett

Prop. 1978/79:105

118

akernativ med kronofogdemyndighel som tillsynsorgan skulle få i koslnadshänseende. Kommittén räknar med alt del nya lillsynssystemel ställer större krav på arbetsinsatser än nuvarande lillsyn. Samtidigt måsle dock beaktas de möjligheter lill rationalisering som finns hos kronofogde­myndighetema. Kostnaderna för en ordning med kronofogdemyndighel som tillsynsorgan bör kunna hålla sig på ungefär samma nivå som nuvarande kostnader för konkursdomamas och rättens ombudsmäns tillsynsverksamhet. En viss kostnadsökning kan inte uteslutas men bör enligt kommittén kunna godtas med hänsyn lill de fördelar som är för­knippade med altemativet med kronofogdemyndighet som tillsynsmyndig­het.

Kommittén anser sålunda goda skäl tala för atl kronofogdemyndighel anlitas som tillsynsorgan i ordinär konkurs.

Kommittén diskuterar om ett system med kronofogdemyndighet som tillsynsorgan är förenligt med myndighetens ställning som företrädare för staten i egenskap av borgenär i konkurs. Kommittén erinrar om all kom­mittémajoriteten i kommitténs föregående betänkande avvisade en lösning enligt vilken kronofogdemyndighet skulle tjänstgöra som förvaltare i mindre konkurs och att ett gmndläggande skäl för detta slällningslagande var atl det mötte principiella betänkligheter att låta myndigheten i samma konkurs uppträda både som förvaltare och som företrädare för statens borgenärsintressen i konkursen.

Enligt kommitténs uppfattning är läget när det gäller att pröva lämplig­heten av att kronofogdemyndigheten är tillsynsorgan i konkurs ett annat än beträffande förvaltarskapet i mindre konkurs. Det är inte tillsyns­organet utan förvaltaren som skall pröva vilka fordringar som skall ge utdelning i konkursen. Föreligger tvistiga anspråk är del förvaltaren som skall verka för uppgörelse. Vid behov skall förlikningsfrågan tas upp vid förvaltningssammanträde där konkursdomaren enligt kommitténs förslag skall vara ordförande. Det är vidare förvaltaren som har ansvaret för för­säljning av egendom, fortsättande av rörelse och andra förvaltningsfrågor. På förvaltaren ankommer också att utreda orsakerna till gäldenärens in­solvens, återvinningsmöjligheter och att undersöka om misstanke om eventuella gäldenärsbrott föreligger. Förvaltaren skall sköta kontakten med borgenärerna och gäldenären. Kommittén påpekar också att tillsyns­organet inte skall ha någon beslutanderätt rörande förvaltningens be­drivande.

Kommittén medger att det trots vad som anförts om tillsynsorganets och förvaltarens uppgifter finns ett visst utrymme för principiella invänd­ningar mot kronofogdemyndigheten som tillsynsorgan. Kommittén anser dock att det inte föreligger några avgörande hinder mot en sådan lösning. Kommittén faster här avseende vid att kronofogdemyndigheten har angetts som tänkbart tillsynsorgan i kommitténs direktiv och vid att det av uttalanden vid riksdagsbehandlingen av prop. 1975/76:210 kan dras den

Prop. 1978/79:105

119

slutsatsen att riksdagen inte har ansett några principiella hinder föreligga mot att tillsynen läggs på kronofogdemyndigheten. I della sammanhang erinrar kommittén också om all borgenär enligt kommilléförslagel har möjlighel att få granskningsman utsedd i konkursen (se avsniii 4.3.6).

Kommittén finner inte all en ordning med kronofogdemyndighel som tillsynsorgan i konkurs behöver föranleda inskränkningar i myndighetens befogenheler alt företräda staten som borgenär. Del synes dock lämpligt att tillsynsuppgiftema inte handläggs av samma tjänstemän som sköter indrivningsuppgiflerna, inbegripet lillvaralagande av stålens rätt i samband med konkurs. Kommiuén förordar att det hos varje kronofogde­myndighet om möjligl inrättas en särskild enhel eller liknande för tillsyns­uppgifter.

Sammanfattningsvis föreslår kommittén atl kronofogdemyndighet skall vara lillsynsorgan i ordinär konkurs. Härvid skall kronofogdemyndigheten i den orl, där gäldenären har all svara i ivistemål som angår gäld i allmän­het, komma i fråga.

En av kommitténs ledamöier, advokaten[REDACTED_EFTERNAMN], gör ett sårskilt uttalande i frågan om lillsynen i ordinär konkurs.[REDACTED_EFTERNAMN] anser det vara mest ändamålsenligt att bibehålla rättens ombudsmannafunktion i dess nuvarande form. Det nuvarande systemet har enligt[REDACTED_EFTERNAMN] visat sig fungera tillfredsställande. Med en ordning med myndighet som tillsyns­organ finns, framhåller[REDACTED_EFTERNAMN], risk för att en del av den smidighet och snabbhet som i många konkurser är av icke oväsentlig betydelse går förlorad.
[REDACTED_EFTERNAMN] biträder emellertid den helhetslösning kommittén framlagt av två skäl. För det första har kommittén fått sig förelagd uppgiften alt utreda andra alternativ i fråga om tillsynen och riksdagsbehandlingen av prop. 1975/76:210 ger enligt[REDACTED_EFTERNAMN] uitryck för atl det nuvarande systemet med rättens ombudsman anses lämpligen böra ersättas med en annan form av tillsyn. För det andra innebär kommitténs förslag till omorganisation som ger förvaltaren en betydligt mer aktiv och stark roll än tidigare, att de negaliva effekter, som ell avskaffande av rättens ombudsman kan förväntas medföra, i någon mån kompenseras. De principiella invänd­ningar som enligt kommitlémajoritetens mening omöjliggjorde tanken på kronofogdemyndigheten som förvaltare i mindre konkurs står visserligen kvar, men gör sig enligt Öhmans uppfattning i mindre grad gällande när myndigheten fungerar som tillsynsmyndighet. Även om lösningen inte är idealisk - också därför att praktiska och affärsmässiga skäl lalar för att uppdraget inte bör knytas till en myndighet - bedömer[REDACTED_EFTERNAMN] de andra alternativ som förutom del nuvarande institutet rättens ombudsman står till buds för utövande av kontrollfunktionen som ännu mindre lämpliga inte minsl ur praktisk synvinkel.

Avslutningsvis uttalar[REDACTED_EFTERNAMN] att han - även om han helsl skulle se att kontrollfunktionen överlämnas till person, som oavsett yrke bedöms ha de

Prop. 1978/79:105

120

kvalifikationer vilka gör honom särskilt lämplig alt fullgöra uppgifterna -finner det kontrollsystem som kommitténs ledamöter enats om, rätt hanterat, böra kunna fungera tillfredsställande.

4.3.4 Vissa spörsmål vid en ordning med kronofogdemyndighet som lillsynsorgan

Kommittén tar upp olika följdfrågor i anledning av förslaget att krono­fogdemyndighet skall vara tillsynsmyndighet i konkurs.

En sådan fråga gäller skadeståndsansvar vid fel eller försummelse vid utövande av tillsyn över konkursförvaltning. Kommittén konstaterar att staten enligt gällande rätt ansvarar för skada som uppkommer genom fel eller försummelse av konkursdomaren eller rättens ombudsman. Detta följer av 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207). Samma ansvar kommer enligt kommittén att föreligga vid kronofogdemyndighetens tillsyn. Det allmännas ansvar för brister i tillsynen över konkursförvaltning får enligt kommittén även i fortsättningen följa de principer som i allmänhet gäller beträffande statens ansvar vid kontrollverksamhet. Särskild betydelse i delta sammanhang har den s.k. standardregeln i 3 kap. 3 § skadestånds­lagen. Kommittén finner med ledning av förarbetena till regeln atl den generellt selt leder till alt det allmännas ansvar för kontrollverksamhet är mer begränsat än för myndighetsutövning av annat slag. Kommittén anser dock i linje med den praxis som enligt kommittén hade utvecklats före skadeståndslagens tillkomst all tämligen stränga krav på effektivitet bör ställas på kontrollen över konkursförvaltning.

En särskild fråga är i vad mån skadeståndsansvar för det allmänna kan uppkomma när förvaltaren vidtagit felaktig förvaltningsåtgärd men detta skett i överensstämmelse med råd han erhållit vid samråd med krono­fogdemyndigheten i dess egenskap av tillsynsmyndighet. Enligt kom­mitténs mening kan det inte uteslutas att skadeståndsansvar för det allmänna kan uppstå - eventuellt i förening med skadeståndsansvar för förvallaren - i detta fall. Omständigheterna i det särskilda fallet får vara avgörande.

Kommittén erinrar om att kronofogdemyndighetemas tjänstemän vid åsidosättande av de regler som gäller för tillsyn under vissa fömtsätt­ningar kan ådra sig ansvar för brott enligt 20 kap. I 8 brottsbalken. Dessa tjänstemän är också underkastade disciplinansvar enligt lagen (1976:600) om offentlig anställning.

Förslaget att göra kronofogdemyndighet till tillsynsorgan aktualiserar också frågan om fullföljd mot myndighetens beslut i tillsynsfrågor, liksom frågan om myndigheten bör ha rätt att överklaga eller på annat sätt angripa avgöranden av andra organ under konkursförfarandet. I den första frågan hänvisar kommittén i huvudsak till de effektivitetsskäl som i prop. 1975/76:210  åberopades  för  att  inte  tillåta   överklagande  av   krono-

Prop. 1978/79:105

121

fogdemyndighets beslul i samband med förvaltning av mindre konkurs. Samma hänsyn talar enligt kommittén för all tillsynsmyndighetens beslut i samband med tillsynen inte skall få överklagas.

Kommittén finner vidare att tillsynsmyndighetens rält att själv fullfölja talan mot beslut av konkursdomaren eller rätlen bör begränsas lill undan­lagsfall. De frågor där fullföljdsrätl bör finnas gäller främsi utseende av förvaltare och förvallararvoden.

Tillsynsmyndigheten bör ej ha räll all klandra uidelningsförslag. Frågan om klander är enligt kommittén mer iveksam beiräffande slutredovis­ningen. Med hänsyn särskilt till inlresset att få omkostnaderna för förvalt­ningen prövade anser kommittén del vara motiverat att ge tillsynsmyndig­heten behörighel att klandra slutredovisning i ordinär konkurs.

I fråga om behovet av sekretess i samband med tillsynsmyndighetens verksamhet konstaterar kommittén först alt f.n. gäller att handlingar som stannar hos rättens ombudsman, t. ex. kvartalsräkningar, inte anses som allmänna handlingar. Enligt föreskrift i KL är dock borgenär och gälde­nären tillförsäkrade rätt att ta del av redovisningshandlingar som getts in till rättens ombudsman. Handlingar som ges in till konkursdomaren är allmänna.

I del nya systemet kommer även de handlingar som ges in lill tillsyns­myndigheten att vara allmänna. Var och en som vill ta del av sådan handling har således gmndlagsenlig rätt lill detta såvida inte inskränk­ningar i denna rätt är särskilt föreskrivna. Frågan om sådana inskränk­ningar är motiverade är enligt kommittén av praktisk betydelse särskilt med tanke på att samrådet mellan förvaltare och tillsynsmyndigheten kan leda till att olika affärshandlingarges in till myndigheten.

Kommittén erinrar om att frågan om offentlighetsprincipens tillämpning i konkursärenden berördes i prop. 1975/76:210. Det gällde då handlingar som hade samband med kronofogdemyndighets förvaltning i mindre kon­kurs. I propositionen fastslogs som en gmndprincip att sådana handlingar måste vara offentliga. Enligt propositionen kunde dock vissa uppgifter vara sådana att de inte borde komma lill utomståendes kännedom. I propositionen lades inte fram något förslag till reglering av sekretess­frågan.

Kommittén anser att frågan om offentlighet och sekretess hos krono­fogdemyndigheten som tillsynsmyndighet bör lösas i samband med ett allmänt ställningstagande till sekretessfrågoma. Kommittén lägger därför inte fram något förslag på denna punkt men anmärker att skälen för sekretess synes vara starkare beträffande handlingar i ärende angående tillsyn över konkursförvaltning än beträffande handlingar om utmätning. Handlingar rörande försäljning av ett konkursföretag och liknande trans­aktioner kan således enligt kommittén vara känsliga från konkurrens­synpunkt.

En annan fråga som kommittén tar upp är huruvida förvaltningslagen

Prop. 1978/79:105

122

(1971:290) är tillämplig på kronofogdemyndighetens tillsynsverksamhet. Kommittén diskuterar frågan med utgångspunkt från 2 8 tredje punkten förvaltningslagen enligt vilken lagen inte gäller ärende hos överexekutor eller utmätningsman, om ärendei avser myndighelens exekuliva verksam­het. Kommittén finner all tillsynsverksamhelen knappast kan hänföras till exekuiiv verksamhei. Del ligger därför enligt kommittén nära till hands att anse förvallningslagen principielh lillämplig på lillsynen. Dock torde de särskilda förfarandereglerna i KL i allt väsentligt träda i stället för mot­svarande bestämmelser i förvaltningslagen, varför några praktiska problem inte behöver befaras. Skall förvallningslagen inte vara tillämplig på tillsynsverksamhelen kräver delta enligt kommiuén en föreskrifi.

Vad gäller frågan om vilka7Ä\' som bör gälla för ijänslemän vid krono­fogdemyndighel såviu angår deras befattning med tillsynen anser kom­mittén atl frågan kan lösas efter samma linjer som föreslogs i prop. 1975/76:210 i fråga om myndighetens uppgifter som förvaltare i mindre konkurs. Della innebär atl samma jäv skall gälla som i fråga om domare. Jäv skall dock inte anses föreligga därför alt tjänsteman på tjänstens vägnar förut vidtagit exekutiv ålgärd eller tagit befallning med indrivning hos konkursgäldenären eller därför atl gärning har förövats mot honom i ellerför hans tjänst.

En ytterligare fråga som kommittén tar upp gäller vilket organ som i det nya systemet bör pröva frågor om konkursboets rätt att få del i gälde­närens arbetsinkomst och om dennes beneficium m.m. (21, 97 och 98 86 KL). Tvisl i dessa frågor prövas f.n. av rätten på ansökan av förvaltaren, borgenär, gäldenären eller underhållsberättigad. Frågorna har enligt kommittén direkta motsvarigheter vid utmätning och införsel. Prövningen är därvid förlagd till kronofogdemyndigheten. Enligt kommittén är frågor om gäldenärens beneficium m.m. ganska främmande för domstolarna och deras dömande verksamhet. Det synes därför kommittén naturiigt att när kronofogdemyndigheten görs till tillsynsorgan i konkurs utnyttja dess sak­kunskap på områdel även vid konkurs. En annan fördel med en sådan lösning är enligt kommittén att fömtsättningar kan skapas för en enhetlig bedömning av existensminimum över hela del exekutiva fältet.

Detta förslag aktualiserar, anser kommittén, en omprövning av för­farandet i övrigt. Förutsättningen för att kronofogdemyndigheten skall kopplas in bör inte vara att tvist uppkommit. Systemet bör i stället utformas så att konkursboet inte kan få del i gäldenärens arbetsinkomster (27 § KL) utan beslut av kronofogdemyndigheten. Motsvarande bör gälla beiräffande gäldenärens rätt till beneficium eller underhåll (97 och 98 88). Beslut bör få meddelas på begäran av förvaltaren men ej borgenär i det förra fallet och av gäldenären eller underhållsberättigad i det senare fallet. Kommittén anser att tillsynsmyndighetens beslut i här avsedda frågor liksom f.n. rättens beslut bör kunna överklagas. Besvären bör enligt kommittén föras i exekutiv ordning. Den vars rält berörs av beslutet skall ha besvärsrätt.

Prop. 1978/79:105

123

4.3.5 Organisationsfrågor m.m.

Kronofogdemyndigheterna bör enligt kommittén på gmnd av effek­tivitetsskäl vara organiserade så att tillsynsuppgiften får ankomma på en enda enhel eller gmpp av ijänslemän. I myndighetema i Siockholm, Göteborg och Malmö bör det vara möjligt att inrätta särskilda tillsyns-enheter. Kommittén tror inte att detta är möjligt beträffande övriga myndigheter. 1 möjligaste mån bör dock ordnas så att tillsynsuppgiflen fullgörs av en och samma grupp av tjänstemän och att dessa inte samtidigt har hand om borgenärsfunktionema. Kommittén understryker att tillsyns­uppgifter bör ankomma på juridiskt utbildade tjänstemän. Detta innebär all kronofogdepersonalen i princip bör handlägga dessa uppgifter.

Organisationen vid riksskatteverket påverkas enligt kommittén i viss mån av den föreslagna ordningen med kronofogdemyndighet som tillsyns­myndighet. Della sammanhänger med att riksskatteverket skall i egenskap av centralorgan för adminislralionen av exekutionsväsendet bistå krono­fogdemyndigheterna även i deras uppgift som tillsynsorgan. På verket ankommer all ulfärda föreskrifter och anvisningar och fastställa formulär saml svara för utbildning av tjänstemän vid kronofogdemyndighetema. En viktig uppgifi för verket blir också att svara för informationen till krono­fogdemyndigheterna. Del bör enligt kommittén vara ganska enkelt att inom verkei bygga ul verksamheien så att den omfattar även konkurs.

Kommittén räknar med att de nya tillsynsuppgiftema kommer atl kräva förstärkningar av kronofogdemyndighetemas resurser. Kommittén har inte anseit det ändamålsenligt eller nödvändigt att lägga fram några egna beräkningar rörande personalbehovet.

Även hos riksskatteverket föranleder förslaget enligt kommitténs bedömning visst behov av personella förstärkningar. Sålunda behövs personal för verkets service-, informations- och utbildningsverksamhet med anledning av att tillsynen anförtros kronofogdemyndigheten. Inte heller på denna punkt lägger kommittén fram några beräkningar.

Kostnaderna för tillsynen över konkursförvaltningen skall enligt kom­mitténs förslag las ut ur konkursbona såsom konkurskostnader. Tillsyns­kostnaderna bör inte prövas av konkursdomaren eller rätten. Dessa skall i stället fastställas i annan ordning. Anmälan om tillsynskostnadema skall alltid ske hos konkursdomaren och, i vissa fall, hos förvaltaren.

Enligt kommittén bör regeringen meddela bestämmelser om hur ersätt­ningen lill staten för kostnadema hos tillsynsmyndigheten skall be­slämmas. Kommittén utgår från att kostnaderna skall bestämmas efter vissa schabloner. Kommittén fömtsätter att ersättningsfrågorna blir föremål för prövning i anslutning till att det nya sysiemel sätts i kraft.

Prop. 1978/79:105

124

4.3.6 Granskningsmän

Granskningsmän ulses myckel sällan i praktiken. Kommiuén erinrar om att nuvarande bestämmelser om granskningsmän syftar lill alt ge borgenärsminoritel, som blivit besegrad i förvallarvalet, möjlighet alt bli företrädd av granskningsman. Om konkursdomaren som kommittén i överensstämmelse med förslaget i prop. 1975/76:210 föreslår övertar borgenäremas uppgifi all tillsätta slutlig förvallare, ändras enligt kom­mittén i viss mån gmnden för granskningsmännens funktion.

Kommittén anser att det mot bakgrunden av kommitténs förslag om samråd och information, om inrättande av en tillsynsmyndighet och om allmänt ombud kan ifrågasättas om behov av granskningsmän finns i fortsättningen. Kommittén pekar dock på atl borgenärerna, som enligt kommittéförslaget inte skall ha kvar någon samfälld beslutanderätt, kan vilja ha möjlighet till den insyn i och ytteriigare kontroll som kan åstad­kommas genom granskningsmän. Ett altemativ till att behålla gransk­ningsmän vore enligt kommittén atl den enskilde borgenären ges rätl all själv i obegränsad omfattning få tillgång till alla handlingar rörande boet. En sådan utvidgning av borgenärs befogenheter leder dock enligt kom­mittén för långt. Kommittén stannar därför vid att föreslå att gransk­ningsmän fortfarande skall kunna utses.

Systemet med granskningsmän måste utformas så att del inte i onödan tynger förfarandet. Det bör enligt kommittén slå varje borgenär fritt atl hos konkursdomaren begära alt granskningsman ulses all med samma befogenheter som f.n. tillkommer granskningsman övervaka förvaltningen på borgenärens vägnar. Borgenären har en obetingad rätt att få gransk­ningsman utsedd och konkursdomarens prövning skall inskränka sig till om den av borgenären föreslagna personen är lämplig.

Granskningsman skall enligt kommitténs mening kunna tillsättas när som helst under konkursen, sålunda inte endasl - som nu - i samband med tillsättande av slutlig förvaltare. Kommittén anser all konkurskostna­derna skulle kunna bli oskäligt höga om granskningsmannen skulle ges rätt till ersättning ur boet. I stället bör föreskrivas att granskningsmannen har rätt till arvode och annan ersättning av den borgenär som ansökt om hans tillsättande.

4.4 Arbetsmarknads- och regionalpolitiska intressen vid konkurs

4.4.1 Bakgrund

Kommittén konstaterar att en rad olika samhällsintressen kan göra sig gällande i en företagskonkurs. Det viktigaste samhällsintresset när ett företag med många anställda gått i konkurs är att bereda arbetstagarna fortsatt sysselsättning. Detta intresse är främst av social natur. Kom-

Prop. 1978/79:105

125

mitten anser dock all del inrymmer en ekonomisk sida med tanke på de kostnader som kan uppkomma för det allmänna vid företagsnedläggelse.

Kommittén lämnar en ingående redogörelse för de olika arbets­marknadspolitiska medel som kan utnyttjas vid en akiualiserad ned­läggning. Kommittén ger också en översikl över förekommande regional­politiska stödåtgärder och olika former av kreditstöd.

När det gäller uppföljning och bevakning av ställiga fordringar hos stöd-förelag framhåller kommittén all principerna för slällande av säkerhet vid slallig slödverksamhei inte sällan medför ett långlgående risktagande från stålens sida. Även om någon draslisk ökning av anialei misslyckanden inte har skell har dock enligt kommittén statens förluster ökal på senare tid i absoluta tal i takt med den kraftiga uibyggnaden av framför allt det regionalpoliliska siödet.

Kommittén omtalar att en försöksverksamhet med syfte atl förbättra uppföljningen och bevakningen av statens inlressen hos slödföretagen pågår sedan år 1973. Försöksverksamhelen bedrivs cenlralt av en expert­grupp inom regeringskansliel - expertgmppen för samordnings- och uppföljningsärenden (EFSU). Expertgmppen har lill uppgift att centralt samordna uppföljningen och bevakningen hos stödföretagen samt att arbela fram förslag i enskilda ärenden. Ansvaret för den regionala uppfölj­nings- och bevakningsverksamhelen ligger hos länsstyrelsema biträdda av företagarföreningarna.

Kommittén redogör för direktiven för företagsobeståndskommittén (Fi 1976:03). Denna kommitté (FOK) har till uppgift alt utreda ett permanent syslem för all samordna uppföljning och bevakning av de statliga intres­sena vid företags obestånd. FOK skall härvid pröva om EFSU:s uppgifter kan samordnas med bevakningen av skatte- och avgiftsfordringar. Enligt sina direktiv bör FOK också överväga om och i vad mån man vid samord­ningen på eu aktivt sätt kan verka för att arbetsmarknads- och regional­politiska intressen tillvaratas.

Kommittén erinrar om att det på senare tid från olika håll hävdats att staten bör få siörre inflytande över och insyn i själva förvaltningen i företagskonkurser. Bl.a. har saken tagils upp vid flera lillfällen i riksdagen.

4.4.2 Kommitténs förslag

Enligt kommittén är det från samhällssynpunkt av stor betydelse att stödåtgärder och liknande ingripanden från det allmänna kan ske redan innan ett företag har gått i konkurs. När konkursen är ett faktum, är det ofta svårt att rädda företaget. Kommittén anser därför det vara viktigt att samhällets organ genom en effektiv uppföljning kan få kännedom om att företag har kommit i svårigheter. Kommittén begränsar emellertid sina överväganden till frågan hur de samhälleliga intressena kan göras gällande i konkurssituationen. I första hand beaktas härvid de samhällsintressen

Prop. 1978/79:105

126

som inie direkt är beroende av alt del allmänna har fordringar att bevaka i konkursen.

Kommittén framhåller att det kan finnas möjligheter att fortsätta verksamheten genom någon form av rekonslmktion även när det går så långt som lill konkurs. Företaget kan ha lillfälliga svårigheter men kan bedömas ha livskraft på längre sikt. Från samhällets synpunkt är fortsatt drift den bästa lösningen. En rekonstruktion kan dock fömtsätta att det allmänna - i första hand staten - vidtar särskilda åtgärder, t.ex. någon form av stödåtgärder. Under den tid som behövs för att undersöka rekon-slruklionsmöjlighetema kan också tillfälliga arbetsmarknadspolitiska insaiser behövas. Enligt kommitténs uppfattning torde en rekonslmktion i allmänhet även från borgenärssynpunkl vara att föredra framför en ren avveckling.

När en avveckling är oundviklig, är det enligt kommittén angeläget att nedläggningen sker i sådan laki att samordning med arbetsmarknads­politiska och andra sociala ålgärder hinner äga rum. Även i delta fall kan driften behöva hållas i gång, eventuellt med slatligt stöd. Arbets-marknadsmyndighetema kan ställas inför svårigheter i synnerhet när många arbetstagare berörs eller när företaget är det enda eller domine­rande på sin orl. Ell fördröjande av en företagsnedläggning med hänsyn till sociala skäl kan dock gå ul över borgenäremas intresse av att ytteriigare värdeförstöring undviks.

Kommittén menar alt de arbetsmarknads- och regionalpolitiska intres­sena i de flesta fall torde tillvaratas av de myndigheter som i före­kommande fall bevakar samhällets borgenärsintressen. Man kan också räkna med alt konkursförvaltaren och tillsynsmyndigheten bevakar samhällsintressena och fortlöpande samråder med de organ som företräder dessa intressen. Trots detta torde det enligt kommitténs mening i en del konkurser vara värdefullt om de arbetsmarknads- och regionalpoliliska intressena kan få en särskild företrädare i konkursförfarandet. Kommittén anser därför att en särskild funktionär med uppgift att i konkurser tillvarata nämnda intressen vid behov skall kunna tillsättas.

Del nya organet bör enligt kommittén lämpligen benämnas allmänt ombud. Del är enligt kommittén inte omöjligt atl allmänt ombud kan behövas i konkurser även med ett fåtal arbetstagare berörda. Att inskränka möjlighetema att utse allmänt ombud till företag med ett visst minimiantal anställda bör därför inte komma i fråga. Enligt kommittén kan man dock räkna med att allmänt ombud kommer att behöva tillsättas i ett mycket begränsat antal konkurser.

Det allmänna ombudet skall med hänsyn till syftet med sin verksamhet inte ha till uppgift att tillvarata det allmännas borgenärsinlressen. Att staten har stora fordringar i konkursen är således enligt kommittén inte i och för sig skäl atl utse allmänt ombud.

Uppgiften att ulse allmänt ombud bör anförtros åt ett organ vid sidan av

Prop. 1978/79:105

127

det egentliga konkursförfarandét. Kommittén länker sig här en statlig myndighet med särskilda fömtsättningar att pröva behovet av allmänt ombud och alt finna lämplig person. Allmänt ombud bör kunna utses när som helsl under konkursen men bör i regel tillsättas snarasi möjligt efter konkursbeslutet.

Ombudet skall inte förelräda konkursboet eller eljesl ha förvaltarupp-gifter. Han bör dock utrustas med befogenheter av skilda slag. Kommittén anser att ombudet bör ges samma rätiigheier som en granskningsman att skaffa sig insyn i förvaltningen. Ombudets ställning skiljer sig från gransk­ningsmannens därigenom att förvaltaren skall vara skyldig atl samråda med ombudet. Initiativ till samrådet kan enligt kommittén också tas av ombudet.

Vid behov bör ombudet vid sina överiäggningar med förvallaren lägga fram förslag till allernaliva lösningar. Förvallaren får bedöma förslagen och falla beslut. Som den viktigaste uppgifien för ombudel belecknas uppgiften atl ge förvaltaren underlag för dennes ställningstaganden. Han bör upplysa förvaltaren om vilka problem som är aktuella i fråga om arbetsmarknadsläget. Han kan också behöva informera förvallaren om vilka möjligheter till statliga hjälpinsatser som slår lill buds och vid behov förmedla dessa insatser.

Kommittén understryker att det gmndläggande syftei med en konkurs är alt bereda en insolvent gäldenärs samiliga borgenärer möjlighel all få betalt ur hans egendom (jfr 53 6 KL). Även del allmänna ombudel måsle ha detta konkursens syfte för ögonen. Del måsle enligt kommittén vid behov genom tillskott av statliga medel tillses att borgenärerna inte får sin utdelning nedsatt till följd av att arbetsmarknads- eller regionalpoliliska inlressen tillgodoses. Enligt kommitténs bedömning är kostnaderna för sådani tillskott av underordnad belydelse i jämförelse med de besparingar staten kan göra genom att andra insatser inte behövs.

Det allmänna ombudet bör inte omfattas av det kontrollsystem som gäller för förvaltaren utan stå under tillsyn av den myndighet som har tillsatt honom. Kostnaderna för del allmänna ombudets verksamhet bör inte belasta konkursboel utan belalas av staten.

4.5 Tvistiga fordringar I ordinär konkurs

4.5.1 Allmänna synpunkter

Kommitténs förslag i fråga om förvaltning och lillsyn i ordinär konkurs föranleder följdändringar i reglema i 5 kap. KL. Dessa ändringar tar främst sikte på förlikningsverksamhelen. Kommittén framhåller alt denna verksamhei har en betydelsefull funktion i konkursförfarandét.

Kommittén har gjort en särskild undersökning av bevaknings- och anmärkningsförfarandet i de ordinära konkurser som år 1974 avslutades

Prop. 1978/79:105

128

vid Stockholms, Göleborgs och Malmö tingsrätter. Enligt denna under­sökning förekom vid dessa tre tingsrätter 7.158 bevakningar. Av dessa blev 15.9% föremål för anmärkning. De bevakningar som återkallades efter anmärkning eller beiräffande vilka anmärkning godkändes utgjorde 6,9%. Andelen bevakningar beiräffande vilka gjorda anmärkningar åter­kallades var 3,4%. Resterande bevakningar handlades som tvistig fordran vid föriikningssammanträde. 3,3% förliktes vid sammanträdet medan 2,3% hänsköts lill rällens prövning. Om man utgår från de gjorda anmärk­ningarna, gäller all 7,3% av dessa förföll på grund av atl bevakningen återkallats. 21,2% återkallades, 35,9% godkändes, 20,8% föriiktes och 14,8% hänsköts lill rälten. Kommittén påpekar att de fall då anmärkning godkänts eller då bevakning och anmärkning återkallats i verkligheten ofta lorde vara ett resultat av förlikningsverksamheten.

Kommittén underslryker det angelägna i att tvistefrågoma i en konkurs kan lösas genom uppgörelse. Man bör enligt kommittén sträva efter att öka förutsättningarna för föriikning, i första hand genom att underlätta för för­valtaren atl klarlägga fordringsbilden och att träffa uppgörelse med berörda borgenärer. DeUa gäller så mycket mera som någon rätlens ombudsman inte skall finnas kvar enligt kommitténs förslag.

4.5.2 Längre anmärkningslid och ökade befogenheter för förvaltaren

Änmärkningstiden, dvs. den tid inom vilken förvaltaren och annan anmärkningsberälUgad skall framställa anmärkning mot bevakade ford­ringar bestäms av konkursdomaren. Tiden skall f.n. fastställas lill minsl två och högsl fyra veckor från bevakningstidens utgång. Om det är ound­gängligen nödvändigt, får längre anmärkningstid fastställas. Kommittén anser att det i omfatlande eller invecklade konkurser ibland kan vara en fördel om änmärkningstiden är längre än fyra veckor. Om förvaltaren hinner uireda fordringsförhållandena mera grundligt, kan kanske en del anmärkningar undvikas. Tänkbart är också att borgenär efter kontakter med förvaltaren vill ta tillbaka sin bevakning eller inskränka denna. En någoi längre anmärkningstid kan därför enligt kommittén vara gynnsam från föriikningssynpunkt. En noggrannare utredning är värdefull även om någon förlikning inte kommer till stånd.

Kommittén föreslår en viss uppmjukning av bestämmelsema på så sätt att en längre anmärkningstid än fyra veckor får fastställas när det är erfor­derligt med hänsyn till förhållandena i konkursen. Möjlighetema till för­längning bör dock utnyttjas endast i de fall det verkligen föranleds av omständighetema.

Enligt KL gäller att, om alla närvarande vid förlikningssammanträde medger att anmärkning får förfalla eller att den inskränks, detta binder den som är frånvarande. Förlikning efter förlikningssammanlrädet kräver däremot samtycke av alla vilkas rätt är beroende av förlikningen.

Prop. 1978/79:105

129

Kommittén erinrar här om reglema om förlikning i ackordslagen. Enligt dessa får de närvarande vid förlikningssammanträde med bindande verkan mot dem som uteblivit uppdra åt gode mannen att sluta förlikning med borgenär vars rösträtt är tvistig. Motsvarande ordning gäller också beträf­fande ackord i konkurs.

Kommittén anser att konkursförvaltare bör ges ökade möjligheter att sluta förlikning på borgenäremas vägnar och att man bör kunna tillämpa samma ordning som vid ackord. Det föreslås alltså att uppdrag att sluta föriikning med borgenär mot vars bevakning anmärkning gjorts skall kunna lämnas förvaltaren vid förlikningssammanlrädet och att ett sådant uppdrag på samma sätt som ett beslul att medgiva atl anmärkning förfaller eller inskränks skall gälla även för den som har uteblivit från sammanträ­det.

4.5.3 Förlikningsorgan

F. n. ankommer det på rättens ombudsman att såsom ordförande vid förlikningssammanlrädet söka utreda förekommande tvistefrågor och åstadkomma förlikning. När det gäller frågan om vilket organ som skall ersätta rättens ombudsman som ordförande vid förlikningssammanträdet anser kommittén att förvallaren, framför allt med hänsyn till att han i regel som anmärkande är part i saken, inte kan komma i fråga. Vad gäller tillsynsmyndigheten ligger det inte i linje med myndighelens uppgifter i för­farandet i övrigt att utöva förlikningsverksamhet. Det enda altemativ som återstår är därmed att anförtro förlikningsuppgiften vid sammanträdet åt konkursdomaren.

Kommittén anser att det principiellt sett inte är någon nyhet atl förlägga föriikningsuppgifter till domstol. 1 42 kap. 17 § rättegångsbalken föreskrivs sålunda beträffande tvistemål atl rälten, om det befinns ändamålsenligt, under förberedelsen bör söka förlika partema i fråga varom förlikning är tillålen. Kommittén betonar särskilt att rättens förlikningsverksamhet tillmätts stor betydelse i tvistemål som enligt lagen (1974:8) om rätte­gången i tvistemål om mindre värden handläggs i enklare ordning än tvisiemål i allmänhet. Det förenklade förfarandet i dessa mål skall inriktas på förlikning i högre grad än de vanliga tvistemålen. I praktiken torde föriikningsinstitutel spela en framträdande roll i de mindre tvistemålen. Kommittén nämner också att vissa förlikningsuppgifter har lagts på konkursdomaren vid offentlig ackordsförhandling.

Kommittén erinrar om att möjligheten att låta konkursdomaren leda förlikningssammanträdet diskuterades under förarbetena till KL. Som ett av de viktigaste skälen mot en sådan ordning angavs risken för att den opartiska ställning som konkursdomaren borde inta vid prövning av tvistiga fordringar skulle kunna sättas i fråga. Saken kom upp till fömyad diskussion i ett lagstiftningsärende år 1957. Även vid detta tillfälle 9   Riksdagen 1978179. I saml. Nr 105

Prop. 1978/79:105

130

avvisades tanken på au lägga förlikningsuppgiften hos konkursdomaren. Bl.a. anfördes att rätlens ombudsman - genom all han aldrig kom i den ställningen att han i rätten skulle bedöma den föreliggande tvistefrågan -hade andra möjligheter än konkursdomaren alt åstadkomma förlikning och därigenom minska rätlens arbele och påskynda konkursulredningen.

Kommittén påpekar alt de tidigare framförda farhågoma grundades på att konkursdomaren, om förlikningsförsöket misslyckades, sedermera deltar i rättens handläggning av de ivistiga fordringarna. Kommittén anser dock för sin del en sådan ordning vara ofrånkomlig med lanke på de praktiska fördelama. Kommittén anser inte att konkursdomarens möjlig­heter att åsiadkomma förlikning nämnvärt minskas genom all han kan komma att delta i en eventuell handläggning i rätlen. För ett system med konkursdomare som förlikningsorgan kan bl.a. åberopas den utveckling som har ägt rum i fråga om tvistemålsprocessen och ackordsförfarandet. Kommittén anser också att den mer officiella prägel som föriiknings-verksamheten får, när den sker inför konkursdomaren, i åtskilliga fall kan inverka fördelaktigt på förlikningsmöjlighelerna.

Konkursdomarens förlikningsverksamhel bör sträcka sig längre än vad som följer av allmänna regler i rättegångsbalken om rättens medverkan till förlikning. 1 stort sett bör samma principer få råda som i tvisiemål om mindre värden. Enligt förarbetena till denna lag är domaren oförhindrad att lägga fram konkrela förlikningsförslag. För den mera viltgående förlik­ningsverksamheten talar bl.a. enligt kommittén att prövningsförfarandet i konkurser är tämligen summariskt och att den dom som förfarandel utmynnar i saknar rättskraft utanför konkursen.

Kommittén framhåller att förlikningsverksamheten kräver omdöme, kunskaper och erfarenhet och betonar vikten av alt konkursdomaren har tillräckliga kvalifikationer för sin uppgifi.

4.5.4 Rättens handläggning av hänskjutna tvister, m. m.

Kommittén anser att nuvarande ordning enligt vilken rättens prövning av tvistiga fordringar i regel skall ske inom Ijorton dagar från förlik­ningssammanträdet av flera skäl inte är ändamålsenlig. När förliknings­sammanträdet avslutas, kan det enligt kommittén ofta stå klart att kvar­varande tvistefrågor eller en del av dem är tämligen enkla och inte kräver ytteriigare utredning. Läget kan också vara det att fömtsättningar för för­likning saknas. Det är enligt kommittén inte praktiskt att vänta med rättens handläggning i sådana fall. För atl göra förfarandet snabbare och bespara berörda rättsägare onödigt besvär föreslår kommiuén att rättens samman­träde för handläggning av tvistiga fordringar, när det är möjligt, skall hållas i omedelbar anslutning till förlikningssammanträdet. Möjlighet skall dock finnas att behandla tvistefrågoma eller en del av dem vid ett särskilt sammanträde senare.

Prop. 1978/79:105

131

Fjortondagarsfrislen kan enligt kommittén i vissa lägen vara för kort med tanke på de utvidgade befogenheter att träffa förlikning som skall anförtros förvallaren. Kommittén föreslår alt rällens prövning, när sådan aklualiseras, normall skall ske inom fyra veckor från förlikningssamman-irädel. Avsikten är inte att åsiadkomma en allmän senareläggning av rällens sammaniräden, i den mån särskilda sådana behöver hållas. Möjlig­helen att dröja med rätlens handläggning skall alltså utnyttjas endast när förvaltaren behöver exlra lid för alt få lill stånd förlikning i kvarstående ivislefrågor. Enligi kommittén kan del å andra sidan i speciella fall -främsi i siörre konkurser med slorl anial ivislefrågor - finnas skäl att föriägga prövningen lill en senare lidpunki än fyra veckor efter förlik­ningssammanlrädet. Enligi kommitténs förslag skall möjlighet därtill finnas, om särskilda skäl föreligger.

Av förslaget all rättens prövning skall kunna ske i omedelbar anslutning till föriikningssammanlrädel följer alt konkursdomaren inte som nu kan bestämma tid för rällens sammanträde redan vid bevakningslidens utgång eller ännu lidigare (103 8)- Konkursdomarens avgörande i frågan bör enligt kommittén Iräffas vid föriikningssammanträdels slut.

Muntlig förberedelse måste f.n. alllid äga rum i mål om ivistiga ford­ringar liksom i mål om klander mol uidelningsförslag. Förslagei all rättens handläggning av mål om ivisliga fordringar skall kunna äga rum i omedel­barl samband med förlikningssammanlrädet aklualiserar frågan om för­beredelse alllid är nödvändig.

Nuvarande regel om förberedelse infördes genom lagändring år 1957. Vid della lillfälle diskuterades enligt kommittén möjlighelen alt införa fakuliaiiv förberedelse i mål om Ivisliga fordringar. Tanken förkastades dock med hänsyn till atl konkursdomaren senasi vid bevakningstidens utgång, dvs. innan behovet av förberedelse kunde bedömas, skulle fast­ställa dagen för målets handläggning. Man valde därför obligatorisk förbe­redelse. Samtidigt infördes möjlighel till huvudförhandling i omedelbarl sammanhang med förberedelse.

Kommittén anser atl något behov av muntlig förberedelse inte föreligger i de fall tvistefrågor i enlighet med kommilléförslagel handläggs omedel­barl efter förlikningssammanlrädet. Huvudförhandling kan då hållas direkl. Även när rällens sammaniräde äger rum senare kan förberedelse ibland vara obehövlig. Detta gäller även mål om klander mot utdelnings­förslag. Kommittén förordar därför att muntlig förberedelse skall hållas i här avsedda mål endast om det behövs. Muntlig förberedelse skall alltså vara fakultativ. Det tidigare åberopade hindret mot fakultativ förberedelse föreligger enligt kommittén ej i och med att tidpunkten för rättens hand­läggning enligt kommittéförslaget skall bestämmas försl vid föriiknings­sammanträdels slut.

Förslaget om fakultativ förberedelse medför att reglerna om rättens sammansättning i konkursmål måste ses över. I den mån mål om tvistiga

Prop. 1978/79:105

132

fordringar och om utdelningsklander med stöd av kommittéförslaget företas till huvudförhandling utan förberedelse, följer av rättegångsbalkens regler att rätten i sådant fall skall bestå av tre ledamöter (I kap. 3 8 och 42 kap. 20 6 andra stycket RB). Detta skulle dock enligt kommittén stå i slrid med syftet att skapa ett snabbare och smidigare konkursförfarande.

Kommittén erinrar om att övriga konkursmål alltid skall avgöras vid huvudförhandling utan föregående förberedelse men att rätten i två fall - i mål om försättande i konkurs och arvodesmål till följd av särskild före­skrift (211 § första stycket tredje meningen KL) är domför med en lagfaren domare.

Kommittén förordar att rätten skall vara domför med en domare i mål om Ivisliga fordringar och utdelningsklander. En sådan ordning kan enligt kommitténs mening utsträckas till de övriga konkursmål som fortfarande måste handläggas med tre domare, nämligen mål om fakultativ edgång (93 6 KL) och ackord (164 8 KL). Kommittén föreslår alltså att rätten är domför med en lagfaren domare vid huvudförhandling i samtliga konkurs­mål.

4.6 Avskaffande av borgenärssammanträden

Borgenäremas beslutande- eller yttranderätt utövas enligt KL vid borgenärssammanträden. Om dessa finns i 8 kap. KL allmänna regler.

Kommittéförslaget innebär att borgenärskollektivet inte längre skall ha någon beslutanderätt i förvaltningsfrågor. Det behövs därför inga borge­närssammanträden i nuvarande mening för behandling av sådana frågor. Detta medför enligt kommittén att huvuddelen av bestämmelserna i 8 kap. kan utmönstras.

I det föreslagna systemet kommer borgenärerna samfällt att ha formlig beslutanderätt endasl i de frågor som kommer upp vid förlikningssamman­lrädet och om antagande av ackordsförslag. Enligt KL och även enligt förslaget har vidare borgenärema yttranderätt i vissa frågor bl.a. i fråga om utseende eller entledigande av förvaltare. I de fall borgenärerna samfällt skall besluta eller yttra sig i en fråga krävs alltså borgenärs­sammanträde. Härav följer enligt kommittén att en del av föreskriftema i 8 kap. fortfarande behövs. Enligt kommitténs mening bör dessa återstående föreskrifter dock föras över till andra delar av regelsystemet. Med denna lösning utmönstras 8 kap. KL i kommitténs förslag.

De bestämmelser om borgenärssammanträden som enligt kommitténs förslag fortfarande har aktualitet rör rösträtt för borgensmän och likställda samt besvär över beslut vid borgenärssammanträde. Enligt kommittén har regleringen (182 och 183 8§ KL) alltjämt betydelse för föHikningssamman-träden och för borgenärssammanträden i samband med ackord. I kom­mitténs förslag återfinns motsvarande regler i 108 a, 159 och 207 §§.

Prop. 1978/79:105

133

4.7 Huvudgrunder för kommitténs förslag i fråga om mindre konkurs

4.7.1    Allmänt

Som framgått tidigare utgör kommitténs förslag i fråga om de mindre konkursema resultatet av en överarbetning av de förslag som lades fram i prop. 1975/76:210 i fråga om 9 kap. KL. En utgångspunkt för denna omarbetning har varit att förvaltningen även i mindre konkurs i princip skall ankomma på advokat eller motsvarande.

4.7.2    Gränsdragningen mellan mindre och ordinär konkurs

Enligt förslaget i prop. 1975/76:210 skall en konkurs handläggas som mindre konkurs, om det finns anledning anta 1. all gäldenärens bo inte räcker till betalning av kostnadema för en ordinär konkurs eller 2. att boel med hänsyn till dess omfattning och övriga förhållanden är av enkel beskaffenhet och atl konkursen med fördel kan genomföras ulan bevak­ningsförfarande.

Kommittén påpekar att dess förslag bl.a. innebär alt förvaliningen och tillsynen över denna skall ligga hos samma organ och all denna verk­samhet i grova drag skall bedrivas på samma sätt i de båda konkurs-formema. Kommittén framhåller dock alt åtskilliga olikheter mellan mindre och ordinär konkurs kommer att finnas även med kommitténs förslag. Skillnadema är enligt kommittén betingade av alt de ordinära kon­kursema är avsedda för större förhållanden. De skillnader mellan konkurs-formema som kommittén redovisar rör bl. a. ordningen för tillsättande av förvallare, möjligheten all utse flera förvaltare och att tillsätta gransk­ningsman, förvaltarens redovisningsskyldighet, arvodesprövningen, utredningen av vilka fordringar som kan göras gällande i konkursen och formerna för utdelning.

Kommittén anser atl dess förslag i fråga om förvaltning och lillsyn inte bör medföra att den i prop. 1975/76:210 föreslagna gränsdragningen mellan ordinär och mindre konkurs ändras.

4.7.3   Förvaltningsorgan

Kommittén redogör för riksdagens ställningstagande till prop. 1975/76:210 och vad som därvid uttalades i fråga om förvaltningsorgan i mindre konkurs. Kommittén erinrar även om att departementschefen i denna fråga i tilläggsdirektiven för kommittén sagt sig dela riksdagens mening att det från skilda utgångspunkter föreligger betänkligheter mot att anlita kronofogdemyndigheten som förvaltare i mindre konkurs såsom föreslogs i prop. 1975/76:210.

Kommitténs ståndpunkt i denna fråga innebär att kommittén på gmndval  av  riksdagens  ställningstagande och  den  principiella stånd-

Prop. 1978/79:105

134

punklen i lilläggsdirekliven föreslår atl till förvallare i mindre konkurs skall utses någon som uppfyller de kvalifikations- och behörighetskrav som enligt kommittéförslaget skall gälla för förvallare i ordinär konkurs. Dessa krav medför att advokaler med speciell inrikining på ekonomiska frågor och konkursförvallning skall anlitas. Enligt kommitténs mening bör dock allmänpraktiserande jurister kunna anlitas som förvallare i konkurser där tillgångarna kan antas inte räcka lill belalning av konkurskostnaderna under föruisättning alt det skulle medföra oproporlioneriigt stora koslnader för resor all anlila en specialisl från annan ort. I den mån allmänpraktiserande jurister anlitas som förvallare bör enligt kommittén också de allmänna advokatbyråerna komma i fråga.

Kommitténs förslag innebär atl förvallare skall utses i alla mindre konkurser med undantag för vissa dödsbokonkurser. Kommittén lar emel­lertid till diskussion upp frågan om förvaltare behöver utses i alla mindre konkurser.

Kommittén framhåller atl förvaltarens uppgifter i de konkurser där lill­gångar hell saknas normall beslår i all förrätta bouppleckning saml all utreda frågor om ålervinning och gäldenärsbrott. Del kan enligt kommittén diskuteras, om särskild förvaltare kan avvaras i de uppenbarl tillgångslösa konkurserna. Kommittén erinrar om atl gällande räll inte innehåller något ovillkorligt krav på alt god man skall ulses i fatligkonkurs. Enligt danska och norska förslag till ny konkurslagsliflning finns också möjlighel att i vissa enklare fall underlåta atl utse förvallare. I dessa fall ankommer för-vallaruppgiflerna på skifteretten, som annars ulövar lillsynsfunktionerna i konkursen.

Kommittén anser all man kan överväga om det inte går att överlåta ål tillsynsmyndigheten atl i de tillgångslösa konkurserna fullgöra de ålig­ganden som ankommer på förvallaren. All kronofogdemyndighel i egenskap av tillsynsmyndighet handhar vissa begränsade förvaltar-uppgifter kan enligt kommittén medföra vissa prakliska och kostnads­mässiga fördelar särskilt i fall där ett resullallösi utmäiningsförfarande har föregått konkursen.

Kommittén anför att principiella betänkligheter sammanhängande med kronofogdemyndighets ställning som företrädare för statens borgenärs­intressen kan göra sig gällande även beträffande nu avsedda konkurser. Saken skulle emellertid kunna ordnas så, att möjlighet att utse särskild förvaltare fanns både vid konkursens början och senare under konkursens gång om t.ex. risk för intressekonflikt visar sig föreligga.

Ett altemativ med den ifrågasatta innebörden skulle enligt kommittén kunna utformas så att förvaltare inte skall behöva utses, om det är uppenbart att gäldenärens bo saknar tillgångar. Om särskild anledning föreligger skall dock förvaltare utses. När förvaltare ej utses, skall enligt detla altemativ tillsynsmyndigheten fullgöra förvaltamppgifterna. Uppkommer senare under konkursen särskild anledning, får konkurs-

Prop. 1978/79:105

135

domaren på begäran av kronofogdemyndigheten eller borgenär utse för­valtare.

Kommittén anser emellertid att det även kan göras invändningar mot det skisserade altemativet. Skulle förvaltare utses senare i konkursen kan problem uppstå med hänsyn till att tillsynsmyndigheten vid sin kontroll kan få ta ställning till sina egna lidigare förvaltningsåigärder.

En annan invändning som kan riktas mot den alternativa lösningen är atl den med hänsyn till den höga frekvensen av tillgångslösa konkurser skulle motverka möjlighetema att upprätthålla en kår av advokater och andra personer med speciell inriktning på konkursförvaltning.

En lösning med tillsynsmyndighet som handläggare av förvaltar-uppgifter i vissa konkurser skulle vidare komplicera regelsystemet. Man skulle få tre slags konkurser: mindre konkurs utan förvaltare, mindre konkurs med förvallare och ordinär konkurs. Kommittén anser också att den antydda ordningen skulle stå i motsats till ett av lagutskottet vid riksdagsbehandlingen av prop. 1975/76:210 uttalat önskemål om att för-farandereglema beiräffande mindre och ordinär konkurs blir så enhetliga som möjligl.

Kommittén påpekar att en lösning enligt vilken tillsynsmyndigheten handhar förvaltaruppgifterna i uppenbart tillgångslösa konkurser emel­lertid är tekniskt möjlig. Kommittén framhåller vidare alt den utan närmare slällningslagande redovisar denna lösning som ett altemativ till förslaget all förvallare skall tillsättas i alla mindre konkurser (utom beträf­fande vissa dödsbokonkurser).

Vad gäller ställningstagandet till den alternativa lösningen har ledamoten[REDACTED_EFTERNAMN] med instämmande av två av kommitténs experter gjort ell särskilt uttalande.[REDACTED_EFTERNAMN] anser att de praktiska och kostnadsmässiga fördelarna med altemativet klart väger över de invänd­ningar som kan göras. Eftersom kommittén emellertid lämnat frågan öppen anser[REDACTED_EFTERNAMN] sig kunna godta vad kommittén anfört på denna punkl.

4.7.4 Bestämmande av handläggningsform

Kommittén erinrar om atl förslaget i prop. 1975/76:210 innebar att konkursdomarens ställningstagande till lämplig handläggningsform kunde skjutas upp en kort tid, när ovisshet råder om en konkurs skall handläggas som ordinär eller mindre konkurs. Enligt detta förslag skulle konkurs­domaren vid behov kunna i samband med konkursbeslutet uppdra åt kronofogdemyndigheten att inom viss kortare tid, i regel en vecka, utreda frågan om hur konkursen skall handläggas. Kronofogdemyndigheten fick under utredningstiden vidta förvaltningsåtgärd som inte kan skjutas upp utan allvarlig olägenhet.

Kommittén fick genom tilläggsdirektiven i uppdrag att undersöka andra

Prop. 1978/79:105

136

möjligheter att ge konkursdomaren ett tillfredsställande underlag för valel av handläggningsform i tveksamma fall. Enligt nämnda direktiv skulle kommittén även överväga om möjlighel bör finnas till övergång från mindre lill ordinär konkurs.

Kommittén anser del inte vara lämpligt alt förena eti ulredningsför-farande genom kronofogdemyndigheten med ett syslem där myndigheten inte är förvaltare. Enligt kommittén är fö. värdel av en särskild uired-ningsprocedur tveksamt oberoende av vem som är utredare. Att konkurs­domarens beslul om handläggningsform dröjer kan vara ofördelaktigt i de fall förvaltningen bör komma i gång genast. Utredningstiden måste nalur­ligen vara kort men detta kan medföra att utredningen av boet inte blir tillförlitlig. Vidare kan nya omständigheter inträffa som gör alt den rekom­menderade enklare handläggningsformen inte längre är lämplig. Kom­mitténs slutsats är att man bör begagna sig av andra medel än ell om­ständligt utredningsförfarande för att förbättra konkursdomarens pröv­ningsunderlag.

Kommittén påpekar att kronofogdemyndighet i många fall har goda förhandskunskaper om gäldenärens ekonomi. Det gäller framför allt när myndigheten själv gjort konkursansökningen. Man kan enligt kommittén räkna med att myndigheten kommer alt vara konkurssökande i minst hälften av de mindre konkursema. Kommittén förordar därför all krono­fogdemyndigheten i sin konkursansökan skall lämna uppgifter om för­hållande som kan antas vara av betydelse för konkursdomarens val av handläggningsform. En föreskrifi härom bör meddelas i lämplig för­fattning.

Även när kronofogdemyndigheten inte är sökande bör denna myndighei kunna lämna upplysningar av belydelse för valet av handläggningsform. Enligt kommittén bör konkursdomaren därför, om det behövs och lämpligen kan ske, rådfråga vederbörande kronofogdemyndighet innan han fattar sitt beslut. En föreskrift härom i KF förordas. Rådfrågningen bör kunna göras per lelefon, om det är lämpligt. Om tiden medger det, bör konkursdomaren införskaffa upplysningar även från andra.

Kommittén föreslår också en föreskrift i KL enligt vilken gäldenären skall kunna föreläggas att i samband med förklaring över borgenärs konkursansökan lämna en kortfattad redogörelse för sin ekonomi. Kom­mittén erinrar vidare om att gäldenär, som själv gör konkursansökan, enligt gällande rätl är skyldig att bifoga förteckning över boets tillgångar och skulder med närmare uppgifter om borgenärema. I denna regel föreslås ingen ändring.

Kommittén anser att de av kommittén angivna möjlighetema för konkursdomaren att skaffa sig upplysningar medför att antalet konkurser där tvekan kan råda om handläggningsformen blir tämligen begränsat. Kommittén föreslår med hänvisning till vad den sålunda anfört en ordning som  innebär atl  konkursdomaren  skall  bestämma handläggningsform

Prop. 1978/79:105

137

liksom f.n. i samband med konkursbeslutet men att i gengäld övergång från mindre lill ordinär konkurs vid behov skall kunna äga mm. Övergång i omvänd riklning bör inie vara möjlig. Liksom f. n. får en ordinär konkurs där del visar sig all tillgångarna inie förslår till all bekosla förfarandel avskrivas efter ell enkell anmälningsförfarande.

Enligi kommitténs uppfattning bör konkursdomaren i tveksamma fall som princip välja handläggningsformen mindre konkurs. Kommittén menar all olägenhelen av all senare eventuellt behöva gå över lill ordinär konkurs i flertalet fall är ulan siörre betydelse. Del inledande skedet i en mindre konkurs kan i förekommande fall ses som ett i konkursen inbyggt ulredningsstadium. Vad som i första hand kan föranleda övergång till ordinär konkurs är atl utdelning visar sig kunna ske till så många borge­närer all bevakningsförfarande bör anordnas. Även andra omständigheter kan motivera övergång till ordinär konkurs. Kommittén framhåller dock all sådan övergång inie behöver aktualiseras så ofta med lanke på det väl utbyggda förvallnings- och lillsynssystemel även i mindre konkurs. Enligt kommittén är del närmasi förvallarens och tillsynsmyndighetens sak alt vara uppmärksamma på om del finns anledning all gå över lill ordinär konkurs. Förvallaren är enligt kommilléförslagel skyldig alt ta initiativ till övergång, när förutsättningar för den enklare handläggningsformen brister. Vad gäller tillsynsmyndigheten ligger i dennas allmänna skyldighet att lillse all förvaliningen bedrivs på ett ändamålsenligi sätt också en skyldighet att ge akt på om övergång behöver ske.

4.7.5 Förvaltning och tillsyn

Del i prop. 1975/76:210 föreslagna förvaltningssystemet i mindre konkurs behålls i stora delar i kommilléförslagel.

Den nya ordning som kommittén föreslår för ordinära konkurser får dock återverkningar på de mindre konkurserna. Sålunda skall enligt kommitténs förslag förvaltarens vidgade befogenhet all anlila sakkunnigt biträde och hans räll att använda tvång för att ta hand om gäldenärens bo gälla också i mindre konkurs. Motsvarande gäller beträffande bokförings-och arkiveringsskyldighet. Förvaltaren i mindre konkurs skall liksom i ordinär konkurs vara skyldig alt i viktigare frågor höra bl.a. tillsyns­myndigheten, särskilda berörda borgenärer och gäldenären. Möjligheten att tillsätta allmänt ombud föreslås gälla även i mindre konkurs. Enligt kommittén är dock det praktiska behovet av allmänt ombud begränsat i dessa konkurser, eftersom de arbetsmarknads- och regionalpolitiska intressena inte så ofta gör sig gällande i dessa.

Enligt kommitténs förslag skall konkursdomaren vara befriad från tillsynsuppgifter även i mindre konkurs. Konkursdomaren skall dock kunna på yrkande entlediga försumlig förvaltare. Han skall också pröva förvaltarens ersättningsanspråk.

Prop. 1978/79:105

138

Enligt kommitténs förslag skall samma ordning för tillsyn gälla i mindre som i ordinär konkurs. Kronofogdemyndigheten skall alltså tjänstgöra som tillsynsmyndighet även i de mindre konkurserna. Tillsynen skall utövas på ungefär samma sätt som i ordinär konkurs. Kvartalsräkningar och halvårsberättelser behöver dock inte upprättas av förvallaren. Redo­visning skall avges till tillsynsmyndigheten. Det är enligt kommittén en fördel för berörda rättsägare all redovisningen finns tillgänglig även hos konkursdomaren. Kommittén förordar därför atl förvaltaren lämnar sin redovisning även till konkursdomaren. Denne skall dock inte granska redovisningen i kontrollsyfte. Även övriga konkurshandlingar, bl.a. bouppteckningen, skall enligt kommiltéförslaget ges in till såväl tillsyns­myndigheten som konkursdomaren.

De av kommittén förordade nya reglerna om konkursgäldenärs rörelse­frihet, om edgång och om tvångsmedel mot gäldenären skall enligt kom­mitténs förslag gälla även när konkursen handläggs som mindre konkurs.

4.7.6 Taxesättning av förvallararvoden

Kommittén tar med anledning av uttalanden i tilläggsdirektiven upp frågan om förvallararvoden i mindre konkurs skall kunna beslämmas efter en taxa. Kommittén påpekaratt konkursdomaren enligt kommittéförslaget efter tillsynsmyndighetens hörande skall bestämma sådant arvode. Denna ordning är enligt kommittén en spärr mot oskäliga arvoden. Kommittén anser dock att även andra vägar bör sökas till att hålla kostnaderna nere. En metod är atl tillskapa ett taxesyslem. Ett sådant skulle dessutom enligt kommittén underlätta konkursdomarens hantering av arvodesfrågan.

Inom den kategori av mindre konkurser som avskrivs på gmnd av att tillgångarna inte räcker till betalning av konkurskostnadema, dvs. i huvudsak nuvarande fattigkonkurser, är enligt kommittén förvaltarens arbetsuppgifter sällan invecklade och kan i grova drag fömtses. Upp­gifterna torde också ofta kräva en tidsmässigt begränsad och på förhand någoriunda fömlsebar arbetsinsats. Ell taxesystem i dessa fall bör enligt kommittén utformas så att man bestämmer ett normalt arvode, varifrån avvikelse får ske endast om förvaltaren kan visa att den aktuella konkursen medfört väsentligt mer arbete än normalt eller varit särskih komplicerad. Kommittén förordar att ett taxesystem införs för bestäm­mande av arvode i nu avsedda konkurser. En taxa för arvoden bör enligt kommittén bestämmas med utgångspunkt i den arbetstid som en förvaltare har att lägga ned på en genomsnittskonkurs. Denna arbetstid torde få beräknas med hjälp av särskilda undersökningar. När skälig timersättning bestäms får man enligt kommittén utgå från den genomsnittliga kostnaden för timme för advokatverksamheten.

När det gäller övriga mindre konkurser, dvs. de som normalt leder fram till utdelning, diskuterar kommittén om någon form av partiell taxe-

Prop. 1978/79:105

139

sättning, omfatlande de vanligaste förvaltningsuppgifterna, är möjlig. Ell sådani syslem skulle dock enligt kommittén medföra svårigheler och avvisas därför.

4.8 Gäldenärens skyldigheter m.m.

4.8.1   Tillämpning av bestämmelserna när konkursgäldenären år juridisk

person

Kommittén påpekar att aktiebolagslagen (1975:1385) och lagen (1951:308) om ekonomiska föreningar innehåller regler om vem som skall företräda ett aktiebolag resp. en ekonomisk förening under konkurs. Se 13 kap. 20 § andra stycket aktiebolagslagen och 93 8 föreningslagen. Av dessa regler följer alt samtliga styrelseledamöter i ell aktiebolag eller ekonomisk förening - i akiiebolag även verkställande direktören - rätteligen är underkastade KL:s bestämmelserom gäldenärens skyldigheter.

Kommittén anser att det inte är påkallat eller lämpligt all ge särskilda föreskrifter i konkurslagsliftningen om vilken av flera ställföreträdare som skall fullgöra gäldenärens skyldigheter i olika hänseenden. Man bör enligt kommittén fortfarande hålla fast vid att alla slällförelrädare i konkursen i princip omfattas av bestämmelserna om konkursgäldenärs skyldigheter. Kommittén anser dock alt en oinskränkt tillämpning av denna princip kan leda för långl. På en punkl - i fråga om medverkan vid bouppieck-ningsförrättning och bouppieckningsed - anser kommittén prakliska skäl tala för ell undantag i KL från principen (avsnitt 4.8.4). I övrigt bör man enligt kommittén kunna liksom f.n. överlåta ål de tillämpande organen atl, när sakliga skäl talar för det, modifiera principen t.ex. i fråga om inskränk­ningar i gäldenärens rörelsefrihet.

4.8.2   Gäldenärens rörelsefrihet under konkursen

Kommittén påpekar att gäldenären enligt gällande rält är underkastad legalt reseförbud som är strängare under tiden före avläggandet av boupp­teckningseden än under tiden därefter. Före edgången får gäldenären inte utan tillstånd av rättens ombudsman lämna bostadsorten. Därefter får gäldenären inte utan tillstånd bege sig längre från nämnda ort än att han inom en vecka kan inställa sig inom rättens domsaga. Detta innebär enligt kommittén att gäldenären efter bouppteckningseden inte kan förbjudas alt resa utomlands.

Kommittén framhåller att bestämmelser som inskränker gäldenärens rörelsefrihet under konkursen är nödvändiga. Kommittén anser dock att den nuvarande ordningen inte är tidsenligt utformad och att den är onödigt sträng mot gäldenären i konkursens första skede men ger denne för stor frihel därefter.

Prop. 1978/79:105

140

En reform bör enligt kommitténs mening i första hand inriktas på att minska risken för att gäldenären avviker utomlands. Gäldenären bör underkaslas ell generellt förbud alt ulan särskilt tillstånd lämna landet och detla förbud bör i princip gälla under hela konkursen. Intresset att hindra gäldenären all avvika är visserligen starkasl före edsavläggelsen. Med hänsyn lill alt gäldenären normall bör slå lill förfogande för upplysningar m.m. även efter edgången anser kommittén att förbudel bör gälla under hela konkursen. Angelägenheten av all hålla kvar gäldenären i landet får bedömas vid lillslåndsprövningen i del enskilda fallet med beaktande av de föreliggande omsländighelerna.

När del gäller gäldenärens rörelsefrihet inom landet finns det enligt kommittén inie anledning till samma ålerhållsamhel. Här bör del enligt kommittén räcka med all gäldenären i speciella situationer skall kunna förbjudas att lämna den ort där han är bosatt.

Kommittén påpekar att det i prop. 1975/76:210 föreslagits atl förvaltaren skall besluta i fråga om gäldenärens rörelsefrihet. Även i det system kom­mittén förordar bör förvaltaren få besiämma i första hand. På förvaltaren skall sålunda ankomma att på begäran av gäldenären pröva om denne skall få resa utomlands och atl i förekommande fall förbjuda gäldenären att lämna sin bostadsorl. Gäldenär som är missnöjd med förvaltarens beslul kan få frågan prövad av konkursdomaren.

Inskränkningarna i rörelsefriheten bör enligt kommittén i linje med vad som gäller nu kombineras med regler om hämtning och häktning. Kom­mittén påpekar vidare att del från olika håll betecknats som en brist i gällande lagstiftning alt möjlighet inie finns att ta hand om gäldenärens pass för alt hindra denne att lämna landet. Enligt kommitténs mening bör man så långt möjligt begränsa gäldenärens möjligheter att i strid mol det föreslagna reseförbudel i KL lämna landet. Kommittén inskjuter atl en konkursgäldenär. som lämnat landet trois reseförbud, kan utlämnas till Sverige enbart om han misslänks för broll av viss svårhetsgrad. Kom­mittén föreslår atl en rätt all la hand om gäldenärens pass under konkursen införs. Som föruisättning för ett omhändertagande bör krävas atl det skäligen kan befaras att gäldenären utan samtycke lämnar landet. Det bör ankomma på förvaltaren att ta hand om gäldenärens pass. Kommittén ser detta som en naturlig följd av att det är förvaltaren som i första hand skall avgöra frågoma om gäldenärens rörelsefrihet. Även förvaltarens åtgärd att ta hand om gäldenärens pass skall kunna föras under konkursdomarens prövning.

Kommittén anser att det i vissa fall kan vara av värde att fömtvarande ställföreträdare för gäldenären medverkar vid utredningen av boet. De föreslagna möjlighetema att inskränka gäldenärens rörelsefrihet bör därför enligt kommittén i viss omfattning göras tillämpliga även på sådana ställ­företrädare. Kretsen bör begränsas till styrelseledamot, verkställande direktör eller likvidator, som har avgått eller entledigats senare än ett år före dagen då konkursansökan inkom till konkursdomaren.

Prop. 1978/79:105

141

4.8.3 Gäldenärens rörelsefrihet under tiden för prövning av konkurs­ansökan, m.m.

Kommittén framhåller inledningsvis att gällande KL inte ger möjlighet atl redan före konkursen inskränka gäldenärens rörelsefrihet. Detta gäller både på det personliga och ekonomiska planet. Kommittén nämner att lagberedningen i betänkandet Utsökningsrätt 

X

föreslagit att gäldenärens rådighet i ekonomiskt avseende skall kunna inskränkas redan när konkurs­ansökningen gjorts. Enligt det förslaget skall inskränkningen i delta fall fömtsätta särskilda skäl och ha formen av skingringsförbud.

Kommittén tar i sitt förslag utan saklig prövning upp den av lagbered­ningen föreslagna bestämmelsen om skingringsförbud, sedan konkurs­ansökan har gjorts, på gäldenärens egendom. Ett förordnande om sådant skingringsförbud fömtsätter enligt bestämmelsen begäran av borgenär.

I frågan om gäldenärens personliga rörelsefrihet under konkursansök­ningstiden påpekar kommittén att handläggningen av en konkursansökan som har gjorts av en borgenär ibland kan dra ut på tiden. 1 vissa lägen kan del enligt kommittén befaras att gäldenären avviker utomlands. I syfte att säkerställa gäldenärens medverkan i ett kommande konkursförfarande föreslår kommittén att möjlighet skall finnas redan när konkursansökan har gjorts att förbjuda gäldenären att lämna landet eller i yttersta fall häkta honom. Kommittén är medveten om att gäldenärer som har för avsikt att bege sig från landet ofta kan misstänkas för brott och att man då i stället kan inskrida med straffprocessuella tvångsmedel. Kommittén anmärker dock all brottsmisstanken inte sällan kan underbyggas först i samband med konkursutredningen.

Förutsättningar för reseförbud eller häktning under konkursansöknings­tiden bör vara att det är sannolikt att gäldenären under en konkurs kommer att undandra sig skyldighet eller överträda förbud som föreskrivs i KL och att särskilda skäl för åtgärden föreligger. För häktning uppställer kom­mittén det ytterligare villkoret att reseförbud finnes vara uppenbart otill­räckligt för att hindra gäldenären att avvika. Kommittén framhåller att det av denna reglering följer att häktning får tillgripas bara i verkligt kvali­ficerade fall.

Enligt kommitténs förslag skall det ankomma på konkursdomaren eller rälien att på begäran av borgenär meddela reseförbud eller besluta om häktning. Del krävs ej att borgenären själv gjort konkursansökan. I samband med reseförbud får utan särskild ansökan av borgenär förordnas att gäldenären skall lämna ifrån sig sitt pass. I fråga om de nännare förut­sättningama för de föreslagna åtgärdema hänvisar förslaget i huvudsak till de allmänna reglema om handräckning i RB.

Kommittén utvecklar närmare innebörden i kravet på att särskilda skäl skall föreligga för reseförbud eller häktning. Häri sägs ligga att gäldenärens medverkan i den kommande konkursen skall framstå som speciellt viktig

Prop. 1978/79:105

142

t.ex. därför att betydande värden slår på spel. Av kravet på särskilda skäl följer också att det måste kunna antas atl konkursansökningen leder lill bifall och alt påtaglig risk för att gäldenären lämnar landet föreligger.

Enligt kommittén bör de fömtvarande ställföreträdare som enligt kom­milléförslagel skall vara underkastade bestämmelserna om reseförbud och tvångsmedel under konkursen (se avsniii 4.8.2) omfattas av reglerna om reseförbud och häktning under konkursansökningsstadiet.

4.8.4 Bouppteckningsed

I fråga om den obUgatoriska edgången i konkurs, dvs. den edgång som oberoende av yrkande alltid skall äga rum (91 6 KL) tar kommittén upp frågan om vem som skall avlägga eden när gäldenären är en juridisk person Gfr avsnitt 4.8.1). Kommittén framhåller alt gäldenärens skyldig­heter i princip skall fullgöras av den som är behörig ställföreträdare. Enligt kommittén har del antagits atl denna princip även gäller beträffande den obligatoriska edgången.

Kommittén påpekar alt principen vad gäller aktiebolag och andra särskilt bildade juridiska personer leder till atl edgångsskyldighel åvilar var och en som ensam eller jämte annan är ställföreträdare för den juridiska personen. I ett aktiebolag är alllså samtliga styrelseledamöter och verkställande direktören skyldiga atl avlägga ed. Detta synes kommiuén vara en opraktisk ordning. Vid en enkät som kommittén gjort hos landets konkursdomare har också framgått att de flesta konkursdomare gör avsteg från den angivna principen i aktiebolags konkurs. Praxis varierar dock.

I fråga om edgångsskyldigheten när gäldenären är ett dödsbo ligger det f n. enligt kommittén måhända närmast till hands att anta att samtliga dödsbodelägare är skyldiga alt avlägga ed. Saken är emellertid tveksam. Av kommitténs enkät framgår att praxis även här varierar. Klart vanligast är dock att konkursdomaren begär edgång endast av den som har uppgett boet.

Kommittén finner det beträffande edgång i juridisk persons konkurs vara motiverat med en regel som är mer anpassad till nuvarande praxis. Regleringen bör utgå från att alla ställföreträdare i princip är skyldiga att avlägga ed men samtidigt ge möjlighet till undantag. En lämplig ordning är enligt kommittén att förvaltaren får befria den eller de ställföreträdare vilkas edgång saknar betydelse för boulredningen från edgångsskyldighet. Genom en reglering av detta innehåll ges enligt kommittén lagligt stöd åt bmkel att frän edgång befria ställföreträdare som inte är närmare insatt i den juridiska personens verksamhet. Vad angår dödsbo torde det förordade systemet enligt kommittén i allmänhet medföra att endast den som har uppgett boet behöver avlägga ed.

Med den föreslagna regleringen avses inte att befria samtliga ställföre­trädare för gäldenären från den obligatoriska edgången.

Prop. 1978/79:105

143

Kommittén framhåller att frågan om gäldenärs skyldighet att avlägga obligatorisk bouppteckningsed har nära samband med hans skyldighet atl medverka vid bouppieckningsförrällningen och därvid uppge boel under edsförpliktelse. Det synes konsekvent och lämpligt all ge föreskrifter även i fråga om vilka ställföreträdare för en juridisk person som skall medverka vid bouppieckningen. Kommittén förordar en beslämmelse som är ulformad i överenssiämmelse med vad kommittén föreslår i fråga om bouppieckningsed.

Nuvarande regel om fakultativ edgångsskyldighet (93 8 KL) har enligi kommittén vissa brisler.

Regeln, som främsi lar sikle på andra personer än gäldenären, innebär bl.a. atl den som har haft hand om egendom som ingår i boel är skyldig alt på yrkande uppge vad han haft hand om och beediga denna uppgift. Det är här inte fråga om all beediga bouppieckningen. I ett rättsfall har uppgifls-och edgångsskyldighet i nu akluelll hänseende ansetts åligga styrelse­ledamot i akiiebolag som har avgått kort före konkursen, oberoende av om han dellagil i förvaliningen av bolagels angelägenheler eller ej. I rättsfallet påtalades all del var olillfredsställande atl en styrelseledamot genom att avgå strax före konkursutbroUet kunde undgå den mera omfattande obligatoriska edgångsskyldigheten. I de fall ett bolag haft en enda styrelse­ledamot ledde denna ordning lill all bouppteckningens riktighet aldrig blir bestyrkt genom ed.

Enligt kommittén bör reglerna om edgångsskyldighet för annan än gälde­nären göras mera vidsträckta och flexibla än f n. Annan än gäldenären bör vara skyldig atl på yrkande av förvaltaren eller borgenär avlägga boupp­ieckningsed eller beediga viss uppgift i bouppteckningen, om det kan antas alt sådan egdång är av betydelse för utredningen. Något krav på atl veder­börande har haft hand om egendom som ingår i konkursboet bör inte upp­ställas. Till kategorin annan än gäldenären räknar kommittén bl.a. förut­varande slällförelrädare för juridisk person. Särskilt beträffande den som nyligen har avgått kan det ofta förutsättas att hans edgång är av betydelse för boulredningen. I övrigi kommer framför allt edgång av anställda att kunna bli aktuell till följd av den nya bestämmelsen. Även edgång av förut­varande boutredningsman och bouppgivare, vilka inte faller under den obligatoriska edgångsskyldigheten, kan ibland vara påkallad.

4.8.5 Tvångsmedel mot gäldenären

Enligt gällande ordning (94 8 KL) kan gäldenären om han överträder föreskriftema om bl.a. reseförbud och edgångsskyldighel hämtas eller häktas. Kommittén har i sin enkät hos konkursdomama frågat om tillämp­ningen av reglerna om tvångsmedel. Av svaren framgår att hämtning före­kommer i viss, om än begränsad utsträckning medan häklning var sällsynt. En allmän uppfaUning hos konkursdomarna var att reglema var behövliga som påtryckningsmedel.

Prop. 1978/79:105

144

Kommittén omtalar atl del på senare tid har framförts önskemål om effektivare ingripanden mot konkursgäldenär som motarbetar konkursför­farandét. Kommittén anser alt dess förslag i fråga om gäldenärens rörelse­frihet under konkursansökningsstadiet och under själva konkursen i viss mån lillgodoser önskemålen. Även förvaltarens utvidgade befogenhet att använda tvång mol gäldenären nämns här. Dessa förslag ligger i linje med önskemålen om effektivare ålgärder mot tredskande konkursgäldenärer. Kommittén anser dock att del krävs ytterligare skärpningar, särskilt i fråga om möjligheter alt hämta gäldenären under konkursen.

Svaren vid enkäten lyder enligt kommittén på atl i KL föreskrivna möjligheler att hämta gäldenären inte utnyttjas i tillräcklig omfattning. Enligt kommitténs mening kan effeklivare ingripanden mol tredskande gäldenärer göras redan genom ändamålsenlig tillämpning av gällande regler.

Kommittén anför dock att det hämtöver är nödvändigt att ge möjlighet till lidigare ingripanden än vad som nu är möjligt. För atl t.ex. hämtning skall få tillgripas krävs f.n. att gäldenären undandrar sig sina plikter. En presumerad fara för sådant undandragande är således inte tillräcklig. Detta kan medföra att tvångsåtgärden sätts in för sent och blir verk­ningslös. Beslut om hämtning eller häktning av en gäldenär är inte verk­ställbart utomlands. Enligt kommitténs mening bör det vara möjligt att förordna om hämtning eller häklning under konkurs redan då del framstår som sannolikt att gäldenären kommer att undandra sig sina skyldigheter eller överträda förbud som gäller mot honom. En ytterligare fömtsättning bör vara all särskilda skäl för åtgärden föreligger. Som exempel på situa­tioner där ingripanden kan vara motiverade nämner kommittén fall där gäldenären, ehuru belydande värden står på spel i konkursen och trots att gäldenärens uppgifter är av avgörande betydelse i konkursen, notoriskt underlåter att fullgöra vad som åligger honom eller har gjort förberedelser för atl avvika från landet.

Kommittén framhåller att gäldenären i regel bör få tillfälle att yttra sig över fråga om hämtning eller häktning. När det är fråga om gäldenär som befaras ämna undandra sig sina skyldigheter ligger det dock enligt kom­mittén i sakens natur att gäldenären normalt inte behöver höras.

När det gäller tvångsmedel mot annan än gäldenären påpekar kommittén atl tvångsmedel redan nu kan tillgripas mot den som undandrar sig edgång enligt 93 § KL. Enligt kommitténs förslag (avsnitt 4.8.2 och 4.8.3) skall vissa fömtvarande ställföreträdare vara underkastade samma regler om reseförbud och upplysningsplikt som gäller för gäldenären. De av kom­mittén förordade nya bestämmelsema om tvångsmedel bör i tillämpliga delar gälla även för nu åsyftade ställföreträdare.

Gällande lag föreskriver inte någon maximitid för gäldenärens kvar­hållande i häkte. Enligt kommitténs mening bör häktningstiden i konkurs begränsas på samma sätt som gäller i fråga om häktat vittne. Kommittén

Prop. 1978/79:105

145

förordar därför att häktningstiden i konkurs får uppgå till högst tre månader.

4.8.6 Ersältning för inställelse

Enligt gällande KL är gäldenären berättigad att av konkursboet erhålla ersättning för resa och uppehälle i samband med inställelse hos konkurs­domaren eller annorstädes. Ersättningen är dock på vissl säll begränsad.

Genom kommitténs förslag ges annan än gäldenären rätl till skälig ersättning av konkursboet för inställelse till edgång. Ersättningen skall bestämmas av konkursdomaren. Fömtvarande ställföreträdare som enligt förslaget är skyldig att inställa sig hos konkursdomaren eller annorstädes ges samma rält lill ersältning som f n. tillkommer gäldenären.

4.9 Kostnader för reformen

Som framgåti tidigare räknar kommittén med atl de nya tillsynsupp­gifterna kommer alt kräva förstärkningar av kronofogdemyndigheternas resurser. Någon beräkning av koslnadema görs inte av kommittén som dock till ledning för kommande resursberäkningar har ställt samman de arbetsuppgifter som skall ankomma på tillsynsmyndigheten i en bilaga till betänkandet. Enligt kommittén måsle man vid beräkningama även beakta den ökade belastning på kronofogdemyndigheterna som lönegarantipröv­ningen medför i de konkurser som nu handläggs i ordinär form men som enligt förslaget skall handläggas enligt den enklare ordningen.

Kommittén anser att det behövs resursförstärkningar även hos riks­skatteverket lill följd av den nya ordningen för tillsyn.

Enligt kommittén kan det antas alt kostnadema för den nya tillsynen i slorl sett kommer att motsvara nuvarande kostnader för tillsyn, dvs. kostnadema för konkursdomamas och rätlens ombudsmäns tillsyns­verksamhet. Kommittén anser inte att någon kostnadsbesparing på konkursdomarsidan är möjlig med hänsyn lill att konkursdomama enligt förslaget skall överta förlikningsuppgiftema i ordinär konkurs.

Kommittén uppskattar nuvarande kostnader för rättens ombudsmän till omkring 4,2 miljoner kr. med utgångspunkt från förhållandena år 1974. För alt få en rättvisande bild av kostnadema måste man dock enligt kommittén beakta att åtskilliga ordinära konkurser kommer att falla bort till följd av den nya förvaltningsordningen i mindre konkurser. Bortfallet anges av kommittén i överensstämmelse med en uppskattning*i prop. 1975/76:210 till en tredjedel.

Som nämnts tidigare (avsnitt 4.3.5) föreslår kommittén att statens kostnader för tillsyn skall beräknas efter schabloner och - i likhet med nuvarande kostnader för rättens ombudsmän - tas ut ur konkursbona. Kommittén räknar med att staten på detta sätt i allt väsentligt får läckning 

10   Riksdagen 1978179. I saml. Nr 105

Prop. 1978/79:105

146

för sina tillsynskostnader. Kommittén anser därför all tillsynsreformen ur slatsfinansiell synpunki inte har nämnvärd betydelse. Detla förutsätier dock alt de berörda schablonbeloppen bedöms med utgångspunkt i atl staten skall få full kostnadsläckning.

När det gäller lillsynsreformens belydelse för borgenärerna behöver man enligt kommittén inte räkna med någon siörre ökning av belastningen på konkurserna. En annan sak är enligt kommittén att den förstärkta ställning och de vidgade uppgifier som förslaget medför för förvaltaren kan föranleda ökade förvaltningskostnader.

Kostnaderna för det av kommittén föreslagna allmänna ombudet som enligt kommitténs förslag skall betalas av staten torde enligt kommittén bli förhållandevis obelydliga. Kommittén påpekar att särskild ersättning till allmänt ombud blir akluell företrädesvis i de fall uppdraget utövats fri­stående från statlig Ijänsl eller innehas av annan än slalstjänsleman. Kom­mittén räknar med atl som ombud i första hand anlitas statliga tjänstemän.

Kosinaderna för den del av reformen som avser mindre konkurser berörs inie särskilt av kommittén, om man bortser från kostnaderna för tillsynsorgan och allmänt ombud i sådana konkurser.

5 Föredraganden

5.1 Allmänna utgångspunkter

Fullgörandet av en betalningsskyldighet garanteras ytterst av att gälde­närens egendom kan tas i anspråk tvångsvis genom exekution för att tillgodose fordringsägarens krav. Exekutionen kan ha till syfte att till­godose i princip endast en borgenärs intresse och kan då begränsas till så stor del av gäldenärens egendom som svarar mot fordringen. Det blir då fråga om en s.k. specialexekulion, som verkställs genom ett utsökningsför-farande. Detta är anförtrott åt ett statligt organ, kronofogdemyndigheten, och regleras i första hand i utsökningslagen (1877:31 s. 1). En reformering av utsökningsförfarandet har föreslagits i en lagrådsremiss, som av­lämnades tidigare i år. Förslaget innebär att en ulsökningsbalk ersätter den nuvarande utsökningslagen och därtill anslutande lagar.

Exekutionen kan också ha karaktären av generalexekution, varvid all gäldenärens egendom tas i anspråk och alla hans fordringsägare omfattas. Denna exekutionsform benämns konkurs och förutsätter att gäldenären är insolvent, dvs. ur stånd att betala sina skulder allteftersom de förfaller. Konkursinstitutel regleras i huvudsak i konkurslagen (1921:225, KL). Konkursförfarandet åvilar inte något samhällsorgan men står under viss offentlig tillsyn.

KL bygger på principen att borgenärema, då de inte alla kan få full betalning för sina fordringar, skall vara jämställda och bära förlusten proportionellt  i  förhållande  till  storleken  av   vars  och  ens  fordran.

Prop. 1978/79:105

147

Principen om proportionell fördelning är dock i väsentlig grad genom­bruten genom att vissa fordringar är förenade med förmånsrätt; dvs. ford­ringarna äger vid fördelningen företräde framför andra fordringar enligt särskilda regler i förmånsrättslagen (1970:979). Med konkursen är förenat ett tvång som riktar sig såväl mot gäldenären som mot borgenärerna. Gäldenären fråntas rådigheten över sin egendom. För en borgenär innebär konkursen i princip att han förlorar möjligheten att skaffa sig företräde framför annan borgenär t.ex. genom säraklioner av olika slag. På detta sätt förhindras den kapplöpning mellan borgenärerna som annars lätt skulle ytterligare försämra gäldenärens ekonomiska ställning. Genom konkurs­institutet skapas också en trygghet för borgenärema, vilket i sin lur är en förutsättning för ett väl fungerande kreditväsen. Konkursinstitutet är därför av stor belydelse i det ekonomiska livet.

Konkurs är inte den enda ordning varigenom konkurrerande borge­närers anspråk mot en insolvent gäldenär kan tillgodoses. Även genom ackord kan en insolvent gäldenärs egendom las i anspråk i dess helhet för att bereda samtliga borgenärer betalning. Ett ackord innebär atl gälde­nären och hans borgenärer Iräffar en uppgörelse, som oftast innebär att borgenärema till viss del efterger sina anspråk. Till skillnad från vad som är typiskt för konkurs är ackord avhängigt av gäldenärens initiativ och medverkan. Ackord kan förekomma i samband med konkurs men har sin väsentliga betydelse utanför konkurs. Ackord erbjuder många gånger de inblandade intressentema mer tillfredsställande lösningar än konkurs. Bl.a. är möjligheterna för ett fortbestånd av gäldenärens verksamhet större. Reglema om offentligt ackord reviderades år 1970 då en ny ackordslag (1970:847) tillkom. Ackord har genom den nya lagen blivit ett mera användbart medel än tidigare för att i kritiska situationer åstadkomma upp­görelser mellan gäldenären och borgenärema.

Även andra betydelsefulla reformer på rättsområden som gränsar till konkursrätten har genomförts på senare lid. Jag syftar härvid främst på lagen (1970:741) om statlig lönegaranti vid konkurs (lönegaranlilagen) och den nyss berörda förmånsrättslagen (1970:979).

KL innehåller grovt sett två huvudkategorier av regler, nämligen om den materiella konkursrätten och om förfarandet för förvaltning och av­veckling av ett konkursbo.

Till de materiella reglema hör främst regler om fömtsättningama för att en gäldenär skall få försättas i konkurs, om konkursgäldenärs rådighet över sin egendom och om återvinning av egendom till konkursbo. Den materiella konkursrätten har nyligen varit föremål för en revision. Härvid har framför allt bestämmelsema om återvinning arbetats om på ett genom­gripande sätt. Reformen trädde i kraft den I juli 1975 (prop. 1975:6, LU 1975:12, rskr 1975:91). En huvudtanke bakom reformen var att så långt som möjligt motverka otillbörliga transaktioner av gäldenären eller borgenär i samband med en förestående konkurs. Översynen syftade i

Prop. 1978/79:105

148

övrigt till att förenkla och modemisera regelsystemet.

Själva förfarandet vid konkurs berördes av 1975 års reform endast såvitt gällde handläggning av konkursansökan. Reglema om förvaltningen av konkursboets egendom, om tillsynen över förvaltningen och om bevakning och utdelning samt övriga förfaranderegler påverkades alltså inte. 1 stort sett har konkursförfarandet inte ändrats sedan KL:s ikraftträdande år 1922.

En konkurs handläggs f n. antingen enligt de regler som KL uppställer för förfarandet i allmänhet eller, om boets tillgångar inte förslår till kostna­dema för en sådan handläggning, med tillämpning av speciella regler. Man brukar tala om att konkursen i det förra fallet handläggs som ordinär konkurs och i det senare som fattigkonkurs. Konkursdomaren besiämmer i samband med konkursbeslutet i vilken form konkursen skall handläggas.

För handläggningen av en ordinär konkurs tillämpas ett omfattande och tämligen invecklat regelsystem. Kännetecknande för denna handlägg­ningsform är bl.a. att förvaltningen och avvecklingen av boet handhas av en eller flera förvaltare, som också företräder boet utåt. Konkursdomaren tillsätter omedelbart efter konkursbeslutet en interimsförvaltare som är verksam under tiden fram till det s.k. första borgenärssammanträdet. Vid detta ankommer det på borgenärskollektivet att välja en slutlig förvaltare. Förvaltaren har i huvudsak en självständig ställning i förhåUande till borge­närerna. Dessa har samfälld beslutanderätt endast i ett fåtal frågor. Till förvaltare anlitas vanligtvis advokater.

Förvaltarens verksamhet i en ordinär konkurs står under tillsyn närmast av en rättens ombudsman, vanligen en advokat, som utses av konkurs­domaren. Rättens ombudsman utövar sin tillsyn bl.a. genom granskning av vissa rapporter och berättelser som förvaltaren är skyldig att fort­löpande avlämna. Vid sidan av den rena kontrolluppgiften har rättens ombudsman andra viktiga uppgifter. Bl.a. deltar han i viss mån i själva förvaltningen. Avgörandet av vissa viktigare förvaltningsfrågor ligger sålunda hos rättens ombudsman. Han skall också bistå förvaltaren med råd. Förvaltaren och rättens ombudsman sfår under tillsyn av konkurs­domaren. Förvaltningen kan också övervakas av granskningsmän, om sådana har valts av borgenärema.

Förvaltaren skall i konkursens inledningsskede utreda boet. Till utred­ningen hör att upprätta bouppteckning samt en skriftlig berättelse över boets tillstånd och orsakema till obeståndet. I denna berättelse, s.k. för-valtarberättelse, skall förvaltaren också ange i vad mån fömtsättningar för återvinning finns. Förvaltaren är vidare skyldig att undersöka om anledning finns att misstänka att gäldenären begått gäldenärsbrott. An­märkning i detta hänseende skall tas in i förvaltarberättelsen.

Förvaltaren skall genom realisation av tillgängama förvandla boets förmögenhetsmassa till penningmedel som skall fördelas mellan borge­närema. Realisation av boets tillgångar skall i princip ske så snart som

Prop. 1978/79:105

149

möjligt efter första borgenärssammanträdet. Innan utdelning till borge­närerna får ske skall konkurskostnadema i första hand arvoden till för­valtare och rättens ombudsman betalas.

För atl en borgenär skall få utdelning krävs i allmänhet atl han bevakar sin fordran. Bevakningama granskas av förvaltaren. Denne skall framställa anmärkning mol bevakning som han finner obefogad. Uppkommen tviste­fråga prövas i försia hand vid ett särskilt sammanträde inför rättens ombudsman, det s.k. förlikningssammanträdet. Vid detla skall rättens ombudsman söka få till stånd föriikning. Åstadkoms inte förlikning, går tvisten till rätten för prövning i särskilt angiven ordning. Rättens avgörande har rättskraft endast i konkursen.

En ordinär konkurs avslutas i regel genom slututdelning. Visar det sig under förfarandets gång att tillgängama inte förslår till kostnaderna, skall konkursen dock avskrivas efter en procedur som bmkar benämnas efter­följande fatligkonkurs.

Förfarandet vid fattigkonkurs skiljer sig i väsentliga avseenden från pro­ceduren vid ordinär konkurs. Fattigkonkurs kommer till stånd när det finns anledning anta alt gäldenärens bo inte läcker kostnaderna för en ordi­när konkurs. Förfarandet är i sådani fall inte inriktat på atl åsiadkomma någon avveckling av boel eller utdelning till borgenärema. Fattigkonkurs syftar i stället lill att med bibehållande av konkursens verkningar hindra att del i mindre konkurser uppstår kostnader som inte står i rimligt för­hållande till boets omfattning. Meningen med förfarandet är främst att utreda om det finns förutsättningar för ordinär konkurs. Bevakning av ford­ringar förekommer ej. Möjlighet alt återvinna egendom till konkursboet finns inte. Någon egentlig förvallning av konkursboet kommer inte heller till stånd utan konkursdomaren förordnar en god man att ta vård om gälde­närens bo. Den gode mannen har mycket begränsade befogenheter och har inte någon skyldighet att utreda om gäldenären gjort sig skyldig till brott eller ej. En fattigkonkurs avskrivs normalt när gäldenären har gått ed på riktigheten av en av den gode mannen uppprättad bouppteckning.

År 1965 avslutades 1.306 konkurser i landet. Av dessa var 590 (45%) fattigkonkurser. Antalet konkurser ökade därefter kraftigt fram till år 1974. Ökningen gällde i särskih hög grad fattigkonkurserna. År 1974 var antalet avslutade konkurser 4.566, varav 70% fattigkonkurser. Under de följande åren minskade antalet konkurser. Antalet avslutade konkurser har sålunda sjunkit med 22% fr.o.m. år 1974 t.o.m. år 1977. Fattigkon-kursemas andel av totala antalet konkurser är fn. omkring 75%. Upp­gifterna om antalet konkurser som inletts år 1977 och under första halvåret 1978 tyder på en något ökad konkursfrekvens.

Vid en jämförelse med andra länder är antalet konkurser i Sverige relativt sett mycket högt. Den höga svenska konkursfrekvensen får ses bl.a. mot bakgrund av den etableringsfrihet som sedan gammalt råder i Sverige. Ett direkt samband kan konstateras mellan fattigkonkursernas

Prop. 1978/79:105

150

växande antal och den siora nybildning av små akiiebolag som kulminera­de i början på 1970-lalet inom ramen för då ännu gällande liberala regler om nybildning av aktiebolag, vilka lilläl akiiebolag med myckel lilet aktie­kapital, s.k. 5.000-kronorsbolag. Dessa bolag etablerades sannolikt i stor ulsiräckning av skalletekniska skäl. Gällande konkurs- och bolagslagstifl-ning torde ha bidragit till att en del bolag bildals för mindre seriösa syften. Härpå tyder inte minst den myckel korta livslängden hos åtskilliga 5.000-kronorsbolag. Tillgänglig slatislik visar att antalet beslutade konkurser vari gäldenären är akiiebolag ökal kraftigt både i absoluta och relativa tal.

Även andra förklaringar finns lill att fattigkonkursemas antal har stigit så kraftigt. Hot om konkurs kan begagnas som ett effektivt påtrycknings­medel mot betalningsförsumliga gäldenärer. Detta medel används i stor omfattning av kronofogdemyndighetema i deras indrivningsverksamhet. Även om dessa myndigheler många gånger återkallar konkursansökningar­na, fullföljs ansökan i flertalet fall. Ell annal skäl för kronofogdemyndighe­terna all begära en gäldenär ulan tillgångar i konkurs är önskemålet att hindra gäldenären atl belasta sig med ytterligare skulder eller fortsälla med sin rörelse. Della sammanhänger med att aktiebolag enligt 13 kap. 19 8 aktiebolagslagen (1975:1385) upplöses tvångsvis genom konkurs.

Konkursutvecklingen påverkas även av andra faktorer. Gränsen för lägsia tillåtna aktiekapital är sedan år 1973 höjd från 5.000 till 50.000 kr (SFS 1973:303). Vidare kan i anledning av betänkandet (SOU 1978:66) An­delsbolag en ny bolagsform för mindre företag komma att införas. Vilken belydelse dessa förhållanden kan komma att få på konkursfrekvensen går nu inte att bedöma.

När en borgenär endast vill förvissa sig om humvida gäldenären har utmätningsbara tillgångar eller ej, kan han f n. i stället för konkurs välja att begära att gäldenären avlägger utmätningsed enligt lagen (1921:244) om utmätningsed. Denna möjlighet utnyttjas i åtskilliga fall. Lagen avses dock bli avskaffad till följd av det förslag till ulsökningsbalk som har remitterats till lagrådet. Förslaget innehåller bl.a. regler om skyldighet för gäldenären att lämna uppgifter vid utmätning. Vilken betydelse denna reform kommer atl få på konkursfrekvensen är svårt att ange. Det bör beaktas att den före­slagna uppgiftsskyldigheten endast rör tillgångarna. Någon återvinning skall inte heller i fortsättningen vara möjlig i samband med utmätning. Det bör i sammanhanget också erinras om att betalning enligt den statliga löne­garantin endast kan utgå vid konkurs.

Frågan om den fortsatta konkursfrekvensen är naturligtvis också i hög grad beroende av hur man utformar reglerna om handläggning av de konkurser som i dag följer reglema för fattigkonkurs. Görs dessa effek­tivare än f n. t.ex. genom att möjlighet till återvinning införs, kan intresset att begära en gäldenär i konkurs bli större.

Sammanfattningsvis anser jag det svårt att göra säkra uttalanden om konkursutvecklingen i ett längre perspektiv. Tydligt är dock att det inte

Prop. 1978/79:105

151

finns anledning att räkna med någon större förändring under de närmaste åren.

Sedan KL trädde i kraft år 1922 har betydelsefulla förändringar ägt rum både i näringslivet och samhället i övrigi utan att detta har återverkat på konkursförfarandét. Sedan länge har del stått klart atl regelsystemet bör revideras för atl tillgodose de nya kraven. Särskilt bristfälligt är det nuvarande systemet med fattigkonkurser. Arbetet på att revidera reglerna om själva förfarandet i konkurs inleddes år 1971 och har i första hand varit anförtrott åt konkurslagskommittén (Ju 1971:06). Denna har i uppdrag att göra en allmän översyn av förfarandet och föreslå ändringar på de punkter där reformer framstår som angelägna. Konkurslagskommittén lade år 1974 fram delbetänkandet (SOU 1974:6) Förenklad konkurs m.m. Betänkandet innehöll förslag till ett nytt förfarande för mindre konkurser. Detla skulle träda i stället för systemet med faltigkonkurser och dessulom tillämpas i en del av de konkurser som enligt nuvarande regler skall handläggas som ordinär konkurs.

På gmndval av kommittéförslaget lade den dåvarande regeringen år 1976 fram förslag till en ny ordning för handläggning av mindre konkurser (prop. 1975/76:210). I propositionen beräknades att den nya ordningen skulle kunna tillämpas i omkring 80% av alla konkurser. Syftet med försla­get var bl.a. att komma till rätta med de brister som är förenade med fatlig­konkurserna. Genom förslaget gavs möjlighet att återvinna egendom till konkursbo även i mindre konkurser. Vidare föreslogs att man även i sådana konkurser skulle utreda förekomsten av eventuella gäldenärsbrott. Den föreslagna handläggningsformen skulle tillämpas om det fanns anledning anta antingen att gäldenärens bo inte räckte till betalning av de konkurskostnader som skulle följa med en ordinär konkurs eller att boet med hänsyn till dess omfattning och övriga förhållanden var av enkel beskaffenhei och konkursen med fördel kunde genomföras utan bevak­ningsförfarande. Enligt förslaget ankom det på konkursdomaren att pröva hur konkursen skulle handläggas. Vid behov fick konkursdomaren skjuta upp beslutet i denna fråga en kort tid och i samband härmed uppdra åt kronofogdemyndigheten att verkställa utredning i saken.

I propositionen föreslogs att förvaltare skulle förordnas i alla mindre konkurser och med avvikelse från kommittéförslaget att till förvaltare som regel skulle utses kronofogdemyndighet.

Del nya förfarandet skilde sig från ordinär konkurs i första hand genom all någon bevaknings- och anmärkningsprocedur inte skulle förekomma. I de mindre konkurser som gav medel till utdelning ankom det på för­valtaren att på egen hand utreda vilka fordringar som kunde göras gällande i konkursen och att upprätta utdelningsförslag. Förslaget skulle prövas av konkursdomaren. Denne skulle utöva en viss tillsyn över förvaltarens verksamhet.

Propositionen innehöll ocksä förslag till nya regler om ansvaret för

Prop. 1978/79:105

152

konkurskostnadema. Enligt förslaget skulle konkursdomaren bestämma ersättning till förvaltaren i mindre konkurs. Om konkurskostnadema inte kunde las ul av boet skulle de betalas av den borgenär som sökt gälde­nären i konkurs, intill ell vissl belopp, eller i sisla hand av staten. Vidare föreslogs atl kraven på konkursförvaltarens kvalifikationer skulle höjas och att förvaltare i ordinär konkurs skulle utses av konkursdomaren.

I sitt betänkande (LU 1976/77:11) med anledning av propositionen intog lagutskottet den ståndpunkten att frågoma om förvaltnings- och tillsyns­organ i såväl mindre som ordinära konkurser borde lösas i ett samman­hang. Utskottei uttalade även bl.a. att del var mindre lämpligt att krono­fogdemyndighet skulle handha konkursförvaltningen. Utskottet hem­ställde om avslag på propositionen och riksdagen beslöt i enlighet med ut­skottets förslag (rskr 1976/77:63). En minoritet i utskottet och i riksdagen ansåg dock atl propositionsförslaget borde bifallas.

Med anledning av riksdagens beslut utfärdade regeringen tilläggsdirektiv varigenom konkurslagskommittén fick i uppdrag att ytterligare pröva frågan om förvaltningen i mindre konkurser. I direktiven angavs vissa rikt­linjer för kommitténs överväganden i den delen.

Kommittén avlämnade i juli 1977 delbetänkandet (SOU 1977:29) Konkursförvallning. Betänkandet innehåller förslag till nya regler för förvaltning och tillsyn i både ordinära och mindre konkurser.

När det gäller de ordinära konkursema anser kommittén att man bör eftersträva en mindre formbunden förvaltning som medger en snabb och rationell avveckling av konkursboel och att tillsynen över förvaltningen bör göras effektivare. Enligt kommittén bör i ett nytt förvaltnings- och tillsynssystem borgenärer och arbetstagare ges bättre möjligheter att komma till tals i viktigare frågor. Kommittén anser också att arbets­marknads- och regionalpolitiska synpunkter i viss omfattning bör tillgodo­ses inom konkursens ram. Enligt kommittén är reformbehovet i de angivna hänseendena angeläget.

1 enlighel med vad som föreslogs i prop. 1975/76:210 anser kommittén att kraven på konkursförvaltares kompetens skall skärpas och att konkurs­domaren skall utse förvaltare i ordinär konkurs. Enligt kommittén bör endast specialister i fortsättningen anlitas som förvaltare. Kommitténs förslag innebär vidare att förvaltaren får en självständigare ställning i för­hållande till tillsynsorgan och borgenärskollektiv. Rättens ombudsman föreslås bli avskaffad och tillsynen i stället anförtrodd åt kronofogdemyn­digheten. Konkursdomaren skall inte längre utöva tillsyn över konkursen. Förvaltaren skall vid sin förvaltning samråda med tillsynsorgan och de borgenärer som särskilt berörs. Tillsynsorganets huvuduppgift blir enligt kommittén att övervaka att förvaltningen bedrivs på ett ändamålsenligt sätt och i överensstämmelse med KL och annan lagstiftning. Särskild vikt skall härvid läggas vid att tillse att avvecklingen inte fördröjs i onödan. Konkursdomaren skall överta rättens ombudsmans nuvarande uppgift att

Prop. 1978/79:105

153

söka åstadkomma förlikning av tvistiga fordringar.

Kommittén föreslår vidare all ett allmänt ombud skall kunna utses i konkurs med uppgift att verka för att bl.a. arbetsmarknadspolitiska inlressen beaktas. Särskilda regler om samråd med och information lill de anställda i ett konkursdrabbat företag föreslås ocksä. Konkursförvaltaren föreslås få rätt att tillgripa tvång gentemot tredskande gäldenär i vissa fall.

Det förslag kommittén har lagt fram i fråga om de mindre konkursema innefattar en överarbetning av förslaget i prop. 1975/76:210. Enligt kom­mitténs förslag skall förvaltare i mindre konkurser i princip ha samma kvalifikationer som förvaltare i ordinär konkurs, vilket innebär att i allmänhet advokat skall utses. Förvaltningen skall stå under tillsyn av kronofogdemyndigheten. Förvaltaren skall samråda med tillsynsorganet och särskilt berörda borgenärer i viktigare frågor.

Enligt vad kommittén föreslår skall konkursdomaren alltid bestämma handläggningsform i samband med konkursbeslutet. Kommittén lägger fram vissa förslag som syftar lill att ge konkursdomaren underlag för beslut i handläggningsfrågan. Om konkursdomaren bestämmer att konkursen skall handläggas som mindre konkurs och det senare visar sig atl förutsättningar för denna konkursform saknas, skall övergång lill ordi­när konkurs kunna äga rum.

Kommittén föreslår vidare att reglema om gäldenärens skyldigheter revideras. Dessa regler avses bli tillämpliga oavsett i vilken form konkursen handläggs. Sammanlaget innebär förslaget i denna del en skärpning i jämförelse med nuvarande bestämmelser. Bl.a. skall gälde­nären vara underkastad förbud att ulan tillstånd lämna landet under hela konkursen och hans pass skall kunna tas ifrån honom. I kvalificerade fall skall enligt förslaget gäldenären redan när konkursansökan har gjorts kunna förbjudas att lämna landet.

Innan jag går närmare in på kommitténs förslag vill jag uppehålla mig något vid syftena med en konkurs, utöver vad jag tidigare har sagt. KL bygger på att konkursen endast har till ändamål att tillgodose borge­närema. Det är enligt min mening också ett starkt samhällsintresse att reglerna om konkurs är utformade så att förlusterna för borgenärerna kan begränsas. Genom 1975 års reform ges vidgade möjligheter att genom åter­vinning återföra egendom till den förmögenhetsmassa som kan utdelas till borgenärema.

När det gäller konkursförfarandet kräver borgenäremas intresse att det är så effektivt som möjligt och att konkurskostnadema hålls nere. Konkursavvecklingen får inte heller ta längre tid än vad som är nödvändigt med hänsyn till förhållandena i den enskilda konkursen. Även gäldenären har intresse av att avveckhngen är så effektiv och billig som möjligt. Önskemålet om ett effektivt konkursförfarande får dock inte drivas så långt att rättssäkerheten äventyras. Jag vill betona angelägenheten av att regelsystemet  utformas   så  att  både   borgenärer  och  gäldenären  ges

Prop. 1978/79:105

154

möjlighet alt komma lill tals i de olika frågorna.

Konkursinstitutel måste emellertid ses i ett vidare perspektiv än som hittills anlagts. När ett företag befinner sig i en ekonomisk kris, vare sig del gåtl så långt som till konkurs eller ej, gör sig även andra än rent ekonomiska inlressen gällande. Om verksamheien t.ex. läggs ned vid ett företag, kan detla få allvariiga verkningar för de anslällda. Samhällel har på senare lid tagil på sig ett allt siörre ansvar för att upprätthålla syssel­sättningen och över huvud för att säkerställa en gynnsam utveckling av näringslivet. Detta kommer till uttryck bl.a. i statliga engagemang i form av slöd och bidrag i en mångfald former. Med hänsyn till dåtida samhälls­förhållanden var det naturligt att man vid tillkomsten av KL hade de rent ekonomiska intressena i blickpunkten. 1 dagens samhälle bör man emeller­tid vid utformningen av nya bestämmelser om konkursförfarandet även ta hänsyn till t.ex. de sysselsältningspoliliska intressena. Förfarandet bör i framtiden vara uppbyggt så att även sådana inlressen kan beaktas i kon­kursen. Det sagda innebär inte alt borgenärernas intressen skall efter­sättas.

Ännu ett viktigt samhällsintresse påverkar utformningen av konkursför­farandet. Det är allmänt bekant att en betydande brottslighet förekommer i samband med konkurser. Det rör sig främst om gäldenärsbrott, som inte sällan utgör ett led i en mera omfattande ekonomisk brottslighet. Under­sökningar visar att gäldenärsbrott kan antas förekomma i samband med 40-50% a v alla fattigkonkurser och i en något mindre andel av de ordinära konkurserna. Den brottslighet som förekommer vid konkurser kan ses som ett betydande inslag i den ekonomiska brottsligheten. Arbetet på att bekämpa denna typ av brottslighet har intensifierats under den senaste tiden. Det är vikligl att själva konkursförfarandet utformas så att möjlig­hetema att uppdaga och beivra förekommande brottsUghet väsentligt för­bättras. En sådan nyordning skulle säkerligen också få en betydande preventiv effekt.

Vid remissbehandlingen har frågan om tillsynens utformning i ordinär konkurs varit föremål för stor uppmärksamhet. Meningarna har härvid gått starkt isär i fråga om kommitténs förslag att rättens ombudsman skall avskaffas och att kronofogdemyndighet skall utöva tillsynen över konkursförvaltningen. Många remissinstanser anser att förslaget innebär en betydelsefull förstärkning av tillsynsfunktionen. Ungefär lika många remissinsianser riktar kritik mot förslaget, som enligt deras mening innebär en försämring.

För egen del vill jag redan här nämna att jag delar kommitténs mening atl rättens ombudsmans tillsynsuppgifter bör föras över till en myndighet, som också bör få överta konkursdomarens tillsynsfunktion. Jag förordar emellertid att tillsynen i vissa hänseenden skall anordnas på ett annat sätt än kommittén har föreslagil. Härigenom torde enligt min mening de kritiska synpunkter som har förts fram under remissbehandlingen i stor

Prop. 1978/79:105

155

utsträckning tillgodoses.

Kommitténs övriga förslag har fått ett övervägande posilivi mottagande. Från många håll understryks atl förslagen i dessa delar lillgodoser angelägna reformbehov. För egen del anserjag att kommitténs förslag i allt väsentligt uppfyller de krav som enligt vad jag nyss anfört bör ställas på ell nyll konkursförfarande. Förslagen bör därför läggas till grund för en revision av konkurslagstiftningen. Denna revision medför följdändringar även vad gäller annan lagstifining, bl.a. lönegarantilagen.

Som jag nyss nämnde föreslår kommittén att ett allmänt ombud skall kunna tillsättas i konkurs. Ombudet skall ha till uppgift atl beakta arbets­marknads- och regionalpolitiska intressen. Förslaget har fått ett genom­gående gynnsamt mottagande under remissbehandlingen. Även jag anser att det finns skäl som talar för förslaget. Emellertid har frågan om in­förandel av ett allmänt ombud samband med bedömningen av vilka insaiser från samhällets sida som kan komma i fråga i konkurs. Bl.a. är ombudets befogenheler i viss mån beroende av vilka arbetsmarknads- eller regionalpolitiska hjälpmedel som står till förfogande. Dessa frågor har i sin tur samband med den mer övergripande frågan om vilka medel samhällel bör sälla in när förelag befinner sig i ekonomisk kris. Hithörande problem behandlas f.n. av en arbetsgrupp inom arbetsmarknadsdepartementet. Arbetsgmppen torde också komma in på frågan om det behövs en utbyggnad av de nuvarande konkurs- och ackordsinstituten för att vinna rådrum i de fall då företag av väsentlig betydelse för sysselsättningen råkar i ekonomiska svårigheter.

Övervägande skäl talar för att man i avvaktan på nämnda utrednings­arbete dröjer med atl ta ställning till frågan om införande av ett allmänt ombud i konkurs. Jag lägger alltså inte nu fram något förslag på den punkten.

Kommitténs förslag är i lagtekniskt avseende ett provisorium. Bl.a. kvarstår KL:s ålderdomliga systematik och språkbruk. Vidare är samspelet mellan de olika regelsystemen för ordinär och för mindre konkurs tämligen invecklat.

Under remissbehandlingen har ifrågasatts om det är motiverat att hålla fasl vid KL:s nuvarande systematik med två handläggningsformer, när den enda väsentliga skillnaden mellan dem är att bevakningsförfarande inte skall komma till användning i mindre konkurs. De undantagsbestämmelser som behövs för att möjliggöra handläggning i enklare form i vissa fall skulle kunna tas in i de bestämmelser som är gemensamma för de bägge typerna av konkurser. Det kan också ifrågasättas om KL:s systematik, som bygger på att ordinär handläggning är det regelmässiga, bör behållas när i verkligheten mindre konkurs kommer alt utgöra huvudfallet. En reform i de hänseenden som jag tidigare har berört bör emellertid inte fördröjas av dessa mer formella frågor. I den avslutande etappen av reformarbetet ges tillfälle att ta ställning till dessa och andra frågor som

Prop. 1978/79:105

156

rör systematiken och den formella utformningen i övrigt av KL. Då får också frågan om vad som hör hemma i KL och i konkursförordningen (KF) prövas i sin helhet. I del sammanhanget bör även frågan om konkursdomarinstitulionens avskaffande tas upp.

5.2 Förvaltning i ordinär konkurs

5.2.1 Förvaltares kvalifikationer

De grundläggande bestämmelsema om förvaltares kvalifikationer i ordinär konkurs finns i 42 8 KL. Enligt denna paragraf skall förvaltare äga sådan insikt och erfarenhet som med hänsyn till boets omfattning och beskaffenhet fordras för förvaltningens behöriga handhavande. Något krav på att förvaltaren skall vara jurist uppställs inte i lagen. I praktiken utses dock regelmässigt advokat eller annan jurist till förvaltare.

I prop. 1975/76:210 föreslogs en ny lydelse av 42 §. Enligt den skulle konkursförvaltare ha den insikt och erfarenhet som uppdraget kräver, åtnjuta borgenäremas förtroende samt även i övrigt vara lämplig för upp­draget. Av uttalanden i propositionen framgår att avsikten med de nya kvalifikationskraven var att specialister på konkursförvaltning i allmänhet skulle anlitas som förvaltare. Allmänpraktiserande jurister skulle inte annat än i andra hand komma i fråga för förvaltamppdragen. Varken själva lagförslaget eller motivuttalandena mötte någon erinran vid riks­dagens behandling av propositionen.

I betänkandet Konkursförvaltning har konkurslagskommittén utan ändring tagit upp den i prop. 1975/76:210 föreslagna lydelsen av 42 8. Kommittén har härvid hänvisat till molivultalandena i propositionen. Kommitténs förslag i denna del har fått ett övervägande positivt mot­tagande. De flesta remissinstanser anser sålunda att en skärpning av nuvarande kvalifikationskrav är befogad och tillstyrker att uppdragen i första hand anförtros specialister. Några remissinstanser uttalar dock tvivel på att det överallt finns personer som uppfyller de nya kraven. Ett par andra instanser anser att de föreslagna kvalifikationskraven leder för långt. Det framhålls sålunda att flertalet konkurser inte är mer kompli­cerade än att de allmänpraktiserande jurister som nu anses lämpliga även i framtiden bör kunna anlitas. Tanken på att införa auktorisation av konkursförvaltare förs fram av ett par remissinstanser. Från några håll uttalas att kronofogdemyndighet bör vara förvaltare både i mindre och i ordinära konkurser.

För egen del vill jag understryka att utvecklingen i näringslivet och sam­hället i övrigt gjort att stora krav i allmänhet måste ställas på en konkurs­förvaltare. Att konkursförvaltaren är väl kvalificerad får ses som en gmnd­läggande fömtsättning för att förvaltningen skall kunna vara effektiv och

Prop. 1978/79:105

157

ändamålsenlig. En förvallare behöver i regel besitta, föruiom allmänna juridiska kunskaper, företagsekonomiska insikter, kunskaper om bok­föring och redovisning samt kännedom om och vana vid affärsjuridiska spörsmål. Dessa krav gör alt förvaltarna som regel bör sökas bland personer som i sin verksamhet är särskilt inriktade på affärsjuridiska frågor.

Ett annat viktigt krav som i allmänhet måste ställas på en konkursförval­tare är att han förfogar över en väl utvecklad kontorsorganisation med resurser för bokföring och redovisning. Della är av belydelse särskilt i sådana företagskonkurser där rörelsen under en tid drivs vidare. Vidare måste av en förvaltare krävas att han har sådana insikter i straffrättsliga frågor att han på ett tillfredsställande sätt kan lösa uppgifien att undersöka om gäldenären kan misstänkas för brott.

Utöver vad som följer av de nu angivna kraven måste en förvaltare i många fall vara väl förtrogen med arbetsrättsliga och arbetsmarknads­politiska frågor. Sådana spörsmål aktualiseras när gäldenären har drivit rörelse. Bland de frågor förvaltaren då skali ta ställning till är om driften bör fortsättas t. v. och om fömtsättningar för rörelsens fortbestånd finns på längre sikt.

De kompetenskrav som sålunda bör gälla medför enligt min mening att allmänpraktiserande jurister i princip inte bör förordnas till förvaltare i ordinär konkurs. Förvaltamppdragen bör i stället koncentreras till en ganska begränsad gmpp av personer - företrädesvis advokater som specialiserat sig på konkursförvaltning men även andra, t.ex. ledande tjänstemän hos Sveriges Ackordscentral. Jag är medveten om att detta kan medföra att lämplig förvaltare inte alltid finns tillgänglig på den ort där konkursen handläggs. De något ökade kostnadema för resor m.m. som ett anlitande av en specialist i dessa fall medför väger emellertid lätt i jämfö­relse med de vinster som en effektivare handläggning ger. Jag vill emeller­tid betona att del inte är något krav på att samtliga uppdrag inom en viss region skall gå till en enda advokatbyrå. Huruvida en eller flera advokat­byråer anlitas får bl.a. bero på mängden av uppdrag. Jag vill också under­stryka att det för att en nyrekrytering av lämpliga förvaltare skall kunna äga rum är nödvändigt att i viss mån göra avkall på kravet att förvaltare alltid skall ha erfarenhet av konkursförvaltning.

Redan i dag finns framför allt i storstadsområdena många advokater som kan sägas vara specialiserade på konkursförvallning. Däremot torde till­gången på sådana specialister vara mindre utaidör storstadsområdena. Jag anser emellertid att det på ganska kort tid bör vara möjligt att skapa en till­räckligt stor gmpp av personer som uppfyller kraven. Härvid beaktar jag också atl i kretsen av dem som är kvalificerade kan beräknas ingå en del advokater som f n. fullgör uppdrag som rättens ombudsman.

Under remissbehandlingen har förts fram den tanken att man borde införa auktorisation av konkursförvaltare. För min del anserjag att behov

Prop. 1978/79:105

158

av en sådan ordning knappasl föreligger. Jag kommer i det följande atl föreslå att konkursdomaren alltid skall utse förvaltare i ordinär konkurs. Del lorde vara fullt möjligl för konkursdomarna all med ledning av de kvalifikationskrav som lagtexten och motivuttalandena uppställer utse förvaltare med önskvärd kompelens.

I prop. 1975/76:210 uttalade dåvarande departementschefen att det var svårt atl i lagtext precisera de kvalifikationskrav som borde gälla i fråga om förvaltarskap. Jag delar denna uppfattning. Emellertid bör del av lagtexten klart framgå att speciella insikter i och erfarenheter av konkurs­frågor är avgörande vid tillsättande av förvaltare.

Med stöd av del anförda förordarjag att man i lagtexten till en början tar in del allmänna kvalifikationskravet att förvaltare skall ha den särskilda insikt och erfarenhel som uppdraget kräver. Vidare bör anges att förval­tare skall ha borgenäremas förtroende och all han även i övrigi skall vara lämplig för uppdragei. Härav följer enligt min mening att det i allmänhet är olämpligt att borgenär eller dennes ombud blir förvaltare i konkursen. Några principiella hinder mol en sådan lösning finns dock inte, om endast en borgenär finns eller övriga borgenärer godtar lösningen.

Advokatsamfundet har med hänvisning till specialistkravet förordat en föreskrift om atl förvaltaren skall vara lagfaren. För egen del villjag först framhålla att del redan av det allmänna kravet på att förvaltaren skall ha den särskilda insikl och erfarenhet som uppdraget kräver följer att person med juridisk examen regelmässigt bör komma i fråga som förvaltare. Jag vill dock inte utesluta möjligheten av att i undantagsfall anlita någon som visserligen saknar sådan examen men som förvärvat motsvarande kunskaper i sin verksamhet eller som annars uppfyller de särskilda krav som den ifrågavarande konkursen kan ställa t.ex. i fråga om företags­ekonomiskt kunnande. Den särskilda juridiska sakkunskap som behövs kan i sådana fall tillhandahållas på annan väg. Jag är alltså inte beredd att i lagtexien föra in krav på att förvaltare skall vara lagfaren.

Några remissinsianser har efterlyst uttryckliga regler om jäv för förval­tare. Med anledning härav vill jag först erinra om att konkurslagskommit­tén i betänkandet (SOU 1974:6) Förenklad konkurs m.m. föreslog en före­skrift om att till förvaltare inte fick utses någon som står gäldenären nära eller är beroende av honom. Dåvarande departementschefen ansåg i prop. 1975/76:210 att det var så pass självklart att den som omfattas av det när­ståendebegrepp som anges i 29 a 8 KL inte borde utses till förvaltare att en lagbestämmelse härom kunde föranleda felaktiga motsatstolkningar när det gällde andra situationer. Jag delar denna uppfattning.

En annan fråga som behandlades av kommittén i nämnda betänkande och som var föremål för viss uppmärksamhet under remissbehandlingen gällde huruvida en tidigare rådgivare till gäldenären borde få utses till förvaltare. Dåvarande departementschefen ansåg att det givetvis kunde vara rationellt att en person som var väl insatt i gäldenärens affärer blev

Prop. 1978/79:105

159

förvallare. Häri låg dock stora risker. Förutom all en person som har varil gäldenärens rådgivare i ekonomiska angelägenheter i och för sig kan bli utsatt för misstanke om att även under konkursen vilja gynna sin förre klient kan del också inträffa atl han behöver la direkl befattning med en tidigare affärstransaktion som han själv har deltagit i. Den som varil bok­förare eller deklarationsmedhjälpare till gäldenären eller varil revisor i ett aktiebolag som har försatts i konkurs borde enligt dåvarande departe­mentschefen under inga omständigheter förordnas. Del borde emellertid inte vara uteslutet atl till förvallare förordna en person som före konkursen har blivit anlitad av gäldenären för all klara upp dennes insolvenssitualion. Jag vill för min del ansluta mig till dessa uttalanden. Det innebär att bely­delsen av tidigare ställning som rådgivare till gäldenären får bedömas från fall lill fall vid avgörandet av om vederbörande är lämplig för uppdraget.

Äv del allmänna lämplighetskravet följer också att den som är omyndig eller i konkurs inte kommer i fråga som förvaltare. Den nuvarande särskilda bestämmelsen härom är därför överflödig. Jag delar uppfatt­ningen i prop. 1975/76:210 att den som uppnått pensionsåldem endast i undantagsfall bör förordnas till förvaltare men atl någon särskild lagregel härom inte är behövlig.

5.2.2 Utseende av förvaltare

KL;s regler om tillsättande av förvallare innebär att interimsförvaltare utses av konkursdomaren i samband med konkursbeslulel (43 8) och att slutlig förvallare väljs av borgenärema vid första borgenärssammanlrädet (45 8). Endasl om ingen borgenär kommer tillstädes vid detta sammanträde eller den som borgenärerna har valt är obehörig eller olämplig, får kon­kursdomaren ulse slutlig förvallare.

Enligt prop. 1975/76:210 skulle konkursdomaren i samtliga fall utse slutlig förvaltare. Detta skulle ske vid försia borgenärssammanträdet efter hörande av där närvarande borgenärer. Nuvarande regler om utseende av interimsförvaltare behölls. Förslaget mötte inte någon erinran vid riksdagsbehandlingen.

Kommitténs nu förevarande förslag innehåller i huvudsak samma regle­ring som propositionsförslagel. Nästan alla remissinstanser tillstyrker eller godiar kommittéförslaget i dessa hänseenden.

I prop. 1975/76:210 uttalades alt ordningen med borgenärsval inte inne­håller garaniier för all tillräckligt kvalificerade personer utses till slutliga förvallare. Konkursdomaren skall visseriigen se till att den som borgenä­rerna har valt är behörig och lämplig men i praktiken lorde del krävas myc­ket starka skäl för att konkursdomaren skall underkänna den av borgenä­rerna valde. Förslaget atl slutlig förvaltare skall utses av konkursdomaren var därför enligt dåvarande departemenischefen väl förenligt med de öka­de kvalifikationskraven. Jag kan för min del ansluta mig till dessa utlalan-

Prop. 1978/79:105

160

den. En ordning där slutlig förvaltare utses av konkursdomaren har också den fördelen all den främjar tilltron till förvaltarens opartiskhet.

Kommitténs förslag atl konkursdomaren skall höra närvarande borge­närer innan han utser slutlig förvallare har föranlett erinran endasl från RSV, som anser all man bör kunna underlåta att inhämta borgenärernas synpunkier på förvallarvalet. Enligt RSV kommer konkursdomaren i ett dilemma genom atl han samtidigt som han skall inhämta borgenäremas synpunkier skall verka för all den av honom utsedde interimsförvaltaren blir slutlig förvallare. Borgenärernas synpunkier kan enligt RSV tillmätas underordnad betydelse mol bakgrund av de skärpta kvalifikationskrav som skall gälla. RSV påpekar också alt konkursdomarens och tillsyns­myndighetens kännedom om presumtiva förvallare garanlerar att till­räckligt underlag för prövningen finns. Om borgenärerna inte skall höras, kan enligt RSV systemet med interimsförvaltare avskaffas.

För min del anserjag del naturligt med hänsyn till konkursens ändamål atl borgenärerna har möjlighet att yttra sig i förvaltarfrågan. Ett konkursbo måsle dock ställas under förvallning så snart konkursen beslutats. Någon möjlighet att redan då inhämta borgenärernas synpunkter finns inte. Mol bakgrund härav synes ett system med interimsförvaltare och slutlig för­vallare ofrånkomligt. En sådan ordning har också vissa praktiska fördelar. Vid tiden för första borgenärssammanträdet har man klarare överblick över konkursboets förhållanden och kan säkrare bedöma vilka kvalifi­kationskrav som bör ställas på förvaltaren i konkursen. Till första borge­närssammanträdel kan undantagsvis också tänkas komma fram omstän­digheter som gör atl den tidigare interimsförvaltaren inte bör utses därför att hans opartiskhet kan sättas i fråga. Upplysningar i dessa hänseenden kan lämnas av bl.a. borgenärerna. Vad jag nu har sagt hindrar inte att konkursdomaren med lanke på atl ett utbyte av förvaltare kan vara förenat med nackdelar bör sträva efter att till interimsförvaltare utse någon som kan antas vara lämpad atl handha förvaltningen under hela konkursen. Att konkursdomaren får räkna med atl det någon gång kan komma fram omständigheter som gör att interimsförvaltaren inte bör komma i fråga som slutlig förvaltare innebär enligt mitt synsätt inte någon allvarligare olägenhet.

Somjag tidigare har antytt och somjag senare återkommer till anserjag liksom kommittén att tillsynen över konkursförvaltning bör utövas av en myndighet. Det synes lämpligt att tillsynsmyndigheten hörs av konkurs­domaren innan denne utser slutlig förvaltare vid första borgenärssamman­lrädet. Tillsynsmyndigheten bör dessulom höras när interimsförvaltare skall tillsättas. Genom tillsynsmyndighetens medverkan får konkursdoma­ren ett säkrare underlag för sin bedömning av förvaltarfrågan.

LO har framfört önskemål om att konkursdomaren, innan han utser slutlig förvaltare, även skall höra berörda arbetstagarorganisationer. För min del vill jag erinra om att en arbetstagare, som är borgenär, i likhet med

Prop. 1978/79:105

161

annan borgenär enligt förslaget har rätl alt lill konkursdomaren framföra synpunkter i förvaltarfrågan. Detta torde oftast komma att ske genom den arbetstagarorganisation som arbetstagaren lillhör. Principiella skäl talar mot alt del i KL införs en beslämmelse om all arbetstagarorganisation skall höras rörande förvallarvalet även om dess medlemmar inte har några fordringar mol gäldenären. Somjag lidigare har uttalat (avsnitt 5.1) är kon­kursens ändamål i första hand att tillgodose borgenärernas intresse att få betalt för sina fordringar. Konkursförvaltaren är alt se som en förtroende­man för borgenärerna. Det är därför naturligt att det är denna krets som yttrar sig i frågan om förvallare. Vidare bör beakias att arbetstagamas intressen i förhållande till konkursboet i stor utsträckning tillgodoses genom regler som är tillämpliga på själva förvaltningen. Sålunda är arbets­tagarna genom lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet i bety­dande mån tillförsäkrade rält atl komma lill tals i de viktigare förvaltnings­frågorna och atl bli informerade om konkursens gång. Jag finner alltså någon bestämmelse av det slag LO förordar inte påkallad. 1 detta samman­hang villjag upprepa att ett av de speciella kompetenskrav som bör ställas på en konkursförvaltare är att han är förtrogen med de arbetsrättsliga frågorna.

Advokatsamfundet har i sitt remissvar påpekat att konkursdomaren vid sill val av förvaltare endast bör fästa vikt vid synpunkterna från sådana borgenärer som har praktisk möjlighet att få utdelning. Denna fråga togs upp i prop. 1975/76:210. Där framhölls att det givetvis i första hand är de borgenärer som varken har sin rätt tryggad eller kan anses uteslutna från vatje praktisk möjlighet att få utdelning, vilka har det egentliga intresset av hur förvaltningen bedrivs. Konkursdomaren hade därför anledning att fästa särskild vikt vid sådana borgenärers uppfattning, framför allt om deras fordringar var betydande. Detta uteslöt emellertid inte alt även annan borgenärs uppfattning kunde vara värd att beakta. Jag ansluter mig till dessa uttalanden. Det bör bl.a. beaktas att borgenärs utdelningsmöjlig­heter i konkursen kan ändras till följd av återvinning och annat.

5.2.3 Antalet förvaltare

Bestämmelser om antalet förvaltare finns 1418 KL. Antalet bestäms av konkursdomaren. Mer än en förvaltare får inte utses, om inte konkurs­domaren med hänsyn till boets omfattning och beskaffenhei anser all förvaltningen oundgängligen bör delas eller det eljest i särskilt fall är oundgängligen nödvändigt med mer än en förvaltare. Borgenärema skall beredas lillfälle att yttra sig rörande antalet slutliga förvaltare.

Kommittén påpekar att KL:s regler om möjligheten att utse flera förval­tare får ses mot bakgmnd av de förhållanden som rådde före lagens till-

11    Riksdagen 1978179. 1 saml. Nr 105

Prop. 1978/79:105

162

komst. Då utsågs ofta onödigt många förvaltare i konkursema vilket medförde att konkurskostnadema blev oskäligt höga. Kommitténs under­sökningar av de år 1974 avslutade ordinära konkursema visar att de konkurser där flera förvaltare utsågs var ytterst få. Fler än två förvallare utsågs aldrig.

Kommittén anser att man i ell nytt förvaltningssystem bör hålla fast vid all endast en förvaltare i regel bör utses. Härför talar framför allt intresset av att hålla konkurskostnadema nere. Emellertid pekar kommittén på vissa förhållanden som kan föranleda behov av flera förvaltare i en konkurs. Utvecklingen i näringslivet torde sålunda ha medfört behov av ökade möjligheter atl dela upp förvaltningsuppgiftema. I en stor företags­konkurs räcker del kanske inte med en lagfaren förvallare, utan dessulom bör en person med speciell sakkunskap inom ett visst område, t.ex. rörande tekniska och ekonomiska frågor, tillföras förvaltningen. I fall då gäldenären drivit rörelse eller har egendom på flera håll kan det enligt kommittén tänkas vara påkallat med olika förvaltare på skilda orter. Enligt kommittén föreligger numera inte någon anledning all befara alt möjlig­heten att utse flera förvaltare skall missbrukas. Kommittén förordar därför en viss uppmjukning av nuvarande villkor för att flera förvaltare skall få utses.

Kommittén föreslår sålunda alt mer än en förvallare inte skall få utses, om ej konkursdomaren med hänsyn till boets omfattning och beskaffenhet anser del erforderligt att förvaltningen delas eller atl den handhas odelad av flera förvaltare.

För egen del anserjag i likhet med kommittén att del är befogat atl något utvidga möjlighetema att utse flera förvaltare. Jag ansluler mig därför till kommitténs förslag som har godtagits av nästan alla remissinstanser. Förslaget bör också ses mot bakgrund av det nya förvaltnings- och tillsyns­system somjag kommer att föreslå (avsnitt 5.2.5 och 5.3) och som innebär alt en stor del av de förvaltningsfunktioner som f.n. ankommer på rättens ombudsman upphör.

Även om alltså möjlighetema att utse två eller flera förvaltare bör utvidgas, vill jag betona att de kostnadshänsyn som ligger bakom nuva­rande regler gör sig gällande även i fortsättningen. Det bör alltså endast undantagsvis förekomma att mer än en förvaltare utses. Det skall i så fall vara fråga om en konkurs som verkligen är omfaitande och komplicerad. I många fall kan behovet av särskild sakkunskap tillgodoses genom att förvaltaren anlitar sakkunnigt biträde. Jag återkommer strax till den saken. En garanti mot att de något uppmjukade reglema inte utnyttjas för mycket ligger i att det liksom enligt gällande ordning skall ankomma på konkurs­domaren att avgöra antalet förvaltare.

Prop. 1978/79:105

163

5.2.4 Sakkunnigt biträde

1 54 S KL föreskrivs att förvaltaren får anlita sakkunnigt biträde för bo­uppieckningsförrällningen, om del befinns nödvändigt.

Kommittén anser atl en förvallare ibland kan behöva anlita sakkunnigl biträde även för andra uppgifier än sådana som har samband med boupp­ieckningsförrällningen. Det kan vara fråga om att låta en revisor granska gäldenärens bokföring eller alt anförtro försäljning av speciellt slags egen­dom åt fackman. Även vid fortsatt drifl av gäldenärens rörelse kan hjälp av någon sakkunnig i ekonomiska eller lekniska frågor vara påkallad. Enligt kommitténs mening bör det införas en generell beslämmelse som ger förvaltaren rätt alt för viss förvaltningsåtgärd anlila bilräde av sakkunnig om han finner del nödvändigi.

Kommitténs förslag har godtagits vid remissbehandlingen. Även jag ansluler mig till förslaget.

Det bör liksom f n. ankomma på förvaltaren att avgöra i vilken utsträck­ning det är nödvändigt all la sakkunnigt bilräde i anspråk. Vid denna bedömning bör förvallaren se lill att han endast belastar boet med utgifter som är påkallade. I överensstämmelse med vad som f n. anses gälla i fråga om anlitande av sakkunnigl biträde för bouppteckning bör det vara tillåtet för förvallaren att anlita sakkunnig även av den anledningen att det ställer sig billigare för boel än om förvallaren själv skulle utföra uppgiften.

5.2.5 Förvaltarens ställning m.m.

Förvaltaren skall enligt KL i en rad hänseenden inhämta samlycke av eller fatta beslut gemensami med rättens ombudsman. Bestämmelser härom finns i 60, 61, 64. 66, 67, 70-72 och 76-79 S§ KL. Detta är fallet bl.a. i fråga om fortsättande av gäldenärens rörelse, försäljning av boets egendom och föriikning angående osäker eller tvistig tillgång. Rällens ombudsman förutsätts vidare skola ge råd åt förvaltaren. För en del åtgärder krävs enligt KL att borgenärema samfälll lämnar sitt samtycke eller beslutar i saken. Föreskrifter härom finns i 60, 64, 65, 70-72, 77 och 78 8§. Del rör sig här i stor utsträckning om samma frågor som rättens ombudsman skall kopplas in på. Dessa frågor hänskjuts till borgenärerna bl.a. då skilda meningar uppstår mellan förvaltaren och rätlens ombuds­man. Borgenärernas beslutanderätt utövas vid borgenärssammanträde. KL innehåller vidare enstaka bestämmelser (71, 75, 76 88) om aU speciella grupper av borgenärer skall ge sitt medgivande till vissa åtgärder med avseende på lös egendom. Bland annal gäller alt lös egendom vari borgenär har panträtt eller annan särskild förmånsräll inte ulan hans med­givande får säljas på annat sätt än på auklion, om hans rätl är beroende av försäljningen.

Prop. 1978/79:105

164

Beträffande en del förvaltningsåtgärder föreskrivs i KL att gäldenären skall höras (se 60, 61, 70, 71 och 78 88). Detta gäller bl.a. vissa frågor angående försäljning av boets egendom. I några frågor (se 63, 71, 76, 78 88) har gäldenären ett avgörande inflytande, bl.a. beträffande försäljning av egendom när han överklagat konkursbeslutet.

KL innehåller vissa grundläggande principer i fråga om tiden och sättet för försäljning av egendom i boet. Enligt 61 § får egendomen med några undantag inte säljas före första borgenärssammanträdet. I 62 § föreskrivs som huvudregel att boets egendom skall säljas så snart som möjligt efter detta sammanträde. Enligt 70 § gäller i fråga om fast egendom att för­säljning skall ske i den ordning som gäller för utmätt sådan egendom. Egendomen får emellertid säljas i annan ordning, om förvaltaren finner det fördelaktigare för boel och rättens ombudsman eller borgenärerna lämnar sitt samtycke. Gäldenären skall, om det lämpligen kan ske, höras be­träffande försäljningen. Lös egendom, som inte säljs genom att gälde­närens rörelse fortsätter, skall enligt 71 § första stycket KL normalt säljas på auktion. Försäljning under hand kan förekomma under fömtsättning att rättens ombudsman eller borgenärema ger sitt samlycke.

Som tidigare har berörts föreslår kommittén atl institutet rättens ombudsman avskaffas och att tillsynen över konkursförvaltningen i stället läggs på en myndighet. Kommittén anser alt förvaltaren bör få ta ställning till och besluta i samtliga frågor utan att behöva inhämta samtycke av tillsynsmyndigheten. Däremot bör det finnas en allmän regel om att förvaltaren är skyldig att inhämta tillsynsorganets mening i viktigare förvaltningsfrågor. Kommittén menar att det kan vara till fördel för en förvaltare att inför svåra avgöranden få samråda med företrädare för tillsynsorganet.

De nuvarande kraven på samtycke eller beslut av borgenärskollektivet gör enligt kommittén förfarandet tungrott och motverkar många gånger en ändamålsenlig avveckling. Inte sällan visar borgenärema ringa intresse för förvaltningens närmare bedrivande. Detta kan enligt kommittén delvis förklaras av de otympliga former under vilka borgenärema kopplas in. Kommittén anser att reglema kan undvaras.

Kommittén anmärker att det är vanligt att förvaltaren i viktigare ange­lägenheter samråder under hand med särskilt berörda borgenärer. Enligt kommitténs mening är detta en lämplig ordning. Kommittén föreslår därför en uttrycklig bestämmelse i KL om att förvaltaren i viktigare frågor skall höra sådana borgenärer som särskilt berörs' av den aktuella frågan. Bland de särskilt berörda borgenärema ingår i första hand de som kan påräkna utdelning av någon betydenhet, huvudsakligen borgenärer med förmåns­rätt. Som exempel på viktigare frågor nämns frågan om den vidare driften av gäldenärens rörelse, om försäljning av värdefull egendom och om väckande av återvinningstalan eller annan talan. Genom den föreslagna regleringen får borgenärer insyn i och inflytande på de frågor som är

Prop. 1978/79:105

165

väsentliga för dem.

Kommittén framhåller att förvallaren som ett led i samrådet med särskilt berörda borgenärer även bör informera sådana borgenärer om för­hållanden som kan vara av specielll iniresse för dem. En borgenär är också oförhindrad att själv ta inilialiv lill samråd med förvaltaren eller begära in­formation från denne.

Särskilda föreskrifter om formema för samrådet med tillsynsorganet och de berörda borgenärerna behövs enligt kommittén inte. Kommittén under­stryker att förvallarens samrådsskyldighet inte innebär att han kan undan­dra sig ansvaret för avgörandet av förvaltningsfrågoma. Beslutanderätten ligger sålunda hos förvaltaren.

Kravel på medgivande i vissa fall av borgenär med särskild förmånsrätt bör enligt kommitténs mening behållas. Borgenärens bestämmanderätt kan här ses som ett moment i den särskilda förmånsrätten.

Kommittén anser det vara naturligt och lämpligt att förvaltaren i viktigare frågor rådgör med gäldenären, om denne inte är ovillig atl sam­arbeta eller svår att nå. Det föreslås en generell regel om att förvaltaren i viktigare frågor bör inhämta gäldenärens mening, när det lämpligen kan ske. De bestämmelser enligt vilka gäldenären i vissa fall har bestäm­manderätt bör enligt kommitténs mening kvarstå.

För att intresset av en snabb avveckling skall tillgodoses bör i princip gälla att boets egendom skall säljas så snart det lämpligen kan ske. Kommittén föreslår en huvudregel av denna innebörd. Med en sådan reglering kan förvaltaren låta försäljningen anstå en kortare tid, om förmånligare villkor kan uppnås därigenom. Kommittén anser att även ett längre uppskov bör kunna äga rum, om del finns goda skäl att anta att detta leder till bättre resultat.

Vad gäller försäljning av fast egendom föreslår kommittén att gällande krav på samtycke till försäljning upphävs. I fråga om lös egendom anser kommittén alt förvaltaren fritt bör få avgöra vilket försäljningssätt som med hänsyn till egendomens beskaffenhet och andra omständigheter är mest fördelaktigt för konkursboet i det aktuella fallet. Försäljning på auktion och underhandsförsäljning bör med andra ord vara likställda. Kommittén påpekar alt underhandsförsäljning av lös egendom i praktiken är myckel vanlig och att sådan försäljning ofta ger ett bättre resultat än auktionsförsäljning.

Kommitténs förslag i fråga om konkursförvaltarens ställning i förhål­lande till tillsynsorgan och borgenärer har fått ett blandat mottagande vid remissbehandlingen.

Förslaget att förvaltaren skall vara skyldig att samråda med tillsyns­organet men att detta organ inte skall ha någon bestämmanderätt i förvalt­ningsfrågor tillstyrks eller lämnas utan erinran av en majoritet bland remissinstansema. Flera remissinstanser, bl.a. RSV, fäster stor vikt vid den angivna samrådsskyldigheten.

Prop. 1978/79:105

166

Som jag senare skall återkomma till är det en stor grupp remissinstanser som anser att institutet rällens ombudsman bör finnas kvar. Äv dessa är det åtskilliga som anser alt rättens ombudsman inie längre bör ha några beslulsfunktioner ulan all det endast, i linje med vad kommittén har före­slagit, bör förekomma samråd mellan förvaltaren och rättens ombudsman. Ett belydande antal remissinstanser förordar dock all rättens ombudsman behålls med nuvarande beslutsfunktioner. Hit hör advokatsamfundet, som anser att det skulle innebära en väsentlig försvagning av konkursförvall-ningen om ansvarei för konkursavvecklingen uteslutande läggs på förval­taren. Det uppkommer enligt samfundel en mängd svårbedömda situa­tioner, där del måsle anses vara av väsentligt värde atl en erfaren rättens ombudsman står till förfogande dels som rådgivare, dels som den som bär det slutliga ansvaret för besluten. Häri ligger enligt samfundet ingen under­skattning av den insats som en erfaren och omdömesgill förvaltare kan göra. Enligt samfundel har förvallaren också en direkt förhandlingsmässig fördel i förhållande till konkursboets medkonlrahenler genom atl vara ivungen att skaffa rättens ombudsmans medgivande till exempelvis en försäljning. Kravet på rätlens ombudsmans godkännande gör också alt för­vallaren utsätts för en viss press att åstadkomma ett så bra förhandlings­resultat som möjligt.

Praktiskt taget alla remissinstanser godtar att borgenärskollektivel inte längre skall ha någon beslutanderätt i förvaltningsfrågor och atl förvaltaren i stället skall samråda med särskilt berörda borgenärer. Kritiska syn­punkter uttrycks dock av advokatsamfundet. Samfundet menar atl bestämmelserna om borgenärskollektivets medverkan har sin väsentliga belydelse genom att de medför att kollektivels intressen på bästa sätl till­varatas av förvaltare och rättens ombudsman. Det är visserligen riktigt att borgenärernas medverkan sällan aktualiseras men detta beror enligt sam­fundet på att rättens ombudsmans funktion, rätt utövad, tillgodoser borge­närsintressena. Om man inför ett obligatoriskt samråd i viktigare frågor uppkommer enligt samfundets mening, särskilt i konkurser med ett stort antal borgenärer, ett ytterst tungrott förfarande när frågan kan anses ha betydelse för kollektivet av oprioriterade borgenärer. Samfundet menar också all samrådet inte alllid ger tillfälle till objektiva meningsutbyten med hänsyn till att en enskild borgenär saknar anledning att bekymra sig för andra borgenärers rätt.

För egen del vill jag till en början erinra om att nuvarande regler om konkursförvaltningens bedrivande i stort sett är oförändrade sedan KL trädde i kraft år 1922. Regelsystemet är tämligen invecklat och svårt att överblicka. Systemet får ses mot bakgrund av de förhållanden som rådde vid KL:s tillkomst. Tillgången på kunniga förvaltare torde då ha varil begränsad. Detta bidrog till att man ansåg sig behöva rättens ombudsmans och borgenärskollektivels medverkan i vissa viktigare frågor. Även om systemet i många fall fungerar tillfredsställande, delvis beroende på en

Prop. 1978/79:105

167

smidig lillämpning av bestämmelserna, ter del sig motiverat att nu göra regleringen enklare. I första hand finns del anledning all undersöka om man inte med en ordning, där i allmänhet högt kvalificerade personer främsi advokater fungerar som konkursförvaltare, kan avstå från den medverkan i själva förvaltningen som en rättens ombudsman i dag lämnar. Det kan här inskjutas att den reform som nyligen har skett av konkurs­förfarandet i Danmark bl.a. gått ut på all i olika avseenden ge förvaltaren en självständig ställning och därigenom skapa möjlighet till en effektivare konkursförvaltning.

Rättens ombudsman medverkar i dagens system vid förvaltningen genom atl han ensam eller tillsammans med förvaltaren beslutar i vissa frågor och genom atl han ger råd till förvaltaren. Denna medverkan kan obestridligen vara av värde, särskilt när förvaltaren normall inte sysslar med affärsjuridik eller när han saknar mer ingående erfarenhet av konkursförvallning. Med de nya kompetenskraven kan man dock enligt min mening räkna med att en förvaltare i stor utsträckning kan klara sig på egen hand. De bedömningar i affärsmässiga och juridiska frågor som ankommer på en förvaltare skiljer sig i princip inte i fråga om svårighet eller ekonomisk betydelse från de problem som en affärsjurist i allmänhet ställs inför i sin verksamhei där beslulen i regel fattas självständigt utan alt en kollega medverkar. Jag är dock medveten om att konkursförvallningen släller särskilda krav på förvallaren i vissa avseenden. Jag tänker härvid på atl krävande bedömningar i förelagsekonomiska och tekniska frågor exempelvis kan aktualiseras när det gäller att ta ställning lill fortsatt drifl av gäldenärens rörelse. En förvaltare kan också ställas inför svåra och känsliga avgöranden i förhållande till arbetstagarna och till de arbets­marknadspolitiska myndigheterna. Vidare aktualiseras ofta straffrättsliga frågor i en konkurs.

Även om det alltså kan uppstå besvärliga problem i en konkurs, anser jag att förvaltningen i de allra flesta fall bör kunna skötas av förvallaren ensam, om han uppfyller de kompetenskrav som har angetts i det före­gående. 1 dessa ingår bl.a. krav på insikter i och erfarenheter av företags­ekonomiska, arbetsrältsliga och straffrättsliga spörsmål. I den mån en förvallare i något fall skulle behöva råd från någon sakkunnig på dessa områden, t.ex. när det gäller atl lösa problem i samband med att gälde­närens rörelse drivs vidare, kan behovet tillgodoses genom att förvaltaren anlitar sakkunnigl biträde. Möjligheten atl tillsätta medförvaltare kan oclså utnyttjas i vissa fall. Även genom det samråd med särskilt berörda borgenärer som jag i del följande kommer att förorda får förvaltaren tillgång till värdefull sakkunskap.

Jag vill emellertid inte utesluta att förvaltaren i en del speciella fall kan behöva stöd av det slag som en rättens ombudsman f.n. lämnar i form av råd i viktigare juridiska och affärsmässiga frågor. Ett sådant stöd kan vara av värde främst i stora företagskonkurser där ett flertal viktiga intressen

Prop. 1978/79:105

168

berörs av förvaltarens ställningstaganden, samiidigi som meningarna kan gå starkt isär mellan de olika intressentema. I sådana konkurser kan det ibland finnas anledning att anlita medförvaltare. I andra fall kan det emellertid vara bättre all förvaltaren får rådgöra med någon som inte själv är engagerad i konkursförvaltningen.

Jag anser därför att förvaltaren bör kunna få hjälp av en rådgivare i sådana konkurser som nämnts. Själva beslutanderätten i förvaltnings­frågor bör emellertid ligga hos förvaltaren ensam. I den delen bör del alltså inte finnas någon motsvarighet till den nuvarande rättens ombudsmans funktioner.

Som jag lidigare har berört kommer jag i del följande alt föreslå att tillsynen över konkursförvaltningen i fortsättningen skall åvila en myndig­het. I och för sig är det tänkbart atl låta tillsynsmyndigheten utöva den speciella rådgivningsfunktion somjag nyss har talat om. De frågor som för­valtaren kan behöva rådgöra om torde emellertid bli av sådan karaktär att man har anledning anlita personer med omfattande affärsjuridisk erfaren­hel. Det bör således i princip uppdras åt advokater att tjänstgöra som råd­givare.

Del finns enligt min mening ingen anledning att tro annat än att en för­valtare som uppfyller de nya kvalifikationskraven och som vid behov har tillgång till sakkunnig hjälp på det sätt jag nu har angivit kan uppnå lika goda förhandlingsresultat som en förvaltare som kan falla tillbaka på en rättens ombudsman. Jag anser också atl en konkursförvaltning som är anordnad på det sätiet har goda möjligheler att vinna borgenäremas för­troende.

När det sedan gäller borgenärernas medverkan vid förvaltningen delar jag kommitténs uppfattning att man bör upphäva det nuvarande kravet på samlycke eller beslul av borgenärskollektivet i vissa fall. Ett sådant system är tungrott och fyller knappast någon meningsfull funktion. Däremot finns del skäl att föreskriva skyldighet för förvaltaren att i vikti­gare frågor höra sådana borgenärer som särskilt berörs. En sådan ordning tillämpas redan nu i ej obetydlig omfattning och synes ha fungerat väl.

Kommitténs förslag medger ej några undantag från samrådsskyldighet i viktigare frågor. Som har påpekats i remissbehandlingen kan det emeller­tid i vissa situationer innebära stora svårigheter att få till stånd ett samråd. Enligt min mening bör därför förvaltaren kunna underlåta att samråda med en borgenär när hinder föreligger. Jag återkommer till innebörden av detta uttryck i specialmotiveringen.

Förvaltarens allmänna åligganden som företrädare för borgenärerna medför enligt min mening att han, utöver vad som ligger i själva samråds­skyldigheten, har en allmän skyldighet att fortlöpande informera särskilt berörda borgenärer om förhållanden som kan vara av intresse för dem. En remissinstans. Ackordscentralen, föreslår att förvaltaren åläggs en utvid­gad informationsskyldighet som bl.a. innebär att förvaltarberättelsen och

Prop. 1978/79:105

169

halvårsberättelser utan begäran skall tillställas samtliga borgenärer. För egen del anserjag all en ordning där berörda handlingar skulle utsändas lill samtliga bevakande borgenärer skulle medföra koslnader som inte står i proportion lill de fördelar som kan vinnas. Däremot bör varje borgenär som begär del liksom f n. vara berättigad all få upplysningar av förvalta­ren. Dessutom bör borgenär på begäran ha räll att ulan kostnad få en av­skrift av förvaltarberättelsen.

Sammanfattningsvis förordar jag all förvaltaren skall avgöra samtliga förvaltningsfrågor självständigt i förhållande lill såväl lillsynsorganel som borgenärskolleklivet. Förvallaren skall emellertid i viktigare förvaltnings­frågor samråda med de borgenärer som särskilt berörs av dessa, om hinder däremoi inte finns. Finns det särskilda skäl, skall en lämplig person kunna utses lill rådgivare i juridiska eller affärsmässiga frågor. Del bör ankomma på konkursdomaren att pröva om behov av rådgivare föreligger och förordna denne. Till frågan om hur den rådgivande funktionen närmare bör utformas återkommer jag i ett senare avsnitt.

1 och med all borgenäremas beslutanderätt avskaffas kan en stor del av nuvarande bestämmelser i 8 kap. KL om borgenärssammanträden ut­mönstras.

Kommitténs förslag innebär att regleringen angående tid och sätl för för­säljning av boets egendom inskränks till atl egendomen skall säljas så snarl del är lämpligt och att det för boet mest fördelaktiga försäljningssältet skall användas. Förslaget innebär också att nuvarande krav på samtycke av rättens ombudsman och borgenärerna i dessa frågor upphävs.

Mot kommittéförslaget i den nu angivna delen har remissinstanserna inte gjort några erinringar utöver dem som följer av önskemålel om att rätlens ombudsman allljäml skall medverka vid förvaltningen. För egen del finner jag att det bör vara till gagn för effektiviteten i förvaltningen om förvaltaren som kommittén föreslagit får bestämma när och på vilket säll försäljning bör ske. Jag ansluter mig alltså till förslaget i den delen.

Remissinstansema har allmänt godtagit kommitténs förslag att man behåller gällande regler om att borgenär med särskild förmånsrätt i lös egendom skall lämna sitt medgivande i vissa frågor som rör försäljning av egendomen. Även kommitténs förslag rörande gäldenärens medverkan vid förvaltningen har godtagits. Jag ansluter mig till förslaget även i dessa delar.

5.2.6 Arbetstagarnas ställning i arbetsgivares konkurs

Gällande KL innehåller inte några regler som särskilt tar sikte på de hos gäldenären anställda arbetstagarna. Om en arbetstagare har fordringar mot gäldenären, omfattas arbetstagaren dock av de bestämmelser KL inne­håller beträffande borgenärer i aUmänhet.

Prop. 1978/79:105

170

Kommittén utgår från atl lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet (medbestämmandelagen) liksom annan arbetsrättslig lagstift­ning i princip är lillämplig även när ell förelag går i konkurs. På denna punkl föreslås ingen ändring.

Med hänsyn till den speciella och genomgripande betydelse som en konkurs har för arbetslagarna anser kommittén emellertid all del behövs kompletterande regler om samråd med och information lill arbetslagarna i KL. Kommitténs förslag innebär all, om arbetstagare lillhör arbetstagar­organisation, förvaltaren skall höra organisationen, innan han vidtar ålgärd som väsentligt inverkar på arbetslagarens anställning. Förvallarens samrådsskyldighel gäller ulan undantag och oavsett om gäldenären är bunden av kollektivavtal gentemot organisationen eller ej. 1 försia hand skall lokal arbetstagarorganisation höras. Innan förvaltare vidtar åtgärd av angivet slag skall han dessulom informera berörd arbetstagare vare sig denne är organiserad eller ej. Den föreslagna ordningen ger enligt kommit­tén till stor del samma resultat för arbetstagarna som den samtidigt tillämp­liga medbestämmandelagen men sträcker sig på vissa punkler längre.

Kommitténs förslag har lämnats utan erinran av de flesta remissinstan­serna. Bland de inslanser som tillstyrker förslaget är TCO. Flera instanser framför dock kritiska synpunkter. Remissinstanserna godtar i allmänhet kommitténs utgångspunkt all medbestämmandelagen skall lillämpas i konkurs. Endast SAF synes vilja lämna denna fråga öppen. Arbetsdom­stolen säger sig inte vara övertygad om atl konkurssiluationen är så speciell att det behövs bestämmelser som i sak avviker från medbestäm­mandelagen. Under alla förhållanden bör man enligt domstolen inte labo­rera med två regelsystem som i huvudsak behandlar samma frågor men ändå inte är överensstämmande. Arbetsdomstolen förordar en fullständig reglering i KL, varvid hänvisning i möjligaste mån bör ske lill medbestäm­mandelagen. Även andra instanser anser att kommitténs förslag medför ell invecklat och svårtillämpal syslem. LO menar alt de föreslagna bestäm­melsema i KL till följd av 3 8 medbestämmandelagen utesluter tillämpning av denna lags förhandlings- och informationsregler. Detta kan inte accepteras av LO, som anser att kommilléförslagel i vissa avseenden ger arbetstagarna svagare rättigheter än medbestämmandelagen. SAF mot­sätter sig kommittéförslaget. Några remissinstanser, bl.a. advokatsam­fundet, finner atl en ovillkorlig skyldighet för förvallarna att informera arbetstagarna t.ex. om uppsägning är olämplig och bör mjukas upp.

Enligt kommitténs mening kan del diskuteras om inte den speciella situation som råder när en arbetsgivare har gått i konkurs borde särskilt beaktas i den arbetsrältsliga lagstiftningen. Flera remissinstanser instämmer i denna uppfaUning. Bl.a. advokatsamfundet och SAF uttalar önskemål om en översyn av medbestämmandelagen och annan arbets­rättslig lagstiftning när det gäller konkurssiluationen. Vid mina ställningstaganden i de frågor som kommitténs förslag aktuali-

Prop. 1978/79:105

171

serar har jag samrått med chefen för arbetsmarknadsdepartementet.

Jag delar kommitténs uppfattning alt medbestämmandelagen liksom annan arbetsrättslig lagstifining är tillämplig även när arbetsgivaren har försalls i konkurs. En konkursförvaltare är sålunda bunden av bl.a. med­bestämmandelagens föreskrifter om arbetsgivarens förhandlings- och informationsskyldighet. Ett konkursbo är vidare i princip bundet av de kollektivavtal som gällt för gäldenären. Jag är medveten om atl det ibland kan uppstå svårigheter när del gäller att, med beaktande av konkursens ändamål alt lillgodose alla borgenärers intressen, applicera den arbets­rättsliga lagstiftningen på konkursfallel. Dessa tillämpningsproblem torde dock inte vara större än all de kan lösas av partema på arbetsmarknaden och i sisla hand av de rättsliga instanserna. Den arbelsrättsliga lagstift­ningen innehåller också sådana inslag atl särdragen i konkursförvaltningen kan beakias i tillbörlig ulsiräckning. Vad jag nu har sagt gälleräven frågan om tillämpningen i konkurs av s.k. medbestämmandeavtal (32 8 med­bestämmandelagen) som kan ha gälll för gäldenären.

Vad härefter belräffar kommittéförslaget, kan det ifrågasättas om det verkligen som helhet förstärker arbetstagarsidans rättigheter på del sätt kommittén tänkt sig. Som LO framhåller i sitt remissvar släller skyldig­heten att förhandla enligt medbestämmandelagen större krav på arbets­givaren än skyldigheten enligt kommilléförslagel att höra arbetstagama. Enligt min mening skulle vidare kommilléförslagel, genom atl det innebär all två regelsystem i betydande omfattning skulle tillämpas parallellt, leda till lillämpningssvårigheter. Den grundläggande frågan när det gäller atl la ställning lill kommitténs förslag är emellertid om konkurssituationen verk­ligen kräver några kompletterande regler vid sidan av medbestämmande­lagen och annan arbetsrättslig lagstiftning för att lillgodose arbetslagar-intressena. Bedömningen av denna fråga måste ske mol bakgmnd av att en arbetstagare, i den mån hans rätt i konkursen inte kan anses tryggad ge­nom all förvallaren enligt 6 8 lönegaranlilagen underrätlal utbetalnings-myndigheten om hans fordringsanspråk, också är berättigad till samråd och informaiion i enlighet med vad som gäller för borgenärer i allmänhet.

Ell skäl som kommittén har anfört till stöd för sitt förslag är att med­bestämmandelagens princip alt i huvudsak ställa de organisationer som inte har kollektivavtal med arbetsgivaren utanför rälten till förhandling, ej svarar mot de krav som följer av de särskilda förhållandena i konkurs. Det kan emellertid ifrågasättas om förhållandena vid en konkurs verkligen är så speciella. Redan under ett företags reguljära verksamhet kan det upp­komma frågor som är lika ingripande för arbetstagarna. Jag vill också erinra om atl konkursutbrottet ofta har föregåtts av en fortlöpande försäm­ring av förelagets ställning och all del under della skede naturligen upp­kommer frågor om olika åtgärder för att möjliggöra fortsatt verksamhet, t.ex. inskränkning i driften och nedskärning i arbetsstyrkan. Lagstiftaren har för dessa fall stannat för att reservera medbestämmandelagens mera

Prop. 1978/79:105

172

utvecklade inflytandesystem för de organisationer som genom att teckna kollektivavtal har påtagit sig ett rällsligl medansvar för arbetsplatsens olika förhållanden. Det finns inte anledning alt för själva konkurssilua­tionen göra avsteg från de överväganden som har gjorts. Det bör dock tilläggas att den gmndläggande förhandlingsrätten lillkommer alla organisationer som har medlemmar anställda hos arbetsgivaren och atl den förhandlingsrätten består också i konkurs.

En skillnad mellan kommilléförslagel och medbestämmandelagens regler om förhandling är att kommilléförslagel inte har någon motsvarighet lill de begränsningar av den förhandlingsskyldighel som finns föreskriven i 11 och 12 §§ medbestämmandelagen. Inte heller i detta avseende finns det enligt min mening anledning atl meddela avvikande bestämmelser för konkursfallet. Det kan väl tänkas vid konkurs uppkomma lägen då det föreligger sådana synneriiga resp. särskilda skäl som enligt medbestäm­mandelagen ger arbetsgivaren rätt att fatta och verkställa beslut utan att förhandling hunnit äga rum. Jag vill betona att själva förhandlingsskyldig­heten naturligtvis slår kvar i dessa fall.

Enligt medbestämmandelagen (19 och 20 §§) är arbetsgivaren skyldig all fortlöpande hålla i första hand lokal arbetstagarorganisation informerad om bl.a. hur verksamheten utvecklas produktionsmässigt och ekonomiskt. Denna skyldighet gäller gentemot arbetstagarorganisation som arbets­givaren har kollektivavtal med. Enskild eirbetstagare kan inte hävda någon sådan informationsrätl. Enligt kommittéförslaget skall förvaltaren vid sidan av sin informationsskyldighet enligt medbestämmandelagen även informera den enskilda arbetstagaren innan åtgärder vidtas som väsentligt inverkar på arbetstagarens anställning. Enligt kommittén skall information bl.a. ske inför uppsägning. Förslaget har föranlett erinringar från en del remissinstanser. Bl.a. har framhållits att ett ovillkorligt krav på information lill de anställda om uppsägning är olämpligi med hänsyn lill att det regel­mässigt torde åligga förvaltaren att omedelbart säga upp arbetstagarna, om så ej skett före konkursen.

För min del anserjag alt det inte heller i detta hänseende finns tillräck­liga skäl att avvika från de allmänna reglema. Dessa utgår från att den information som arbetsgivaren tillhandahåller organisationema i allt väsentligt vidarebefordras till arbetstagarkollektivet i stort, dvs. till de enskilda medlemmama. Även oorganiserade arbetstagare torde regel­mässigt kunna räkna med att få del av sådan information. Jag anser mig också kunna utgå från att förvaltaren i praktiken i de flesta fall ser det som en självklar och riktig åtgärd att vid informationsmöte eUer på annat sätt lämna även de enskilda arbetslagarna information om de åtgärder som väsentligt inverkar på deras ställning.

Vad jag nu har sagt innebär att några bestämmelser som i sak avviker från medbestämmandelagen inte erfordras för konkursfallet. Det finns inte heller anledning att i KL föra in några särskilda regler som hänvisar tiU

Prop. 1978/79:105

173

medbestämmandelagen. Den senare lagen har ju generell giltighei. Jag har därför stannat för all några bestämmelser i KL som särskilt reglerar förhål­landet mellan konkursboel och arbetstagarna inte är påkallade.

En särskild fråga som har tagits upp av kommittén gäller varsel enligt lagen (1974:12) om anställningsskydd. Enligt 29 8 i denna lag skall arbets­givare som avser att säga upp arbetstagare på gmnd av arbetsbrist varsla arbetstagarorganisationen minsl en månad före uppsägningen. Föreligger hinder atl varsla inom föreskriven tid skall enligt 30 8 varsel i slället lämnas så snart det kan ske. Kommittén menar att uppsägningar kan behöva göras omedelbart efter konkursbeslutet. Enligt kommittén kan förvaltaren då med stöd av 30 8 anställningsskyddslagen varsla samtidigt som uppsägning sker. Häremot vänder sig LO och TCO. LO anser atl skäl saknas i de flesta konkurser att tillämpa undantagsregeln i 30 §. Enligt TCO kan en kortare varseltid än en vecka under inga omständigheter vara tillåten. Båda remissinstanserna begär klarläggande uttalanden i ämnet.

När det gäller det nuvarande rättsläget kan viss ledning hämtas i de uttalanden som har gjorts av dåvarande chefen för arbetsmarknads­departementet i prop. 1975/76:19 (s. 46) och av arbetsdomstolen (se t.ex. domen AD 1976 nr 3). Härtill vill jag för egen del foga den kommentaren att frågor av detta slag måsle bedömas med ledning av den aktuella konkurssituationen och därför inte låter sig besvaras generellt. Föranleds konkursen av sådana förhållanden att en total och snabb avveckling av verksamheten är den enda tänkbara lösningen och finns det i den situa­tionen inte några frågor att vidare överlägga om primärförhandling har t.ex. redan föregått konkursbeslutet synes det inte motiverat att varsel­tiden enligt 29 8 skall behöva upprätthåUas med de ytterligare lönekost­nader som det skulle kunna medföra till men för övriga borgenärer. Situa­tionen är givetvis den motsatta när varseltiden behövs för meningsfuUa kontakter med de anställdas organisattoner, då möjlighetema till rekon­struktion eller försäljning av verksamheten är goda osv. Om det skuUe visa sig alt mera allvarliga tillämpningsproblem föreligger, vill jag peka på att det ingår i uppdraget för anställningsskyddskommittén (A 1977:01) att i samband med en teknisk översyn av anstäUningsskyddslagen ta upp tillämpningsfrågor som aktualiseras av arbetsmarknadens parter.

5.2.7 Tvång för besittningstagande av boets egendom m.m.

Enligt 54 8 KL åligger det interimsförvaltaren att ta hand om gälde­närens bo med de böcker och ändra handlingar som rör boet. Gällande lag innehåller inte några bestämmelser om vilka tvångsmedel som förvaltaren har till sitt förfogande när det gäller att ta hand om boets egendom.

Enligt kommittén ger inte heller förarbeten eller rättspraxis någon egentlig ledning i den aktuella frågan. Det har emellertid ansetts vara ute­slutet att förvaltaren har lika vidsträckta befogenheter som en utmät-

Prop. 1978/79:105

174

ningsman. Förvaltaren torde sålunda inte få bryta upp lås. Däremoi har man i litteraturen ansett alt förvaltarens normala befogenhet atl förvara boets egendom under lås innefattar rält atl anbringa ytterligare lås på en av gäldenären tillsluten lokal. Enligt uttalanden i litteraturen måste förval­laren ha räll att anlita biträde av myndighet för att komma i besittning av boets egendom. Förvaltaren är då hänvisad till alt begära handräckning hos överexekutor eller atl utverka dom på utlämnande av viss egendom eller, vid brottsligt förfarande, atl vända sig till polisen.

Enligt kommittén aktualiseras frågan om vilka befogenheter förvaltaren har att använda tvång emellanåt i prakiiken. Del har bl.a. påpekats att förlustbringande dröjsmål för boet kan uppkomma på gmnd av att förval­taren tvingas begära handräckning. Kommittén anser en särskild bestäm­melse i ämnet befogad. Enligt kommittén kan själva existensen av en klar regel många gånger medföra atl gäldenären avstår från att sätta sig på tvären.

Tvång bör enligt kommittén få utnyttjas inte bara när förvaltaren viU komma i besittning av boets egendom. Tvång kan vara behövligt även då del gäller atl komma ål egendom som förvaltaren lämnat kvar i gälde­närens besittning, t.ex. för alt förvaltaren vill uppteckna eller värdera egendomen eller visa denna för spekulanter.

Kommittén diskuterar om den av kommittén förordade tillsynsmyndigheten, kronofogdemyndigheten, eller förvaltaren bör ha rätt att använda tvång gentemol gäldenären. Enligt kommittén medför det en stel och opraktisk ordning om rätten till tvångsmedel läggs på kronofogde­myndigheten. Man bör i stället kunna tillerkänna förvaltaren rätt atl använda tvång i viss utsträckning. Kommittén anser att förvaltarens utnyttjande av en sådan befogenhet till skillnad från förvallarens övriga verksamhei bör betraktas som myndighetsutövning i den mening som avses i skadeståndslagen (1972:203) och att den bör kunna ge upphov till skadeståndsansvar för det allmänna vid fel eller försummelse. Även straff­ansvar enligt 20 kap. 1 och 2 88 brottsbalken skulle kunna uppstå. Krono­fogdemyndigheten i egenskap av tillsynsmyndighet bör enligt kommittén vid behov kunna biträda vid genomförande av tvångsåtgärd. Även biträde av polismyndighet bör kunna påkallas.

Enligt kommitténs förslag får förvaltaren använda tvång för att ta hand om eller eljest ta befattning med gäldenärens bo, i den mån det med hänsyn till omständigheterna framstår som befogat. Förvaltaren får enligt kommit­téns förslag dock inte bereda sig tiUträde till bostad i innehavarens från­varo annat än om denne underrättats om tiden för åtgärden och håller sig undan eller om eljest särskilda skäl föreligger.

Behovei av möjlighel att tillgripa tvång mot gäldenär i de fall som kommittén angett har inte satts i fråga vid remissbehandlingen. Kommit­téns förslag att förvaltaren skaU få använda tvång har dock fått ett blandat mottagande. Förslaget har tillstyrkts eller lämnats utan erinran av åtskil-

Prop. 1978/79:105

175

liga remissinstanser. Flertalet av de instanser som uttryckligen har berörl förslaget har dock en kritisk eller iveksam inställning lill delta. En gemen­sam ståndpunkt hos denna grupp är att offentligrättslig användning av tvång endast bör ulövas av myndighei som i sin övriga verksamhei har all utöva tvång och vars personal sålunda har erfarenhet av och speciell utbildning för utnyttjande av tvångsmedel. Dessa remissinsianser anser i allmänhet atl kronofogdemyndighet oavsell om denna myndighet görs till tillsynsmyndighet eller ej bör fä besluta i fråga om användning av tvång när gäldenären inte lämnar ifrån sig boets egendom och all del även bör ankomma på kronofogdemyndigheten all handha själva verkstäl­ligheten. Någon särskild exekutionstitel skulle inte behöva åberopas av förvallaren.

Innan jag går in på kommitténs förslag vill jag erinra om att del till lagrådel nyligen remitterade förslaget till ulsökningsbalk innehåller bestämmelser om vilka ivångsbefogenheter som lillkommer förrättnings-man dvs. tjänsteman vid kronofogdemyndighet vid förrättning enligt balken. Enligt dessa bestämmelser (2 kap. 17 8 i del remitterade förslaget) får hus, rum eller förvaringsställe genomsökas, om del behövs för verk­ställigheten. Behöver förräitningsmännen tilllräde till utrymme som äriill--slutet, får han låta öppna lås eller pä annat sätt bereda sig tillträde. Han får dock inte bereda sig tilllräde till bostad i innehavarens frånvaro annat än om underrättelse om tiden för förrättningen har lämnats till innehavaren och det kan antas alt denne håller sig undan eller om eljest särskilda skäl föreligger. För att genomföra förrättning får förrättningsmannen i övrigi använda tvång i den mån det kan anses befogat med hänsyn till omständig­hetema. Våld mot person får dock brukas endast om förrättningsmannen möter motstånd och i den mån del med hänsyn lill förrättningens ändamål kan anses försvarligt.

Som lidigare nämnls innehåller gällande KL inte några regler om användning av tvång gentemot gäldenär. Det får emellertid anses angelägel att det finns tillräckliga tvångsmedel för att förvaltaren skall kunna komma i besittning av boets egendom. Regler härom bör las in i KL.

Kommitténs förslag att förvallaren skall ha rätt alt använda tvång innebär att förvaltaren själv skall ta ställning till om förutsättningar för tvång föreligger och att del också skall ankomma på honom att genomföra den tvångsåtgärd han finner behövlig. En sådan ordning har den fördelen all ell ingripande kan genomföras mycket snabbt. Emellertid anserjag i likhet med åtskilliga remissinsianser all siarka rättssäkerhetsskäl talar emot att låla en enskild person ha hand om tvångsanvändningen. Ätt besluta om och verkställa tvångsåtgärd är också en uppgifi som är ganska främmande för den verksamhet som en förvallare vanligen en advokal i övrigt utövar. Skulle förvaltaren ha rätt att utöva tvång, skulle det dess­utom kunna hämma det samarbete som måste förekomma mellan förval­tare och gäldenär.

Prop. 1978/79:105

176

Del ligger enligt min mening nära till hands all uppgifien atl biträda för­valtaren med de tvångsmedel som kan behövas anförtros kronofogde­myndighet. För en sådan lösning lalar alt kronofogdemyndighetens personal har erfarenhel av tvångsanvändning bl.a. vid utmälningsför-rättning. Redan nu torde kronofogdemyndighet i viss omfattning tas i anspråk för att en konkursförvaltare skall få besittning till boets egendom. Med hänsyn härtill och till de principiella invändningar som kan riktas mot all ge förvaltaren tvångsbefogenheter finner jag övervägande skäl tala för att kronofogdemyndighet anlitas i detta sammanhang. Skyldighet att lämna förvaltaren biträde bör åvila varje kronofogdemyndighet. Vid den hand­räckning som sålunda skall lämnas av kronofogdemyndigheten bör denna få använda det tvång som behövs för att förvaltaren skall kunna ta hand om eller annars få tillgång lill egendom som ingår i konkursboet.

Fråga om tvångsanvändning bör få väckas endasl av förvaltaren. Detta bör ske genom framställning hos kronofogdemyndigheten. Detta innebär atl i motsats till vad som gäller nu någon särskild exekutionstitel från domstol eller överexekutor inte behövs. Det räcker alltså med konkurs­beslutet.

Skyldighet för kronofogdemyndighet att lämna förvaltaren hand­räckning bör föreligga endast om tvång är påkallat med hänsyn tUl omstän­dighetema i konkursen. Detta innebär att möjlighetema för förvaltaren att på annan väg komma åt egendomen måste vara uttömda. Häri ligger att tvångsåtgärder blir aktuella främst i det fall gäldenären har visat tredska, t.ex. genom att vägra tillträde till lokal där egendom i boet förvaras eller genom att hålla sig undan. Även en beaktansvärd risk för att viss egendom görs oåtkomlig för konkursförvaltningen bör berättiga till användning av tvång. Undantagsvis kan tvång vara berättigat även i situationer då varken tredska eller nämnd risk kan visas, t.ex. när förvaltaren trots stora ansträngningar inte kan få kontakt med gäldenären och det är betydelse­fullt att egendomen utan dröjsmål ställs till förvaltningens förfogande.

Enligt min mening kan bestämmelsema i fråga om användning av tvång i konkurs utformas efter mönster av de regler i förslaget till ulsökningsbalk som jag nyss har redogjort för. En i alla delar parallell reglering framstår dock som opåkallad. Förslaget till ulsökningsbalk innehåller bl.a. en särskild bestämmelse om tillträde tiU gäldenärens bostad i dennes frånvaro. Med hänsyn till de fömtsättningar som enligt det föregående bör gälla för tvångsanvändningen saknas anledning att ge någon motsvarande bestämmelse för konkursfallet.

Jag vill understryka att den reglering som här föreslås innebär att för­valtaren inte skall ta någon befattning med själva tvångsanvändningen. Det är naturligtvis önskvärt att förvaltaren är närvarande vid förrättningen. Det är emellertid kronofogdemyndigheten som på eget ansvar har att öppna lås och att vid behov genomsöka lokalema och ta hand om egen­domen.

Prop. 1978/79:105

177

Förvaltaren har som tidigare angivits befogenhet att förvara boets egendom under lås. Till följd härav får han anses ha rätt atl anbringa ytter­ligare lås på utrymme som gäldenären har tillslulit. I det fallet skall för­vallaren alltså inte behöva vända sig till kronofogdemyndigheten. Någon särskild föreskrift härom anserjag inte vara behövlig.

Tvångsåtgärd kan behöva tillgripas även mot annan än konkursgälde­nären. Tvång kan aktualiseras t.ex. i de fall egendom som ingår i konkurs­boel finns hos tredje man. Regleringen om tvångsmedel enligt förslaget till ulsökningsbalk innefattar rätt till tvångsanvändning även mot Iredje man. Molsvarande bör gälla för reglema om tvång i konkurs. Om förvaltaren t.ex. önskar få besittning till gäldenären tillhörig egendom som förvaras av Iredje man och denne vägrar lämna ut egendomen, har förvaltaren således möjlighet att genom handräckning av kronofogdemyndigheten komma åt egendomen. Om tredje man gör gällande att han inte är skyldig alt lämna ut egendomen, åligger det kronofogdemyndigheten att pröva invändningen.

Sammanfattningsvis förordar jag att frågan om tvångsanvändning i konkurs löses så att förvaltaren ges befogenhet att, om det behövs, påkalla handräckning av kronofogdemyndigheten för att kunna omhänderta eUer annars få tillgång till gäldenärens bo med de böcker och andra handlingar som rör boel. Härvid får kronofogdemyndighelen genomsöka hus, mm el­ler förvaringsställe och, om tillträde behövs till ulrymme som är tillslutet, låta öppna lås eller bereda sig tillträde på annat sätt. Även annal tvång får komma i fråga, om det med hänsyn till omständighetema kan anses befo­gat. Våld mot person får tillgripas enbart om gäldenären eller annan gör motstånd och i den mån det med hänsyn till del ändamål som påkallar in­gripandel kan anses försvarligt.

I fråga om klagan rörande handräckning bör föreskrivas att bestäm­melsema om klagan över utmätning i aUmänhet skall äga motsvarande tillämpning.

5.2.8 Brottsutredning

Enligt 55 8 KL skall förvaltaren i den s.k. förvaltarberättelsen som han skall avge till konkursdomaren anmärka humvida skälig anledning finns till antagande att gäldenären gjort sig skyldig till brott mot sina borgenärer, dvs. gäldenärsbrott, och i så fall gmnden för antagandet. Konkursdomare som har mottagit anmälan om brottsmisstanke skall underrätta åklagaren (218 8 KL). Kommittén föreslår ingen ändring på dessa punkter.

Vid remissbehandlingen har främst från åklagarhåll föreslagits ändringar i nuvarande system för brottsutredning i konkurser.

Som jag tidigare har nämnt förekommer en betydande ekonomisk krimi­nalitet i samband med konkurser. De vanligaste brottsliga förfarandena är gäldenärsbrott och brott mot uppbördslagen. HärtiU kommer inte säUan annan ekonomisk brottslighet. Undersökningar som har gjorts i fråga om 

12   Riksdagen 1978179. I saml. Nr 105

Prop. 1978/79:105

178

företagskonkurser lyder på att gäldenärsbrott förekommer i omkring 40% av de konkurser som handläggs i ordinär väg. 1 en och samma konkurs kan förekomma ett flertal gäldenärsbrott. 1 fattigkonkurser torde frekvensen gäldenärsbroii vara ännu högre.

För egen del vill jag först underslryka alt den omfattande brottslighet som förekommer i samband med konkurser måste angripas på flera vägar. För atl förebygga upprepad brottslighet kan man tänka sig atl i vissa fall förbjuda en konkursgäldenär atl vidare driva näringsverksamhel (s.k. konkurskarantän). I den delen erinrar jag om atl regeringen gett konkurs­lagskommittén i uppdrag atl överväga hur man från konkursrätlsliga utgångspunkter kan stävja missbruk av konkursinstitutet genom upp­repade konkurser. Av stor vikt är vidare att den utredning rörande misstanke om brott som skall ske inom konkursförfarandets ram är effektiv. Detta kan enligt min mening få en avsevärd brottsförebyggande verkan. Genom att, som jag tidigare har förordat, skärpa kvalifikations­kraven för förvallaren skapas enligt min mening goda förutsättningar för att den avsedda effekten skall nås. Jag vill vidare redan här framhålla att ell motiv till del av mig förordade nya systemet för tillsyn är all säkerställa en effektiv utredning i fråga om brotl.

Förvallarens skyldighet alt i förvaltarberättelsen anmärka om brotts­misstanke fmns gäller enbart gäldenärsbrott. Från åklagarhåll har förordats att skyldigheten ulvidgas till atl omfatta även andra brott. För min del anserjag dock atl en sådan utvidgning inte bör ske. En så omfat­tande utredningsplikt skulle kunna inkräkta på fullgörandet av de övriga förvaltaruppgifterna. Om emellertid förvallaren på gmnd av konkursulred­ningen finner anledning lill misslanke om alt gäldenären har begåll annal förmögenhetsbroit än gäldenärsbrott, bör han naturligtvis anmäla det till polis eller åklagare. Någon särskild föreskrift härom är ej erforderlig. Del­samma gäller förmögenhetsbroit som har begåtts mot gäldenären, exem­pelvis av en ställföreträdare för denne. Även skattebrott av gäldenären bör anmälas om misslanke därom framkommer under konkursulredningen.

Hur pass ingripande undersökningar som bör göras i fråga om gäldenärs­brott får i första hand bedömas av förvaltaren med beaktande av omstän­digheterna i varje särskilt fall. En utgångspunkt härvidlag måste dock vara alt det även ligger i borgenärskollektivets iniresse all gäldenärsbroii utreds och beivras. Förvaltaren måste därför aktivt utreda brottsfrågan och inte dra sig för att inhämta kompletterande material i förekommande fall. Jag vill emeUertid också framhålla att förvaltarens uiredning skall la sikle på att fastställa om det finns skälig anledning att anta atl gäldenärsbrott före­ligger. Det är alltså inte meningen att förvaltaren på konkursboets bekost­nad skall göra en fullständig brottsutredning. Atl verkslälla en sådan an­kommer på polis och åklagare. Förvaltarens undersökning bör emellertid gå så långl att han kan la klar stäUning till frågan om skäl till misslanke om gäldenärsbrott föreligger.

Prop. 1978/79:105

179

Enligt KL skall förvallaren i den s.k. förvaltarberättelsen som skall till­ställas konkursdomaren anmärka huruvida anledning finns till misstanke alt gäldenären har gjort sig skyldig lill gäldenärsbrott. Konkursdomaren skall underrätla åklagaren när misstanke om brott anmälts. En remiss­instans har ifrågasatt om inte förvallaren bör göra anmälan om brottsmiss­tanke direkt till åklagare eller polis utan atl behöva gå omvägen över konkursdomaren. Även jag finner del mesi ralionelll all förvallaren, när brottsmisstanke föreligger, gör anmälan härom direkt till åklagaren. Jag förordar alllså all en sådan ordning införs. Dessutom bör förvaltaren liksom nu vara skyldig all i förvaltarberättelsen ange huruvida anledning att misstänka gäldenärsbrott föreligger. Med denna ordning behöver konkursdomaren ej lämna någon underrättelse till åklagaren.

1 en del fall torde förvaltaren innan han är beredd alt avge någon förval-larberätlelse ha möjlighet all konstatera atl gäldenären kan misstänkas för gäldenärsbrott. Det är viktigt all förundersökning mol gäldenären kan inledas så fort som möjligl. Förvallaren bör därför vara skyldig att under­rätta åklagaren så snart sådan brottsmisstanke föreligger.

Görs anmälan om brottsmisstanke, bör förvaltaren samtidigt ange grunden för misstanken. Han bör givelvis också lämna åklagaren alla relevanta upplysningar som han förfogar över och vara beredd all till­handahålla erforderiigt material.

5.2.9 Konkursbos bokföringsskyldighet m.m.

Enligt 57 8 första stycket KL skall förvaltaren föra bok vari boets in­komster och utgifter i pengar dag efter dag antecknas. Vad sålunda är stadgat får enligt andra stycket av samma paragraf ej lända till inskränk­ning i den bokföringsskyldighet som kan vara föreskriven särskilt. Närmare bestämmelser om beskaffenheten av förvaltarens bokföring saknas i KL.

Enligt kommitténs mening gör sig de ändamålssynpunkter som ligger till grund för bokföringslagstiftningen inte gällande med samma styrka vid förvaltningen av ett konkursbo som vid driften av ell företag som är i gång. Konkursförvaltningen går ul på alt avveckla gäldenärens tillgångar och redovisningen i konkursen måste ha till främsta syfte alt spegla denna avveckling. Enligt vad kommittén inhämtat förekommer det i praktiken endasl i undanlagsfall alt konkursbo tillämpar de i bokföringslagen före­skrivna reglerna. Några olägenheter av denna praxis har, kommittén veter­ligt, inte påtalats. Mot bakgrund av att konkursbo inte är skattskyldigt i fråga om inkomst som kan uppkomma i konkurs, t.ex. vid fortsättande av rörelse, har kommittén svårt att se alt konkursbos räkenskaper skulle behöva föras enligt bokföringslagen med särskild lanke på inkomstbeskatt­ningen. Enligt kommittén bör frågan om förvaltarens bokföringsskyldighet kunna lösas helt med utgångspunkt från vad som är ändamålsenligt ur

Prop. 1978/79:105

180

konkursrättslig synvinkel. Avgörande bör vara atl bokföringen sker så att en betryggande kontroU av konkursförvaltningen kan äga rum. Samtidigt bör tillses atl konkursförfarandet inte belastas med onödiga kostnader. Enligt kommittén synes redovisning enligt kontantmetoden vara tillräcklig vare sig konkursgäldenärens rörelse drivs vidare eller ej, om man har ett ordentligt utbyggt kontosystem.

Kommittén föreslår att som huvudregel skall gäUa att förvaltaren i överensstämmelse med god redovisningssed skall löpande bokföra boets inkomster och utgifter så att erforderlig kontroll möjliggörs. Enligt kommitténs förslag blir bokföringslagen inte i något fall direkt tillämplig på konkursbos bokföring. Det är dock enligt kommittén inget som hindrar att förvaltaren lägger upp bokföringen enligt bokföringslagens regler om han finner detla mera praktiskt eUer ändamålsenligt, t.ex. när gäldenärens rörelse drivs vidare och dennes bokföring är i sådant skick atl förvaltaren kan fortsätta redovisningen av affärshändelsema i denna.

Kommittén föreslår vidare att i anslutning tiU regeln om bokförings­skyldighet tas in en föreskrift om att förvaltaren skall bevara boets räken­skapsmaterial under minst tio år räknat från utgången av det kalenderår då konkursen avslutades.

Enligt kommittén synes det lämpligt att i instruktionen för bokförings­nämnden särskilt ange atl den skall utarbeta rekommendationer saml läm­na råd och anvisningar beträffande bokföring i konkurs.

En annan fråga som regleras i kommitténs förslag rör arkivering av det räkenskapsmaterial som tillhör gäldenären och som förvaltaren har omhändertagit vid konkursens början. Enligt kommittén åvilar skyldig­heten att arkivera sådant räkenskapsmaterial gäldenären. Denne är vid konkursens slut i princip berättigad att få tUlbaka materialet av förval­taren. Undantag bör enligt kommittén gälla från denna princip bl.a. då materialet fortfarande har betydelse för någon konkursåtgärd.

I vissa fall kan det omhändertagna materialet inte återställas tiU gälde­nären. Skälen härtUI kan enligt kommittén variera. Ett vanligt fall är att konkursgäldenären är en juridisk person som upphört att existera i och med konkursens avslutande. Kommittén anser att gällande rätt kräver att förvaltaren i de fall där fysiskt hinder mot återlämnande föreligger bevarar räkenskapsmaterialet i enlighet med de arkiveringsregler som gäller enligt bokföringslagen och annan lagstiftning. Denna skyldighet kan enligt kommittén medföra praktiska problem och betydande kostnader för boet. Frågan om arkivering av handlingar när hinder mot att återlämna dem tUl gäldenären föreligger bör därför lösas genom en särskild föreskrift. Kommittén föreslår att förvaltaren skall överlämna de omhändertagna handlingama till tUlsynsmyndigheten, om han inte anser att han själv bör bevara dem.

Kommitténs förslag i bokförings- och arkiveringsfrågorna har godtagils av de flesta remissinstansema. Åtskilliga instanser anser dock att kommit-

Prop. 1978/79:105

181

tens förslag inte tar tillräcklig hänsyn lill behovet av resultatredovisning när gäldenärens rörelse drivs vidare.

För egen del vill jag först erinra om att konkursförvaltaren f.n. torde vara underkastad bokföringsskyldighet enligt de allmänna reglerna i bok­föringslagen (1976:125) i de fall gäldenären är näringsidkare eller, ulan atl ulöva näringsverksamhet, är aktiebolag, handelsbolag eller ekonomisk förening (se 57 8 KL jämförd med 1 8 bokföringslagen). 1 likhet med kommittén och en stor majoritet bland remissinsianserna anser jag att sakliga skäl för att förvallaren skall vara underkastad bokföringsskyldighet enligt bokföringslagens bestämmelser normall inte föreligger i konkurs. Erfarenhelerna visar också all förvallarna inte iakttar en så omfattande bokföringsskyldighet och all della inte har medfört några olägenheter. Som regel torde del för atl möjliggöra en betryggande kontroll över förvalt­ningen vara tillräckligt all in- och utbetalningar bokförs löpande, dvs. att bokföringen sker enligt den s.k. kontantprincipen.

Som nyss antyddes har emellertid åtskilliga remissinstanser påpekat att ell behov av en bokföringsmässig redovisning föreligger i de fall gälde­närens rörelse fortsätter. Remissinstansema menar att det i dessa fall är betydelsefullt atl verksamhetens resultat framgår av redovisningen. Att detta sker är enligt några instanser särskilt angelägel då konkursen avser ett större företag med ett stort antal anslällda. Jag delar remissinstan­semas uppfattning. Drivs en rörelse vidare, bör det i de flesta fall krävas redovisning som möjliggör atl resultatet av rörelsen kan fortlöpande utläsas. För förvaltaren själv är det viktigt alt kunna följa rörelsens utveck­ling och få underlag för sin bedömning av om ytterligare temporär drift är motiverad. Även för överväganden i rekonstruktionsfrågor är resultat­redovisning av värde. I företagskonkurser aktualiseras ofta statliga insatser i form av bidrag och annat slöd. Som en remissinstans anmärkt bör omfattningen av sådana insaiser bestämmas på gmndval av en löpande redovisning av rörelsens resultat. Även för tillämpningen av medbestäm­mandelagens regler är det önskvärt med en resultatredovisning när rörelsen drivs vidare. I åtskilliga av de konkurser där gäldenärens rörelse fortsätter lorde del finnas ett väl utbyggt redovisningssystem all bygga på, varför några siörre merkostnader inte behöver uppstå. Vad jag nu har utvecklat innebär att bokföringen åtminstone i huvudsak måsle ske enligt bokföringslagens regelsystem i flertalet konkurser där rörelsen drivs vidare.

En konkursförvaltare torde somjag nyss har erinrat om f.n. vara skyldig att vid konkursboets bokföring iaktta de allmänna bestämmelsema i bokfö­ringslagen. I 3 8 i denna lag framgår emellertid all utrymme finns för atl meddela avvikande bestämmelser för särskilda situationer. I mina nyss re­dovisade överväganden ligger atl jag anser en särreglering vara påkallad för konkursfallel. Denna bör enligt min mening utformas så att det klart framgår att kontantprincipen skall vara huvudregeln för bokföring i kon-

Prop. 1978/79:105

182

kurs. Regleringen bör vidare för särskilda fall uppställa krav på att kon­kursboets bokföring sker på annal sätt än efter kontantprincipen. Innebör­den av en sådan undanlagsregel är all bokföringslagens bestämmelser i siörre utsträckning än som följer av en hänvisning lill konianiprincipen skall vara vägledande för konkursboels bokföring. En fortlöpande ställ­ningsredovisning bör I.ex. komma lill siånd framför alli vid fortsatt rörel-sedrifl. Del synes lämpligt att förfrågan i vilken utsträckning bokföringsla­gen skall följas falla tillbaka på det för bokföringslagstiftningen grundläg­gande begreppet god redovisningssed (se 2 8 bokföringslagen).

På grund av det anförda föreslårjag en beslämmelse om att förvaltaren, oavsell vad som gäller i fråga om bokföringsskyldighet för gäldenären, skall löpande bokföra in- och utbetalningar, dvs. lillämpa en konlantprin­cip, om ej med hänsyn lill särskilda förhållanden god redovisningssed på­kallar atl bokföringen sker på annal sätt.

Som exempel på särskilda förhållanden som bör föranleda alt kontant­principen inte bör accepteras kan föruiom konkurser där rörelsen drivs vidare nämnas sådana fall då konkursboel är omfattande eller kompliceral. Även när förhållandena inte är de angivna är del ingel som hindrar alt för­vallaren i de fall en välordnad bokföring finns hos gäldenären utnyttjar denna för den fortsatta redovisningen och därvid tillämpar bokföringsmäs­siga grunder. Vid val av bokföringsmelod i sådana fall bör förvaltaren dock beakta atl förvaltningen inte onödigtvis fördyras.

Kommittén har förutsatt alt det skall ankomma på bokföringsnämnden atl faslställa vad god redovisningssed kräver i konkursfallet. Även jag anser att bokföringsnämndens kunnande och erfarenheter här bör tas i anspråk och att nämnden bör få utfärda råd och anvisningar om vad som bör gälla i fråga om bokföring i konkurs. Denna uppgift ligger inom ramen för nämndens instruktion (se 2 § förordningen (1976:377) med instruktion för bokföringsnämnden). Några särskilda bestämmelser om nämndens be­fogenheler i della hänseende behövs därför ej.

En viktig uppgifi för bokföringsnämnden i dess verksamhet på konkurs­området blir att närmare ange de omständigheter som bör medföra atl bok­föringen skall ske efter andra principer än koniantprincipen. Vidare bör nämnden pröva om riktlinjer behövs för konlantredovisningen, t.ex. i frå­ga om behov av särskilda konton, och i vad mån avvikelser från bokfö­ringslagens bestämmelser kan medges när koniantprincipen inte skall till-lämpas. Nämnden får också pröva i vad mån tillräckliga skäl föreligger för alt, som ett par remissinsianser har förordal, ha särskilda regler för de fall särskilda förmånsrätter belastar egendom i boel.

Som kommittén funnil ankommer del i försia hand på tillsynsorganet att övervaka att bokföringen bedrivs på ett riktigt sätt. Denna uppgift är enligt min mening ett viktigt led i lillsynen.

Det får också ses som ett naturiigi utflöde av tillsynsfunktionen att kontakter i bokföringsfrågor tas mellan förvaltaren och tillsynsorganet, om

Prop. 1978/79:105

183

anvisningar saknas eller vägledning behövs i en viss fråga. Sådana kontakter bör lämpligen komma till stånd så snarl som möjligl efter kon-kursulbrollel. Av stor betydelse är vidare all bokföringsnämnden och lillsynsorganen har fortlöpande förbindelse med varandra i fråga om den fortsatta utvecklingen av god redovisningssed på området.

Enligt kommitténs förslag skall förvaltaren bevara boets räkenskaps­material under minst tio år från utgången av det kalenderår då konkursen avslutades. Arkiveringstidens längd är densamma som enligt 22 8 bok­föringslagen. När del gäller arkivering av gäldenärens bokföringsmaterial som ej kan åleriämnas vid konkursens slul lill gäldenären föreslår kommit­tén att del skall ankomma på förvaltaren atl bestämma om han själv eller tillsynsmyndigheten skall bevara malerialel. Riksarkivet tillstyrker för­slagen. Dessa har lämnats ulan erinran av övriga instanser med undantag av bokföringsnämnden och RSV, som båda förordar alt arkiveringen av boets bokföring skall ankomma på tillsynsmyndigheten.

För min del ansluler jag mig till kommitténs förslag i fråga om arkivering av gäldenärens bokföringsmaterial. Vare sig förvaltaren eller tillsyns­myndigheten handhar förvaringen skall denna ske i överensstämmelse med de allmänna regler som finns i bokföringslagen och i annan lagstift­ning. När del gäller frågan huruvida arkiveringen av boets räkenskaps­material bör vara anförtrodd förvaltaren eller tillsynsmyndigheten villjag inte bestrida att de kontrollinlressen som bär upp arkiveringsskyldigheten talar för den senare lösningen. Prakliska skäl talar dock ofta för all boets bokföring sker i nära anslutning till förvaltarens egen bokföring. Med hänsyn härtill anserjag mig böra godta kommitténs förslag all förvallaren skall arkivera boets räkenskapsmaierial. Han bör därvid vara underkastad bestämmelserna om arkivering i 22 8 bokföringslagen med den avvikelsen alt lidsfrislen skall räknas från uigången av del kalenderår då konkursen avslutades.

Kommittén har i sitt förslag tagil upp en erinran om atl de föreslagna bestämmelserna om bokföring och arkivering ej skall inskränka den bok­föringsskyldighet som kan vara föreskriven för viss verksamhei. Med före­skrifter för viss verksamhet syftar kommittén på de särskilda bokförings­regler som från andra än rent fiskala synpunkter syftar till kontroll över viss verksamhet, t.ex. handeln med explosiva varor. Särbestämmelsema om bokföring i den associationsrättsliga lagstiftningen, t.ex. aktiebolags­lagens regler om aktiebolags årsredovisning, omfattas enligt kommittén inie av denna erinran. Kommittén finner del uppenbart att dessa sär­bestämmelser inte behöver tillämpas i konkurs.

Förslaget har i denna del föranlett påpekande från en remissinstans som menar alt ullrycket viss verksamhet är oklart. Även jag anser alt den av kommittén föreslagna bestämmelsen bör förtydligas så atl del klart fram­går aU de föreskrifter som är i blickpunkten har till syfte aU möjliggöra kontroll över viss verksamhet och alt således särbestämmelserna om

Prop. 1978/79:105

184

bokföring i t.ex. aktiebolagslagen inte åsyftas. Till de bestämmelser som avses med hänvisningen ålerkommer jag i specialmoliveringen.

I enlighel med kommittéförslaget förordar jag vidare att regleringen upptar en erinran om atl förvaltaren är skyldig att iaktta de särskilda bestämmelser som finns i skalteförfallningar om skyldighet alt sörja för underlag för deklarations- och uppgiflsskyldighet och för kontroll därav.

5.3 Tillsyn i ordinär konkurs

5.3.1 Inledning

Den yttersta kontrollen över konkursförvaltningen utövas f.n. av konkursdomaren. Den närmare lillsynen ankommer på ett särskilt kontrollorgan, rättens ombudsman, som förordnas av konkursdomaren i varje konkurs. Enligt 44 8 KL gäller bl.a. atl rättens ombudsman skall ha erforderlig insikt i gällande lag för bedömande av rättsliga frågor och ha nödig erfarenhet och sakkunskap för sina uppgifter.

Rättens ombudsmans uppgifi all övervaka förvaltarens verksamhei fullgörs bl.a. genom granskning av kvartalsräkningar, halvårsberättelser och annan redovisning från förvallaren. 1 kontrolluppgiften ingår atl bistå förvaltaren med råd och att avgöra vissa förvaltningsfrågor. Dessutom tjänstgör rättens ombudsman som ordförande vid förlikningssamman­träde. Han skall därvid söka utreda föreliggande tvistefrågor och åstad­komma förlikning i dessa. Rättens ombudsman har rält till arvode ur konkursboet. I allmänhet anlitas en och samma person eller några få personer som  rättens ombudsman vid varje särskild domstol.   Enligt

immitténs undersökning av de ordinära konkurser som avslutades år 1974 var rättens ombudsman advokat i närmare 75% av dessa. I övrigt anlitades mestadels pensionerade tjänstemän.

Enligt 46 § KL skall borgenärema, om någon av dem begär det, sedan slutlig förvaltare utsetts på första borgenärssammanträdet välja gransk­ningsmän med befogenhet att övervaka förvaltningen på borgenärernas vägnar. Bestämmelsemas syfte är att ge en borgenärsminoritel som har blivit besegrad i förvallarvalet möjlighel att i stället bli företrädd av gransk­ningsmän. Granskningsmännen har bl.a. räll alt få lillgång lill böcker och andra handlingar som rör boel och begära upplysningar av förvallaren. I praktiken utses granskningsmän sällan.

Kommittén anser att ett särskilt tUlsynsorgan fortfarande bör finnas. För att onödigt dubbelarbete skall undvikas bör konkursdomstolen helt befrias från kontrollerande uppgifter. Att utöva tillsyn över konkursförvaltning passar enligt kommittén inte heller så väl med domarverksamheten. Dom­stolens nuvarande befattning med judiciella frågor bör däremot ej inskrän­kas. Konkursdomstolen (konkursdomaren) bör vidare alltjämt utse och entlediga förvaltare. Även uppgiften att bestämma förvaltararvode bör förbli hos konkursdomstolen.

Prop. 1978/79:105

185

Enligt kommitténs förslag skall lillsynsorganel ulöva såväl en materiell som en formell kontroll över förvaltningen. 1 den maleriella kontrollen skall inte ingå några beslutande uppgifter. Däremoi skall förvallaren samråda med lillsynsorganel i vissa fall. Tillsynsorganels huvuduppgift är atl övervaka att förvaltningen bedrivs på ett ändamålsenligt sätt och i överensstämmelse med KL och andra författningar. Tillsynsorganel skall särskilt se lill atl avvecklingen av konkursen inte fördröjs i onödan. Tillsynsorganet skall ha ungefär samma underlag för lillsynen som rättens ombudsman har i dag. En nyhet är all lillsynsorganet skall kunna utse en eller flera revisorer för granskning av boets räkenskaper och förvall­ning, när särskilda omständigheter föranleder det. Kommittén föreslår också alt lillsynsorganel skall få yttra sig i olika frågor, bl.a. om uiseende och entledigande av förvallare och om förvaltararvode.

En vikiig uppgift för tillsynsorganel är enligt kommittén att genom råd och upplysningar främja en riktig och enhellig rällstillämpning. Tillsyns­organet skall också underlätta förvallarens arbete på olika sätt, bl.a. genom medverkan i konkrela fall, t.ex. när kontakter med myndigheter eller organisaiioner aktualiseras. Enligt kommittén är det praktiskt bely­delsefulll alt blanketter och formulär utarbetas.

När det gäller frågan om vem som bör ha hand om tillsynen anmärker kommittén alt advokater i stor ulsiräckning anlitas som rättens ombuds­man även i sådana konkurser där förvallaren är advokat. Enligt kommit­téns undersökning av 1974 års konkurser var rätlens ombudsman advokat och förvallaren advokat eller jur. kand. i ungefär 70 % av fallen. Nuvarande ordning är enligt kommittén inte onaturlig med hänsyn till atl det är svårt att utanför advokatkåren finna tiUräckligt antal personer med erforderiig kompelens för rättens ombudsmans uppgifter. Mot en ordning där både förvallaren och den som skall kontrollera hans verksamhet är advokater kan man emellertid enligt kommittén rikta invändningar av principieU art.

Enligt kommittén talar flera skäl mot att ha kvar det nuvarande insti­tutet rättens ombudsman i ett nytt förvaltningssystem. De nya reglema om förvaltarens kvalifikationer och om utseende av förvallare skapar sålunda ökade förutsättningar för att endast väl kvalificerade förvaltare utses. Kommittén påpekar också att förvaltarens ställning avses bli mer själv­ständig än f.n. Vidare erinrar kommittén om att behov av samråd i vissa fall kan tillgodoses genom att mer än en förvaltare kan tillsättas. I detta sammanhang nämner kommittén också förvaltarens möjlighet att anlila sakkunnigt biträde. Även de nya reglema om samråd med tillsynsorgan och särskilt berörda borgenärer har enligt kommittén belydelse.

Mol att behålla rättens ombudsman talar också enligt kommittén alt det behövs ett permanent och mera utbyggi kontrollorgan som har resurser att utöva tillsynen effektivt och ändamålsenligt efter de av kommittén före­slagna riktlinjerna. Kommitténs slutsats är att tillsynen bör anförtros åt ett annat organ än rättens ombudsman. Enligt kommittén fyller visserligen

Prop. 1978/79:105

186

rättens ombudsman en viktig funktion som förlikningsorgan men ett bibe­hållande av rättens ombudsman med endasl föriikningsuppgifter ulgör en överorganisation. Kommittén förordar därför atl rättens ombudsman av­skaffas och ersätts med ett annal allmänt tillsynsorgan.

1 sina vidare diskussioner underslryker kommittén viklen av all lillsynen får ankomma på ett och samma organ eller på en krels av lik­artade organ. Om lillsynen läggs på ett permanent organ eller på en viss gmpp av organ, kan della samla de erfarenheler som behövs för all tillsy­nen skall ulövas på bästa säll. Enligt kommittén har ett statligt organ möj­ligheler att skaffa sig önskvärda resurser för kontrollen.

Enligt kommittén förutsätter tillsynsorganets uppgifter ett lokall samband mellan förvaltaren och tillsynsorganet. Förvaltaren och före­lrädare för tillsynsorganet bör kunna komma i personlig kontakt med varandra utan större besvär. Något cenlralt organ bör därför inte komma i fråga. Bland tänkbara, icke-centrala organ diskuterar kommittén försl länsstyrelserna. Mol möjligheten att anlita länsstyrelsen som kontroll­organ talar dock alt länsstyrelsen f.n. har ringa anknytning till konkurs­förvaltning. Enligt kommittén ter del sig också med hänsyn lill länssty­relsens ordinarie verksamhet främmande atl lägga tillsynen på denna myndighei. På det lokala planet står emellertid kronofogdemyndighelen, som har nära anknytning till konkursförvallning, till förfogande. Den lokala förankringen är enligt kommittén särskilt markerad i gällande indel­ning i kronofogdedislrikl.

En särskild fördel med kronofogdemyndighet som tillsynsorgan är enligt kommittén att man kan utnyttja ett centralorgans, riksskatteverkets, resurser. Verket skulle kunna lämna kronofogdemyndigheterna belydande service och informaiion för tillsynen. Förutsättningar skapas för atl till­synen blir likformig över hela landet. Bl.a. kan större enhetlighet i bedöm­ningen av arvodesfrågor åstadkommas. Kommittén anser vidare atl om det skapas tekniska förutsättningar för användning av ADB i samband med till­synen i konkurs, kronofogdemyndigheten blir särskilt lämplig att ingå i ett ADB-system. En fördel med kronofogdemyndighet som tillsynsorgan är också all länsstyrelsemas revisionstekniska expertis kan ställas lill för­fogande.

Kommittén anser det vara svårt alt närmare bedöma vilka kostnads­effekter en ordning med kronofogdemyndighet som lillsynsorgan skulle ha i jämförelse med rådande ordning för tillsyn. Kommittén gör emellertid den bedömningen atl kostnadema för den föreslagna ordningen skulle komma att håUa sig på ungefär samma nivå som nuvarande koslnader. En viss kostnadsökning kan dock inte uteslutas men kan enligt kommittén godtas med hänsyn till fördelama.

Som skäl mol au göra kronofogdemyndighel till tillsynsorgan skulle kunna anföras all myndigheten också har till uppgifi att företräda staten som borgenär i konkurs. På den punklen anser dock kommittén att läget är

Prop. 1978/79:105

187

ett annat än när det gällde den lidigare diskuierade frågan om kronofogde­myndighel skall vara förvaltare i mindre konkurser. Det ankommer sålunda inte på tillsynsorganel utan på förvaltaren alt i försia hand pröva vilka fordringar som skall ge utdelning i konkursen. Ansvaret för de olika förvallningsålgärderna såsom försäljning av egendom ligger på förval­taren. Denne prövar också frågor om eventuella ålervinningsmöjligheler m.m. och sköter kontakten med borgenärerna och gäldenären i viktigare frågor. Vidare påpekar kommittén atl lillsynsorganet enligt kom­milléförslagel inte skall ha någon självständig beslutanderätt rörande förvaltningens bedrivande.

Även med beakiande av de angivna inskränkningarna i tillsynsorganets uppgifier finns det enligt kommittén ett vissl utrymme för principiella invändningar mol att kronofogdemyndighet blir tillsynsorgan. Något avgö­rande hinder mot alt myndigheien anlitas i det nya systemet finns dock inte. Kommittén anser inte heller att tillsynsuppgifterna behöver medföra några inskränkningar i kronofogdemyndighetens befogenheler all före­träda staten som konkursborgenär. Emellertid är det enligt kommittén lämpligt alt tillsynsuppgifterna inte sköts av samma tjänstemän som sköter indrivningsuppgiflerna, inbegripet lillvaralagande av statens rält i samband med konkurs.

Kommittén ifrågasätter om en ordning med granskningsmän behövs i det nya sysiemel för förvaltning och tillsyn. Borgenärerna, som inte vidare skall utöva beslutanderätt vid borgenärssammanträde, kan dock vilja ha möjlighel lill den insyn och ytterligare kontroll som kan åsladkommas genom granskningsmän. Kommittén anser del därför motiverat alt gransk­ningsmän fortfarande skall kunna utses. Kommitténs förslag innebär att varje borgenär har rätl alt hos konkursdomaren begära atl gransknings­man tillsätts för atl med de befogenheter gällande lag anger övervaka förvaltningen på borgenärens vägnar.

5.3.2 Frågan om liUsyn av konkursdomaren

Kommitténs förslag att konkursdomaren inte längre skall ulöva någon tillsyn över konkursförvaltningen har godtagits av de flesta remissinstan­serna. Några, bl.a. Göta hovrätt och hovrätten över Skåne och Blekinge, anser dock alt nuvarande ordning där lillsynen är anförtrodd rättens ombudsman och ytterst konkursdomaren bör behållas. Ell par andra remissinsianser förordar att konkursdomstolen skall ha huvudansvaret för tillsynen men att domstolen därvid skall utse sakkunnig eller gransknings­man för atl närmare följa förvaltningen.

För min del villjag först påpeka atl tingsrätterna knappasl har möjlighel alt utöva en effektiv tillsyn över konkursförvaltningen. Domarpersonal torde i allmänhet sakna utbildning för en sådan uppgifi. Den främsta invändningen är dock att tillsynsuppgifterna inte passar så väl ihop med

Prop. 1978/79:105

188

domarverksamheten. Jag anser atl det mol denna bakgrund inte bör komma i fråga att lägga huvudansvaret för tillsynen på konkursdomslolen. Tillsynen bör alltså i likhet med vad som är fallet nu i första hand vara anförtrodd ett särskilt tillsynsorgan uianför domstolen. De skäl som nyss har angetts talar för atl domstolen inte heller bör ulöva någon form av till­syn vid sidan om det särskilda tillsynsorganel.

Del bör däremoi liksom nu ankomma på konkursdomslolen atl bedöma judiciella frågor, t.ex. i samband med bevaknings- och utdelningsförfa-randel. Konkursdomaren bör som framgått tidigare (avsnitt 5.2.2) också lillsälla förvallare. Även uppgifien all entlediga försumlig förvaltare bör ligga hos konkursdomaren. Som en följd av atl domstolen inte längre skall utöva någon lillsyn bör det inte längre ankomma på konkursdomaren alt ingripa självmant mot försumlig förvaltare. Liksom hittills bör del ankomma på konkursdomstolen alt pröva arvodesfrågor.

5.3.3 Innehållet i tillsynen och valel av lillsynsorgan

När det i övrigt gäller frågan hur tiUsynen bör utövas är remissinstan­serna överlag eniga om att lillsynsorganel bör ha till huvuduppgift att övervaka att förvaltningen bedrivs ändamålsenligt och i överensstämmelse med lag och annan författning och att en viktig uppgift därvid är att se till atl avvecklingen av konkursen inie fördröjs i onödan. Förslaget atl tillsynsorganet skall främja en enhetlig rättstillämpning och på olika sätt underlätta förvallarens arbele har i allmänhet godtagits. Några remiss­instanser uttalar dock alt det bör vara möjligt att med hjälp av blanketter m.m. åstadkomma enhetlighet i förvaltarnas verksamhet även om rättens ombudsman har hand om tillsynen.

Ett par remissinstanser anser att revision alltid bör ske i åtminstone siörre företagskonkurser. Kommerskollegium kommer också in på frågan om gäldenärens revisor bör vara skyldig alt ge upplysningar lill konkurs-förvaltaren. Kollegiet påpekar bl.a. alt det är en brist all revisionen i prak­tiken upphör i och med utgången av det räkenskapsår som närmasi föregår det räkenskapsår under vilket konkursen inträffar. Mot bakgrund härav förordar kollegiet att frågan om revisorns ställning i konkurssituationen och därmed sammanhängande frågor närmare utreds.

När det sedan gäller frågan om vem som bör vara tillsynsorgan står remissinstansema splittrade. Två ungefär lika stora huvudgmpper står emot varandra. Den ena tillstyrker eller godtar kommitténs förslag att kronofogdemyndighel skall ersätta rättens ombudsman som tUlsynsorgan. Till denna grupp hör ett flertal statliga myndigheter, t.ex. domstolsverket, RPS, bankinspektionen, statskontoret, RRV, RSV, kommerskollegium och två länsstyrelser, samt vidare LO och TCO. En annan gmpp, till vilken hör åtskilliga domstolar, advokatsamfundet samt bank- och andra näringslivsorganisationer, uttalar sig för att behålla nuvarande ordning

Prop. 1978/79:105

189

med rätlens ombudsman.

För egen del vill jag först erinra om attjag redan tidigare har intagit den ståndpunkten (avsnitt 5.2.5) att det organ som anförtros tillsynen inte bör ha någon beslutanderätt i förvaltningsfrågor och atl tillsynsorganet inte heller bör fungera som rådgivare till förvaltaren i konkreta förvaltnings­frågor.

När del gäller att besiämma vilka uppgifter som bör ingå i tillsynen är det angeläget med övervakning av att avvecklingen drivs effektivt utan onödiga dröjsmål och atl förfarandet inte drar med sig onödiga koslnader. Särskilt i fråga om avvecklingstidema framgår av kommitténs undersök­ningar atl nuvarande förhållanden inte är tillfredsställande. De lösningar i fråga om själva förvaltningen somjag har förordat syfiar just till alt åstad­komma ett snabbare och effektivare förfarande än f.n. För att förslagen skall få denna verkan krävs dock atl också tillsynen är inriktad på att avvecklingstiderna skall hållas nere. TUlsynsorganet bör bl.a. övervaka efterlevnaden av bestämmelsen i 126 8 KL om att slututdelning skall ske så snart boets egendom har blivit förvandlad i pengar. Genom en tillsyn av denna art bör det även vara möjligt att undvika att konkurskostnadema skjuter i höjden. Tillsynsorganel har också en viktig uppgift att fylla i samband med prövningen av förvallararvoden. Även i en del andra frågor, t.ex. rörande tillsättande av förvaltare (se avsnitt 5.2.2) och om tvångs­medel mot gäldenären bör tillsynsorganet få medverka, t.ex. genom att yttra sig.

Även om allmänt sett en snabb avveckling av konkurser bör eftersträvas vUl jag samtidigt framhålla att en ensidig inriktning på ett snabbt och biUigt förfarande inte utan vidare medför det bästa resultatet för borgenärema och övriga intressenter i konkursen. Det kan t.ex. i vissa fall vara moti­verat att fördröja avvecklingen något i avvaktan på lämpligt försäljnings­tillfälle. Det kan också tänkas att en förvaltningsåtgärd som först ter sig kostsam kan ge resultat som mer än väl uppväger kostnaden. Även dessa frågor får uppmärksammas av tillsynsorganet.

Kontrollen över förvaltningen bör i första hand utövas genom gransk­ning av de halvårsberättelser som skall avlämnas av förvaltaren. Att dessa berättelser verkligen har det innehåll som KL föreskriver, dvs. innefattar en noggrann redovisning av aUa de åtgärder som har vidtagits för förvalt­ningens slutförande, är naturligtvis viktigt. Härigenom torde dock i allmänhet inte ges tillräckligt underlag för tillsynsorganet att bedöma förvaltarens verksamhet. Tillsynsorganet måste också inhämta upplys­ningar från förvaharen och därmed hålla sig fortlöpande informerat om konkursens förlopp.

Kontrollen över konkursförvaltningen har också en formell sida. I denna del grundas tillsynen främst på granskning av kvartalsräkningar och övrig redovisning. Även den formella kontroUen är givetvis betydelsefull. Jag vill här särskilt framhålla att det ibland kan vara motiverat för tUlsyns-

Prop. 1978/79:105

190

organei all utnyttja den befogenhei som redan nu föreligger all fordra redovisning av förvaltaren utöver den ordinarie redovisningen.

Den formella kontrollen kan kräva särskild revisionsieknisk kunskap. Tillsynsorganel bör därför, som kommittén har föreslagil, ha möjlighet au anlita biträde av revisor, när särskilda omständigheter föranleder till det. Biträde av revisor lorde ofta vara befogat när konkursen gäller ett siörre fö­retag och rörelsen drivs vidare av konkursförvallningen. Del får ankomma på tillsynsorganel all pröva om del finns anledning all anlila revisor vid kontrollen. Jag anser alllså all man inte, som har föreslagils vid remissbe­handlingen, behöver ställa upp ett generellt krav på alt revisor skall anlitas i större konkurser.

En annan fråga som har tagils upp vid remissbehandlingen gäller i vilken mån en revisor som anlitats av konkursgäldenären före konkursen bör vara skyldig att lämna upplysningar till konkursförvaUaren. För min del anserjag atl en sådan skyldighet skulle vara av värde i vissa fall, bl.a. med lanke på förvaltarens uiredning av återvinnings- och brottsfrågor. Jag har mig bekant atl en arbelsgrupp inom brottsförebyggande rådel inom ramen för den av regeringen begärda översynen av lagstiftningen mot den organi­serade och den ekonomiska brollslighelen avser alt föreslå vissa ändringar med avseende på revisorers uppgifier, bl.a. i konkurssammanhang. Del synes lämpligt all avvakta resultatet av della utredningsarbete. Jag är allt­så inte beredd att nu lägga fram något förslag i saken.

Gällande ordning ger ganska små möjligheter atl åstadkomma enhetlig­het i tillämpningen både när det gäller förvaltarens och tillsynsorganets verksamhet. Delta är enligt min mening en brist. Även om behovet av enhetliga linjer för konkursförvaltningen inie skall överdrivas, synes det mig vara värdefullt om det inom det nya tillsynssystemet kan ges resurser för att ge information till förvaltarna i olika praktiska och rättsliga frågor. Vad särskilt gäller tillsynen är del av vikt att fasta former för utbyte av information och erfarenhet mellan dem som handhar tillsynsuppgifterna kan skapas.

Med det anförda ansluter jag mig i allt väsentligt till de av kommittén föreslagna riktlinjerna för tillsynen.

Vad jag nu har sagt om hur tillsynen bör bedrivas får naluriigtvis belydelse vid valet av tUlsynsorgan. Det gäller för del försia all välja ett organ som kan se till att konkursförvaltningen bedrivs så effektivt som möjligl. Erfarenheten visar atl en rättens ombudsman många gånger kan ulföra ett värdefullt arbete i detta avseende. Detta gäller inte minst om man som hiltills har skett i stor utsträckning utser en advokat med lång erfarenhet av affärsjuridisk verksamhei till rätlens ombudsman.

Möjligheterna att få till stånd en effektiv tillsyn torde emellertid på viktiga punkter förbättras, om tillsynen läggs på en myndighei. En myndig­het kan i olika avseenden ges helt andra resurser än en enskild person vid utövandet av en tillsynsverksamhet. Detta gäller inte minsl i fråga om

Prop. 1978/79:105

191

möjlighelema att skapa en enhetlig praxis över hela landet i tillsynsfrågor. Inom ett system med myndighetstillsyn kan man på ett annat sätl än med nuvarande ordning sörja för utbildning av dem som svarar för lillsyn och för informationsutbyte mellan lillsynsorganen. Gemensamma rutiner kan skapas och vunna erfarenheter kan komma alla tillsynsorgan till del. Särskilda fördelar kan vinnas om de myndigheler som svarar för lillsynen dessutom kan utnyttja ett cenlralt organs resurser.

Om tillsynen läggs på en myndighet, förbättras också möjlighelerna all skapa enhetliga rutiner i förvaltningsfrågor. Förvaltarna kan ges allmän informaiion på olika punkler och blanketter kan utarbetas för skilda förvaltningsåtgärder.

Vid valet av lillsynsorgan måsle också beakias all det i många konkurser finns speciella samhällsintressen som gör sig gällande. Jag vill i försia hand peka på den aktiva roll som samhällel spelar inom arbets­marknads- och regionalpolitiken. Inom ramen för denna politik ger samhället belydande stöd till företagen, bl.a. i form av lån. Staten har också tagit på sig ell specielll ansvar för de anslällda genom systemet med lönegaranti i konkurs. Samhällets ansvar i detta sammanhang gör att slalen har ell berättigat iniresse av att få en god insyn i hur konkursförvaltningen bedrivs, åtminstone när det är fråga om ett företag med ett ej obetydligt antal anställda.

Ell annal samhällsintresse som gör sig gällande i samband med konkurser är intresset alt bekämpa den ekonomiska brottsligheten. Jag har tidigare betonat vikten av att konkursförvaUaren undersöker om konkurs­gäldenären har gjort sig skyldig till brottslighet, i första hand gäldenärs­brott. Del är uppenbart att en myndighet har bätire möjligheter än en enskild person att som lillsynsorgan övervaka att dessa undersökningar bedrivs så effektivt som möjligt.

Jag vill också erinra om att konkurslagskommittén har fåll i uppdrag alt överväga hur man från konkursrättsliga utgångspunkter kan stävja missbruk av konkursinstitutel genom upprepade konkurser. Man kan här tänka sig all en konkursgäldenär i vissa fall skall kunna förbjudas all under viss lid efter konkursen vidare driva näringsverksamhet.

Vad kommittén kan komma fram till i fråga om möjligheterna att stävja konkursmissbruk är del i dag för tidigt atl yttra sig om. I den mån tillsyns-organet här skall spela en roll, talar emellertid även detta för atl tillsynen läggs på en slallig myndighet.

Äv vad jag hittills har sagt framgår all flera skäl talar för att en myndighet blir tillsynsorgan. Med ett sådani syslem undgår man också den kritik som har riktats mot nuvarande ordning och som hänger samman med att del oftast är advokater som ulses till rättens ombudsmän. Eftersom även konkursförvaUaren regelmässigt är advokat, faller det på rällens ombudsman alt kontrollera en kollegas verksamhet. Även om denna ordning inte har gett upphov till några kända missförhållanden, är det en

Prop. 1978/79:105

192

fördel om tillsynsverksamheten ordnas så att det inte ens kan uppslå en misslanke om att tillsynen inte skulle bedrivas opartiskt och effektivt.

Med slöd av det anförda förordarjag alt tillsynen över konkursförvalt­ningen i ordinär konkurs läggs hos myndighet. Frågan är då vilken myndig­het som bör anförtros uppgiften.

Kommitténs förslag atl tillsynsuppgifterna skall läggas hos kronofogde­myndighet har kritiserats inte bara av de remissinstanser som önskar att rätlens ombudsman behålls utan även av vissa andra instanser som förordar andra altemativ. De kritiska instansema åberopar främst att kronofogdemyndigheterna inte har tillräcklig kompetens för tillsynsupp­gifterna i konkurs och atl del från principiell synpunkt inte kan godtas att en företrädare för statens borgenärsintressen i konkurs samtidigt handhar tillsynen i konkursen. Några remissinstanser utpekar länsstyrelsen som mera lämplig än kronofogdemyndigheten att utöva tillsynen. RÅ har fört fram tanken att tillsynen skall anförtros åt åklagare.

När det gäller RÅ;s förslag vill jag betona att uppgiften att övervaka att utredning görs om anledning föreligger lill misstanke om brott endasl är en del av vad som åligger tillsynsmyndigheten. Övriga uppgifter har inte någon anknytning till åklagarverksamheten. Det kan därför inte anses lämpligt att välja åklagare som tillsynsmyndighet.

I valet mellan länsslyrelse och kronofogdemyndighet har enligt min mening kronofogdemyndigheten det försteget att den genom sin nuvarande verksamhet har stor exekutiv erfarenhet, vilket måste anses vara av värde vid tillsyn i konkurs. Kronofogdemyndigheterna har dessutom redan nu en nära och löpande kontakt med konkursförvaltning. Jag vill också påminna om att kronofogdemyndigheterna vid skalteindrivningen i stor utsträckning ställs inför arbetsmarknadspolitiska problem. Den erfarenhet kronofogdemyndigheten här förvärvar kan vara till nytta vid tillsyn över konkursförvaltning.

Redan vad jag nu har anförl talar för att kronofogdemyndighet får hand om lillsynen i konkurs. Innan jag går närmare in på de olika invändningar som har framförts mot denna lösning villjag något beröra de organisatoris­ka förutsättningarna.

Landet är indelat i 81 kronofogdedistrikt. I varje distrikt finns en krono­fogdemyndighet. Chef för kronofogdemyndigheten är en kronodirektör eller en kronofogde. Vid åtskiUiga kronofogdemyndigheter finns ytter­ligare en eller flera kronofogdar. I 35 kronofogdedistrikt finns dock endast en enda kronofogde (enfogdedistrikt). I kronofogdekarriären ingåräven bi­trädande kronofogdar och kronofogdesekreterare. För tillträde till denna karriär krävs i princip jur.kand.-examen och notariemeritering. De som antas till kronofogdesekreterare får genomgå en ettårig fackutbildning. Vid sidan av denna gmpp finns icke lagfaren personal i exekutionskarriären (kronokommissarier och kronoassistenter), vilk.en grupp också erhåller intern    fackutbildning.    Kronofogdes    uppgifter   som    utmätningsman

Prop. 1978/79:105

193

delegeras i avsevärd utsträckning lill personal i exekutionskarriären. Härtill kommer tjänstemän i kontorskarriären.

Vid ingången av budgetåret 1977/78 fanns inom kronofogdedistriklen inrättade totalt 2.707 tjänster, varav 202 i kronofogdekarriären, 1.304 i exekutionskarriären och 1.169 i kontorskarriären och 32 för förvaltnings­personal. I 32 kronofogdedistrikt är all personal stationerad på distriktets centralort. I övriga distrikt finns personal stationerad på en eller flera orter utanför centralorten. Kronofogdemyndigheterna lyder i vissa hänseenden under länsstyrelsema. Centralmyndighet för administration av exekutions­väsendet är RSV.

Kronofogdemyndighetemas arbetsuppgifter består av handläggning av allmänna och enskilda mål. Allmänna mål är uttagande av skatter, böter eller andra på indrivning beroende medel. I dessa mål som utgör merparten av målen är staten borgenär. Statens intressen tas till vara av utmätnings­mannen, dvs. kronofogdemyndigheten. Till de enskilda målen hör bl.a. mål där enskild borgenär begär verkställighet av dom eller annan exeku­tionstitel genom utmätning eller införsel. Härutöver handläggs vid krono­fogdemyndigheten flera andra typer av ärenden. Bl.a. kan nämnas att kronofogdemyndighetema i fattigkonkurs prövar om belalning enligt den StaUiga lönegarantin skall utgå för fordran i konkursen.

Avsikten är att kronofogdemyndighetema i framtiden skall få vidgade uppgifter. Enligt det förslag till ulsökningsbalk som har remitterats till lagrådet skall sålunda betydelsefulla uppgifter, som f.n. ankommer på överexekutor, handhas av kronofogdemyndighet. Här kan särskilt nämnas exekutiv försäljning av fast egendom, av skepp och av luftfartyg. Den nya ordningen avses träda i kraft den 1 januari 1981.

Riksdagen har tidigare i år fattat beslut om distriktsindelning och rikt­linjer för en ny arbetsorganisation m.m. inom exekutionsväsendet (prop. 1977/78:129, CU 1977/78:26, rskr 1977/78:253). Beslutet innebär att den nuvarande distriktsindelningen behåUs oförändrad. Enfogdedistrikten skall emellertid kunna få särskilt stöd i sin verksamhet när ordinarie krono­fogde under längre tid är alltför arbetstyngd eller inte är i tjänst. Vid varje myndighet skall finnas en centralavdelning med två sektioner, en för allmänna mål och ärenden och en för enskilda mål och löneexekution, samt en fältavdelning indelad i fältsektioner. Kronofogdemyndighetema i Stockholm, Göteborg och Malmö skall få en särskild organisation. Enligt denna skall mål och ärenden avseende konkurs och lönegaranti hänföras till en särskild enhet liksom mål och ärenden avseende införsel för under­hållsbidrag. Övriga mål och ärenden fördelas på fyra organisationsenheter vid myndigheten i Stockholm, tre vid myndigheten i Göteborg och två vid myndigheien i Malmö.

Genom riksdagsbeslutet tillförs kronofogdemyndigheterna 63 nya tjänster samt medel motsvarande 67 årsarbetskrafter. Reformen träder i kraft den I januari 1979. Den nya organisationen för kronofogdemyn-

13   Riksdagen 1978179. 1 saml. Nr 105

Prop. 1978/79:105

194

dighelen i Stockholm har dock trätt i kraft den 1 juli 1978.

När det gäller atl ta ställning till om kronofogdemyndighetema har erfor­derliga kvalifikationer för alt ulöva tillsyn i konkurser vill jag först erinra om atl åtskilliga av de kritiska remissinstansema har tagit fasta på atl i tillsynen skall ingå att ge råd i förvaltningsfrågor. Det har framhållits att kronofogdemyndigheterna särskilt beträffande denna uppgifi inte har till­räckliga kvalifikationer. Enligt mitt förslag skall emellertid rådgivning i speciella förvaltningsfrågor inte ingå i tillsynen. DeUa medför atl grunden för remisskritiken i ett väsentligt avseende bortfaller.

Kommitténs avsikt har varit atl tillsynsuppgiftema i allmänhet skall handläggas av kronofogdepersonal. Denna torde enligt min mening i regel ha goda förutsättningar för alt utöva den materiella och formella kontroll jag har tänkl mig. Kronofogdemyndigheternas lämplighet som tillsyns­organ skall emellertid inte bedömas enbart med utgångspunkt från rådande förhållanden. Det är möjligt att inom en ganska kort tid genom utbild­nings- och informationsåtgärder stärka kompetensen hos myndighetemas personal. I detta arbete bör RSV som centralmyndighet kunna spela en viktig roll. RSV har sedan många år ett väl utbyggt informations- och servicesystem som kan tas i anspråk även för detta nya ändamål.

Även mot bakgmnden av det nu sagda anserjag dock att man kan hysa en viss ivekan om humvida varje kronofogdemyndighet har de samlade resurser som behövs för tillsynen. Detta gäller i första hand beträffande enfogdedistrikten. De stödmöjligheter som enligt det tidigare nämnda riksdagsbeslutet skall införas får knappasl någon belydelse i detla sammanhang.

Tillsynen i konkurser förutsätter i allmänhet goda insikter i och erfaren­heter av ekonomiska och revisionstekniska frågor. Detta gäller särskilt den materiella delen av tiUsynen, dvs. den fortlöpande övervakningen av att konkursförvaltningen bedrivs på ett ändamålsenligt sätt. I större företags­konkurser ställer denna kontroll ganska stora krav på tillsynsmyndig­heten. Tillsynsmyndigheten bör därför förfoga över företagsekonomisk och revisionsteknisk sakkunskap. Önskvärl är att den erforderliga exper­tisen i möjligaste mån knyts till myndighetens egen organisation. Att tillsynsmyndigheten förfogar över en väl utbyggd kontorsorganisation är också viktigt. Enligt min mening kan man inte räkna med att landets alla kronofogdemyndigheter uppfyller eller i en nära framtid komner alt upp­fyUa de nu StäUda kraven.

JK och bankinspektionen har varil inne på tanken att endast vissa större kronofogdemyndigheter skall tas i anspråk för tiUsynsuppgifter i konkurs. För egen del anserjag att starka skäl talar för en sådan ordning. Visser­ligen bör man i princip undvika alt låta en del arbetsuppgifter förbehållas vissa kronofogdemyndigheter. Förhållandena är emellertid speciella när det gäller lillsyn i konkurs. En naturlig utgångspunkt är att denna tillsyn anförtros en kronofogdemyndighet i varje län. Det bör dock vara möjligt

Prop. 1978/79:105

195

atl i en del fall inrätta flera tillsynsmyndigheter i ell och samma län eller en gemensam tillsynsmyndighet för flera län. En av fördelama med den angivna lösningen är alt tillsynen i stor utsträckning kan bedrivas av en och samma tjänsteman eller grupp av tjänstemän. På en del myndigheter lorde del också vara möjligl alt inrätta speciella lillsynsenheler. Genom den nu angivna ordningen kan man erhålla en specialisering på området. Jag vill understryka att det även med denna ordning är möjligt att tillvarata berörda tjänstemäns erfarenheter av exekutivt arbele i allmänhet saml de kunskaper som finns inom myndigheten rörande den gäldenär vars konkurs tillsynen gäller.

Mot den nu diskuterade ordningen kan invändas atl den lokala förank­ring som följer med kommitténs förslag i viss utsträckning går förlorad. Jag vill dock erinra om att intresset av en sådan lokal anknyining ej är så fram­trädande i ett system där tillsynsorganel inte skall syssla med rådgivning i förvaltningsfrågor. Jag anser det vidare vara möjligt att inom ramen för den angivna tillsynsorganisationen medge atl andra kronofogdemyndig­heter än de som är tillsynsmyndigheter får anlitas för uppgifter som ingår i lillsynen och som är lämpade för delegering.

Med slöd av vad jag nu har sagt anserjag att en effektiv och kompetent tillsyn kan anordnas, om tillsynsuppgiftema koncentreras till ett mindre antal kronofogdemyndigheter.

Åtskilliga remissinstanser anser att det från principieU synpunkt ej kan godtas alt kronofogdemyndighet skall vara verksam i en konkurs både som borgenär och som tillsynsorgan. Enligt dessa remissinstanser kan det lätt uppkomma misstankar hos övriga borgenärer om att tillsynen inte sker objektivt. För åtskilliga remissinstanser är detta den avgörande invänd­ningen mot kommitténs förslag.

I likhet med kommittén anserjag det vara en avgörande skillnad i prin­cipiellt hänseende mellan en ordning där kronofogdemyndigheterna är för­valtare i konkurs och en ordning där tillsynen ankommer på dessa myndig­heter. Tillsynsuppgifterna är i allmänhet inte sådana att de ger utrynime för obehöriga hänsynstaganden. På en punkt måste jag dock ge de kritiska remissinstanserna rätt. Även enligt min mening är det sålunda från princi­piell synpunkt mindre lämpligt att en kronofogdemyndighet skall ha till uppgift att råda förvaltaren i förvaltningsfrågor. Emellertid har jag redan intagit ståndpunkten att någon sådan rådgivning från tillsynsorganets sida inte skall ingå i tillsynen. Den principiella invändningen förlorar därmed enligt min mening myckel av sin bärkraft.

Med den tillsynsorganisation som jag har tänkt mig är det möjligl alt i stor utsträckning skilja tillsynsfunktionen från de borgenärsfunktioner som ligger på vederbörande myndighet. Den principen bör enligt min mening gälla att en tjänsteman som handhar lillsynsuppgifier inte skall ta någon befattning med indrivningsuppgifter och andra borgenärsuppgifter. På vissa myndigheter torde denna ordning ej vara möjlig att genomföra fulll

Prop. 1978/79:105

196

ut. Då måste i vart fall gälla att en viss tjänsteman ej får utöva tillsyn i de fall han tidigare i allmänt mål har tagit befattning med indrivning av fordran som görs gällande i konkursen eller vidtagit exekutiv åtgärd för uttagande av en sådan fordran.

Om tillsynen ordnas på det sätl somjag nu har angeti måste betänklig­heterna mot kronofogdemyndighetema ytterligare minska. Jag vill också påpeka atl de tjänstemän som skall handlägga tillsynsuppgifterna handlar med det ansvar och under den insyn som i allmänhet följer med offentlig verksamhet.

Jag vill i det här sammanhanget också beröra kostnadsaspekten. Enligt gäUande ordning utgår arvode till rättens ombudsman ur konkursboet. Någon ersättning för konkursdomarens tillsynsverksamhet uttas däremot inte. Enligt kommitténs förslag skall tillsynsmyndighetens koslnader las ut av konkursboet. Detta förslag har lämnats utan erinran av de flesta remissinstansema. Även jag anser att koslnadema för tillsynsmyndig­hetens verksamhet likaväl som rättens ombudsmans arvode bör las ut ur konkursboet. Däremot bör i enlighet med vad kommittén har föreslagit tillsynskostnadema inte prövas av konkursdomaren utan ersätiningen för tillsynen bör utgå enligt bestämmelser som regeringen meddelar.

RSV har gjort beräkningar beträffande tillsynskostnademas storlek, om tillsynen läggs på kronofogdemyndigheterna. Dessa beräkningar visar att kostnadema i avsevärd mån skuUe understiga nuvarande kostnader för den verksamhet som bedrivs av rättens ombudsman.

Sammanfattningsvis vill jag förorda att tillsynen i ordinära konkurser läggs på ett mindre antal kronofogdemyndigheter, i princip en i varje län. Vid varje sädan kronofogdemyndighet skall del så långl möjligl finnas tjänstemän som huvudsakligen sysslar med konkurstillsyn. Kronofogde­myndighet som är tiUsynsorgan skall i viss utsträckning kunna delegera uppgifter till lokal kronofogdemyndighet och även annars fä hjälp av sädan myndighet. Jag har i denna fråga samrått med chefen för kommundeparte­mentei.

När det gäUer RSV:s roll villjag påpeka att kronofogdemyndigheterna inte är underställda RSV annat än i administrativt hänseende. RSV kan således i princip inte utfärda bindande föreskrifter och anvisningar för kronofogdemyndigheterna. Motsvarande bör gälla även i fråga om tillsyns­myndighetemas verksamhet. RSV:s primära uppgift på detta område blir därför att lämna information, utforma blanketter och meddela allmänna råd i skilda frågor samt svara för utbildning.

Som tidigare nämnts har de nuvarande rättens ombudsmän inte bara tillsynsuppgifter utan sysslar också med rådgivnings- och förliknings­verksamhet. Rådgivningsverksamheten har jag redan tidigare berört i avsnittet 5.2.5. Jag återkommer emellertid till denna verksamhei och till förlikningsfrågor i följande avsnitt.

Prop. 1978/79:105

197

5.3.4   Granskningsmän

Kommitténs förslag all granskningsmännen skall finnas kvar i del ordi­nära konkursförfarandet med ungefär samma befogenheler som enligt gäl­lande lag men erhälla en i viss mån annan funktion än f n. har godtagits av de flesta remissinstanserna. Hovrällen över Skåne och Blekinge samt Stockholms tingsrätt anser dock atl granskningsmännen inte fyller något behov i del nya förvaltningssystemet. Dessa remissinsianser ennrar om att granskningsmän f n. utses ytterst sällan.

Det nya förvaltningssystemet innebär att borgenärskoUektivet inte längre skall utöva någon beslutanderätt i samband med förvaltningen. Förvaltare skall inte längre väljas av borgenärema utan tillsättas av konkursdomaren. Jag anser i likhet med kommittén alt det mol denna bak­gmnd är befogat att ge enskild borgenär en möjlighet till insyn i förvalt­ningen utöver vad som följer av förvaltarens skyldighet att samråda med särskilt berörd borgenär och den allmänna rätt att få upplysningar av förvaltare som vatje borgenär äger. Jag förordar därför att granskningsman skall kunna tillsättas i ordinär konkurs. Bestämmelserna om gransknings­man bör utformas i huvudsak enligt kommitténs förslag.

5.3.5   Vissa frågor i samband med tillsynen

Som en första fråga diskuterar kommittén i vad mån staten har ett skadeståndsansvar för tillsynsmyndighetens verksamhet. Kommittén påpekar att staten f n. enligt 3 kap. 2 8 skadeståndslagen (1972:207) ansvarar för skador som kan uppkomma genom fel eller försummelse av konkursdomaren eller rättens ombudsman i samband med tUlsynen över konkursförvallning. Enligt kommittén kommer staten att vara ansvarig för försumlighet eller fel vid kontrollen även sedan denna har överförts till kronofogdemyndighet. Kommittén framhåUer att det allmännas ansvar även i fortsättningen torde få följa de principer som i allmänhet gäller beträffande statens ansvar för fel eller försummelse vid kontrollverksam­het. Särskild betydelse i detla sammanhang har enligt kommittén den s.k. standardregeln i 3 kap. 3 8 skadeståndslagen. Enligt denna regel föreligger ersättningsskyldighet för staten endast om krav har blivit åsidosatta som med hänsyn till verksamhetens art och ändamål skäligen kan ställas på dess utövning. Enligt kommittén framgår av förarbetena till skadestånds­lagen att standardregeln generellt sett leder till att det aUmännas skade­ståndsansvar för kontrollverksamhet är mer begränsat än för myndighets­utövning av annat slag.

Enligt kommittén synes praxis före skadeståndslagens tillkomst ha ställt tämligen stränga krav på effektivitet i fråga om'kontroUen över konkurs­förvallning. Det saknas enligt kommittén anledning att sänka kraven med anledning av att kronofogdemyndigheten övertar tillsynsuppgiftema.

Prop. 1978/79:105

198

Vad kommittén sålunda har anfört i fråga om del allmännas skade­ståndsansvar har inte mött någon erinran vid remissbehandlingen. Även jag kan ansluta mig till kommitténs uttalanden på denna punkt.

En fråga i detta sammanhang är om någon tidsbegränsning bör gälla beiräffande möjligheten alt föra skadeståndstalan mot staten på grund av fel eller försummelse vid tillsynen. Enligt 197 8 i gällande KL får skade­ståndstalan mot rättens ombudsman med undantag för lalan om skade­stånd på grund av brotl inie väckas efter utgången av den tid som gäller för klander av redovisning, dvs. normalt tre månader efter det att redo­visningen blivit lillgänglig. Enligt kommittén äger denna bestämmelse inte tillämpning vid talan mot staten pä gmnd av fel eller försummelse av rättens ombudsman. Kommittén föreslår att bestämmelsen utmönstras i anslutning till atl rätlens ombudsman avskaffas.

JK ifrågasätter om inte viss motsvarighel till 197 § bör införas. Enligt JK innebär det stora fördelar framför allt från utredningssynpunkt om en särskild preklusionsregel i detla fall införs. Jag kan hålla med JK om att det från praktisk synpunkt är fördelaktigt om frågan om statens ansvar kan avgöras i nära anslutning lill konkursen. Jag anser emellertid att till­räckliga skäl inte föreligger för atl för dessa fall föreskriva andra regler än dem som i allmänhet gäller i fråga om talan mol staten. Jag godtar därför vad kommittén har föreslagil på denna punkl. Allmänna regler om preskriptionstid kommer sålunda att gälla.

Åtskilliga av de åtgärder som ingår i tillsynsmyndighetens uppgifter är av sådant slag all de inte kan överklagas. Enligt kommittén bör intresset av all få till stånd en snabb procedur medföra att inte heller de avgöranden i samband med lillsynen som i och för sig skulle kunna överklagas skall kunna bli föremål för lalan. Kommitténs islåndpunkl har godtagits vid re­missbehandlingen och även jag ansluler niig till den.

Vad gäller tillsynsmyndighetens egen rätt att fullfölja talan mol beslut under konkursförfarandet menar kommittén att både principiella och praktiska synpunkier lalar för all möjlighelen till fullföljd begränsas till un­danlagsfall. Enligt kommitténs mening bör tillsynsmyndigheten ha rätt att överklaga konkursdomarens beslut beiräffande uiseende av förvallare m.m. saml rättens beslut i fråga om förvaltararvode. Uidelningsförslag bör enligt kommittén inte kunna klandras av tillsynsmyndigheten. Däremot bör tillsynsmyndigheten ha rätt alt klandra slutredovisning av förvaltaren. Della är enligt kommittén motiverat främst av all de i slutredovisningen upptagna omkostnaderna för förvaltningen bör kunna prövas.

Kommitténs ställningstaganden i fråga om fullföljd och klander har i allmänhet godtagits vid remissbehandlingen. Några remissinstanser har dock ansett att tillräckliga skäl för att jge tillsynsmyndigheten rätt att överklaga och klandra inte föreligger. För min del vill jag erinra om att tillsynsmyndigheten skall få yttra sig till konkursdomaren i en del frågor, t.ex. rörande tillsättande av förvallare och i arvodesfrågor. I andra frågor

Prop. 1978/79:105

199

har myndigheten rätt att göra framställning hos konkursdomaren. 1 de nu angivna fallen bör tillsynsmyndigheten enligt min mening också ha rätl alt överklaga konkursdomarens beslul. Behörighelen för tillsynsmyndigheten atl yttra sig och fullfölja talan har nära samband med utövandet av tillsyns­funktionen. Detta gäller även den föreslagna rälten för myndigheien atl klandra slutredovisning. Jag godiar därför kommitténs förslag även på den punkten.

Kommittén tar också upp frågan om några inskränkningar i offent-Ughetsprincipen är motiverade beträffande de konkurshandlingar som finns hos tillsynsmyndigheten. Jag lar dock inte upp denna fråga i detta sammanhang. Den övervägs i samband med det arbete på att ularbeta en ny sekretesslagstiftning som f.n. pågår inom jusiitiedepartementel.

Enligt 2 8 tredje punkten förvahningslagen (1971:290) skall lagen inte gälla ärende hos överexekuior eller utmätningsman, om ärendet avser myndighetens exekutiva verksamhet. Kommittén anser alt denna undan­tagsbestämmelse inte blir tillämplig på kronofogdemyndighets lillsyn över konkursförvaltning utan alt förvaltningslagen i stället får principiell tillämplighet på tillsynsverksamheten. Denna bedömning har lämnats utan erinran vid remissbehandlingen. Inte heller jag finner atl den nya uppgift som nu läggs på kronofogdemyndighet bör hänföras till exekuiiv verksam­het i förvaltningslagens mening. Förvaltningslagen bär därför i princip vara tillämplig på tillsynsverksamheten. Som kommittén har framhållit torde dock KL:s särskilda förfaranderegler i allt väsentligt träda i stället för mot­svarande bestämmelser i förvallningslagen. Jag ansluter mig till kommit­téns bedömning att några praktiska problem inte behöver uppstå vid lillämpningen.

Enligt 27 8 KL kan del av gäldenärens arbetsinkomst under vissa förut­sättningar tillföras konkursboet. Det ankommer på förvaltaren att i före­kommande fall göra anspråk på inkomsten för boets räkning. Om tvist uppkommer mellan förvaltaren och gäldenären, skall denna prövas av rälien på ansökan av bl.a. förvaltaren eller gäldenären. En liknande ordning gäller i fråga om gäldenärens rätt atl utfå nödiga lösören (bene­ficium) m.m. (97 och 98 SS KL).

Kommittén föreslår att prövningen av frågor om arbetsinkomst och beneficium flyttas över till tillsynsmyndigheten, dvs. kronofogdemyn­digheten. Kommittén föreslår dessulom att förfarandet i övrigi omgestal­tas. Tillsynsmyndighetens beslul skall således enligt förslaget alltid krävas för att konkursboet skall få del av gäldenärens arbetsinkomster och för att gäldenären skall få ut sitt beneficium. Beslutet skall kunna överklagas i exekutiv ordning.

Kommitténs förslag har i allmänhet godtagits vid remissbehandlingen. Hovrätten över Skåne och Blekinge samt Domareförbundel vänder sig dock mot att besvär över tillsynsmyndighets beslut skall föras i exekutiv ordning. Dessa remissinstanser förordar i stället att beslutet skall prövas

Prop. 1978/79:105

200

inom konkursförfarandets ram av konkursdomaren eller konkursdom­stolen.

Enligt mitt förslag skall tillsynen i princip ankomma på en kronofogde­myndighel i varje län. Frågan är då om den prövning som avses i kommit­téns förslag bör ligga hos denna myndighet. Onekligen finns det viss risk för all en sådan ordning kan bli tungrodd. Emellertid har det som kommit­tén har framhållil praktiska fördelar om kronofogdemyndighet kopplas in på dessa frågor. Liknande frågor prövas [ju av kronofogdemyndighet i sam­band med specialexekulion, t.ex. vid införsel.

Enligt min mening lalar övervägande skäl för att huvuddragen av nuvarande ordning behålls med det undantaget atl tillsynsmyndigheten övertar rättens uppgifi all pröva ivisteripå detta område. Det blir alUså i försia hand förvaltaren som får ta stäUning till här berörda frågor. Besvär mot tillsynsmyndighetens beslut bör ske i exekutiv ordning.

5.4 Tvistiga fordringar i ordinär konkurs

fordran kan enligt KL framställa alt göra anmärkning tillkommer

Den som vill angripa bevakning av en anmärkning hos konkursdomaren. Räll förvallaren, borgenär och gäldenären. Förvallaren är skyldig all granska bevakning och när anledning finns göra;anmärkning mot framställda be­talnings- och förmånsrällsanspråk. Änmärkningstiden skall bestämmas lill minsl två och högst fyra veckor. Längre anmärkningslid får fastställas när det är oundgängligen erforderligl.

Tvist som uppkommer genom att anmärkning framställs mot bevakning skall enligt 108 8 KL handläggas vid borgenärssammanträde inför rättens ombudsman, s.k. förlikningssammanträde. Detla skall hållas tidigast två och senast fyra veckor efter anmärkningstidens utgång. Rätlens ombudsman skall genom förhör med de närvarande försöka utreda tviste­frågorna och åstadkomma förlikning. Orrt alla närvarande medger att an­märkning förfaller eller inskränker den, får de som uteblivit inte föra talan däremot. Enligt särskild föreskrifi i 110 8 KL kan förlikning annars ingås endasl under förutsättning all alla rättsägare samiycker härtill. De tviste­frågor vari förlikning inie kan iräffas skall hänskjutas till rätten. Rätlens prövning av tvistefrågor sker i en s.k. jävsprocess. Mål om tvistiga ford­ringar skall sättas ul lill viss dag inom fjorton dagar från förlikningssam­manlrädet. Om del i särskilt fall anses nödvändigi, får dock handläggning­en ske senare. Munllig förberedelse är obligatorisk. Huvudförhandling får i vissa fall hållas i omedelbart samband med förberedelsen. Genom dom i jävsprocess avgörs endast vilken rätl den ifrågavarande fordringen har i konkursen.

Kommittén ställer frågan om man vid sidan av del nya tillsynsorganet bör ha kvar rättens ombudsman för fullgörande av förlikningsuppgifterna. Enligt kommittén har rättens ombudsman i detta avseende en viktig

Prop. 1978/79:105

201

funktion. Kommittén konstaterar också att nuvarande system med rätlens ombudsman som förlikningsorgan fungerar väl. Ett bibehållande av rättens ombudsman med enda uppgift att leda förlikningssammanlrädet skulle emellertid enligt kommittén innebära en överorganisation. Kom­mittén avvisar tanken på att låta förvaltaren leda förlikningssammanlrädet. Inte heller tillsynsmyndigheten anses lämpad för föriikningsverksamhet. Enligt kommitténs mening bör ombudsmannens roll som förlikningsorgan i stället övertas av konkursdomaren. Kommittén pekar härvid på de föriik­ningsuppgifter som ankommer på domstol enligt rättegångsbalken och lagen (1974:8) om rättegången i tvistemål om mindre värden, den s.k. småmålslagen. Kommittén tror inte atl konkursdomarens möjligheler att åsiadkomma förlikning vid förlikningssammanträdet nämnvärt minskas genom alt han kan komma att delta i en eventuell handläggning i rätten. Förlikningsverksamheten bör följa de principer som råder i fråga om för­likning i tvistemål om mindre värden. Detta innebär att konkursdomarens skyldighet att vara verksam för förlikning sträcker sig längre än vad som gäller enligt rättegångsbalken.

I övrigi lägger kommittén fram vissa förslag i syfte atl underiätta för för­valtaren att klarlägga fordringsbilden och atl träffa uppgörelse med berörda borgenärer. Sålunda föreslås att längre anmärkningstid än fyra veckor skall få fastställas, när det är erforderiigt. Detta innebär en viss uppmjukning av nuvarande undantagsregel. Kommittén menar att en något längre anmärkningslid i vissa fall kan vara gynnsam från förliknings­synpunkt. Vidare föreslås atl de närvarande vid förlikningssammanträdet skall kunna uppdra åt förvaltaren att sluta förlikning med borgenär mot vars bevakning anmärkning gjorts. Ett beslut om sådant uppdrag skall liksom beslul om att anmärkning skall få förfalla gälla även för den som har uteblivit från sammanträdet.

I syfte alt göra rättens behandling av tvistiga fordringar snabbare föreslår kommittén atl sammanträde för handläggning av tvistiga ford­ringar skall, när det är möjligt, hållas i omedelbar anslutning till förlik­ningssammanlrädet. Kommittén föreslår vidare att sådant rättens sammanträde som inte skall äga mm omedelbart efter förlikningssamman­lrädet normalt skall hållas inom fyra veckor i stäUet för som nu fjorton dagar från detta sammanträde. Föreligger särskilda skäl kan även längre tid komma i fråga. Syftet med förslaget är att ge mera tid åt föriiknings-verksamheten. Beslut om tidpunkten för rättens sammanträde skall fattas av konkursdomaren vid förlikningssammanträdets slut. Vidare föreslås att förberedelse i mål om tvistiga fordringar inte längre skall vara obligalorisk. Enligt kommittén torde i de fall tvistefrågor handläggs omedelbart efter förlikningssammanträdet något behov av muntlig förberedelse i allmänhet inte föreligga. Kommittén anser att rätten bör vara domför med en domare vid huvudförhandling i mål om tvistiga fordringar.

Förslaget att konkursdomaren skall överta de förlikningsuppgifter som

Prop. 1978/79:105

202

f.n. ankommer på rättens ombudsman har fåll ett blandat mottagande under remissbehandlingen. Förslaget godtas dock av de flesta remiss­instanserna. Bland dem som tillstyrker förslaget är JK, Göteborgs tings­rätt, domstolsverket och LO. Åtskilliga av de remissinsianser som förordar all rättens ombudsman behålls åberopar som ell av huvudskälen härför ombudsmannens förlikningsverksamhet. Bland dessa inslanser är hovrällen över Skåne och Blekinge, flertalet tingsrätter, advokatsam­fundet, Domareförbundel, Bankföreningen, Köpmannaförbundet och SHIO. Dessa remissinsianser framhåller alt nuvarande ordning medför att många tvistefrågor kan lösas förlikningsvis.

För min del vill jag i likhel med kommittén och åtskilliga remissinstanser understryka att rättens ombudsmans förlikningsverksamhet är av stort praktiskt värde. Enligt min mening är det inte möjligt all i ell nytt förvalt­nings- och tillsynssystem i ordinär konkurs undvara en förlikningsfunktion liknande den som fullgörs av rättens ombudsman. Frågan är emellertid om man bör ha kvar rätlens ombudsman för denna uppgift, om man, somjag tidigare har föreslagil, flyttar tillsynsfunkiionerna till ett annal organ. Jag finn det naturligt att i detta läge undersöka om konkursdomaren kan få lill uppgifi att åtminstone i första hand ansvara för förlikningsverksam­helen i konkurs. Della skulle bl.a. ligga i linje med att konkursdomaren har fått förlikningsuppgifter genom ackordslagen.

Enligt 42 kap. 17 8 rättegångsbalken bör rätten, om saken är sådan alt förlikning därom är tillålen och del finnes lämpligt, söka förlika partema. I förarbetena till denna bestämmelse sägs att domaren bör förfara med stor varsamhet, så alt inte parterna utsätts för obehörig påtryckning eller domaren inblandas på sådani sätt att tilltron till hans opartiskhet rubbas.

Tanken på atl anförtro konkursdomaren förlikningsuppgifter i konkurs övervägdes under förarbetena till KL men avvisades. Man hänvisade härvid lill att konkursdomaren, om hans förlikningsförsök misslyckades, sedermera hade atl delta i rättens avgörande av tvisten och att detta medförde en risk för att hans opartiskhet vid avgörandet kunde sättas i fråga. Frågan kom upp till förnyad diskussion år 1957 när nuvarande regel om obligalorisk muntlig förberedelse i bl.a. mål om tvistiga fordringar infördes. Även vid detta tillfälle avvisades möjligheten atl lägga förlik­ningsuppgifter på konkursdomaren. Det ansågs all rättens ombudsman genom att han aldrig kom i den ställningen att han i rätten skulle bedöma den föreliggande tvistefrågan hade andra möjligheter än konkursdomaren atl åstadkomma förlikning.

Den återhållsamhet som lagstiftaren tidigare visat när det gäller att låta domstol söka förlika tvistande parter har på senare år mjukats upp. Ett led i denna utveckling är småmålslagen. Enligt 6 8 i denna lag skall rätten söka förlika parterna om inte särskilda skäl föranleder annat. Av förarbetena framgår atl förfarandet i smämålen i högre grad än som i aUmänhet gäller skall inriktas på föriikning (prop. 1973:87 s. 152- 153 och 182). Vid lagens

Prop. 1978/79:105

203

tillämpning har förlikningsverksamheten fått stor praklisk betydelse.

Med anledning av atl kommittén vid sill ställningslagande fäst avseende vid den ordning som gäller i småmål har en remissinstans, Stockholms lingsrält, framhållil att de spörsmål som uppkommer i småmål är av ganska enkel och konkret beskaffenhet och att smämålen just avser mindre värden. Enligt tingsrälten är förhållandena annoriunda i jävstvister i konkurs. Jag har emellertid den uppfallningen att de tvistefrågor som upp­kommer i en konkurs inte så ofta är av kompliceral slag. F. ö. kan del i smämålen uppkomma tämligen svåra frågor både av juridisk art och av be-visnatur.

I delta sammanhang villjag också erinra om att regeringen hargetl rätte­gångsutredningen (Ju 1977:06) i uppdrag bl.a. atl undersöka om domsto­larnas resurser för lösande av konflikter mellan enskilda tas till vara på bästa sätt f.n. Som exempel på åsyftad verksamhei nämns i direktiven förlikningsverksamhel i tvister av enklare slag.

Som har framgått av del föregående har ett nytt synsätt börjat göra sig gällande i fråga om domstolamas förlikande roll. Jag kan inte finna att det föreligger något principiellt hinder mot att låta konkursdomaren svara för förlikningsuppgifter vid konkurs.

Åtskilliga remissinsianser har som särskilda fördelar med nuvarande ordning framhållit atl förlikningsverksamhelen kan påbörjas redan före förlikningssammanträdet och alt verksamheten är anförtrodd någon som ofta är väl insatt i den särskilda konkursen samt i affärsjuridiska och ekonomiska frågor i allmänhet.

Även jag anser det vara viktigt alt förlikningsverksamheten sköts på ett kompetent sätt. Detta är naturligtvis särskUt angelägel med hänsyn till att den prövning av tvistiga fordringar som kommer till stånd i konkurs i prakiiken oftast innefattar ett slutgiltigt avgörande av tvistefrågorna. I en del fall är det även värdefullt att arbetet med att utreda och förlika tviste­frågorna kommer i gång på ett lidigi stadium. I detta sammanhang vill jag emellertid erinra om all även förvaltaren har ett ansvar för att uppgörelser kommer lill stånd när del finns förulsältningar härför. Genom de ändringar i förfarandet som jag strax ämnar föreslå förbättras förvaltarens möjlig­heter att åsiadkomma resultat i delta hänseende. Vad jag nu har sagt bör tjäna som utgångspunkt när det gäller att lösa frågan om förlikningsorgan i konkurs.

Enligt 42 kap. 17 8 rättegångsbalken finns möjlighet för domstolen att i vissa fall förordna en särskild medlare. Stockholms tingsrätt har för det fall rällens ombudsman avskaffas förordat att förlikningssystemet i konkurs byggs upp efter mönsier av denna bestämmelse. Även jag finner det natur­ligt med en sädan ordning. Uppdrag av här avsett slag skulle komma i fråga när tvistefrågorna är komplicerade. En särskild förlikningsman skulle vid behov kunna utses redan före förlikningssammanträdet. Uppdraget skulle ej behöva avse alla tvistefrågor utan kunna begränsas till en eUer flera frågor.

Prop. 1978/79:105

204

Det syslem jag nu har angett tillgodoser enligt min uppfattning väl de krav på effektivitet och rättssäkerhet som kan ställas. Jag förordar därför att systemet införs. Jag återkommer senare lill olika detaljfrågor i samband med förlikningsverksamheten.

Den nya uppgifi som genom mitt förslag läggs på konkursdomaren behöver enligt min bedömning inte föranleda några resursförstärkningar vid tingsrätterna. Uppgiften att ansvara för förlikningsverksamheten släller emellertid avsevärda krav på konkursdomarens kompelens och bör därför anförtros åt en van domare. Även vissa andra nya uppgifter som konkurslagsreformen medför för konkursdomarna är av sådan svårighets­grad att de bör ligga hos erfama domare. Vad jag nu har sagt innebär att lingsnotarier endast bör få mer rutinbetonade göromål i konkurssamman­hang. Övriga uppgifier bör ankomma på personal med fullständig domar-kompelens. Tingsrättsinstruklionen bör ändras i enlighet med det sagda. Jag vill tillägga atl viss utbildning bör komma till stånd i samband med att reformen sätts i kraft.

I samband med förslaget att konkursdomaren skall fungera som för­likningsorgan i konkurs har kommittén föreslagit vissa ändringar i själva anmärknings- och förlikningsförfarandet. Kommitténs förslag i dessa delar har allmänt godtagils av remissinstansema. JK har dock föreslagit ett helt nytt system som innebär atl förlikningssammanträdet utmönstras och ersätts av munllig förberedelse. Ett sådani system skuQe enligt JK avsevärt förenkla förfarandet. Vidare har RSV förordat att förvaltaren genom föreskrift i KL får ett generellt uppdrag all träffa förlikning med rätt för de närvarande vid förlikningssammanträdet att inskränka detta uppdrag. Enligt RSV kan man nämligen inte alltid vid förlikningssamman­trädet förutse behovet av förlikningsuppdrag.

Den av JK föreslagna ordningen skiljer sig avsevärt från nuvarande system för handläggning av tvistiga fordringar. Enligt min mening är dock nuvarande ordning med de ändringar kommittén föreslagit all föredra framför JK:s förslag. Jag vill därvid särskilt framhålla att det senare förslaget inte synes ge samma möjligheler till ytterligare förlikningsverk­samhel som kommitténs förslag, som ju bl.a. ger möjlighet för dem som in­funnit sig till förlikningssammanträdet att överlåta åt förvaltaren att på deras vägnar fortsätta förlikningsförsöken och träffa uppgörelse. Kommit­téns förslag innebär också att tvister i stor omfattning skall kunna avgöras i anslutning till föriikningssammanlrädel. Jag ansluter mig därför till kommitténs förslag i denna del.

Möjligheten att vid förlikningssammanträdet lämna förvaltaren uppdrag atl träffa förlikning är som några remissinstanser påpekar av stort praktiskt värde. Jag anser dock inte att tillräckliga skäl föreligger atl på sätt RSV förordat inskränka borgenäremas egen bestämmanderätt i förliknings-frågorna. Jag vill tillägga att det står de närvarande borgenärema fritt att vid behov ge förvaltaren en allmän fullmakt att träffa förlikning beträf-

Prop. 1978/79:105

205

fande kvarstående tvistiga fordringar.

En remissinstans har framhållit att handläggning av en tvist i omedelbar anslutning till förlikningssammanlrädet inte bör få ske mot berörd borge­närs bestridande. 1 anledning härav vill jag framhålla att kommitténs förslag innebär att en omedelbar handläggning skall ske endast om konkursdomaren anser det möjligl. Vid denna bedömning måste konkurs­domaren ta hänsyn till vad parlema anser i saken. Om t.ex. berörd borgenär motsätter sig omedelbar handläggning och åberopar rimliga skäl, exempelvis behov av samråd med juridiskl ombud eller facklig organi­sation, bör konkursdomaren inte förordna om sådan handläggning.

Med vad jag nu har anförl förordar jag alt kommitténs förslag till ändringar i förfarandet genomförs.

5.5 Utseende av person att vara rådgivare och/eller förlikningsman i ordinär konkurs

Jag har i avsnitt 5.2.5 förordat alt konkursdomaren i vissa fall skall kunna uppdra åt en lämplig person atl biträda förvaltaren med råd i förvalt­ningsfrågor. Vidare har jag i närmast föregående avsnilt föreslagit atl konkursdomaren, som skall ha del grundläggande ansvaret för förliknings­verksamheten i konkurs, skall ha möjlighel alt förordna en lämplig person atl biträda i förlikningsarbetet. Enligt min mening är det nalurligt att hos en person sammanföra de rådgivande och föriikande funktionema, när båda aktualiseras i en och samma konkurs. Om det emellertid finns behov av biträde endast i eltdera avseendet, bör förordnandet endast avse detla.

Det är naturligt att konkursdomaren för uppdragen anlitar personer i samma kategori varifrån rättens ombudsmän hämtas i dag. 1 försia hand bör erfama advokaler komma i fråga. Det ligger i sakens natur atl den som anlitas för att ge råd eller handha förlikningsuppgifter inte bör vara mindre kvalificerad än förvaltaren.

I avsnitt 5.2.5 har jag närmare redogjort för i vilka konkurser behov av en särskild rådgivningsfunktion kan länkas föreligga. Den rådgivning som det är fråga om avser främst de juridiska och affärsmässiga problem som kan uppkomma under konkursen. Sakkunskap i andra avseenden kan som jag tidigare nämnt tUlhandahåUas förvaltaren på annat sätl. Rådgivare bör kunna förordnas när som helst under konkursen. Det säger sig dock självt att behovei mestadels kommer atl aktualiseras i konkursens tidigare skede. Konkursdomaren bör själv kunna ta initiativ till förordnandet. I regel ligger det dock i sådana situationer i förvaltarens intresse att råd­givare tillsätts. Initiativet torde därför normalt tas av denne.

Framför aUt med lanke på de fall då konkursdomaren förordnar någon att biträda förvaltaren med råd utan att förvaltaren själv har anmält iniresse härav kan det övervägas om inte förvaltaren bör vara skyldig att höra rådgivaren i viktigare frågor. En sädan skyldighet strider dock enligt

Prop. 1978/79:105

206

min mening i viss mån mot själva syfiet med rådgivarfunktionen. Del kan, anserjag, överlämnas åt förvallaren alt fritt bestämma i vad mån han i viss fråga bör konsultera en utsedd rådgivare.

Som jag har angeti i föregående avsnilt lorde behov av biträde med föriikningsuppgifter normalt föreligga endasl när fordringsförhållandena är komplicerade. Förlikningsuppdraget bör kunna begränsas till en eller flera tvistefrågor och kunna ges antingen vid förlikningssammanlrädet eller vid en tidigare tidpunkt. Änmärkningstiden bör dock ha löpt ut. Undantagsvis kan del finnas skäl för konkursdomaren all även efter förlikningssamman­lrädet ulse någon all söka föriika Ivisiefråga. Några föreskrifier i lidshän­seende anserjag inie behövliga.

Regler om de nu avsedda rådgivnings- och förlikningsuppgifterna bör tas in i en särskild paragraf i KL. Paragrafen bör ges det innehållet atl konkursdomaren, om han av särskilda skäl finner det erforderligt, får efter hörande av tillsynsmyndigheten uppdra åt lämplig person all biträda förvaltaren med råd vid konkursförvallningen eller all som förlikningsman biträda konkursdomaren med uiredning och föriikning i tvistefråga som uppkommil genom anmärkning mot bevakning eller att fuUgöra båda dessa uppgifter.

Arvode till den som har förordnats alt ge råd och/eller att vara förlik­ningsman bör utgå ur konkursboet (se avsnitt 5.6). Med hänsyn till vikten av att konkurskostnadema hålls nere vUl jag understryka att varje ifråga­satt behov av biträde måste underkastas noggrann prövning. Meddelat uppdrag bör återkallas så snart de uppgifier som har föranlett detta full­gjorts. Den som har erhållil här avsett uppdrag bör vara skyldig att anmäla till konkursdomaren så snart uppdragei är slutfört och i samband härmed lämna en redogörelse för sitt arbele.

5.6 Arvodesprövning i ordinär konkurs

Förvaltare har liksom rättens ombudsman rätl till arvode ur konkurs­boet. KL innehåller utföriiga regler om arvodesprövningen. Arvodet till förvaltare skall prövas av rätten efter huvudförhandling. Rätten är därvid domför med en domare. Mera omfattande och krävande arvodesmål avses emellertid skola handläggas av tre lagfarna domare. Rättens prövning av förvaltarens arvodesframställning föregås av en "kallelse" på veder­börande rättsägare alt utföra sin talan. Kallelsen sker i form av en kungö­relse som minst tio dagar före den utsatta dagen skall tas in i bl.a. Post­och Inrikes Tidningar. Särskild kallelse utgår dessutom till förvaltaren och gäldenären. Kungörelse behöver inte ske, om frågan om arvode ej inverkar på borgenärernas räll. Kallelse skall vidare översändas till varje borgenär

Prop. 1978/79:105

207

med särskild förmånsräll i egendom, när fråga kan uppkomma om besläm­mande av särskili arvode för egendomen. Enligt nuvarande ordning skall yttrande inhämias från rällens ombudsman beiräffande förvaltararvodet. Möjlighet finns all ersätta kungörandel med särskilda kallelser lill veder­börande borgenärer, om kosinaderna inie ökas därigenom.

Kommiuén anser att del inte finns någon anledning all frångå den nuvarande ordningen alt rätten skall pröva förvaltararvodet efter särskild förhandling. Däremoi förordar kommittén all systemet med kungörelse i anslutning till arvodesprövningen avskaffas. Enligt kommittén har kungö­randet begränsad praktisk betydelse. Man kan dock inte bortse från alt viss eller vissa borgenärer kan vara närmare inlresserade av arvodes­frågan. För alt tillgodose sådana borgenärer föreslås att borgenär som hos konkursdomaren särskilt begärt att bli underrättad om handläggningen vid rälien av arvodesfrågan skall erhålla sådan underrättelse. Begäran skall kunna ske formlöst. Den kallelse lill försia borgenärssammanträde som utgår lill varje känd borgenär föreslås innehålla en erinran om vad som gäller för borgenär i della hänseende. Vad gäller borgenärer med särskild förmånsrätt föreslås endast den ändringen alt "kallelse" ersätts av "un­derrättelse".

Kommittén föreslår vidare all tillsynsmyndigheten skall överta rättens ombudsmans uppgift alt yttra sig över förvaltarens arvodesanspråk. Tillsynsmyndigheten har enligt kommittén goda möjligheter atl överblicka det arbete som förvaltaruppdraget krävt.

Förvaltaren lar f.n. upp sina omkostnader i slutredovisningen och dessa kan prövas efter klander av redovisningen. Enligt kommittén finns det inte skäl all frångå denna ordning. Kommittén erinrar härvid om att tillsyns­myndigheten skall granska slutredovisningen och även ha rätt all klandra denna.

Kommitténs förslag i fråga om arvodesprövningen har allmänt godtagils av remissinstanserna. En remissinstans anser emellertid alt det bör krävas kallelse och delgivning av berörda personer.

För egen del anser jag att den föreslagna ordningen med underrättelse till borgenärer som har begärt sådan tillgodoser de borgenärer som vill bevaka sina inlressen i arvodesfrågan på ett belryggande sätt. Även i övrigt kan jag i allt väsentligt ansluta mig lill kommitténs förslag. Jag vill särskilt framhålla att jag fäster stor vikt vid den medverkan i arvodesprövningen som skall lämnas av tillsynsmyndigheten. Den kronofogdemyndighel som är tillsynsmyndighet torde ha goda fömtsättningar att fä underlag för sin bedömning av arvodesanspråken. Genom de möjligheter till informaiion lillsynsmyndigheterna emellan som det av mig föreslagna tillsynssystemet medför skapas dessutom goda fömtsättningar att få till stånd enhetliga linjer över hela landet när det gäller arvodesprövningen.

Nägra remissinstanser har berört gmndema för arvodesberäkningen och förordal att ett taxesyslem införs. Värdet av nuvarande bestämmelse om

Prop. 1978/79:105

208

alt arvode inte får räknas efter tid ifrågasätts också. När del gäller taxe­frågan vill jag redan nu nämna att jag för vissa mindre konkurser förordar (avsniii 5.7.6) all förvaltararvodet skall utgå efter en fastställd taxa. När tillräckliga erfarenheler vunnits av detla syslem finns det anledning alt överväga om taxa bör införas även i andra konkurser. I samband med sådana överväganden får man också ta ställning till om nuvarande regler om arvodesberäkningen, bl.a. bestämmelsen om att arvode ej får räknas efter lid, bör behållas. Jag vill nu endast erinra om atl denna beslämmelse inte utesluter alt den lid som förvallaren har lagt ned på konkursen beaktas som en vikiig faktor vid arvodesbedömningen.

Som framgått i föregående avsniii bör den som har varil rådgivare till förvaltaren och/eller förlikningsman erhålla arvode ur konkursboet. Arvodet bör kunna bestämmas av konkursdomaren. Denne bör vara skyldig att höra tillsynsmyndigheten och förvaltaren över arvodesanspråk. Till gmnd för bedömningen bör ligga den arbetsredogörelse som skall lämnas in vid anmälan om slutfört uppdrag. Jag föreslår vidare att arvodet beräknas med tillämpning av reglema om förvaltararvode.

5.7 Mindre konkurs

5.7./ De grundläggande principerna för reformen

Enligt KL skall ett summariskt konkursförfarande, som brukar kallas fatligkonkurs, tillgripas när tillgångarna i ett konkursbo inte räcker lill belalning av konkurskostnadema och säkerhei för dem ej ställs. När konkurs handläggs som fattigkonkurs, skall vid behov en god man för­ordnas. Gode mannens viktigaste uppgifi är att upprätta bouppteckning i konkursen. Han har i övrigt endast begränsade skyldigheter och rättig­heter. Förfarandet avslutas i regel genom beslut om avskrivning sedan gäldenären har avlagt bouppieckningsed. Om det under förfarandet kommer fram tillgångar som läcker konkurskostnadema eller om säkerhet ställs för dessa, skall konkursen emellertid i fortsättningen handläggas i ordinär form. Blir det i en ordinär konkurs uppenbart att tillgångar saknas till betalning av konkurskostnadema och ställs inte säkerhei, skall konkursen avskrivas efter ett särskilt förfarande som ibland kallas efter­följande fattigkonkurs.

Systemet med de nuvarande fattigkonkursema är behäftat med många brisler. Eftersom förfarandet vid sådan konkurs är föga ingripande, kan mindre nogräknade gäldenärer ha åtskilligt att vinna på att före konkurs­utbrottet bringa ned sina tillgångar så att konkursen blir handlagd som fattigkonkurs. Bl.a. saknas regler om att eventuella gäldenärsbrott skall efterforskas. Inte heller finns möjlighet att genom återvinningstalan få egendom alt återgå till boet. Reglema om fatligkonkurs är över huvud laget knapphändiga och svårtillämpade. Det inträffar att den gode mannen

Prop. 1978/79:105

209

inte kan få ersättning för sitt arbele. Del är därför svårt att finna lämpliga personer som är villiga all åta sig uppdrag som god man.

Ändra olägenheter med del nuvarande systemet hänger samman med atl koslnadema för en ordinär konkurs är så höga all i många fall hela boet går ät till sådana koslnader medan gäldenären, om konkursen handläggs som fatligkonkurs, får behålla motsvarande del av boets medel. Detta går i del senare fallel ut över fordringsägarna.

För att komma till rätta med bristerna i den nuvarande ordningen lade dåvarande regeringen i prop. 1975/76:210 fram förslag lill en ny ordning för handläggning av mindre konkurser. Förslaget gmndade sig på konkurs­lagskommitténs belänkande (SOU 1974:6) Förenklad konkurs m.m. Den nya ordningen skulle ersätta sysiemel med faltigkonkurser och dessulom lillämpas i åtskilliga fall som nu följer reglema om ordinära konkurser. Den nya handläggningsformen beräknades komma till användning i närmare 80 % av alla konkurser. Del föreslagna förfarandet skilde sig från nuvaran­de handläggning av faltigkonkurser genom atl möjlighel lill återvinning skulle finnas och atl förekomslen av eventuell misstanke om gäldenärs­brott skulle utredas saml genom all utdelning skulle kunna äga rum i vissa fall.

Enligt propositionsförslaget skulle konkursdomaren i samband med konkursbeslutet pröva om konkursen skulle handläggas som ordinär konkurs eller som mindre konkurs. Vid behov skulle konkursdomaren kunna uppskjuta beslutet om handläggningsform och uppdra åt krono­fogdemyndigheten att inom viss kortare tid komma in med utredning av betydelse för valet av handläggningsform. Övergång från mindre till ordinär konkurs skulle inte kunna äga mm.

Förslaget innebar vidare att en förvaltare alltid skulle utses i de mindre konkurserna med undantag för en del dödsbokonkurser. Kronofogdemyn­digheten skulle som regel vara förvaltare. I viktigare frågor skuUe för­valtaren samråda med borgenär som särskilt berördes av förvaltningen. Hans åligganden enligt förslaget stämde i övrigt i stora drag överens med vad som f n. gäller beträffande förvaltare i ordinära konkurser.

Förvaltaren skulle enligt förslaget utreda vilka fordringar som kunde göras gäUande i konkursen. Han skuUe inom en månad från konkurs­beslutet upprätta och tillstäUa konkursdomaren bouppteckning. Om det inte fanns tillgångar som räckte tiU betalning av konkurskostnader och massaskulder, skulle konkursen avskrivas i anslutning till att bouppteck­ningsed avlades. Någon bevaknings- och anmärkningsprocedur skulle inte förekomma.

Enligt förslaget skulle förvaltaren i förekommande fall sälja tillgängama i boet så snart som möjligt. Sedan aU egendom förvandlats tiU pengar skulle han upprätta utdelningsförslag. Konkursdomaren skulle pröva förslaget och faststäUa utdelningen i konkursen efter ett kungörelseför­farande.

14   Riksdagen 1978179. I saml. Nr 105

Prop. 1978/79:105

210

Någon rättens ombudsman skulle enligt förslaget inte finnas i mindre konkurser utan förvaltningen skulle stå under tillsyn endast av konkurs­domaren. När konkursen avskrevs, skulle förvaltaren avge redovisning till konkursdomaren. Redovisningen skulle kunna klandras på samma sätl som slutredovisning i ordinär konkurs.

I sill betänkande (LU 1976/77:11) med anledning av förslaget anförde lagutskottet atl del hade inhämtat atl konkurslagskommittén avsåg atl senasi under våren 1977 lägga fram förslag angående förvallning och tiUsyn i ordinära konkurser. Förslaget skulle bl.a. innebära att tillsyns-funktionema i ordinära konkurser skulle åvila kronofogdemyndighel. Lag­ulskollel ansåg alt del mol bakgrund av vad som upplysts om kommitténs kommande förslag var Iveksaml om kronofogdemyndighel som regel borde förordnas till förvaltare i mindre konkurser. Enligt utskoltels mening skulle det vara mindre tillfredsställande om kronofogdemyndighet i vissa konkurser skulle vara förvaltare och i andra lillsynsorgan. Delta gällde särskilt i sådana fall då kronofogdemyndighet från början förordnals lill förvaltare men annan sedermera utsetts att i myndighelens slälle vara förvaltare. Även från andra principiella utgångspunkter fann utskottet det vara mindre lämpligt atl kronofogdemyndighet skulle handha förvalt­ningen. Dessa och vissa andra angivna skäl talade enligt utskottets mening starkt för att frågorna om förvaltnings- och tillsynsorgan i såväl mindre som ordinära konkurser borde tas upp och lösas i ett sammanhang. Ulskollei hemställde därför atl riksdagen skulle avslå proposilionen. En minoritet inom utskottei ansåg dock atl propositionen borde bifallas. Riksdagen biföll utskottsmajoritetens hemställan (rskr 1976/77:63).

Med anledning av riksdagens beslut gav regeringen genom tilläggs­direktiv konkurslagskommittén i uppdrag att ytterligare pröva frågan om förvaltningen i mindre konkurser med beaktande av vad lagulskollel hade anförl. I direktiven angav regeringen på grundval av riksdagsbeslutet vissa riktlinjer för den förnyade prövningen.

Det förslag som kommittén har lagt fram angående de mindre kon­kursema i sitt nu aktuella betänkande utgör en överarbetning av del förslag som lades fram i prop. 1975/76:210. I stora delar överensstämmer för­slagen. När kommittén har avvikit från propositionsförslaget har detta betingats av att kommittén följt de i tilläggsdirektiven angivna riktlinjerna för överarbelningen eller atl revisionen av de ordinära konkursema ansetts böra inverka på förfarandet i de mindre.

Kommitténs förslag avviker från prop. 1975/76:210 främst i följande hänseenden. Konkursdomaren skall alllid bestämma handläggningsform i samband med konkursbeslutel. Någon särskild utredning i fråga om handläggningsformen skall således inte ske. Om det under handläggningen av en mindre konkurs visar sig att förutsättningar för denna konkursform saknas, skall övergång till ordinär konkurs kunna äga rum. Konkurs­domaren skaU utse förvaltare i mindre konkurs. Denne skall i princip ha

Prop. 1978/79:105

211

samma kvalifikationer som förvaltare i ordinär konkurs. Detla innebär all advokater i allmänhet skall tas i anspråk för lippgiften. Förvaltningen skall stå under tillsyn av kronofogdemyndighel som tillsynsmyndighet. För­valtaren skall vara skyldig all samråda med lillsynsmyndigheien i viktigare förvaltningsfrågor. Han skall dessulom i sådana frågor samråda med särskilt berörd borgenär. När det gäller frågorna om utredning rörande handläggningsform och om förvallare överenssiämmer kommitténs förslag med dess förslag i belänkandei (SOU 1974:6) Förenklad konkurs m.m.

Huvudlinjerna i kommilléförslagel tillslyrks eller godtas av nästan alla remissinstanser. Många inslanser uttalar sin tillfredsslällelse över alt nuvarande system med faltigkonkurser skall ersättas av en effeklivare ordning. Flera inslanser betonar att kommilléförslagel innefattar för­bättrade möjligheter alt komma åt den brottslighet som f n. är vanlig vid fattigkonkurser.

Även jag anser att kommilléförslagel lillgodoser ett mycket angelägel reformbehov. Jag vill särskili peka på att någon uiredning om brott f. n. inte förekommer i samband med fattigkonkurser. Den brottslighet som kan beräknas förekomma vid fattigkonkurser är emellertid, som tidigare nämnls, mycket betydande. Undersökningar beträffande företags­konkurser tyder på all gäldenärsbroii förekommer i 40-50% av falligkon­kurserna. Härav skulle 30-40% avse dold, dvs. inte anmäld brottslighet. Dessulom förekommer andra förmögenhetsbrott och skattebrott. Ätt brotl således kan förekomma i stor omfattning utan atl möjlighet finns till någon brottsutredning inom ramen för konkursen är klarl otillfredsställande. Kommitténs förslag att brottsutredning skall komma lill stånd även i de mindre konkursema bör kunna få en avsevärd brottsförebyggande verkan.

Kommitténs förslag innebär alt den nuvarande handläggningen av faltig­konkurser även i andra hänseenden ersätts av ett betydligt effektivare för­farande. Av stor vikt är atl möjlighel all återvinna egendom lill konkurs­boel skall finnas. Detla bör i förening med den ökade effeklivitelen i övrigi medföra att betydande medel, som med nuvarande ordning kan hållas undan borgenärema, kan tillföras konkursboel. Del nya förfarandet är visserligen mer komplicerat än de nuvarande fatligkonkurserna och medför också siörre koslnader än dessa. Delta är ofrånkomligt, om för­farandel skall ge de önskvärda resultaten. Regelsystemet är dock så kon­struerat atl en betydande flexibilitet i lillämpningen möjliggörs. Det är alltså inte meningen att exempelvis kostnadskrävande åtgärder för atl utreda ålervinningsmöjligheler och för att efterforska egendom som kan ingå i boel skall vidlas i fall då del är osannolikt atl åtgärden ger något utbyte. I andra fall bör dock sådana åtgärder kunna medföra att avsevärda belopp kommer borgenärema till godo. Framför allt är det slalen såsom dominerande borgenär i här berörda konkurser som kan dra nylta av reformen genom nya utdelningsmöjligheter för skalle- och avgiftsford­ringar.

Prop. 1978/79:105

212

Genom förslaget blir handläggningen i åtskilliga konkurser som nu behandlas i ordinär ordning enklare och därigenom även billigare. Detla bör kunna komma borgenärerna till godo genom ökad utdelning.

En remissinstans är kritisk mot atl bevakningsförfarandet, om kom­milléförslagel genomförs, kommer att upphöra i en stor del av de konkurser som nu behandlas som uldelningskonkurser. Man bör enligt denna remissinstans inte nu genomföra förslaget om atl slopa bevak­ningsförfarandet utan lösa frågorna om bevakning och utdelning i ett sammanhang när kommitténs översyn av bevakningsförfarandet i stort är avslutad.

För min del anserjag atl starka skäl talar för alt reformen genomförs nu i sin helhet med hänsyn till de möjligheter till snabbare och billigare handläggning den skapar i åtskilliga konkurser. När del gäller avskaffandet av bevakningskravet viil jag hänvisa till vissa uppgifter angående utdel­ningen i ordinära konkurser som avslutals år 1974. Uppgifterna redo­visades i prop. 1975/76:210 (s. 141). Av tolaU 1.332 ordinära konkurser avslutades 1.203 (90,3%) genom slululdelning enligt 146 8 KL och 104 (7,8%) genom avskrivning enligt 186 8 KL. Utdelningen översteg i de fall konkursen avslutats enligt 146 8 i 61 % inte 50.000 kr. Utdelning till oprio­riterade borgenärer förekom i 181 konkurser (15,0%). Den genomsnittliga utdelningsprocenten för borgenärer utan förmånsrätt var 3,5. Enligt konkursbouppteckningen förekom genomsnittligt 56 borgenärer i konkurs, varav 14 fick utdelning. I 57,8% av konkursema fick endast 6 eller färre borgenärer någon utdelning.

I likhet med dåvarande departementschefen anserjag att de redovisade siffroma tyder på atl bevakningsinstitutet i åtskilliga fall har betydelse främst för en minoritet av borgenärema i konkursen, nämligen de bäst prioriterade. Att klarlägga förekomslen och omfattningen av dessa ford­ringar torde i mindre konkurs ofta kunna ske utan ett så formbundet bevaknings- och anmärkningsförfarande som KL f.n. föreskriver. Uppen­barligen bör det vara möjligt att, till fördel för såväl borgenärema som gäldenären, genom ett mer flexibelt och snabbt förfarande klarlägga vilka de utdelningsberättigade fordringama är och därefter fastställa utdel­ningens storlek.

Det torde vara svårt att konstruera konkurssystemet så att man i andra hänseenden vinner rationaliseringsmässiga fördelar som uppväger ett bibe­hållande av bevakningssystemet. Man kan inte heller gärna tänka sig en ordning med tre slag av konkursförfaranden: ett för ordinära konkurser, ett annat för mindre tillgångskonkurser (med bibehåUet bevakningskrav) och ett tredje motsvarande vad som nu räknas till fattigkonkurser. Detta skulle leda till ett onödigt komplicerat system, som är förenat med betydande tekniska nackdelar. Jag anser därför att det är en riktig linje att dela upp konkursema handläggningsmässigt i-två gmpper, den ena med bevakningsförfarande och den andra utan. Till den förra gmppen kommer

Prop. 1978/79:105

213

då all höra ordinära konkurser av siörre omfattning och lill den senare mindre lillgångskonkurser liksom utdelningslösa konkurser (dvs. nuvarande fattigkonkurser). Med denna lösning synes det knappast erfor­derligl atl överväga all i mindre konkurser ersätta bevakning med en mer formlös anmälan om fordringens förekomsl. Några större fördelar torde knappasl stå all vinna genom atl i lag föreskriva skyldighet för borgenär atl göra sådan anmälan.

En annan kritisk remissinstans föreslår alt de fall som närmast motsvarar nuvarande faltigkonkurser skall handläggas vid sidan av konkursförfarandet. Den utredning som skall ske i dessa fall har enligt remissinstansen annan karaklär än ett konkursförfarande. Remissinstan­sens förslag har samband med frågan om i vilken utsträckning del behövs förvallare i mindre konkurser. Jag ålerkommer till den frågan senare. Redan nu villjag emellertid understryka att det är angeläget att systemet utformas så att en effektiv utredning i fråga om ålervinningsmöjligheler och om gäldenärsbrott kommer till stånd i alla mindre konkurser.

Kommitténs förslag i förvaltarfrågan har tillstyrkts eller godtagits av nästan alla remissinsianser. Från några håll förordas dock att kronofogde­myndighet görs lill förvallare.

Enligt min mening kan lungl vägande invändningar göras mot lösningen med kronofogdemyndighet som förvaltare. Principiellt sett är det en dis­kutabel ordning om det organ som företräder statens borgenärsinlressen i en konkurs tjänstgör som förvaltningsorgan. Det kan vidare ifrågasättas om en myndighet har tillräckliga möjligheter att agera effektivt som för­valtare. Förvaltningsåigärder kan behöva vidtas mycket snabbt och ibland även mer eller mindre formlöst. En myndighet är i dessa hänseenden underlägsen en enskilt verksam förvallare.

Frågan om förvaltningsorgan har samband med hur tillsynen ordnas. Kommitténs förslag innebär atl kronofogdemyndighet skall såsom tillsyns­myndighet svara för lillsynen över förvaltningen även i de mindre kon­kurserna.

Som kommer att framgå av del följande är min ståndpunkt att reglema om lillsyn i mindre konkurs bör utformas på i princip samma sätl som mol­svarande regler för ordinär konkurs. Jag anser sålunda att krono­fogdemyndighel skall svara för tillsynen. Med en sådan lösning av tillsyns­frågan förlorar frågan om kronofogdemyndighel som förvaltare sin aktualitet. En annan fråga är om man kan undvara förvaltare i vissa mindre konkurser och anförtro förvaltningsuppgiftema i dessa till kronofogde­myndigheten i dess egenskap av tillsynsorgan. Till denna fråga åter­kommer jag.

Sammanfattningsvis anser jag sålunda att som förvaltare i mindre konkurs bör anlitas advokal eller annan enskild person. Förvaltaren bör utses av konkursdomaren.

Vad jag nu har sagt innebär att jag i huvudsak ansluler mig till kom-

Prop. 1978/79:105

214

mittens förslag till lagstiftning om de mindre konkurserna. Jag återkommer i det följande till de olika detaljfrågorna. Redan här vill jag framhålla att den föreslagna ordningen torde komma atl medföra alt polis och åklagare får ett belydligt ökat antal ärenden om främst gäldenärsbrott. Ökade anspråk kommer således atl ställas på åklagar- och polismyndigheterna. Riksdagen har under våren 1978 på framställning av regeringen beslutat om ökade insatser mol organiserad och ekonomisk brottslighet (prop. 1977/78:100 Bil. 5, JuU 27 och 28, rskr 217 och 219). Beslutet innebär att polis och åklagare får ökade resurser för utbildning och att polisen får ytterligare tjänsier. Jag räknar med atl de ytteriigare arbets­uppgifter som tillkommer för polis och åklagare, om kommilléförslagel genomförs, kommer all kunna lösas inom ramen för polis- och åklagar­väsendets tillgängliga resurser.

5.7.2 Gränsdragningen mellan ordinär och mindre konkurs, m.m.

Dåvarande departementschefen uttalade i prop. 1975176:210 att en utgångspunkt borde vara atl till det enklare förfarandel hänfördes -fömtom självfallel sådana konkurser där lillgångar helt saknades övriga konkurser där bevakningsförfarande inte behövdes. Av tillgängliga statis­tiska uppgifter som rörde utdelning i ordinär konkurs framgick att ett enklare förfarande var önskvärt i åtskilliga konkurser som handlades i ordinär form. I flertalet ordinära konkurser fick bara ell litet antal förmånsberättigade borgenärer utdelning, medan övriga främsi sådana som hade oprioriterade fordringar uppmanades all bevaka sina ford­ringar utan atl de hade någon praklisk möjlighel att få utdelning. Del sade sig självt att ett sådant system kunde framstå som vilseledande och vara onödigt belungande för både borgenärer och konkursfunklionärer.

Vidare framhölls i propositionen atl det var svårt att på ett lidigt skede av konkursen förutse boets omfattning och i vad mån borgenärerna skulle få utdelning. Konkursdomarens ställningstagande lill lämplig handlägg­ningsform borde därför skjutas upp en kort lid, i regel en vecka, i de fall ovisshet rådde om vilkel förfarande som borde tillämpas. Ulredningen borde enligt departemenischefen anförtros åt kronofogdemyndigheten.

I fråga om valet av handläggningsform anfördes i propositionen vidare;

Generellt kan sägas att det är betydligt lältare för den som utreder boel att få fram uppgifter om sådana fordringar som är förenade med förmåns­rätt än om oprioriterade fordringar. Förmånsrätten är nämligen nästan alllid anknuten till ett utåt markerat förhållande mellan gäldenär och borgenär. Genom all ta hand om gäldenärens bokföring och affärskor­respondens kan förvaltaren få en ganska god bild av vilka fordringar som finns mol gäldenären. Man kan emellertid inte bortse från atl det finns fall där gäldenären inte är samarbetsvillig och där en förvaltare kan stöta på svårigheter alt få fram uppgifter om opriorilerade fordringar. Det kan också vara så atl borgenärens fordran ännu inte är förfallen till betalning

Prop. 1978/79:105

215

och alt borgenären inte hör av sig. Om den enklare handläggningsformen används även när opriorilerade fordringar kan ge utdelning, kan därför för­delarna med ell slopat bevakningssyslem uppvägas av alt förvaltaren får ett alltför betydande merarbete. De utredningstekniska svårigheter som kan vara förenade med de opriorilerade fordringarna bör enligt min mening beaktas på det viset all den enklare handläggningsformen i princip begränsas till fall där utdelning kan beräknas ske endast för prioriterade fordringar eller där någon utdelning över huvud laget inte är akluell. Undantag från denna princip bör göras endast om del är helt klart alt borgenärskrelsen är ytterst begränsad och några andra komplikationer inte finns.

Av vad departemenischefen i övrigi anförde framgår dock all han kunde tänka sig atl den enklare handläggningsformen kom lill användning även när borgenärskrelsen inte var så begränsad som nu sagls. Han avsåg här­vid fall där det enklare förfarandel var en föruisättning för alt utdelning över huvud tagel skulle kunna utgå.

Enligt departementschefen undanröjde den förordade avgränsningen behovet av en ordning enligt vilken borgenärerna skulle anmäla sina ford­ringar till konkursboels förelrädare. Departementschefen fann att del borde ankomma på bl.a. förvaltaren alt ta fram och i samråd med borge­närerna eller, i fråga om löneborgenärer, deras fackliga företrädare beräkna förekommande relevanta fordringar.

Departementschefen erinrade om atl ett sleg på denna väg redan tagits genom ändringar i lönegarantilagen. Eftersom i regel endast hell få utdel­ningsberättigade borgenärer skulle förekomma i det fall varom nu var fråga ansågs all särskilda regler om behandling av tvistiga fordringar kunde undvaras.

Om vid valel av handläggningsform de kriterier som dåvarande departe­mentschefen hade ställt upp blev beaktade, kunde enligt hans mening några avgörande invändningar inte riktas mol att den enklare handläggningen fick komma till stånd också när tillgångarna i boet hade något större värde. Departemenischefen påpekade dock alt del framgick av det statistiska malerialel atl tillgångarna genomsnittligt kunde antas vara ganska be­gränsade i de fall där endast ett fålal borgenärer fick utdelning.

1 proposilionen framhölls vidare atl del borde ankomma på konkurs­domaren att pröva och avgöra vilken handläggningsform som skulle väljas. Den som önskade att ett ordinärt konkursförfarande skulle komma till stånd borde vara hänvisad till all hos konkursdomaren förebringa sakskäl för della. Enskild borgenär borde inie kunna påverka beslutet genom atl ställa säkerhet för konkurskostnadema.

Del var enligt departementschefen svårt all exakt beräkna hur många konkurser som kunde falla inom tillämpningsområdet för de mindre kon­kursema. Uppskattningsvis borde en tredjedel av de konkurser som handlades enligt reglerna för ordinär konkurs kunna handläggas i den enklare formen. Detta skulle innebära atl den enklare handläggnings­formen kom all omfatta omkring 80 % av samtliga konkurser. Beräkningar­na innehöll dock ell belydande mått av osäkerhei.

Kommittén har i sitt nu förevarande betänkande anslutit sig till vad som

Prop. 1978/79:105

216

anfördes i propositionen om gränsdragningen mellan mindre och ordinär konkurs.

Kommittén behandlar även frågan hur handläggningsform skall bestämmas och tar i anslutning härtiU upp frågan om del skall vara möjligt alt övergå från mindre lill ordinär konkurs. Kommittén påpekar alt propositionsförslaget innebar att konkursdomaren i vissa fall kunde skjuta upp beslutet om handläggningsform och uppdra åt kronofogdemyn­dighelen att utreda frågan. Det är enligt kommittén inte lämpligt alt förena ett utredningsförfarande genom kronofogdemyndighet med ett system där myndigheten inte är förvaltare. Enligt kommittén är värdet av en sådan särskild ulredningsprocedur i handläggningsfrågan f.ö. Ivel ml oberoende av vem som är utredare. Att konkursdomarens beslul om handläggningsform dröjer i avvaktan på utredningens resultat kan vara ofördelaktigt i de fall då förvaltningen av boel bör komma i gång genasl. Utredningstiden måste naturligen sättas kort men detla kan medföra all utredningen om boet inte blir tillföriitlig. Nya omständigheter kan inträffa som gör atl den vid utredningen rekommenderade enklare handläggnings­formen inte längre är lämplig. Tillgångar av sådan omfattning atl ett bevak­ningsförfarande är motiverat kan t.ex. tillfalla boet genom återvinning eller pä annal sätt. Komplikationer med boets avveckling kan också till­stöta. Enligt kommitténs mening bör man begagna sig av andra medel än ett omständligt utredningsförfarande för all förbättra konkursdomarens prövningsunderlag.

Kronofogdemyndigheten har enligt kommittén i många fall goda förhandskunskaper om gäldenärens ekonomi. Det gäller framför allt när konkursansökningen har gjorts av myndigheien själv. Man kan räkna med all kronofogdemyndighelen kommer att uppträda som konkurssökande i minst hälften av konkurserna. Kronofogdemyndigheten bör i sin kon­kursansökan lämna uppgifter om sådana förhållanden som kan antas vara av betydelse för konkursdomarens val av handläggningsform. Kommittén förordar en föreskrift härom i lämplig författning.

Även när gäldenären eller annan borgenär än kronofogdemyndigheten är sökande bör denna myndighet enligt kommittén kunna lämna upplysningar av belydelse för valet av handläggningsform. Konkursdomaren bör därför, om det behövs och lämpligen kan ske, rådfråga kronofogdemyndigheten innan han fattar sitt beslut. Rådfrågningen bör kunna göras per telefon, om det befinns lämpligt. Vid gäldenärs ansökan torde telefonkontakter i regel vara det enda möjliga med hänsyn till den korta tid som står till buds, innan konkursdomaren skall besluta i saken. Ibland kan det vara lämpligt atl konkursdomaren i mån av möjlighel även skaffar upplysningar från Ackordscentralen eller av borgenär som kan antas vara informerad i frågan. Den presumtive förvaltaren kanske också kan ge vägledning.

I de fall då borgenär har gjort konkursansökan bör gäldenären före­läggas att i samband med sin förklaring över ansökningen lämna en kort­fattad redogörelse för sin ekonomi. Kommittén föreslår atl en föreskrift med sådan innebörd tas in i KL. Kommittén hänvisar i detta sammanhang till gällande regler i 8 8 KL. Dessa innebär att gäldenär som själv gör konkursansökan bör bifoga förteckning över boets tillgångar och skulder

Prop. 1978/79:105

217

med närmare uppgifter om borgenärerna.

Med konkursdomarens nu redovisade möjligheler atl få upplysningar om gäldenärens ekonomi torde enligt kommitténs bedömning antalet kon­kurser, där tveksamhet om handläggningsformen kan råda, bli tämligen be­gränsal.

Kommittén föreslår mot bakgrund av de angivna förhållandena en ordning, som innebär alt beslul om handläggningsform liksom f.n. skall meddelas i omedelbar anslutning lill konkursbeslulel. Vid behov skall del vara möjligl all senare övergå från mindre lill ordinär konkurs. Lika litel som enligt propositionsförslagel bör del däremoi vara möjligl all gä över från ordinär liil mindre konkurs. En annan sak är alt en ordinär konkurs liksom f n. bör kunna avskrivas efter ell enkell anmälningsförfarande.

I tveksamma fall bör konkursdomaren enligt kommittén som princip välja handläggningsformen mindre konkurs. Olägenhelen av all senare eventuellt behöva gå över till ordinär konkurs är i flertalet fall ulan större betydelse. En förvaltare i mindre konkurs har i huvudsak samma ställning och i inledningsskedet samma uppgifter bortsett från bevakningsför­farandet som en förvaltare i ordinär konkurs. I nu aktuella konkurser torde vanligen anlitas samma kategori av förvaltare som tjänstgör i ordinära konkurser. Något personbyte med därav föranledda kostnader behöver då inte komma i fråga vid övergång.

Kommittén framhåller att förvaltaren och tillsynsmyndigheten får vara uppmärksamma på om det finns anledning att gå över till ordinär konkurs. Det inledande skedet av förvaltningen i en mindre konkurs kan i före­kommande fall samtidigt ses som ett i konkursen inbyggt utrednings­stadium. Förvaltaren är skyldig att ta initiativ till övergång, om fömtsätt­ningama för den enklare handläggningsformen brister. Tillsynsmyndig­hetens allmänna åliggande atl lillse att förvaltningen bedrivs på ett ändamålsenligt sätt i överensstämmelse med KL innefattar också skyldig-hel att ge akt på den nu aktuella frågan. Konkursdomaren kan självmant ta upp frågan om övergång, när anledning till det har framkommit.

Vad som i första hand kan föranleda övergång lill ordinär konkurs är enligt kommittén att utdelning visar sig kunna ske lill så många borgenärer att bevakningsförfarande bör anordnas. Även andra omständigheter oförutsedda komplikationer vid förvaltningen m.m. kan motivera övergång till ordinärt förfarande. Med tanke på det väl utbyggda förvalt­nings- och lillsynssystemel även i mindre konkurser lorde likväl övergång inte behöva aktualiseras så ofta. En grundfömtsälining för övergång är att boets tillgångar räcker till betalning av kostnadema för handläggning i ordinär form och av förekommande massaskulder.

Kommitténs bedömning att den i propositionen gjorda gränsdragningen mellan mindre och ordinär konkurs är lämplig även med de i viss mån nya fömtsättningar som kommitténs förslag för med sig har inte föranlett någon invändning av remissinstansema. Inte heller kommitténs förslag att övergång från mindre till ordinär konkurs skall vara möjlig har föranlett någon erinran. Vad kommittén föreslagit i fråga om sättet att bestämma handläggningsform   har däremot  kritiserats  av  några remissinstanser.

Prop. 1978/79:105

218

Dessa menar alt konkursdomaren inte får tillräckligt underlag för sin prövning om en konkurs skall handläggas som ordinär eller mindre konkurs. En av de kritiska remissinsianserna erinrar om atl konkurs­domaren ofta får fatta sitt beslut i saken under tidspress. Denna remiss­instans anser alt det syslem som föreslagits i propositionsförslaget är all föredra, dvs. att konkursdomaren vid behov skjuter upp beslutet om handläggningsform och låler uireda saken. Utredningsuppgiften bör enligi remissinslansen anförtros åt förvallaren.

För egen del anserjag i likhet med kommittén och remissinstanserna atl den omständigheten atl i stort sett samma förvaltnings- och tillsyns-organisation skall gälla i alla konkurser oavsell handläggningsform inte bör föranleda atl gränsen mellan handläggningsformerna dras på annal säll än som skell genom propositionsförslaget. Jag kan vidare i huvudsak ansluta mig till de synpunkter som dåvarande departemenischefen anförde i den li­digare propositionen när del gäller grunderna för valet av handläggnings­form. Inte heller enligt min mening bör borgenär kunna påverka handlägg­ningsformen genom atl slälla säkerhei för konkurskosinaderna.

För min del ser jag på frågorna om sättet all bestämma handlägg­ningsform och om övergång mellan handläggningsformerna på följande sätt.

Ett grundläggande krav som måsle tillgodoses när man löser dessa frågor är att konkursdomaren ges möjlighet att i de flesta fall iräffa rätt val redan från början. Propositionsförslaget ville lillgodose detta krav genom en möjlighel lill uppskov med beslutet i tveksamma fall i förening med uiredning hos kronofogdemyndigheten. Ett liknande system har före­slagits vid remissbehandlingen och går ut på atl förvaltaren, när av­görandet av handläggningsform skjuts upp, skall verkställa en särskild utredning i saken.

Det är troligt atl ett särskilt utredningsförfarande i allmänhet skulle ge ett gott underlag för konkursdomaren vid valet av handläggningsform. Ell system med särskild utredning har dock, som nämnts, den nackdelen atl beslutet om tillämplig konkursform skjuts upp. Även om denna olägenhel ej skall överdrivas, finns del anledning all med utgångspunkt i kommitténs förslag söka finna en ordning, enligt vilken beslutet om handläggningsform kan träffas på ett tillfredsställande underlag samtidigt med beslutet om konkurs.

Kommittén har lagt fram olika förslag som syftar till atl i så stor utsträckning som möjligt ge konkursdomaren tillförlidigt underiag för bedömningen. Bl.a. skall kronofogdemyndigheten oavsell om den är sökande eller ej vara skyldig att biträda konkursdomaren med upplys­ningar som kan vara av belydelse i saken. För min del villjag påpeka atl man kan räkna med alt över hälfien av alla konkurser kommer till stånd på kronofogdemyndighets ansökan. Kommitténs nyss återgivna förslag har därför stor praktisk räckvidd. Som kommittén framhåller har vidare kronofogdemyndighelen på grund av tidigare kontakter ofta viss kännedom om gäldenären även när ansökan ej görs av myndigheien själv. Även den av kommittén förordade skyldigheten för kronofogdemyndighet

Prop. 1978/79:105

219

atl slå till förfogande med upplysningar i sådana fall bör därför vara lill hjälp. Jag ulgår från all koniakterna mellan konkursdomaren och krono­fogdemyndighelen skall kunna ske på ett smidigt och enkell sätt. Lämnar kronofogdemyndighelen munlliga upplysningar, bör konkursdomaren göra anteckning om dessa i akten.

Kommittén föreslår vidare alt gäldenären när borgenär gjort konkurs­ansökningen skall åläggas atl i samband med sin förklaring lämna en korl­fallad redogörelse för sin ekonomi. Vid remissbehandlingen har från något håll påpekats all förslaget inte ger några garantier för all gäldenären efter­kommer föreläggandel. För min del kanjag hålla med om all en skyldighet av det slag kommittén förordar i och för sig inte får så stor praktisk bely­delse. Jag anser emellertid i likhet med kommittén atl möjlighelen all på denna väg få upplysningar om konkursboel inte bör lämnas outnyttjad. En regel i ämnet bör utformas så all den klarare än kommitténs förslag anger att fråga är om atl ju st ge upplysningar av betydelse för frågan i vilken form konkursen skall handläggas. Till skillnad från vad som följer av kom­milléförslagel bör upplysningsskyldighel åläggas gäldenären endast när det i det akluella fallel föreligger anledning lill det och behöver upplys-ningsskyldighelen fullgöras endasl när gäldenären medger konkursansök­ningen.

De olika möjligheler som sålunda kommer alt finnas för konkursdoma­ren all erhålla informaiion om konkursboels förhållanden kommer enligt min mening sammantagna all i avsevärd mån underlätta dennes arbete. Liksom kommittén gör jag därför den bedömningen atl antalet fall, där iveksamhel behöver råda om handläggningsformen, blir tämligen begrän­sal.

Frågan är om den grupp tveksamma fall som sålunda kommer all finnas med kommitténs förslag är sådan all den moiiverar all man inför ett sär­skilt utredningsförfarande i enlighel med den tidigare propositionens för­slag. Svaret på frågan är beroende av vilken lösning man väljer närdet gäl­leratt tillåla övergång mellan kunkursformerna. Liksom dåvarande depar­tementschefen i prop. 1975/76: 210 anserjag alt del inte bör finnas någon möjlighet att övergå från ordinär lill mindre konkurs. Visar del sig all för­utsättningar för ordinär handläggning ej längre föreligger, får i stället kon­kursen avvecklas efter ungefär samma ordning som f. n. gäller i fråga om avskrivning av ordinär konkurs när tillgångarna visar sig vara olillräckliga (efterföljande fattigkonkurs). Övergång från mindre lill ordinär konkurs lorde däremot ej kunna undvaras, ens om man har ett särskilt utrednings­förfarande. En sådan utredning ger nämligen, som kommittén visar, ingen garanti för alt inte omständigheter som moiiverar övergång till ordinär konkurs senare uppkommer.

Om man sålunda finner alt möjlighel till övergång från mindre till ordinär konkurs skall finnas, saknas del anledning alt för de tveksamma fallen driva den förberedande utredningen längre än vad som följer av kommitténs förslag. Något särskilt utredningsförfarande anser jag mig sålunda ej böra föreslå.

Prop. 1978/79:105

220

I likhet med kommittén anser jag att konkursdomaren i de tveksamma fallen bör besluta alt konkursen skall handläggas som mindre konkurs. Olägenheterna av att övergång till ordinär handläggning eventuellt sker är enligt min mening i flertalet fall utan siörre praklisk belydelse. Jag kan även ansluta mig lill vad kommittén har anförl om vilka omsländigheier som bör föranleda övergång lill ordinär konkurs. Behov av övergång torde inte komma all föreligga särskilt ofta. Jag vill i delta sammanhang erinra om att det enligt mitt förslag skall finnas en relativt väl utbyggd tillsyn även i de mindre kunkursema och atl tillsynsmyndighetens allmänna uppgifi alt tillse atl förvaltningen bedrivs på ell ändamålsenligt säll måsle anses inne­fatta skyldighei all ge akt på frågan om övergång bör ske eller ej.

Reglema om den enklare handläggningsformen logs i propositions­förslaget upp i 9 kap. som f.n. innehåller bestämmelser om fatligkonkurs. I kapilelrubriken återfanns uttrycket "mindre konkurser". 1 själva lagtexten kom däremot inte detla ullryck till användning. Inte heller be­nämningen ordinär konkurs togs upp i lagtexien.

Med anledning av kommitténs nu förevarande förslag har en remiss­instans förordal atl benämningen mindre konkurs lagfästs. Remiss­instansen påpekar att denna benämning kommer atl bli den som används i dagligt tal. Remissinslansen anser del vara viktigt att benämningen blir så vedertagen att den kan användas i konkurskungörelser och liknande. För egen del kan jag ansluta mig till dessa synpunkter. Benämningen bör alllså införas även i lagtexten. Däremoi anserjag inte uttrycket ordinär konkurs vara lämpligt att ta in i lagtext. Något egentligt behov av alt i lagtext införa en särskild benämning på det ordinära konkursförfarandet torde inte heller föreligga.

5.7.3 Förvaltning

Förfarandet vid nuvarande fatligkonkurs är av summarisk karaktär. Någon egentlig förvaUning av konkursboel kommer inte lill stånd. På den av konkursdomaren utsedde gode mannen ankommer främsi atl göra bouppteckning. Denna bildar underlag för beslut huruvida konkursen skall avskrivas eller handläggas i ordinär form. Uppdrag som god man torde också innefatta rätt att vidta vissa ålgärder som föranleds av all gäldenären genom konkursen har förlorat rådigheten över sin egendom.

Enligt kommitténs förslag i betänkandet (SOU 1974:6) Förenklad konkurs m.m. skuUe i det nya förfarandet för handläggning av mindre konkurser alltid (utom vid dödsbos konkurs) utses en förvaltare. Denne föreslogs ha i huvudsak samma ställning och uppgifter som förvaltaren vid ordinär konkurs. Han skulle sålunda omhänderta boet och företräda det utåt. Han skulle vidare driva in gäldenärens utestående fordringar och kunna sälja den egendom som fanns i boel. Han ägde besluta t.ex. alt en av gäldenären bedriven rörelse skulle fortsättas. På förvallaren ankom atl undersöka och anmäla om egendom frångått gäldenären under sådana

Prop. 1978/79:105

221

omständigheter att den kunde bli föremål för älervinning. Förvallaren skulle även ta ställning till frågan huruvida gäldenären kunde misstänkas ha gjort sig skyldig till broll mot sina borgenärer. Den av kommittén före­slagna ordningen innebar att KL:s bestämmelser om konkursförvaltares befogenheler och skyldigheter i princip blev tillämpliga även på förvaltare vid mindre konkurser.

Enligt kommitténs förslag skulle någon rällens ombudsman inte finnas i mindre konkurser. I stället ålåg det förvaltaren all i viktigare frågor höra sådana borgenärer som särskiU berördes av förvaltningen. Beslutande­rätten låg dock hos förvallaren.

Vid sill ställningslagande i prop. I975f76:2l0 till kommitténs förslag erinrade dåvarande departemenischefen om att del här rörde sig om sins­emellan ganska skilda konkurssilualioner. En stor gmpp av konkurser kännetecknades av att gäldenären helt eller så gotl som helt saknade till­gångar. Vid sidan härav blev åtskilliga fall aktuella där gäldenären visser­ligen inte saknade tillgångar men där dessa inte förslog tiil kostnadema för ordinär konkurs. Det kunde här röra sig om situationer där tillgångar på högsl 10.000-15.000 kr. var lillgängliga för belalning av konkurskostnader eller utdelning till borgenärer. En tredje kategori utgjordes av sådana mindre tillgångskonkurser som med gällande ordning föll utanför fattig­konkursemas område men som med det nya systemet borde handläggas i den förenklade ordningen. Med tanke på all de mindre konkursema således skulle variera avsevärt till sin karaktär var del av vikt att reglema om förvaltningen i sådana konkurser gavs en flexibel utformning och konstruerades så, att de kunde tillämpas i alla de angivna typsitua-tionema.

Enligt propositionen uppfyllde kommilléförslagel i stort sett kravet på flexibel utformning. Del gällde inte bara de allmänna funklioner som förvaltningen skulle ha i form av undersökning av gäldenärens ekonomiska StäUning och av eventueU återvinningsmöjlighet eller brottsmisstanke utan också de mera speciella förvaltningsuppgiftema att realisera gäldenärens egendom, driva in fordringar, fortsätla en av gäldenären bedriven rörelse o.d. Även i övrigi gav förslaget en i huvudsak lämplig ram för handlägg­ningen av de skilda former av mindre konkurser som det kunde bli fråga om.

Enligt gällande regler om fatligkonkurs krävs inte ovillkorligen att en god man för konkursboet utses. Konkursdomaren kan underlåta att utse god man bl.a. vid dödsbos konkurs. I sitt betänkande (SOU 1974:6} Förenklad konkurs m.m. yttrade kommittén att man borde bygga vidare på denna ordning. Enligt kommittén var syftet med konkursansökan i dödsbofallen ofta att dödsbodelägama önskade med stöd av 21 kap. 1 8 ärvdabalken (ÄB) befria sig från personligl betalningsansvar för den avlidnes skulder. Någon egentlig konkursutredning behövdes då inte. Kommittén föreslog därför atl, när gäldenären var dödsbo, förvaltare

Prop. 1978/79:105

222

skulle ulses endasl om särskilda skäl förelåg. Om dödsboets borgenärer kunde påräkna utdelning eller bouppteckning behövde upprättas, kunde della enligi kommittén vara anledning atl förordna förvallare.

Departemenischefen sade sig i prop. 1975176:210 dela kommitténs upp­fattning atl det ofta kunde vara onödigt att utse förvallare vid dödsbos konkurs. I åtskilliga fall var del emellertid nödvändigi alt så skedde. Ell exempel var all bouppleckning enligt ÄB inte hade förrättats. En närmare undersökning kunde vidare behöva ske av möjlighelen till ålervinning. När utdelning kunde påräknas till borgenärerna, var del också uppenbarl atl förvallare måste förordnas. De olika omständigheter som påverkade frågan om förvallare vid dödsbos konkurs kunde enligt departements­chefens mening inte gäma räknas upp fullständigt i lagtexien. I KL borde därför anges all förvallare i dödsbofallen behövde ulses endast om särskilda skäl förelåg.

Förslaget iprop. 1975176:210 innebar vidare alt mer än en förvaltare inte kunde utses i mindre konkurs.

Kommitténs  nu förevarande förslag   överenssiämmer  med  proposi­tionsförslaget när det gäller förvaltningens innehåll och antalet förvaltare. Förslaget har i dessa delar allmänt godtagits vid remissbehandlingen. Även jag ansluter mig till kommitténs förslag.

Under sitt utredningsarbete har kommittén varil inne på frågan om man kan underiåta atl förordna förvaltare i vidare utsträckning än som skulle följa av propositionsförslaget. I sitt nu förevarande betänkande redovisar kommittén utan närmare ställningslagande en altemativ lösning som innebär att förvaltare i regel inte behöver ulses i uppenbarl tillgångslösa konkurser och atl tillsynsmyndigheten i stället fullgör förvallaruppgiflema i sådana konkurser. Enligt kommittén kan en sådan lösning ha vissa praktiska och kostnadsmässiga fördelar särskilt i fall då ett resullallösi utmätningsförfarande har föregått konkursen. Med hänsyn till de prin­cipiella betänkligheter som finns mol atl låla kronofogdemyndighet handha förvallamppgifler borde del vid den tänkta ordningen finnas möjlighet alt utse särskild förvaltare både vid konkursens böljan och senare under kon­kursens gång.

Enligt kommittén kan emellertid flera invändningar göras mot det framlagda alternativet. Om förvallare ulses senare i konkursen, uppstår problem av principiell natur. Dessa hänger samman med alt tillsyns­myndigheten vid sin kontroll av förvaltningen kan få ta ställning till sina egna tidigare förvaltningsåigärder. Kommittén framhåller vidare atl ett syslem där förvaltare som regel inte tillsätts i tillgångslösa konkurser skulle molverka möjlighelema all upprätthålla en kår av advokater och andra personer med speciell inriktning på konkursförvaltning. Enligt kom­mittén är nästan hälften av fattigkonkursema tillgångslösa. Kommittén anser vidare alt en lösning med tillsynsmyndighet som handläggare av konkursuppgifter i vissa fall skulle komplicera regelsystemet. Bl.a. skulle

Prop. 1978/79:105

223

gränsdragningen   mellan   mindre   konkurs  utan  förvallare   och   mindre konkurs med förvallare erbjuda svårigheler.

Flertalet av remissinstansema avvisar del altemativa förslaget och gör härvid samma invändningar som enligt kommittén kan riktas mot alterna­livet. Åtskilliga inslanser är dock positiva och åberopar härvid effek­tivitets- och kostnadsskäl. En remissinstans menar atl nägot konkursför­farande inte alls behövs för de fall tillgängama inte förslår till kosinaderna för en ordinär konkurs. Dessa fall bör i slället i särskild ordning uiredas av kronofogdemyndighelen. Om konkursdomaren godkänner myndig­helens uiredning, skulle detla ha samma verkan som konkurs.

För min del vill jag inte bestrida all del av kommittén framlagda alterna­tiva förslaget har vissa prakliska fördelar. Kosinaderna för förfarandel skulle i allmänhet bli mindre än vad som följer av kommitténs huvud­förslag. Emellertid talar enligt min mening vissa avgörande skäl mol den altemativa lösningen. Denna skulle i prakiiken innebära alt kronofogde­myndighet skulle vara förvallare i ett slort anial konkurser. Somjag emel­lertid anfört tidigare (avsniii 5.7.1) är en sådan ordning inte lämplig. 1 fall dä särskild förvallare behövde tillsättas efter någon tid skulle tillsyns­myndigheien, som kommittén framhåller, komma i del läget all den måste la ställning lill sina egna tidigare förvaltningsåigärder. Delta vore uppenbart olämpligt och skulle stå i slrid med den uppfattning som riksdagen gav uttryck för vid behandlingen av prop. 1975/76:210. Den altemativa lösningen skulle dessutom medföra ell komplicerat regel-syslem. Inlresset av all en effektiv utredning av återvinnings- och brotts­frågorna kommer lill stånd lalar vidare för all förvallare ulses. Mol bak­grund av del sagda finner jag all del saknas skäl atl föreslå möjlighel all handlägga konkurs utan förvallare i vidare omfallning än som följer av förslaget om vissa dödsbokonkurser.

Vid fatligkonkurs gäller f.n. att bouppleckning skall upprältas och till­ställas konkursdomaren. Den gode mannen behöver normall inte prestera annan uiredning om boel. Vid ordinär konkurs skall förvaltaren också till­ställa konkursdomaren en skriftlig berättelse om boets tillstånd och om orsakema till gäldenärens obestånd så vitt de har kunnat utrönas (55 8 KL). I berättelsen skall bl.a. anmärkas vilka handelsböcker bokförings­skyldig gäldenär har hållit och hur de blivit förda.

Förvaltaren skulle enligt kommitténs förslag i betänkandet (SOU 1974:6) Förenklad konkurs m.m. inte behöva avge någon sådan berättelse om boets tillstånd som avses i 55 8 KL, eftersom della normall skulle bäde fördyra och förlänga proceduren utan molsvarande nytta. Uppgift skulle dock lämnas om orsakema till gäldenärens obestånd och eventuella åler­vinningsmöjligheler. Departementschefen anslöt sig i prop. 1975176:210 lill vad kommittén hade föreslagit.

Kommitténs nu förevarande förslag överensstämmer även på denna punkl med propositionsförslagel och har allmänt godtagits av remiss-

Prop. 1978/79:105

224

instanserna. En remissinstans menar dock all förvallaren bör åläggas att också lämna uppgift om hur bokföringsskyldig gäldenär har skött sin bok­föring. Även jag anser att del saknas anledning all på denna punkl ha en annan ordning än vad som gäller för ordinär konkurs. Med denna jusiering godtar jag kommitténs förslag.

Enligt gällande KL föreligger inte någon skyldighet för god man atl uppge om gäldenären kan misslänkas för gäldenärsbrott. Enligt förslaget i prop. 1975176:210 skulle förvaltare i mindre konkurs på samma sätt som i ordinär konkurs vara skyldig alt lämna uppgift i detta hänseende. Uppgiften skulle lämnas i anslutning lill uppgiften om orsakerna lill gälde­närens obestånd. Kommitténs nu förevarande förslag överenssiämmer med propositionsförslagel och har godtagits av remissinstanserna.

Jag har i föregående avsnitt framhållit att nuvarande förhållanden i fråga om brottsutredning vid fatligkonkurs är otillfredsställande och under­stmkit behovet av att förvallare i mindre konkurser blir skyldiga att lämna uppgifier i den delen. Med hänvisning härtill förordarjag att kommitténs förslag genomförs. I avsnitt 5.2.8 har jag berört vissa frågor om brotts­anmälan vid ordinär konkurs. Vad jag därvid har anfört har giltighet även förde mindre konkursema.

En viktig fråga är på vilket sätl anspråk på lönegarantimedel skall prövas i mindre konkurser. I de nuvarande fattigkonkursema är det krono­fogdemyndighelen som prövar anspråken. I ordinära konkurser görs pröv­ningen av förvaltaren i konkursen. Iprop. 1975176:210 föreslogs att krono­fogdemyndighelen skulle ta hand om lönegarantiprövningen i alla mindre konkurser. Kommittén föreslår delsamma i sitt nu förevarande be­tänkande. Jag ansluter mig till förslaget, som har godtagits vid remiss­behandlingen. Jag återkommer till frågan vid behandlingen av förslagei till ändring i lönegaranlilagen (se avsnitt 6.5).

I överensstämmelse med förslaget i prop. 1975176:210 föreslår kom­mittén i sitt nu förevarande betänkande att förvaltaren efter eget bedömande skall sälja egendomen i boet så snart det lämpligen kan ske, om ej annat är föreskrivet. Förslaget har godtagits vid remissbehand­lingen. Även jag ansluter mig till delta. Jag vill erinra om att förslaget i stort sett överensstämmer med den ordning som enligt mitt förslag (se avsnitt 5.2.5) skall gälla för de ordinära konkursema.

Förslaget iprop. 1975176:210 innebäratt förvaltare i mindre konkurs var skyldig atl i viktigare frågor höra sådana borgenärer som särskilt berördes av förvaltningen. Dåvarande departemenischefen framhöll att han med hänsyn  till   det   sätt   på  vilket  tillämpningsområdet  för  den  enklare handläggningsformen hade avgränsats inte ansåg att samrådsskyldigheten behövde inskränkas till sådana borgenärer som var berörda just av viss förvaltningsåtgärd.  Kommitténs  nu förevarande förslag   innebär  den ändringen i förhållande till propositionsförslaget att samrådsskyldigheten på samma sätl som föreslås gälla för ordinära konkurser skall omfatta

Prop. 1978/79:105

225

borgenärer som särskilt berörs av den ifrågavarande förvallningsåtgärden. Förslaget har ej mött någon erinran från remissinstansema. Den prakliska skillnaden mellan de båda altemativ som står till buds är myckel liten. Med hänsyn härtill anser jag alt del inie finns tillräcklig anledning atl för de mindre konkursema föreskriva en ordning som avviker från vad som skall gälla i de ordinära konkursema. I delta sammanhang villjag framhålla att inledande av process eller inträdande i en redan pågående rättegång nästan undantagslöst måste betraktas som en myckel betydelsefull händelse i en mindre konkurs och all förvaltaren därför har anledning att fästa stor vikt vid borgenäremas uppfattning i denna fråga.

En fråga som behandlades ingående i prop. 1975176:210 var på vilket sätt borgenärema i en mindre konkurs skulle hållas informerade om kon­kursens förlopp. Departementschefen påpekade att av reglema om ordinär konkurs följde alt borgenärema i sådan konkurs på olika sätt, bl.a. genom kallelse lill försia borgenärssammanträdet, hölls informerade om kon­kursen. Med anledning av önskemål från några remissinstanser om att borgenärema i mindre konkurser skulle få mer information än den som ingick i konkurskungörelsen framhöll departementschefen att det av hans förslag följde att det stora flertalet borgenärer i mindre konkurser i synnerhet de med oprioriterade fordringar var uteslutna från möjlighel till utdelning. Normalt måste detta förhållande stå klart för varje enskild borgenär på samma sätt som var fallet vid fattigkonkurs. I tveksamma fall kunde också en enkel förfrågan hos konkursdomaren eller förvallaren undanröja oklarhet på denna punkt. Det framhölls vidare att det å andra sidan inte skulle innebära några mera belydande svårigheter eller kostna­der, om konkursdomaren fick till uppgift alt vid handläggning enligt den enklare formen informera varje känd borgenär om konkursen. Om informationen fick den utformningen att del framgick att vederbörande borgenärs fordran uppmärksammats och att det angavs om utdelning kunde påräknas, borde onödiga förfrågningar hos konkursorganen minska och borgenärema samtidigt utan besvär få behövligt underlag för bokföring m.m. Med hänsyn till alt behovet av information vid hand­läggning enligt den enklare ordningen snarast fick anses vara större än vid handläggning i ordinär form ansåg departementschefen övervägande skäl tala för att konkursdomaren ålades att underrätta borgenärema i de berörda hänseendena. Det borde ankomma på regeringen att utfärda behövliga föreskrifter härom.

Något behov av att underrätta borgenärema eller vissa av dem om tiden för edgång ansågs enligt propositionen inte föreligga. Endasl få borgenärer kunde ha ett direkt intresse av tidpunkten för edgång och kommunikation mellan dessa och konkursboets förvaltningsorgan i fråga om fordrans storlek m.m. kunde ske på enklare sätt. Med tanke på de relativt sett fåtaliga borgenärer som här normalt kom i fråga kunde samrådet mellan förvaltaren och borgenärema ske formlöst per telefon e.d. 15   Riksdagen 1978179. 1 sami Nr 105

Prop. 1978/79:105

226

Frågan om informaiion lill borgenärema har inte behandlats vare sig i kommitténs nu förevarande belänkande eller vid remissbehandlingen av detta. För min del kan jag i denna fråga ansluta mig till vad som sålunda har UUalals i prop. 1975/76:210.

Det nya förvaltningssystem som jag förordar för de ordinära kon­kurserna bör få återverka på förvaltningen i de mindre konkurserna även i andra hänseenden än dem jag hittills har berört. Kommittén har föreslagit i sitt nu förevarande betänkande alt förvaltarens befogenhei att anlita sak­kunnigt bilräde och reglema om tvångsanvändning skall lillämpas även i mindre konkurser. Förslaget har lämnats utan erinran av remissinstan­sema. Jag ansluter mig lill kommilléförslagel. Till frågan om hur kontrol­len skall vara anordnad i mindre konkurser och därmed sammanhängande frågor återkommer jag.

Jag har i avsnitt 5.7.1 förordat alt advokat eller annan enskild person skall vara förvallare även i de mindre konkurserna. De kvalifikationskrav somjag tidigare (avsnitt 5.2.1) har ställt upp i fråga om förvaltare i ordinär konkurs innebär att endast specialister skall kunna komma i fråga för för­valtaruppdragen. Kommittén har i sitt nu förevarande betänkande tagil upp frågan om kraven på förvallarens kvalifikationer kan ställas lägre i mindre konkurser än när del gäller siörre konkurser. Det skulle sålunda kunna tänkas atl även de som ej specialiserat sig på konkursförvaltning i viss omfattning anlitades som förvaltare i mindre konkurser. Enligt kom­mitténs mening bör delta i princip gälla endasl beiräffande sådana konkur­ser där tillgångarna inte kan antas räcka till belalning av konkurskosina­derna. Allmänpraktiserande jurist på orten bör i sådana konkurser kunna utnyttjas, när det skulle vara förenal med oproportionerligt stora koslna­der för resor att anlita en specialist från en annan ort.

Det stora flertalet av remissinstansema tillslyrker eller har ingen erinran mot att förvaltare i mindre konkurs i allmänhet hämtas från samma specia-listkalegori som enligt milt förslag skall anlitas för förvaltaruppdragen i ordinär konkurs. För min del vill jag framhålla atl komplicerade affärs­mässiga och juridiska bedömningar kan bli aktuella även i mindre kon­kurser. Jag vill här särskilt peka på återvinnings- och brottsfrågorna. Atl specialister anlitas i de mindre fallen är befogal även från en annan synpunkt.   De  konkurser som  skall handläggas  som ordinär konkurs kommer att utgöra en relativt selt liten del av alla konkurser. För att en kår av kvalificerade förvaltare skall kunna upprätthållas är det nödvändigt att specialister får anlitas även för förvaltningsuppdrag i de mindre kon­kurserna. Emellertid kan jag godta atl personer, som ej är specialister på konkursförvaltning, får utnyttjas under de förutsättningar kommittén har angivit. Enligt min bedömning torde man med hänsyn till den nuvarande i vissa delar av landet olillräckliga lillgången på specialiserade konkursför­valtare få räkna med alt allmänpraktiserande jurisler övergångsvis måsle anlitas i ganska stor omfallning för förvaltaruppdragen i mindre konkurser.

Prop. 1978/79:105

227

5.7.4 Tillsyn

Förslaget iprop. 1975176:210 innebar all endasl konkursdomaren skulle utöva lillsyn över konkursförvallningen. Enligt departementschefen var del uppenbart atl man vid en ordning med kronofogdemyndighet som för­valtare kunde avvara institutet rällens ombudsman. Inte heller gransk­ningsmän ansågs behövliga i mindre konkurser. Borgenärernas önskemål om fortlöpande kontroll över enskilda förvaltningsåigärder borde i stället tillgodoses främsi genom den samrådsskyldighet som enligt förslaget skulle åvila förvallaren. Man kunde enligt proposilionen räkna med att kollisioner mellan t.ex. olika borgenärsinlressen inte skulle bli särskilt ofta förekommande. De flesta viktiga förvaltningsfrågor borde kunna lösas i samförstånd.

För all konkursdomaren skulle kunna fullgöra sin kontrollfunktion var del enligi dåvarande departemenischefen av vikt alt han hade tillräckligt malerial om konkursen till sitt förfogande. Förvaltaren borde avge redo­visning till konkursdomaren vid konkursens slut. När utdelning blev aktuell, borde också särskild förvaltarberällelse avges. Någon mol-svarighel till förvaltarens skyldighet i ordinär konkurs att avge s.k. halvårsberällelse borde inte föreskrivas i mindre konkurs. En bestäm­melse av den karaktären skulle kunna uppfattas som all långa handlägg­ningslider kunde tolereras även när konkursen handlades i den enklare ordningen. Del slod borgenärema och gäldenären fritt att när som helst fästa konkursdomarens uppmärksamhei på eventuella missförhållanden i förvaltningen. Förvaltaren borde vidare vara skyldig alt på begäran av konkursdomaren, borgenär eller gäldenären lämna upplysning om konkursboet och dess förvaltning.

Enligt kommitténs nu förevarande förslag skall konkursdomaren inte heller i de mindre konkurserna ha några tillsynsuppgifter. Dock skall han på yrkande entlediga försumlig förvallare och pröva förvaltarens arvodes­anspråk saml, i förekommande fall, pröva uidelningsförslag. Kommittén föreslår att kronofogdemyndighet liksom i ordinär konkurs skall vara tillsynsmyndighet i mindre konkurs. Tillsynen skall utövas på ungefär samma sätt i bägge konkursformema. Kvartalsräkningar och halvårsberät­telser skall dock inte behöva upprättas i mindre konkurser. Enligt kom­mitténs förslag skall vid konkursens slut redovisning avges till tillsyns­myndigheten som har atl granska den. Kronofogdemyndighelen föreslås få rätl att klandra redovisningen. Kommittén finner övervägande skäl tala för att redovisning också skall lämnas till konkursdomaren, trots atl denne inte längre skall vara tillsynsorgan. Enligt kommittén är det en fördel för berörda rättsägare om redovisningen finns tillgänglig hos konkurs­domaren. Denne skall dock inte granska redovisningen. Enligt kommittén bör även vissa andra handlingar, bl.a. bouppleckning och förvaltnings­redogörelse, ges in lill såväl konkursdomaren som tillsynsmyndigheten.

Prop. 1978/79:105

228

Vid remissbehandlingen har kommitténs förslag i fråga om lillsynen i mindre konkurser mött krilik från en del håll. Härvid är del främsi kommitténs val av tillsynsorgan som föranlett invändningar. De kritiska instansema menar att principiella skäl även i fråga om mindre konkurs ta­lar mot kronofogdemyndighet som tillsynsorgan. Flera av dem anser att den begränsade lillsyn som det enligt deras mening blir fråga om i mindre konkurser kan utövas av konkursdomaren.

Jag är medveten om att förhållandena i många mindre konkurser är så enkla atl någon tillsyn utöver granskning av förvaltarens redovisning inte behöver ske. I åtskilliga andra mindre konkurser är dock förhållandena sådana att en tillsyn av ungefär samma slag som den som skall utövas i ordinär konkurs är befogad. Jag tänker här närmast på konkurser där fråga om ålervinning eller om uiredning av misstanke om gäldenärsbrott upp­kommer. Även andra frågor kan emellertid aktualiseras som moiiverar en löpande lillsyn av både maleriell och formell art. Jag anserdet inte möjligl att lagstiftningsvägen göra skillnad mellan olika mindre konkurser i till­synshänseende. En lämplig metod är i stället att utforma bestämmelserna om tillsyn i mindre konkurs i slort selt i överensstämmelse med motsva­rande regler för ordinär konkurs. Som kommittén anfört är det dock ej be­hövligt med kvartalsräkningar och halvårsberätlelser i mindre konkurs. Med en sådan reglering kan den maleriella tillsynen i praktiken begränsas avsevärt i de enklare fallen men utövas mera aktivt och ingående när det behövs. Jag vill tillägga att den lillsyn som föreslogs i den tidigare proposi­lionen får ses mot bakgrund av alt kronofogdemyndighet i regel skulle vara förvaltare. Enligt mitt förslag skall förvaltningen däremot vara anförtrodd ål en enskild person.

Enligt min mening kan samma skäl som tidigare anförts mot atl låta konkursdomaren utöva tillsyn i ordinära konkurser (se avsnitt 5.3.2) åbe­ropas i fråga om de mindre konkursema. Konkursdomaren bör alltså inte utöva någon tillsyn i dessa konkurser. Som kommittén framhåller bör konkursdomaren dock ha tiU uppgift att på yrkande entlediga försumlig förvaltare och pröva arvodesanspråk. Somjag i det följande (avsnitt 5.7.5) utvecklar bör också konkursdomaren pröva förvaltarens utdelningsförslag i mindre konkurser.

När det gäller valet av tillsynsorgan anser jag det vara en naturlig lösning att låta samma organ utöva tillsynen i bägge konkursformema. Jag förordar därför atl kronofogdemyndighet i princip en i vatje län skall utöva tillsynen över förvaltningen även i de mindre konkursema. Liksom i ordinära konkurser bör det vara möjligt för den kronofogdemyndighet som är tillsynsmyndighet att delegera lillsynsuppgifier till lokal krono­fogdemyndighet. Enligt min mening bör denna möjlighet kunna utnyttjas i större omfattning i de mindre konkursema än i de ordinära.

Prop. 1978/79:105

229

5.7.5 Konkursens upphörande

KL skiljer f.n. mellan urspmnglig och efterföljande fatligkonkurs. Den första typen avser fall då det redan från böljan kan antas atl konkursboel inte räcker till betalning av konkurskostnadema. Den senare typen före­kommer då det, sedan ordinär konkurs inletts, blir klart all det saknas till­gångar till atl betala dessa kostnader. Urspmnglig fatligkonkurs avskrivs normalt i anslutning till att gäldenären beedigar en av gode mannen upprättad bouppleckning. Om konkursen försl har handlagts som ordinär konkurs, kan avskrivning ske sedan förvaltaren har anmält atl tillgångarna inte räcker till konkurskosinaderna och anmälningen har kungjorts.

Även med del nya systemet för handläggning av mindre konkurs har man anledning räkna med att gäldenärens bo i ett mycket stort antal fall inte förslår till konkurskostnaderna. Enligt förslaget i prop. 1975176:210 skulle handläggningen av sådana konkurser liksom nu bli av enkelt slag. När den av förvaltaren upprättade bouppteckningen hade kommit in till konkursdomaren och denne av förvallaren också fått uppgift om orsakema till obeståndet samt om återvinningsmöjligheter och eventuell brottsmiss­tanke, skulle konkursen i regel avskrivas i anslutning till alt gäldenären beedigade    bouppieckningen.    Kommitténs    nu   förevarande   förslag överenssiämmer med propositionen på denna punkl. Jag ansluter mig till förslaget som har godtagits vid remissbehandlingen.

I fråga om de mindre konkurser där utdelning till borgenärema kunde bli aktuell innebar kommitténs förslag i betänkandet (SOU 1974:6) Förenklad konkurs m.m. att förvallaren sedan boet avvecklats skulle upprätta ett förslag till utdelning och underrätla de utdelningsberättigade borgenärema. Förslaget skulle underkaslas kontroll av konkursdomaren, som hade alt utfärda kungörelse om della. Borgenär eller gäldenären skulle inom två veckor efter kungörelsen kunna rikta anmärkning mol utdel­ningsförslaget, men till skillnad från vad som gäller i de nuvarande ordi­nära konkurserna skulle konkursdomaren pröva förslaget även om an­märkning inte gjordes. Han skuUe härvid ha tillgång lill den av förvaltaren upprättade förvaltningsredogörelsen och förvaltarens redovisning. Utdel­ningsförslaget skulle fastställas, om inte fel eller brist som inverkade på någons rätt kunde antas föreligga. Konkursdomaren skulle inte behöva granska och pröva förslaget mera ingående, om inte särskild anledning därtill förekom, t.ex. i form av invändning från borgenär. Normalt skulle sålunda förslaget enligt konunittén utan vidare kunna läggas till gmnd för utdelning.

Dåvarande departementschefen fann i prop. 1975176:210 att det mot bakgmnd av att bevakning inte skulle förekomma i mindre konkurser var ofrånkomligt att förvaltarens utdelningsförslag underkastades någon form av prövning. Det var också viktigt att systemet utformades så atl prov-

Prop. 1978/79:105

230

ningen kunde ske på ett mera formlöst sätl än enligi klanderinsliiutet i ordinär konkurs och således inte förutsätta invändning e.d.

Departementschefen tillstyrkte kommitténs förslag all konkursdomaren skulle utfärda kungörelse om alt utdelningsförslag upprättals. Kom­miltéförslaget innebar emellertid alt de borgenärer som inte skulle få utdelning var uteslutna från direkt information om att konkursen höll på all avslutas. Depariemenischefen erinrade om alt med hans förslag skulle konkursdomaren underrätta kända borgenärer om atl deras fordringar uppmärksammats och därvid ange om utdelning kunde påräknas. Behovei av särskild underrättelse om uldelningsförslaget var därför inte så stort. Några egentliga olägenheier av ännu en sådan undertällelse fanns dock knappasl. Äv rättssäkerhetsskäl förordade därför departementschefen all varje känd borgenär skulle få underrättelse också om uldelningsförslaget, om inte en sådan underrättelse kunde anses sakna belydelse för honom. Konkursdomaren borde svara för underrättelsen. Departementschefen uttalade vidare atl del torde få ankomma på regeringen atl utfärda behövliga föreskrifter i ämnet. Äv underrättelsen borde framgå hur borgenär skulle förfara om han ville framställa invändning mot uldel­ningsförslaget. Borgenär som hade gjorts uppmärksam på sina rättigheter borde ha möjlighet all ta tiU vara sin rält inom två veckor från kungörelsen om uldelningsförslaget. Departementschefen godtog kommilléförslagel om atl konkursdomarens prövning skulle äga mm så snart denna lid löpt ut. Påstod borgenär alt han behövde längre lid och visade han skäl för sitt påstående, borde konkursdomaren kunna skjuta upp sitt ställningstagande lill uldelningsförslagel. Det påpekades att löneborgenär endast i undan­lagsfall torde ha anledning att framställa invändning mot förvallarens uidelningsförslag.

När man tog ställning till hur konkursdomarens prövning skulle gå till borde man enligt propositionen hålla i minnet all den enklare handlägg­ningsformen inte skulle användas, om konkursboet kunde antas vara av invecklad beskaffenhet. Med den gränsdragning som föreslagits i fråga om tillämpningsområdena för mindre och ordinära konkurser borde pröv­ningen normall kunna göras ganska enkel. Ätt inskränka prövningen lill fall då invändning framställts av borgenär eller gäldenären var dock inte lämpligt. I princip borde konkursdomaren ha en granskningsskyldighet också i övriga situationer. Granskningen i sådana fall borde dock kunna begränsas till en summarisk genomgång för all utröna om uldelningsförsla­get innehöll fel som inverkat på någons räll.

Departementschefen uttalade all konkursdomaren för sin prövning av utdelningsförslaget var beroende av alt han fick behövligt material från förvaltaren. Ulöver förvaltarberättelsen och förvaltarens redovisning borde konkursdomaren ha lillgång lill de övriga handlingar angående boet som kunde vara av belydelse. Det borde åligga förvallaren alt utan särskild anmaning tillhandahålla detla material.

Prop. 1978/79:105

231

Kommittén föreslog i betänkandet (SOU 1974:6) Förenklad konkurs m.m. att konkursdomaren när han kom till annan uppfaUning än för­valtaren anlingen själv skulle göra behövliga jämkningar i uldelnings­förslagel eller ålerförvisa ärendei till förvaltaren. Om ärendei återför­visades, fick del ankomma på förvallaren all företa de ändringar som var behövliga för all förslaget skulle kunna godkännas. I sista hand vilade ansvaret för uldelningsförslagel på konkursdomaren (eller efter över­klagande på den domstol som slulligen prövade tvisten).

Om nyll uidelningsförslag upprättades efter återförvisning eller med anledning av att nya medel blev lillgängliga för utdelning skulle enligt kom­miuén förfarandel följa samma regler som gällde för del första uldel­ningsförslaget. Sålunda skulle bl.a. ny kungörelse ulfärdas. Konkursdo­maren skulle dock ha rätt atl, efter framställning från förvallaren, låla den­ne överlämna nytillkomna medel lill gäldenären, om med hänsyn lill kost­naderna för utdelning sådan inte lämpligen borde äga mm.

I likhet med kommittén ansåg departementschefen iprop. 1975176:210 att del i fråga om nytt utdelningsförslag normalt borde gälla i huvudsak samma regler som i fråga om det första utdelningsförslaget. På en punkt kunde emellertid förfarandel göras enklare än vad kommittén föreslagit. Konkursdomaren borde således inte åläggas en ovillkoriig skyldighet att kungöra det nya utdelningsförslaget. Om behovei av ändring var uppenbarl och del nya förslaget var av mindre ingripande slag, bor­de kungörelse kunna avvaras. I linje med vad som hade anförts om behovet av underrättelser till borgenärema borde vidare konkursdomaren åläggas alt underrätta alla borgenärer som berördes av det nya uldel­ningsförslagel.

I prop. 1975/76:210 angavs vidare atl del av allmänna processrättsliga principer följde att konkursdomaren inte borde göra någon ändring lill nackdel för någon utan alt denne fått tillfälle alt yllra sig. Att samråd skedde med förvaltaren i det fallel att ändring i utdelningsförslaget var akluell ansåg departementschefen ligga i sakens natur. Undantagsvis kunde konkursdomaren emellertid direkt fastställa ett ändrat utdelnings­förslag. Det kunde t.ex. vara fallet om konkursdomaren nedsatte ett ersätt­ningsanspråk av förvaltaren. Behövliga bestämmelser i ämnet kunde ulfär­das av regeringen.

Kommitténs nu förevarande förslag överenssiämmer i allt väsentligt med förslaget i prop. 1975/76; 210 i fråga om uldelningsförfarandet i mindre konkurs. Förslaget har godtagits av remissinstansema och även jag till­styrker del. Jag kan också ansluta mig till de uttalanden av dåvarande departementschefen som jag nyss har redogjort för. Jag vill dock påpeka att mitt förslag i motsats till propositionsförslaget utgår från att advokat eller annan enskild person skall vara förvaltare i mindre konkurs och där­vid bl. a. ha till uppgift att upprälla uidelningsförslag i förekommande fall. Någon anledning att på grund härav ändra uldelningsförfarandet i förhål-

Prop. 1978/79:105

232

lande lill vad som föreslogs i proposilionen finns inte enligt min mening.

Om konkursen från början handlades som ordinär konkurs, skulle enligt prop. 1975176:210 samma regler tillämpas som enligt gällande ordning, om det sedermera visade sig alt boets medel inte räckte till belalning av konkurskostnadema och annan boets skuld. Initiativ till avskrivning av konkursen i della fall dvs. ell förfarande som motsvarade s.k. efter­följande fattigkonkurs skulle kunna tas även av konkursdomaren. Rättens ombudsman skulle på vissl sätt medverka i förfarandel, bl.a. genom alt yttra sig över förvallarens anmälan i saken. Innan avskrivning fick ske, skulle förvaltaren ha avgetl redovisning.

Kommitténs nu förevarande förslag överensstämmer med proposi­tionsförslaget med vissa avvikelser föranledda av atl tillsynsmyndigheten träder i rättens ombudsmans ställe. Jag ansluler mig till kommittéför. .get som har godtagits av remissinsianserna.

5.7.6 Bestämmande av arvode m.m.

Enligt förslaget i prop. 1975176:210 skulle när kronofogdemyndighet varit förvallare i konkurs ersättning till staten för kostnaderna hos myndig­heten utgå enligt bestämmelser som regeringen meddelade. Hade annan än kronofogdemyndighel varil förvallare, skulle konkursdomaren i samband med all konkursen avskrevs - vare sig del rörde en mindre konkurs eller en ordinär konkurs, där tillgängama visal sig otillräckliga besiämma arvode och ersättning för kostnad som uppdraget hade medfört.

Enligt kommitténs nu förevarande förslag skall konkursdomaren efter tillsynsmyndighetens hörande fastställa förvaltararvode och ersättning för kostnader i mindre konkurs och i ordinär konkurs som avskrivs i brist på tillgångar. Enligt kommittén utgör denna ordning en spärr mot oskäliga arvoden. Kommittén anser emellertid alt man även bör söka andra vägar att hålla kosinaderna nere. En metod är att låta förvaltararvodena i viss omfattning utgå enligt fastställda taxor. Kommittén erinrar om atl taxor förekommer inom den allmänna rättshjälpen. Kommittén anser atl ett taxesystem ligger närmast till hands i fråga om de mindre konkurser som avskrivs på grund av atl tillgångarna inte förslår till koslnadema och annan boets skuld. Enligt kommittén är förhållandena i sådana konkurser ganska likartade och mera sällan invecklade. Förvaltarens arbetsuppgifter kan i dessa fall fömtses åtminstone i grova drag. Uppgifterna lorde ofta kräva en tidsmässigt begränsad och på förhand någorlunda fömlsebar arbetsinsats. Kommittén förordar därför en taxesättning av förvaltar­arvodena i dessa konkurser. Enligt kommittén bör man inte införa någon taxesättning av arvodena i övriga mindre konkurser, dvs. de som ger ut­delning. Kommittén åberopar härvid bl.a. att del är svårt att fömtse den

Prop. 1978/79:105

233

arbetsinsats som följer med uppdraget i dessa konkurser. En partiell taxe­säuning av de vanligaste förvaltningsuppgiftema i uldelningskonkursema medför enligt kommittén vissa vanskligheler och bör därför inte komma i fråga.

Kommitténs förslag i fråga om faslslällande av kosinaderna har i allmänhet lämnats utan erinran under remissbehandlingen. Ett fåtal remissinstanser är skeptiska mol tanken på taxor i vissa mindre konkurser. Ett par andra inslanser förordar att taxor för bestämmande av förvallar­arvoden införs även i övriga konkurser.

För egen del anserjag det angeläget att man tillvaratar alla möjligheler att hålla konkurskostnadema nere utan atl effektiviteten i förvaltningen minskar. Den av kommittén föreslagna ordningen enligt vilken konkurs­domaren efter hörande av tillsynsmyndigheten skall bestämma arvode och kostnadsersättning lill förvaltaren synes mig ge en viss garanti mot alllför höga arvoden. När del gäller de ordinära konkursema har jag lidigare understmkit viklen av tillsynsmyndighetens medverkan vid arvodespröv­ningen. Denna medverkan har stor betydelse även när förvallararvoden i mindre konkurser bestäms. Jag förordar atl kommitténs förslag på denna punkl genomförs.

I likhet med kommittén anser jag det f.n. vara svårt att införa taxe­system i ordinära konkurser och i de mindre konkurser som leder lill utdelning. Ett taxesyslem synes däremot vara genomförbart i de mindre konkurser där tillgängama är obetydliga eller helt saknas. Jag förordar därför atl kommitténs förslag på denna punkt genomförs. Jag ämnar låta ulföra erforderliga undersökningar för alt få underlag för taxeberäkningen. Det är möjligl all läxor senare kan införas för arvoden även i andra kon­kurser, om erfarenhetema av de taxor jag nu förordar blir goda (jämför avsnitt 5.6).

Liksom i de ordinära konkursema bör tillsynsmyndighetens koslnader i mindre konkurser hänföras lill konkurskoslnader. Närmare bestämmelser om hur dessa kostnader skall beräknas bör meddelas av regeringen. Någon prövning från konkursdomarens sida i denna del blir inte aktuell.

5.7.7 Ansvaret för konkurskostnader

Kostnadema för konkurs avser främst ersättning till förvaltare och lillsynsorgan. Härtill kommer bl.a. kostnader hos konkursdomaren för kungörelser m.m.

När konkurs enligt gällande regler handläggs som tillgångskonkurs skall kostnadema tas ut ur boet, innan borgenärema får sitt. Av naturliga skäl tillämpas en annan ordning i fråga om fattigkonkurs. Vid urspmnglig fattigkonkurs svarar i stället den borgenär som har ansökt om konkursen

Prop. 1978/79:105

234

för konkurskostnadema. Detta gäller också när staten har gjort konkurs­ansökningen. Har gäldenären själv ansökt om konkursen, finns inga bestämmelser om vem som skall vara ansvarig. Av allmänna medel kan dock utgå ersättning för de koslnader som konkursdomaren har haft. Denna regel är tillämplig även vid efterföljande fattigkonkurs. Del är oklart i vad mån ersättning för kostnaderna får tas ur boel i de fall della visar sig förslå hell eller delvis lill att täcka kosinaderna. I praxis förekommer dock en ordning enligt vilken i fattigkonkurs sådant uttag sker (jfr SOU 1974:6 s. 57 och 233). En följd av den angivna regleringen är att god man vid fatligkonkurs i åtskilliga fall blir utan ersättning för sitt arbete.

Iprop. 1975/76:210 föreslogs följande reglering av kostnadsansvaret i de fall mindre konkurs avskrevs på den gmnd alt boet ej räckte till kostna­dema och annan boets skuld. Konkurskostnadema skulle i försia hand tas ul ur boet så långt della räckte. Om boets tillgångar inte förslog och konkursen uppstått på ansökan av annan borgenär än staten, skulle denne borgenär belala kostnadema, dock högst ett belopp som motsvarade en tiondel av det vid tiden för konkursbeslutet gällande basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring. Kunde konkurskostnadema ej uttas ur boet eller av borgenären, skulle de utgå av allmänna medel. Enligt propositionsförslaget skulle konkursdomaren i sill beslul om avskrivning, i den mån boet befanns otillräckligl, ålägga ansvarig borgenär alt betala koslnadema med angiven begränsning.

När ordinär konkurs avskrevs på gmnd av brist på tillgångar i boet skulle samma regler om boets ansvar gälla. För de koslnader som inte kunde las ul ur boel skulle staten svara. Något kostnadsansvar för enskild borgenär kom alllså inte i fråga i detta fall.

Kommitténs nu förevarande förslag överensstämmer med proposi­tionsförslaget och har godtagils vid remissbehandlingen.

För egen del anser jag att kommittéförslaget innebär klara fördelar. Genom förslaget undanröjs den gmndläggande bristen i nuvarande system alt regler saknas om att boets medel vid fattigkonkurs får tas i anspråk för konkurskostnader. Vidare blir konkursförvaltaren under alla omstän­digheter tillförsäkrad ersättning för sill arbele. Vad gäller de konkurser där boets medel inte förslår till konkurskoslnader finns det skäl alt ålägga sökande borgenär ell vissl kostnadsansvar. En annan lösning skulle lämna fältet fritt för konkurser som inte tjänar något meningsfullt syfte. Med det sagda ansluter jag mig till kommitténs förslag i fråga om ansvarei för konkurskoslnader.

5.7.8 Företrädesordningen mellan  konkurskostnader och annan boets skuld

KL räknar med två huvudkategorier av skulder som i princip skall betalas  ur  bomassan före  utdelning till  borgenärema,  nämligen dels

Prop. 1978/79:105

235

konkurskostnadema, dels s.k. massaskulder eller sett från borge­näremas sida massafordringar. Sisl näihnda fordringar lillkommer andra personer än konkursfunklionärema och riktar sig mol konkursboel som sådant. De kan vara av skilda sla g. Som exem pel kan nämnas fordran som har uppkommil på gmnd av att boel har trätt in i ett av gäldenären lidigare ingånget ömsesidigt förpliktande avtal. Massafordringama behöver emel­lertid inte grunda sig på avtal utan kan t.ex. utgöra krav på rättegångs­kostnader som boel har förpliktats utge. 1 regel är det inte svårt all skilja massafordringarna från konkurskostnadema men tveksamma gränsfall kan undantagsvis förekomma.

Del kan inträffa atl tillgängama i ett konkursbo räcker till vissa av boets skulder men ej alla. Frågan är då vilken företrädesordning som skall gälla mellan konkurskoslnader och massafordringar och eventuellt mellan konkurskoslnader inbördes och massafordringar inbördes. Denna fråga är inte löst i KL. Frågan har vållat problem i rällslillämpningen och olika uppfattningar har kommii till ullryck i doklrinen. Om konkursboel kunde försällas i konkurs, skulle företrädesordningen kunna fastställas med lillämpning av KL:s och förmånsrällslagens regler. I det angivna fallel är konkursboel onekligen insolvent och konkursgmnd kan sägas föreligga (jfr I 8 andra slyckel KL). Emellertid har enligt rättsfallet NJA 1945 s. 177 ett konkursbo ansetts inte kunna försättas i konkurs.

Lagberedningen kritiserade i betänkandet (SOU 1970:75) Utsök­ningsrätt 

X 

utgången av rällsfallel men ansåg sig inte böra föreslå någon bestämmelse som tog avsfånd från rättspraxis. Beredningen påpekade atl, om praxis upprätthölls, konkursförvaltningen vid avveckling av insolvent bo fick analogivis tillämpa förmånsrältsordningen och åtskilliga andra regler trots alt boel inte hade försatts i konkurs. En liknande inställning återfinns i konkurslagskommitténs betänkande (SOU 1974:6) Förenklad konkurs m.m. Enligt kommittén kunde del knappasl komma i fråga atl komplettera KL med ett detaljerat regelsystem för dessa speciella situa­tioner. Däremoi fann kommittén det i och för sig länkbart atl införa en bestämmelse av innehåll all konkursbo kunde sättas i konkurs. För­farandel skulle därefter få utveckla sig enligt KL:s vanliga regler. Kom­mittén ansåg sig emellertid sakna tillräckliga skäl atl föreslå en besläm­melse som tog avstånd från hittillsvarande praxis. Enligt kommitténs mening borde dock någoi formelll hinder inte möta mot atl sätta konkursbo i konkurs men frågan fick överiämnas åt rättstillämpningen. Kommittén tillade bl.a. alt lönegarantisyslemet visseriigen förutsatte atl arbetsgivaren försalts i konkurs men atl del beiräffande konkursboets arbetstagare torde vara möjligl alt tillämpa lönegarantilagen analogi vid konkursbos insolvens.

Även om någon lagreglering angående möjlighelen atl få konkursbo försatt i konkurs inte förordades, fann kommittén del önskvärt att i lag reglera den olösta frågan vilken företrädesrätt som skulle gälla mellan

Prop. 1978/79:105

236

konkurskostnader, å ena, och massafordringar, å andra sidan, i händelse av konkursbos insolvens. I enlighet härmed föreslog kommittén besiäm­melser enligi vilka konkurskosinaderna hade förelräde framför massaford­ringar.

I prop. 1975176:210 uttalade departementschefen alt problemet i praktiken gällde dels vilken räll som borde tillkomma massaborgenärerna, dels hur deras räll skulle tryggas i händelse av all förvaltningen av ell konkursbo utövades så att boel blev insolvent. I frågan om företrädes­rätten stod valel främsi mellan att låta konkurskosinaderna gälla före massafordringarna och all ha en motsatt ordning. En lösning där konkurs­kostnadema sattes främsi uigjorde den kanske naturligaste lösningen genom att de kostnader som bar upp själva förfarandel fick bästa räll. För denna ordning talade också att staten eller, i viss ulsiräckning, konkurs­sökande borgenär skulle belastas med de koslnader som inte kunde tas ul ur boet. Della kostnadsansvar kunde bli förhållandevis omfattande, om konkurskosinaderna inte hade förelräde framför massakraven. Mol kommitténs lösning talade bl.a. atl del kunde bli svårt för boet atl utverka erforderiiga krediter. Betydelsen av den föreslagna företrädesordningen fick emellertid inte överdrivas. Dels torde det vara mycket sällsynt att ett konkursbo blev insolvent, dels var kreditgivning i sig alllid förenad med ell risktagande. Även utan en lagändring måsle den som gav konkursbo kredil räkna med alt hans fordran kunde bli nödlidande genom all konkursboet blev insolvenl. I många fall torde också kreditgivning till konkursbo oavsett vilken lösning man valde i fråga om företrädesordning kunna ske på sådana villkor atl kreditgivarens risktagande blev föga framträdande. Skälen för atl konkurskostnadema gavs förelräde framför massaford­ringarna vägde över skälen för en motsatt ordning. I proposilionen för­ordades därför den av kommittén föreslagna regeln.

Departementschefen fann att den angivna lösningen i och för sig skulle kunna byggas på med regler om att konkursbo kunde försältas i konkurs. Härför talade främst att massaborgenäremas ställning förbättrades. Om konkursboets konkurs inte blev handlagd enligt den enklare ordningen fick sålunda massaborgenärerna t.ex. inflytande över val av företrädare för boet. Massaborgenärerna fick också möjlighet alt påkalla tillämpning av återvinningsreglema. De kunde vidare få insyn i förvaltningen genom all en ny förvaltningsberättelse måste upprättas. Deras fordringar kunde vidare fastställas genom bevaknings- och anmärkningsförfarandel och särskild talan om fastställelse av deras fordringar eller klander mot utdel­ningsförslag kunde undvikas. Flertalet av dessa skäl minskade dock i betydelse om man i stället tänkte sig att konkursboets konkurs handlades enligt den enklare ordningen.

Mot fördelama av en lösning enligt vilken konkursbo kunde sättas i konkurs ställdes i proposilionen de praktiska olägenheter en sådan lösning skulle kunna dra med sig. Åtskilliga åtgärder måste således vidtas på nytt

Prop. 1978/79:105

237

och nya företrädare för boel skulle sälla sig in i konkursen. Kostnaderna härför kunde inte sägas vara ulan belydelse. En lagteknisk lösning av frågan var också ganska komplicerad. I praktiken lorde inte heller några mera betydande svårigheter ha uppkommil till följd av alt frågan var oreglerad i lag. I proposilionen påpekades att frågan torde vara oreglerad även i de flesta andra länder. Slutsatsen blev atl del inte fanns tillräckliga skäl att lagstiftningsvägen la ställning till frågan.

I proposilionen tillades bl.a. att de fall då konkursbo var insolvent och samiidigi hade anställda, vilkas lönefordringar inte kunde betalas av boet, torde vara och även i fortsättningen bli sällsynta. I sådana fall lorde det vara möjligl alt lillämpa reglema om lönegaranti analogt.

Kommitténs nu förevarande förslag överensstämmer i nu berörda frågor med propositionsförslaget.

Endasl ett par remissinstanser har uttalat sig i ämnet. De har härvid framfört önskemål om alt de problem som uppkommer vid konkursbos obestånd löses i lag.

För min del kan jag i allt väsentligt ansluta mig till de synpunkter i dessa frågor som utvecklades i prop. 1975/76:210. Jag förordar alltså atl konkurs­kostnadema ges företräde framför massafordringama. Vad gäller frågan om ett konkursbo kan försältas i konkurs anser inte heller jag atl till­räckliga skäl föreligger för att lagstiftningsvägen reglera denna fråga. Jag har vid mitt ställningstagande särskilt beaktat att frågan om löneskyddet för de anställda kommer atl bli föremål för överväganden inom arbets­marknadsdepartementet i anslutning till den pågående översynen av det statliga engagemanget för nedläggningsholade förelag.

5.8 Konkursgäldenärens skyldigheter m.m.

5.8.1 Inledning

4 kap. KL innehåller regler om konkursgäldenärs skyldigheter m.m. Reglema, som tar sikte på ordinära konkurser, innebär för det första att gäldenären sedan konkursbeslulet meddelats är underkastad reseförbud. Under tiden fram till dess han avlagt bouppteckningsed får han inte utan samtycke av rättens ombudsman lämna bostadsorten. Senare under konkursen får han inte utan dennes samtycke bege sig längre bort från bostadsorten än att han inom en vecka efter kallelse kan infinna sig inom rättens domsaga.

Konkursgäldenären har en allmän skyldighet att lämna konkurs­domaren, rättens ombudsman, förvaltaren och granskningsman samt, vid borgenärssammanlräde, borgenärema upplysningar om boet.

Gäldenär skall närvara vid bouppteckningsförrättningen och uppge boet

Prop. 1978/79:105

238

under ed. Han är sedan skyldig all beediga bouppteckningen. Detta skall normalt ske vid första borgenärssammanlrädel. Annan än gäldenär är under vissa förutsättningar skyldig att avlägga ed. Vissa närstående till och anslällda hos gäldenären skall på yrkande avlägga bouppieckningsed om de kan antas ha kunskap om boel. Den som har haft hand om egendom som ingår i konkursboel kan också åläggas edgång efter yrkande. Upp­gifts- och edgångsskyldigheien omfattar då endasl denna egendom.

Om gäldenären undandrar sig sina skyldigheter eller överträder det reseförbud som gäller för honom, kan han hämtas eller häktas. Sådana tvångsmedel kan också tillgripas när annan än gäldenären undandrar sig edgång. I det fallet kan även vitesföreläggande meddelas. Konkurs­domaren beslutar om tvångsmedel.

4 kap. KL innehåller även regler om beneficium och underhåll samt om ersättning till gäldenären för inställelse.

Skyldighet alt lämna uppgift vid bouppteckningsförrätlning och atl avlägga ed föreligger vid urspmnglig fatligkonkurs i slorl selt i överens­stämmelse med vad som gäller i ordinär konkurs (185 8 3 KL). Även i Övrigt lorde bestämmelsema i 4 kap. KL i viss omfattning tillämpas vid ur­sprunglig fatligkonkurs.

Ingripande genom hämtning och häktning mol konkursgäldenär som är arbetsgivare kan ske med stöd av lönegaranlilagen som ett led i krono­fogdemyndighets utredning av lönegarantianspråk i samband med fattig­konkurs.

Bestämmelserna i KL om gäldenärens skyldigheter under konkursen är tillämpliga vare sig gäldenären är fysisk eller juridisk person. I det senare faUet är samtliga ställföreträdare för den juridiska personen i princip underkastade bestämmelsema.

Kommittén anser all regler som inskränker gäldenärens rörelsefrihet behövs även i fortsättningen med tanke på hans skyldighet atl medverka vid konkursutredningen. Nuvarande regler är dock enligt kommitténs mening inte tidsenliga. Dessulom är reglema onödigt stränga mot gälde­nären i konkursens första skede medan de å andra sidan ger honom för stor rörelsefrihet för tiden efter bouppteckningseden. Man bör enligt kom­mittén inrikta en reform i försia hand på alt minska risken för alt gälde­nären avviker utomlands. Kommittén förordar alt gäldenären underkastas ell generellt förbud atl ulan särskilt tillstånd bege sig från riket. Förbudel bör gälla under hela konkursen. Enligt kommittén får man vid tillstånds­prövningen bl.a. beakla att iniressei av alt hindra gäldenären från atl avvika utomlands är starkare före än efter edsavläggelsen. I fråga om resor inom landet anser kommittén atl del inie finns anledning lill samma ålerhållsamhel. Kommittén anser dock all del bör finnas möjlighet all meddela gäldenären förbud att lämna den ort där han är bosalt. Enligt kommittén torde ett sådant förbud bli aktuellt endast i speciella situa­tioner.

Prop. 1978/79:105

239

Uppgiften att ge gäldenären tillåtelse att resa utomlands och att förbjuda gäldenären alt lämna bostadsorten skall enligt kommitténs förslag anförtros ål förvaltaren. Gäldenär som är missnöjd med förvaltarens beslut i dessa hänseenden skall kunna få beslutet prövat av konkursdomaren.

Enligt gällande lag finns ingen möjlighel alt enbart på grund av konkurs­tillståndet omhänderta gäldenärens pass. Enligt kommittén bör efter­levnaden av förbudet all resa ulomlands säkerställas genom att sådan möjlighet införs. En fömtsättning för omhändertagande av passet bör vara all del skäligen kan befaras alt gäldenären utan förvallarens samlycke lämnar landet. Del bör ankomma på förvallaren alt ta hand om passet. Är gäldenären missnöjd med förvaltarens ålgärd all la hand om passet, bör han kunna få saken prövad av konkursdomaren. Om gäldenären vägrar all lämna ifrån sig sill pass, bör förvaltaren ha rätt all använda tvång på samma säll som han enligt kommitténs förslag skall få använda tvång för all skaffa sig besittningen till egendom i konkursboet. Gäldenärens vägran kan enligt kommittén i vissa fall tyda på fara för atl han avviker ulom­lands.

Enligt kommittén kan del i vissa fall vara av värde all förutvarande ställföreträdare för gäldenär som är juridisk person medverkar vid boulredningen under konkursen. Reglema om reseförbud och om omhänderlagande av pass bör därför enligt kommitténs mening göras tillämpliga även på fömtvarande ställföreträdare. Kretsen bör begränsas till dem som har avgått eller entledigats senare än ett år före den dag konkursansökningen kom in till konkursdomaren. De ställföreträdare som här avses är styrelseledamot, verkställande direktör och likvidator. Kom­mittén föreslår också alt dessa förutvarande ställföreträdare skall ha samma skyldighet alt lämna upplysningar som gäldenären.

Kommitténs förslag berör även reglema i 4 kap. KL om hämlning och häklning av gäldenär. Kommittén påpekar att det på senare tid från skilda håll framförts önskemål om möjlighel lill effeklivare ingripanden mol gäldenär som motarbetar konkursförfarandet. Enligt kommittén tillgodo­ses önskemålen i stor utsträckning genom de förslag kommittén lägger fram om begränsning av gäldenärens rörelsefrihet och om rätt för för­vallaren atl använda tvång i vissa fall mol gäldenären. Kommittén anser dock atl del krävs ytterligare skärpningar, särskilt i fråga om möjlighelen all hämla gäldenären under konkursen.

F.n. krävs för hämtning och häktning att gäldenären undandrar sig sina plikter. Nuvarande ordning kan enligt kommittén medföra atl tvångs­åtgärden sätts in för sent och blir verkningslös. Enligt kommittén bör det vara möjligt att förordna om hämtning eller häklning redan på gmnd av föreliggande risk alt gäldenären drar-sig undan sina plikter. I detta fall bör del dock krävas att särskilda skäl för tvångsåtgärden föreligger.

Enligt kommittén bör reglema om hämtning och häktning gälla även den gmpp av förutvarande ställföreträdare som tidigare nämnts.

Prop. 1978/79:105

240

Kommittén föreslår vidare atl en maximitid på tre månader införs i fråga om häktning under konkursen.

Enligt kommittén bör reglema om reseförbud, om omhändertagande av pass och om hämtning och häktning gälla oavsell i vilken form konkursen handläggs.

Gällande KL ger inte möjlighet atl redan före konkursen inskränka gäldenärens personliga rörelsefrihet. Enligt kommittén kan det när handläggningen av en konkursansökan drar ul på tiden ibland befaras atl gäldenären avviker utomlands. I syfte att säkerställa gäldenärens medverkan i utredningen vid konkursen bör del enligt kommitténs mening införas möjlighet all redan när konkursansökan har gjorts förbjuda gälde­nären atl lämna landet eller i yttersta fall - häkta honom. Kommittén framhåller att gäldenär som har för avsikt att bege sig ut ur landet ofta kan misstänkas för brott och att man då i stället kan inskrida med straffproces­suella tvångsmedel. Kommittén påpekar emellertid att en brottsmisstanke ofta kan underbyggas först i samband med konkursutredningen.

Förutsättning för reseförbud och häktning under konkursansöknings-liden bör enligt kommittén vara atl det är sannolikt att gäldenären under en konkurs kommer atl undandra sig skyldighet eller överträda förbud som föreskrivs i KL saml att särskilda skäl föreligger. Häktning bör dock få ttll-gripas endast om reseförbud befinns vara uppenbart otillräckligt för att hindra gäldenären från alt avvika. Det skall alllså vara fråga om ett verkligt kvalificerat fall. Reseförbud och häktning bör beslutas av konkursdomaren eller, när målel hänskjutits till rätten, av denna. Beslutet bör få meddelas endasl på begäran av borgenär. Om reseförbud meddelas, bör konkurs­domaren eller rätten samtidigt kunna få förordna alt gäldenären skall lämna ifrån sig sitt pass.

Kommittén anser alt RB:s allmänna regler om handräckning bör tillämpas beträffande de föreslagna åtgärdema. Detta innebär bl.a. att borgenär som har begärt reseförbud eUer häktning i princip skall ställa säkerhet. Gäldenären bör dock inte ha möjlighet att avvärja reseförbud eller häktning genom att ställa säkerhet. När konkursansökningsmålet avgörs skall konkursdomaren eller rätten pröva om meddelat reseförbud fortfarande skall beslå. Beslutas konkurs, behövs dock enligt kommittén inget ställningstagande i saken. Konkursbeslutet medför nämligen att ett förbud att lämna landet automatiskt träder i funktion. Konkursdomaren bör härvid, om gäldenärens pass har omhändertagits, lämna della till för­valtaren. Denne skall pröva om det fmns skäl att ta hand om passet under kordcursen enligt de regler som föreslås gälla härom. Ogillas konkurs­ansökningen måste saken däremot prövas. Enligt kommittén kan det, om frågan humvida gäldenären skall försättas i konkurs är särskilt tveksam, finnas skäl att låta meddelat reseförbud bestå i avvaktan på att beslutet om avslag på konkursansökningen vunnit laga kraft. När gäldenären har häktats, måste konkursdomaren om konkursansökningen har bifallits

Prop. 1978/79:105

241

pröva om det finns skäl till fortsatt häktning enligt reglema om häktning under konkurs. Ogillas konkursansökningen däremoi, bör gäldenären regelmässigt friges.

Kommittén anser att det bör finnas möjlighet all under konkursansök-ningsliden ingripa på motsvarande sätt med reseförbud och häktning också mot den gmpp av fömtvarande ställföreträdare som enligt kommitténs förslag skall vara underkastad reglema om reseförbud m.m. under konkurs.

Kommittén erinrar om att det före konkurs ej är möjligt atl inskränka gäldenärens rält att råda över sin egendom (20 8 KL) men att lagbered­ningen i betänkandet Utsökningsrätt 

X 

(SOU 1970:75) föreslagit att gälde­närens rådighet skulle kunna inskränkas redan när konkursansökan gjorts. Enligt detta förslag skulle konkursdomaren eller rätten få befogenhei alt, när konkursansökan inte genast bifalls, på begäran av borgenär förordna om skingringsförbud avseende gäldenärens egendom eller del därav. För att skingringsförbud skulle få meddelas krävdes enligt beredningens förslag särskilda skäl. Kommittén föreslår en regel om skingringsförbud i överensstämmelse med lagberedningens förslag.

Flertalet remissinstanser tillstyrker eUer lämnar utan erinran kom­mitténs förslag. ÅtskiUiga instanser finner dock förslagen gå för långt i olika avseenden. Den framförda kritiken redovisas nedan i anslutning till de olika delfrågorna.

Syftet med inskränkningar i gäldenärens personliga rörelsefrihet är att säkerställa gäldenärens medverkan i konkursförfarandet. Denna medverkan sker pä flera sätt. Gäldenären skall närvara vid bouppteck­ningen och därvid under ed uppge boet. Senare skall han avlägga boupp­teckningsed inför konkursdomaren. Dessutom är gäldenären skyldig att på begäran lämna upplysningar om boet till bl.a. förvaltaren.

Gäldenärens medverkan är ofta av gmndläggande belydelse för att förvaltningen skall ge ett gott resultat. Ätt gäldenären finns till hands för att ge information till förvaltaren är av värde bl.a. för den utredning som denne skall göra i återvinnings- och brottsfrågor. Det är som jag ser saken ett viktigt samhällsintresse all reglema om konkursförfarandet utformas så att illojalt förfarande av gäldenär i möjligaste mån kan motverkas. Mot denna bakgmnd torde det vara ofrånkomligt med ett regelsystem som i vissa fall kan medföra avsevärda inskränkningar i konkursgäldenärens personliga rörelsefrihet. Inskränkningama i rörelsefriheten får å andra sidan aldrig vara mer långtgående än som är påkallal för att åstadkomma ett effektivt konkursförfarande.

Med hänsyn härtill är det enligt min mening vikdgt att man, när man utarbetar regler som skall säkerställa gäldenärens medverkan vid konkurs­utredningen, så långt möjligt söker undvika automatiskt inträdande inskränkningar av gäldenärens rörelsefrihet. Ingripanden bör sålunda i princip bara ske när det i del särskilda fallet kan konstateras atl gäldenären 

16   Riksdagen 1978179. 1 saml. Nr 105

Prop. 1978/79:105

242

undandrar sig sina skyldigheter eller när en beaktansvärd risk härför före­ligger.

Enligt min mening utgör kommitténs förslag en i huvudsak tillfreds­ställande avvägning av de effektivitets- och integritetstnlressen som här slår emot varandra. Somjag nyss har nämnl har kommilléförslagel också godlagils av de flesta remissinstanserna.

I detta sammanhang bör erinras om atl det till lagrådel remitterade förslaget till ulsökningsbalk inte ger rhöjlighet alt ingripa med reseförbud mol gäldenär. Frågan om reseförbud i tvistemål kommer atl inom kort prövas i samband med arbetet på följdlagstiftning till ulsökningsbalken. Enligt min mening står det emellertid klart alt det i konkurssituationen bör finnas möjlighet att inskränka gäldenärens rörelsefrihet oavsett vilken ståndpunkt som intas liU frågan humvida reseförbud i övriga fall bör finnas kvar som ålgärd för all säkerställa fordringsanspråk.

5.8.2 Gäldenärens rörelsefrihet under konkurs

Enligt gällande KL, som på dessa punkter är oförändrad sedan år 1921, är gäldenären underkastad förbud att resa från bostadsorten innan han avlagt bouppieckningsed. Därefter får han inte utan tillstånd bege sig längre bort från bostadsorten än att han på en veckas varsel kan infinna sig inom rätlens domsaga. Kommittén, som menar att detta innebär att gälde­nären inte kan förbjudas att resa utomlands sedan han avlagi ed, föreslår all gäldenären skall vara förbjuden under hela konkursen att utan tillstånd lämna landet. Åtskilliga remissinstanser har ansett att detta förslag går för långt. En vanlig inställning är att förbudet bör vara begränsat till en kortare tid efter konkursbeslutet.

I likhet med kommittén anserjag atl det normall finns ett starkt intresse av all gäldenären under den utredning som föregår bouppteckningen inte lämnar landet. Del är också vikligl att han hindras att undandra sig edgång. Det är därför befogat att gäldenären, fram till dess bouppteck­ningsed har avlagts, är ulan någon särskild prövning underkastad förbud att lämna landet. Förbudet behöver dock inte vara ovillkoriigl utan en utlandsresa bör kunna företas efter särskilt tillstånd.

När det däremot gäller tiden efter edsavläggelsen synes en ordning som alltid fordrar tillstånd för utlandsresa onödigt ingripande. Ett sådant system skulle vara belungande både för gäldenären och den som skulle besluta i saken. Vidare bör beakias all reglema om reseförbud i princip skall iräffa alla ställföreträdare för en gäldenär som är juridisk person och dessutom vissa lidigare ställföreträdare. Av kommitténs förslag skulle alllså följa t.ex. att ett aktiebolags aUa ställföreträdare skulle behöva inhämta tillstånd för att resa utomlands under hela den tid konkursför­farandét pågår. Som en remissinstans har anfört skulle en sådan reglering kunna menligt inverka på möjlighetema att i samband med en rekon-

Prop. 1978/79:105

243

slmktion av ett konkurshotat förelag rekrytera ny verkställande direktör och nya styrelseledamöter. För tiden efter edsavläggelsen synes del till­räckligt atl förbud all lämna landet kan meddelas i det särskilda fallet. För all sådant förbud skall kunna meddelas bordel krävas all del skäligen kan befaras alt gäldenären genom att lämna landet kommer atl undandra sig sina skyldigheter enligt KL.

Kommittén föreslår också atl gäldenären skall kunna förbjudas alt lämna bostadsorlen. Denna möjlighel skall finnas under hela konkursen. Ell par remissinsianser har ifrågasatt nyttan av ell sådant förbud. Även enligt min mening kan man hysa visst tvivel om del praktiska värdel av ell förbud att lämna bostadsorten. Del skulle kunna hävdas alt det räcker med atl gäldenären är skyldig atl för förvallaren uppge var han vislas. Med hänsyn lill viklen av all gäldenären finns lill hands vid behov under konkursulredningen har jag dock funnil övervägande skäl tala för kommit­téns ståndpunkt. För ett förbud atl lämna bostadsorten bör krävas att fara föreligger alt gäldenären genom att lämna bostadsorten undandrar sig sina plikter enligt KL. En sådan fara lorde föreligga endast i undanlagsfall. I likhet med kommittén anser jag att man här inte behöver skilja mellan tiden före och tiden efter bouppteckningseden. All iniressei av atl gälde­nären finns lill hands på bostadsorten är slörsi före edgången får sålunda beakias av det organ som skall meddela reseförbudet.

Kommittén föreslår atl konkursgäldenärens pass skall kunna omhändertas när fara föreligger att gäldenären obehörigen beger sig ulom­lands. Även jag anser alt det bör finnas möjlighel all hindra gäldenären från all använda pass i sådana siiuaiioner. En del remissinsianser förordar att gäldenären alltid vid konkursbeslulel skall lämna ifrån sig sitt pass. Jag kan hålla med om all della skulle kunna verksamt bidra till all säkerslälla del automatiska reseförbud som skall gälla intill edsavläggelsen. Å andra sidan skulle en sådan ordning med hänsyn till dispensmöjligheten vara bå­de tungrodd och onödigt ingripande, särskilt när det gäller juridiska perso­ner som har flera ställföreträdare som berörs av reseförbudel.

Kommitténs förslag innebär alt gäldenären tvångsvis skall kunna fråntas sitt pass. Enligt min mening är en ordning som innebär alt gäldenären åläggs att lämna från sig passet och att han vid vägran att göra detla löper risk att bli häktad väl så effektiv och lättare att tillämpa. Med en sådan ordning kan ett åläggande atl lämna från sig pass ses som ett med rese­förbud förenat villkor (jfr 25 kap. 2 8 RB). Jag förordar att gäldenären skall kunna åläggas att lämna från sig sitt pass om del skäligen kan befaras atl han kommer alt överträda för honom gällande förbud all lämna landet.

Enligt kommitténs förslag skall förvaharen vara den som beslutar i frågor om reseförbud och pass. Detta har föranlett kritik vid remiss­behandlingen. Vissa remissinstanser anser att frågor om reseförbud och omhändertagande av pass bör avgöras av domstol eller annan myndighet.

Att låta förvaltaren avgöra berörda frågor skulle obestridligen vara en

Prop. 1978/79:105

244

smidig ordning. Frågan om beslutande organ är emellertid besläktad med den lidigare i avsnitt 5.2.7 behandlade frågan om vem som bör besluta om tvångsingripanden mot gäldenären. De skäl som talar emot alt låta för­valtaren besluta om och utöva tvång mot gäldenären under förvallningsför­farandet gör sig gällande även beträffande de nu aktuella frågoma. Jag anser alltså att förvaltaren inte bör besluta i dessa frågor. Enligt min mening bör beslutanderätten i frågor som rör konkursgäldenärens person­liga rörelsefrihet ligga hos konkursdomaren. Denne bör inte kunna ta upp sådana frågor till prövning annat än efter yrkande. Framställning om rese­förbud för gäldenären eller om åläggande för denne all lämna ifrån sig pass bör kunna göras av förvaltaren och tillsynsmyndigheten. Myndigheien bör ha rätl att överklaga konkursdomarens beslul. Föreskrifter bör ges i enlighet härmed. Konkursdomaren bör vara skyldig att bereda bl.a. gälde­nären tillfälle atl yttra sig innan beslut meddelas, om det lämpligen kan ske och inte finnes vara ulan belydelse. Med en sådan reglering blir det bl.a. möjligl att underlåta att ge gäldenären tillfälle atl yttra sig, när ett snabbt ingripande måsle ske. Det bör även finnas möjlighel att hålla för­handling i den berörda frågan.

Det synes lämpligt atl tillsynsmyndigheten har hand om pass som gälde­nären lämnar från sig.

En remissinstans har föreslagil att förvallaren skall underrätta gälde­nären om dennes skyldigheter under konkursen. Jag håller med om att gäldenären har behov av informaiion. För min del villjag förorda atl gälde­nären i kallelsen till första borgenärssammanträdet underrättas om det reseförbud han är underkastad fram till edsavläggelsen.

Med de hittills behandlade frågoma om reseförbud för gäldenären m.m. sammanhänger frågan om under vilka fömtsättningar en gäldenär kan hämtas eller häktas under konkursförfarandet. F.n. får sådana tvångs­medel tiUgripas om gäldenären undandrar sig sina skyldigheter alt medverka vid bouppteckningen, att avlägga ed, att uppge var han vistas eller att lämna upplysningar. Detsamma gällerom han överträder det rese­förbud KL stadgar. Kommitténs förslag innebär främst den ändringen att hämtning eller häktning skall kunna ske redan om del är sannolikt att gäldenären åsidosätter sina skyldigheter. Del skall dock i detta fall krävas atl särskilda skäl för tvångsåtgärd föreligger.

Endast några få remissinstanser har haft invändningar mot förslaget. De har hävdat att förslaget, särskilt vad gäller häktning, går för långt. För egen del finner jag förslaget beträffande hämtning ha goda skäl för sig. Något krav på särskilda skäl behöver man dock enligt min mening inte uppställa när det gäller hämtning. Beträffande förslaget i övrigt anser jag med hänsyn till den allvarliga frihetsinskränkning som en häktning innebär att gäldenären skall kunna häktas endasl om faran avser att han överträder förbud att lämna landet. Sådan fara får anses föreligga om han vägrar atl lämna ifrån sig sitt pass när konkursdomaren ålagt honom alt göra detta.

Prop. 1978/79:105

245

Även andra omständigheter, t.ex. all gäldenären har gjort förberedelser för att ge sig i väg från landet, kan, eventuellt i förening med vägran att lämna från sig pass, visa all här avsedd fara finns. Dessutom bör för häktning i detta fall krävas alt belydande värden slår på spel i konkursen och atl gäldenärens medverkan har avgörande betydelse för konkurs­ulredningen. De begränsningar i möjlighelen alt i här avsett fall tillgripa häklning av gäldenär som jag nu har angell bör komma lill uttryck i att ell krav på särskild anledning lill häklning uppslälls.

Kommitténs förslag alt en maximilid för häktning införs har godtagits av remissinstansema och även jag ansluter mig lill del.

Som lidigare nämnls har kommittén föreslagit alt fömtvarande ställföre­trädare i vissa fall skaU underkaslas de inskränkningar i den personliga rörelsefriheten som gäller för konkursgäldenären och att de skall åläggas samma skyldighet att lämna upplysningar som åligger denne. Den som avgått eller entledigats minst ett år före den dag konkursansökan kom in till konkursdomaren omfattas dock ej. Några remissinstanser har ställt sig kritiska lill förslaget. En remissinstans förordar atl endasl den som avgått inom tre månader före konkursansökningen skall omfattas av bestäm­melserna om gäldenärens skyldigheter. En annan remissinstans föreslår att tiden sträcks ul lill två år. Ell par instanser avstyrker hell förslaget.

För min del anser jag kommitténs förslag i denna del vara välgmndat. Det lorde i viss utsträckning förekomma att ställföreträdare för en konkursholad juridisk person avgår kort tid före konkursen och därigenom så gott som hell slipper undan de skyldigheter som åvilar konkursgäldenär. I dessa fall lorde den fömtvarande ställföreträdaren ofta vara den som har bäst kännedom om förhållandena. Jag anser även att den av kommittén föreslagna lidsgränsen är väl avvägd.

Enligt gällande KL får konkursdomaren på egel initiativ besluta om hämlning och häktning m.m. Några regler om vem som får göra fram­ställning om sådan åtgärd finns inte. Jag förordar atl konkursdomaren skall kunna besluta om tvångsmedel (jfr även beträffande reseförbud m.m.) endasl efter framställning av förvaltaren eller tillsynsmyndigheten. Vidare bör bl. a. gäldenären beredas tillfälle all yttra sig över framställningen, om det lämpligen kan ske och inte finnes vara utan belydelse. Del bör även va­ra möjligl atl för frågans behandling hålla förhandling.

De regler jag nu har förordat bör gälla såväl i ordinär som i mindre konkurs.

5.8.3 Gäldenärens rörelsefrihet när konkursansökan har gjorts

Gällande KL ger inte någon möjlighel att redan när konkursansökan har gjorts inskränka gäldenärens personliga rörelsefrihet. Kommittén förordar nu atl konkursdomaren eller rätlen under vissa fömtsättningar skall kunna meddela gäldenären förbud all lämna landet och häkta denne under

Prop. 1978/79:105

246

konkursansökningstiden. Förslaget har i allmänhet godtagits vid remiss­behandlingen.

Även jag anser atl del skulle vara av värde om det fanns möjlighet för konkursdomaren och rätlen att ålägga gäldenären förbud all lämna landet redan när konkursansökan har gjorls. Det säger sig självt alt en första fömtsättning för ett förbud måsle vara alt del är sannolikt all konkurs­ansökningen leder lill bifall. Enligt min mening måste stor sannolikhet föreligga för alt ansökningen skall bifallas. Även i övrigi bör med tanke på att gäldenären inte är försatt i konkurs ganska stränga förutsättningar upp­ställas för ett reseförbud av del angivna slaget. Reseförbudet bör endast kunna meddelas på begäran av borgenär.

Kommitténs förslag, som bl.a. innebär all del skall föreligga en fara för all gäldenären under en konkurs kommer alt åsidosätta sina skyldigheter och atl särskilda skäl för förbudel föreligger, lillgodoser i slorl sett de krav jag har ställt upp. Emellertid börden grundläggande fömtsättning för rese­förbud som jag nyss har angett, nämligen all sannolika skäl föreligger för bifall till konkursansökan, markeras på ett klarare sätt än som skett i kommitténs förslag.

1 linje med vad kommittén föreslår bör för all här avsell förbud skall få meddelas även krävas all särskild anledning till förbudel förekommer. Häri ligger all gäldenärens medverkan i den kommande konkursen skall framstå som särskiU vikiig, t.ex. därför att betydande värden står på spel. Som kommittén har föreslagil bör gäldenär som är underkastad reseförbud kunna åläggas skyldighet att lämna ifrån sig sill pass. Passet bör lämnas till kronofogdemyndighel som konkursdomaren eller rätten bestämmer.

Kommittén föreslår att häktning skall kunna äga mm under konkurs­ansökningstiden, om reseförbud befinns vara uppenbart otillräckligt för att hindra gäldenären från att avvika. Enligt ett par remissinstanser inger detta förslag betänkligheter från rättssäkerhetssynpunkt. För min del hyser jag förståelse för dessa remissinstansers Ivekan. Mot förslaget kan sålunda anföras atl frågan om gäldenären skall försättas i konkurs eller inte ännu inte är prövad och att underlaget för att bedöma häktningsfrågan i huvudsak kommer atl bestå av uppgifter från den borgenär som har begärt häktning. Häremot står emellertid enligt min mening att den förordade regleringen i fråga om reseförbud inte skulle ha någon större verkan om det inte fanns en yttersta möjlighet att häkta den som kunde befaras överträda ett meddelat reseförbud. Risken för häktning kan förväntas medföra att en gäldenär som ålagts reseförbud med skyldighet atl lämna från sig sill pass efterkommer denna skyldighet. Jag menar alltså att det bör vara möjligt att häkta en gäldenär som underlåter att lämna från sig sill pass. I ett sådant fall är det oftast uppenbart att meddelat reseförbud är utan verkan. I säUsynta fall bör möjlighet lill häktning finnas även utan att reseförbud har

Prop. 1978/79:105

247

meddelals eller skyldighet har föreskrivits för gäldenären att lämna från sig sitt pass.

Vad jag nu har sagt innebär all jag finner siarka skäl tala för kommitténs förslag all gäldenären skall kunna häkias om reseförbud är uppenbart otill­räckligt. Häri ligger atl häktning skall komma i fråga bloll i undantagsfall och ha sin väsentliga belydelse som ell påtryckningsmedel mot gälde­nären. En reglering av delta slag är enligt min mening godlagbar från rätts­säkerhetssynpunkt. Jag förordar således att kommitténs förslag även i detta hänseende genomförs.

1 överensstämmelse med kommilléförslagel bör förbud alt lämna landet under konkursansökningstiden även kunna meddelas förutvarande ställ­företrädare för gäldenär som är juridisk person. Kretsen av förutvarande ställföreträdare bör beslämmas på samma sätl som när del gäller rese­förbud m.m. under konkursen.

Fråga om reseförbud, häklning och pass bör prövas av konkursdomaren eller rälien på begäran av borgenär. Del bör också föreskrivas atl gälde­nären skall beredas lillfälle att yttra sig, om det lämpligen kan ske. Anled­ning saknas all för konkursansökningsiiden ge föreskrifier om maximitid för häklning och om gäldenärens inslällelse inför konkursdomaren var fjor­tonde dag. Del är självklart all ell konkursansökningsmål ej får kräva mer än en kortare lids handläggning sedan gäldenären häktats.

I övrigi bör de allmänna reglerna om reseförbud i RB göras tillämpliga på här avsedda säkerhelsålgärder. Detta innebär bl. a. att reseförbud eller häklning omedelbarl skall hävas, när skäl för åtgärden inte längre förelig­ger och alt den som begärt åtgärden i princip skall slälla säkerhet. Nägon möjlighel för gäldenären atl avvärja reseförbudet eller häktningen genom aU själv slälla säkerhei bör dock, som kommittén ansell, inte finnas. En sak för sig är all själva konkursen i vissa fall kan avvärjas genom alt säker­het ställs (se 5 8 KL).

5.8.4 Kvarstad m. m. när konkursansökan har gjorls

Gällande KL medger ej all någon säkerhetsåtgärd beiräffande gälde­närens egendom vidlas under den tid konkursansökan prövas. Kommittén föreslår atl skingringsförbud skall kunna läggas på gäldenärens egendom även före konkursbeslutet. Beslut om skingringsförbud skall liksom beslul om reseförbud meddelas av konkursdomaren eller, när målel hänskjutits lill rälien, av denna. Fråga om skingringsförbud kan endasl tas upp på yrkande av borgenär. Skingringsförbudel kan enligt förslaget omfatta all gäldenärens egendom eller del därav. Beslut om skingringsförbud får meddelas endast om del finns särskilda skäl. Vid behov kan konkurs-

Prop. 1978/79:105

248

domaren eller rälien enligt förslaget medge undantag från beviljal sking­ringsförbud. Vad som enligt 15 kap. RB gäller om skingringsförbud i rällegång skall i övrigi ha molsvarande tillämpning.

Några remissinstanser anser alt den föreslagna möjligheten till sking­ringsförbud kommeratt ha begränsad praklisk belydelse. Det förordas att även kvarstad skall kunna komma i fråga.

Kommitténs förslag atl skingringsförbud skall kunna läggas på gälde­närens egendom under den lid konkursansökan prövas överensstämmer helt med ett förslag som lagls fram av lagberedningen i betänkandet (SOU 1970: 75) Utsökningsrätt 

X.

För egen del vill jag först erinra om atl gäldenären enligt 20 8 KL genom konkursbeslutel förlorar rädigheten över den egendom som hör lill konkursboel. Han kan inte heller åta sig förbindelser som får göras gällande i konkursen. Handläggningen av en konkursansökan kan i vissa fall ta avsevärd tid i anspråk. Anledningen härtill är ofta att gäldenären inte kan nås för delgivning. Del förekommer i viss utsträckning atl gälde­nären undanskaffar eller på annal sätt undandrar borgenärerna egendom under liden innan konkursansökningen prövas. Bestämmelserna om gälde­närsbrott och återvinningsreglema ger skydd för borgenärerna mot sådana otillböriiga förfaranden från gäldenärens sida. Detla skydd är emellertid inte tillräckligt. Enligt min mening bör sålunda konkursansökningen i vissa fall vara tillräcklig gmnd för all inskränka gäldenärens rådighet över sin egendom. Emellertid anserjag i likhel med några remissinsianser all det av kommittén föreslagna skingringsförbudel i vissa fall inte är ett tillräckligt verksamt medel mol en gäldenär som misstänks ämna sabotera ett kommande konkursförfarande. Ell skingringsförbud verkställs genom del­givning, vilkel i hög grad begränsar detta tvångsmedels användbarhet i delta sammanhang. Jag anser därför alt det dessutom bör vara möjligt alt i vissa fall belägga gäldenärens egendom med kvarstad under den tid som avses här.

I del till lagrådel nyligen remitterade förslaget till ulsökningsbalk har upptagits bl.a. regler om verkställande av kvarslad och annan säkerhets­åtgärd. Förslaget ulgår från alt säkerhelsåtgärdema kvarstad och sking­ringsförbud skall föras samman till ett institut, kallat kvarstad. Jag beräknar atl förslag lill särskilda regler härom skall framläggas i samband med all förslag till följdändringar föranledda av ulsökningsbalken läggs fram. Följdlagstiftningen avses liksom själva balken träda i krafl den 1 ja­nuari 1981.

Jag anser behovei av regler som ger möjlighel att inskränka gäldenärens rådighel under konkursansökningsskedel vara så framträdande att förslag härom bör läggas fram redan nu utan atl man avvaktar förslaget om ett nytt kvarstadsinslitut, som inrymmer det nuvarande skingringsförbudel.

Jag föreslår alltså att i KL nu införs regler som ger möjlighet atl ingripa med kvarstad och skingringsförbud beiräffande gäldenärens egendom när

Prop. 1978/79:105

249

konkursansökan inte genast bifalls. 1 överensstämmelse med vad kommit­tén har föreslagit i fråga om skingringsförbtid bör beslut öm kvarslad eller skingringsförbud få meddelas av konkursdomaren eller rätten och fömt­sätta yrkande av borgenär. En försia fömtsättning för atl kvarslad eller skingringsförbud skall få meddelas bör vara att borgenären har visat sannolika skäl för alt konkursansökan skall bifallas. Della bör uttryckligen anges i lagtexten. I denna bör som ytterligare förutsäitning anges att del skäligen kan befaras atl gäldenären undandrager egendom.

Vidare bör krävas alt åtgärden i del enskilda fallet framstår som särskilt angelägen. Som exempel kan nämnas atl gäldenären står i begrepp all sälja värdefull egendom. Kvarstad eller skingringsförbud skall således inte ingå som ell normall led i förfarandet. Vad jag nu har sagt bör markeras genom att i lagtexten uppställs krav pä atl särskild anledning till ålgärden förelig­ger.

Regleringen om kvarstad och skingringsförbud kan i övrigt få formen av hänvisning till reglema om molsvarande åtgärder i 15 kap. RB. Föreskrift om atl gäldenären skall beredas tillfälle all yttra sig, om det lämpligen kan ske, bör dock las upp i KL.

5.S.5 Giltighetstid för säkerhetsåtgärd

En särskild fråga är om ell förordnande om reseförbud eller kvarstad el­ler skingringsförbud bör kunna bestå efter det att konkursdomaren eller rälien har meddelal beslul med anledning av konkursansökningen. Innebär beslutet att gäldenären försätts i konkurs, finns inget behov av alt förord­nandet består. Konkursbeslutel går i verkställighet utan hinder av atl änd­ring i beslutet söks (25 8 KL). Delta medför atl gäldenären mister rådighe­ten över egendom som ingår i konkursboet. Vidare får konkursbeslulel den verkan atl gäldenären automatiskt underkastas förbud atl resa utom­lands under liden fram lill dess att konkursbouppteckningen har beedigats. Om gäldenären har lämnal ifrån sig sitt pass, bör konkursdomaren dock omedelbart efter konkursbeslutet vara skyldig alt pröva om gäldenären skall återfå passet eller ej. Är gäldenären häktad när konkursbeslulel med­delas, bör konkursdomaren eller rätten i samband med detta beslul pröva om gäldenären fortfarande skall vara häktad. I anslutning till regleringen om reseförbud under konkurs m. m. bör meddelas föreskrifter om här av­sedd prövningsskyldighet.

För del fall all konkursansökningen ogillas kan det enligt kommittén finnas skäl atl låta ett reseförbud beslå i avvaktan på att beslutet om avslag pä konkursansökningen vinner laga kraft, om frågan om gäldenärens för­sättande i konkurs är särskilt tveksam. En motsvarande ordning föreslås gälla beiräffande det föreslagna skingringsförbudel. Kommitténs upp­fattning har vad gäller reseförbud kriliserals av några remissinstanser. Dessa menar att ett reseförbud alllid skall hävas om konkursansökningen

Prop. 1978/79:105

250

ogillas. Jag delar dessa remissinstansers mening. Det vore slötande om gäldenären trots atl konkursansökningen ogillals skulle kunna ens för en korlare tid vara underkastad förbud all resa utomlands. Delsamma gäller givetvis häklning. Inte heller beträffande kvarslad eller skingringsförbud anserjag tillräckliga skäl finnas för all ålgärden skall beslå sedan konkurs­ansökan har ogillals.

Med hänsyn lill vad jag nu har sagt förordarjag all giltigheten av här av­sedda förordnanden skall begränsas atl gälla under den lid konkursansök­ningen prövas av konkursdomaren eller rälten.

5.8.6 Edgång m.m.

Kommittén föreslår vissa ändringar i reglema om edgång i konkurs. I fråga om den bouppieckningsed som alltid skall avläggas av gäldenären föreslås särskilda regler för det fall gäldenären är juridisk person med flera ställföreträdare. Förslaget utgår från all alla slällförelrädare är skyldiga atl avlägga ed. Slällförelrädare vars edgång saknar belydelse för boulredning­en skall emellertid kunna befrias från skyldigheten att avlägga ed. Det skall enligt förslaget ankomma pä förvallaren atl avgöra om viss ställföreträdare bör undgå edgångsskyldighel.

Kommittén framhåller atl frågan om gäldenärens skyldighet att avlägga bouppteckningsed har nära samband med gäldenärens skyldighet all närvara vid bouppteckningsförrätlning och därvid uppge boel under eds­förpliktelse. Kommittén föreslår alt frågan om vilka ställföreträdare för juridisk person som skall medverka vid bouppteckningen löses i överens­stämmelse med kommitténs förslag i fråga om edgången.

Kommitténs förslag berör också frågan om i vilken utsträckning andra personer än gäldenären (och gäldenärens eventuella ställföreträdare) skall avlägga ed. F.n. är vissa närslående och anslällda skyldiga atl på yrkande avlägga bouppteckningsed, dvs. ed av samma slag som skall avläggas av gäldenären. Annan är edgångsskyldig bara under fömtsättning atl han haft hand om egendom som ingår i boet. Han är på yrkande skyldig alt uppge vad han har haft hand om och beediga denna uppgift. Det är då inte fråga om atl beediga bouppteckningen. Kommittén påpekar alt del i lillämp­ningen uppmärksammals atl en styrelseledamot i ett aktiebolag genom att avgå strax före konkursen kan undgå den mer omfatlande edgångsplikl som åvilar gäldenären. Den som har avgått kan endast åläggas atl beediga uppgift om egendom som han haft hand om, däremot inte uppgifi om exempelvis skulder i boel.

Kommittén anser att reglema om edgångsplikl för annan än gäldenären bör göras mera vidsträckta och flexibla än f.n. Sådan person föreslås bli generellt skyldig att på yrkande av förvaltaren eller borgenär avlägga bouppieckningsed eller beediga viss uppgift i bouppieckningen, om del

Prop. 1978/79:105

251

kan antas alt sådan edgång är av betydelse för boulredningen. Något krav på all vederbörande har haft hand om egendom bör inte iippslällas. Bland dem som bör kunna åläggas edgång enligt förslaget nämner kommittén fömtvarande ställföreträdare för gäldenär som är juridisk person, anslällda hos gäldenären och närstående lill denne.

Kommitténs förslag i fråga om edgång i konkurs m.m. har godtagits av samtliga remissinsianser. Även jag ansluler mig till förslagen. Som några remissinsianser har framhållil lillgodoser de av kommittén föreslagna änd­ringarna ett praktiskt behov. Särskilt värdefullt ärdet enligt min mening atl en förutvarande slällförelrädare för gäldenären, t.ex. avgången styrelse­ledamot eller verkställande direktör, kan åläggas skyldighet att beediga bouppieckningen eller del därav. Skäl saknas all för förutvarande ställ­företrädare införa en tidsgräns motsvarande den som skall gälla i fråga om reseförbud m.m.

I gällande KL föreskrivs ett relativt omständligt förfarande för prövning av frågan om edgång av annan än gäldenären (93 8 tredje siycket KL). I och för sig synes del befogal att byta ul det nuvarande förfarandel mot ett enklare, särskilt som de nya bestämmelsema kan väntas få en vidare praklisk lillämpning än gällande regler. Jag föreslår dock inte nu några ändringar i förfarandet. Frågan härom får las upp i samband med den allmänna genomgång av reglema i KL som bör ske i en sista etapp av konkursrättens reformering (se avsnilt 5.1).

Kommittén lägger fram vissa förslag till ändringar i reglerna om ersätt­ning vid inställelse hos konkursdomaren m.fl. Ändringama, som bl.a. går ul på all även annan än gäldenären skall ha rätt till ersättning för instäl­lelse, har godtagits vid remissbehandlingen. Även jag finner ändringama välmotiverade.

5.9 Kostnader för reformen

Enligt kommittén kommer tillsynsuppgiftema atl kräva resursförstärk­ningar hos kronofogdemyndighetema. Några beräkningar i delta hänseende läggs dock inte fram. Även hos RSV krävs enligt kommittén resursförstärkningar för att verket skall kunna fullgöra sina uppgifter som centralt organ för service, information och utbildning.

Kommittén fömtsätter att staten i allt väsentligt kommer att få täckning för tillsynskostnadema i ordinär konkurs genom att konkursbonas medel las i anspråk. Delta fömtsätter dock att avgiftema för tillsynen bestäms med den utgångspunkten all staten skall få full kostnadstäckning.

För egen del  vill jag betona atl  kostnadsberäkningarna med nöd-

Prop. 1978/79:105

252

vändighet måste bli osäkra. Bl.a. är del svårt atl bedöma den framtida konkursfrekvensen.

Staten svarar f.n. för konkurskoslnader i samband med de allra flesta faltigkonkurser. Del rör sig här främst om koslnadema för god man när staten har ansökt om konkursen och för kungörelse m.m. i de fall då dessa kostnader inte kan tas ul ur boet och annan borgenär än staten inte skall svara för dem. HärtiU kommer att del i liUgångslösa konkurser som uppstår på ansökan av gäldenär ofta är jurist vid allmän advokatbyrå som släller sig lill förfogande som god man. Del blir därmed ytterst det allmänna som bär koslnadema för konkursen.

I prop. 1975/76:210 uppskattades statsverkets nuvarande kostnads­ansvar för mindre konkurser till drygl 1,5 milj. kr. om året. Denna upp­skattning utgick från 1975 års kostnadsläge och från antalet år 1974 avslutade konkurser.

Enligt min mening är det motiverat atl räkna med alt statens kostnader för god man i de fall staten har varil sökande nu uppgår lill omkring 1,5 milj. kr. Kostnadema för de aUmänna advokatbyråemas nyssnämnda engagemang i fattigkonkursema torde kunna uppskattas till 300-400.000 kr.

En ny ordning för kungörande i bl.a. konkursärenden gäller sedan den 1 januari 1978 (se prop. 1975/76:63, KU 1977:45, rskr 1977:336 samt SFS 1977:654 och 675). Några säkra uppgifter om hur stora kungörelsekostna-dema i konkurs f n. är finns inte men sannolikt uppgår kostnaderna vad gäller fattigkonkurser totalt till högsl 1 milj. kr. per år. Härav torde staten få svara för den allra största delen. Jag beräknar därför statens kostnader i detta avseende till omkring 1 milj. kr.

Statens nuvarande ansvar för konkurskostnader kan på grund av del anförda uppskattas till närmare 3 milj. kr. per år.

Den nu akluella reformen torde huvudsakligen av två skäl medföra nya koslnader för slalen. Den nya tillsynsordningen medför behov av resurs­förstärkningar hos de kronofogdemyndigheter som skall anförtros Ullsynen och hos RSV. Vidare tar staten på sig ett ansvar för förvaltnings­kostnaderna i konkurs, när dessa inte kan tas ul ur boel eller av annan borgenär än staten.

RSV har utfört beräkningar av kostnadema för de förstärkningar i fråga om personal m.m. som tillsynsuppgiftema kräver hos kronofogdemyndig­hetema och RSV. Härvid har RSV kommit fram till en ökad åriig kostnad på gmnd av tillsynsverksamheten på drygt 2 milj. kr. Till detta kommer vissa initialkostnader i samband med att reformen sätts i kraft.

Kostnaderna för tillsynen skall som tidigare nämnts las ut ur boet, när dess tillgångar förslår. Äv den av mig föreslna regleringen av kostnads­ansvaret följer alt vid brist i boet den borgenär som ansökt om konkursen i vissa fall får slå för tillsynskostnaden eller del därav. Staten kommer allt­så inte alt ensam få stå för tillsynskostnaderna, i den mån de inte kan tas ul ur boet.

Prop. 1978/79:105

253

Ersättningen till staten för tillsynskostnadema bör enligt vad jag tidigare har anfört ej bestämmas av konkiirsdomaren utan bör gmndas på bestämmelser som meddelas av regeringen. Ersättningen bör bestämmas så atl slalen får täckning för sina kostnader för tillsynen.

När det gäller förvaltningskostnadema för de mindre konkursema räknar jag liksom dåvarande departementschefen i prop. 1975/76:210 med att dessa lill drygt 50% bör bli läckta av konkursbona eller enskilda borge­närer. De sammanlagda kostnadema för förvaltningen i dessa konkurser kan beräknas till ca 7 milj. kr. Till övervägande del avser summan advo­katarvoden. Man kan räkna med att statsverkels kostnadsansvar i denna del begränsar sig till ca 3,5 milj. kr. per år. Om man drar av de nuvarande koslnadema, som enligt vad jag lidigare harangett uppgår till ca 3 milj. kr., blir kostnadsökningen för statens del högst 500.000 kr.

Till frågan om vilka resurser som kronofogdemyndigheterna och RSV behöver för all fullgöra sina nya uppgifier ålerkommer jag i kommande budgetproposition.

Frågan är härefter vilken ekonomisk betydelse den föreslagna reformen kommer atl få för konkursborgenärernas del. Ser man först på de ordinära konkursema innebär reformen alt förvallamas ställning förstärks samtidigt som deras kvalifikationer höjs, all rätlens ombudsman som tillsynsorgan ersätls av kronofogdemyndighet och att en del konkurser överförs till den enklare handläggningen. Vidare skall konkursdomaren i vissa fall kunna uppdra åt lämplig person alt biträda med råd vid förvaltningen eller med föriikningsuppgifter. Det är antagligt att reformen även med beaktande av de koslnader som skall las ul ur bona kommer att medföra ett visst ökal utrymme för utdelning både i de konkurser som i fortsättningen skall handläggas som ordinär konkurs och i de ordinära konkurser som förs över till mindre konkurs.

När del gäller övriga konkurser som skall handläggas som mindre konkurs torde dessa visserligen genomsnittligt bli mer kostnadskrävande än nuvarande fattigkonkurser. Häremot slår dock de ekonomiska vinster som det effektivare förfarandet bör medföra. Detta medför att borgenärs­kretsen bör komma i bättre ställning. Hur stora belopp det här rör sig om är svårt att närmare ange. Som jag tidigare (avsnilt 5.7.1) angeti räknar jag emellertid med att staten som den i allmänhet störsla borgenären kommer att tillföras betydande medel.

5.10 Ikraftträdande

Det är angeläget att den nya ordningen för förvaltning och tillsyn i konkurs träder i kraft så snart som möjligl. De nya reglerna lorde dock kräva ett omfattande förberedelsearbete, framför allt när det gäller till­synen. Bl.a behövs insatser för information och utbildning. Med hänsyn till det anförda förordarjag alt reformen får träda i kraft den 1 januari 1980.

Prop. 1978/79:105

254

5.11 Upprättade lagförslag

I enlighet med vad jag nu har anfört har inom justiliedepartementel upp­rättats förslag lill

1.

lag om ändring i konkurslagen (1921:225),

2.

lag om ändring i jordabalken,

3.

lag om ändring i lagen (1921:244) om utmälningsed,

4.   lag  om  ändring i  lagen  (1956:217)  om  vissa kreditinrättningars

konkurs,

5.

lag om ändring i lagen (1970:741) om statlig lönegaranti vid konkurs,

6.

lag om ändring i lagen (1971:494) om exekutiv försäljning av fast egendom,

7.

lag om ändring i lagen (1971:500) om exekutiv försäljning av luftfartyg m.m.,

8.

lag om ändring i rättshjälpslagen (1972:429).

Förslaget under 5 har upprättals i samråd med chefen för arbets­marknadsdepartementet. Förslagen bör fogas till regeringsprolokollel i detla ärende som bilaga 3.

6 Specialmotivering

6.1 Förslaget till lag om ändring i konkurslagen (1921:225)

Lagförslaget innefattar dels genomgripande ändringar av nuvarande bestämmelser om förvaltning och lillsyn (3 kap.), gäldenärens skyldigheter (4 kap.) och fatligkonkurs (9 kap.), dels vissa ändringar och tillägg i övriga delar av lagen. Jag har tidigare (avsnitt 5.1) framhållit att förslaget i formellt avseende är ell provisorium och att en mer genomgripande över­arbetning av lagen i systematiskt och språkligt avseende bör göras i en av­slutande etapp i reformeringen av konkurslagstiftningen.

Jag föreslår i överensstämmelse med kommilléförslagel ny lydelse av mbrikema lill 3 och 4 kap. enligt följande: "Förvallning och tillsyn" (3 kap.) och "Gäldenärens skyldigheter m.m." (4 kap.). Vidare föreslårjag atl rubriken till 9 kap. får följande nya lydelse: "Handläggning av mindre konkurs, m.m.".

13 8 I andra slyckel av paragrafen har upptagils en ny bestämmelse, som har berörts i den allmänna motiveringen (avsniii 5.7.2). Enligt den nya be­stämmelsen får föreläggande enligt paragrafens försia stycke, dvs. föreläg­gande för gäldenären att inkomma med förklaring över borgenärs konkurs­ansökan, innehålla åläggande för gäldenären atl inkomma med upplysning­ar som är av belydelse för frågan i vilken form konkursen skall handläggas (se 18 a 8). Skyldighet atl ge upplysningar skall dock åläggas gäldenären endast när anledning till del finns och skall fullgöras endast för det fall atl gäldenären medger konkursansökningen. Ett faU då det kan vara obehöv-

Prop. 1978/79:105

255

ligt alt infordra upplysningar från gäldenären är när konkursansökningen har gjorts av kronofogdemyndighet. 1 della fall torde konkursdomaren of­tast få tillräckligt underlag för sin bedömning av frågan om handläggnings­form genom de upplysningar som lämnas av kronofogdemyndigheten. Som framgått i den allmänna motiveringen skall myndigheien vara skyldig alt lämna uppgifier i angivel hänseende i sin konkursansökan.

Det är tydligt alt de upplysningar som avses i andra slyckel liksom för­klaringen skall inges lill konkursdomaren. Någon föreskrift om när upplys­ningarna senasi skall lämnas ges inte i lagen utan tiden bestäms av kon­kursdomaren. Lämpligen bör upplysningarna ges i samband med förkla­ringen över konkursansökan.

När gäldenären bestrider konkursansökningen eller underlåter atl för­klara sig skall målel enligt 14 S KL hänskjutas till rälien. Man lorde kunna räkna med att uppgifter som är av iniresse för konkursdomarens prövning av frågan om handläggningsform lämnas vid handläggningen i rälten.

Närmare föreskrifier om åläggande enligt andra siycket får tas in i KF.

Tredje och fjärde slyckena i paragrafen är likalydande med andra och Iredje slyckena i gällande 13 8.

14 a 8 Paragrafen, som ej har någon motsvarighel i gällande räll, inne­håller bestämmelser om kvarstad och skingringsförbud när konkurs­ansökan är föremål för prövning.

Bestämmelserna har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitten 5.8.4 och 5.8.5).

En i förevarande paragraf angiven gmndfömtsättning för atl kvarslad eller skingringsförbud skall få läggas på gäldenärens egendom är atl det finns sannolika skäl för bifall lill konkursansökningen (jfr 15 kap. 1 8 RB). Ytteriigare krävs all del skäligen kan befaras all gäldenären undandrager egendom och atl särskild anledning lill säkerhetsåtgärd förekommer. Bi­falls konkursansökningen genasl, saknas givetvis anledning att tillämpa paragrafen.

Beslul om kvarstad eller skingringsförbud meddelas av konkursdomaren eller, när målel hänskjutits lill rätten, av denna. Beslutet gäller i avvaktan på alt konkursansökningen prövas.

Frågan om säkerhetsåtgärd kan enligt 14 c 8 endast prövas på yrkande av borgenär. Det ankommer i princip på borgenären atl visa all fömtsätt­ningar för den begärda åtgärden finns. Vid prövningen av om särskild an­ledning förekommer får bl.a. beaktas vilket behov gäldenären har av egen­domen. Som angells i den allmänna motiveringen skall här avsedda åtgär­der inte utgöra ett normalt led i konkursansökningsförfarandel.

Kvarslad eller skingringsförbud kan avse all gäldenärens egendom. Ingenting hindrar dock alt åtgärden begränsas lill viss egendom eller lill egendom av visst angivet värde. Däremot bör inte föreskrivas att ålgärden skall avse viss kvotdel av gäldenärens egendom, efiersom detta kan vålla

Prop. 1978/79:105

256

svårigheter vid verkställigheten. När det gäller lös egendom är det i aUmänhet inte heller lämpligt att i beslutet ange vilken egendom som skall omfattas. En sådan föreskrift kan komma i konfliki med den beneficie-prövning som skall göras vid verkställigheten. Det kan också visa sig att ett beslul av del innehållet inte kan verkställas t.ex. därför alt egendomen har överiåtiis. Undanlagsvis kan det emellertid finnas skäl atl ange den egendom som skall omfattas, t.ex. när del gäller fartyg, luftfartyg eller annan särskilt värdefull egendom.

I del fall atl gäldenärens bo är mycket omfaitande kan det finnas anledning att förordna om kvarslad på viss värdefull egendom och om skingringsförbud på resten. Vidare bör framhållas att möjligheten att begränsa kvarstad eller skingringsförbud lill att avse viss egendom eller egendom av vissl värde inte är avsedd att utnyttjas för att inskränka säker­hetsåtgärden till det värde som molsvarar gäldenärens skuld till den borgenär som har begärt åtgärden. I princip bör även andra förekommande skulder läckas. Hur omfattande säkerhetsåtgärden skall vara beror i första hand på vad som yrkas av vederbörande borgenär. Det ankommer på borgenären atl lämna uppgifi om vilka fordringar som fömtom borge­närens egen fordran finns mot gäldenären. Det ligger dock i sakens natur att endast ungefärliga uppgifier kan krävas på denna punkt.

Särskilda lagbestämmelser om atl viss egendom inte får ställas under kvarstad eller skingringsförbud måste iakttas (se bl.a. 2 kap. 14 § lagen (1937:81) om intemationella rättsförhållanden rörande dödsbo och lagen (1939:6) om frihel från kvarstad och skingringsförbud för vissa luftfartyg).

Vad som i 15 kap. RB gäller om kvarstad eller skingringsförbud skall tillämpas, om inte annal följer av KL. Della innebär bl.a. alt kvarstad blott kan läggas på lös egendom medan skingringsförbud kan avse vad slags egendom som helsl. Äv hänvisningen följer också att skingringsförbud kan meddelas även om kvarslad har begärts. Fömtsättning härför är att sking­ringsförbud kan anses tiUräckligt. Detta får anses vara fallet bl.a. då det kan antas att gäldenären kommer att rätta sig efter ett skingringsförbud eller då gäldenären har ett starkt behov av att använda sin egendom under konkursansökningstiden.

Om lös egendom som ställs under skingringsförbud finns hos tredje man, följer av 15 kap. 1 8 tredje stycket RB att denne kan förbjudas utge egen­domen.

Hänvisningen till 15 kap. RB har belydelse även i andra avseenden än dem som hittills har berörts. Kvarstad eller skingringsförbud får ej beviljas utan atl borgenären stäUt pant eller borgen för skada som kan tillskyndas gäldenären. Staten är dock fritagen från skyldigheten alt ställa säkerhei. Borgenär som är ur stånd att ställa säkerhei kan befrias från detta om synneriiga skäl för konkursansökningen vare sig den har gjorts av honom eller av annan borgenär föreligger. Är borgenär ej konkurs­sökande, krävs dessutom synnerliga skäl för borgenärens eget fordrings-

Prop. 1978/79:105

257

anspråk. Beträffande pant eller borgen gäller vad som är föreskrivel i 48 8 utsökningslagen (1877:31 s. I),UL. I 15 kap. 6 8 RB finns bestämmelserom all säkerhetsåtgärd omedelbart skall hävas när del på gmnd av all talan återkallas eller förfaller eller pant eller borgen ställs eller på grund av an­nan omsländighel inte längre finns skäl för åtgärden. Även dessa regler skall lillämpas i detla sammanhang. Pant eller borgen måste härvid omfatia värdet av såväl ifrågavarande borgenärs fordran som övriga kända ford­ringar.

I 15 kap. 6 8 RB anges alt det vid målets avgörande skall prövas om åtgärden fortfarande skall bestå. Äv förevarande paragraf följer dock alt någon sådan prövning inte behöver ske beträffande kvarstad eller sking­ringsförbud, när konkursdomaren eller rätten avgör konkursansöknings­målet. Ålgärden beviljas ju bara för tiden fram till dess konkursansök­ningen prövas. Inte heller bestämmelsen i 15 kap. 6 8 RB om atl kvarstad eller skingringsförbud skall kunna meddelas vid målels avgörande har någon aktualitet här.

Vissa bestämmelser om handläggning av fråga om kvarstad eller sking­ringsförbud meddelas i 14 c 8. Där anges bl.a. alt gäldenären skall beredas tillfälle att yttra sig, om det lämpligen kan ske, och att förhandling får hållas.

Konkursdomarens eller rällens beslul i fråga om kvarstad eller sking­ringsförbud kan överklagas lill hovrätten genom besvär (210 8 KL och 49 kap. 4 8 RB). Beslut om kvarstad eller skingringsförbud går i omedelbar verkställighet (17 kap. 14 § RB).

Den som bryter mot skingringsförbud eller mot del förfogandeförbud som följerav kvarstad ådrar sig straffansvar enligt 17 kap. 13 8 BrB och kan ådra sig skadeståndsskyldighel.

Om del behövs, kan konkursdomaren eller rätten medge undanlag från beviljad säkerhetsåtgärd. Undantag kan föranledas t.ex. av all gäldenären haren rörelse som skall drivas vidare.

Verkställigheten av beslut om kvarstad eller skingringsförbud ankommer på kronofogdemyndighelen. Hänvisningen till 15 kap. RB medför bl.a. all bestämmelsen i 7 8 Iredje stycket i della kapitel blir tiUämplig. Denna beslämmelse hänvisar beiräffande verkställigheten till utsökningslagen. Härav följer att kronofogdemyndighet verkställer beslut om säkerhetsåtgärd efter framställning av sökanden. Vid verkställighet av beslut om kvarstad skall med egendomen förfaras på i princip samma sätt som när egendom utmäts. Verkställigheten bör dock kunna anpassas till att kvarstaden kan avse ett helt bo eller ett kollektiv av olika objekl. Del bör t.ex. då inte nödvändigtvis krävas att vatje föremål tas om hand eller utmärks. Skingringsförbud verkstäUs genom delgivning. Av hänvisningen tiU utsökningslagen följer också att kvarstad inte får läggas på egendom som inte får utmätas (183 8 2 mom. jämfört med 65-67 8§ UL). Detsamma bör tillämpas i fråga om skingringsförbud. Med hänsyn lill att kvarstaden 

17   Riksdagen 1978179. 1 saml. Nr 105

Prop. 1978/79:105

258

eller skingringsförbudel endasl gäller för tiden fram lill dess konkursansö­kan prövas torde det ulan särskild bestämmelse vara givel atl ålgärden skall hävas så snarl konkursansökningen har prövais. Del bör ankomma på konkursdomaren eller rätten att omedelbart underrätta kronofogde­myndighelen om beslutet. Likaledes lorde del vara klart all konkursförval-laren, när gäldenären har försatts i konkurs, är berättigad att la hand om kvarsladsbelagd egendom. Ogillas konkursansökningen, skall gäldenären genast återfå egendomen.

Om borgenär som skall slälla säkerhet för atl få till stånd kvarslad eller skingringsförbud har beviljats allmän rällshjälp, utfärdar rätlshjälpsnämn­den erforderlig ansvarsförbindelse på statens vägnar med slöd av 10 8 rättshjälpslagen (1972:429) enligt den lydelse som föreslås nedan i avsnitt 6.8.

Avslutningsvis vill jag anmärka all jag avser alt lägga fram förslag om följdlagstiftning till ulsökningsbalken, enligt vilket kvarstad och sking­ringsförbud skall föras samman till ett institut, benämnt kvarstad. Detla kommer alt föranleda ändringar i förevarande paragraf.

14 b § Inte heller denna paragraf har någon motsvarighel i gällande rätt. Den handlar om förbud för gäldenären atl resa utomlands i vissa fall under lid konkursansökan prövas och om häklning av gäldenären under samma lid. Huvudbestämmelsema om dessa säkerhetsåtgärder har tagits upp i första stycket av paragrafen. Regleringen har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitten 5.8.3 och 5.8.5).

Som försia förutsättning för reseförbud enligt paragrafen anges att sannolika skäl för bifall till konkursansökningen finns. Som sagts i de allmänna motiven fordras det med hänsyn till den inskränkning i den personliga rörelsefriheten det här rör sig om att sannolikheten för bifall till konkursansökningen är stor. Vidare uppställs som fömtsättning för rese­förbud alt särskild anledning till förbudel föreligger. Vad som ligger häri har också utvecklats i de allmänna motiven. Liksom beiräffande kvarstad eller skingringsförbud enligt 14 a 8 är del underförstått atl konkursansök­ningen inte genast bifalls. En ytlteriigare förutsättning för reseförbud är all del skäligen kan befaras all gäldenären genom att bege sig från rikel un­dandrar sig skyldighet eller överträder förbud som enligt KL gäller i kon­kurs.

Reseförbud beslutas av konkursdomaren eller rätten. I samband med sådant beslul kan konkursdomaren eller rälten föreskriva atl gäldenären skall lämna från sig sitt pass till den kronofogdemyndighet som konkurs­domaren eller rälten besiämmer. Man bör härvid i regel välja den krono­fogdemyndighet som kommer att vara tillsynsmyndighet vid en eventuell konkurs (jfr 88 8). Av paragrafen framgår alt konkursdomaren eller rätten, om del inte redan skell i samband med reseförbudet, senare vid behov får ålägga gäldenären skyldighei alt lämna från sig pass.

Prop. 1978/79:105

259

Om ell förbud all lämna Iandel är uppenbart olillräckligt, får konkurs­domaren eller rälien besluta atl gäldenären skall häkias. Möjlighelen lill häktning är avsedd för verkligt kvalificerade fall. Det föreligger inte något hinder mol alt gäldenär häkias utan föregående reseförbud. I försia hand lorde del dock bli aktuellt med häktning i de fall gäldenären har ålagts rese­förbud med skyldighet all lämna från sig passet men underlåter all göra della. I dessa fall måste krävas klarhel om all gäldenären har fått känne­dom om sin skyldighet och alt han fått rimlig tid på sig atl lämna från sig passet. Beslul om skyldighei för gäldenären all lämna från sig pass bör in­nehålla en erinran om alt gäldenären kan komma att häktas om han ej räl­lar sig efter beslutet.

Av 14 c 8 framgår atl konkursdomaren eller rälien får meddela reseför­bud, beslula om häklning och föreskriva skyldighet för gäldenären all lämna från sig passet endast på begäran av borgenär. Ingel hindrar atl de olika åtgärderna beslutas på begäran av skilda borgenärer. Borgenären skall styrka atl fömtsättningar för den begärda ålgärden föreligger.

När gäldenären är juridisk person, kan åtgärd som avses i första stycket vidlas mol den som enligt allmänna regler är ställföreträdare för gälde­nären. Med stöd av en särskild bestämmelse i andra siycket av före­varande paragraf kan även vissa förutvarande ställföreträdare, nämligen styrelseledamot, verkställande direktör eller likvidator som har avgått eller entledigats senare än ett år före dagen då konkursansökan kom in lill konkursdomaren, förbjudas all lämna landet eller häkias. Regleringen knyter an lill 96 8 enligt vilken bl.a. föreskrifierna om reseförbud och häkl­ning under konkurs skall lillämpas på samma krels av fömlvarande ställfö­reträdare.

I fråga om säkerhetsåtgärd enligt denna paragraf har enligt Iredje stycket första meningen 15 kap. RB motsvarande lillämpning, om ej annal följer av KL. På grund av denna hänvisning gäller att gäldenären inte fär förbjudas alt lämna landet eller häkias utan atl den borgenär som begärt åtgärden ställt pant eller borgen för skada som kan tillfogas gäldenären. Borgenär kan dock i vissa fall befrias från skyldigheten atl lämna säkerhet. Vidare följer av hänvisningen bl.a. atl en säkerhetsåtgärd omedelbart skall upphävas, om skäl för ålgärden inte längre föreligger eller om konkurs­ansökningen återkallas eller förfaller.

Reseförbud kan föreskrivas för liden fram till dess konkursansökningen prövas. Reseförbudet gäller alltså inte för tid härefter och reseförbud kan ej meddelas i samband med målets avgörande. Något beslut om hävande av reseförbudet är inte behövligt. Bifalls konkursansökningen, inträder det automatiska reseförbudet enligt 88 8. Om gäldenären har fått ge från sig sitt pass. skall konkursdomaren enligt 88 a 8 omedelbart pröva om gäldenären äger all återfå passet. Ogillas konkursansökningen, är del självklart att passet genasl skall åleriämnas till gäldenären.

Givetvis får inte konkursdomaren eller rätlen häkta gäldenären enligt fö-

Prop. 1978/79:105

260

revarande paragraf efter del all konkursansökan har prövais. Den som är häktad skall alltid omedelbarl friges, om konkursansökan ogillats. Bifalls däremot ansökningen, har konkursdomaren eller rälien enligt 95 a 8 all med tillämpning av reglerna om häklning i konkurs i samband med kon­kursbeslutet pröva om häktningen skall beslå.

I iredje siycket andra och iredje meningarna föreskrivs - i molsats till vad som gäller i fråga om reseförbud enligt 15 kap. RB (2 och 6 §8) - all sä­kerhetsåtgärd, dvs. reseförbud och häklning, inte hindras av atl pant eller borgen ställs och alt beviljad säkerhetsåtgärd inte heller kan hävas på grund av pant eller borgen.

I Iredje slyckel Qärde meningen anges all häktningskoslnad skall betalas av allmänna medel (jfr 94 § iredje siycket). Regler om hörande av gäldenä­ren och om förhandling vid prövning av fråga enligt denna paragraf finns i 14 c S.

Beslut i fråga om reseförbud eller häklning kan överklagas lill hovrätten genom besvär (210 8 KL och 49 kap. 4 § RB). Även beslul i fråga om skyl­dighet för gäldenären att lämna ifrån sig pass kan överklagas. Beslut om re­seförbud etc. går i omedelbar verkslällighel (17 kap. 14 8 RB).

Beträffande säkerhei när borgenär som begärt reseförbud m.m. har beviljats allmän rättshjälp hänvisas till avsnilt 6.8.

14 c 8 Denna paragraf är ny och innehåller vissa bestämmelser om hand­läggningen av frågor som avses i 14 a och 14 b 88, dvs. frågor om kvarslad, skingringsförbud, reseförbud, pass och häklning. Enligt para­grafens försia siycke tas sådana frågor upp på begäran av borgenär. Befogenhelen att utverka sådan åtgärd är inte begränsad till borgenär som har gjort konkursansökan. Sålunda får borgenär begära säkerhetsåtgärd i anledning av annan borgenärs eller gäldenärens egen konkursansökan. I fråga om borgenärs behörighet all begära säkerhetsåtgärd bör 11 8 KL tillämpas analogiskt. Någoi krav på all borgenärens fordran är förfallen lill betalning uppställs inte.

I första slyckel föreskrivs vidare att gäldenären skall beredas tillfälle all yttra sig i angivna frågor, om det lämpligen kan ske. Det ligger i sakens nalur alt här avsedda åtgärder oftast måsle meddelas med myckel stor snabbhet och utan all gäldenären hörs.

Försia stycket innehåller också en föreskrifi som ger konkursdomaren eller rätten befogenhet atl hålla förhandling för prövning av här avsedda frågor. Regler om kallelse m.m. får tas upp i KF. Uteblir gäldenären från sådan förhandling, torde konkursdomaren eller rätten på nyll få la upp frå­gan om gäldenärens hörande är erforderligt. Det får vidare överlämnas ål konkursdomaren eller rätlen alt fritt avgöra vilken belydelse borgenärs ulevaro från förhandling skall ha vid prövning av hans begäran.

Enligt andra stycket skall beslut om reseförbud eller skyldighet för gäldenären all lämna från sig pass delges denne. Delgivningen sker genom

Prop. 1978/79:105

261

konkursdomarens eller rällens försorg, om inte borgenären begär all själv få ombesörja delgivningen och detla kan ske utan olägenhet, se 2 8 del­givningslagen (1970:428). Del ankommer vidare på konkursdomaren eller rälien alt se lill alt häktningsbeslut verkställs. Så snart så skell skall anmä­lan göras hos den som meddelal beslutet (jfr 24 kap. 17 8 RB).

18 a 8 Paragrafen innehåller bestämmelser om vad konkursdomaren skall iaktta, när beslul om konkurs meddelas.

Enligt första slyckel skall konkursdomaren genasl besiämma huruvida konkursen skall handläggas i ordinär ordning eller som mindre konkurs. Detla avgörande skall iräffas av konkursdomaren oavsell om konkursbe­slutet har meddelals av honom eller av rälten eller av högre instans.

Frågan om handläggningsform skall alltid avgöras genom ell formligt beslul. Beslutet behöver dock inte sättas upp särskilt ulan del bör i regel räcka med anteckning i akten eller på dagboksbladet. Om beslutet innebär att konkursen skall handläggas som mindre konkurs, bordet anges huruvi­da beslutet grundas på punkl 1 eller 2 i 185 8 försia stycket. Härutöver kommer beslutet till uitryck genom den kungörelse som skall ulfärdas.

Konkursdomarens beslul om handläggningsform kan överklagas (210 8). Även tillsynsmyndigheten har fullföljdsrätl (210 a 8). Delta gäller även när konkursdomaren stannar för att låta konkursen handläggas som ordinär konkurs. Det är viktigt all den högre rättens prövning sker snabbt. Om högre räll beslutar om ändring av handläggningsformen, bör det ankomma på den rälten att ta ställning till om de av konkursdomaren tidigare vidtagna åtgärderna skall upphävas.

Det lorde ligga i sakens nalur all beslut om handläggningsformen skall tillämpas tills vidare ulan hinder av atl besvär anförs.

En remissinstans har förordat all del införs en beslämmelse om att konkursdomaren skall samråda med tillsynsmyndigheten i frågan om hur konkursen skall handläggas. Som jag tidigare har nämnl (avsnitt 5.7.2) skall kronofogdemyndighet i konkursansökan av myndigheten lämna upp­lysningar som kan vara av belydelse för frågan om handläggningsform. Kronofogdemyndighel skall även när den själv inte gjort ansökan ge konkursdomaren sådana upplysningar. Det lorde få ankomma på rege­ringen all ulfärda föreskrifter i delta hänseende. Mot bakgrunden av det sagda synes någon lagbestämmelse av det slag remissinstansen förordar inte behövas.

Försia Slyckel innehåller också en föreskrift om att konkursdomaren skall bestämma den eller de ortstidningar i vilka kungörelser om konkursen skall införas.

Andra siyckei handlar om kungörande av konkursbeslulet och de beslut konkursdomaren har fattat enligt första stycket, dvs. om hur konkursen skall handläggas och i vilken eller vilka ortstidningar senare kungörelser om konkursen skall las in. Kungörelsen skall fömtom i Post- och Inrikes

Prop. 1978/79:105

262

Tidningar införas i ortstidning. Delta överenssiämmer med gällande räll (jfr 19 8 KL). Den närmare innebörden av begreppei ortstidning framgår av lagen (1977:654) om kungörande i mål och ärende hos myndighei m.m. Av 3 8 i denna lag följer alt kungörelsen skall införas i alla lokala dags­tidningar som har en spridning av någon betydenhet bland dem inom orten lill vilka kungörelsen riklar sig. Man brukar lala om alt kungörandel i detla faU sker efter en bred orlslidningsprincip. I 3 8 nämnda lag anges dessutom vissa kriterier för bedömningen av om en lokal ortstidning har sådan spridning som nyss har nämnts.

Konkursbeslulel skall alltså kungöras enligt den breda principen. De kungörelser i övrigi som kan komma i fråga under konkursförfarandets gång skall inte behandlas enligi denna princip utan skall införas endast i den eller de ortstidningar konkursdomaren bestämt enligt första stycket i förevarande paragraf När konkursen handläggs som mindre konkurs sker i regel inte något ytterligare kungörande utöver kungörelsen om konkurs­beslutel m.m. Upprältas utdelningsförslag, skall dock delta kungöras.

I fråga om konkursdomarens skyldighet att underrätta andra myndig­heler om konkursen finns redan bestämmelser i KF. Vissa justeringar i dessa regler torde vara behövliga.

19 § Paragrafen anger vad konkursdomaren skall göra, när han har bestämt atl konkursen skall handläggas i ordinär ordning.

Bestämmelserna i försia siycket om utsättande av första borgenärssam­manlrädel och om beslämmande av bevakningslid överenssiämmer med nuvarande regler.

Enligt andra stycket skall vad konkursdomaren har bestämt enligt första siycket tas in i kungörelse som avses i 18 a 8 andra slyckel. Besked om tid­punkten för försia borgenärssammanträdet och om bevakningstiden skall således kungöras gemensamt med konkursbeslulet.

Gäldenären skall enligt nuvarande tredje stycket kallas till första borge­närssammanträdel och därvid erinras om sin skyldighet alt avlägga boupp­teckningsed. Enligt förslaget skall gäldenären även erinras om del förbud all lämna landet som gäller för honom från och med konkursbeslulet.

Om konkursdomaren beslutar atl en mindre konkurs skall övergå till ordinär konkurs, skall enligt 185 h § andra stycket 19 8 första och tredje styckena ha motsvarande lillämpning.

27 8 1 paragrafen anges vilken egendom som skall räknas till konkurs­boel. Bl.a. sägs all gäldenären får behåUa avlöning och annan arbets­inkomst som står inne vid konkursbeslutet saml arbetsinkomst som förvärvas efter konkursens början, allt i den mån inkomsien inte efter skatteavdrag uppenbarl överstiger vad som går åt till hans och hans familjs försöijning samt till fullgörande av annan underhållsskyldighet. Samma gäller t.ex. royalty från litterärt eller konstnärligt verk och i princip 

Prop. 1978/79:105

263

pension och livränta. Gäldenären skall underrätta förvaltaren om inkomsi som här nämnts. Vill förvaltaren göra anspråk på inkomsten, skall han underrätta arbetsgivare eller annan som skall utge förmanen.

Tvist humvida någon del av gäldenärens inkomst skall tillkomma konkursboel prövas f.n. av rälien. Enligt departementsförslagel skall sådan tvist prövas av tiUsynsmyndigheten i den akluella konkursen. På denna punkl avviker förslaget från kommitténs förslag, enligt vilkel tillsynsmyndigheten oberoende av om tvisl föreligger eller ej alltid skulle pröva konkursboets anspråk på gäldenärens inkomst. Departements­förslagel har motiverats i avsnitt 5.3.5.

Bestämmelser om tillsynsmyndighetens prövning av här avsedd tvisl återfinns i fjärde stycket av paragrafen. Behöriga all göra ansökan om alt tvist skall prövas är liksom enligt gällande 27 § fjärde stycket förvallaren, borgenär, gäldenären och underhållsberättigad. Tillsynsmyndighetens handläggning är skriftlig. Myndigheten skall därvid inhämta yttranden i den omfattning som behövs för prövningen. I övrigt skall samma ordning gälla som när rätlen enligt gällande KL prövar tvist.

Enligt kommilléförslagel skall föreskrifter meddelas till ledning för tillsynsmyndighetens beräkning av det konkursfria beloppet enligt 27 8. Kommittén utgick ifrån alt befogenheten alt meddela sådana föreskrif­ter skulle ligga på RSV, som f n. meddelar föreskrifter till ledning för bedömningen av liknande frågor vid bl.a. löneutmälning. Avsiklen med kommitténs förslag var att skapa fömtsättningar för en enhellig bedömning av frågor om existensminimum inom hela del exekutiva området. Enligt departementsförslaget skaU tillsynsmyndigheten pröva tvist i fråga som avses i 27 8. Det synes inte vara lämpligt att myndigheten vid sin prövning skall vara bunden av några föreskrifier av del slag som gäller bl.a. vid löneutmätning. Detta hindrar naluriigtvis inte att tillsynsmyndigheten vid sin prövning bör hämla ledning från de normer rörande ulmätningsfritt belopp som gäller vid löneutmätning.

Femte stycket i 27 8 saknar motsvarighel i gällande lag. Här ges regler om fullföljd mol tillsynsmyndighetens beslul. Atl beslutet kan överklagas innebär ett undantag från principen att fullföljd mot tillsynsmyndighetens beslut inte är tillålen (209 8). Del föreskrivs att den vars rätt berörs av tillsynsmyndighetens beslut får överklaga detta. Fullföljdsrätl tillkommer sålunda förvaltaren, gäldenären, underhållsberättigad och borgenär. I fråga om besvärstalan hänvisas till reglerna i UL om klagan över utmätning av avlöning. Innebörden härav är atl fullföljd skall ske hos överexekutor och att klagan inte är inskränkt till viss tid (jfr 201 8 3 mom. UL). Enligt UL har gäldenären och borgenär besvärsrätl. Som nyss framgått är kretsen av taleberätligade dock här en annan.

Prop. 1978/79:105

264

Bestämmelserna i 27 8 fjärde och femle styckena har enligt 98 8 mot­svarande lillämpning vid prövning av tvist om vad gäldenären äger få ul som beneficium av konkursboel.

Reglema i 27 8 gäller även när konkursen handläggs som mindre konkurs. Delta följer indirekl av 185 8 andra siycket.

40    b 8    Paragrafen innehåller de processuella reglema om återvinning.

Av 185 8 andra stycket framgår att samma materiella bestämmelser skall

gälla oavsett i vilken form konkursen handläggs. Del nuvarande kravet i 40 b 8 på atl borgenär skall ha bevakat sin fordran för atl ha rätt att föra åter-vinningslalan kan dock inte upprätthållas såvitt avser de konkurser som handläggs som mindre konkurs. Del synes vara en lämplig lösning alt i 40 b 8 slopa kravet att fordran skaU ha bevakats. Den formella utvidgningen av kretsen av taleberätligade borgenärer som sker härigenom torde vara utan praktisk betydelse. I departementsförslaget har därför orden "som bevakat fordran i konkursen" fått utgå ur paragrafens första stycke.

41 8 I första slyckel anges att konkursboet skall förvaltas av en eller fle­

ra förvallare. Bestämmelsen skiljer sig endasl i redaktionellt hänseende

från gällande 418. Liksom enligt gällande lag bestäms antalet förvallare av

konkursdomaren. Försia stycket anger också under vilka fömtsättningar

mer än en förvaltare får ulses. På denna punkt skiljer sig förslaget från gäl­

lande lag. Som framgått av den allmänna motiveringen (avsnilt 5.2.3) ger

förslaget något ökade möjligheler att utse flera förvaltare.

Altemativ lill alt utse flera förvaltare i en konkurs kan vara alt sak­kunnigt bilräde anlitas enligt 52 8 eller att konkursdomaren med stöd av 50 a 8 uppdrar ål lämplig person att biträda konkursförvaUaren med råd i förvaltningsfrågor. Dessa altemativ ställer sig i regel billigare för boet och lorde därför oftast vara att föredra.

En konkursförvaltare kan vid behov på eget ansvar befullmäktiga annan person atl ulföra vissa åligganden, t.ex. sluta avtal eller föra lalan i rätte­gång på boets vägnar. Förvaltaren bör dock alUid själv ta ställning till mer betydelsefulla frågor.

Ändra stycket innehåller den nyheten atl dllsynsmyndighelen skall få tiUfälle alt yttra sig rörande antalet slutliga förvaltare. Enligt 210 a 6 har myndigheten rält att överklaga konkursdomarens beslut i fråga om antalet förvallare.

Liksom enligt gällande lag skall borgenärema ges lillfälle att yttra sig om antalet slutliga förvaltare. Vid remissbehandlingen har LO uttalat önske­mål om alt även berörda arbetstagarorganisationer skall få tillfälle alt yttra sig i denna fråga. Önskemålet ligger i linje med vad LO uttalat beträffande uiseende av förvaltare (46 8). I den allmänna motiveringen (avsnitt 5.2.2) har jag redogjort för de skäl som enligt min mening talar för alt arbetstagar­organisation som sådan ej bör ges lillfälle alt yttra sig i förvaltarfrågan. Av

Prop. 1978/79:105

265

molsvarande skäl bör arbetstagarorganisation inte heller ges lillfälle all yttra sig om antalet förvaltare.

42      8 Enligt första slyckel av denna paragraf som kan sägas ersätta 44 8

KL, skall förvaltningen slå under lillsyn av tillsynsmyndighet. I andra

stycket sägs att regeringen utser vissa kronofogdemyndigheter att vara till­

synsmyndigheter.

Som angells i den allmänna motiveringen (avsnilt 5.3.3) skall endasl ett mindre antal kronofogdemyndigheter, i princip en i varje län, vara tillsyns­myndighet i konkurs. Kronofogdemyndighet som är tillsynsmyndighet skall dock enligt iredje siycket av paragrafen kunna delegera uppgifter i samband med lillsynen lill annan kronofogdemyndighel. Frågan om hur delta närmare skall gå till lorde få regleras i bestämmelser som regeringen utfärdar.

Enligt kommilléförslagel kan konkursdomaren i samband med över­flyttning av den hos honom anhängiga konkursen lill annan konkurs­domare även bestämma att tillsynen över förvaltningen skall handhas av kronofogdemyndigheten på den nya handläggningsorten. Med hänsyn till alt frågan om överflyttning av tillsynen lämpligen bör regleras i bestäm­melser som regeringen uifärdar innehåller departementsförslaget ingen motsvarighet till den av kommittén föreslagna bestämmelsen.

Fjärde siycket innehåller ett bemyndigande för regeringen att meddela bestämmelser om den ersättning som skall utgå lill staten för kostnader hos tillsynsmyndigheten. Som framgåti i den allmänna motiveringen (av­snitten 5.3.3 och 5.9) skall ersättningen inte beslämmas av konkursdoma­ren eller rälten. Däremot krävs ett beslul om debitering av ersättning. Hur debileringen skall gå till får regleras i administrativa föreskrifter. Beslutet om debitering bör kunna överklagas. Även i den delen får administrativa bestämmelser utfärdas.

Tillsynskostnader ulgör konkurskostnader. De skall alltså i första hand utgå ur konkursboel (se 188 8)-

Anmälan om tillsynskostnaderna bör ske hos konkursdomaren och, när utdelning kommer i fråga, även hos förvaltaren. En bestämmelse härom fär tas upp i KF.

43      8 Paragrafen, som ersätter 46 8 KL, innehåller bestämmelser om

granskningsman. Nuvarande bestämmelser i 46 8 syftar tiU att ge en borge­

närsminoritet som blivit besegrad i förvallarvalet möjlighet att i slället bli

föreirädd av granskningsmän. Genom att konkursdomaren övertar borge­

näremas uppgift atl utse slutlig förvaltare (46 8) bortfaller denna gmnd för

granskningsmannainslitutet. Som framgått tidigare (avsnitt 5.3.4) anserjag

emellertid att institutet bör finnas kvar. Det bör dock delvis ges en ny

funktion.

Enligt första stycket skall konkursdomaren på begäran av borgenär

Prop. 1978/79:105

266

förordna granskningsman all  med de befogenheler som  anges  i  KL övervaka förvaliningen på borgenärens vägnar.

Samma borgenär kan inie få mer än en granskningsman ulsedd för sin räkning. Flera borgenärer kan göra framställning om gemensam gransk­ningsman. Om flera granskningsmän ulses, behöver de inie uppträda ge­mensamt ulan var och en får handla självsiändigi.

1 kommilléförslagel föreskrivs ingen maximering av del antal gransk­ningsmän som sammanlagl får förekomma i en konkurs. Vid remiss­behandlingen har gjorls gällande all en sådan maximering är önskvärd. För min del vill jag framhålla att en reglering varigenom antalet gransk­ningsmän begränsas kan medföra atl av flera borgenärer som i och för sig alla har ett berättigat intresse av den insyn i konkursen som ges genom en granskningsman någon eller några utesluts från rätlen atl få en sådan ul­sedd. I praktiken torde del ytterst sällan komma att inträffa atl antalet granskningsmän blir sä stort all olägenheier behöver uppkomma. Inte heller departementsförslagel föreskriver med hänsyn till del sagda nägon begränsning av antalet granskningsmän i en och samma konkurs.

Enligt gällande rält kan granskningsmän bara tillsättas i samband med alt slutlig förvaltare ulses, dvs. tidigast vid första borgenärssamman­trädet. Enligt departementsförslagel kan granskningsman däremoi utses när som helst under konkursen.

Paragrafen uppställer lika litet som gällande lag några särskilda kvali­fikationskrav på granskningsman. Det räcker med att vederbörande är lämplig. Den som begärts som granskningsman får fömtsältas vara lämplig så länge annat inte kan antas. Givelvis måste vederbörande vara villig atl åta sig uppgiften.

De befogenheter som lillkommer granskningsman anges i flera olika paragrafer. Befogenhelema överenssiämmer i huvudsak med gällande rätt. Granskningsman får göra framställning om ökning av antalet förvaltare (47 8 andra siycket) eller om delning av förvallning (50 8 första stycket). Han skaU ha tillgång till böcker eller andra handlingar som rör boet saml får begära upplysningar av såväl förvaltaren som tillsynsmyndigheten (60 8 första och andra styckena). Vidare får granskningsman göra framställning hos konkursdomaren om att förvaltare skall entledigas (80 8 första siycket). Granskningsman är också berättigad atl erhålla upplysningar om boel av gäldenären (89 8 försia slyckel).

Enligt andra stycket skall på begäran ersättare för granskningsman utses. Där anges också all bestämmelserna om granskningsman gäller även för ersättare.

Tredje stycket innehåller bestämmelser om entledigande av gransk­ningsman. Fömtom på egen begäran skall granskningsman entledigas på begäran av den borgenär, på vars ansökan han har utsetts. Vidare skall granskningsman entledigas, om han visar sig ej"vara lämplig. Prövningen av denna fråga ankommer på konkursdomaren. I den mån någon lämplig-

Prop. 1978/79:105

267

helsprövning över huvud aklualiseras i här avsedda fall. lorde della ske först efter inilialiv av gäldenären eller annan rättsägare.

Om granskningsman entledigas, bör konkursdomaren underrätta borge­nären i fråga härom. Ny granskningsman behöver ej utses, om det inte begärs av borgenären.

Beslut om uiseende eller entledigande av granskningsman kan över­klagas men länder omedelbart till efterrättelse, om inte annat förordnas (210 8).

F.n. anses granskningsman vara berättigad till ersättning av boet för koslnader som föranleits av uppdraget. Eftersom della anses som ell för­troendeuppdrag medför det inte räll lill arvode ur boel. Enligt kommittén lorde granskningsmän i regel få arvode av de borgenärer som utsett dem. Kommittén anser alt del skulle leda för långl att ge granskningsman rält till ersättning som konkurskostnad ur boel eller, i sisla hand, av allmänna medel. Kommittén framhåller bl.a. att detta skulle kunna medföra oskäligt höga konkurskoslnader till nackdel för borgenärerna över lag. Kommittén föreslår därför alt ersättning lill granskningsman såväl arvode som kostnadsersättning skall belalas av den borgenär som ansökt om hans tillsättande. Kommitténs förslag har godlagils av remiss­instanserna. Jag har inte någon erinran mol förslaget. 1 fjärde stycket har därför tagils in föreskrifi om all ersättning lill granskningsman skall betalas av borgenären.

44 8 1 denna paragraf, som motsvarar nuvarande 42 8, anges vilka kvali­fikations- och behörighetsgmnder som skall gälla i fråga om förvallare.

Enligt paragrafens försia stycke skall konkursförvaltaren ha den särskilda insikl och erfarenhel som uppdragei kräver, åtnjuta borge­närernas förtroende saml även i övrigt vara lämplig för uppdragei. 1 fråga om den närmare innebörden av dessa kvalifikationskrav får jag hänvisa till den allmänna motiveringen (avsnitt 5.2.1).

I paragrafens andra stycke sägs all den som är anställd vid domstol inte får vara förvaltare. Denna regel överenssiämmer i sak med vad som nu gäller.

Kvalifikations- och behörighetskraven gäller såväl interimsförvaltare som slutlig förvallare vid ordinär konkurs. Enligt 45 8 skall konkurs­domaren ulan dröjsmål ulse interimsförvaltare. Somjag har påpekat i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.2.2) bör till sådan förvaltare utses någon som kan antas vara lämpad även såsom slutlig förvaltare. Kvalifikations-och behörighetskraven gäller också när konkurs skall handläggas som mindre konkurs (185 a 8 försia siycket andra meningen). Angående de närmare kompetenskraven i mindre konkurs hänvisas till den allmänna motiveringen, avsniii 5.7.3.

Skadeslåndslagens (1972:207) regler om skadeståndsansvar för slalen i samband   med   fel  eller försummelse  vid  myndighetsutövning  saknar

Prop. 1978/79:105

268

aktualitet beträffande konkursförvaltares verksamhei Ofr prop. 1972:5 s. 507). Konkursförvaltare kan dock givelvis bli personligen skadestånds­skyldig för fel eller försummelse.

Nuvarande bestämmelser i 42 8 andra stycket om obehörighet på gmnd av ådömd straffpåföljd m.m. har utmönstrats såsom föråldrade.

Om någon omständighet som utgör hinder mot atl en person utses till konkursförvaltare skulle inträffa i fråga om redan utsedd förvaltare, kan han efter framställning entledigas (se 80 8).

45     8     Paragrafen handlar om tillsättande av s.k. interimsförvaltare.

Någon skyldighet för konkursdomaren att samråda med borgenärema

när interimsförvaltare skaU utses föreskrivs inte. Del slår dock borgenär fritt att hos konkursdomaren framföra synpunkter i fråga om vem som skall ulses till interimsförvaltare. Konkursdomaren skall enligt paragrafen höra tillsynsmyndigheten innan interimsförvaltare ulses. Eftersom detta skaU ske utan dröjsmål, lorde ej ges tillfälle till annal än samråd per lelefon med tillsynsmyndigheten.

46        8 I denna paragraf anges hur slutlig förvaltare skall utses vid ordinär

konkurs. Paragrafen, som molsvarar nuvarande 45 8, har behandlats i den

allmänna motiveringen (avsnilt 5.2.2).

Enligt första meningen i paragrafen skall den slutlige förvaltaren utses av konkursdomaren vid första borgenärssammanträdet. Innan konkurs­domaren utser förvaltare skall han höra tillsynsmyndigheten och de borge­närer som har infunnit sig vid sammanträdet.

Företrädare för tillsynsmyndigheten bör ha rätt att närvara vid första borgenärssammanträdet. En föreskrifi om att myndigheten skall kallas torde böra tas upp i KF. Samrådet med tillsynsmyndigheten behöver dock inte ske vid själva sammanträdet utan kan äga mm redan före detta. Borge­när som inte kan inställa sig vid första borgenärssammanträdet är själv­fallet oförhindrad atl dessförinnan skriftligen eller muntligen anföra sina synpunkter på förvaltarfrågan. Vad nu sagts skall tillämpas även när slutlig förvallare skall tillsättas senare under konkursen (47 och 48 88).

Konkursdomarens beslut i fråga om utseende av förvallare kan över­klagas. Beslutet går i omedelbar verkställighet, om ej annat förordnas (210 8). Bland dem som får överklaga beslutet är tillsynsmyndigheten (210 a 8).

Bestämmelserna i 46 8 skall gälla även i sådana fall då flera slutliga för­vallare utses. Om konkursförvaltningen skall vara delad, skall konkurs­domaren enligt andra meningen i paragrafen ulse slutlig förvallare för varje del av förvaltningen.

I det nuvarande tredje stycket av 45 8 ges en regel för del fallet att ingen borgenär infinner sig vid försia borgenärssammanträdet. Förvaltare skall då utses av konkursdomaren. Någon motsvarande föreskrift har inte tagits med i departementsförslaget. Det är givel att den omständigheten att inga

Prop. 1978/79:105

269

borgenärer har infunnit sig vid sammanträdel inte skall föranleda uppskov med tillsättande av slutlig förvallare.

47

8 1 nuvarande 47 8 sägs att borgenär, som har utsetts till förvaltare eller granskningsman, inte får undandra sig uppdragei ulan giltigt skäl. Denna beslämmelse har med hänsyn till de nya reglerna om utseende av förvallare och om granskningsman fått utgå. 1 stället har som 47 8 tagils in regler, molsvarande bestämmelsema i nuvarande 48 8, om ökning av antalet förvaltare under konkursens gång. Tillsynsmyndigheten har trätt i rättens ombudsmans slälle i fråga om befogenhelen alt begära ökning av antalet förvaltare. En redaktionell justering har gjorts med hänsyn lill de nya reglema i 46 8 om utseende av förvallare.

48

8 Paragrafen, som molsvarar gällande 49 8, handlar om utseende av efterträdare lill förvaltare som avgår. De nuvarande bestämmelsema i 49 8 gäller även efterträdare lill avgången granskningsman. Denna del av nuvarande reglering har fått utgå med hänsyn till de nya bestämmelsema om granskningsman i 43 8. Som berörts i motiven till 43 8 behöver när granskningsman avgått ny granskningsman ulses endast på särskilt yrkande. 1 första siycket har dessutom gjorts en redaktionell jämkning föranledd av de nya reglema i 46 8.

Enligt paragrafens andra stycke skall tillsynsmyndigheten höras rörande behovet av efterträdare när en av flera förvaltare har avgått. F.n. hörs rättens ombudsman i denna fråga.

1 paragrafen har tillagts ett nytt Iredje stycke, som i sak motsvarar nuvarande 187 8. En mindre justering har härvid gjorts med hänsyn till atl konkursdomaren enligt 186 8 andra slyckel i departementsförslagel har beretts möjlighel atl ulan anmälan av förvallare ta initiativ lill avskrivning av ordinär konkurs, när boel inte kan antas räcka lill belalning av konkurskosinaderna och eventuella massaskulder. Med "fråga uppkommit om avskrivning av konkursen enligt 186 8" avses dels det fallel all förvaltaren har gjort sådan anmälan som sägs i försia stycket av sist­nämnda paragraf, dels del undantagsfallet all fråga om avskrivning har aktualiserats på annat säll.

49        8 Denna paragraf, som molsvarar nuvarande 50 8, innehåller regler

om förvaltningens bedrivande i vissa fall då förvaltaren har avgått eller har

förhinder. Paragrafens första stycke avser endast slutlig förvaltare. Del är

med andra ord bara tiden efter försia borgenärssammanlrädel som är

aktuell. Ell förtydligande har skett på denna punkl. Härutöver har en

redaktionell jämkning gjorts av hänsyn lill de nya reglerna i 46 8 om

uiseende av förvaltare. Den nya lydelsen av 80 8 har medfört en annan

sådan jämkning av paragrafen.

Prop. 1978/79:105

270

50 8     Paragrafen handlar om delning av förvaltningen mellan flera för­valtare och molsvarar nuvarande 52 8.

I första och fjärde slyckena har tillsynsmyndigheten ersatt rättens ombudsman.

Äv nuvarande 52 8 iredje slyckel följer att, om flera förvallare har utsetts i en konkurs och meningsskiljaktighet uppkommer mellan dem, rättens ombudsman kan få avgöra vilken av meningama som skall gälla. Kommittén föreslår all molsvarande uppgift i det nya systemet anförtros ål tillsynsmyndigheten. 1 de speciella situationer som här avses kan en sådan ordning enligt kommitténs mening inte anses ge upphov till några principiella betänkligheter. Äv betydelse är härvid att tillsynsmyndigheten endasl har atl bilräda någon av de meningar som finns företrädda bland förvaUama och atl del således inte rör sig om någon självsiändig beslu­tanderätt för myndigheten i förvaltningsangelägenheter.

Kommitténs förslag har på förevarande punkl kritiserats av ett par remissinsianser. En instans jämför den föreslagna ordningen med ett omröstningsförfarande där en av de röstande tillsynsmyndigheten inte blir ansvarig för uigången och anser att konsimktionen är konstlad. En annan remissinstans finner den av kommittén föreslagna ordningen mindre lämplig då den kan leda till att ålgärder och beslutsfattande fördröjs. Denna remissinstans förordar en regel om att konkursdomaren i de fall då flera förvaltare ulses och inte någon uppdelning sker av förvaltningen förordnar en förvaltare som övriga förvaltare är underställda.

För egen del anserjag all gällande princip om att flera förvaltare skall ha samma bestämmanderätt har skäl för sig och inte bör utmönstras på grund av svårigheten att komma till rälla med de shualioner då majoritet inte föreligger för någon mening. Problemel har föga praktisk betydelse. Det uppkommer nämligen endast under föruisättning att uppdelning av förvalt­ningen inte skett. Atl förvallama inte skulle kunna enas i ett sådani fall måste vara ett utpräglat undantagsfall. Mot denna bakgrund har jag stannat för att den av kommittén föreslagna ordningen bör godias, även om den inte är invändningsfri ur principiell synvinkel.

50 a 8 Paragrafen är ny och ger konkursdomaren befogenhet att i vissa fall uppdra åt en lämplig person all biträda konkursförvaUaren med råd vid förvaltningen eller att som förlikningsman biträda konkursdomaren med utredning och föriikning i tvistefråga som uppkommit genom anmärkning mot bevakning eller alt fullgöra båda dessa uppgifter. Bestämmelserna har behandlals i den allmänna motiveringen (avsnitten 5.2.5, 5.4 och 5.5). De uppgifter som del här rör sig om motsvarar till en del rättens ombudsmans uppgifter enligt gällande lag. Lagrummet ger inte någon möjlighel att lägga uppgiftema på skilda personer.

Någon framställning för att uppdrag skall meddelas enhgt paragrafen krävs inte. Det är emellertid förvaltaren som bäst kan bedöma om behov

Prop. 1978/79:105

271

av biträde i något av de hänseenden som avses i paragrafen föreligger i konkursen och det torde därför i regel bli förvaltaren som genom att göra konkursdomaren uppmärksam på behovet lar initiativ till att uppdrag meddelas. Även tillsynsmyndigheten och borgenär kan hos konkurs­domaren anmäla behov av biträde. Det är i regel lämpligt atl konkurs­domaren i del senare fallel rådgör med förvaltaren om behovet. Enligt försia slyckel skall konkursdomaren alllid höra tillsynsmyndigheten innan han meddelar uppdrag som här avses. Detla samråd bör även omfatta valet av person. Uppdraget bör meddelas skriftligen. Konkursdomarens beslut kan överklagas (210 8). Även tillsynsmyndigheten får överklaga beslutet (210 a 8).

Det fordras särskilda skäl för alt uppdrag skall få meddelas enligt före­varande paragraf Vad som ligger häri har avhandlats i avsnitten 5.2.5 och 5.4. Behovei av biträde skall bedömas beträffande vatje funktion för sig. Föreligger t.ex. behov av endast biträde med förlikningsuppgifter, skall förordnandet endast avse den uppgiften. Om behov senare uppkommer av rådgivare i förvaltningsfrågor, kan förordnandet utsträckas att gälla även rådgivning. Uppdrag kan meddelas när som helst under konkursen. När det gäller förlikningsuppgifter uppkommer dock behovei härav i regel på ell lidigi stadium av konkursen.

Personer som är lämpliga för det här avsedda uppdraget lorde i regel vara atl söka i advokatkåren. Kvalifikationskraven bör ställas högt. Skicklighet och erfarenhel när del gäller alt bedöma komplicerade juri­diska och affärsmässiga frågor bör krävas. Vederbörande bör ha lägst samma kompetens som förvaltaren. Ofta lorde det vara skäl att anlita advokaler i samma kategori som f.n. kommer i fråga för uppdrag som rätlens ombudsman. Även personer med andra yrken t.ex. bankjurister kan undantagsvis utnyttjas. I övrigi bör ungefär samma lämplighetskrav ställas som beträffande förvallare (jfr 44 8 och avsnitt 5.2.1). Äv den som skall ha till uppgift att förlika Ivistiga fordringar måste alltid krävas att han slår fri i förhållande till de intressen som är berörda i tvisten. Den som tidi­gare varit rådgivare lill gäldenären får därför aldrig komma i fråga för för­likningsuppdrag.

Äv paragrafens andra stycke framgår att den som är anställd vid domstol inte får inneha uppdrag som här avses. Detta är i linje med vad som gäller beiräffande förvaltaruppdrag (44 8).

Enligt paragrafens tredje stycke skall den som erhåUit uppdrag som avses i paragrafen genast göra anmälan till konkursdomaren när uppdraget är slutfört. Avser uppdraget såväl rådgivning som förlikning kan uppdraget inte anses vara slutfört förrän båda uppgiftema har avslutats. I KF bör fö­reskrivas alt förlikningsman dessutom skall anmäla till konkursdomaren så snart föriikning har träffats i tvistefråga som omfattas av hans uppdrag. Det bör åligga tillsynsmyndigheten att ha uppsikt över att uppdrag inte be­står när behov av vidare biträde inte föreligger. Anser myndigheten att nå-

Prop. 1978/79:105

272

got sådant behov inte föreligger, får den påpeka förhållandet för konkurs­domaren.

Vid anmälan om atl uppdraget har slutförts skall enligt föreskrifi i iredje siycket fogas en arbetsredogörelse. Syftet med denna är närmast att ge underlag för bestämmande av arvode för uppdraget.

När anmälan om uppdragets slutförande gjorts skall enligt Qärde stycket konkursdomaren återkaUa uppdraget. Återkallelsen bör ske genom skrift­ligt meddelande till den det gäller. Enligt fjärde siycket skall uppdraget återkallas även när det i andra fall finns skäl till det. Här avses bl.a. fall då rådgivaren/förlikningsmannen begär att bli befriad från sitt uppdrag. En sådan framställning skall bifallas, om inte speciella skäl lalar emot del. Vidare skall uppdragei återkallas om den som utsetts inte visar sig vara lämplig enligt de grunder som nyss har angivits. Ett annat skäl till åter­kallelse kan vara att behov av biträde ej längre föreligger trots att anmälan enligt tredje stycket ej har gjorts.

Uppdrag som avses i förevarande paragraf gmndar enligt paragrafens femte stycke rätl att av konkursboel erhåUa arvode för det arbete som upp­draget har medfört. Konkursdomaren bestämmer arvodet. När uppdraget av någon anledning inte blivit slutfört finns naturligtvis rätt lill arvode för det arbete som hunnit bli utfört. Någon formlig arbetsredogörelse är inte föreskriven för det fallet. Innan arvode bestäms, skall tillsynsmyndigheten och förvaltaren höras. Vidare sägs i femte slyckel alt bestämmelsema om förvaltararvode i 82 5 andra och tredje styckena samt 83 8 skall ha motsva­rande tillämpning. Detla innebär alt arvode enligt förevarande paragraf skall beräknas efter samma gmnder som arvode till förvaltare.

Av 81 8 framgår att arvode enligt 50 a 8 liksom en del andra konkurskost­nader i vissa fall skall fördelas på olika slags egendom i konkursboet.

Någon föreskrift om när beslut om arvode skall meddelas uppställs inte. Lämpligt är dock atl konkursdomaren meddelar sitt beslul i samband med att han återkallar uppdraget. Vanliga regler om fullföljd mot konkurs­domarens beslut gäller (210 8).

Den som varil rådgivare och/eller förlikningsman enligt förevarande 50 a 8 är även berättigad lill ersättning för sina kostnader ur boel. Dessa får på samma sätl som förvaltarens och f.n. rättens ombudsmans omkostnader tas ut ur boet allteftersom de förfaller och debiteras i slutredovisningen.

51 8 Enligt paragrafens nuvarande lydelse skall förordnande för för­vallare ulfärdas av konkursdomaren. Bestämmelsen skall ses mot bak­grund av hittills gällande regel all borgenärema väljer förvallare. Med del nya systemet för utseende av förvaltare bör bestämmelsen utgå ur KL. 1 paragrafen har bestämmelsema i nuvarande 53 8 om förvaltarens gmndläggande skyldigheter tagits upp oförändrade. Av paragrafen framgår konkursinstitulets syfte att tillgodose borgenärernas gemensamma inlressen (jfr avsnitt 5.1).

Prop. 1978/79:105

273

51 a 8 Enligt paragrafen skall förvaltaren i vissa fall höra borgenärer och gäldenären. Regleringen har behandlals i den allmänna motiveringen (av­snitt 5.2.5).

Förvallaren skall enligt paragrafens första mening höra särskilt berörda borgenärer i viktigare frågor, om del inte finns hinder häremot. Bestäm­melsen kan sägas ersätta gällande föreskrifter enligt vilka borgenärerna samfällt skall lämna sitt samtycke till eller besluta om vissa förvaltningsåi­gärder. Redan nu förekommer det i ej obetydlig omfallning att förvaltaren samråder med borgenärer i viktigare förvaltningsfrågor.

1 förvaltarens skyldighet enligt paragrafen ligger atl han skall informera vederbörande borgenärer om den tilltänkta åtgärden och inhämta deras synpunkter. Förvaltarens allmänna åligganden (se 51 8) får, somjag har framhållit i den allmänna motiveringen, anses medföra atl han även skall hålla de borgenärer som är särskilt berörda fortlöpande orienterade om av­vecklingen. När antalet borgenärer som skall informeras är slorl torde in­formationen lämpligen kunna ske genom cirkulär.

Med särskilt berörda borgenärer avses sådana borgenärer vars ställning påverkas av den aktuella frågan. Det kan tänkas atl en ålgärd särskilt berör vissa borgenärer men ej andra. Det vanliga torde vara alt en viss grupp borgenärer genomgående kan sägas vara särskilt berörda av konkurs­förvaltningen och de viktigare ålgärder som därvid kommer i fråga. I denna grupp ingår i första hand de som kan komma i fråga för utdelning av någon betydenhet. Till denna kategori hör huvudsakligen borgenärer med förmånsrätt, t.ex. innehavare av företagsinteckning, skatleborgenär eller löne- eller pensionsborgenär. Till gruppen löne- eller pensionsborgenärer fär även räknas staten när denna inträtt i arbetstagarnas rätl mot gäldenä­ren i frågaom utbetalat lönegarantibelopp. Borgensman ellerannan inneha­vare av villkorlig fordran är också atl anse som borgenär och kan därför behöva höras.

Gällande KL innehåller bestämmelser om att speciella gmpper av borge­närer, bl.a. vissa panthavare, skall lämna sitt medgivande till vissa åtgärder (se 71 8 andra stycket och 76 8). Någon ändring i delta avseende föreslås inte. Nämnda bestämmelser skall alllså tillämpas vid sidan av fö­revarande paragraf.

Förvallaren får bedöma vilka frågor som kan anses som "viktigare" med hänsyn till omsländighelerna i den föreliggande konkursen. Som exempel kan nämnas fråga om den vidare driften av gäldenärens rörelse, om försäljning av värdefull egendom eller om väckande av återvinnings-talan eller annan talan angående ej obetydligt belopp. Jag anser det inte vara behövligt all som ifrågasatts av en remissinstans i lagtexien ta in exempel på viktigare frågor. Borgenärerna är oförhindrade alt själva ta initiativ till samråd med förvaltaren. Av 60 8 andra siycket följer atl borgenär har rätl till upplysningar om förvaltningen av förvallaren.

Del bör understrykas atl förvaltaren genom samråd med borgenärema ej 

18   Riksdagen 1978179. 1 saml. Nr 105

Prop. 1978/79:105

274

kan undandra sig sill ansvar för avgörandel av förvaltningsfrågorna. Beslu­tanderätten ligger sålunda hos förvaltaren. Om förvaltaren inte anser sig böra följa de rekommendalioner han får av en borgenär, bör han underrät­ta denne därom, om det kan ske utan omgång.

När det gäller formema för borgenäremas hörande anserjag i likhel med kommittén att några särskilda föreskrifier ej behövs. I enklare angelägen­heler kan del räcka med telefonkontakter. Beträffande mer invecklade el­ler kontroversiella förhållanden kan det ibland vara lämpligt alt förvaltaren låter borgenärema eller deras företrädare komma till tals vid ett informellt sammaniräde. Ett lämpligt tillfälle lill diskussioner mellan förvaltaren och borgenärer ges i anslutning till första borgenärssammanträdet. Förvaltaren bör se till att han genom anteckningar, brevkopior, protokoll e. d. kan be­lägga vilka kontakter som har lagils och vad som därvid i huvudsak har av­handlats.

Förvaltaren måste vara aktiv för att skaffa sig kännedom om borge­närens mening i den aktuella frågan. Om förvaltaren har skickat ul ett skriftligt meddelande om en planerad åtgärd till en borgenär, måsle han således i princip följa upp meddelandet genom att kontakta borgenären och inhämta dennes mening i saken. Rör del sig om en brådskande åtgärd, bör förvaltaren dock kunna begära svar inom viss tid och om borgenären ej hör av sig inom denna lolka detta som ett godkännande. Ett sådant förfarande bör kunna tillämpas också när svar ej lämnals på förvaltarens första med­delande.

Det kan i vissa fall tänkas vara omöjligt eller förenat med avsevärd tids­utdräkt eller belydande kostnader att nå en viss borgenär som i och för sig omfattas av förvaltarens samrådsskyldighet. Detta torde t. ex. ofta vara fal­lel med utländska borgenärer. Det föreskrivna undantaget från samråds­skyldigheten är avsetl för dessa fall. Något absolut hinder att iaktta samrådsskyldigheten behöver således inte föreligga. Däremot ger undan­tagsbestämmelsen inte rätl för förvaltaren att underlåta samråd enbart på grund av att antalet särskilt berörda borgenärer är stort.

Enligt andra meningen i förevarande paragraf har förvaltaren skyldighet alt höra gäldenären i viktigare frågor, om del lämpligen kan ske. Mot­svarighet till denna skyldighet finns enligt gällande KL i fråga om vissa åtgärder (se bl.a. 61 8 KL). Bedömningen i detta hänseende ankommer på förvaltaren. Utrymmet för att underlåta samråd är när det gäller gälde­nären större än vad fallet är beträffande samrådet med de särskilt berörda borgenärerna. Förvaltaren torde sålunda få anses berättigad att underiåta att inhämta gäldenärens mening om detta skulle medföra inte obetydligt uppskov med angelägna åtgärder eller ej oväsentliga kostnader. Det bör emellertid samtidigt framhållas att ett samråd med gäldenären i många fall är en naturlig ålgärd med hänsyn till att denne som regel kan lämna värde­fulla uppgifter till vägledning för avvecklingen. I praktiken torde det också i stor utsträckning förekomma att förvaltaren fortlöpande samråder med gäldenären i olika förvaltningsfrågor.

Viktigare frågor har i princip samma innebörd som i första meningen. En

Prop. 1978/79:105

275

del frågor kan dock te sig "viktigare" för gäldenären men inte för borge­närer. Ibland kan del således tänkas all endasl gäldenären behöver höras, t.ex. när del gäller att avgöra vilken egendom som i första hand skall tas i anspråk för betalning av ulgifter för boet enligt 67 8 försia siycket.

Liksom enligt gällande rätl har gäldenären ell avgörande inflylande i vissa frågor. Se 63 8, 71 8 sjätte slyckel, 76 8 och 78 8. Dessa bestämmelser skall tillämpas vid sidan av samrådsregeln i 51 a 8.

Beträffande formema för samrådet med gäldenären kan i det väsentliga hänvisas till vad som nyss sagts beträffande samråd med borgenärer.

När den som skall höras enligt förevarande paragraf är juridisk person, får förvallaren vända sig lill behörig ställföreträdare för denna. Särskilda regler om vem som är företrädare för gäldenären under konkurs finns i 13 kap. 20 8 andra stycket aktiebolagslagen (1975:1385) och 93 8 andra stycket lagen (1951:308) om ekonomiska föreningar. Förvaltaren bör inte vara skyldig alt höra alla dem som formelll är ställföreträdare för gälde­nären utan bör kunna inskränka sig lill den eller dem som del befinns naturligast och lämpligasl att höra i den aktuella angelägenheten. Någon särskild bestämmelse kan inte anses nödvändig.

Om förvallaren har åsidosatt sin skyldighet alt samråda innan han företagit viss rättshandling, medför della ej att rättshandlingen blir ogiltig. Förvallaren är nämligen alltid behörig atl företräda konkursboel. Han kan emellertid ådra sig skadeståndsansvar gentemot konkursboet och löper även risken atl bli entledigad.

52 8 Enligt denna paragraf får förvaltaren vid behov anlita sakkunnigl biträde. Paragrafen har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.2.4). Regleringen kan ses som en utbyggnad av bestämmelsen i 54 8 KL om anlitande av sakkunnigt biträde för bouppteckningsförrättningen. Befogenheten alt anlita sakkunnigt bilräde tillkommer såväl interimsför­valtaren som den slutlige förvallaren.

Kostnaden för sakkunnigt biträde utgör konkurskoslnad som i första hand skall utgå ur boet.

I 84 8 första siycket KL föreskrivs bl.a. att i den där avsedda arbets-redogörelsen skall anges, om förvaltaren för viss förvaltningsåtgärd såsom förrättande av bouppteckning m.m. anlitat annan och ersättning därför har tillgodoförts denne. Under förarbetena till KL berördes ersätt­ningsfrågan för det fallet atl förvaltaren anlitat sådant sakkunnigt bilräde. Om förvaltaren hade betalat biträdet av egna medel, skulle ersätiningen därför ingå i det allmänna förvaltararvodet på samma sätt som om den aktuella åtgärden hade utförts av förvallaren själv. Hade biträdet åter fått ersättning ur boets medel, borde detla beaktas vid fastställandet av för­valtarens arvode. Förvaltarens arbetsredogörelse i samband med arvodes­framställningen borde följaktligen innehålla upplysning om ersältning som tillgodoförts anlitat biträde. De nu redovisade uttalandena har giltighet

Prop. 1978/79:105

276

även i del fallet alt förvaltaren anlitar sakkunnigl bilräde med slöd av före­varande 52 8.

53 8 Paragrafen reglerar vissa av interimsförvaltarens skyldigheter i kon­kursens inledningsskede och överensstämmer i huvudsak med gällande 54 8. I paragrafens försia stycke ges bl.a. regler om bouppteckning vid ordinär konkurs. Dessa blir genom hänvisning i 185 b 8 försia siycket tillämpliga även när konkurs handläggs som mindre konkurs.

Liksom f.n. skall gäldenären vara tillstädes vid bouppieckningsförräll­ningen och uppge boel under edsförplikielse. För det fallel att gäldenären är juridisk person med flera ställföreträdare under konkursen skall enligt en ny föreskrift i försia stycket nämnda skyldighet inte gälla för sådan slällförelrädare vars närvaro förvaltaren anser sakna belydelse för bo-utredningen. Denna föreskrifi överenssiämmer med vad som enligt 91 8 andra siycket gäller i fråga om gäldenärens skyldighet att avlägga boupp­teckningsed (jfr avsniii 5.8.6).

Äv 93 8 andra slyckel följer att annan än gäldenären kan bli skyldig all avlägga bouppieckningsed. Detla medför att även upplysningar i samband med själva bouppteckningsförrättningen lorde kunna påräknas från veder­börande.

Oavsell i vilken form konkursen handläggs är det av värde för tillämp­ning av lönegarantin atl bouppteckningen innehåller uppgift om huruvida skuld avser lön eller pension. Della gäller inte minsl när tillämpning av 7 8 andra siycket lönegaranlilagen blir akluell. Äv lagrummet (se avsnitt 6.5) framgår att konkursdomaren när fråga uppkommil om avskrivning av konkursen enligt 186 § KL skall underrätta vederbörande kronofogdemyn­dighet om det finns anledning anta att fordran som omfattas av löne­garantin kan göras gällande. Med hänsyn till del nu sagda har i första stycket gjorls del tillägget all förvallaren i bouppieckningen skall ange i vad mån skuld avser lön eller pension.

Del i bokföringslagen (1976:125) använda begreppei räkenskapsmaierial har införts i första slyckel. Vissa redaktionella justeringar har dessutom gjorts.

1 52 8 ges en allmän beslämmelse om anlitande av sakkunnigl biträde. Någon motsvarighet till den nuvarande särskilda föreskrifien i 54 8 försia stycket om sakkunnigl bilräde för upprättande av bouppleckning behövs därför inte i förevarande paragraf

Enligt andra slyckel i förevarande paragraf skall konkursbouppteck­ningen och i förekommande fall borgenärsförleckning tillställas säväl konkursdomaren som tillsynsmyndigheten. Konkursdomaren behöver ha tillgång till någon av dessa handlingar bl.a. för atl kunna utfärda kallelser till första borgenärssammanträdel. Tillsynsmyndigheten behöver boupp­teckningen som underlag för kontrollen. Borisett härifrån synes det vara en fördel atl borgenärerna och andra intressenter i konkursen har tillgång

Prop. 1978/79:105

277

lill bouppteckningen såväl hos konkursdomaren som tillsynsmyndigheten.

Om förvallaren godkänner en till konkursdomaren fömt ingiven boupp­teckning, skall han enligt uttrycklig föreskrift i andra siycket tredje meningen göra anmälan härom inom en vecka från konkursbeslulet. Äv sammanhanget är tydligl alt sådan anmälan skall göras både till konkurs­domaren och till tillsynsmyndigheten. I KF torde få föreskrivas att konkursdomaren i här avsedda fall skall tillställa tillsynsmyndigheten ett exemplar av bouppteckningen.

Genom tillsynsmyndighetens försorg bör utfärdas närmare anvisningar för förvallarens arbele med all upprätta bouppteckning. Blanketter är av värde i detta sammanhang.

54 8 Bestämmelsema i denna paragraf, vilka saknar motsvarighet i gäl­lande KL, har behandlats i den allmänna motiveringen (avsniii 5.2.7).

Paragrafen ger förvaltaren interimsförvaltaren eller den slutlige för­valtaren rätl att påkalla handräckning av kronofogdemyndighelen för atl kunna komma i besittning av egendom som ingår i konkursboet. Någon särskild exekutionstilel behövs inte. Kronofogdemyndigheten har enligt paragrafen befogenhet atl vid handräckningen använda vissl tvång. Regle­ringen om tvång stämmer delvis överens med bestämmelserna i 2 kap. 17 8 i det till lagrådet remitterade förslaget till ulsökningsbalk. Krono­fogdemyndighetens tvångsingripande får riktas såväl mot konkursgälde­nären som mol Iredje man.

Några regler om vilken kronofogdemyndighel förvaltaren skall vända sig till ges inte.

För alt den begärda handräckningen skall komma till stånd måste förval­taren förebringa skäl för att handräckning är nödvändig för att han skall kunna ta hand om eller annars få tillgång till egendom som ingår i konkurs­boel.

Möjligheten till handräckning är i första hand avsedd för det fallet atl förvaltaren vill komma i besittning av egendomen i konkursboel för att förrätta bouppleckning. Det är alltså i första hand fråga om alt möjliggöra de åtgärder som enligt 53 8 i förslaget ankommer på interimsförvaltaren. Handräckning fär emellertid komma tiU stånd även i de fall förvaltaren behöver omhänderta egendom senare under konkursen, t.ex. om ytter­ligare lillgångar kommer i dagen eller egendom återvinns. Förvaltaren får dessutom begära handräckning om det behövs när han annars vill få lill­gång till egendom som ingår i boet. Här avses främsi det fallet då förvalta­ren behöver tillträde hos gäldenären för alt värdera egendom eller förevisa denna för spekulanter.

Kronofogdemyndigheten skall som framgår av det lidigare sagda pröva om handräckning behövs för alt förvallaren skall få besittning till egen­domen. Däremot ingår det inte i myndighetens prövning atl bedöma om förvaltaren behöver komma i besittning av egendomen eller inte. 1 detta

Prop. 1978/79:105

278

hänseende är förvaltarens bedömning bindande för myndigheien. Själv­fallel skall kronofogdemyndighelen, när anledning därtill förekommer, pröva humvida aktuell egendom ingår i konkursen, t.ex. om tredje man påslår atl egendomen lillhör honom.

Som framgått av den allmänna motiveringen fömtsätter handräckning i allmänhet all iredska föreligger. Handräckning är dock möjlig även i vissa andra fall (se avsniii 5.2.7).

Om kronofogdemyndigheten finner all handräckning bör äga rum, får den använda tvång i enlighet med vad som sägs i förevarande paragraf. Myndigheien får således genomsöka hus, rum och förvaringsställe. Ordet förvaringsställe skall här tas i vid mening. Ordel avser sålunda över huvud ulrymme där egendom kan förvaras, t.ex. skrivbord, byrå, kassaskåp, kassafack, väska eller plånbok. Även en bil omfattas av bestämmelsen.

Om lillträde behövs lill ulrymme som är tillslutet, får myndigheten låta öppna läs eller på annat sätt bereda sig tilllräde till utrymmei. Någon särskild inskränkning i fråga om lillträde liU bostad föreskrivs inte. Myndigheten får således tvångsvis bereda sig tilllräde till boslad under samma fömtsättningar som gäller i fråga om tillträde till andra utrymmen. Jag vill dock underslryka vikten av atl inte mer genomgripande tvångs­åtgärder vidtas än vad som är nödvändigi och alt egendom inte skadas annal än om det är klart motiverat av omständigheterna. Tvånget måste över huvud stå i rimlig proportion lill vikten av det iniresse som skall till­godoses genom åtgärden. Om förhållandena medger det, bör myndigheien bereda gäldenären eller annan lillfälle all godvilligt ge tillträde, i vilket fall tvång alltså inte behövs.

Enligt förevarande paragraf får även annal tvång än som hittills angivits användas om det behövs för det avsedda ändamålet och del kan anses befogal med hänsyn lill omsländighelerna. Beträffande användande av fysiskt våld mot person ges en särskild bestämmelse. Enligt denna får sådant våld brukas endast om kronofogdemyndighelen möter motstånd och i den mån våldet kan anses försvarligt med hänsyn till omständig­hetema. Bestämmelsen ger uttryck för att särskild försiktighet måsle iakttas i fråga om användning av fysiskt våld mot person. Myndigheten får ta från gäldenären eller tredje man egendom som denne bär på sig eller undersöka plånbok men bör i övrigi inte kroppsvisitera honom. Hand­gripligheter bör undvikas. Förrältningsman har rätt till nödvärn enligt allmänna regler. Myndigheten bör begära biträde av polismyndighet när fråga uppkommer om starkare våld än vad som kan anses normalt i utöv­ning av kronofogdemyndighets verksamhet (jfr 9 § andra siycket krono-fogdeinstruklionen 1965:687).

Det är kronofogdemyndighetens sak att bestämma vilket tvång som skall komma i fråga i en given situation. Som en följd av alt kronofogdemyndig­helen genomför och ansvarar för handräckningen kan myndigheten t.ex. inte överlåta själva besittningstagandet av egendom på förvaltaren. För-

Prop. 1978/79:105

279

vallaren bör dock finnas till hands när handräckningen genomförs för att från myndigheien ta emot den egendom som handräckningen omfattar.

Förevarande paragraf medger som lidigare nämnts atl tvång tillgrips även mot annan än gäldenären. I de fall egendom förvaras i ulrymme som innehas av tredje man krävs naturligtvis för besittningstagandel alt egendomen inte tillhör denne. Fråga härom får avgöras efter allmänna civilrättsliga regler. För alt egendom i Iredje mans besittning skall kunna mot dennes bestridande bli föremål för handräckning bör krävas att saken är uppenbar.

Någon särskild form för förvaltarens framställning enligt denna paragraf finns inte föreskriven. Den kan alltså ske muntligen, när det är lämpligt. Kronofogdemyndigheten bör regelmässigt skyndsamt ta ställning till för­valtarens begäran och, om denna ej avslås, genomföra handräckningen. Något formelll beslut behöver inte fattas annat än vid avslag på för­valtarens begäran.

Handräckning kan överklagas. Detsamma gäller självfallet avslags­beslul. Ändra siycket av förevarande paragraf innehåller i fråga om klagan en hänvisning till reglerna om klagan över utmätning i allmänhet (se 10 kap. UL). Detta innebär bl.a. att klagan skall ske hos överexekuior och att någon särskild besvärstid inte behöver iakttas.

Konkursgäldenär eller annan som vägrar kronofogdemyndigheten tillträde i fall som avses i förevarande paragraf kan dömas tUl böter för hindrande av förrättning (se 17 kap. 13 8 andra stycket brottsbalken). Innan tvång används enligt 54 8 bör vederbörande i förekommande fall upplysas om straffbestämmelsen.

55 8 Paragrafen innehåller bestämmelser om s.k. förvaltarberällelse och om underrättelse till åklagare.

Förvaltarberättelsen bör liksom enligt gällande lag om möjligt upprättas av interimsförvaltaren. Om detla möter hinder, kan uppgifien överlämnas åt den slutlige förvallaren. I praktiken lorde berättelsens avfattande f.n. i stor utsträckning överlåtas åt denne.

Första stycket innehåller bestämmelser om förvaltarberättelsen. Enligt gällande lydelse skall förvaltaren upprätta denna under inseende av rätlens ombudsman. Enligt förslaget skall förvaltaren däremoi upprätta berät­telsen ulan att tillsynsorganet behöver kopplas in. En annan nyhet i förhål­lande lill gällande lag är att förvaltaren särskilt skall anmärka om det har förekommit förhållande som kan föranleda återvinning till konkursboet. I första stycket anges vidare alt förvaltaren i berättelsen skall anmärka hu­ruvida anledning att misslänka gäldenärsbrott föreligger. Atl anmärknings-skyldigheten är begränsad till gäldenärsbroii överensstämmer med gällan­de rätl.

1 första stycket har också gjorts en ändring som betingas av terminologin i bokföringslagen (1976:125). Med anledning av ell påpekande under re-

Prop. 1978/79:105

280

missbehandlingen angående förvaltarens skyldighet atl lill berättelsen foga den av gäldenären senast uppgjorda balansräkningen vill jag erinra om att enskild näringsidkare som driver verksamhei med högst två årsanställda personer och vars årsomsättning understiger 200.000 kronor inte behöver göra årsbokslut, dvs. upprätta resultaträkning och balansräkning, se 1 8 fjärde stycket och 11 8 bokföringslagen. Med hänsyn till dessa bestämmel­ser kan del alltså inträffa atl någon balansräkning inte finns upprättad.

Nuvarande föreskrift i första siycket om att förvaltaren skaU skriva under förvaltarberättelsen har utmönstrats. Det är ändå uppenbart att be­rättelsen skall skrivas under av förvaltaren.

Enligt nuvarande lydelse av andra stycket skaU förvaltaren hålla berät­telsen tillgänglig för borgenärema. Borgenär äger dessulom på begäran mot ersättning för kostnaden få avskrifi av berättelsen. Kommittén anser det rimligt atl varje borgenär på begäran ulan kostnad skall tillställas berät­telsen i avskrift (fotokopia). Som har framgått av den allmänna motive­ringen (avsnitt 5.2.5) ansluter jag mig till detta förslag. Vidare bör fömtom konkursdomaren tillsynsmyndigheten erhålla berättelsen i avskrift. Andra stycket har ändrats i enlighet med det sagda.

Tredje stycket är nytt. Enligt detta skall förvaltaren, om han finner att gäldenären kan misstänkas för gäldenärsbrott, omedelbart underrätta all­män åklagare och därvid ange grunden för misstanken. Bestämmelsen har motiverats i avsnitt 5.2.8. Att förvaltaren gjort här avsedd anmälan till åklagaren fritar honom inte från skyldighet att anmärka misstanke om gäl­denärsbrott i förvaltarberättelsen. Förvaltaren bör så utförligt som möjligt ange de skäl som enligt hans mening föranleder misstanken. Som har fram­gått av den allmänna motiveringen bör förvaltaren om han på grund av konkursutredningen finner skäl till misslanke om andra brott än gäldenärs­brott göra anmälan härom till polis eller åklagare. Någon egen uiredning om sådana brott skall förvaltaren inte göra.

56 8 Paragrafen innehåller bestämmelser om de berättelser förvaltaren halvårsvis skall avge (halvårsberättelse).

Enligt gällande ordning skall halvårsberättelsen granskas av rättens ombudsman, som skall vidarebefordra den till konkursdomaren jämte eventuella anmärkningar. Kommittén anser att konkursdomaren inte behöver få del av halvårsberättelsema och alt dessa endast skall tillställas tillsynsmyndigheten. Vid remissbehandlingen har från något håU förordats att halvårsberättelserna skall inges även tUl konkursdomaren.

Gällande bestämmelser i 56 8 innebär vidare att förvaltaren skaU avlämna halvårsberättelse inom fjorton dagar efter utgången av varje juni och december månad. Ett par remissinstanser har framhållil atl dessa tid­punkter är olämpliga. Remissinstanserna påpekar att förvaltama är särskilt arbetsbelastade efter årsskiftet och alt semester vanligen infaller i juli. Remissinstansema förordar därför ändrade tider för avlämnande av halvårsberättelsen.

Prop. 1978/79:105

281

För min del anserjag all övervägande skäl lalar för all halvårsberättel­sen liksom bouppieckningen och förvaltarberättelsen skall ges in lill konkursdomaren för atl hos denne hållas lillgänglig för bl.a. borgenärerna. Dessulom skall naluriigtvis berättelsen ges in lill tillsynsmyndigheten för atl ingå i underlaget för dennas kontroll. Tiderna för avlämnande av halv-årsberätlelsen bör ändras i enlighet med vad som föreslagits under remiss­behandlingen.

Paragrafen har ändrats i enlighet med det sagda. 1 försia stycket anges all halvårsberättelse i konkurs som inte är avslutad vid utgången av näsl efter första borgenärssammanträdet infallande mars eller september månad skall avlämnas inom två veckor därefier till tillsynsmyndigheten. Halvårsberättelse skall sedan så länge konkursen pågår avlämnas inom två veckor från utgången av varje mars och september månad.

Enligt andra stycket skall förvaltaren utan dröjsmål lämna konkurs­domaren avskrift av berättelsen. Denna bestämmelse ersätter nuva­rande föreskrifi i 56 8 andra stycket om skyldighet för rättens ombudsman att granska och till konkursdomaren ge in halvårsberällelse. Ätt tillsyns­myndigheten skall granska halvårsberätlelsen är självklart.

57 8 Paragrafen innehåller de nya bestämmelser om konkursbos bok­föringsskyldighet som har behandlats i den allmänna motiveringen (avsniii 5.2.9).

I försia slyckel anges som huvudregel alt förvaltaren, oavsett vad som gäller i fråga om bokföringsskyldighet för gäldenären, skall löpande bokfö­ra in- och utbetalningar. Den s. k. koniantprincipen skall alltså lillämpas. Om god redovisningssed med hänsyn lill särskilda förhållanden gör det på­kallal, skall dock bokföringen ske på annat sätt. 1 de allmänna motiven har angivits vissa förhållanden som bör medföra lillämpning av undanlagsre­geln.

Del ankommer på bokföringsnämnden att genom råd och anvisningar ge vägledning i fråga om det närmare tillämpningsområdet för undantags­regeln och i övrigi ange de riktlinjer som behövs. Nämndens verksamhet i detta hänseende bör bedrivas i nära samarbete med RSV. I sin egenskap av centralt administrativt organ för lillsynsmyndigheterna har RSV nämligen till uppgift att biträda tUlsynsmyndighetema bl.a. med att skapa enhetliga mtiner och ulforma blanketter. Tillsynsmyndigheternas uppgift i detta sammanhang är att se till alt bokföringen bedrivs i enlighet med före­varande paragraf och utfärdade anvisningar. Tillsynsmyndigheten kan med stöd av 59 8 vid behov infordra särskild redovisning av förvaltaren och inventera boet. I särskilt komplicerade fall får myndigheten med slöd av 59 8 utse revisor för att granska förvaltarens räkenskaper.

I andra stycket föreskrivs atl förvaltaren skall förvara räkenskaps­materialet under minst tio år från utgången av del kalenderår då konkursen avslutades. I övrigt skall 22 8 bokföringslagen tillämpas. Av detta lagrum

Prop. 1978/79:105

282

framgår bl.a. atl räkenskapsmalerialet skall bevaras i ordnat skick inom landet och att arkiveringsplikten även omfattar avtal och andra handlingar av särskild belydelse för alt belysa rörelsens ekonomiska förhållanden. Frågan om arkivering av konkursgäldenärs räkenskapsmaterial i vissa fall regleras i 206 8.

Enligt paragrafens tredje stycke skall bestämmelserna i första stycket inte medföra inskränkning i den bokföringsskyldighet som kan vara särskilt föreskriven för atl möjliggöra kontroll över viss verksamhei. Bland de bestämmelser som har delta syfte kan här nämnas 24 § andra stycket förordningen (1949:341) om explosiva varor, 12-14 8§ förordningen (1949:723) ang. handel med skrot, lump och begagnat gods samt 70 8 lagen (1977:293) om handel med drycker. Föreskriften i tredje stycket gäller inte de särskilda bestämmelser om hur bokföringsskyldigheten skall fullgöras som finns i den associationsrättsliga lagstiftningen. Dessa bestämmelser skall alltså inte tillämpas vid förvaltarens redovisning.

1 skalteförfallningar finns särskilda bestämmelser om skyldighet atl sörja för att visst underlag finns för deklarations- och uppgiflsskyldighet och för kontroll därav. Fjärde stycket av förevarande paragraf innehåller en erinran om atl förvaltaren skall iaktta även sådana bestämmelser. Se bl.a. 24 8 lagen (1968:430) om mervärdeskatt saml 20 och 37 88 taxerings­lagen (1956:623).

Genom hänvisning i 185 b 8 första slyckel blir 57 § lillämplig även i kon­kurs som handläggs som mindre konkurs.

58 8 1 första stycket i paragrafen anges hur förvaltaren skaU förfara med pengar som flyter in under förvaltningen. F.n. gäller att pengama inom en vecka skall sättas in på bank mot ränta på konkursboets räkning. Detla behöver dock inte ske i den mån pengar behövs till betalning av löpande utgifter. I denna ordning föreslås inte någon ändring. Jag har således inte funnit tillräckliga skäl för atl som föreslagits av några remissinstanser före­skriva att penningmedlen skaU sättas in på postgirokonto. Nuvarande försia stycket innehåller också föreskrifter enligt vilka rättens ombudsman skall godkänna den bank där insättning skall ske och att ombudsmannen skall medge vad som får hållas inne för betalning av löpande utgifter. Dessa frågor kan som kommittén har föreslagit utan olägenhet överlämnas åt förvaltaren att bedöma. Nämnda föreskrifter har därför fått utgå.

Försia stycket gäller även mindre konkurs (185 b 8 första stycket). Detsamma gäller andra stycket om skyldighet för förvallare att erlägga ränla till boet i vissa fall.

I paragrafens tredje stycke föreskrivs f.n. att förvallaren, så länge konkursen pågår, inom en vecka efter utgången av varje kvartal skall till rättens ombudsman lämna räkning över boets inkomster och utgifter under det gångna kvartalet (kvartalsräkning). Om pengar under någon del av kvartalet stått inne på bank, skall vid räkningen fogas av banken bestyrkt

Prop. 1978/79:105

283

uppgifi om insättningar och uttag som förekommit under kvartalet.

Enligt fjärde slyckel gäller f n. all förvaltaren även efter konkursens slul skall ha boets medel insatta på bank lill dess lyftning påkallas av därtill be­rättigad borgenär. Förvaltaren skall underrätta konkursdomaren om i vilken bank medlen finns. Gmnden lill denna underrättelseplikt är all medel, som beräknats för utdelning, i vissa fall inte får lyftas förrän lång tid efter konkursens slut. Det har då ansetts bereda den som är berättigad till medlen trygghet atl kunna få upplysning hos konkursdomaren om i vilken bank de är insalta. Förvallaren skall dessulom inom en vecka från utgången av varje kalenderår lill rätlens ombudsman avge sådan redo­visning som anges i tredje stycket. När det inte längre finns några medel all lyfta, skall ombudsmannen anmäla detta till konkursdomaren.

Kommittén föreslår atl tidsfristen för avlämnande av kvartalsräkning förlängs till tvä veckor. Kommittén nämner alt Sveriges grossistförbund framfört önskemål om en sådan ändring och därvid åberopat att bl.a. semestrar och svårigheler att få saidobesked från banker kan göra del svårt att iaktta frister på en vecka. Motsvarande förlängning föreslås av kommittén i fråga om sådan redovisning som avses i 58 8 Qärde stycket. Vad kommittén har föreslagil på dessa punkter har inte mött någon erinran vid remissbehandlingen. Även jag godtar förslaget. Genom detta erhålls likformighet med vad som gäller beträffande halvårsberättelsema (56 8). Tredje och Qärde styckena har ändrats i enlighel härmed.

I gällande iredje stycke föreskrivs att kvartalsräkningen skall avlämnas till och granskas av rättens ombudsman samt hållas tillgängliga för borge­närerna och gäldenären. Denna föreskrift motsvaras i kommitténs förslag av en bestämmelse alt räkningen skaU avlämnas tiU tillsynsmyndigheten. Enligt kommittén är det utan särskild föreskrift givet all räkningarna skall granskas av tillsynsmyndigheten. Kommitténs förslag har föranlett erinran från en remissinstans. Denna anser alt konkursdomarens möjlig­heler alt lämna upplysningar till borgenärema inte bör minskas genom att vissa förvaltningshandlingar inte lillslälls konkursdomaren utan bara tillsynsmyndigheten. Jag delar remissinstansens uppfattning. Förvaltaren bör alllså lämna avskrifi av kvartalsräkningen till konkursdomaren.

Kommittén framhåller att handlingar som kommii in till tillsynsmyndig­heten i princip är offentliga. Någon särskild föreskrift om att kvartals­räkning skall hållas tillgänglig för borgenärema och gäldenären behövs därför ej längre. För min del vill jag erinra om all som jag tidigare (avsnitt 5.3.5) har nämnt frågan huruvida det skall finnas möjlighet att sekretessbelägga handlingar hos tillsynsmyndigheten kommer att prövas i annal sammanhang. Förevarande departementsförslag utgår liksom kommitténs förslag från atl kvartalsräkningar är offentliga. Någon särskild bestämmelse som ger borgenärer och gäldenären rält att ta del av dessa räkningar behövs därför inte.

I enlighet med det sagda föreskrivs i Iredje stycket i förevarande

Prop. 1978/79:105

284

paragraf atl förvallaren skall avlämna kvartalsräkningen till tillsyns­myndigheten och lämna avskrifi av räkningen till konkursdomaren.

I Qärde stycket har gjorts den ändringen atl förvaltarens underrättelse om i vilken bank medel står inne efter konkursens slut skall lämnas till tillsynsmyndigheten i siällei för som enligi gällande lag lill konkurs­domaren. Årligen skall redovisning avges lill lillsynsmyndigheien inom ivå veckor efier kalenderårels utgång. Pä molsvarande sätl skall även anmälan om all medel inte vidare finns alt lyfla göras av förvaltaren hos tillsyns­myndigheten.

Om överskott undanlagsvis skulle uppslå i ett konkursbo, följer av bestämmelsen i försia slyckel av förevarande paragraf alt sådani överskoll skall slå inne på bank till dess det tas emot av gäldenären.

59 § Paragrafen anger tillsynsmyndighetens grundläggande skyldigheter och befogenheter. Regleringen har behandlats i den allmänna motiveringen (avsniii 5.3.3). Lagrummet har sin närmaste motsvarighet i 59 8 första stycket i gällande lag.

Tillsynsmyndighetens uppgifter framgår även av andra paragrafer än förevarande 59 8. Viktiga uppgifter är t.ex. atl yttra sig i fråga om utseende av slutlig förvaltare (46 8, jfr 47 och 48 88), om antalet förvallare (41 och 47 88) och om tillsättande av rådgivare och/eller förlikningsman (50 a 8), granska berättelser enligt 55 och 56 88 samt kvartalsräkningar (58 8), lämna upplysningar till bl.a. konkursdomaren och borgenärer (60 8), göra framställning om att olämplig förvaltare skall entledigas och yttra sig över annans framställning (80 8), yttra sig över arvodesanspråk (85 §), göra framställning om atl gäldenären åläggs reseförbud m.m. (88 8) eller att denne hämtas eller häktas (95 8), la emot gäldenärens pass i före­kommande fall (88 8), granska och yttra sig över (ev. klandra) förvaltarens slutredovisning (189 och 191 §8) och i förekommande fall förvara gäldenä­rens bokföring efter konkursen (206 8). Tillsynsmyndigheten får fullfölja talan mot beslut av konkursdomaren i den utsträckning 210 a 8 anger.

Uppgifter som ligger utanför den egentliga tillsynen är att avgöra tvist om hur myckel av gäldenärens arbetsinkomst som skall tillkomma konkursboet, m. m. (27 och 98 88) saml atl avgöra vilken mening som skall gälla om flera förvallare utsetts och majoritet för viss mening inte före­ligger (50 8).

Konkursdomaren utövar inte någon tillsyn över förvaltningen och skall således inte hålla någon uppsikt över förvallarens verksamhei.

Enligt paragrafen skall tUlsynsmyndigheten övervaka att förvaltningen bedrivs på ett ändamålsenligt sätt i överensstämmelse med KL och andra författningar. Detta innebär att en materiell tillsyn skall ulövas över konkursförvaltningen. Häri ingår bl.a. att tillse att förfarandet inte drar med sig onödiga kostnader. Intresset av ett billigt förfarande måste dock som jag framhållil i de allmänna motiven vägas mol de vinster som

Prop. 1978/79:105

285

exempelvis vissa i och för sig kostsamma ålgärder kan tänkas medföra för boel. Enligt paragrafens andra mening skall särskilt tillses all avvecklingen av konkursen inte fördröjs i onödan. Även i detla hänseende måste en avvägning göras. Ett uppskov med avvecklingen kan ibland vara till fördel för boet. Viktigt är alt en konkurs inte får förhalas i syfte all gäl­denären skall hinna förvärva ytterligare egendom. Bland de författningar utom KL och KF vilkas efterlevnad tillsynsmyndigheten skall övervaka märks lönegarantilagen och den arbetsrättsliga lagstiftningen - t. ex. lagen (1974:12) om anställningsskydd - och skalterätislig lagstiftning - t. ex. la­gen (1968; 430) om mervärdeskatt. Tillsynen skall naturligtvis i försia hand grundas på de redogörelser som en förvaltare normall har alt lämna, dvs. föruiom kvartalsräkningar förvaltarberällelse (55 8) och halvårsberätlelser (56 8). Därutöver fär myndigheten vid behov begära ytterligare upplys­ningar av förvaltaren. En uttrycklig befogenhet härtill finns föreskriven i 60 8 försia siycket. Myndigheien har vidare enligt förevarande paragraf (tredje meningen) rält all när som helsl fordra särskild redovisning av för­valtaren.

1 tillsynen ingår också att övervaka alt förvallarens berättelser och kvarlalsräkningar kommer in i rätt tid.

Tillsynsmyndigheten har vidare atl se till atl förvaltaren utreder om anledning till misstanke om gäldenärsbrott föreligger och atl han inger anmälan enligt 55 8 tredje siycket när så är påkallat. I denna del lorde tillsynsmyndigheten i sin egenskap av kronofogdemyndighet ha möjlig­heler atl vara förvaltaren behjälplig med upplysningar om gäldenärens verksamhei.

Jag har i den allmänna motiveringen understrukit viklen av alt samhällel med hänsyn lill sill ansvar bl.a. för sysselsättningen har insyn i konkurs­förvallningen. Även denna aspekt måste beakias vid fullgörandet av till­synen. Om konkursgäldenären har drivit rörelse, bör tillsynsmyndigheten således bl.a. göra förvallaren uppmärksam på de olika möjligheler lill slöd från del allmänna som kan finnas och som kan underlätta en fortsatt drift av rörelsen. När del gäller sysselsättningsfrågor bör tillsynsmyndigheten samråda med de olika organ som är verksamma inom arbetsmarknads- och regionalpolitiken. Jag erinrar om atl kronofogdemyndighetema sedan länge samarbetar med sådana organ. Till undvikande av missförstånd vill jag framhålla alt det är förvallaren som med beaktande av samtliga borge­närers rält ensam har atl besiämma i de olika förvaltningsfrågorna och att han inte är skyldig all samråda med tillsynsmyndigheten i dessa. Tillsyns­myndighetens uppgift i detla sammanhang är alllså närmast av informaliv karaktär.

Tillsynsmyndigheten har även alt utöva en formell tillsyn över förvalt­ningen, dvs. att övervaka atl räkenskaperna förs på ett sätt som överens­stämmer med 57 8 och de råd och anvisningar rörande bokföring som kan ha utfärdats. Enligt 60 8 försia siycket skall tillsynsmyndigheten ha tillgång

Prop. 1978/79:105

286

till förvaltarens bokföring. Myndigheien får enligt tredje meningen i före­varande paragraf vid behov inventera konkursboets kassa och övriga till­gångar saml - som nyss nämnts - infordra särskild redovisning av förval­laren.

Bestämmelserna om kvartalsräkning i 58 8 tredje slyckel innehåller ingen föreskrift om atl förvaltaren vid denna skall foga verifikationer på de inkomster och utgifter som förekommit under den akluella perioden. Inte heller har förvaltaren ålagts atl förele utdelningsverifikationer, t.ex. när han enligt 58 8 Qärde stycket gör anmälan om att medel tillställts borge­närerna eller att del inte vidare finns medel att lyfta. Så snart anledning förekommer bör tillsynsmyndigheten emellertid med stöd av förevarande 59 8 fordra in bevis av förvallaren angående uppgivna inkomster och utgifter resp. verkställd utdelning.

För all lillsynen skall kunna utföras på ett tillfredsställande sätl i mera komplicerade konkurser fordras ofta särskild sakkunskap i företagsekono­miskt och revisionstekniskt avseende. Det är somjag har anmärkt i den allmänna motiveringen önskvärt atl erforderlig expertis i möjligaste mån knyts lill själva tillsynsmyndigheten. Jag kan nämna att Qänster kommer att inrättas vid de tre störsla kronofogdemyndighetema i landet för utred­ning, bedömning och rådgivning i företagsekonomiska och revisions­tekniska frågor. Dessa Qänstemän bör kunna utnytQas även vid tillsynen i konkurser. I övrigi lorde sett på kort sikt tillsynsmyndighetens behov av expertis få tiUgodoses genom atl tjänstemän vid länsstyrelsema anlitas. Det bör också vara möjligl för myndigheien atl konsultera utomstående experter.

När del gäller revisionsieknisk expertis föreskrivs i Qärde meningen av förevarande paragraf alt tillsynsmyndigheten, om särskilda omständighe­ter föranleder det, äger utse en eller flera revisorer för granskning av boets räkenskaper och förvaltningen i övrigi. Ett sådant förordnande bör utfär­das endasl i den mån utomstående personer måste anlitas. Del får i senare sammanhang övervägas om särskilda bestämmelser om skyldighet för Qänstemän vid länsslyrelse att motta revisionsuppdrag eller eljest biträda tillsynsmyndigheten är erforderliga.

Ersättning Ull revisor som utses enligt 59 8 Qärde meningen är att anse som en myndighetens kostnad. Den skall sålunda inte debileras konkurs­boet. Indirekt berörs naturligtvis konkursboel av revisorskostnaden ge­nom att denna kan påverka storleken av statens ersättning för tillsynskost­nad enligt 42 8 Qärde stycket.

Tillsynsmyndighetens skyldighet atl övervaka förvaltarens verksamhei upphör inte i och med konkursens avslutande utan omfattar även t.ex. kontroll av sådana förvaltaråtgärder som föreskrivs i 58 8 Qärde stycket.

I tillsynsmyndighetens uppgift att verka för att konkursförvaltningen bedrivs på ett ändamålsenligt sätt ligger också att myndigheten generellt bör verka för en riktig och enheUig tUlämpning av gällande föreskrifter

Prop. 1978/79:105

287

rörande konkursförvaltning. Delta kan ske genom allmänna råd och upplysningar. Informationen kan avse både praktiska och rättsliga frågor. I samband härmed bör blanketter och formulär för olika åtgärder tillhanda­hållas dem som brukar anlitas som förvallare. Även kurser kan behöva anordnas. Del är naturligtvis inte ändamålsenligt atl var och en av landels tillsynsmyndigheter på egen hand bedriver här avsedd verksamhet. Det synes mig lämpligt atl RSV i sin egenskap av centralt adminisirativi organ medverkar. Jag vill starkt underslryka all varken RSV eller tillsyns­myndighet skall ulfärda några bindande föreskrifter eller anvisningar för förvaltarnas arbele. Här är i slället fråga om atl genom råd och informaiion underlätta för förvaltarna i deras olika förvaltningsuppgifter.

Naluriigtvis står det den enskilda tillsynsmyndigheten fritt atl vid sidan av den information som kan komma till stånd med biträde av RSV vid behov utfärda de allmänna råd och upplysningar för förvaltarna inom myndighetens verksamhetsområde som betingas av lokala förhållanden eller myndighetens egna iakttagelser.

Jag vill tillägga atl RSV i sin egenskap av centralt organ för administra­tionen av kronofogdemyndigheterna har ett ansvar för all tillsynsverksam­heten bedrivs på ett enhetligt sätt över hela landet. RSV bör bl.a. se till att informationsutbyte kommer till stånd mellan de olika myndighetema. Till RSV:s uppgifter i detta sammanhang hör också att sörja för utbildning av kronofogdemyndighetemas personal. Jag räknar med atl verket redan innan reformen sätts i kraft sätter in betydande resurser för alt tillgodose behovei av utbildning för de nya uppgiftema.

Enligt 185 a 8 tredje stycket gäller 59 8 även beiräffande tillsynen över förvaltningen i mindre konkurs.

60 8 Motsvarighel till bestämmelsema i denna paragraf finns i 59 8 andra och Qärde styckena i gällande lag.

Försia stycket föreskriver att tillsynsmyndigheten och granskningsman har rätl alt få tillgång lill bokföringen och att på begäran få upplysningar av förvaltaren om boel.

F.n. föreskrivs i 59 8 tredje stycket att borgenär och gäldenären har rätt att ta del av redovisningshandlingar som förvaltaren har gett in till rättens ombudsman. Med hänsyn till att den redovisning som ges in till tillsyns­myndigheten är offentlig behövs inte någon motsvarighet till denna beslämmelse (jfr vid 58 8 ovan).

Gällande lag (59 8 Qärde stycket) föreskriver skyldighet för rättens ombudsman och förvaltaren att på begäran meddela upplysningar om boel lill konkursdomaren, borgenär eller gäldenären. Kommittén föreslår att motsvarande upplysningsskyldighet skall åvila tillsynsmyndigheten och förvaltaren. Kommittén föreslår vidare alt tillsynsmyndigheten skall vara skyldig alt lämna granskningsman upplysningar om boet. Någon sådan upplysningsplikt finns f n. inte för rättens ombudsman. Jag ansluler mig till

Prop. 1978/79:105

288

kommitténs förslag. Bestämmelser i ämnet har tagits upp i andra stycket av förevarande paragraf Konkursdomaren kan ha intresse av att få upp­lysningar av tillsynsmyndigheten och förvallaren t.ex. för prövningen av frågan om konkursen bör avskrivas enligt 186 8.

Till följd av bestämmelsema i 185 8 a Iredje siycket och 185 b 8 försia stycket gäller 60 8 även i mindre konkurs.

Jag vill erinra om att förvaltaren vid sidan av den upplysningsplikt som åvilar honom enligt 60 8 har skyldighet att informera vederbörande arbets­tagarorganisation om förvaltningen till följd av reglema i lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet (18-22 88).

61 8 Denna paragraf motsvaras i gällande lag av 60 8, där regler ges om fortsättande eller återupptagande av rörelse. Om gäldenären har idkat rörelse, får denna enligt gällande lag drivas vidare för konkursboets räkning endast i den mån det är nödvändigt för en ändamålsenlig uiredning av boel.

Kommittén anser att nuvarande reglering är onödigt sträng. Som fömt­sättning för fortsall drifl bör det enligt kommitténs mening räcka med att det befinns ändamålsenligt. Kommitténs förslag har i allmänhet godtagits av remissinstansema. LO har dock med hänsyn till arbetstagarintressena förordal en beslämmelse om atl förutsättningarna för fortsatt verksamhet alllid skall prövas.

För egen del villjag försl framhålla att en utvidgning av möjlighelerna all fortsätta driften står i samklang med de ökade möjligheler lill stöd och bidrag av det allmänna som numera föreligger och som kan bli av betydelse även i konkurs. Som framgår av vad jag tidigare (avsnitt 5.1) har framhållit måsle en förvallare i allmänhet inom den ram som hänsynstagandet till borgenärernas intressen utgör ta även sysselsättningspolitiska hänsyn. En förvaltare måste således noga utreda vilka lösningar som är bäst ägnade att tillgodose såväl borgenärsintressena som de sysselsältningspoliliska intressena. Mot bakgrund av det sagda anser jag alt skäl ej föreligger för den av LO förordade regleringen. Jag vill tillägga att frägan om en rörelse skall läggas ned eller drivas vidare normalt torde falla under reglerna i lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet angående s.k. primär förhandlingsskyldighet (jfr avsnilt 5.2.6). Jag ansluter mig alltså till kommitténs förslag. 61 8 har ändrats i enlighel härmed.

F.n. fordras samtycke av rättens ombudsman och i vissa fall av borge­närskollektivet till all en rörelse fortsätts. Reglerna härom har utmönstrats i enlighet med de överväganden som redovisats i de allmänna motiven (avsnitt 5.2.5). Frågan om gäldenärens rörelse skall fortsätta eller läggas ned får i regel anses vara en sådan viktigare fråga som avses i 51 a 8. För­valtaren skall alltså innan han beslutar i saken samråda med särskilt berörda borgenärer, om hinder mol delta inte föreligger. Om del lämpligen kan ske, skall han även samråda med gäldenären. Nuvarande bestäm-

Prop. 1978/79:105

289

melse om alt gäldenären skall höras har med hänsyn härtill utgått.

Enligt gällande ordning (60 § Qärde meningen) får gäldenärens rörelse inte fortsättas längre än ett år från första borgenärssammanträdet, om inte en kvalificerad majoritet av borgenärema går med på det. Ettårsbegräns-ningen skall ses mot bakgmnd av att varken borgenärerna eller gäldenären bör behöva finna sig i all konkursförfarandet blir alltför långdraget. Enligt förevarande förslag får gäldenärens rörelse ej fortsättas mer än ett år från första borgenärssammanträdet om det inte föreligger särskilda skäl. Ett särskilt skäl alt fortsätla rörelsen längre än ett år kan t.ex. vara att del yppats möjligheter till en fördelaktig överiåtelse av rörelsen i dess helhet. Enligt 59 8 har tillsynsmyndigheten att övervaka att avvecklingen av en konkurs inte fördröjs i onödan.

62 8 Enligt 61 8 i gällande lag får egendomen i konkursboet med vissa undanlag inte säljas före första borgenärssammanträdet. Efter detla skall egendomen enligt 62 8 i gällande lag i princip säljas så snart som möjligt.

Förevarande paragraf, som har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.2.5), uppställer som gmndregel att konkursboets egendom skall säljas så snart det lämpligen kan ske. Denna regel kan sägas ersätta gällande reglering i 61 och 62 88.

Försäljningen av egendomen ankommer i princip på förvaltaren. Även interimsförvaltaren kan få ta ställning till försäljningsfråga. Den nya regle­ringen innebär alt förvaltaren kan låta försäljningen anstå en kortare tid, om förmånligare villkor kan uppnås därigenom. Även ett längre uppskov med realisation bör kunna äga rum, om det finns goda skäl atl anta atl detta leder till bättre resultat. En anledning till anstånd kan också vara att gäldenären kan väntas komma med ackordsförslag (jfr 66 8).

I huvudsaklig överensstämmelse med de undantag som f n. föreskrivs i 62 8 skall avsteg från gmndregeln göras om det föranleds av bestäm­melsema i 61, 63 och 66 88, 70 8 andra siycket, 71 8 femte stycket samt 149 8 andra stycket.

Det ankommer på gäldenär som med stöd av 63 8 vill ha uppskov med försäljning atl visa att han i hovrätten har anfört besvär mot beslutet atl försätta honom i konkurs.

Regleringen i 62 8 ersätter sålunda nuvarande 61 8 första stycket. Be­stämmelserna 1618 andra och tredje slyckena ersätts i förslaget av 67 8 försia stycket.

64 och 65 88 Ett av de i 62 8 i gällande lag föreskrivna undantagen från huvudregeln atl boets egendom skall säljas snarast möjligt efter försia borgenärssammanträdet föranleds av bestämmelserna i 64 8 KL. I denna paragraf finns vissa regler om uppskov med försäljningen. Väcker för­vallaren fråga om sådant uppskov eller gör borgenär eller gäldenären framställning därom hos rättens ombudsman, får ombudsmannen och för-

19   Riksdagen 1978179. 1 saml. Nr 105

Prop. 1978/79:105

290

vallaren beslula alt försäljningen skall anstå viss tid, dock högst sex månader från första borgenärssammanträdet. Kan ombudsmannen och förvaltaren inte enas eller är borgenär eller gäldenären missnöjd med deras beslut eller har längre uppskov yrkats, skall borgenärema sammanträda för att besluta i saken. Längre uppskov än ett år får ske endast under förut­sättning atl en kvalificerad majoritet bland borgenärerna är ense om del. Rättens ombudsman kan bestämma att försäljningen skall anstå till dess all frågan om uppskov avgörs. 1 65 8 ges vissa föreskrifter som knyter an till 64 8.

Med den nya regleringen i 62 8 rörande tidpunkten för försäljning av boets egendom blir de särskilda uppskovsbeslämmelsema i 64 8 och därtill anslutande bestämmelser i 65 8 obehövliga. På grund härav har 64 och 65 88 upphävts i förslaget.

66 8 Om gäldenären kommer in med ackordsförslag under konkursen, får enligt 66 8 i gällande lag boets egendom inte utan samtycke av rättens ombudsman säljas innan ackordsfrågan avgjorts. Hinder mot försäljning föreligger dock inte, om den är förenlig med ackordsförslaget eller behövs för ändamål som anges i 171 8, dvs. för betalning av konkurskostnader eller massafordringar eller förmånsberättigade fordringar.

Äv den angivna regleringen framgår all förvaltaren i två fall själv får besiämma om försäljning, när gäldenären kommit in med ackordsförslag men innan ackordsfrågan blivit avgjord. Förutom försäljning för ändamål som sägs i 171 8 kan förvaltaren sålunda besluta om sådan försäljning som är förenlig med ackordsförslaget.

1 andra fall än de nu nämnda krävs samtycke av rällens ombudsman för atl egendom skall få säljas trots att gäldenären har kommit in med ackordsförslag. Kommittén föreslår alt det överlämnas åt förvaltaren att avgöra även sådana fall där det f.n. fordras samlycke av rättens ombuds­man. För atl egendom skall få avyttras i andra lägen än där försäljning är förenlig med ackordsförslagel eller behövs för ändamål som avses i 171 8 bör emellertid enligt kommittén krävas att det föreligger särskilda skäl. Jag godtar kommitténs förslag som inte har föranlett någon erinran vid lemiss-behandlingen. Paragrafen har ändrats i enlighel härmed.

Särskilda skäl för försäljning kan föreligga om en snabb försäljning är mycket väsentlig för konkursboet.Situationen kan också vara den att för­säljning redan har påbörjats när ackordsförslag kommer in och atl del är myckel olägligt att stoppa den. I synnerhet om det finns små utsikter att uppnå ackord kan det vara olämpligt att då fördröja avvecklingen av boet.

I de mera betydelsefulla realisationsspörsmål som kan uppkomma i fall som avses i 66 8 bör förvallaren i regel höra gäldenären enligt 51 a 8.

Ytterligare undantag från försäljningsförbudet enligt förevarande paragraf föreskrivs i 67 8 första siycket.

Prop. 1978/79:105

291

67 8 1 61 8 försia siycket i gällande lag föreskrivs alt försäljning av egendom i boet inte får äga rum före första borgenärssammanträdel utöver vad som kan föranledas av bestämmelserna i 23. 24, 60 och 73 88. Ändra och iredje styckena i nämnda 61 S föreskriver beiräffande lös egendom vissa ytterligare undantag från huvudregeln i försia slyckel. Enligt nuvarande 67 8 försia stycket skall vad som i 63, 64 och 66 88 KL är före­skrivel om uppskov med försäljning av egendom inte uigöra hinder mol sådan försäljning som enligt 61 8 KL får äga rum även före försia borge­närssammanlrädet.

Som har framgått tidigare skall 64 8 KL upphävas. Motsvarigheten till nuvarande 60 5 har i departementsförslagel upptagils som 61 8. Som också framgåti har gällande krav i KL på samtycke av rättens ombudsman utgått (jfr 61 8 iredje stycket KL). Äv 62 8 i departementsförslagel följer all boets egendom som regel skall säljas så snart det lämpligen kan ske. Med beakiande av del nu anförda har försia slyckel i förevarande paragraf utformats. Siycket kan sägas i sak molsvara regleringen i nuvarande 67 8 första siycket jämfört med nuvarande 61 §.

F.n. föreskrivs 1618 andra stycket att lös egendom, som gäldenären anvisar, såvitt lämpligt skall säljas i första hand för betalning av utgifter för boel i där avsedda fall. Vidare gäller enligt tredje slyckel i samma paragraf alt gäldenären, när del lämpligen kan ske. skall höras beträffande försäljning som avses i andra stycket. Dessa föreskrifier har ingen motsva­righet i förevarande paragrafs första stycke. Jag delar kommitténs mening all den generella föreskriften om gäldenärens hörande (51 a 8 andra me­ningen) är lillräcklig i nu berörda hänseenden.

1 andra stycket av förevarande paragraf har inte gjorts annan ändring än som föranleds av att rättens ombudsman inte vidare skall förekomma.

69

8 1 gällande 69 8 föreskrivs att förvaltaren skall underrätla rällens ombudsman, innan han efter försia borgenärssammanträdel vidtar åtgärd för försäljning av egendom i boet. Bestämmelsen är tillämplig i de fall då förvaltaren enligt gällande lag inte är skyldig all begära samtycke av rällens ombudsman till försäljning. Ombudsmannen har nämligen ansetts böra hållas informerad om hur långl realisationsförfarandet fortskridit för att få lillfälle att framställa lämpliga erinringar angående tid och närmare anordningar för auktion m.m. Med hänsyn till de uppgifter som enligt de­partementsförslagel ankommer på förvaltaren och tillsynsmyndigheten be­hövs inte någon motsvarighet lill 69 8 i gällande lag. Paragrafen föreslås därför upphävd.

70

8 1 denna paragraf ges regler om hur försäljning av i konkursboet ingående fast egendom skall ske. 1 paragrafen har skett ändringar som föranleds av atl gällande krav på samlycke m.m. till vissa förvaltnings-åtgärder skall utmönstras. Förvallaren får således på egen hand bedöma i

Prop. 1978/79:105

292

vad mån en försäljning i annan ordning än den exekuliva är fördelaktigare för boel. Samråd enligt 51 a 8 är naluriigtvis ofta påkallal i denna fråga.

71        8 Paragrafen innehåller bestämmelser om försäljning av lös egendom

och har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.2.5).

Försäljning av lös egendom, som inte sker genom fortsättande av gälde­närens rörelse, förutsätts enligt nuvarande försia slyckel normall äga rum på auklion. Även försäljning i annan ordning kan förekomma men detta kräver särskilt samlycke av rättens ombudsman eller borgenärerna.

Enligt den nya regleringen i försia stycket skall försäljning av lös egendom som inte sker genom fortsättande av rörelse äga rum på auktion eller i annan ordning efter vad förvallaren finner vara mest fördelaktigt för boet. Bestämmelsen innebär atl förvallaren ulan alt behöva inhämla sam­lycke från något håll får välja det försäljningssätt som han med hänsyn lill egendomens beskaffenhei och andra omständigheter anser vara mest för­delaktigt i det akluella fallel. Försäljning av lös egendom på auklion och under hand skall alllså vara likställda alternativ i fortsättningen. Härige­nom kommer en i princip likartad ordning alt gälla i fråga om försäljning av fasl och lös egendom (jfr 70 8 första siycket). Liksom beiräffande fast egendom kan del finnas anledning lill samråd enligt 51 a 8 om det lämpli­gaste försäljningssältet. Den nya ordningen föranleder ändringar även i pa­ragrafens tredje stycke.

Enligt förevarande paragrafs andra stycke gäller alt lös egendom, vari borgenär har panträtt eller annan särskild förmånsrätt, inte utan hans medgivande får säljas på annal sätl än på auktion, om hans rätt är beroende av försäljningen (jfr undantag i tredje stycket). 1 denna ordning görs ingen ändring (se avsnitt 5.2.5). Bestämmelsen innebär undantag från den nya principen alt förvaltaren självständigt avgör förvaltningsfrågorna (se även 76 8).

72       8 Om rättens ombudsman eller borgenärerna samtycker till under­

handsförsäljning av fasl eller lös egendom, när visst anbud inte föreligger

och blir antaget, skall enligt 72 § KL ges föreskrifter till förebyggande av

försäljning till underpris. Som exempel på vad sådana föreskrifier kan gå

ut på anges i paragrafen infordrande av anbud, lägsta försäljningspris och

värdering av egendomen genom sakkunnig.

Till följd av ändringarna i 70 och 71 88 behöver förvaltaren i princip inte utverka något samlycke lill att få sälja egendom under hand. Lös egendom vari borgenär har särskild förmånsrätt får dock enligt 71 8 andra stycket inte utan dennes samtycke säljas annal än på auktion, om hans rätt är beroende av försäljningen (jfr visst undantag i tredje siycket). Regleringen i 72 8 lorde knappasl la sikte på sådani samtycke som avses i 71 8 andra slyckel.

Av del sagda följer att bestämmelserna i 72 § inte vidare blir tillämpliga.

Prop. 1978/79:105

293

Det föreslås därför atl paragrafen upphävs.

På grund av bestämmelsen i 51 a 8 kan förvaltaren vid underhands­försäljning av mera omfaitande egendom böra samråda med särskilt berörda borgenärer om lägsta pris och andra villkor som är av betydelse i försäljningsfrågan.

76 8 Om konkursbos egendom skall säljas på auktion genom för­

valtarens försorg, skall denne enligt 74 8 KL låla kungöra auktionen på sätl

och inom tid som föreskrivs i utsökningslagen för kungörande av auktion i

molsvarande fall. Kungörelsen behöver dock inte föras in i Posl- och

Inrikes Tidningar. De bestämmelser som här är av betydelse finns i 89-91

88 ulsökningslagen, 20 8 lagen (1971:494) om exekutiv försäljning av fasl

egendom (jfr 21 och 23 88 kungörelsen (1971:1097) om exekution i fast

egendom), 6 8 lagen (1971:500) om exekuiiv försäljning av luftfartyg m.m.

(jfr 7 och 9 88 kungörelsen (1971:1102) om exekution i luftfartyg m.m.)

samt 6 8 lagen (1973:1130) om exekutiv försäljning av registrerat skepp

m.m. (jfr 5-7 och 10 88 förordningen (1975:943) om exekution i registrerat

skepp m.m.).

1 gällande lydelse av 76 8 föreskrivs att förvallaren, om han finner kun-görelsesätlel enligt 74 8 inte vara ägnat att ge kungörelsen tillräcklig offent­lighet, skall vidta de ytterligare ålgärder som kan anses behövliga. De bestämmelser som förvaltaren enligt det nyss sagda skall tillämpa i fråga om kungörande av auktionen har nyligen varit föremål för översyn. Bestämmelserna ger förvallaren möjlighel alt anpassa kungörandel till förhåUandena i det enskilda fallet. I fråga om kungörelse av auktion på lös egendom skall förvaltaren sålunda bestämma i vilken eller vilka orts­tidningar kungörelsen skall införas och i övrigt kungöra auktionen på lämpligt sätt. När det gäller auklion på t.ex. fast egendom ger 4 8 lagen (1977:654) om kungörande i mål och ärenden hos myndighet m.m. för­valtaren möjlighet atl utvidga kungörandet utöver det obligatoriska kun­görandet i ortstidning. Med hänsyn härtill har den nu ifrågavarande före­skriften i 76 8 fått utgå.

Enligt gällande 76 8 skall vidare förvaltaren, om han i någoi fall finner det lillräckligi all auktionen kungörs i mindre utsträckning än som före­skrivs i 74 8, begära samtycke till del av rällens ombudsman. I förslagei har kravel på samlycke av rättens ombudsman bortfallit. Förvallaren får alltså själv bestämma om inskränkning i kungörandel. Dock föreskrivs i överensstämmelse med gällande lydelse av 76 8 när det gäller kungörande av auklion på fasl egendom m.m. och på lös egendom vari borgenär har särskild förmånsrätt all inskränkning i kungörandet inte får ske utan samtycke av gäldenären resp. den borgenär som har särskild förmånsrätt i egendomen.

77 8     Enligt 77 8 i gällande lag skall förvaltaren snarast möjligt vidla nöd-

Prop. 1978/79:105

294

vändiga åtgärder för indrivning av boets utestående fordringar. Uppskov med indrivningen kan dock ske med lillämpning av bestämmelserna i 64 och 65 SS om uppskov med försäljning av boeis egendom. Om fordran inte kan indrivas ulan att rättegång eller lagsökning eller mål om betalnings­föreläggande anhängiggörs eller skiljedom påkallas, gäller föreskriftema i 79 §. Anhängiggörs inte rättegång etc. eller påkallas ej skiljedom och kommer inte heller förlikning till stånd, skall fordringen i princip avyttras som annan lös egendom. Innebörden av 77 § är sålunda atl utestående fordringar i första hand skall realiseras genom indrivning.

Som framgåti skall 64 och 65 88 KL upphävas. Även molsvarande uppskovsregler i förevarande 77 8 bör utgå. I linje med bestämmelsen i 62 8 föreskrivs atl förvallaren skall föranstalta om indrivning av boets ford­ringar så snart del lämpligen kan ske.

Som framgår i del följande föreslås att 79 8 KL skall upphävas. Till följd därav utgår hänvisningen i 77 8 till sagda paragraf Del bör tilläggas all för­valtaren liksom enligt gällande lag får avyttra fordringen som annan lös egendom när indrivning genom krav har misslyckats och rällegång elc. eller förlikning inte kan antas ge bälire resultat än en försäljning av ford­ringen.

En effektiv indrivning förutsätter att förvallaren har en smidig kontors-organisation med noggrant utarbetade rutiner. Jag vill erinra om alt kravet på en sådan kontorsorganisation hör lill de krav på förvaltarens kompetens som följer av 44 8 (jfr avsnitt 5.2.1).

78 8 Om förlikningsanbud har lämnats angående osäker eller tvistig tillgång och förvaltaren finner det fördelaktigt för boet att anbudet antas, skall han enligt 78 8 i gällande lag begära samtycke därtill av borge­närerna, när tiUgången ulgörs av fasl egendom, och annars av rätlens ombudsman. Godkänner denne inte anbudet, får förvallaren hänskjuta frågan till borgenärerna. När det lämpligen kan ske, skall förvaltaren höra gäldenären innan förlikning ingås. Motsätter sig gäldenären förlikningen och släller han säkerhei för vad som bjuds, har han rätt atl själv ulföra tvislen.

Paragrafen lorde gälla såväl processuell förlikning som förlikning utom rätta.

1 förevarande paragraf har kraven på samtycke till förlikning utgått. Även den särskilda föreskriften om gäldenärens hörande har utmönstrats. Till följd härav gäller atl förvallaren i princip självständigt får avgöra, huruvida förlikningsanbud bör antas. 1 enlighet med de generella reglema i 51 a 8 kan han emellertid behöva höra särskilt berörda borgenärer och gäldenären.

Enligt paragrafens andra mening har gäldenären, om han släller säkerhei för vad som bjuds genom föriikning, rält atl själv utföra tvisten. Detta överensstämmer i sak med gällande lag. För tydlighets skull bör påpekas

Prop. 1978/79:105

295

att gäldenären har denna rätt oavsett om han har hörts eller ej.

79      8 Förvallaren är behörig ställföreträdare för konkursboel som part i

rättegång lika väl som han företräder boet i andra sammanhang. Detta

gäller såväl interimsförvaltaren som den slutlige förvaltaren. Beträffande

förvaltarens befogenheter ges emellertid i 79 8 i gällande lag föreskrifter av

huvudsaklig innebörd atl han inte utan samtycke av rättens ombudsman

får föra eller fullfölja talan för boets räkning. Detsamma gäller i fråga om

lagsökning, betalningsföreläggande och skiljeförfarande. Om förvallaren

underlåter all inhämta föreskrivet samlycke av rätlens ombudsman, är del

utan verkan på målet. Bristande samtycke av rättens ombudsman hindrar

med andra ord inte processen. Förvallaren ansvarar dock för kostnad och

skada som kan uppkomma för boet.

I överensstämmelse med de principer för förvaltningens bedrivande som förordats i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.2.5) bör förvallaren själv bedöma, om talan i rättegång eller motsvarande bör föras eller fullföljas. Del är givet all han därvid enbart skall se lill boets bästa. Han bör av kostnadsskäl inte inlåta sig i andra rättegångar än där det fmns goda utsikter till framgång. Även i detta sammanhang bör erinras om samråds­bestämmelserna i 51 a 8. Med hänvisning till del sagda bör 79 8 upphävas.

I 22 8 KL finns regler för det fallet att rättegång pågår mellan gäldenären och tredje man vid tiden för konkursbeslutel.

Vad angår borgenärs talerätt gäller enligt 40 b § att han på eget kosinadsansvar kan föra talan om återvinning för den händelse förvallaren inte vill föra sådan lalan och inte heller ingår förlikning i saken.

80      8 I denna paragraf finns bestämmelser om entledigande av förvaltare.

F.n. föreskrivs i första stycket att om förvaltare visar motvilja, oskick­

lighet eller försummelse vid fullgörandet av sitt uppdrag rättens

ombudsman, granskningsman, borgenär eUer gäldenären får göra anmälan

om förhållandel hos konkursdomaren. Enligt andra stycket i gällande

lydelse får konkursdomaren, om anmälan görs eller han eljest finner

anledning till anmärkning mot förvaltare, tiUhålla denne att fuUgöra sina

åligganden eller skilja honom från befattningen.

Första stycket i förslaget ersätter de nuvarande första och andra slyckena. Enligt första meningen skall förvallare på egen begäran ent­ledigas av konkursdomaren, om han visar skäl till del. Konkursdomaren skall pröva om giltigt skäl finns för avsägelsen. Det ligger emellertid i sakens natur atl konkursboet i de flesta fall inte är beQänt av en förvaltare som är kvar mot sin vilja. I andra meningen föreskrivs alt förvaltare som inte finnes vara lämplig eller av annan orsak bör skiljas från uppdraget skall entledigas av konkursdomaren. Beslut om entledigande förutsätter dock all framställning härom har gjorts av tillsynsmyndigheten, gransk­ningsman, borgenär eUer gäldenären. Det ankommer på konkursdomaren

Prop. 1978/79:105

296

att pröva om skäl till entledigande föreligger.

Konkursdomaren kan inte entlediga förvaltare av eget initiativ. Detla hänger samman med atl konkursdomaren i del nya systemet inte längre skall svara för någon lillsyn. Konkursdomaren skall alltså inte självmant ingripa mol försumlig förvaltare och det åligger honom inte atl fortlöpande hålla uppsikt över dennes verksamhet.

Del är tillsynsmyndighetens sak att tillhålla förvaltare, som inte utför sina uppgifter på ett tiUfredsställande sätt, att fullgöra sina åligganden. Någon särskild föreskrift på denna punkt är inte behövlig.

Andra slyckel svarar mot tredje stycket i den gällande lydelsen. Innan förvallare entledigas, skall konkursdomaren inhämla yttrande av tillsyns­myndigheten, fömtsatt att denna ej själv gjort framställning i saken. Äv allmänna regler följer att förvallare inte får entledigas utan att först ha blivit hörd.

I överensstämmelse med gällande rätt skall borgenärerna enligt före­skrift i andra slyckel ges tillfälle att yttra sig vid sammanträde inför konkursdomaren, innan slutlig förvaltare entledigas. Detta ligger i linje med att de skall höras, innan sådan förvaltare utses (se 46 §). Eventuellt utseende av ny förvallare kan lämpligen bestämmas att äga rum vid samma sammanträde.

Beslut om entledigande kan överklagas men länder omedelbart till efter­rättelse, om ej annat förordnas (210 §).

FörvaUare som entledigas före konkursens slut skall enligt 189 § första stycket ofördröjligen lämna redovisning för sin förvaltning.

I fråga om entledigande av förvaltare i mindre konkurs skall, enligt 185 a § Qärde stycket försia meningen, 80 8 gälla i tillämpliga delar.

81 8 Denna paragraf innehåller bestämmelser om fördelningen av

konkurskostnadema på olika slags egendom i konkursboet. Reglema torde

böra tillämpas även på sådana kostnader som är att hänföra till massa­

skulder.

Rättens ombudsmans avskaffande har föranlett ändring i första stycket. Vidare har arvode tiU rådgivare/förlikningsman enligt 50 a 8 ansetts böra på samma sätl som arvode till förvaltare omfattas av regleringen 1818.

82 och 83 §§ Dessa paragrafer innehåller de gmndläggande bestäm­

melserna om bestämmande av arvode liU förvaltare. Vad som f.n. före­

skrivs om rättens ombudsman har utgått. Till följd av hänvisning i 50 a 8

femte siycket skall 82 8 andra och tredje styckena samt 83 8 ha mot­

svarande tillämpning beträffande arvode enligt 50 a 8.

84 §    Här finns regler rörande framställning om förvaltararvode.

Om förvaltare för viss förvaltningsåtgärd anlitat annan och ersättning därför tillgodoförts denne, skall enligt föreskrift i 84 8 första stycket i

Prop. 1978/79:105

297

gällande lag detta anges i förvaltarens arbetsredogörelse. Som exempel på sådan ålgärd nämns i lagrummet förrättande av bouppteckning; utförande av rättegång och hållande av auktion. Enligt 52 8 får förvaltaren vid behov anlita sakkunnigl biträde för viss förvaltningsåtgärd. Förevarande paragraf har ändrats så att exemplifieringen utgått och regleringen i stället knutits an till bestämmelsen i 52 8. I fråga om ersättning lill sådant biträde kan hänvisas lill vad som ovan sagts i anslutning till sisinämnda paragraf I den mån gäldenärens egen personal har utnylQals för ålgärder som hänför sig till förvaltningen bör lämpligen även detla framgå av redogörelsen. För­vallaren kan självfallet inte kräva arvode för sådant arbete.

85

§ Paragrafen innehåller bestämmelser om handläggningen av arvo­desärende. F.n. skall konkursdomaren genom kungörelse ulfärda kal­lelse på rättsägama atl utföra sin talan i ärendei. Särskilda kallelser på den som begärt arvode och gäldenären skall också utfärdas. Denna reglering har ersatts med en ordning som innebär att konkursdomaren i god tid före handläggningsdagen skall utfärda underrättelse om tid och plals för handläggning till borgenär som hos konkursdomaren begärt att bli underrättad samt till arvodessökanden och gäldenären. Underrättelsen skall innehålla uppgift om det belopp som fordras i arvode. Dessutom skall i fall som avses i 84 8 andra stycket, dvs. när fråga kan uppkomma om att bestämma särskilt arvode för viss egendom, underrättelse av här avsett slag sändas till envar som har särskild förmånsrätt i egendomen och vars adress är känd. Sådan borgenär behöver alltså inte göra någon begäran om atl bli underrättad. Enligt 84 8 andra stycket skall förvaltaren tillhandahålla konkursdomaren förteckning över kända borgenärer med särskild för­månsrätt. Vidare har tillsynsmyndigheten fått överta rättens ombudsmans nuvarande uppgift alt yttra sig över arvodesanspråk. Ändringama har mo­tiverats i avsnitt 5.6. Någon ändring av den krets av personer som är tale­berätligade vid arvodesprövningen är inte avsedd (jfr nuvarande lydelse av andra stycket). Härutöver har nuvarande föreskrift (andra stycket sista meningen), enligt vilken kungörelse i vissa fall inte behöver utfärdas, ut­gått.

86

8 1 denna paragraf föreskrivs f.n. alt rättens ombudsman och för­valtare inte får uppbära arvode förrän slutredovisning avgetts. Vad som sägs om rättens ombudsman har utgått.

86 a 8 Genom bestämmelser i 86 a 8 gällande lag ges möjlighet för rättens ombudsman och förvaltare atl i undantagsfall erhålla förskott på arvode. Sådant förskott beslutas av konkursdomaren. I dessa bestäm­melser har gjorts ändring motsvarande den i 86 8. Dämtöver gäller enligt förslaget att tillsynsmyndigheten, liksom f n. rättens ombudsman, skall yllra sig i ärendet.

Prop. 1978/79:105

298

87 8 Förvallaren kan bli personligen skadeståndsskyldig mot gäldenä­

ren, borgenär, konkursboet och iredje man för fel eller försummelse i sam­

band med förvaltningen. Denna skadeståndsskyldighet regleras inte i KL

utan följer av allmänna rättsregler. Skadeståndstalan mot förvaltare måste

väckas inom den tid som enligt 191 8 KL gäller för klander av slutredovis­

ning. Della lorde dock inte gälla skadestånd på gmnd av brotl.

Ett indirekt uttryck för att skadeståndsskyldighet för förvaltaren kan uppkomma ges i 87 8 i gällande lag. Där fastslås att, om flera förvaltare eller rätlens ombudsman och förvaltare är ansvariga för skada, deras ansvar är solidariskt.

Den del av bestämmelsen som handlar om rättens ombudsman blir överflödig genom att rätlens ombudsman skall avskaffas. Eftersom skade­ståndslagen i 6 kap. 3 8 innehåller en allmän bestämmelse om solidariskt ansvar när flera skall ersätta samma skada har emellertid regleringen i 87 8 i sin helhet kunnat utgå.

Om tillsynsmyndigheten vid utövande av tillsynen gör sig skyldig till fel eller försummelse, kan som framhållits i avsnitt 5.3.5 staten bli ansvarig för därav föranledd skada i den utsträckning som följer av skadestånds­lagen.

88 6 I paragrafen, som har behandlats i den allmänna motiveringen

(avsnitt 5.8.2), föreskrivs inskränkningar i konkursgäldenärens personliga

rörelsefrihet. När gäldenären är en juridisk person gäller inskränkningarna

beiräffande vatje ställföreträdare för gäldenären.

Första stycket i paragrafen behandlar gäldenärens möjligheter att lämna landet under konkursen.

Liksom enligt gällande lag men i motsats tUl kommitténs förslag görs skillnad mellan liden till dess konkursbouppleckningen enligt 91 8 har beedigats och tiden därefter. Sedan konkursbeslutet har meddelats och fram till dess bouppleckningseden har avlagts gäller enligt första stycket förbud för gäldenären att lämna landet utan samtycke av konkursdomaren. Förbudel inträder i och med konkursbeslutel och förutsätter aUtså inte något särskilt förordnande. Förbudet gäUer även om konkursbeslutel över­klagas (25 8 första stycket KL). Enligt 19 8 tredje stycket skall konkurs­domaren i kallelsen till första borgenärssammanträdet erinra gäldenären om att han enligt förevarande paragraf inte får lämna landet utan samtycke. En motsvarande erinran bör göras i mindre konkurs. Härom får lämnas föreskrift i KF.

När gäldenären är juridisk person är som nyss nämnts samtliga ställföre­trädare underkastade i 888 föreskrivna inskränkningar i rörelsefriheten. Enligt 91 8 andra stycket behöver bouppteckningsed inte avläggas av den eller de ställföreträdare vilkas edgång förvaltaren bedömer sakna betydel­se. Så länge inte ed har avlagts av en eller flera ställföreträdare för gäldenä­ren är emellertid samtliga ställföreträdare förbjudna att lämna landet.

Prop. 1978/79:105

-

299

Som nyss nämndes kan konkursdomaren ge sitt medgivande lill atl gäldenären reser utomlands. Medgivande all lämna landet får anpassas efter de föreliggande omständigheterna. Alla ställföreträdare för en juridisk person behöver inte behandlas lika. En styrelseledamot i ett aktie­bolag, vilken inte kan förväntas tillföra ulredningen och avvecklingen av boet nägra uppgifter av belydelse, bör exempelvis kunna tillålas resa ulomlands.

Efter del alt bouppteckningsed enligt 91 8 har avlagts gäller enligt första stycket all gäldenären i princip har rätt all resa ulomlands. Han kan emellertid förbjudas alt lämna landet. Förutsättning för sådant förbud är all det skäligen kan befaras atl gäldenären genom att lämna landet undan­drar sig skyldighet som föreskrivs i KL. All fara för all gäldenär lämnar Iandel föreligger kan l. ex. framgå av atl han vidtagit ålgärder som lyder på att han förbereder avresa. Situationen kan vara den att han kort före kon­kursen har fört över betydande penningmedel lill utlandet. Del är dock inte tillräckligt atl fara för att gäldenären reser ulomlands föreligger. Det ford­ras också att någon gäldenären åvilande skyldighet fortfarande har aktuali­tet och all man kan befara att denna skyldighet genom atl gäldenären reser utomlands inte kommer alt fullgöras. Den skyldighet som i första hand kan vara aktuell i detta skede av konkursen är skyldigheten alt lämna upplys­ningar till förvallaren (89 8). Upplysningar kan t.ex. vara av värde vid upprättande av förvaltarberällelse, om sådan inte hunnit bli färdig till första borgenärssammanlrädel, eller vid förvallarens granskning av bevak­ningar. Mot slutet av konkursen - när i stort sett endasl utdelningen åter­står - finns det i regel inte skäl atl förbjuda gäldenären atl resa utomlands.

Enligt andra stycket av förevarande paragraf kan gäldenären åläggas att lämna från sig sill pass till tillsynsmyndigheten, om del skäligen kan befa­ras att gäldenären åsidosätter förbud att bege sig från landet. Det kan gälla både del förbud som automatiskt inträder som en följd av konkursbeslutet och förbud som har meddelals av konkursdomaren. Det förutsätts natur­ligtvis all gäldenären har ett giltigt pass. Förvallaren och tillsynsmyndighe­ten kan hos den lokala passmyndigheten få upplysning om gäldenären har pass. Efterkommer ej gäldenären föreläggande alt lämna från sig sill pass, löper han risk all bli häktad (94 8).

Enligt Iredje stycket får förbud meddelas gäldenären att lämna den ort där han är bosatt, om del skäligen kan befaras alt gäldenären genom all be­ge sig från orten undandrar sig skyldighet som föreskrivs i KL. Någon skillnad görs inte i lagen mellan liden före och liden efter boupptecknings-edens avläggande. Della förbud är avsell för speciella situationer, främst för fall då gäldenären fortlöpande måste slå till förvaltarens förfogande i samband med en rörelses avveckling. Förbudet bör utformas så alt del inte blir mer ingripande än nödvändigt. Med den orl där gäldenären är bosall avses ort där gäldenären sladigvarande har sin boslad. Att gäldenären är manlalsskriven på orlen krävs dock inte.

Prop. 1978/79:105

300

Beslut om reseförbud och om åläggande för gäldenären att lämna ifrån sig pass meddelas enligt Qärde stycket av konkursdomaren på begäran av förvaltaren eller tillsynsmyndigheten. Konkursdomaren får sålunda inte beslula självmant. Vidare föreskrivs i samma siycke att här avsell beslul omedelbart skall hävas när skäl fördel inte längre föreligger. Atl gäldenä­ren kan göra framställning i de nämnda frågoma (samlycke till resa m. m.) är .självfallet och behöver ej lagfästas.

Innan beslut meddelas i frågor som avses i paragrafen skall konkursdo­maren enligt femle stycket bereda gäldenären, förvaltaren och tillsyns­myndigheten lillfälle alt yttra sig, om del lämpligen kan ske och inte är utan betydelse. Ofta torde situationen vara sådan atl beslut måste fattas snabbt för att gäldenären skall kunna hindras all undandra sig sina skyldig­heter. I dessa fall får det i regel anses olämpligt att gäldenären hörs före be­slutet. Det kan i vissa fall också tänkas att ett hörande av någon av de an­givna partema är betydelselöst för prövningen av den aktuella frågan. Inte heller då behöver konkursdomaren inhämta något yttrande. Härav följer bl. a. atl konkursdomaren kan underlåta all bereda den som gjort framställ­ningen i ärendei lillfälle atl yttra sig. Av femle stycket framgår vidare atl konkursdomaren kan hålla förhandling för atl pröva här avsedda frågor.

Enligt sjätte stycket åligger det gäldenären att vid byte av vistelseort uppge för förvaltaren var han vislas. I orden "byle av vistelseort" ligger att det skall vara fråga om ett inte alltför kort uppehåll på annan ort.

Konkursdomarens beslut i frågor enligt 88 8 kan överklagas men länder till omedelbar verkställighet, om inte annat förordnas. Se 210 8.

Bestämmelserna i 88 8 skall enligt 96 8 tillämpas på vissa förutvarande ställföreträdare för gäldenär som är juridisk person.

Liksom övriga paragrafer i 4 kap. är 88 8 lillämplig oavsett i vilken form konkursen blir handlagd.

88      a 8 Paragrafen reglerar det fallet atl gäldenär redan under handlägg­

ningen av konkursansökningsmålet enligt 14 b 8 lämnat från sig sitt pass.

Konkursdomaren skall i detta fall omedelbart efter konkursbeslutet pröva

om gäldenären skall få tillbaka passet. Denna prövning skall göras

oberoende av framställning. Kan del skäUgen befaras att gäldenären åsido­

sätter förbud att bege sig från riket, har han inte rält att återfå passet. Om

konkursdomaren finner att gäldenären bör få tillbaka sill pass, skall han

underrätta den kronofogdemyndighel som förvarar passet. Om detta får

ges bestämmelser i KF.

89     8 Första stycket innehåller bestämmelser om gäldenärens upplys­

ningsplikt. Enligt paragrafens nuvarande lydelse skall gäldenären bl.a. vid

borgenärssammanträde lämna borgenärerna de upplysningar om boet som

de begär. Rätten atl erhålla upplysning tillkommer borgenärema samfällt.

Enskild borgenär kan alllså inte begära alt få upplysningar rörande boel.

Prop. 1978/79:105

301

Kommittén föreslår att gäldenärens upplysningsplikt mol borgenärerna avskaffas. Som skäl härför åberopar kommittén all borgenärerna i del nya förvaltningssystemet inte skall ha någon beslutanderätt i förvaltnings­frågor och atl borgenärssammanträden skall förekomma endast i begränsad omfattning. Någon erinran har vid remissbehandlingen inte gjorts mol kommitténs slåndpunkl. Även jag ansluler mig lill denna. I sam­manhanget bör beaktas atl tillsynsmyndigheten och förvallaren enligt 60 8 andra slyckel är skyldiga att på begäran lämna borgenär upplysningar om boet.

Försia siycket i paragrafen har ändrats i enlighel med det sagda. Dessulom har i första och andra styckena vidtagits ändringar som är för­anledda av atl rällens ombudsman skall avskaffas.

90        8 Enligt paragrafen i dess nuvarande lydelse skall rättens ombuds­

man, innan han meddelar beslut i fall som avses i 88 8 (gäldenärens rörelse­

frihet) eller 89 8 (utevaro från borgenärssammanträde inför rättens

ombudsman) höra förvaltaren. Om förvaltaren eller gäldenären är

missnöjd med ombudsmannens beslut, får frågan hänskjulas till konkurs­

domarens prövning.

Äv 88 8 i den föreslagna lydelsen framgår atl det är konkursdomaren som prövar frågor om gäldenärens rörelsefrihet. Bestämmelsen innehåller också föreskrift om att bl.a. förvaltaren skall ges tillfälle all yttra sig i sådana frågor. Med hänsyn till della och då borgenärssammanträde inte längre skall hållas inför rätlens ombudsman, har 90 8 kunnat upphävas.

91        8 Försia stycket innehåller de grundläggande bestämmelserna om

gäldenärens bouppieckningsed och överensstämmer i sak med nuvarande

91 8. Gäldenären skall avlägga bouppieckningsed oberoende av yrkande.

Edgången är med andra ord obligatorisk.

Andra siycket saknar motsvarighet i gällande lag. Regleringen, som har behandlals i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.8.6), tar sikte på det fal­let att gäldenären är juridisk person med flera ställföreträdare. Innebörden av regleringen är atl ed inte behöver avläggas av sådan ställföreträdare vars edgång förvallaren avser sakna belydelse för boulredningen. Del är säledes förvaltaren som avgör om viss ställföreträdare kan undgå edgångs­skyldighet. Syftet med bestämmelsen är att sådan ställföreträdare som inte är närmare insatt i den juridiska personens verksamhet inte skall behöva avlägga ed. Förvaltaren bör vid sin bedömning fästa stort avseende vid eventuella önskemål som framställs av borgenär. Bestämmelsen ger inte möjlighet alt befria samtliga ställföreträdare för gäldenären från ed enligt 91 8. Del kan inträffa alt gäldenärens alla ställföreträdare avgått före kon­kursen och att någon ställföreträdare för gäldenären under konkursen ej utsetts. 1 delta fall kan ed komma i fråga endast med stöd av 93 8.

Förvallaren bör ta ställning till frågan om vilka som skall avlägga ed i

Prop. 1978/79:105

302

god lid före första borgenärssammanlrädet. Förvaltaren bör till konkurs­domaren anmäla namnen på de ställföreträdare vilkas edgång kan undvaras. Dessa bör underrättas om all de ej behöver inställa sig lill edgången. Bestämmelser i della hänseende får tas in i KF (jfr 19 8 tredje stycket i förslaget och nuvarande 11 8 KF).

Del kan länkas att man t.ex. när gäldenären är ett akiiebolag kan räkna med all flera ställföreträdare har i stort selt samma kunskap om bolagels verksamhet. Med tillämpning av andra stycket kan edgången inskränkas till någon eller några av dessa ställföreträdare.

I 53 8 försia stycket finns en mot den nu förevarande bestämmelsen i 91 8 andra stycket svarande regel om skyldighet att närvara vid bouppteck­ningsförrättningen och därvid uppge boet under ed. Tillämpningen av de båda bestämmelserna lorde i regel leda till alt samma ställföreträdare medverkar vid bouppieckningen och sedermera avlägger ed. Del kan dock tänkas fall då det är befogat att låta en ställföreträdare som inte har deltagit vid bouppteckningen avlägga bouppteckningsed. Å andra sidan kan det hända att om flera ställföreträdare har lämnat uppgifter vid bouppteck­ningen inte alla dessa behöver avlägga ed.

92

8 Paragrafens första siycke överensstämmer med gällande lag frånsett att underrättelse skall lämnas lill tillsynsmyndigheten i stället för rättens ombudsman. Andra slyckel har erhållit en ny lydelse som dock i sak överensstämmer med gällande lag.

93

8 I paragrafen ges bestämmelser om fakultativ edgångsskyldighet. Edgång enligt dessa bestämmelser förutsätter alltså att yrkande framställs.

De ändringar som har gjorts i första och andra slyckena har motiverats i avsnitt 5.8.6.

1 första stycket har bestämmelsen om edgång av make till gäldenären utgått. Edgång av make innefattas i stället i paragrafens andra stycke. I återstående bestämmelse i första stycket anges i saklig överensstämmelse med gällande lag att omyndig gäldenär som fylll 15 år under vissa förutsätt­ningar är skyldig att avlägga bouppieckningsed.

Andra stycket gäller edgång av andra än gäldenären. Enligt detla siycke är annan än gäldenären skyldig alt på yrkande av förvaltaren eller borgenär avlägga bouppteckningsed eller beediga viss uppgift i bouppieckningen, om det kan antas all sådan edgång är av betydelse för utredningen. Bestämmelsen ersätter nuvarande regler om bouppteckningsed av gäldenärs barn och husfolk m.fl. och om den begränsade edgång som f.n. kan åläggas den som haft hand om egendom som hör till boel. Uttryckel "annan än gäldenären" omfattar inte gäldenärens ställföreträdare i kon­kursen. Ställföreträdares skyldighet att avlägga ed regleras uteslutande genom 918.

Bland dem som enligt andra stycket kan åläggas edgång märks främst

Prop. 1978/79:105

303

förutvarande ställföreträdare för juridisk person, t.ex. styrelseledamot, verkställande direktör eller likvidator, vilka lämnal sitt uppdrag. Särskilt beträffande den som nyligen har avgått eller entledigats kan det ofta förul­sällas alt hans edgång är av belydelse för boulredningen. 1 motsats lill vad som gäller enligt 96 8 ställs dock inte upp något krav på atl ställföreträdare skall ha lämnal uppdragei senast viss lid före konkursen. Skyldighet atl av­lägga ed enligt förevarande paragraf kan vidare tänkas bli aktuell för an­slällda hos gäldenären. Edgång av make eller annan närstående till gälde­nären kan också vara av iniresse. 1 dödsbos konkurs kan edgång av förut­varande boutredningsman och av sådan bouppgivare som inte är dödsbo­delägare ibland vara påkallad.

Beträffande förutvarande ställföreträdare torde det oftast finnas skäl att kräva att bouppteckningen i sin helhet beedigas, dvs. att bouppteck­ningsed avläggs. Beiräffande andra personer kan del i regel räcka med att vissa uppgifter i bouppieckningen beedigas.

Om den som skall avlägga ed enligt andra stycket vill göra tillägg till eller ändringar i bouppteckningen, skall detta ske i anslutning till edsavläg­gelsen Qfr 91 8 försia siycket).

Den som avlägger ed enligt andra stycket har rätt till ersättning för in­ställelsen enligt 99 8 försia stycket andra meningen och tredje stycket.

Den som yrkar edgång enligt andra stycket har att förebringa utredning som gör del antagligt alt edgången är av belydelse för boulredningen. För­farandet när yrkande om edgång enligt försia eller andra stycket i före­varande paragraf har framställts framgår av tredje stycket i paragrafen. 1 detta siycke har nuvarande bestämmelse om underrättelse om edgångs­yrkande m.m. lill rättens ombudsman ersatts med en föreskrifi om all tillsynsmyndigheten skall underrättas.

94 8 Paragrafens första stycke innehåller f.n. en bestämmelse om hämtning eller häktning av gäldenären vid överträdelse av vad som åligger honom enligt vissa angivna paragrafer i KL. Häri görs ingen saklig ändring. Till nu nämnda bestämmelse har emellertid gjorts ett tillägg för del fall del skäligen kan befaras all gäldenären gör sig skyldig till sådan överträdelse som lidigare nämnls i stycket. Tillägget har behandlats i den allmänna motiveringen (avsniii 5.8.2). För att hämtning skall komma i fråga fordras ej mera än alt angiven fara föreligger. Situationen kan vara den atl gäldenären notoriskt undandrar sig sina skyldigheter. Detta torde motivera all hämtning får ske. När del gäller häklning fordras, förutom att fara föreligger för atl gäldenären undandrar sig sina skyldigheter, att sär­skild anledning lill sådan ålgärd föreligger. Vad som innefattas i särskild anledning har angivits i avsniii 5.8.2.

Bestämmelserna i första stycket avser hämtning eller häktning av gälde­nären, inbegripet när gäldenären är juridisk person, dennes ställföre­trädare. Annan än gäldenären kan enligt förevarande paragrafs andra

Prop. 1978/79:105

304

stycke, som ej föreslås ändrat, bli föremål för tvångsmedel, om han undandrar sig edgång enligt 93 8. Här innefallas bl.a. förutvarande ställ­företrädare för juridisk person.

Vissa förutvarande ställföreträdare är dessutom enligt 96 8 i vissa hän­seenden underkastade reglerna om tvångsmedel i förevarande paragrafs försia siycke.

Hämtning går i allmänhet till så all gäldenären genom polismyndighets försorg inställs till konkursdomstolens kansli. Hämtning kan emellertid ske även till annan plats, exempelvis förvaltarens kontor, när det är lämpligt.

Enligt Iredje siycket som är oförändrat skall häktningskostnad betalas av allmänna medel. Någon bestämmelse om kostnad för hämlning finns inte. Enligt kommitténs mening bör hämtningskostnaden ses som en konkurskostnad, som i första hand skall utgå ur boet och i sista hand av allmänna medel enligt 188 8. Jag delar denna mening.

Konkursdomaren kan besluta om hämtning eller häktning av gäldenären även med stöd av 8 8 lönegarantilagen. På samma sätt som gäller i fråga om Ivångsåtgärder enligt förevarande paragraf får konkursdomaren enligt lönegaranlilagen ej fatta beslul om tvångsåtgärd självmant. Beslutet fömt­sätter nämligen yrkande av kronofogdemyndigheten. Det är viktigt att hämtning enligt nämnda 8 8 samordnas med hämtning med stöd av 94 8 KL så att inte gäldenären i onödan utsätts för hämtning flera gånger. För atl möjliggöra samordning bör liksom nu föreskrivas i KF att konkurs­domaren vid beslul om hämtning av gäldenären enligt 94 8 KL skall under­rätla kronofogdemyndigheten om åtgärden. Innan konkursdomaren bestämmer tid för hämtning bör han samråda med samtliga berörda. Kostnader för hämtning enligt lönegaranlilagen utgår av allmänna medel. Detta bör gälla även när konkursboet drar nytta av gäldenärens fram­tvingade inställelse, t.ex. genom att gäldenären lämnar uppgifter för bouppieckningen.

95 8 I denna paragraf ges regler om handläggningen av frågor om tvångs­medel enligt 94 8- Paragrafen har i förslaget delats upp i tre siycken. Av första siycket framgår atl det är konkursdomaren som prövar frågor om hämtning, häktning och vite. Prövningen sker på begäran av förvaltaren eller tillsynsmyndigheten. Atl gäldenären äger påkalla beslut om att bli fri­given är självfallel ulan lagregel.

Ändra stycket innehåller en ny bestämmelse, enligt vilken ingen får hållas häktad längre tid än tre månader under konkursen. Bestämmelsen, som har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.8.2), innebär att den sammanlagda häktningstiden under konkurs inte får överstiga tre månader. Övriga bestämmelser i andra stycket överenssiämmer med gäl­lande lag frånsett alt orden "för Iredska" utgått.

Tredje stycket innehåller bestämmelser om handläggningen av frågor

Prop. 1978/79:105

305

om tvångsmedel. Konkursdomaren skall bereda gäldenären, förvaltaren och tillsynsmyndigheten lillfälle atl yttra sig om del lämpligen kän ske och ej finnes vara ulan belydelse. Förhandling kan vidare hållas i berörda frå­gor. Ätt konkursdomarens beslut kan överklagas, bl. a. av lillsynsmyndig­heien och alt beslutet går i omedelbar verkställighet, om inte annat förord­nas framgår av 210 och 210 a 88.

95

a 8 Paragrafen avser del fallel alt gäldenären är häktad med slöd av 14 b 8 när konkursen beslutas. Konkursdomaren eller, i fall dä konkursan­sökningen prövas av rätten, denna har atl i samband med konkursbeslulel pröva om gäldenären alUjämt skall vara häktad. Bestämmelsen är lillämplig även i del fallel all högre rält meddelar konkursbeslul beiräffande häktad gäldenär. Prövningen sker ulan någon särskild begäran i saken. Föreligger skäl till häktning enligt 94 8, skall häktningen beslå.

96

8 I 96 8 i gällande lag föreskrivs att reseförbud som har meddelals gäldenären förfaller så snart han har avlagt bouppteckningsed. Bestäm­melsen lorde syfta endasl på sådani reseförbud som har meddelats enligt ULoch RB för säkerställande av fordringsanspråk. 1 övrigi ärdet överläm­nat ål rällslillämpningen att avgöra frågan om tillämpligheten i samband med konkurs av reglema i UL och RB rörande säkerhetsåtgärder (jfr 23 och 24 8§ KL). Av förarbetena framgår atl syftei med nuvarande besläm­melse i 96 8 är att förhindra atl en gäldenär som vid konkursbeslutet redan på grund av överträdelse av reseförbud blivit häktad måste friges och där­igenom får möjlighel att överträda del reseförbud som gäller i konkurs.

Kommittén anser atl bestämmelsen i 96 8 kan undvaras med hänsyn till den av kommittén föreslagna möjligheten att häkta gäldenären redan på gmnd av föreliggande risk att gäldenären undandrar sig vad som åligger honom enligt KL. Kommitténs bedömning har inte föranlett någon erinran av remissinstansema.

Deparlemenlsförslaget (94 8) ger möjlighet all häkta gäldenär, om det kan befaras att gäldenären undandrar sig sina skyldigheter eller överträder reseförbud som gäller mot honom och särskild anledning förekommer. Det särskilda skäl som motiverat bestämmelsen i 96 8 KL gör sig därigenom knappast längre gällande. I likhel med kommittén anserjag därför alt be­stämmelsen kan utmönstras. I stället har i 96 8 upptagits bestämmelser rö­rande förutvarande ställföreträdare för gäldenär som är juridisk person. Bestämmelserna har behandlals i avsnitt 5.8.2.

Enligt förevarande paragraf är, om gäldenären är juridisk person, styrelseledamot, verkställande direktör eller likvidalor, som har avgått eller entledigats senare än ett år före dagen då konkursansökan kom in till konkursdomaren, underkastad bestämmelserna i 88 8 om inskränkningar i konkursgäldenärs rörelsefrihet och i 89 8 första stycket om gäldenärs upplysningsplikt. Det är här fråga om samma grupp av personer som avses 20   Riksdagen 1978179. 1 saml. Nr 105

Prop. 1978/79:105

306

i 14 b 8 andra siycket. All ed kan avtvingas förutvarande ställföreträdare följer av 93 8.

Vidare skall enligt paragrafen 94 8 försia och tredje styckena samt 95 8 lillämpas. Detta innebär atl här avsedd förutvarande ställföreträdare som bryter mot bestämmelserna i 88 och 89 §8 eller som kan befaras göra detta kan hämtas eller häkias. I del fall den förutvarande ställföreträdaren undandrar sig edgång enligt 93 8 andra stycket kan tvångsmedel tillgripas mol honom med stöd av 94 8 andra stycket. Enligt förevarande paragraf skall även 88 a och 95 a 88 vara tillämpliga.

Del kan tänkas att ställföreträdare avgår under konkursen (jfr 13 kap. 20 8 andra siycket aktiebolagslagen (1975:1385)). Även sådan ställföreträdare omfattas av regleringen i 96 8-

98      8 Enligt nuvarande lydelse skall förvaltaren i samråd med rättens

ombudsman handlägga frågor som avses i 97 8 KL, dvs. frågor om gälde­

närens beneficium och underhåll m.m. Tvist i dessa frågor skall prövas av

rätten enligt reglema i 27 8 KL.

Jag har förordat i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.3.5) att frågor om beneficium och underhåll liksom nu i första hand skall prövas av för­vallaren men att till skillnad från gällande lag tvist i dessa frågor skall prövas av tillsynsmyndigheten. Delta överensstämmer med vad jag har förordat beträffande frågor som avses i 27 8. I förevarande paragraf har mol denna bakgrund endast de ändringarna gjorts att bestämmelsen om samråd med rättens ombudsman fått utgå och att hänvisningen till 27 8 ändrats till att avse Qärde och femte styckena i denna paragraf.

99      8 I förevarande paragraf finns bestämmelser om rätt till ersältning av

konkursboet för inslällelse. Regleringen har behandlats i avsnilt 5.8.6.

Enligt första stycket i dess gällande lydelse är gäldenären berättigad till ersättning för inställelse. Ersättning utgår dock endasl för resa och uppe­hälle.

Enligt departementsförslaget har även annan än gäldenären rätt till ersättning för inställelse i vissa fall. SkUlnad görs härvidlag mellan sådan förutvarande ställföreträdare till gäldenären som avses i 96 8 och annan person. Den förre har (första siycket andra meningen) samma rätt till ersättning som gäldenären. Här avsedd ställföreträdare kan ha att inställa sig hos konkursdomaren eller annorstädes till följd av 93 8 andra siycket (för all avlägga bouppteckningsed) eller 89 8 första stycket (för att lämna upplysningar) och har då rätt till ersättning för resa och uppehälle men inte för tidsspillan. I ett nytt tredje siycke har tagits in en beslämmelse enligt vilken annan än den som avses i första stycket har rätt till skälig ersättning av konkursboet för inställelse enligt 93 8 andra stycket. Ersättningen omfattar även tidsspillan. Det ankommer i detta fall på konkursdomaren alt bestämma vad som skäligen bör utgå i ersältning.

Prop. 1978/79:105

307

Kosinad som konkursboel åsamkas enligt 99 8 bör räknas som konkurs­koslnad.

102

8 De uppgifter som f n. åvilar rällens ombudsman har flyttals över till förvaltaren. Denne skall enligt paragrafen bl.a. upprätta en förteckning över gjorda bevakningar.

103

8 Enligt första slyckel i paragrafen skall konkursdomaren i viss ordning bestämma anmärkningstid, plats där bevakningshandlingama skall hållas tillgängliga för granskning samt tid och plats för förlikningssamman­lräde inför konkursdomaren enligt 108 8. Avgörandet i dessa frågor skall Iräffas ulan dröjsmål efter bevakningstidens utgång. Om det lämpligen kan ske, får enligt andra meningen beslutet fattas dessförinnan. Sistnämnda bestämmelse ersätter föreskriften i nuvarande fjärde stycke.

Avgörandel i fråga om anmärkningstid m.m. skall enligt gällande lydelse föregås av samråd med rällens ombudsman och förvaltaren. Enligt försia slyckel första meningen i förslagei skall konkursdomaren samråda med förvallaren. Genom samrådet med förvaltaren kan konkursdomaren få upplysning om förhållanden som påverkar anmärkningstidens längd.

Ändringen i andra slyckel beträffande anmärkningstidens längd har behandlals i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.4). Undantagsbestäm­melsen om längre anmärkningstid än fyra veckor är avsedd främst för konkurser med omfattande eller komplicerade fordringsförhållanden.

Regler om beslämmande av lid för rätlens handläggning av tvistiga ford­ringar återfinns i förslaget i 108 8 Qärde stycket. Nuvarande tredje stycke i förevarande paragraf kan därigenom utgå.

Äv nuvarande 13 8 KF framgår att underrättelse om vad konkurs­domaren bestämt i fråga som avses i 103 8 KL om möjligt skall utsändas samtidigt med kallelsen till första borgenärssammanträdet. Det förutsätts alllså atl undanlagsregeln i 103 8 Qärde stycket KL, som motsvarar första stycket andra meningen i departementsförslaget, är tiUämplig. F.n. är det vanligt atl konkursdomaren i stället för alt sända ut särskild underrättelse om anmärkningstid m.m. tUlämpar undantagsregeln i 103 8 Qärde siycket KL och anslutande föreskrift i nuvarande 13 8 KF och alltså tar in besked om anmärkningslid m.m. i kallelsen till första borgenärssammanlrädet. Mot della tillvägagångssätt torde i regel någon erinran inte kunna riklas med hänsyn till den arbetsbesparing som sker. I vissa fall, t.ex. då ford­ringsförhållandena kan förväntas vara omfattande och komplicerade, blir emeUertid grundvalen för beslämmande av lämplig anmärkningstid betydligt säkrare sedan bevakningstiden gått ut. Det är då befogat att vänta med underrättelsen till sistnämnda tidpunkt.

107 8 Enligt denna paragraf skall till borgenär mot vars bevakning an­märkning har framställts översändas avskrifi av anmärkningsskriften m.m.

Prop. 1978/79:105

308

Enligt förslaget skall konkursdomaren i stället för som nu rällens ombudsman - ha denna uppgift.

108 § Paragrafen handlar om del borgenärssammanträde som brukar kallas för förlikningssammanlrädet. Enligt gällande lag skall rätlens ombudsman leda sammanträdet och därvid utreda och söka förlika de tvistefrågor som uppkommit genom alt anmärkningar har framställts mol gjorda bevakningar. Enligt departementsförslaget skall dessa uppgifter i stället fullgöras av konkursdomaren. Den nya ordningen, som har behand­lals i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.4), har föranlett ändringar i paragrafens första och tredje stycken.

Det kan tänkas atl tvistefrågor hinner bli förlikta före förliknings­sammanlrädet, t.ex. genom medverkan av förlikningsman som avses i 50 a 8. Dessa behöver då inte behandlas vidare. Detta har särskilt marke­rats i första stycket. Skulle det inträffa att alla tvistefrågor blir förlikta före del ulsalla föriikningssammanlrädel, skall självfallet inget sammaniräde hållas. Det bör här erinras om bestämmelsen i 110 8 KL, enligt vilken för­likning angående anmärkning som framslällls mol bevakad fordran inte får ingås på annal sätt än som sägs i förevarande paragraf (iredje siycket) såvi­da inte alla vilkas rätl är beroende av förlikningen samiycker därtill. Den bestämmelsen är givetvis tillämplig även i fråga om förlikning som Iräffas före förlikningssammanlrädet med eller ulan medverkan av förliknings­man.

Konkursdomaren skall enligt paragrafens iredje siycke vid förliknings­sammanträdet först utreda tvistefrågorna. I regel får del dock förutsätlas att tvistefrågorna är klarlagda genom förvallarens eller i förekommande fall förlikningsmans försorg. Förutsättningarna för förvaltarens verk­samhet i detta hänseende har förbättrats bl.a. genom ändring av reglema om anmärkningslid i 103 8. Jag vill underslryka att förvaltarens arbele på denna punkl är av mycket stor vikt när det gäller möjligheterna alt få till stånd förlikning.

Konkursdomaren bör i likhet med vad som är fallet med rällens ombudsman vara aktiv i sina försök atl förlika parterna. Konkursdomaren bör bedriva sitt arbete ungefär efter de linjer som har avsetts gälla be­träffande förlikning i tvisiemål om mindre värden. Konkursdomaren bör sålunda vara oförhindrad att lägga fram konkreta föriikningsförslag. Han bör emellertid klargöra för partema alt ett eventuellt avgörande i saken kan komma atl avvika från förlikningsförslaget. Är det hell klart vilken av partema som skall vinna målet vid en saklig prövning, bör konkursdoma­ren däremoi avhålla sig från förlikningsförsök.

Möjligheterna all åstadkomma föriikning vid sammanträdet kan i vissa fall underiättas av att förberedande kontakter tas före sammanträdet. F.n. lägger rättens ombudsmän ofta ned betydande arbele i denna del före förlikningssammanträdet. Det är dock inte meningen att konkursdomaren

Prop. 1978/79:105

309

skall utöva en sädan förberedande verksamhet. Jag vill emellertid erinra om vad jag nyss har sagt om de förbättrade förutsättningarna för för­valtarens uiredning av tvistefrågorna före föriikningssammanlrädel. Även de insaiser som kan göras av den särskilda förlikningsmannen har här be­tydelse.

I praktiken förekommer inte sällan all förlikningssammanlräde ajourne­ras på grund av all det behövs ytterligare ulredningar eller förhandlingar. KL fömlsäiier visserligen inte atl ajoumering av förlikningssammanlrädet kan äga mm. Kommittén uttalar dock atl någon erinran knappast kan riktas mol förfarandet. Enligt kommittén har förfarandel den fördelen atl den tvistefråga det rör sig om inte behöver hänskjutas till rätten, om för­likning kan ske vid fortsatt sammaniräde. Jag delar kommitténs upp­fattning i detta hänseende. Jag vill dock betona att uppskovet endasl bör få avse en kortare lid och ett villkor härför bör vara atl man kan räkna med att den ytterligare utredning eller förhandling som skall komma till stånd under uppskovet kommer att leda till förlikning.

Av gällande bestämmelse i tredje stycket andra meningen följer atl ell medgivande av alla närvarande vid föriikningssammanlrädel lill alt anmärkning får förfalla eller inskränkas binder även frånvarande rätts­ägare. Av den nyss berörda 110 8 KL följer att samtycke av ofta ett bety­dande antal rättsägare är en förutsättning för att en förlikning skall kunna slutas efter förlikningssammanträdet. I detta avseende skapas emellertid nya förutsättningar genom ett tillägg i tredje siycket. Tillägget, som har be­handlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.4), innebär att de som är närvarande vid förlikningssammanträdet genom enhälligt beslul med bin­dande verkan gentemot frånvarande rättsägare - förutom att medge alt anmärkning skall förfalla m. m. - får lämna förvaltaren uppdrag att träffa föriikning med borgenär mot vars bevakning anmärkning har gjorts. Upp­draget kan, om så behövs, avse samtliga återstående tvistiga bevakningar. När sådani uppdrag ges lill förvaltaren kan del ibland finnas skäl för kon­kursdomaren all utse en särskild förlikningsman enligi 50 a 8. Möjlighelen alt ge förvaltaren i uppdrag atl iräffa förlikning kan ses som ett alternativ i vissa fall lill att ajournera förlikningssammanträdet.

Den nya bestämmelsen kan göra nytta i olika situationer. Man kan bl.a. tänka sig alt förlikningsförhandlingar inleds vid sammanträdel men inte kan avslutas på grund av någon ofullständighet i utredningen. Tvislen skall då visserligen hänskjutas till rätten. Om förvallaren får i uppdrag att träffa föriikning, är det emellertid möjligl alt en prövning i rätten blir obehövlig.

Äv dem som är berättigade atl föra talan vid förlikningssammanträdet förvallaren, gäldenären och borgenär är del endast förvaltaren som är skyldig atl närvara vid sammanträdet. Borgenär som har gjort anmärkning fär sålunda utebli. Även om detta i princip inte hindrar att de närvarande beslutar exempelvis att inskränka anmärkningen kan givelvis hans utevaro i praktiken inverka menligt på förlikningsmöjligheten. Och om bevakande

Prop. 1978/79:105

310

borgenär som inte heller är skyldig all inställa sig uteblir, spolieras möjlighetema till förlikning vid sammanträdet. Genom att förvallaren kan få i uppdrag att även efter sammanträdel träffa förlikning är del också i dessa fall tänkbart atl en process kan undvikas. För att regleringen skall göra praktisk nylta är det angeläget all förvaltaren fär fria händer all Iräffa den förlikning som han kan finna fördelaktigast. Uppdragei kan vara begränsat lill viss eller vissa tvistefrågor eller, som förul nämnls, omfatia samtliga återstående tvistefrågor. Om inte annat sägs, när förlikningsupp­draget lämnas, har uppdraget giltighet lills tvistefrågan slutgiltigt avgjorts. Det uppdrag som här avses har som nyss nämnts bindande verkan även gentemol frånvarande rättsägare. Detta innebär att en av förvaltaren med slöd av uppdragei träffad förlikning är bindande för samtliga rättsägare vare sig de har dellagil i föriikningssammanlrädel eller inte.

Borgenärernas beslut atl lämna föriikningsuppdrag lill förvaltaren kan överklagas i likhel med vad som f.n. gäller i fråga om beslut atl inskränka eller frånfalla anmärkning. 1 207 8 upptas en regel om fullföljd mol här avsedda beslul.

1 tredje slyckel tredje meningen finns en bestämmelse för del fall all bå­de borgenär och borgensman eller likställd vill la del i avgörande av fråga som avses i andra meningen i samma stycke. I saklig överensstämmelse med 182 8 andra ledet KL föreskrivs att borgenärens mening skall gälla, om inte de andra löser ul honom eller ställer betryggande säkerhet för ford­ringen.

I Qärde stycket anges liksom nu alt tvistefråga varom förlikning ej blivit träffad skall hänskjutas till rätten.

F.n. skall konkursdomaren i samband med att han vid bevakningstidens utgång eller tidigare besiämmer anmärkningstid och tidpunkt för föriik­ningssammanträde även bestämma dag för rättens handläggning av de tvistefrågor som eventuellt kan komma atl hänskjutas till rätten. Normalt skall handläggningen äga rum inom Qorlon dagar från föriikningssamman­lrädel. Se 103 8 tredje stycket KL. Regler om tid för rättens handläggning finns i departementsförslagel i förevarande Qärde stycke av 108 8. Den nya regleringen, som har motiverats i avsnitt 5.4, innebär atl konkursdomaren vid förlikningssammanträdets slul skall meddela beslul om tidpunkten för handläggningen vid rätten. Om det är möjligl, skall handläggningen ske i omedelbar anslutning lill förlikningssammanlrädet. Tvistefrågor som inte behandlas omedelbarl skall sättas ut till viss dag inom fyra veckor efter sammanträdet. Om särskilda skäl föreligger, kan dock senare dag bestäm­mas.

Konkursdomaren bör när han hänskjuter tvistefråga lill rätten vid behov lämna de närvarande en redogörelse för del fortsatta förfarandet vid rälten. Innan konkursdomaren bestämmer tid för rättens handläggning bör han också lämpligen inhämta synpunkier i frågan från förvaltaren och de rättsägare som är närvarande vid sammanträdet.

Prop. 1978/79:105

311

Omedelbar handläggning bör i försia hand ske beiräffande tvistefrågor som är enkla och inte kräver vidare utredning. Även i mera komplicerade fall bör omedelbar handläggning ibland vara möjlig. Stort avseende bör naluriigtvis fäsias vid vilka förlikningsmöjligheler som finns och parternas egen inställning lill hur handläggningen skall ske. Som jag har sagt i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.4) bör konkursdomaren normalt inte gå emot bevakande borgenärs begäran om uppskov. Det är inget som hindrar all tvistefrågorna delas upp så atl en del handläggs omedelbart och andra behandlas vid ett senare tillfälle Ofr 109 8 KL). Möjligheten att sätta ul dag för rättens handläggning till en senare tidpunkt än den nu gällande normal-frislen på Qorlon dagar är avsedd bl.a. för de fail parterna behöver extra tid för atl få lill stånd föriikning. I dessa fall torde förvaltaren regelmässigt få i uppdrag att söka Iräffa föriikning. Särskilda skäl att sätta ut mål om tvistiga fordringar lill en senare tidpunkt än fyra veckor efter föriiknings­sammanlrädel lorde kunna föreligga i större konkurser med ett stort antal tvistefrågor.

Framkommer del, t.ex. genom anmälan av förlikningsman, all föriikning har träffats i en till rätten hänskjuten tvistefråga, har rätten att inställa utsatt sammanträde och avskriva målet i den del förlikningen avser. Särskilda föreskrifter lorde inte behövas i detla hänseende.

Bestämmelser om rättens handläggning av hänskjutna tvistefrågor finns bl.a. 1211 8. Bestämmelsema där innebär bl.a. att något krav på muntlig förberedelse inte uppställs utan att sådan skall äga rum endasl vid behov.

När konkursdomaren meddelar beslul om tid för rättens handläggning bör han om möjligt samtidigt tillkännage om handläggningen skall inledas med förberedelse eller om huvudförhandling skall hållas direkt.

Något förbud atl hålla muntlig förberedelse, om rättens handläggning sker i omedelbart samband med förlikningssammanlrädet, finns inte. Det får emellertid förutsättas att i praktiken bara sådana ivislefrågor som i och med förlikningssammanträdet är klara för avgörande behandlas omedel­bart.

Enligt 21181 förslaget är rätten i mål om ivistiga fordringar domför med en lagfaren domare vare sig målet avgörs vid huvudförhandling i anslut­ning till förberedelse eller vid särskild huvudförhandling. När rättens handläggning äger rum i omedelbar anslutning till förlikningssammanträdet bör naturiigen rätlen utgöras av konkursdomaren.

För rättens handläggning av tvistiga fordringar gäller ytterligare före­skrifter i 109 8 KL. Enligt denna paragraf, vari ingen ändring görs, skall tvistefrågorna avgöras ofördröjligen och på en gång. Om vissa fordringar kräver längre tid än andra för att utredas och styrkas, får dock dömas separat i de frågor som kan avgöras tidigare. I den mån särskild huvudför­handling behövs sedan förberedelse ägl rum, får denna ej dröja längre än som oundgängligen erfordras.

Tillsynsmyndigheten och gäldenären bör underrättas om lidpunkten för

Prop. 1978/79:105

312

rällens handläggning av ivistiga fordringar, när denna inte sker i anslutning till förlikningssammanträdet. Föreskrift härom torde få intas i KF. Skäl att underrätta borgenärerna om tidpunkten för rättens handläggning föreligger inte. Berörda borgenärer som har intresse av saken lorde vanligtvis komma all närvara vid förlikningssammanträdet och där få besked om tidpunkten. Femle stycket i gällande 108 8 innehåller besiämmelserom protokoll vid förlikningssammanlrädet. Med hänsyn till att allmänna regler om proio­kollföring i RB och i prolokollskungörelsen (1971:1066) skall tillämpas be­träffande konkursdomarens proiokollföring torde bestämmelsen kunna utgå. Eventuellt behövliga kompletterande regler om anteckning rörande förlikning etc. kan tas upp i KF.

1118 Paragrafen innehåller bestämmelser om eflerbevakning. Enligt 108 8 Qärde slyckel skall beslut om rättens handläggning av tvistiga ford­ringar, som har bevakats i vanlig ordning, fattas vid förlikningssamman­lrädet. Samma ordning bör gälla beträffande tvistefrågor som avser efter-bevakade fordringar. Detta har medfört att sista ledet i andra stycket enligt nuvarande lydelse av paragrafen har utgått. 1 femte stycket ges en hänvisning till vad som gäller i fråga om vanlig bevakning. Genom denna hänvisning blir bestämmelsema i 108 8 tillämpliga både i fråga om tid­punkten för rättens handläggning och om själva handläggningen av tviste­frågor vid förlikningssammanträdet.

Övriga ändringar i paragrafen beror på atl rättens ombudsman av­skaffas.

112

§ Enligt paragrafen krävs för alt efterbevakad fordran skall beakias vid borgenärssammanträde inför rättens ombudsman att bevakningshand­lingama kommit ombudsmannen lill hända genom konkursdomarens för­sorg eller alt borgenären hos ombudsmannen siyrkt atl bevakning skett. Paragrafen har fått utgå som en följd av att rättens ombudsman inte skall finnas kvar.

113

§ Paragrafen innehåller regler om fullföljd mot dom varigenom an­märkning mot bevakning har ogillats. Nuvarande hänvisning till före­skriften i 79 8 om skyldighet för förvaltaren att från rättens ombudsman inhämta samlycke till överklagande har utmönstrats.

118 8 Ändringama i paragrafen har föranleits av att rättens ombudsman avskaffas.

120 8 1 paragrafens nuvarande lydelse anges i andra stycket i vad mån en fordran som omfattas av ansökan om borgenärsed får beaktas vid borgenärssammanträde inför rättens ombudsman. DeUa siycke har utgått, eftersom rättens ombudsman avskaffas.

Prop. 1978/79:105

313

123 § Enligt föreskrifi i andra slyckel i nuvarande lydelse förfaller yrkande om borgenärsed, om inte bevis om edgångsföreläggande före viss tidpunkt kommer rättens ombudsman till hända. Förvaltaren har här fåll ersätta rätlens ombudsman.

126 och 127 8§ I 126 och 127 88 i gällande lag ges bestämmelser om när utdelning i konkursen skall äga rum. Som regel ankommer det på för­valtaren ensam att med iakttagande av föreskrifterna i 6 kap. KL bestämma tidpunkten (se 126 8 första stycket). I ett par fall har emellertid rättens ombudsman ett avgörande inflytande. Finns tillgångar till betalning av tio procent av oprioriterade bevakade fordringar, skall enligt 126 8 andra stycket utdelning (interimsutdelning) ske för dessa fordringar såvida inte ombudsmannen samtycker lill atl utdelningen anstår. Om ackords­förslag är beroende på prövning, kan förvaltaren, i den mån det föranleds av förslaget, enligt 127 8 låta utdelningen anstå tiU dess ackordsfrågan blivit avgjord under förutsättning alt rättens ombudsman samtycker.

Kommittén föreslår att förvaltaren inom de gränser som lagen uppställer ensam skall bestämma, när utdelning skall ske. Jag ansluter mig till detta förslag som inte mött någon erinran från remissinstanserna. Förvallaren kan enligt 51 a 8 vara skyldig att samråda i frågan med särskilt berörda borgenärer. I tillsynsmyndighetens uppgifter ingår att övervaka atl utdelning kommer till stånd i enlighet med KL:s föreskrifter.

I fall som avses i 126 8 andra stycket bör som kommittén har föreslagit krävas atl särskilda skäl föreligger för alt förvaltaren skall få låta utdelning anstå. Sådana skäl kan t.ex. vara att de med utdelningen förenade koslna­dema är stora i förhållande till det utdelningsbara beloppet eller att slut­utdelning beräknas kunna äga mm inom en inte avlägsen framtid.

Förevarande paragrafer har ändrats i enlighet med det sagda.

128 8 När utdelning skall ske åligger det enligt 128 8 första stycket gällande lag förvaltaren att i samråd med rättens ombudsman upprätta uidelningsförslag. Uppstår skiljaktiga meningar mellan ombudsmannen och förvaltaren, skall förslaget upprättas efter ombudsmannens mening.

Utdelningsförslag grundar sig i första hand på resultatet av bevaknings-och anmärkningsförfarandet och på avgöranden som kan ha träffats i efter­följande process.

Rätlens ombudsmans medverkan vid utdelningsförslagets upprättande och vid meningsskiljaktighet mellan honom och förvallaren hans avgörande inflytande på förslagets utformning hänger samman med de uppgifier han har vid bevaknings- och anmärkningsförfarandet och med den ställning han intar i förvaltningsorganisationen enligt gäUande lag. Bl.a. ankommer det enligt 102 8 KL på ombudsmannen att upprätta och bevara förteckning över gjorda bevakningar och han är ordförande vid förliknings­sammanträden enligt 108 och 11188 KL. Nu nämnda uppgifter skall, som

Prop. 1978/79:105

314

en följd av att rättens ombudsman avskaffas, ankomma på förvallaren resp. konkursdomaren. Del finns inte anledning att koppla in tillsyns­myndigheten vid utdelningsförslagels upprättande. I enlighet med det sagda har den ändringen gjorts i paragrafen atl vad som sägs om rättens ombudsman fåll utgå.

129 § Paragrafen innehåUer regler om offentliggörande av utdelnings­förslag m.m. De uppgifter som rättens ombudsman f n. har i detta sam­manhang har genom ändringar i första-tredje styckena förts över till för­valtaren.

Äv 189 8 i förslaget framgår atl tillsynsmyndigheten skall granska bl.a. slutredovisning som förvaltaren avger i samband med att slututdelnings-förslag läggs fram. Redovisningen och tillsynsmyndighetens utlåtande över den skall enligt samma paragraf vara att tillgå för granskning fr.o.m. samma dag och på samma ställe som utdelningsförslaget. Underrättelse härom skall las in i den kungörelse som utfärdas av förvaltaren enligt 129 8. Med hänsyn till vad nu sagls bör förvaltaren samråda med tillsyns­myndigheten, innan han bestämmer när och var slutuldelningsförslaget jämte förvaltningsredogörelsen skall vara tillgängligt för granskning. En bestämmelse om sådant samråd har därför tagits in i försia stycket av före­varande 129 8.

F.n. skall enligt andra stycket meddelande om innehållet i utfärdad kun­görelse om utdelningsförslag sändas till gäldenären och varje i förslaget upptagen borgenär med känd adress. Sådan borgenär skall få under­rättelse om den utdelning som är beräknad för honom. En remissinstans har förordat att de borgenärer som har bevakat fordran men som inte blivit tillgodoförda utdelning skall få besked härom. Della skulle vara påkallat bl.a. av inlresset att undvika förfrågningar hos tillsynsmyndigheten och konkursdomaren. För min del är jag med hänsyn lill det arbete och de koslnader den ifrågasatta underrättelseskyldigheten skulle medföra inte beredd atl föreslå någon bestämmelse härom.

För att tillsynsmyndighetens insyn i och kontroll över förvaltningen skall underlättas föreskrivs i andra stycket alt förvaltaren skall tillställa även tUlsynsmyndigheten ett exemplar av utdelningsförslaget och förvall-ningsredogörelsen. Det är till fördel vid granskningen av förvaltarens redo­visning, om tillsynsmyndigheten då har tillgång till slutuldelningsförslaget och förvallningsredogörelsen. Förvaltaren bör därför så tidigt som möjligl efter vederbörligt samråd utfärda den i första stycket avsedda kun­görelsen, varefter förslaget jämte redogörelsen kan tillställas förutom konkursdomaren tillsynsmyndigheten.

Förvaltaren skall enligt tredje stycket i departementsförslagel tillställa konkursdomaren och tillsynsmyndigheten ett exemplar av de tidningar där kungörelsen har varil införd samt enligt Qärde stycket underrätta dessa om när kungörelse om slututdelning utfärdas.

Prop. 1978/79:105

315

130 8 Paragrafen innehåller bestämmelser om klander mot utdelnings-förslag. Eftersom tillsynsmyndigheten bör hållas informerad om kon­kursens förlopp, bör konkursdomaren särskilt underrätta myndigheien om atl sådant klander har upptagits lill prövning och om dagen för målets handläggning vid rälien. Ändra slyckel av förevarande paragraf har ändrats i enlighet härmed. Underrällelseskyldighel föreligger även om konkursen enligt 146 8 första siycket skall anses avslutad. Skäl att i para­grafens tredje siycke föreskriva att tillsynsmyndigheten såsom enligt gällande lydelse rättens ombudsman - bör närvara vid målels hand­läggning finns inte.

De handlingar som behövs för klandertvislen finns enligt 129 8 hos för­vallaren. Ändringen i Qärde stycket är föranledd härav.

132 8 Enligt 111 8 i förslaget skall konkursdomaren, när eflerbevakning har skell, överlämna ell exemplar av bevakningshandlingarna lill förvalta­ren (jfr 102 8). Detta påkallar ändring i förevarande paragraf som gäller ut­delning för efterbevakad fordran.

137 § Bevis om att borgenärsed har avlagts skall enligt 118 8 andra stycket och 123 8 andra stycket i förslaget överiämnas av konkurs­domaren till förvallaren. Ändringen i försia slyckel av denna paragraf är en följd härav.

140 8 I andra stycket har hänvisningen lil! den numera upphävda 1921 års lag om ackordsförhandling bytts ut mol en hänvisning till gällande ackordslag (1970:847).

144      § Förmånsberättigad borgenär har enligt 143 § KL under vissa fömt­

sättningar rätt till förskottslyftning för sin fordran. Enligt 144 8 första

stycket i nuvarande lydelse gäller bl.a. att lyftning enligt 143 8 ej får

medges annan borgenär än staten, om han inte ställer borgen för att

medlen återbärs för den händelse del visar sig alt han inte är berättigad att

i utdelning behålla vad han har fått lyfla. Förvaltaren får dock med

samtycke av rättens ombudsman efterge borgen om skäl därtill finns.

Enligt den föreslagna ändringen i försia stycket skall förvaltaren ensam avgöra huruvida borgen skall efterges eller ej. Han får bedöma frågan från fail tiil fall.

145      a 8 Om betalning har utfallit på kapitalbeloppet av en fordran, till

säkerhei för vilken företagsinteckning har meddelats, skall rätlens

ombudsman enligt denna paragraf i gällande lydelse anmäla detta till in­

skrivningsdomaren och därvid sända in föreliggande utdelningsförslag el­

ler annan handling som visar fördelningen. Åtgärdema skall vidtas sedan

tiden för klander mol utdelningsförslaget har gått till ända eller väckt klan-

Prop. 1978/79:105

316

der har avgjorts genom beslul som vunnil laga kraft. Kan del anias atl ytterligare belalning kommer au tilläggas inleckningshavaren, skall dock med anmälan anslå lills del har blivit avgjort, om sådan betalning skall ut­gå. Slulligen föreskrivs alt, när inleckningshavaren lyfter betalning, an­teckning härom skall göras på inleckningshandlingen.

Paragrafen infördes samtidigt med lagen (1966:454) om företagsinteck­ning och bör jämföras med 14 8 denna lag. Enligt detta lagrum blir, om företagsintecknad egendom säljs på grund av utmätning eller i konkurs och betalning utfaller på kapitalbeloppet av iniecknad fordran, inteck­ningen utan verkan till motsvarande belopp. Jfr även 29 8 andra stycket lagen om företagsinteckning och 10 8 8 kungörelsen (1966:455) med tillämpningsföreskrifter lill samma lag.

Eftersom rättens ombudsman skall avskaffas, kan paragrafen inte kvarslå oförändrad.

Kommittén nämnde i sitt betänkande (SOU 1974:6) Förenklad konkurs m.m. att advokalsamfundet i skrivelse till utredningen (Ju 1972:12) angående företagsinteckning hade riktat krilik mol anmälningsskyldig­hetens utformning i paragrafen. Enligt kommitténs mening borde frågan regleras i administrativ ordning. Kommittén föreslog därför i nämnda be­tänkande att paragrafen skulle upphävas.

I prop. 1975/76:210 uttalades atl del inte var möjligt att i då förevarande sammanhang ta stäUning tiU hur anmälningsskyldigheten i sakligt hänseende borde vara utformad i fortsättningen. För den skuU borde endast en nödvändig anpassning av bestämmelsen lill den nya handlägg­ningsformen för mindre konkurser göras. Lättast kunde en sådan anpass­ning ske, om underrättelseskyldigheten flyttades över från rättens ombudsman till förvaltaren. Med en sådan lösning borde bestämmelsen lills vidare kunna stå kvar i KL.

För min del anserjag att den lösning som föreslogs i prop. 1975/76:210 bör väljas även nu. Den i förevarande paragraf avsedda underrättelse­skyldigheten flyttas sålunda över från rättens ombudsman till förvallaren. Härutöver har i lagtexten "inskrivningsdomaren" bytts ut mot "inskriv­ningsmyndigheten".

146 8    I paragrafen har vad som sägs om rättens ombudsman utgått.

148 8 Denna paragraf innehåller regler om utdelning efter konkursens avslutande (efteruldelning). Sålunda gäller enligt den nuvarande lydelsen bl.a. atl vanliga bestämmelser om utdelning och om redovisning vid slut­utdelning har motsvarande tillämpning vid efteruldelning. Efter fram­ställning av rättens ombudsman och förvaltaren får emellertid konkurs­domaren, om han med hänsyn tiU kostnaderna finner utdelning inte lämpligen böra äga rum, förordna att medlen i stället för att delas ul skall överlämnas till gäldenären.

Prop. 1978/79:105

317

I den föreslagna lydelsen har vad som föreskrivs om rätlens ombudsman utgått. Det ankommer alltså på förvaltaren ensam alt göra sådan framställning som avses i paragrafen.

149 8 Här ges regler om nedläggande av konkurs på grund av föriikning. Enligt nuvarande lydelse av paragrafen skall konkursdomaren höra rättens ombudsman och förvallaren, innan han med anledning av gälde­närens ansökan meddelar beslut om nedläggning av konkursen. Vad som sägs om rällens ombudsman har utgått. Det har inte ansetts nödvändigt att lillsynsmyndigheien skall höras i här berörd fråga.

Hänvisningen i andra siycket till 61 8 andra stycket har ändrats till alt avse 67 8 första stycket andra och Iredje meningarna.

152 8 Enligt gällande lydelse av paragrafen skall konkursdomaren höra rättens ombudsman och förvaltaren i frågan huruvida ingivet ackords­förslag bör föreläggas borgenärerna. Det kan inte anses behövligt att konkursdomaren i denna fråga inhämtar yttrande från tillsynsmyndig­heten. I paragrafen har därför endast gjorts den ändringen all rätlens ombudsman fäll utgå.

159 8 Denna paragraf är ny. Förutvarande 159 8 upphävdes genom SFS 1970:848. 1 paragrafen regleras borgensmans och därmed likstäUd persons röslräll vid omröslning i ackordsfråga. Regleringen överensstämmer i sak med nuvarande regler i 182 8 KL.

8 kap. Enligt gällande lag har borgenärema samfällt rätl atl beslula eller yllra sig i vissa frågor. Denna beslutande- eller yttranderätt utövas vid bor­genärssammanträden, varom allmänna regler finns i 8 kap. KL, som har mbriken "Om borgenärssammanlräden".

Beslutanderätt tillkommer borgenärerna i fråga om tillsättande av slutlig förvaltare (45, 48 och 49 88 KL) och av granskningsmän (46 8 KL).

Som framgått i avsnilt 5.2.5 krävs för en del förvaltningsåigärder f n. vidare all borgenärema lämnar sill samtycke eller fattar egel beslul i saken. Detla gäller i vissa lägen beträffande fortsättande eller åtempp­tagande av rörelse, försäljning av egendom, indrivning av uteslående ford­ringar och förlikning angående osäker eller tvistig lillgång. Se 60, 64, 65, 70-72, 77 och 78 88 KL.

Även i fråga om inskränkning av anmärkning mot bevakad fordran m.m. (108 § tredje st. KL) och antagande av ackordsförslag (154 8) ligger avgörandet hos borgenärema samfällt.

Yttranderätt för borgenärskollektivet föreligger i fråga om entledigande av förvaltare (80 8 KL).

I den allmänna motiveringen (avsnitt 5.2.5) har föreslagits atl borgenärs­kolleklivet inte längre skall ha någon beslutanderätt i förvaltningsfrågor.

Prop. 1978/79:105

318

Förvaltaren skall emellertid samråda i vikligare frågor med borgenär som särskiU berörs. Vidare föruisäiier vissa ålgärder liksom enligt gällande lag samlycke av speciella grupper av borgenärer (se 71 8 andra siycket och 76 8)- I det nya förfarandet behövs inga borgenärssammanlräden i nuva­rande mening för behandling av förvaltningsfrågor. Den reglering i 8 kap. KL som behandlar sådana frågor kan följaktligen utgå.

1 den nya ordningen kommer borgenärerna atl ha formlig beslutanderätt endast i fråga om inskränkning av anmärkning m.m. och om antagande av ackordsförslag. Vidare erhåller borgenärerna räll alt yttra sig i fråga om tillsättande av slutlig förvallare (46-48 8§). Den yttranderätt som enligt KL f n. tillkommer borgenärema i fråga om entledigande av förvaltare kvarstår. I nu angivna hänseenden har alltså borgenärssammanträden belydelse även i fortsättningen. Härav följer all en del av föreskrifterna i 8 kap. bör finnas kvar. Rättens ombudsmans avskaffande medför dock behov av vissa ändringar i den kvarstående regleringen.

Kommittén föreslår att 8 kap. i sin helhet upphävs och att de föreskrifter där som bör finnas kvar förs över till andra ställen i KL. Någon erinran mol detla förslag har inte framförts vid remissbehandlingen. Även jag godiar förslaget. Samtliga i kapitlet ingående paragrafer (175-184 88) skall alltså upphävas. Vidare skall kapitelrubriken utgå.

175    8 Enligt denna paragrafär rättens ombudsman ordförande vid borge­

närssammanträde, som ej enligt KL skall hållas inför konkursdomaren.

Vid de borgenärssammanträden som skall förekomma i fortsättningen är konkursdomaren enligt särskilda bestämmelser ordförande. Bestäm­melsen i 175 8 kan därför utgå.

176    8     Paragrafen handlar om kallelse till borgenärssammanträde.

1 försia slyckel anges f n. all kallelse ulfärdas av rättens ombudsman, där det ej är särskilt föreskrivet att uppgiften ankommer på konkurs­domaren. Avskaffandet av rättens ombudsman gör denna bestämmelse obehövlig.

Övriga bestämmelser i paragrafen anger vad kallelse till borgenärs­sammanlräde skaU innehåUa saml hur och när kallelsen skaU utfärdas m.m. Dessa bestämmelser har fortsättningsvis betydelse för borgenärs­sammanträden som avses i 47, 48 och 80 86 och för borgenärssamman­träden i samband med ackord i konkurs. Regleringen bör överföras till KF.

På gmnd av det sagda har reglema i förevarande paragraf fått utgå.

177   § Paragrafen rör protokoll vid borgenärssammanlräde. Beträffande

konkursdomarens proiokollföring gäUer regleringen i RB och i protokolls­

kungörelsen (1971:1166). Bestämmelsen i förevarande paragraf har med

hänsyn härtill fått utgå.

Prop. 1978/79:105

319

178

6 1 denna paragraf anges hur man skall bestämma vilken mening som skall uigöra borgenärernas beslul i fråga som rör boets förvaltning, när särskilda omröslningsbestämmelser inte finns på andra håll i KL. Som en följd av alt borgenärskollektivet inte längre skall ha någon rält atl besluta i förvaltningsfrågor blir bestämmelserna överflödiga. De har därför fåll utgå.

179

8 I denna paragraf anges vad som krävs för alt någon skall få föra talan i förvaltningsfråga vid borgenärssammanträde. Bland annat uppställs del kravet att belopp och beskaffenhei av den fordran som görs gällande skall uppges. Vid sammaniräde som hålls efter bevakningstidens utgång får talan ej föras för fordran som inte bevakats i konkursen. Vidare gäller all talan inte får föras för fordran som uppenbarligen är ogrundad. Talan för fordran som blivit ogillad av domstol fär inte föras även om domstolens beslul inte är lagakraftvunnel.

Som tidigare angetts skall borgenärerna inte längre besluta i förvalt­ningsfrågor. Hit hör inte fråga som behandlas vid förlikningssammanträde, inte heller ackordsfråga. Enligt kommittén kan den som uttalar sig vid borgenärssammanträde i fråga om tillsättande eller entledigande av för­valtare ej anses "föra talan" i saken. Denna uppfattning har inte mött någon invändning från remissinstansema och även jag ansluter mig till den. De nuvarande bestämmelserna i 179 8 kommer därför att hänga i luften. Frågan är då om några molsvarande bestämmelser är påkallade med de nya reglerna om borgenärs medverkan i förvaltningen.

Under konkursens gång kan givelvis någon gång frågan uppkomma om den som uppträder som borgenär i konkursen verkligen innehar en giltig fordran. Frågan kan t.ex. aktualiseras när någon vill göra framställning enligt 43 8 om atl granskningsman skall ulses för hans räkning eller när någon vill yttra sig enligt 46 8 i frågan om slutlig förvallare. Även i andra sammanhang kan frågan om borgenärsbehörigheten tänkas uppkomma. Beiräffande rält att föra talan vid föriikningssammanträde torde gällande bestämmelse (108 8 första stycket KL jfrt med 104 8 andra stycket) vara atl uppfatta så all den som har bevakal fordran i konkursen äger sådan rätt.

Vid bedömandet av om några särskilda bestämmelser i aktuellt hänseende behövs bör enligt min mening beaktas att liknande frågor kan uppkomma redan med gällande KL utan all detla har föranlett några bestämmelser. All borgenäremas medverkan i förvaltningen nu ges en an­nan form och att den enskilde borgenären ges rätt atl begära tillsättande av granskningsman bör inte behöva föranleda att bestämmelser molsvarande de nuvarande i 179 8 KL införs. En sådan reglering skulle knappast heller i övrigt fylla något påtagligt praktiskt behov. Det är tydligt att de principer som kommit till uttryck i nuvarande 179 8 även utan särskilt stadgande får anses gälla, om behörighetsfrågan någon gång blir aktuell.

Prop. 1978/79:105

320

Med stöd av del anförda förordas att 179 8 får utgå.

180

8 Enligt paragrafen får borgenär i vissa fall inte föra talan vid borge­närssammanträde. Talan får inte föras när borgenärens rätt uppenbariigen inte är beroende av frågans utgång. Vidare gäller jäv vid behandling av vissa frågor. Bestämmelserna lar uteslutande sikte på förvaltningsfrågor och fyller därför inte någon funktion i del nya systemet. Paragrafen har därför fåll utgå.

181

6 Enligt 181 8 i gällande lag får förvaltaren inte della i val av gransk­ningsman. Eftersom val av granskningsman inte längre skall förekomma har paragrafen ulmönslrals.

182

8 1 182 8 i gällande lag föreskrivs all om både borgenär och borgens­man eller annan som föruiom gäldenären ansvarar för borgenärens fordran har bevakat fordringen och vill rösta för denna, de har tillsammans en röst. Vidare sägs (andra ledet) atl borgenärens mening vid oenighet skall gälla om inte de andra löser ut honom eller släller full säkerhet för fordringen. Regleringen är även tillämplig vid borgenärssammanträde i samband med ackord vid sidan av de för ackord särskilt avsedda rösträttsbestäm­melserna i 158 § KL saml vid föriikningssammanträde (jfr 108 8 tredje stycket andra meningen). Av del anförda framgår all vad som sägs i 182 8 inte kan frånkännas viss betydelse även i fortsätiningen. På gmnd härav har 182 § fått utgå men samtidigt har en reglering i saklig överens­stämmelse med 182 § i fråga om röstning i samband med ackord tagits in i 159 8. Vidare har en bestämmelse i enlighel med 182 8 andra ledet förts in i 108 8.

183    8 Paragrafen innehåller bestämmelser om besvär mol beslut som

fattas av borgenärerna vid borgenärssammanlräde. De enda borgenärs­

beslut som i fortsättningen har intresse i detta sammanhang är beslut vid

förlikningssammanträde om inskränkning av anmärkning m.m. (108 8

tredje slyckel andra meningen i förslaget) och beslut alt förkasta av gälde­

nären bjudet ackord (154 8 KL). Nämnda beslut kan överklagas, vilket

medför att regleringen i 183 8 till en del måste finnas kvar. Denna del har

förts över till 207 6.

Vissa delar av 183 8 har ingen betydelse för nyssnämnda borgenärs-beslut och kan alllså som överflödiga avskaffas. Det sagda har tillämp­lighel beiräffande andra stycket med undantag för tredje meningen samt iredje stycket andra meningen. Bestämmelsen i Qärde stycket har visserligen teoretisk betydelse beträffande de borgenärsbeslut som kan förekomma i framliden. Med tanke på den utomordentligt ringa praktiska betydelsen har emellertid föreskriften i överensstämmelse med vad kom­mittén föreslagit utmönstrats.

Prop. 1978/79:105

321

184

8 Paragrafen avser det fall att borgenärema har fatlat beslut i ärende vari de inte får besluta eller atl de i ännäl ärende överskridit sin be­slutanderätt. Enligt paragrafen är beslutet då ogiltigt. Med den nya ordningen har borgenärema inte någon beslutanderätt i andra frågor än de som avses i 108 6 tredje stycket andra meningen och 154 § KL. Även utan regleringen i 184 8 torde beslul av borgenärema i andra än nu nämnda frågor komma att vara ogiltiga. Paragrafen har därför fått utgå.

185

§ I paragrafen anges i vilka fall en konkurs skall handläggas som mindre konkurs. Principema för gränsdragningen har behandlals i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.7.2). Där har även frågan om hur valet av handläggningsform skall gå till behandlats.

För att en konkurs skall handläggas som mindre konkurs skall endera av två förutsättningar föreligga. Den ena överensstämmer i huvudsak med vad som enligt nuvarande 185 8 gäller som fömtsättning för urspmnglig fattigkonkurs, dvs. att det finns anledning anta att gäldenärens bo inte förslår till belalning av konkurskostnadema. Härmed avses kostnadema för ordinär konkurs. Att det är dessa kostnader som avses har särskilt markerats i förslaget. 1 likhet med vad som nu gäller i fråga om fattig­konkurs uppställs i första stycket 1 inte något krav på att boet skall antas vara av enkel beskaffenhet. Beträffande frågan hur värdet av tillgångarna och storleken av konkurskostnadema skall uppskattas skall i princip gälla detsamma som f.n. vid tillämpningen av 185 §.

Om gäldenären är fysisk person, skall hans beneficium dvs. vad som behövs för hans och hans familjs försörjning (jfr 27 och 97 88) från­räknas. Vidare måste reglema i 81 8 om fördelning av ansvaret för konkurskostnadema mellan olika slags egendom beaktas. Dessa regler innebär att vissa tiUgångar får tas i anspråk bara för speciella konkurs­kostnader. Detta kan medföra att en konkurs skall handläggas som mindre konkurs enligt förevarande altemativ trots att värdet av tillgångarna i boet översliger de beräknade sammanlagda konkurskostnadema.

Humvida tvistiga tillgångar skall medräknas får avgöras från fall tiU fall. Vid beräkning av värdet av sådana tillgångar bör stor försiktighet iakttas. Under förarbetena till KL anmärktes att hänsyn inte kunde tas till värdel av ett tvistigt anspråk, om det inte var så gott som uppenbart att detta tUlkom gäldenären.

Vad angår kostnadssidan får konkursdomaren bilda sig en ungefärlig uppfattning om hur stora kostnader som skulle följa med en ordinär konkurs i det aktuella fallet. Härvid kommer främst arvodet till förvaltaren i blickpunkten. Några massaskulder finns inte när konkursen beslutas. Konkursdomaren kan på detta stadium normalt inte fömtse storleken av de massaskulder som eventueUt kan uppkomma. Med hänsyn härtill behöver massaskulder inte beaktas i detta sammanhang (jfr 185 d 8 andra stycket). 21   Riksdagen 1978179. 1 saml. Nr 105

Prop. 1978/79:105

322

I molsats lill vad som gäller nu har konkurssökanden eller annan inte någon möjlighet alt få till stånd ett ordinärt konkursförfarande genom att ställa säkerhet. Den som önskar en sådan handläggning är hänvisad till att hos konkursdomaren söka förebringa skäl för att ett ordinärt förfarande skall tillämpas.

Del andra alternativ enligt vilket handläggning som mindre konkurs kan ske enligt förevarande paragrafs första stycke är alt det finns anledning anta att konkursboet med hänsyn lill dess omfattning och övriga för­hällanden är av enkel beskaffenhet och att konkursen med fördel kan genomföras utan att bevakningsförfarande anordnas. Häri ligger inte bara att handläggningen kan väntas bli snabbare och billigare utan också atl den kan antas fylla erforderliga krav på säkerhet.

Av andra siycket framgår i vilken utsträckning reglema i övriga kapilel i KL är liHämpliga i mindre konkurser. Bestämmelsema innebär att före­skrifterna om handläggning av konkurs i 3 och 5-7 kap. KL skall tillämpas i mindre konkurs endasl om del är särskilt angivet i 9 kap. KL. Av regle­ringen kan motsättningsvis utläsas att de materiella bestämmelserna i KL skall vara tillämpliga även i mindre konkurser.

Regleringen i andra siycket leder till att hela 2 och 4 kap. KL blir tillämpliga när konkurs handläggs som mindre konkurs. Av bestäm­melsema i 1 kap. blir 18 a och 20-26 88 tillämpliga vid mindre konkurs. Bland de materiella bestämmelser i 5 och 6 kap. som blir tillämpliga kan nämnas reglerna i 100 och 100 a 88 om vilka fordnngar som får göras gällande i konkursen, 121 och 121 a 86 om kvittning under konkurs, 133-135 §§ om solidariska skuldförhållanden, 136 § om villkorliga ford­ringar, 138 8 om ränta och 139 8 om värdering av vissa fordringar. Även 10 och 11 kap. blir tillämpliga.

185 a 6 Paragrafen handlar om förvaltare och tillsyn över förvaltningen i mindre konkurs. Regleringen har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitten 5.7.3 och 5.7.4).

1 försia stycket anges att konkursdomaren genast skall efter hörande av tillsynsmyndigheten utse en förvaltare i mindre konkurs att handha förvaltningen av boet. Häri ligger att förvaltaren företräder boet på samma sätl som vid ordinär konkurs. I fråga om förvaltare gäller de i 44 8 upp­ställda kvalifikations- och behörighetskraven. Vad detta närmare innebär har behandlats i den allmänna motiveringen. Någon skyldighet för konkursdomaren att höra borgenärema innan förvaltare i mindre konkurs utses föreskrivs inte. Detta hindrar inte att det ibland kan finnas anledning för konkursdomaren att när omständigheterna medger det rådgöra med borgenär som särskilt berörs av förvaltningen i personfrågan.

Mer än en förvaltare får inte utses i mindre konkurs. Något praktiskt behov av att kunna förordna ersättare för förvaltaren (jfr 49 8 andra stycket) har inte ansetts föreligga. Om förvaltaren är förhindrad alt utföra

Prop. 1978/79:105

323

viss förvaltningsåtgärd, fär han i stället utnyttja de möjligheler konkursför­valtare i allmänhet har att sätta ombud i sitt ställe.

Paragrafens andra stycke anger att när gäldenären är dödsbo förvaltare behöver utses endasl om bouppteckning enligt 20 kap. ÄB inte har upp­rättats eller särskilda skäl annars föreligger. Del är viktigt att bedömningen av om förvaltare skall utses inte sker schablonarlat. En viss undersökning bör såvitt möjligt alltid komma till stånd, särskilt beträffande eventuella ålervinningsmöjligheler.

Enligt tredje stycket skall 42, 59 och 60 88 ha molsvarande tillämpning beträffande tillsyn över förvaltningen i mindre konkurser. Hänvisningen lill 42 8 innebär all förvaltningen skall slå under lillsyn av en kronofogde­myndighet som tillsynsmyndighet. I 59 8 ges föreskrifter om tillsynsmyn­dighetens allmänna uppgifter och befogenheler. Bl.a. skall myndigheten se till alt avvecklingen av konkursen sker ulan onödigt dröjsmål. 1 vissa fall får myndigheten utse revisor för granskning av förvaltningen. 60 8 ger till­synsmyndigheten räll alt få del av handlingar som rör boel och ålägger för­vallaren skyldighet att på begäran lämna tillsynsmyndigheten upplysningar om boet och dess förvaUning. Enligt 60 8 skall myndigheten också på be­gäran lämna konkursdomaren, borgenär eller gäldenären upplysningar.

Tillsynen i mindre konkurs torde i många fall kunna ulövas utan någon annan grundval än förvallarens redovisning. Kontrollen har då närmast karaktären av en efterhandskoniroll. Möjligheten att ingripa med på­pekanden och på annal sätt står emellertid öppen för tillsynsmyndigheten i samtliga fall. I en del mindre konkurser kan t.ex. förekomsten av frågor om ålervinning eller gäldenärsbrott motivera en mer aktiv och ingripande kontroll varvid tillsynsmyndighetens befogenheter enligt 59 och 60 88 kan få betydelse. Någon skyldighet för förvaltaren att ge in halvårsberättelse eller kvartalsräkning föreligger dock inte i mindre konkurs.

I fråga om entledigande av förvaltare i mindre konkurs skall enligt Qärde stycket av förevarande paragraf 80 8 gälla i tillämpliga delar. Delta innebär alt konkursdomaren inte självmant ulan endast på framställning kan entlediga förvaltare. Vad angår dem som enligt 80 6 första stycket är behöriga atl göra framställning bör erinras om att granskningsman inte kan tillsättas i mindre konkurs. Om förvaltare entledigas, skall ny förvaltare förordnas. Liksom beslut om förordnande av förvaltare går beslut om ent­ledigande av förvaltare enligt 210 8 i verkställighet utan hinder av att ändring söks, om inte annat bestäms.

Fjärde stycket innehåller också en föreskrift om redovisning över förvaltningen, om förvaltaren avgår innan konkursen avskrivs. Enligt kommitténs förslag skall redovisningen snarast tillställas konkursdomaren och tillsynsmyndigheten. Enligt min mening bör dock av lagtexten framgå alt del är i förhållande lill tillsynsmyndigheten som förvallaren är redovis­ningsskyldig. I enlighet härmed föreskrivs i departementsförslaget att redovisning snarast skall avges lill tillsynsmyndigheten och atl avskrift av

Prop. 1978/79:105

324

redovisningen skall tillställas konkursdomaren.

185 b 8     Paragrafen gäller förvaltarens åligganden och har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.7.3).

1 första siycket anges i vad mån förvallarens allmänna åligganden i ordinära konkurser skall gälla för förvaltare i mindre konkurs. Här hänvisas till 51, 51 a och 52 68, 53 6 första stycket, 57 8. 58 8 första och andra styckena samt 60 § andra stycket. Vidare innehåller stycket en hän­visning till 54 8.

Hänvisningen till 51 § innebär att förvaltaren skall ta tUl vara borge­näremas gemensamma rätt och bästa samt vidta alla åtgärder som främjar en förmånlig och snabb utredning av boet. Vidare skall till följd av hän­visningen till de nya bestämmelsema i 51 a 8 förvaltaren även i mindre konkurs i viktigare förvaltningsfråga samråda med borgenär som särskilt berörs och med gäldenären. Vad som är en "viktigare fråga" får naturligt­vis bedömas med utgångspunkt i förhållandena i den mindre konkursen. Förvaltaren får också anlita sakkunnigt biträde enligt vad som gäller vid ordinär konkurs (52 8). I 53 8 första siycket sägs att förvaltaren så snart ske kan skall omhänderta gäldenärens bo. Där sägs dessutom att förvalta­ren skall ta hand om de böcker och andra handlingar som rör boet samt, när gäldenären är eller under det senaste året före konkursansökningen har varit bokföringsskyldig, i omhändertaget räkenskapsmateried på lämpligt ställe anteckna dagen för omhändertagandel. Del bör påpekas att det ma­terial som skall omhändertas består inte bara av de egentliga räkenskaps­böckerna (kassabok, inventariebok etc.) ulan också av följesedlar, verifi­kationer, affärskorrespondens m.m. Bestämmelsema bör tiUämpas på det sätl som föranleds av omständigheterna i det särskilda faUet.

Förvaltaren skall vidare snarasi möjligt upprätta sådan bouppteckning som anges i 53 8 första stycket. Bouppteckningen skall uppta tUlgångar och skulder i boet med uppgift om varje borgenärs namn, boningsort och post­adress samt om nyss berörda böcker och handlingar. Bouppteckningen skall dessutom innehålla uppgift om i vad mån skuld avser lön eller pen­sion. Finns det inte någon löne- eller pensionsskuld, skall detta enligt tred­je stycket i förevarande paragraf anmärkas i bouppteckningen.

Bestämmelserna i 53 8 första stycket om upprättande av bouppteckning har även i övrigt motsvarande tUlämpning. Detta innebär bl.a. att till­gångarna skall i bouppteckningen tas upp till de värden som de prövas äga efter noggrann uppskattning. Vid förrättningen skall gäldenären vara till­städes och uppge boet under edsförpliktelse. Är gäldenären juridisk person med flera ställföreträdare, gäller denna skyldighet dock inte för ställföreträdare vars närvaro förvaltaren anser sakna betydelse för utred­ningen. Om av gäldenären under edsförpliktelse underskriven bouppteck­ning redan har getts in till konkursdomaren och förvaltaren finner den tiU-förliflig, behöver ny bouppteckning inte upprättas. Boupppteckningen

Prop. 1978/79:105

325

måste givelvis även i detta fall uppfylla de föreskrivna grundkraven.

När konkurs handläggs som mindre könkurs, kan bouppteckning inte ersättas av sådan borgenärsförteckning som avses i 53 8 andra stycket.

Bestämmelser om tvångsmedel mot gäldenär som underlåter att vara till­städes vid bouppteckningsförrättningen och alt uppge boet under ed finns i 94 6. Hämtning eller häktning kan komma i fråga. Dessa bestämmelser blir tillämpliga även i mindre konkurs (se 185 8 andra stycket).

De nya bestämmelsema i 57 6 om bokföring skall tillämpas i mindre konkurs. Förvallaren skall alltså löpande bokföra in- och utbelalningar i boel, om ej med hänsyn till särskilda förhållanden god redovisningssed på­kallar att bokföringen sker på annat sätt. När konkursen handläggs som mindre konkurs, torde det regelmässigt vara tillräckligt med en kontantre­dovisning som återspeglar avvecklingen av boel. Förvaltaren skall också arkivera konkursboets bokföring i enlighet med vad som sägs i 57 8 andra stycket.

Pengar, som flyter in under förvaltningen, skall av förvallaren inom en vecka sättas in mot ränta i bank på konkursboets räkning, i den mån de inte behövs för belalning av löpande utgifter (58 8 första och andra styckena). Bestämmelsema om medelsförvaltning anses tillämpliga även på medel som finns hos gäldenären vid konkursutbrottet. Av bestäm­melsema följer atl medel, som har satts in i bank för konkursboets räkning, får tas ul av förvaltaren bara under förutsäitning atl de behövs för betalning av konkurskostnader eller massaskulder eller för utdelning till borgenärerna. Slutligen är förvaltaren skyldig all på begäran av konkurs­domaren, borgenär eller gäldenären lämna upplysningar om konkursboet och dess förvaltning (60 6 andra stycket). Äv hänvisningen i 185 a 8 iredje stycket följer att föreskriftema i 60 8 första siycket om förvaltarens upplysningsplikt gentemot tillsynsmyndigheten gäller även i mindre kon­kurser.

1 54 8 ges regler om handräckning. Även i mindre konkurs får alltså för­valtaren, om det behövs, begära handräckning av kronofogdemyndigheten för att kunna omhänderta eller annars få tillgång till gäldenärens bo med de böcker och andra handlingar som rör boet.

Enligt andra stycket av förevarande paragraf skall förvaharen lämna konkursdomaren uppgift om orsakerna till gäldenärens insolvens, i den mån de har kunnat utrönas. Samtidigt skall förvaltaren anmärka dels om del har förekommii förhållande som kan föranleda återvinning till boet, dels om det finns skälig anledning atl anta att gäldenären har gjort sig skyl­dig till gäldenärsbrott. Förvaltaren skall ange grunden för sin bedömning. Om gäldenären är eller under det senaste året före konkursansökningen varil bokföringsskyldig, skall förvaltaren vidare anmärka vilket bokfö­ringssystem som tillämpats och hur bokföringsskyldigheten har fullgjorts. I förekommande fall skall samtidigt den av gäldenären senast uppgjorda balansräkningen bifogas. Här avsedda uppgifter skall lämnas skriftligen så

Prop. 1978/79:105

326

snart som möjligt. Normalt bör det ske samiidigi med all bouppleckning ges in. Ätt konkursen inte får avskrivas, innan ifrågavarande uppgifier har lämnats, följer av 185 d 8 andra stycket. Ofta kan det räcka med summa­riska uppgifter i här avsedda konkurser. För sin bedömning av återvin­ningsfrågan kan förvallaren behöva fordra in kontokuranter förden kritis­ka tiden före konkursen från vederbörande bank.

I paragrafens tredje stycke las upp en regel om att förvaltaren genasl till kronofogdemyndigheten i den ort, där gäldenären bör svara i Ivistemål som angår gäld i allmänhet, skall anmäla sådana löne- och pensionsskulder som han har fåll kännedom om. Regeln skall ses mot bakgmnd av alt del enligt departementsförslaget ankommer på kronofogdemyndigheten alt pröva lönegaranlifrågorna i alla de konkurser som skall handläggas i den enklare ordningen. I paragrafens tredje siycke finns också den tidigare berörda regeln alt, när löne- eller pensionsskuld inte finns, förvaltaren skall anmärka detta i bouppteckningen.

1 Qärde stycket upptas en regel om alt bouppteckningen jämte uppgifter enligt paragrafens andra stycke, dvs. om orsakerna till obeståndet, misstanke om gäldenärsbrott och bokföringssystem m.m., skall tillställas konkursdomaren och tillsynsmyndigheten snarasi och senast en månad från konkursbeslulet. När särskilda omständigheter föreligger, kan konkursdomaren dock bevilja uppskov.

Även utan uttrycklig bestämmelse torde det vara uppenbart att för­vallaren i förekommande fall senast en månad efter konkursbeslutets med­delande också skall anmäla om han godkänner en förul ingiven boupp­teckning.

Paragrafens femte siycke innehåller en föreskrift om skyldighet för för­valtare att anmäla misstanke om gäldenärsbrott till allmän åklagare och därvid ange grunden för sin misstanke. En motsvarande skyldighet i ordinär konkurs föreskrivits i 55 8 tredje stycket. Liksom vid ordinär kon­kurs (se ovan under 55 8) bör förvallaren dessutom anmäla misslanke om annal brotl som framkommer på grund av konkursutredningen.

185 c 8 Paragrafen handlar om försäljning av boets egendom. Paragrafen har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.7.3).

Normalt är det lill fördel för både gäldenären och borgenärerna att konkursen kan avslutas snabbt. Enligt paragrafens första siycke skall för­valtaren, om del finns egendom i boel, sälja denna så snart del lämpligen kan ske, om inte annat är föreskrivet. Bestämmelsen överensstämmer i huvudsak med vad som gäller i ordinär konkurs, se 62 8. Av bestämmel­sen följer att förvallaren kan låta försäljningen anstå en kortare tid, om förmånligare villkor för boel därigenom kan uppnås. I undantagsfall bör även något längre anstånd med realisationen kunna äga mm, om det är uppenbart att ett bättre försäljningsresultal blir följden. Givetvis får reglerna om försäljning inte inkräkta på gäldenärens s.k. beneficium (se 97 8).

Prop. 1978/79:105

327

Beiräffande försäljning av egendom, fortsättande eller åtempptagande av gäldenärens rörelse, indrivning aV utestående fordringar och förlikning angående osäker eller tvistig lillgång skall enligt paragrafens andra stycke 61, 63, 67, 70, 71 och 73-78 68 gälla i tillämpliga delar. Av 51 a 6, som skall tillämpas även i mindre konkurs (se 185 b 8 första stycket), följer alt förvaltaren har en allmän skyldighet att i fråga av större vikt höra de borge­närer som särskilt berörs av ålgärden och gäldenären. Givetvis bör för­valtaren inte sälja egendom av så ringa värde alt det inte blir något över, sedan kostnaden för försäljningen har läckts.

1 några av de nämnda paragrafema anges som fömtsättning att fordran har bevakats (se t.ex. 70 8 Qärde siycket). Efiersom något bevakningsför­farande inte skall förekomma när konkurs handläggs som mindre konkurs, har i förevarande stycke föreskrivits att fordran som kan göras gällande i konkursen skall anses som bevakad fordran. Vilka fordringar som kan göras gällande i konkurs framgår av 100 8 (jfr även 100 a 8).

Med beaktande av det sagda innebär en tillämpning av 61, 63, 67, 70, 71 och 73-78 88 i huvudsak följande när konkurs handläggs som mindre konkurs.

Om gäldenären har drivit rörelse, äger förvaltaren enligt 61 8 låta rörelsen fortsättas för konkursboets räkning, om del kan ske enligt lag och i den mån det befinns ändamålsenligt. Detla gäller också, om förvallaren vill återuppta en nedlagd rörelse. Formellt gäller inte någon tidsbe­gränsning för fortsättande av gäldenärens rörelse när konkurs handläggs i den enklare ordningen. Den i 61 8 föreskrivna lidsbegränsningen utgår från första borgenärssammanträdel och blir inte tillämplig i sådant fall.

Har gäldenären i hovrätten besvärat sig över konkursbeslulet, får enligt 63 8 inte mot hans bestridande försäljning av egendom i boet äga mm förrän hovrätten har utlåtit sig med anledning av besvären. Vad som i 63 8 föreskrivs om uppskov med försäljning av egendom utgör likväl enligt 67 8 första stycket inte hinder mol försäljning i vissa där särskilt angivna faU. Av 67 6 andra stycket följer att även egendom, vari särskild förmånsrätt gäller, under vissa omständigheter kan säljas genom förvaltarens försorg utan hinder av regleringen i 63 6.

Om fast egendom finns i boet, något som kan bli fallet även i mindre konkurs, kan förvaltaren enligt 70 8 första stycket hos vederbörande myndighet begära försäljning därav i den ordning som gäUer för utmätt sådan egendom. Egendomen kan även säljas i annan ordning, om för­valtaren finner det fördelaktigare för boet. Om exekutiv auklion på fasl egendom som hör till boet har hållits utan alt försäljning kommit till stånd, kan förvaltaren enligt andra stycket i samma paragraf underlåta att vidta ytterligare åtgärder för egendomens försäljning. Har auktion i exekuiiv ordning inte ägt rum men finns det anledning anta att sådan auktion inte kommer alt leda till försäljning, får förvaltaren underlåta att föranstalta om egendomens avyttrande, om de borgenärer som i konkursen kan göra

Prop. 1978/79:105

328

gällande fordringar med särskild förmånsrätt i egendomen samiycker till del. Om exekutiv auktion på boets fasta egendom har utsatts, skall för­valtaren enligt tredje stycket före bevakningssammanträdet avlämna behållning som har uppkommil av egendomen under konkursen. Behåll­ning som inte avlämnas före bevakningssammanträdet skall, om egendomen säljs, avlämnas före tillträdesdagen och i annal fall innan utdelning i konkursen sker. Av Qärde stycket följer att förvallaren senasi vid bevakningssammanträde för auktion på fasl egendom skall anmäla arvode, annan kostnad och fordringar som kan göras gällande i konkursen och som bör beaktas vid egendomens försäljning. Förvaltaren skall genom brev underrätta borgenär om anmälan som han gör på dennes vägnar.

Enligt 71 6 första stycket får förvaltaren själv bedöma - med ledning av vad som är mest fördelaktigt för boet om försäljning av lös egendom skall äga mm på auktion eUer på annat sätt. Av paragrafens andra stycke följer atl lös egendom, vari borgenär har panträtt eller annan särskild förmånsrätt, aldrig utan hans samtycke får säljas på annat sätt än på auktion, om hans rätt är beroende av försäljningen. Enligt tredje stycket gäller likväl i vissa fall undantag från kravet på borgenärens samtycke. I fråga om fartyg, luftfartyg, gods i fartyg m.m. finns bestämmelser i 71 6 Qärde-sjätte styckena. Enligt 71 8 sjunde stycket äger bestämmelsema i 70 6 Qärde stycket motsvarande tillämpning, när gäldenären tillhörig lös egendom skall säljas exekutivt under konkursen. I den mån det påkallas skall förvaltaren dessutom i ärendet föra talan för borgenärer med förmånsrätt enligt 10 6 förmånsrättslagen och genom brev underrätta borgenär om yrkande som han framställer på dennes vägnar.

Om borgenär har lös egendom som pant eller "eljest under panträtt i handom" varmed likställs retentionsrätt (se 195 6 andra stycket) kan han enligt 73 6 första stycket låta sälja den på auktion. Värdepapper som noteras på fondbörs får säljas genom fondkommissionär till gällande börspris. Utan förvallarens samtycke får försäljning som sagts nu inte äga mm förrän konkursen pågått viss tid. Vid ordinär konkurs är denna tid fyra veckor från första borgenärssammanträdet. Enligt förarbetena har denna tidsfrist föreskriviis för att den sludige förvaltaren, som utses på första borgenärssammanträdel, skall få tillräcklig tid atl vidta åtgärder för inlösen av panten. Eftersom något första borgenärssammanträde inte före­kommer vid mindre konkurs, måste en annan tidsfrist föreskrivas. Enligt föreskrift i förevarande stycke skall vid sådan konkurs fyraveckorstiden i stället räknas från konkursbeslutets meddelande.

Av 73 8 första stycket följer vidare att försäljning genom borgenärens försorg inte heller får ske, om förvaltaren vill lösa egendomen för konkurs­boets räkning. En anledning för förvaltaren att lösa in panten kan vara att han anser sig kunna sälja den på förmånligare villkor, varvid boet kan tillgodogöra sig övervärdet i panten. Borgenären skall minst en vecka innan han vidtar åtgärd för egendomens försäljning hembjuda den till förvaltaren

Prop. 1978/79:105

329

för inlösen. I vissa fall skall försäljningen ske i exekutiv ordning. Om egendom skall säljas på annat sätt än exekutivt och den inte består av värdepapper som kan säljas utan auktion, får försäljningen inte utan för­valtarens samlycke äga mm på annan ort än där egendomen finns. Borge­nären skall minst tre veckor i förväg låta förvaltaren veta, när och var försäljningen skall ske. Har egendomen sålts i annan än exekutiv ordning, är borgenären skyldig att för förvaltaren redovisa för vad som har influtit. Om borgenären inte vill föranstalta om försäljning, äger normall för­valtaren enligt andra slyckel sköta om försäljningen.

I 74-76 66 ges föreskrifter angående kungörelser och underrättelser om auktion för försäljning av konkursbos egendom.

Av 77 8 följer atl förvaltaren snarast möjligt skall vidta nödvändiga åtgärder för indrivning av utestående fordringar. Vid behov kan för­valtaren försöka få fordringen indriven genom rättegång, lagsökning, be­talningsföreläggande eller skiljeförfarande.

Har föriikningsanbud lämnats angående osäker eller tvistig tillgång, kan anbudet enligt 78 6 antas av förvaltaren, om han finner det fördelaktigt för konkursboet. Ställer gäldenären säkerhei för vad som bjuds, har han rält att själv utföra tvisten.

185 d § I förevarande paragraf ges regler om gäldenärens edgång och om avskrivning av sådan mindre konkurs i vilken utdelning inte kan ske.

Bouppteckningseden utgör ett viktigt inslag i konkursförfarandet. Edgången kan vara av betydelse bl.a. för tillämpning av lönegarantilagen. Innan konkursdomaren bestämmer tid för edgången, bör han samråda med förvallaren. Någon uttrycklig bestämmelse härom anser jag inte behövas i KL. Enligt 7 8 lönegarantikungörelsen (1970:745) skall samråd i vissa fall ske med kronofogdemyndighelen.

I överensstämmelse med gäUande lag föreskrivs att edgången inte får äga mm tidigare än en vecka från konkursbeslutets meddelande. Bortsett från denna föreskrift bör edgången ske så snart som möjligt efter det att bouppteckning har upprättats. I KF får tas upp regler om kallelse av för­valtaren, av gäldenärens make, om gäldenären är gift, och av borgenär som har ansökt om konkursen. Någon anledning att kalla tillsynsmyndig­heten till edgång finns ej enligt min mening.

Beträffande formerna för gäldenärens edgång inför konkursdomaren gäller bestämmelserna i 91 8 KL.

Enligt 91 8 andra stycket kan förvaltaren befria ställföreträdare från att avlägga ed när gäldenären är juridisk person med flera ställföreträdare. Om gäldenären är dödsbo och konkursen handläggs som mindre konkurs, be­höver emellertid förvaltare tillsältas endast om särskilda skäl föreligger (se 185 a 8 andra stycket). För detta fall har i första stycket upptagits en sär­skild föreskrifi om atl konkursdomaren skall göra den prövning som an­nars ankommer på förvaltaren. Jag vill erinra om att även bestämmelserna

Prop. 1978/79:105

330

i 93 8 om bouppteckningsed av annan än gäldenären är tillämpliga i mindre konkurs. Det kan lilläggas atl reglema om borgenärsed i 116 8 inte är till­lämpliga när konkurs handläggs enligt den enklare ordningen.

När bouppteckningen har beedigats har konkursdomaren ett jämfö­relsevis tillförlitligt underlag för bedömning av konkursboels omfattning. Om konkursdomaren finner att boet inte räcker till betalning av de konkurskostnader som följer med ett förenklat konkursförfarande och av eventuella massaskulder, skaU han enligt paragrafens andra siycke besluta om avskrivning av konkursen. I del läget finns det ingen anledning att låta konkursen fortsätta, eftersom någon utdelning till konkursborgenärema inte kan förväntas. En i princip liknande ordning gäller f.n. frånsett att det nu är möjligt att hindra avskrivning genom att ställa säkerhet. Konkursen får dock inte avskrivas innan förvaltaren har lämnat sådana uppgifter som avses i 185 b 8 andra stycket.

I regel torde beslut om avskrivning i här avsedda fall kunna meddelas i anslutning till sammanträdet för edgång. Något hinder mot att beslutet meddelas senare finns emellertid inte. Förvaltaren kan t.ex. behöva tid för att undersöka, om boets egendom över huvud kan realiseras eUer om tvistiga fordringar kan drivas in eller om återvinningstalan bör väckas. Ett speciellt fall då avskrivning inte kan beslutas omedelbart vid edgångs-sammanträdel föreligger, när eden avläggs vid annan domstol än konkurs­domslolen (jfr 92 8 andra stycket). Av beslutet bör framgå att konkursen har avskrivits enligt förevarande paragraf.

Vid bedömningen av boets tillräcklighet har konkursdomaren att beakta inte bara redan uppkomna konkurskostnader utan också de kostnader som ett fortsatt konkursförfarande skulle medföra. Ofta blir det inte aktuellt med massaskulder i sådana relativt små konkurser som kommer i fråga här. Om massaskulder redan föreligger, skall de emellertid tas med i beräk­ningen. Att göra någon prognos beträffande massaskulder som eventuellt kan uppstå framdeles är i regel svårt. I den mån sådana massaskulder kan förutses skaU de emeUertid beakias.

Vad angår tillgångssidan bör som har påpekats i anslutning till 185 6 stor försiktighet iakttas när det gäller alt beräkna värdet av tvistiga ford­ringar. Om hög grad av sannolikhet talar för att egendom kan tillföras boet genom återvinning, bör denna egendom beaktas.

Medel som vid avskrivning enligt förevarande paragraf kan finnas i konkursboet skall i första hand tas i anspråk för betalning av konkurs­kostnadema och eventuella massaskulder (se 188 6). Vid behov får för­valtaren sälja boets egendom för att kostnadema och massaskulderna så långt möjligt skall kunna betalas ur boet.

En fråga är om det bör vara något hinder mot försäljning i angivna syfte även sedan konkursen har avskrivits. Av uttalanden i prop. 1975/76:210 framgår att något sådant hinder inte ansågs föreligga. Någon lagbestäm­melse härom ansågs inte behövlig. Jag ansluter mig till denna ståndpunkt.

Prop. 1978/79:105

331

Del bör påpekas atl del av 188 8 framgår alt kostnadema för konkurs som avskrivils enligt 185 d 8 skall utgå ur boet framför annan skuld som boel har ådragit sig.

En annan fråga som diskuterades i prop. 1975/76:210 gäller om boets egendom, i den mån den inte behövs för betalning av konkurskostnader och massaskulder, skall återstäUas till gäldenären sedan avskrivnings-beslutet har vunnit laga kraft. I sitt belänkande (SOU 1974:6) Förenklad konkurs m.m. hävdade konkurslagskommittén atl så borde ske. Kommit­tén ansåg att del var en sak för sig atl gäldenären kunde medge all del överskott som till äventyrs fanns i boet i stället överiämnades till konkurs­borgenär med bästa förmånsrätt. Vid remissbehandlingen av nämnda be­länkande ansåg några remissinstanser att överskottet skulle delas ut till borgenärema.

Dåvarande departementschefen uttalade i denna del atl den aktuella frågan hängde samman med atl en utdelning enligt 185 f 8 var förenad med vissa kostnader. Det uppstod sålunda ett mellanläge där del efter edgången visserligen fanns ett ekonomiskt överskott i boet men detta inte täckte utdelningskostnadema. Eftersom dessa i nu förevarande fall inte behövde bli särskilt höga rörde del sig om jämförelsevis små värden. Vad de kritiska remissinstanserna eftersträvade var, framhöll departements­chefen, ell utdelningsförfarande som var ännu mindre kostnadskrävande än det i 185 f 8. Med beaktande särskilt av de ringa ekonomiska värdena och av rättssäkerhetsintresset ansåg departementschefen inte att det fanns skäl att i lagtexten införa ett sådant system. Som kommittén angett kunde gäldenären välja att frivilligt överlämna medlen till betalning av den bäst prioriterade fordringen. Det påpekades även att i nu förevarande fall borgenärerna kommer att känna till tillgångarnas existens och atl gälde­nären därför ofta måsle ha anledning räkna med att specialexekution kan komma till stånd om han inte överlämnar sådana medel som skulle täcka kostnadema för denna exekutionsform.

För min egen del ansluter jag mig till dåvarande departementschefens ut­talanden i denna del.

Innan konkursdomaren beslutar om avskrivning skall han enligt före­skrift i andra stycket höra förvaltaren. Denne är mer insatl i de bakom­liggande förhåUandena och kan lämna vägledande upplysningar i avskriv­ningsfrågan. Av hänvisningen till 51 a 8 i 185 b 8 första siycket följer all förvaltaren kan ha anledning att la kontakt med borgenär som har gjort konkursansökan eller annan särskilt berörd borgenär, innan han uttalar sig i saken.

I paragrafens andra stycke föreskrivs vidare atl förvaltaren, när konkurs har avskrivits enligt paragrafen, snarasi möjligt skaU avge redovisning för förvaltningen till tillsynsmyndigheten. Det är önskvärt att detta sker före konkursdomarens prövning av avskrivningsfrågan, men detta är inte nöd­vändigt i fall som avses här. Avskrift av redovisningen skall lämnas till

Prop. 1978/79:105

332

konkursdomaren. Lika litet som i fråga om andra liknande redovisningar i KL bör ges närmare föreskrifter om vad den här avsedda redovisningen skall innehåUa. Omständigheterna i det särskilda fallet blir avgörande. Angående klander av redovisningen kan hänvisas lill 190 6 tredje siycket och 191 8 i förslaget.

Enligt paragrafens tredje stycke kan konkursen avskrivas enligt para­grafens andra stycke utan hinder av att bouppteckningen inte har be­edigats. Förutsättningarna härför är att det föreligger hinder mot all bouppteckningsed avläggs av gäldenären eller annan inom skälig tid och del saknas anledning anta att genom sådan edgång skulle framkomma tillgång till betalning av konkurskostnadema och massagälden.

Samtidigt som konkursen avskrivs skall konkursdomaren bestämma arvode och kostnadsersättning till förvaltaren, se 187 8 första stycket. Av 188 8 första siycket framgår all avskrivningsbeslutel i vissa fall även skall innehålla åläggande för borgenär all belala konkurskostnader.

Sedan avskrivningsbeslut har meddelats och beslutet har vunnil laga kraft, är konkursen avslutad.

185 e 6 I paragrafen finns de gmndläggande bestämmelserna om utdelning i mindre konkurs.

När konkursboets egendom har avyttrats, aktualiseras frågan om utdelning lill borgenärema. I paragrafens första stycke föreskrivs att utdelning tUl borgenärema skall äga rum, sedan all boets tillgängliga egendom har förvandlats i pengar. Denna utdelning blir liktydig med slut­utdelning (jfr t.ex. 136 8). Från det utdelningsbara beloppet skaU undantas vad som behövs för betalning av konkurskostnadema och eventuella massaskulder. Detta överensstämmer med vad som enligt 125 8 KL gäUer vid ordinär konkurs. Vad angår konkurskostnadema får göras en beräkning av vad ersättningen till förvaltaren och tillsynsmyndigheten kommer alt uppgå till. Utdelningen får inte anstå i avvaktan på att gälde­nären skall förvärva ytterligare medel, t.ex. i form av arbetsförtjänst.

Borgenärema skall ha utdelning i enlighel med den rätt tiU betalning som enligt lag eller eljest tillkommer dem. Vilka fordringar som kan göras gällande i konkurs framgår i första hand av 100 6 KL. Rätten till betalning borgenärema inbördes skall bedömas enligt förmånsrättslagen.

I motsats till vad som gäller vid ordinär konkurs skall något formligt bevakningsförfarande inte förekomma vid den enklare handläggnings­formen. De borgenärer som kommer i fråga för utdelning utgörs av dem som förvaltaren genom gäldenärens uppgifter eller på annan väg har skaffat sig kännedom om. Det är en naturlig åtgärd för förvaltaren att, innan uldelningsförslaget upprättas, hos vederbörande myndighet ta reda på vilka skattefordringar och liknande som kan göras gällande i konkursen.

Jag har i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.7.1) uttalat mig för att det inte är nödvändigt med ett särskilt system för rättslig prövning av tvistiga

Prop. 1978/79:105

333

fordringar inom del enklare förfarandet. I den mån ivistiga fordringar visar sig föreligga bör förvaltaren i första händ försöka träffa uppgörelse med de berörda borgenärema, dvs. sådana som kan komma i fråga för utdelning. En borgenär kan t.ex. förklara sig villig att sätta ned sin påstådda fordran i konkursen lill belopp som kan godtas av övriga intressenter. Han kan också vilja avstå från utdelning med förmånsrätt. Normall bör här avsedda tvistefrågor kunna lösas inom konkursens ram. Del ankommer på för­valtaren all på gmndval av utredningsmaterialet pröva uppkomna frågor om fordrans existens, storlek och placering i förmånsrältsordningen.

Om fast egendom, registrerat skepp, luftfartyg eller intecknade reserv­delar lill luftfartyg med stöd av 70 8 andra stycket resp. 71 6 femle stycket (jfr 185 c 6) inte har sålts, kan utdelning ändå företas. En uttrycklig bestämmelse härom har införts i förevarande paragraf (jfr beträffande ordinär konkurs 126 8 Qärde stycket andra meningen).

Enligt paragrafens andra stycke skall förvaltaren upprätta förslag till utdelning. Förslaget skall för varje däri upptagen borgenär ange fordrings-beloppet med den ränta varpå utdelning skall beräknas, fordringens förmånsrätt och utdelningen på fordringen (jfr beträffande ordinär konkurs 128 8 andra stycket). I utdelningsförslaget skall inte särskilt anges att viss borgenär inte har kunnai komma i fråga för utdelning. Det framgår av att han inte har tagits med i förslaget.

I andra stycket föreskrivs också att vid utdelningsförslaget skall fogas sådan förvaltningsredogörelse som anges i 128 8 tredje siycket. Äv sådan redogörelse skall framgå hur mycket som har influtit för egendomen genom försäljning eller på annat sätt och om inte hela detta belopp skaU delas ut enligt förslaget för vilka andra ändamål återstoden har tagits i anspråk. Om medel som avses i förslaget har influlit för egendom vari gällt särskild förmånsrätt, skall de föreskrivna uppgiftema lämnas särskUt för den egendomen. Ofta kan det räcka med en tämligen summarisk redo­görelse. Att redogörelsen under vissa fömtsättningar kan ersättas av redovisningen för förvaltningen av boel berörs under 185 f 8. Om någon anser atl större belopp hade bort delas ut i konkursen, får han angripa för­valtarens slutredovisning.

Beräkning av ränta på utdelningsgiU fordran anknyter enligt 138 6 i vissa fall till den dag från vilken klander mot utdelningsförslag är att räkna. Denna dag har enligt 139 8 betydelse också för beräkning av fordran på pension. När konkurs handläggs som mindre konkurs bör utgångspunken för tidsberäkningen i stäUet vara dagen för utdelningsförslagets upp­rättande. En regel härom har tagits upp i paragrafens tredje stycke.

1 196 8 KL ges vissa speciella regler om rabatter som kan få betydelse för utdelningen i konkurs. Reglema blir i princip tillämpliga även när konkurs handläggs i den enklare ordningen.

Det kan tänkas inträffa att några utdelningsgilla fordringar inte existerar i en mindre konkurs. Någon gäldenären närstående har t.ex. trätt emellan

Prop. 1978/79:105

334

och betalat alla skulder. Vid ordinär konkurs gäller enligt 124 8 KL atl, om inte någon fordran har bevakats inom den fastställda bevakningstiden, konkursdomaren genasl skall avskriva konkursen. Innan egendomen i boet återställs lill gäldenären, skall förvallaren ur egendomen så långl den räcker belala konkurskoslnader och massafordringar.

1 sitt belänkande (SOU 1974:6) Förenklad konkurs m.m. framhöU kom­mittén atl om borgenär saknas när konkurs handläggs enligt den enklare ordningen, förvaltaren får anmäla detta till konkursdomaren. Därefier fick förfaras på samma säll som sägs i 124 8 KL. Egendomen borde inte åter­ställas till gäldenären förrän beslutet om avskrivning av konkursen hade vunnit laga kraft. Någon särskild bestämmelse för det här berörda, extrema undantagsfallet ansåg kommittén inte behövas.

Avskrivning av konkurs enligt 124 8 är statistiskt selt säUsynt. 1 dessa fall har grunden för konkursen upphört alt existera. Hur konkursen avskrivs är av mindre intresse. För min del anser jag i likhel med dåvarande departementschefen i prop. 1975/76:210 att den av kommittén föreslagna utvägen kan väljas, om del åsyftade fallet skulle inträffa när konkurs handläggs som mindre konkurs. Atl belasta regelsystemet med en bestämmelse härom anserjag inte behövligt.

185 f 6 Paragrafen handlar om utdelningens faststäUande. Paragrafen har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.7.5).

Det av förvaltaren upprättade utdelningsförslaget med därtill hörande förvaltningsredogörelse skall enligt första stycket i paragrafen genast till­ställas konkursdomaren och tillsynsmyndigheten. Härigenom får också intressenterna möjlighet att ta del av handlingama hos konkursdomaren eller myndigheten.

När förvaltaren lägger fram utdelningsförslaget skall han samtidigt avge redovisning för förvaltningen av boet lill tillsynsmyndigheten (jfr beträf­fande ordinär konkurs 189 8 andra stycket). Avskrift av redovisningen skall tillställas konkursdomaren. Om redovisningen innehåUer alla de uppgifter som skall ingå i den särskilda förvaltningsredogörelsen, bör redo­visningen kunna ersätta denna redogörelse. Härigenom nås överens­stämmelse med vad som är praxis vid ordinär konkurs. Som har berörts i anslutning till 185 d 8 bör frågan om redovisningens närmare innehåll inte regleras i lagen. I allmänhet är del lämpligt att redovisningen uppslälls som en jämförelse med bouppteckningen.

Angående klander av redovisningen vUl jag i första hand hänvisa till 190 6 tredje stycket och 1916. Här skall endast påpekas att klander av redovis­ningen i princip innefattar krav på ökning av det belopp som över huvud delas ut till borgenärema. Överklagande av beslut om fastställelse av utdelningsförslag syftar däremot till ändring av fördelningen mellan borge­närema av de medel som har avsatts för utdelning. Kärandens motpart i process angående klander av redovisningen är förvaltaren. Klander av

Prop. 1978/79:105

335

redovisning torde gälla även till förmån för annan än klaganden. Om medel tillförs boet efter klandertalan, skall de fördelas enligt utdelningsreglema.

Enligt paragrafens andra stycke skall konkursdomaren genast låta kungöra att uidelningsförslag enligt 185 e 8 har upprättals (jfr beiräffande ordinär konkurs 129 8 försia stycket). Kungörelsen skall tas in i Post- och Inrikes Tidningar och i den eller de ortstidningar som tidigare bestämts för offentliggörande av kungörelserom konkursen.

Något formellt klanderförfarande såsom i ordinär konkurs skall inte äga rum i fråga om uldelningsförslaget. Med hänsyn till den föreslagna lagstift­ningens syfte och lillämpningsområde bör förfarandet i denna del inte göras alltför formbundet. Borgenär som är intresserad kan ta del av uldel­ningsförslaget i den mån han inte anser sig tillräckligt informerad genom sådan underrättelse som skall utgå till borgenärerna. Om han finner det påkallal, kan han framföra invändningar hos konkursdomaren. Även gäldenären kan vilja anmärka på uldelningsförslaget. Vidare är det tänkbart alt massaborgenär vill göra invändning mot förslaget såvitt angår den omfattning i vilken konkursboets medel har tagits i anspråk för utdel­ningen. I paragrafens andra stycke har mol denna bakgrund tagits in en bestämmelse om atl den som vill framställa invändning mol uldelnings­förslaget skall göra detta hos konkursdomaren senast Ivå veckor efter det alt kungörelsen var införd i Post- och Inrikes Tidningar. Erinran härom skall tas in i kungörelsen.

Sedan liden för invändningar mot utdelningsförslaget har gåtl ut, skall konkursdomaren enligt paragrafens tredje stycke faslställa utdelning i konkursen enligt utdelningsförslaget, om del inte genom invändning eller på annat sätl framgår alt fel eller brist som inverkat på någons rätt före­ligger. I den allmänna motiveringen har jag berört hur konkursdomarens prövning bör ske. Från obetydliga fel eller brister bör konkursdomaren kunna bortse. Utdelningsfrågan bör prövas så snart som möjligt efter två-veckorsfristens utgång. Fel eller brist som yppas efter fristens utgång men före prövningen skall också beaktas. Det är inte meningen att konkurs­domaren skall behöva granska och pröva utdelningsförslaget mera ingående, om inte särskild anledning finns till det, t.ex. i form av invänd­ning från borgenär. Normalt torde förslaget utan vidare kunna läggas tiU gmnd för utdelning.

Beslut om fastställelse av utdelning avser endast fordringarnas rätt till betalning i konkursen och har alltså inga rättsverkningar dämtöver. Beslutet kan överklagas i vanlig ordning av den vars rätt är beroende av utdelningen (se 210 8 och 21 6 RB:s promulgalionslag). Möjligheten att klaga bör anges i beslutet.

Om konkursdomaren inte finner sig böra fastställa utdelning enligt utdel­ningsförslaget i oförändrat skick, kan han enligt paragrafens tredje stycke förfara på två sätt. Det ena är att han gör de ändringar i förslaget som påkallas och fastställer utdelning enligt det sålunda jämkade förslaget.

Prop. 1978/79:105

336

Detta altemativ bör kunna komma till användning inte bara när exempelvis en felräkning föreligger utan också i andra situationer, såsom när en uppenbar felbedömning har skett i fråga om en fordrings förmånsrätt. Ett fall då konkursdomaren i regel bör kunna ändra förslaget föreligger, om han sätter ned av förvaltaren begärt arvode. Det utdelningsbara beloppet ökar då i motsvarande mån. Av allmänna processrättsliga principer följer atl konkursdomaren inte bör göra någon ändring i förslaget till nackdel för någon utan all denne har fått tUlfälle att yttra sig. Att samråd också bör ske med förvaltaren i det fallet att ändring i utdelningsförslaget är aktuellt anser jag ligga i sakens natur. Undantagsvis torde emellertid konkurs­domaren utan någons hörande direkl kunna fastställa ett av honom ändrat utdelningsförslag.

Det är emellertid inte givet att det material som står konkursdomaren till buds är tillräckligt för att han skall kunna besluta om utdelningen. Han kan då begagna sig av den andra av de båda möjligheter som förevarande lagrum erbjuder honom, nämligen att återförvisa ärendet tUl förvaltaren. Återförvisning av utdelningsförslag till konkursförvaltaren förekommer i samband med ordinär konkurs utan att det finns någon uttrycklig bestäm­melse härom. Det kan också nämnas att 23 kap. 8 8 andra stycket ÄB inne­håller en föreskrift om återförvisning av ärende angående arvskifte till skiftesmannen.

Vid återförvisning bör konkursdomaren så långt möjligt ange i beslutet, i vilka avseenden utdelningsförslaget behöver ändras. Förvaltaren skall på gmndval härav upprätta nytt utdelningsförslag. De förhållanden som rådde vid upprättandet av det urspmngliga förslaget bör härvid vara avgörande, t.ex. i fråga om beräkning av ränta på konkursfordran. Det omgjorda förslaget skall tillställas konkursdomaren, som i sin tur underrättar i förslaget upptagna borgenärer om beräknad utdelning. Beträffande det nya förslaget skall även i övrigt reglema i 185 f 6 äga tUlämpning. Konkurs­domaren skall dock kungöra att nytt förslag har upprättals endast om det finns skäl tUl det. Det bör i regel räcka med att de borgenärer som berörs av ändringarna blir särskiU underrättade. Kungörande av det nya förslaget är dock motiverat om detta kan antas ge anledning tUl nya invändningar. I och för sig fmns inte något hinder mot att ett ärende återförvisas från konkursdomaren tUl förvaltaren mer än en gång.

Mot beslul om älerförvisning får enligt föreskrift i förevarande tredje stycke talan inte föras. Däremot kan naturligtvis konkursdomarens beslut om fastställelse av utdelning på grundval av det nya utdelningsförslaget överklagas enligt vanliga regler.

De konkurskostnader som föranleds av att nytt utdelningsförslag skall upprättas och eventuellt kungöras utgör konkurskostnader i samma mån som kostnadema för det första förslaget. Detta kan medföra att det första förslaget måste ändras i fråga om kostnadema.

Med hänsyn till den konstmktion som nu har föreslagits i fråga om

Prop. 1978/79:105

337

prövning av utdelningsförslag i mindre konkurs är del uppenbart att konkursdomarens beslut blir gilligl för och emot alla borgenärer. Någon särskild bestämmelse härom motsvarande 131 8 KL anser jag inte behövas.

När konkursdomaren beslutar om fastställelse av utdelning, skall han enligt paragrafens Qärde stycke samtidigt besluta om avskrivning av kon­kursen. I och med atl avskrivningsbeslutel vinner laga krafl är konkursen avslutad.

Samtidigt med atl beslut om avskrivning meddelas skall arvode och kostnadsersättning till förvaltaren bestämmas, se 187 8 första stycket.

185 g 6 I första stycket anges hur utdelning till borgenärerna skall verk­ställas. I andra stycket behandlas det fallet att nya medel blir lillgängliga för utdelning efter det att konkursen har avskrivits.

När beslut om fastställelse av utdelning i konkursen har vunnit laga kraft, skall förvallaren enligt paragrafens försia stycke snarast möjligt till­ställa utdelningsberättigad borgenär de medel som tillkommer denne enligt beslutet. Förvaltaren skall självmant se till atl borgenärerna får sin utdel­ning. När borgenärs fordran är grundad på löpande fordringshandling får förvallaren se till att handlingen återställs eller förses med anteckning om verkställd betalning. Även särskilt kvitto kan krävas. Bestämmelser härom finns i 21 8 lagen (1936:81) om skuldebrev, jfr 39 8 växellagen (1932:130) och 34 8 checklagen (1932:131). I förekommande fall får också tillses att ställd säkerhet återlämnas, när fordringen har infriats.

Förvaltaren är i princip skyldig att göra skatteavdrag på utdelning för lönefordran och liknande anspråk. Han måste också anses skyldig att i förekommande fall fullgöra arbetsgivares skyldigheter alt hålla inne belopp på gmnd av beslut om införsel.

I andra meningen av paragrafens förstå stycke har tagits in en bestäm­melse om att huvudregeln om utdelning inte skall gälla beiräffande fordran som är beroende av villkor, som avses i 136 6, eller som är föremål för rättegång (jfr 141 6 andra stycket). När det suspensiva villkorel har uppfyllts resp. rättegången blivit slutligt avgjord har förvaltaren att till­ställa borgenären denne tillkommande medel.

Borgenär som får utdelning är enligt tredje meningen i första stycket be­rättigad lill den ränta som har upplupil på medlen från dagen för utdel­ningsförslagets upprättande. Här avses den ränta som faktiskt har upplupil från nämnda dag till dess att medlen lillslälls borgenären. Äv hänvisningen till 58 8 första siycket i 185 b 8 första stycket följer all förvallaren skall ha boets medel insatta mot ränta i bank. Bestämmelsen i tredje meningen i första stycket utgör ett komplement till reglema om ränteberäkning i 138 8 jämförd med 185 e 8 tredje stycket.

Något behov av regler som möjliggör lyftning av utdelning i förskott finns knappasl i de fall konkursen handläggs enligt den enklare ordningen 22   Riksdagen 1978179. 1 saml. Nr 105

Prop. 1978/79:105

338

(se beiräffande ordinär konkurs 143-145 66, jfr även 141 6). Dessa konkurser blir normall inte särskilt långvariga. Löne- och pensionsford­ringar kan vid behov tillgodoses förhållandevis snabbt efter konkursbeslu­let genom tillämpning av lönegarantilagen.

Förvaltaren skall enligt Qärde meningen i första stycket göra anmälan hos konkursdomaren och tillsynsmyndigheten, när de medel som finns disponibla för utdelning har tillställts alla utdelningsberättigade borge­närer.

1 145 a 6 KL ges vissa bestämmelser om anmälnings- och antecknings­skyldighet i samband med att innehavare av företagsinteckning har fått utdelning i konkurs. Dessa bestämmelser bör tillämpas även när konkurs handläggs som mindre konkurs. En erinran härom har tagits in i sista meningen i första stycket.

Så länge tvist som avses i 146 6 är oavgjord eller annan fråga om möjlig tillgång för konkursboet är svävande, bör förvaltaren givetvis inte anse sig vara skild från sitt uppdrag, även om konkursen har avslutats. Det åligger honom att ta till vara boets rätt i sådana ärenden.

I paragrafens andra stycke ges bestämmelser för del fallet atl medel blir tillgängliga för utdelning sedan konkursen har avslutats. Förvaltaren skall då dela ut medlen till borgenärema och avge redovisning för medelsför­valtningen. Bestämmelsema i 185 eoch 185 f 88 om utdelning och om redo­visning skaU därvid lända tiU efterrättelse. Det nya utdelningsförslaget skall dock kungöras endast om det finns skäl till det. Efter framställning av förvaltaren äger konkursdomaren, om han med hänsyn tUl kostnadema för en utdelning finner att sådan inte lämpligen bör äga mm, förordna att medlen i stället för att utdelas skall överlämnas till gäldenären (jfr motive­ringen tiU 185 d 8).

Bestämmelsema i andra stycket är tillämpliga bl.a. när det först efter konkursens slut kommer fram att gäldenären hela tiden har haft viss tillgäng. Vidare kan det t.ex. efter konkursens slut visa sig att medel, som har reserverats för eventuella konkurskostnader eller massaskulder eller för suspensivt villkorade konkursfordringar, inte behöver tas i anspråk för angivna ändamål. Reglerna blir givetvis inte tillämpliga om gäldenären har förvärvat ny egendom efter konkursens slut, t.ex. genom arbetsförQänst, gåva eller arv. Sådan egendom ingår inte i konkursboet (se 27 6 första slyckel).

185 h 8 Paragrafen handlar om övergång från mindre till ordinär konkurs och har behandlals i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.7.2). I gällande rätl finns en motsvarighet i 185 8 5) KL.

Övergång till ordinär konkurs skall ske, om del under den enklare handläggningen visar sig att förutsättningar för denna konkursform inte längre föreligger. Övergång kan aktualiseras i skUda situationer. De an­taganden om tillgångarnas storlek eller boutredningens beskaffenhet, vilka

Prop. 1978/79:105

339

har legat till gmnd för valet av handläggningsform, kan visa sig felaktiga. Nya omständigheter kan också inträffa. Tillgångar av betydande om­fattning kan t.ex. tillfalla boet genom återvinning, arv eller gåva. De väl ut­byggda förfarandereglema i mindre konkurs gör emellertid alt handlägg­ningen många gånger kan slutföras inom ramen för sådan konkurs.

För övergång till ordinär konkurs fordras att tillgångarna räcker lill betalning av de konkurskostnader som följer med ordinär konkurs och av eventuella massaskulder. Lika väl som framdeles uppkommande konkurs­kostnader skall tas med i beräkningen skall även framtida massaskulder, som är möjliga att förutse, beakias. Om tillgängama i boet inte anses räcka till de konkurskostnader och massaskulder som kan uppkomma vid ordinär handläggning, får konkursen bringas till slut som mindre konkurs.

Förvaltaren i mindre konkurs har regelmässigt de bästa fömlsält­ningarna att bedöma, om konkursen bör övergå till ordinär konkurs. Enligt första stycket i paragrafen skall förvaltaren genast göra anmälan till konkursdomaren, om han finner att i 185 8 första stycket 2 angivna fömt­sättningar för handläggning i den enklare ordningen inte föreligger och om han dessutom bedömer att boet räcker till betalning dels av de konkurs­kostnader som följer av en ordinär handläggning, dels av massaskulder. Det räcker med all eltdera av enkelhets- och bevakningsrekvisiten i 185 6 första stycket 2 brisler. Anmälningen bör motiveras. Frågan huruvida övergång skall ske får normalt anses vara en sådan viktigare förvaltnings­fråga vari samråd skall ske enligt 51 a 8 i förslaget.

Av andra stycket framgår atl konkursdomaren även självmant kan för-anslalla om övergång till ordinär konkurs, om del på annat sätt än genom anmälan av förvaltare har framgått att konkursen bör handläggas i ordinär ordning. Tillsynsmyndigheten, borgenär eller gäldenären kan t.ex. ha gjort konkursdomaren uppmärksam på omständigheter som ger anledning atl gå över lill ordinär konkurs. Det ligger dock i sakens natur att frågan om kon­kursen i stället skall handläggas som ordinär konkurs regelmässigl kommer upp efter anmälan av förvaltaren.

Konkursdomaren skall enligt andra siycket höra tillsynsmyndigheten i frågan om övergång lill ordinär konkurs vare sig denna fråga har aktualise­rats av förvaltaren eller av konkursdomaren själv. Del är givet att konkurs­domaren i regel samråder med förvaltaren i del fall då han av eget initiativ lar upp frågan om övergång.

Finner konkursdomaren att konkursen bör handläggas som ordinär kon­kurs, skall han enligt andra siycket besluta härom. Meddelas sådant be­slul, skall 19 8 försia och tredje styckena ha motsvarande lillämpning, vil­kel bl.a. innebär att konkursdomaren skall sätta ut första borgenärssam­manträdet och bestämma bevakningstid. Konkursdomarens här avsedda beslut kan överklagas i vanlig ordning (210 6). Bland dem som får överkla­ga beslutet är tillsynsmyndigheten (210 a 8). Även det fallet atl konkursdo­maren finner anmälan av förvallaren inte böra föranleda övergång lill ordi-

Prop. 1978/79:105

340

när konkurs bör upptas i ett särskiU beslut som kan överklagas.

Enligt föreskrift i tredje stycket skall konkursdomarens beslut att kon­kursen i fortsättningen skall handläggas som ordinär konkurs jämte vad han har bestämt enligt 19 6 första stycket, dvs. tidpunkt för första borge­närssammanträdel och bevakningstiden, kungöras i Post- och Inrikes Tid­ningar och den eller de ortstidningar, som har beslämts för offentliggöran­de av kungörelser om konkursen. De lider, som enligt 19 S första siycket skall räknas från del beslutet om konkurs meddelades, skall i stället räknas från dagen för utfärdandet av den här avsedda kungörelsen. Konkursdo­maren bör inte besiämma längre lider än vad som moliveras av omständig­hetema i del föreliggande fallel.

1 regel bör del ganska snarl efter det att konkursförvaltningen kommit i gång slå klart, om övergång lill ordinär konkurs är påkallad. Konkurs­domaren kan emellertid besluta om övergång till ordinär konkurs så länge den mindre konkursen inte har avskrivits. Man kan räkna med atl övergång skall behöva äga rum endast i ett ringa antal fall.

Rättshandlingar som förvaltaren i behörig ordning har företagit på konkursboets vägnar under den mindre konkursen, t.ex. försäljning av egendom, förblir bindande efter övergång till ordinär konkurs.

Den som utses lill förvaltare i mindre konkurs kommer enligt förslaget att i stor utsträckning också vara kvalificerad att ha hand om förvaltningen i ordinär konkurs. I sådant fall behöver något förvallarbyte inte göras vid övergång från mindre till ordinär konkurs. Man bör normall kunna räkna med att konkursen inte har komplicerats i så hög grad att den ursprunglige förvaltaren inte kan fortsätta åtminstone som interimsförvaltare i den ordinära konkursen. Med hänsyn till det sagda har i Qärde stycket av före­varande paragraf upptagits en bestämmelse enligt vilken förvaltaren vid övergång skall anses vara utsedd enligt 45 8 i förslaget, dvs. till interims­förvaltare. När det påkallas av omständigheterna kan annan person ulses till slutlig förvaltare vid första borgenärssammanlrädet. Om del i undan­tagsfall blir nödvändigt, kan interimsförvaltaren entledigas enligt 80 6 och vid behov ersättas med annan interimsförvaltare.

Arvode till förvaltaren kommer efter övergång att bestämmas i den ordning som föreskrivs beträffande ordinär konkurs, se 82-86 a 66-Därvid skall förvaUarens insatser under den mindre konkursen självfallet beakias.

I och för sig föreligger ingel hinder mot atl flera förvaltare ulses, sedan övergång till ordinär konkurs ägt rum (se 41 8).

Enligt föreskrift i Qärde stycket behöver bouppteckning inie upprättas på nytt i den ordinära konkursen. Skulle den mindre konkursen övergå till ordinär konkurs redan innan någon bouppteckning hunnit upprättas, måste som också följer av lagtexten bouppteckning givetvis upprättas

Prop. 1978/79:105

341

efter övergången enligt föreskrifterna i 53 8.

När övergång till ordinär konkurs ägei" rum, har förvaltaren regelmässigl redan tagit hand om gäldenärens bo. Särskilda åtgärder i detla hänseende blir då inte aktuella. Däremot måsle förvaltaren bl.a. upprätta sådan be­rättelse som avses i 55 8. Vissa av de uppgifier som denna berättelse skall innehålla kan visserligen ha lämnats redan på grund av bestämmelsema i

185      b 6 andra stycket. De fömt lämnade uppgiftema kan likväl behöva

förnyas eller kompletteras och det finns knappasl tillräcklig anledning atl

befria förvallaren från samma uppgiftsskyldighei i den ordinära kon­

kursen. De lidigare uppgiftema blir emellertid till hjälp vid upprättandel av

förvaltarberättelsen. Ibland kan det räcka med att de åierges i berättelsen

eller bifogas denna. Har anmälan till åklagare enligt 185 b 8 femte siycket

gjorts före övergången, behöver naturiigvis inte någon ny anmälan med

samma innehåll göras (jfr 55 6 iredje stycket).

Gäldenären eller annan som har avlagi bouppieckningsed eller beedigat viss uppgifi i bouppteckningen behöver inte på nytt fullgöra sådan edgång. Del är uppenbarl att sådan erinran som föreskrivs i 19 6 tredje stycket KL beträffande gäldenärens skyldighet att avlägga bouppteckningsed m.m. inte behöver göras, när eden redan har avlagts.

186      5 Här ges regler om avskrivning av ordinär konkurs på grund av

brist på lillgångar i boel. Paragrafen molsvarar 186 8 Kl, som avser s.k.

efterföljande fatligkonkurs. Paragrafen har behandlats i den allmänna

motiveringen (avsnitt 5.7.5).

Om förvaltare som utsetts enligt 46 8, dvs. slutlig förvaltare, finner an­ledning anta att gäldenärens bo inte räcker till full betalning av konkurs­kostnaderna och eventuella massaskulder, skall han enligt första stycket genast anmäla detta lill konkursdomaren. Interimsförvaltare har således ej befogenhet att göra här avsedd anmälan. Del har nämligen ansetts att av­skrivning av konkursen enligt förevarande paragraf inte bör aklualiseras förrän förvaltningen har pågått en tid. 1 regel bör gäldenären ha avlagi bo­uppteckningsed och förvaitarberättelse ha upprättals innan avskrivning aktualiseras. Det är tydligl atl med konkurskostnadema i första stycket av­ses kostnaderna för den pågående ordinära konkursen. Vid beräkningen skall hänsyn tas inte bara till dittills uppkomna konkurskostnader utan också till de kostnader som skulle följa med ett fortsatt konkursförfarande. Föreskriften att även massaskuldema skall beaktas är en följd av alt kon­kurskostnadema enligt 188 8 skall tas ut ur boet före massafordringama.

Förvaltaren måsle agera i så god tid att konkurskostnadema och massa­skulderna kan belalas ur boet. Han får inte dröja med anmälan till konkurs­domaren i förlitan på det subsidiära kostnadsansvar som åvilar statsverket enligt 188 6 andra stycket. Konkursen får inte heller förhalas i förhopp­ningen all gäldenären skall förvärva ytterligare egendom. Försummelse från förvaltarens sida i nu berörda hänseenden kan bl.a. föranleda ned-

Prop. 1978/79:105

342

sättning av hans arvode.

Konkursdomaren får, som framgår av andra stycket, även utan anmälan av förvaltaren ta upp fråga om avskrivning av konkursen. Konkursdoma­ren bör naturligtvis i sådant fall i regel samråda med förvallaren. Om kon­kursdomaren i anledning av förvaltarens anmälan eller eljest finner - efter aU ha hört tillsynsmyndigheten - gmnd för anlagande all ttllgångama är så otillräckliga som sägs i försia slyckel, dvs. inie förslår lill konkurskostna­der och massaskulder, skall han kungöra detta i Post- och Inrikes Tidning­ar och den eller de ortstidningar som vid konkursens början har bestämts för offentliggörande av kungörelser om konkursen.

Borgenär eller gäldenären har möjlighet att hos konkursdomaren visa att del finns tillgång i boel tiU betalning av konkurskostnadema och eventuella massaskulder. Vederbörande känner t.ex. till en dold tillgång eller kan peka på möjlighet till återvinning av egendom till boet. I enlighet med vad jag har påpekat i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.7.2) kan däremot ställande av säkerhei för konkurskostnadema inte längre påverka frågan om konkursen bör avskrivas. Borgenären kan i vissa faU påverka frågan genom att själv föra ålervinningsprocess och härvid stå risken för de därmed förenade processkostnadema.

Vill borgenär eller gäldenären påvisa tillgång, skall han anmäla detta hos konkursdomaren inom en månad från den dag då kungörelsen var införd i Post- och Inrikes Tidningar. Konkursdomaren kan ge borgenären eller gäldenären erforderligt rådmm att påvisa tUlgången.

Om det inte på gmnd av anmälan från borgenär eller gäldenären eller annan inträffad omständighet t.ex. upplysning från förvallaren eUer annan om ny tillgång i boet -finns skäl att anta att det finns medel till betalning av konkurskostnadema och eventuella massaskulder, skall konkursdomaren besluta om avskrivning av konkursen. Han skall samtidigt bestämma arvode och kostnadsersättning till förvaltaren, se 187 6 första stycket.

När förvaltaren gör sådan anmälan som avses i första stycket skall han samtidigt avge redovisning för förvaltningen tUl tiUsynsmyndigheten. Vid sin anmälan till konkursdomaren skall förvaltaren foga avskrift av redovis­ningen. Se första stycket andra och tredje meningama. I sista meningen i andra stycket föreskrivs att förvaltaren, om han inte enligt första stycket har avgett redovisning för förvaltningen, skaH göra detta innan konkursen avskrivs. Tillämpning av denna bestämmelse aktualiseras i det säker­ligen mycket ovanliga fallet alt förvaltaren inte själv har tagit initiativ till avskrivning av konkursen.

187 § Paragrafen, som har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.7.6), innehåller bestämmelser om hur ersättningen tUl för­valtaren skaU fastställas i mindre konkurs och i ordinär konkurs som avskrivs enligt 186 8. Ersättning tiU staten för kostnader hos tiUsyns-

Prop. 1978/79:105

343

myndigheten regleras i 42 6. Dessa koslnader är liksom de utgifter för kungörelser m. m. som konkursdomaren har för konkursen att räkna som konkurskostnader (jfr beträffande konkursdomarens kostnader 188 8 and­ra stycket KL).

Enligt första stycket skall, när konkursen avskrivs enligt 185 d, 185 f eller 186 8, konkursdomaren efter hörande av tillsynsmyndigheten bestämma arvode till förvaltaren och ersättning för kostnad som uppdraget har medfört. Tillsynsmyndighetens mening bör kunna inhämtas på ett in­formellt sätt (t.ex. genom telefon) när så anses lämpligt. Vad myndigheten anför måste dock aUtid antecknas i akten.

I fråga om arvode gäller i övrigt bestämmelsema i 82 och 83 86, 84 6 första stycket samt 86 6. FramstäUning med begäran om arvode behöver i regel inte vara särskilt utförlig i mindre konkurs. Lika litet som beträffande ordinär konkurs ges i förslaget någon föreskrift om den fidpunkt då fram­ställning om arvode bör göras. När konkurs avskrivs enligt 185 d 8, bordet ofta kunna räcka med att arvodesyrkandet framstäUs muntligen vid edgångssammanträdet. Att förvaltaren inte får lyfta sitt arvode förrän han avgelt redovisning (86 8) kan få praktisk betydelse vid avskrivning en­ligt 185 d 8, då det kan tänkas alt redovisning för förvaltningen ännu inte föreligger.

Arvode till förvaltare som har entledigats enligt 185 a 6 Qärde stycket (jfr 80 8) bör i regel bestämmas i samband med avskrivningsbeslutet.

Det kan inträffa att rådgivare och/eller förlikningsman enligt 50 a 8 finns i konkurs som skaU avskrivas enligt 186 8. Rådgivaren och/eUer förlik­ningsmannen har rätt tiU arvode som konkursdomaren bestämmer, se 50 a 6 femte siycket. Det torde utan föreskrift vara klart att detta gäller även när konkursen avskrivs enligt 186 8.

Konkursdomaren skall enligt förevarande paragraf - till skillnad från vad som i allmänhet gäller i ordinär konkurs - även fastställa förvallarens ersättning för kostnader. Skillnaden motiveras av att del allmänna kan komma att stå för konkurskostnadema i här avsedda fall (se 188 8). Be­stämmelsen om all konkursdomaren skall fastställa förvaltarens ersättning för kostnader hindrar inte att förvaltaren - på samma sätt som vid ordinär konkurs vid behov och i mån av möjlighel lar ut medel för löpande kosl­nader ur konkursboel under förfarandets gång. Sådana uttag måste framgå av redovisningen för förvaltningen. Förvaltaren får givetvis inte samman­lagt lillgodogöra sig mer i ersättning för kostnader än som har medgetts ho­nom enligt konkursdomarens beslut.

I likhet med vad som gäller i fråga om arvode får förvaltaren, när han begär kostnadsersättning, beräkna den kostnad som eventuellt kan återstå för uppdragets fullgörande.

Beslut om arvode och kostnadsersättning kan överklagas på vanligt sätt genom besvär, se 210 8 KL. Beslutet kan däremot inte angripas genom klander  av  förvaltarens   redovisning.   Fullföljdsrätl   tillkommer  enligt

Prop. 1978/79:105

344

210 a S i förslaget även tillsynsmyndigheten.

1818 KL ges bestämmelser om hur konkurskoslnader i vissa fall skall fördelas på olika slags egendom i konkursboel. Enligt andra siycket i före­varande paragraf gäller bestämmelserna i 81 6 även i mindre konkurs, om del i boel finns egendom vari särskild förmånsrätt äger rum.

Tredje stycket handlar om den i allmänna motiveringen (avsnitt 5.7.6) förordade taxan för beslämmande av arvode till förvaltare i mindre konkurser som avskrivs enligt 185 d 6. Det skall ankomma på regeringen eller myndighei som regeringen bestämmer att fastställa taxan. Jag är inte beredd att nu la ställning lill vilken myndighet som skaU fastställa den här berörda taxan. Klart är dock att i taxearbetet bör kopplas in såväl domslolsverkel, som har atl utarbeta taxor inom rättshjälpen, som RSV i dess egenskap av centralorgan för tillsynsmyndigheterna. Samråd bör ske med företrädare för advokatsamfundet.

Enligt 82 8 andra siycket KL får arvode till förvaltaren inte sättas högre än som med hänsyn till det arbete uppdraget krävt, den omsorg och skicklighet varmed del utförts samt boets omfattning kan anses utgöra skälig ersättning. Dessa riktlinjer är enligt hänvisningen i första stycket andra punkten i förevarande paragraf tillämpliga även i fråga om förvaltar­arvode i mindre konkurser och bör vara vägledande vid taxans utformning. Taxan bör vara ett normalarvode som kan höjas eller sänkas. Om förvalta­ren t. ex. varit oskicklig eller försumlig, bör alllså taxan kunna underskri­das. Enbart den omständigheten att förvaltningen varit påtagligt enkel bör inte föranleda avvikelse från taxan. Har förhållandena i konkursen varit sådana atl förvallaren måst lägga ned avsevärt mer arbete än normalt, bör han kunna tillerkännas ersättning ulöver taxan. Vad som nu anförts bör komma till uttryck i taxebestämmelserna.

Även om förvaltararvodet skall utgå enligt fastställd taxa skall konkurs­domaren höra tillsynsmyndigheten över förvaltarens ersättningsanspråk. Tillsynsmyndigheten får då tillfälle att i förekommande fall ta ställning till om skäl till avvikelse från taxan föreligger och kan också ge sin syn på den ersältning för kostnader som förvaltaren begär.

188 8 Paragrafen upptar regler om ansvaret för konkurskostnadema och om deras förhållande lill boets massaskulder. Paragrafen har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitten 5.7.7 och 5.7.8).

Av paragrafens första stycke framgår att konkurskostnaderna skall utgå ur boet framför boets massaskulder, när konkurs avskrivs enhgt 185 d 6-Har konkursen uppstått på ansökan av annan borgenär än staten och kan kostnadema inte tas ut ur boet, skall borgenären svara för dem. I fråga om borgenärens ansvar gäller dock en begränsning lill en tiondel av bas­beloppel enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring. Det är härvid fråga om det basbelopp som gäUde när konkursbeslutet meddelades. Avskriv­ningsbeslutet skall i förekommande fall innehåUa åläggande för borgenären

Prop. 1978/79:105

345

all med angivna begränsning betala kostnadema. När flera borgenärer är belalningsskyldiga, svarar de solidariskt. Av borgenärerna bör inte kunna tas ut mer än sammanlagt en tiondels basbelopp. Om kostnadema inte kan tas ut ur boel eller av borgenären, svarar staten för kostnadema.

Enligt paragrafens andra siycke skall, när konkurs avskrivs enligt 186 8, samma regler om boets ansvar och om företrädesordningen för konkurs­kostnader gälla som när konkurs avskrivs enligt 185 d 6. Något kostnads­ansvar för enskild borgenär kommer dock inte i fråga. För de kostnader som inte kan tas ut ur boet svarar i stället staten.

Även när konkurs avskrivs på annan grund än enligt 185 d eller 186 8 skall konkurskostnader och massaskulder givetvis tas ut ur boet. I dessa fall uppstår emellertid normalt inga direkta konfliktsituationer eftersom boet måste antas förslå även till någon utdelning lill borgenärema. Undan­tagsfall kan emellertid tänkas och i paragrafens tredje stycke finns en beslämmelse om att i sådant fall reglerna i paragrafens andra stycke skall lillämpas.

I fråga om ordningen för utkrävande av borgenärens kostnadsansvar kan lilläggas att konkursdomarens beslut om åläggande för borgenär att betala konkurskostnader utgör exekutionstitel gentemot borgenären. Skulle det visa sig atl de konkurskostnader som borgenären har ålagts att betala kan tas ul ur boel helt eller delvis, får motsvarande belopp avräknas från det som borgenären är skyldig att betala.

Förslaget alt konkurskostnadema skall tas ut ur boel förutsätter att konkursdomaren är aktivt verksam för att få sina kostnader täckta av boet. Även förvaltaren bör innan konkursen avslutas söka få konkursdomarens kostnader reglerade.

189 8 Paragrafen innehåller huvudbestämmelserna om förvaltares

skyldighet att avge slutredovisning i ordinär konkurs. Regleringen innebär

att redovisning skall avges till tillsynsmyndigheten när förvaltaren avgår

under konkursen, när förslag till slululdelning läggs fram eller när egendo­

men i konkursboet vid ackord återställs till gäldenären. Förvaltarens redo­

visning skall enligt förslaget granskas av tillsynsmyndigheten. I övrigt an­

kommer det på tillsynsmyndigheten att bl. a. avge utlåtande över gransk­

ningen och att föranstalta om kungörelse. De uppgifter som här läggs på

myndigheten utförs enligt gällande ordning av rättens ombudsman.

I första och andra styckena har markerats att regleringen endast gäller i samband med ordinär konkurs.

190     6 Enligt första stycket i nuvarande lydelse är förvaltaren redovis­

ningsskyldig när konkursbeslutet upphävts av högre rätt, när ordinär

konkurs avskrivits enligt 124 6 KL eller nedlagts enligt 149 8 eller när

medel som blivit tUlgängliga efter konkursens slut skall överlämnas tiU

gäldenären i enlighet med konkursdomarens förordnande enligt 148 6.

Prop. 1978/79:105

346

Redovisningen skall i dessa fall avges liU gäldenären. Regleringen har kompletterats med en föreskrift om det fallet att konkursdomaren, sedan en mindre konkurs har avslutats, enligt 185 g 8 andra stycket i förslaget förordnai att konkursboet tillhöriga medel skall överlämnas tUl gälde­nären. Vidare skall redovisning i samtliga nu angivna fall avges även till tUlsynsmyndigheten.

Huvudbestämmelsema om förvaltarens skyldighet att avge redovisning vid mindre konkurs återfinns i 185 a 8 Qärde stycket, 185 d 8 andra styc­ket, 185 f 8 första stycket och 185 g 6 andra siycket. Trots atl i princip en­dast en redovisning skall avges av förvaltaren i mindre konkurs, har det av systematiska skäl synts lämpligt att som ett andra stycke i förevarande

190     8 föreskrtva att redovisning som nu sagts skall gälla som slutredovis­

ning.

Tredje stycket är likalydande med nuvarande andra stycket.

191     8     Paragrafen handlar om klander av slutredovisning.

I första stycket regleras gäldenärens och borgenärs klander. Enligt gällande rätt är gäldenären klanderberättigad i samtliga fall av slutredo­visning, medan borgenärs klanderrätt är begränsad till slutredovisning som avses i 189 8, bl.a. i de fall då förvaltare i ordinär konkurs avgår eller då förslag till slututdelning i sådan konkurs läggs fram. Klandertidens längd är densamma, tre månader, för alla redovisningsfall ehuru den tidpunkt från vilken tiden skall räknas varierar.

Enligt kommitténs förslag skall gäldenären och borgenär ha rätt att klandra slutredovisning även i fall som avses i 190 § andra stycket, dvs. i fråga om redovisning i mindre konkurs. Klandertalan skall här räknas från det att redovisningen kom in tUl konkursdomaren. Förslaget skall ses mot bakgmnden av att redovisning enligt kommitténs förslag skall tillställas -fömtom tillsynsmyndigheten - konkursdomaren.

Vad kommittén föreslår på dessa punkter stämmer överens med förslaget i proposition 1975/76:210.

JK har i sitt remissyttrande framfört önskemål om att gällande rätt bör ändras så att borgenär skall ha rätt att klandra slutredovisning även när konkurs avskrivs enligt 186 6 (efterföljande fattigkonkurs). JK anför här­vid att en skadeståndstalan mot förvaltare enligt gäUande rätt skall föras som klander av slutredovisning. Enligt JK borde borgenärema, om förval­taren tillfogat dem skada, ha klanderrätt även i 186 8-fallet.

Med anledning av vad JK har anfört får jag för min del anföra följande.

Gällande rätts ståndpunkt att borgenär inte får klandra redovisning i 186 8-fallet torde grunda sig på att borgenär hcU" möjlighet att förhindra av­skrivning av konkursen exempelvis genom att söka visa att tillgång finns till konkurskostnademas bestridande. Borgenärs nu angivna möjlighet att förhindra en avskrivning torde visserligen knappast ha någon praktisk be­tydelse för det fall borgenären gör gällande att förvaltaren tillfogat borge-

Prop. 1978/79:105

347

närerna skada. Det måste dock framhållas, alt borgenären i här avseit fall har möjlighel atl för egen del väcka én skadeståndstalaii möt förvaltaren. Mot bakgrund av att 186 8-fallen är fåtaliga synes mig ej erforderiigt att gö­ra någon lagändring i den riktning JK föreslagil. Jag vill också erinra om att tillsynsmyndigheten enligt departementsförslaget (191 6 andra slyckel) har befogenhet att klandra redovisning i 186 6-fallet.

Första siycket i förevarande 191 8 har utformats med utgångspunkt i det sagda. En viss justering i stycket har föranletts av omkastningen av styc­kena i 190 8.

Andra stycket är nytt och överensstämmer med kommitténs förslag. I delta siycke finns en bestämmelse som ger tillsynsmyndigheten rätt att klandra slutredovisning (se den allmänna motiveringen avsnitt 5.3.5). Tillsynsmyndigheten har liksom gäldenären klanderrätl i samtliga fall då förvaltaren skall avge redovisning. Myndighetens klandertalan skall enligt huvudregeln följa de bestämmelser som i första stycket ges om lid och sätt för gäldenärens klander i olika fall. Tiden för myndighetens klander av redovisning som avses i 190 8 första stycket skall dock räknas från det att redovisningen tillstäUdes myndigheten.

197 § I 197 8 KL anges inom vilken tid talan mot rättens ombudsman om ersättning för skada, för vUken han är ansvarig, får väckas. Eftersom rättens ombudsman enligt förslaget inte längre skall finnas, har paragrafen fått utgå. Beträffande det allmännas skadeståndsansvar för fel eller försum­melse i tillsynsmyndighetens verksamhet hänvisas tUl avsnitt 5.3.5.

199     8 Enligt paragrafen får den myndighet under vilken en i konkurs

försatt ämbets- eller Qänstemän lyder, om särskilda skäl föreligger,

avstänga honom från tjänstens utövning under högst fyra månader från det

konkursbeslutet meddelades. Hämtöver finns i paragrafen en erinran om

alt det finns särskilda bestämmelser om att i vissa fall den som är i konkurs

inte får utöva ämbete eller tjänst.

1 prop. 1975/76:210 anmärktes att paragrafen efter den reform som skett när det gällde ämbetsansvaret (prop. 1975:78, JuU 1975:22, rskr 1975:212, SFS 1975:667) inte kunde behållas i sin nuvarande lydelse. 1 fråga om para­grafens materiella innehåll ansåg dåvarande departementschefen att man i linje med den inskränkning av ämbetsansvaret som hade skett genom reformen borde slopa den i paragrafen givna generella möjligheten att avstänga statliga Qänstemän från utövning av Qänst på gmnd av att de kommit i konkurs. Det ansågs vidare obehövligt med en speciell regel som hänvisar till särskilda bestämmelser i fråga om sådana avstängningsmöjlig-heterQfr 4 kap. 1 8 RB beträffande domare). För min del ansluter jag mig tUl dessa överväganden. Paragrafen har därför fått utgå.

200     8    Enligt nuvarande lydelse av denna paragraf skall föreskrifi i KL att

Prop. 1978/79:105

348

förvaltningsåtgärd ej får vidlas, om inte gäldenären har lämnat samtycke eller fåll tiUfälle atl yllra sig, inte tiUämpas när gäldenären rymt eller eljest ej kan anträffas med kallelse.

I 51 a 6 i förslaget sägs att förvaltaren bör i viktigare frågor höra gälde­nären, om det lämpligen kan ske. Bestämmelsen ersätter de föreskrifier i KL enligt vilka gäldenärens hörande beiräffande viss förvaltningsåtgärd fordras. Något ovillkoriigl krav på att gäldenären skall höras finns således inte längre. Förevarande paragraf har ändrats med anledning härav.

202

8 Enligt förslaget ankommer det i vissa fall på förvaltaren eller till­synsmyndigheten atl utfärda kungörelse (se 129 8 första stycket resp. 189 8 tredje stycket). Ändringen i första stycket av förevarande paragrafär föranledd härav.

203

8 Enligt paragrafens första stycke bör konkursdomaren, när borge­närerna skall kallas till rätlens handläggning av konkursmål, tUlämpa annat kallelsesätt än kungörelse om det kan ske utan att kallelsekostnaderna ökas. Beträffande utbyte av kungörelse mot särskilda kallelser gäller även vissa andra i samma stycke angivna förutsättningar. Enligt andra stycket i gällande lydelse skall reglema i första stycket ha motsvarande tillämpning på kallelse till borgenärssammanträde, som hålls efter bevakningstidens utgång och inte gäller prövning av ackordsförslag.

Grundläggande bestämmelser om utlysande av borgenärssammanträde finns f n. i 176 6 KL. Som sagts tidigare bör regleringen i nämnda paragraf föras över till KF och 176 8 upphävas. Även frågan hur kaUelse skall ske bör regleras i KF. Andra stycket av förevarande paragraf har därför fått utgå.

205    § Enligt nuvarande lydelse av paragrafen skall rättens ombudsman

anmäla gäldenärens nya hemvist till konkursdomaren, om gäldenären by­

ter hemvisl under konkursen.

Med den nya ordningen i fråga om mindre konkurser och tillsyn i konkurser skulle man kunna överväga atl låta förvaltaren göra anmälan om gäldenärs byte av hemvist till tillsynsmyndigheten. Någon särskild bestämmelse av denna innebörd synes dock knappast vara behövlig. Med hänsyn härtill har paragrafen fått utgå,

206    8 Paragrafen anger f.n. hur man skall förfara med konkurshandlingar

som har överlämnats liU rätlens ombudsman. Regleringen fy Uer inte längre

någon funktion och har därför fått utgå. I paragrafen har i stället tagits in

bestämmelser om arkivering av konkursgäldenärens räkenskaper m.m.

Bestämmelserna har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt

5.2.9). Frågan om arkivering av konkursboets räkenskapsmaterial regleras

i 57 6 andra stycket.

Prop. 1978/79:105

349

När en konkurs har avslutats är gäldenären i princip berättigad alt få tillbaka räkenskapsmaterial av förvaltaren. Fömtsättning härför torde vara all handlingarna inte är underkastade beslag i samband med brotts­utredning eller skallerevision. Undanlag från den angivna principen kan föranledas av atl malerialel har belydelse för någon konkursåtgärd efter konkursens slul. Om konkursförvaUaren vid utredning av gäldenärens bo har funnit skälig anledning anta all gäldenären gjort sig skyldig lill gälde­närsbrott, bör han - i den mån beslag ej redan verkslällls - hos vederbö­rande myndighei höra efter om sådan ålgärd är akluell, innan malerialel ålerslälls.

I vissa fall kan del omhändertagna materialet inte återställas lill gälde­nären, trots att något formelll hinder av angivet slag inte finns. Här åsyftas i försia hand det fallel att konkursgäldenären är en juridisk person som har upphört atl existera i och med konkursens avslutande. Se t.ex. 13 kap. 19 8 aktiebolagslagen (1975:1385). Även sådana fall då konkursgäldenären inte är anträffbar eller vägrar att återta bokföringen hör hit.

1 förevarande paragraf har tagits upp bestämmelser som reglerar hur man vid konkursens avslutande skall förfara med gäldenärens böcker och andra handlingar, när hinder av nu angivet slag föreligger mot atl återiämna dem lill gäldenären.

Förvaltaren skall i nu åsyftade fall överlämna de omhändertagna hand­lingarna till tUlsynsmyndigheten, om han inte anser att han själv bör bevara dem. Handlingarna skall bevaras i enlighet med de föreskrifier som i del enskilda fallet gäUer om arkivering av gäldenärens räkenskaps­material och andra handlingar.

Del ankommer på förvaltaren att avgöra om han eller tillsynsmyndig­heten lämpligen bör svara för förvaringen. Praktiska hänsyn bör vara utslagsgivande. I allmänhet torde tillsynsmyndigheten ha större möjlig­heler än förvaltaren att sörja för en rationell och ej så dyrbar förvaring av räkenskapsmaterialet. Emellertid kan förhållandena vara sådana att det är lämpligast att förvaltaren efter konkursens avslutande behåller gälde­närens räkenskapsmaterial eller delar därav hos sig under kortare eller längre lid. Man kan t. ex. tänka sig att viss handling har betydelse för nå­gon konkursålgärd efter nämnda tidpunkt.

Vare sig arkiveringen sker i förvaltarens eller i tillsynsmyndighetens regi skall vanliga regler i bokförings- och taxeringslagstiftningen gälla. Detla innebär till en böljan att endast räkenskapsmaterial och andra handlingar som omfattas av nämnda lagstiftning behöver bevaras. Vidare följer av regleringen bl.a. att, när konkursgäldenären varit bokföringsskyldig enligt bokföringslagen (1976:125), en tioårig arkiveringstid räknad från utgången av det kalenderår då räkenskapsåret avslutades skall iakttas (se 22 8 nämnda lag). Arkiveringen bör vara ordnad så, att materialet är lätt till­gängligt. Konkursgäldenärs bokföring, som i enlighet med den föreslagna regleringen har överlämnats till tillsynsmyndigheten, kan inte anses kom-

Prop. 1978/79:105

350

ma alt tillhöra dennas arkiv. De för statliga myndigheter i allmänhet gällan­de arkiveringsbestämmelsema behöver således inte iakttas av tillsynsmyn­digheten.

Någon föreskrift som skulle göra del möjligt atl i vissa fall gallra ut räkenskapsmalerialet eller delar därav har inte ansetts behövlig.

När tillsynsmyndigheten ombesörjer arkiveringen skall kostnaderna för denna i första hand betalas av myndigheten. Konkursboet kommer emel­lertid indirekl alt få bära sådana koslnader genom den ersättning som skall utgå till staten för tillsynsmyndighetens verksamhet. Förvaltarens kostnad för arkivering är en konkurskostnad vars storlek får uppskattas på förhand vid slutredovisningen.

207

5 Paragrafen innehåller f n. föreskrift om prolokoll vid borgenärs­sammanträde inför rättens ombudsman. Föreskriften blir överflödig när rättens ombudsman avskaffas.

208

6 Denna paragraf är ny. Förutvarande 208 8 KL upphävdes genom SFS 1975:244.

Den föreslagna 208 6 upptar bestämmelser om jäv mot Qänstemän vid tillsynsmyndigheten. Jävsfrågan har behandlats i den allmänna motive­ringen (avsnitt 5.3.3).

Kommittén föreslår att i fråga om jäv mot tjänsteman vid tUlsyns-myndighet skall gälla samma jäv som enligt RB gäller i fråga om domare men att Qänstemän ej skall anses jävig därför att han på Qänstens vägnar har vidtagit exekutiv åtgärd eller tagit befattning med indrivning hos gälde­nären. Inte heller det förhållandet att gärning har förövats mot Qänstemän i eller för hans Qänst grundar jäv enligt kommitténs förslag.

Kommitténs förslag till jävsreglering vid en ordning med kronofogde­myndighet som tillsynsorgan har inte föranlett några erinringar vid remiss­behandlingen.

Mina ställningstaganden i fråga om tillsynsorganisationen leder som framgått av den allmänna motiveringen till attjag vill reglera frågan om jäv mol tjänsteman vid tillsynsmyndigheten på ett annat sätt än vad kom­mittén föreslår.

Som tidigare har framgått är förvaltningslagen (1971:290) i princip till­lämplig på tillsynsverksamheten. Därav följer att bestämmelserna om jäv i 4 och 5 86 förvaltningslagen skall tillämpas på nämnda verksamhet. Jag har i den aUmänna motiveringen intagit den ståndpunkten alt Qänstemän som i allmänt mål, dvs. mål om uttagande av skatter, böter eller andra på indrivning beroende medel, tagit befattning med indrivning av fordran som görs gällande i konkursen eller vidtagit exekutiv åtgärd rörande sådan fordran ej får fullgöra tillsynsuppgift i konkursen. Detla har ansetts böra komma till uttryck i en särskild beslämmelse i KL vid sidan av jävsbestäm-melsema i förvallningslagen (4 8).

Prop. 1978/79:105

351

Tjänsteman vid tillsynsmyndigheten kan ha tagit befattning med ärende om indrivning eller exekution hos gäldenären utan atl för den skull vara jävig. T.ex. kan hans befattning ha avsetl fordran i allmänt mål som ej görs gällande i konkursen eller exekutivt ärende som ej är hänföriigt till allmänt mål. Än mindre föreligger jäv på den gmnd att Qänstemannen vid tillsyns­myndigheten tillika har indrivningsuppgifter beträffande andra gäldenärer än konkursgäldenären. Även om sålunda jäv ej föreligger i dessa fall i lagens mening vill jag dock understryka vikten av att organisationen vid kronofogdemyndighet som är tillsynsmyndighet ordnas så att Qänstemän endast i rena undantagsfall får ulöva tUlsyn i konkurser samtidigt som han har hand om indrivningsuppgifler. Som jag har framhållil i den allmänna motiveringen är avsikten att, där så kan ske, särskilda enheter för tillsyns­uppgifter skaU inrättas.

Jävsbestämmelsen tar sikte på alla åtgärder för indrivning av det allmännas fordringar, sålunda även konkursansökan och bevakning i konkurs.

Jävsbestämmelsen i förevarande paragraf äger tillämpning inte bara på tillsynsmyndigheten utan även på kronofogdemyndighet till vilken tUlsyns-uppgift har delegerats enligt 42 6 tredje stycket.

Jag anser det inte vara motiverat att göra undantag från allmänna jävs­regler beträffande det fall att gäming har förövats mot Qänstemän vid till­synsmyndighet i eller för hans Qänst. Departementsförslaget innehåller så­ledes inget sådant undantag.

Bestämmelser om verkan av jäv och om handläggning av jävsfråga finns i 5 8 förvallningslagen.

209 6 Paragrafen innehåller f n. regler om att konkursdomaren i vissa fall kan handla trots att han är jävig.

Paragrafens jävsregler skall ses mot bakgrund av vad som gäller om jäv enligt 4 kap. RB. Vilka omständigheter som konstituerar jäv framgår av 4 kap. 13 6 RB. De processuella frågorna rörande jäv regleras i 4 kap. 14 8 RB. I 4 kap. 15 8 RB sägs att sedan fråga om jäv har uppkommit domare får vidta endast sådan ålgärd i målet, som inte utan synnerlig olägenhet kan skjutas upp och som inte innefattar avgörande av målet. Samma sak gäller när domare har förklarats jävig.

Reglema i 209 8 går något längre än 4 kap. 15 8 RB. Visseriigen är de åtgärder som anges i 209 8 i allmänhet av brådskande natur men något formligt krav på att ålgärden i det enskilda fallet inte utan synnerlig olägenhet kan skjutas upp ställs inte upp i paragrafen. Denna fillkom medan äldre RB alUjämt gällde och vid en tid då enmansdomsagor och kommunikationssvårigheter inskränkte de praktiska möjlighelema att ersätta en jävig domare med en annan domare. Enligt min mening kan bestämmelsema i paragrafen numera undvaras. 1 stället bör reglema i 4 kap. 15 6 RB tillämpas. Nuvarande bestämmelser i 209 8 hardärför utgått.

Prop. 1978/79:105

352

I slället har i paragrafen intagits ett förbud alt föra talan mot beslut som tillsynsmyndigheten meddelar enligt KL. Förbudet har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.3.5).

Från fullföljdsförbudet gäller två undantag. Enligt 27 8 femte stycket i förslaget får tillsynsmyndighetens beslut i fråga huruvida del av gäldenä­rens arbetsinkomst skall tillkomma konkursboet överklagas. På grund av hänvisning i 98 8 gäller detsamma beiräffande myndighetens beslut om gäl­denärens beneficium och underhåll lill denne m. fl. I 209 8 har intagits en erinran om dessa båda fall.

210 § Enligt första slyckel får konkursdomarens beslut överklagas i hov­rätten. Från denna regel görs f n. undantag i fråga om beslut om ent­ledigande av rätlens ombudsman och beslut varigenom förvaltaren tillhålls att fullgöra sina åligganden. Enligt förslaget skall rättens ombudsman slo­pas. Det skall vidare inte ankomma på konkursdomaren att tillse att förval­taren fullgör sina uppgifter. Den berörda undantagsbestämmelsen har där­för utgått i förslaget.

Ändra stycket är oförändrat. I tredje stycket anges vissa beslut av kon­kursdomaren som skall lända till omedelbar efterrättelse, om inte annat förordnas. Till denna gmpp av beslut har i förslaget fogats utseende eller entledigande av förvallare enligt 185 a 8.

210 a 8 Enligt paragrafen, som är ny, har tillsynsmyndigheten rätt att föra lalan mot vissa av konkursdomarens beslut. Regleringen har behand­lats i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.3.5).

Den föreslagna föreskriften om fullföljdsrätl täcker inte bara frågor där tillsynsmyndigheten enligt förslaget har rält alt göra framställning till konkursdomaren (se 47, 50, 80, 88 och 95 68) utan även vissa spörsmål i vilka tillsynsmyndigheten bara har yttranderätt (se 45, 46, 48, 50 a, 86 a, 185 a, 185 h, 186 och 187 68). Beträffande den förstnämnda gmppen torde gälla atl fullföljdsrätl föreligger i enlighet med allmänna principer utan särskild lagföreskrift. Det har dock ändå ansetts lämpligt att då frågan om fullföljdsrätl för den andra av de båda grupperna nu regleras ulforma bestämmelsen så att bägge typerna av frågor inryms i bestämmelsen. Full­följdsrätl föreligger dessutom beträffande konkursdomarens beslut om handläggningsform enligt 18 a 8. 1 regleringen ligger också att tillsynsmyn­digheten har klagorätt i frågor som avses i 88 a och 95 a 68.

210 b 6 1 paragrafen har tagits in bestämmelser delvis motsvarande reg­leringen i 183 6 KL, som har upphävts i förslaget. Som framhållits under 183 5 behövs föreskrifter om fullföljd mot borgenärsbeslut endast i fråga om beslut enligt 108 6 tredje stycket andra meningen och beslul enligt 154 6 KL, varigenom av gäldenären erbjudet ackord förkastas. Behörighel atl anföra besvär över dessa beslut bör tillkomma borgenär. Gäldenärens

Prop. 1978/79:105

353

räll kan påverkas av beslul om förkaslande av ackordsförslag men inie av beslul enligi 108 8 iredje slyckel andra meningen i förslaget. Gäldenären bör därför få överklaga endasl förslnämnda beslul.

Regler om besvärsräit i enlighet med del sagda återfinns i första och and­ra Slyckena i förevarande paragraf.

Av iredje siycket framgår atl fullföljd i fall som avses i de båda tidigare styckena skall följa reglema i 210 8 om klagan över konkursdomarens be­slut.

211 6 Enligt departementsförslagel skall tillsynsmyndigheten och inte rätlen pröva frågor som avses i 27 och 98 86. Hänvisningen till dessa para­grafer i första siycket av förevarande paragraf har därför utgått.

Första siycket innehåller i nuvarande lydelse även en hänvisning till 183 6. Hänvisningen rör mål som uppkommer vid rätlen när klagan förs över beslul vid borgenärssammanträde inför rättens ombudsman. Som framgått fömt skall 183 8 upphävas. En motsvarighet till 183 6 finns i förslaget i 210 b 6, som innehåller bestämmelserom talan mot beslut vid föriiknings-eller ackordssammanträde. Sådan talan följer samma regler som gäller i fråga om klagan över konkursdomarens beslul. Några besvärsmål skall så­lunda inte längre förekomma vid rätten. Med hänsyn till det anförda har hänvisningen till 183 6 i förevarande paragraf utmönstrats utan atl ersättas av hänvisning till 210 b 6 i förslaget.

Motsvarighet till regleringen i första stycket tredje meningen i nuvaran­de lydelse finns i tredje stycket i förslaget (se nedan).

Allmän motivering lill ändringarna i andra stycket har lämnats i avsnitt 5.4. Enligt förslaget skall förberedelse i mål om tvistiga fordringar eller om klander mot utdelningsförslag inte längre vara obligatorisk. Huvudför­handling skall föregås av förberedelse endast när det är behövligt. Om så ej är fallet, fär här åsyftade mål -liksom övriga konkursmål företas till huvudförhandling direkt.

Av 42 kap. 9 8 RB följer alt förberedelse undantagsvis får vara skriftlig. Genom 42 kap. 12 8 tredje stycket RB ges möjlighet att, när muntlig för­beredelse har hållils, fortsätta förberedelsen genom skriftväxling t.ex. för att ge parterna tillfälle att komma in med bevisuppgift.

Om ett mål vid huvudförhandling vare sig förberedelse har föregått eller ej sätts ut till fortsatt eller ny huvudförhandling, kan det någon gång vara påkallat all hålla förberedelse under mellantiden för att målet skall kunna slutföras vid den fortsatta eller nya huvudförhandlingen. Enligt ut­trycklig föreskrifi i första stycket av förevarande paragraf beträffande där avsedda mål får rätten i motsvarande situation förordna om förberedelse. I fråga om de mål som avses i 109 eller 130 6 KL medger den föreslagna regleringen i andra stycket att förberedelse hålls i nu nämnda situation och någon särskild föreskrifi behövs inte.

Förslaget ger liksom gällande lag möjlighet att låta muntlig förberedelse

23   Riksdagen 1978179. 1 saml. Nr 105

Prop. 1978/79:105

354

övergå tUl huvudförhandling omedelbart.

1 andra stycket tredje meningen föreskrivs f n. att vid muntlig för­beredelse närvarande personer med känd adress skall särskilt underrättas om huvudförhandling som ej hålls i omedelbarl samband med förbe­redelsen, om ej besked därom har lämnals under förberedelsen. Bestäm­melsen synes överflödig och har utgått i förslaget. Beträffande under­rättelse om rättens handläggning sedan förlikningssammanträde har håUits hänvisas till motiveringen till 108 6-

Tredje stycket upptar en bestämmelse enligt vilken rätten vid huvudför­handling i mål som avses i förevarande paragraf, dvs. samtliga konkurs­mål, är domför med en lagfaren domare. Beträffande mål, som åsyftas i 16 eller 85 8 och som enligt första siycket i förevarande paragraf alltid skall företas lill huvudförhandling direkt utan förberedelse, innebär bestäm­melsen ingen nyhet. Detta är däremot fallet med övriga konkursmål, dvs. mål som avses i 93, 109, 130 eller 164 6 KL. I mål enligt 93 eller 164 8 skall huvudförhandling äga rum direkl (första stycket). Vad gäller mål enligt 109 eller 130 8 (mål om tvistiga fordringar resp. om klander mot utdelnings­förslag) är bestämmelsen föranledd av att sådana mål enligt förslaget skall kunna avgöras utan förberedelse. Ulan den nya föreskriften skulle det krävas att tre lagfama domare deltar i avgörandet, när huvudförhandling i sådana mål äger rum direkt. Vad beträffar huvudförhandling som håUs i omedelbart samband med muntlig förberedelse följer f n. redan av RB:s regler att rätten är domför med en lagfaren domare. Bestämmelsen i tredje stycket täcker både sådan huvudförhandling och huvudförhandling som hålls särskilt efter muntlig förberedelse. För del sistnämnda faUet bör beaktas att mera omfattande och krävande mål bör handläggas i ordinär sammansättning, dvs. med tre lagfama domare.

Fjärde siycket motsvarar i förslaget tredje stycket i gällande lydelse.

I femte stycket, som motsvarar nuvarande Qärde siycket, har andra me­ningen utmönstrats som en följd av att där åsyftad talan inte längre skalll kunna föras. Se 210 b 8 i förslaget.

211 a 6 I paragrafen, som är ny, ges en bestämmelse enligt vilken tillsynsmyndigheten får föra talan mot avgörande i mål som avses i 85 6 i förslaget, dvs. mål om arvode till förvaltare i ordinär konkurs. De över­väganden som ligger till grund för denna reglering framgår av den allmänna motiveringen (avsnitt 5.3.5).

214 § Enligt 214 6 KL straffas den som på borgenärssammanträde i fråga, som rör boets förvaltning, utövar rösträtt för fordran med vetskap om att den uppgivna fordringen är oriktig. Eftersom borgenärernas be­slutanderätt i förvaltningsfrågor försvinner genom kommitténs förslag, behövs bestämmelsen inte längre. Paragrafen har därför fått utgå.

Prop. 1978/79:105

355

218      8 Denna paragraf reglerar konkursdomarens skyldighet atl under­

rätla allmän åklagare, när förvaltarberättelsen innehåller uppgift om all

gäldenären kan misstänkas för gäldenärsbrott. Med hänsyn lill att för­

valtaren enligt 55 6 tredje stycket och 185 b 6 femte stycket är skyldig att

direkt underrätta åklagaren om misstanke om gäldenärsbrott kan denna

paragraf utgå.

219      6 Ändringen i paragrafens första stycke är en följd av alt 214 8

upphävs.

Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser

1 enlighet med vad som har föreslagits i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.10) träder de nya reglema i krafl den 1 januari 1980.

Enligt punkt 2 skall äldre bestämmelser i KL fortfarande gälla i fråga om konkurs, i vilken konkursbeslutet har meddelats före ikraftträdandet.

De nya bestämmelsema i 14 a-c 68 om kvarstad, reseförbud m.m. avser tiden från det alt konkursansökan har gjorts fram till konkursbeslutet och omfattas ej av punkt 2. De skall tillämpas fr.o.m. den I januari 1980, även om konkursansökan har kommii in före den dagen.

Åtskilliga författningar innehåller regler om att, när konkurs inlräffar, åtgärd av visst slag får vidtas inom viss tid efter första borgenärssam­manträdet i konkursen. Det finns också i många författningar regler om all viss rättsverkan kan inträda viss tid efter nämnda sammanträde om inte viss ålgärd vidlas. Som exempel vill jag nämna föreskrifter i 15 kap. 6 6 aktiebolagslagen (1975:1385), 66 8 lagen (1951:308) om ekonomiska före­ningar, 18 8 andra stycket och 25 6 iredje stycket förordningen (1949:341) om explosiva varor, 63 8 lagen (1977:293) om handel med drycker och 33 8 vapenkungörelsen (1974:123).

Något första borgenärssammanträde av det slag som är föreskrivel beträffande ordinär konkurs skall inte förekomma när konkurs handläggs som mindre konkurs. Samtliga de berörda bestämmelserna bör likväl vara tillämpliga även i de fallen. Den enklaste vägen atl nå del resultatet är att som kommittén i överensstämmelse med prop. 1975/76:210 föreslår införa den regeln att utgångspunkten för fristberäkningen blir lidpunkten för konkursbeslulet i stället för lidpunkten för borgenärssammanträdel, om konkurs handläggs som mindre konkurs. Ätt liden härigenom blir något korlare när konkurs handläggs enligt den enklare ordningen än annars anserjag spela mindre roll. En regel av det berörda slaget har tagits upp i punkl 3 av övergångsbestämmelsema.

Kommittén framhåller atl del i flera andra författningar än KL finns bestämmelser enligt vilka rättens ombudsman skall vidla åtgärd. Kom­mittén nämner här bl.a. lagen (1948:433) om försäkringsrörelse och författ­ningar   som   rör   förmögenhetsförhållanden   i   äldre   äktenskap,   dvs.

Prop. 1978/79:105

356

äklenskap som ingåtts före den 1 januari 1921 och på vilka gällande gifler-målsbalk ej gjorts tillämplig. Enligt kommitténs mening bör med hänsyn till dessa lagrum föreskrivas att de åtgärder som f n. ankommer på rätlens ombudsman framdeles bör vidlas av förvallaren. Jag kan godta detta förslag. En regel med denna innebörd har tagits upp i punkl 4 av över­gångsbestämmelserna.

I punkt 5 föreskrivs att om i lag eller annan författning förekommer hän­visning till föreskrift som ersatts genom bestämmelse i den nya lagen, den nya bestämmelsen i stället skall tiUämpas.

6.2 Förslaget till lag om ändring i jordabalken

Om hyresgäst går i konkurs, får konkursboel enligt 12 kap. 31 6 första stycket jordabalken (JB) säga upp hyresavtalet. Beträffande bostads­lägenhet fordras dock alt gäldenären samtycker till uppsägningen eUer att rätlens ombudsman godkänner denna. Av Qärde siycket följer alt hyres­värden har rätt till ersättning för skada på gmnd av uppsägning enligt första siycket.

I sitt belänkande (SOU 1974:6) Förenklad konkurs m.m. föreslog kommittén atl det vid mindre konkurs skulle fordras gäldenärens samtycke till uppsägning enligt 12 kap. 31 6 första stycket JB. Kommittén ansåg skäl lala för alt samma ordning skulle gälla även i ordinär konkurs, dvs. gälde­närens samlycke skulle alltid krävas för uppsägning av hyresavtal be­träffande bostadslägenhet. Kommittén fann dock icke skäl att lägga fram förslag lill mer omfaitande ändringar i hyreslagstiftningen än som för­anleddes av den då föreslagna konkursreformen.

Dåvarande departementschefen fann övervägande skäl tala för att gälde­närens samtycke till uppsägning beträffande bostadslägenhet skulle krävas i alla konkurser och att sålunda rättens ombudsmans godkännande i ordinär konkurs inte skulle kunna ersätta gäldenärens medgivande. Till förmån för denna ordning åberopades bl.a. alt den i jämförelse med gällande rält bälire överensstämde med modema principer i fråga om hyresgästs besittningsskydd. Den i 12 kap. 31 8 upptagna regeln om att rättens ombudsman kan godkänna en uppsägning av hyresavtal föreslogs därför upphävd.

Enligt förevarande departementsförslag skall rättens ombudsman av­skaffas. Detta nödvändiggör under alla förhållanden att möjligheten för rättens ombudsman att godkänna uppsägning enligt förevarande paragraf uimönsiras. Skäl saknas all överväga en ordning enligi vilken annan än gäldenären kan ha inflylande på frågan om uppsägning av hans bosladslä-genhel. Samtycke från gäldenären bör således krävas i alla konkurser.

Några särskilda övergångsbestämmelser torde inte vara nödvändiga.

Prop. 1978/79:105

357

6.3 Förslaget tiU lag om ändring i lagen (1921:244) om utmätningsed

Enligt 13 8 första stycket lagen om utmälningsed behöver gäldenär som har avlagi utmätningsed inte inom tre år på nytt avlägga sådan ed, om del inte görs sannolikt att ny tillgång har lillfallit honom efter edgången. Detsamma gäller enligt andra stycket, när gäldenären har avlagt boupp­teckningsed i konkurs som har avskrivits enligt 185 eller 186 8 KL eller avslutats genom slululdelning utan alt ej förmånsberättigade borgenärer erhållit full betalning. I dessa fall räknas tiden från det att konkursen upphörde.

Reglerna om avskrivning i 185 och 186 66 KL motsvaras i förslaget till lag om ändring i KL av bestämmelser i 185 d och 186 66. Hänvisningen i 13 8 andra slyckel lagen om utmälningsed har ändrats i enlighet härmed. Även del fallet atl gäldenär har avlagt ed i konkurs som har upphört genom avskrivning enligt 185 f 8 KL-förslaget utan atl oprioriterade borgenärer fått full betalning måste beaktas. Bestämmelserna i 13 6 andra stycket har ändrats atl gälla - förutom när gäldenären har avlagt bouppteckningsed i konkurs som har avskrivits enligt 185 d eller 186 8 KL - även när han har avlagt sådan ed i konkurs som avslutals på annat sätt utan atl ej förmåns­berättigade borgenärer har fått full belalning.

1 en övergångsbestämmelse sägs att äldre bestämmelser fortfarande gäller i fråga om konkurs där konkursbeslulet har meddelats före ikraft­trädandet av de nya reglerna.

Det bör tilläggas atl lagen om utmälningsed avses bli upphävd i samband med all ulsökningsbalken införs.

6.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1956:217) om vissa kreditinrätt­ningars konkurs

Ändringarna i 3 6 har samband med ändringar som genom SFS 1975:244 gjordes i 19, 20 och 103 88 KL. Sålunda har nuvarande första stycket samt nuvarande första och andra meningama i femte stycket utmönstrats. I anslutning härtill har också tredje meningen i sistnämnda stycke jämkats. Det kan tilläggas att det genom reglema i 4 8 lagen (1977:654) om kun­görande i mål och ärenden hos myndighei m.m. ges möjlighet att beakta de speciella krav som gör sig gällande i kreditinrättnings konkurs i fråga om offentliggörande av kungörelsen om konkursbeslulet Qfr nuvarande första stycket av 3 6).

Enligt paragrafens tredje stycke i gäUande lydelse skall styrkt avskrift av förteckning över de borgenärer, som enligt kreditinrättningens räken­skaper har fordran hos denna på grund av insättning på räkning eUer enligt sparbanksbok, under de trettio sista dagama före bevakningstidens utgång hållas tillgänglig för envar, som vill ta del av förteckningen, hos konkurs­domaren och rätlens ombudsman samt vid alla kreditinrättningens kontor.

Prop. 1978/79:105

358

Vidare får enligt femte stycket - utan hinder av föreskrifterna i 129, 155, 161 och 189 88 KL om utsändande av meddelanden samt avskrifter av ackordsförslag och yttranden innehållet i dessa bringas till ifrågavarande borgenärers kännedom i annan ordning som bestäms av konkursdomaren efter samråd med förvallama och rättens ombudsman. Underrättelse om vad sålunda har beslämts skall genom rällens ombudsmans försorg kungöras i bl.a. allmänna tidningarna, dvs. Post- och Inrikes Tidningar.

Meddelanden enligt 189 8 KL skall enligt KL-förslaget utsändas av till­synsmyndigheten i konkursen. I fall då 189 6 är lillämplig bör konkursdo­maren därför samräda med denna. Tillsynsmyndigheten har också att sva­ra för alt föreskriven underrättelse kungörs. I övriga fall då avvikelse sker från KL (129, 155 och 161 66) borde uppgifter som enligt det anförda f n. åvilar rätlens ombudsman i stället ankomma på förvallama. Tredje och femte styckena av förevarande 3 8 har ändrats i enlighet härmed.

1 4 8 ges f.n. en särbestämmelse om beslut av borgenärema i fråga om uppskov med försäljning av boets egendom eller med indrivning av dess fordringar. Med hänsyn till att borgenärskollektivet enligt KL-förslaget saknar beslutanderätt i förvaltningsfrågor har paragrafen fåll utgå.

1 en övergångsbestämmelse sägs all äldre bestämmelser fortfarande gäller i fråga om konkurs där konkursbeslutet har meddelats före ikraft­trädandet av de nya reglema.

6.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1970:741) om statlig lönegaranti vid konkurs

En översikl över det statliga lönegarantisystemel har getts i avsnitt 2.6.3.

De regler i lönegarantilagen som gäller ordinär konkurs berörs inte av förslaget. Den föreslagna ordningen med mindre konkurs påverkar däremot denna lag.

1 den allmänna motiveringen (avsnitt 5.7.3) har jag angett att krono­fogdemyndigheten bör ha hand om prövningen av lönegarantifrågoma i alla mindre konkurser. Delta medför ändringar i 7 och 8 66 i förevarande lag. Vidare bör redaktionella jämkningar göras i 2 och 6 86. Även i 11 8 bör en justering göras.

2 § Paragrafen anger vilka fordringar som omfattas av lönegarantin. Den hänvisning som i andra stycket finns till 185 6 KL bör i fortsätiningen avse 185 d 8.

6 6 Paragrafen anger hur prövningen av lönegarantifrågor skall ske i de ordinära konkursema. Paragrafen är och kommer även efter införandet av den nya handläggningsformen för mindre konkurs alt vara tillämplig

Prop. 1978/79:105

359

endasl i fråga om ordinär konkurs. Det har synts lämpligt alt i lagtexien särskilt markera detla.

7 8 Paragrafen behandlar konkursdomarens skyldighet atl underrätla

kronofogdemyndigheten i vissa fall. Enligt gällande lydelse är första slyc­

kel tillämpligt vid ursprunglig fattigkonkurs (185 8), medan andra siycket

är tillämpligt endast vid de efterföljande fattigkonkurser (186 6) i vilka lö-

negaranlifordringama inte har beaklals redan vid det ordinära förfarandet.

Enligt första stycket i föreslagen lydelse skall konkursdomaren under­rätta kronofogdemyndigheten om fordran som omfattas av garantin i alla de fall konkursen handläggs som mindre konkurs enligt KL. Under­rättelsen skall ske till kronofogdemyndigheten i den ort där gäldenären bör svara i tvistemål som angår gäld i allmänhet (jfr 6 8 KL).

Den nuvarande formuleringen av paragrafens andra stycke bygger på det hittills gällande systemet för de s.k. efterföljande fattigkonkursema, nämligen atl avskrivning inte kan ske utan anmälan från konkursförvalta­ren. 1 den allmänna motiveringen (avsnitt 5.7.5) och i motiveringen till 186

8 i KL-förslaget har jag föreslagit atl detta system ändras så alt även kon­

kursdomaren kan ta initiativ till avskrivning av ett ordinärt konkursförfa­

rande i bristfallen. 1 andra stycket av förevarande paragraf har gjorts sådan

jämkning atl bestämmelsen blir tillämplig även när det är konkursdomaren

som tagit initiativet till avskrivningen.

8 8 Paragrafen innehåller regler om kronofogdemyndighetens prövning av lönegarantianspråk. Paragrafens nuvarande lydelse fömtsätter att kronofogdemyndigheten får vetskap om lönegarantianspråken i första hand genom underrättelse enligt 7 8 från konkursdomaren.

Kronofogdemyndigheten skaU som jag tidigare har angett pröva löne­garantianspråken i alla mindre konkurser. 1 dessa konkurser får krono­fogdemyndigheten underrättelse om lönegarantianspråken antingen från konkursdomaren enligt 7 8 eller från konkursförvaltaren enligt 185 b 6 i KL-förslaget.

Det anförda ger vid handen att lydelsen av paragrafens första stycke bör justeras. Enligt departementsförslaget skall kronofogdemyndigheten pröva lönegarantianspråken när myndigheten får underrättelse enligt 7 8 eller anmälan enligt 185 b 6 KL. Den nuvarande regeln i andra meningen i paragrafens första stycke att prövning även skall ske när fordran i konkur­sen på annat sätt blir känd för myndigheten har behållits i departements-förslaget. Det ligger i sakens natur att den sistnämnda bestämmelsen en­dast kan bli tillämplig i de fall konkursen handläggs som mindre konkurs eller när fråga uppkommer om konkursens avskrivning enligt 186 8 KL.

11 8 I paragrafens andra stycke anges f n. bl.a. att rätt till garantibelopp för underhållsbidrag som har innehållits genom införsel inte tiUkommer

Prop. 1978/79:105

360

kommun som har utgivit bidragsförskott. TiU föQd av atl det numera är allmän försäkringskassa som beslutar om och utger bidragsförskott bör "kommun" bytas ul mol "allmän försäkringskassa" (se SFS 1976:277).

I en övergångsbestämmelse sägs att äldre bestämmelser i 2 och 6-8 68 fortfarande gäller i fråga om konkurs där konkursbeslutet har meddelals före ikraftträdandet av de nya reglema. Beträffande 11 8 saknas anledning atl meddela någon övergångsbestämmelse.

6.6 Förslaget till lag om ändring i lagen (1971:494) om exekutiv försäljning av fast egendom

I 13 6 första stycket lagen (1971:494) om exekutiv försäljning av fast egendom föreskrivs atl, om fastigheten hör till konkursbo, borgenär som i konkursen har bevakat fordran med panträtt eUer bättre förmånsrätt i fastigheten kan begära att denna säljs för hans fordran. Som ytterligare villkor för denna s.k. anslutningsrätt gäUer dock att hans rätt till betalning ur fastigheten är ostridig eller styrks. Enligt andra stycket i paragrafen skall borgenär som vill ansluta sig anmäla del hos överexekutor senast två veckor före bevakningssammanträdet.

Något bevakningsförfarande skall inte förekomma när konkurs handläggs som mindre konkurs. Bevakningskravet i paragrafens första stycke kan därför inte upprätthållas, när fastighet skall säljas exekutivt under sådan konkurs. Kravel på bevakning torde kunna avskaffas också för det fall konkursen handläggs som ordinär konkurs. Det kan nämnas att något bevakningskrav inte finns i gällande bestämmelser om exekutiv för­säljning av registrerat skepp. Se 5 8 lagen (1973:1130) om exekutiv för­säljning av registrerat skepp m.m. Något bevakningskrav uppstäUs inte heller som fömtsättning för borgenärs anslutningsrätt vid exekutiv för­säljning av fast egendom enligt det tiU lagrådet remitterade förslaget tiU ulsökningsbalk som skall ersätta bl.a, förevarande lag. Jag föreslår att bevakningskravet slopas redan i detta sammanhang. 13 8 första stycket har ändrats i enlighet härmed.

För att en borgenär skall kunna framställa begäran enligt paragrafens första stycke krävs givetvis att hans fordran får göras gällande i konkursen (se 100 och 100 a 68 KL).

Någon övergångsbestämmelse behövs ej.

6.7 Förslaget till lag om ändring i lagen (1971:500) om exekutiv försäljning av luftfartyg m.m.

I 5 8 lagen (1971:500) om exekutiv försäljning av luftfartyg m.m. finns en bestämmelse av i huvudsak samma art som 13 6 lagen (1971:494) om exekutiv försäljning av fast egendom. Vad som har sagts om sist nämnda

Prop. 1978/79:105

361

bestämmelse gäller även i fråga om 5 8 i nu förevarande lag. Även här har därför kravet på bevakning fått utgå. Någon övergångsbestämmelse behövs ej.

6.8 Förslaget till lag om ändring i rättshjälpslagen (1972:429)

SkaU den som beviljats allmän rättshjälp ställa säkerhet för att få till stånd kvarstad, skingringsförbud eller annan handräckning enligt RB eller UL, får rättshjälpsnämnden enligt 10 6 första stycket rällshjälpslagen i lydelse enligt lagrådsremiss den 24 augusti 1978 utfärda ansvarsförbindelse på statens vägnar.

Konkursdomaren eller rätlen kan enligt 14 a 8 försia stycket i förslaget under vissa förutsättningar förordna om kvarstad eller skingringsförbud på gäldenärens egendom i avvaktan på prövning av konkursansökan. Därvid skall vad som enligt 15 kap. RB gäller om kvarslad eller skingringsförbud i rättegång ha motsvarande tillämpning, om inte annal följer av KL. Om vis­sa förulsältningar föreligger, kan konkursdomaren eller rätten enligt 14 b 6 första slyckel även förbjuda gäldenären att i avvaklan på prövning av kon­kursansökningen bege sig från rikel eller, om sådant förbud är uppenbart otillräckligl, häkta honom. Beiräffande reseförbud och häktning äger enligt 14 b 6 tredje stycket bestämmelsema i 15 kap. RB motsvarande tillämp­ning, om ej annal följer av KL. Frågan om beviljande av säkerhetsåtgärd tas enligt 14 c 6 upp på begäran av borgenär.

Hänvisningarna i 14 a resp. 14 b 6 i förslaget till 15 kap. RB innebär bl.a. att kvarstad, skingringsförbud, reseförbud eller häktning inte får beviljas, om ej borgenär som har begärt ålgärden stäUer säkerhei för skada som kan tillfogas gäldenären. Är borgenären ur stånd att ställa säkerhet, kan han dock befrias därifrån. För detta krävs emellertid att han har visat synner­liga skäl för sin talan.

1 mål om gäldenärs försättande i konkurs får allmän rättshjälp lämnas såväl gäldenären som borgenär. Om borgenär som beviljats allmän rätts­hjälp skall ställa säkerhet för att få till stånd säkerhetsåtgärd enligt 14 a eller 14 b 6 i förslaget, bör staten på samma sätt som f n. gäller be­träffande den som begär kvarstad, skingringsförbud eller annan hand­räckning enligt RB eller UL kunna ställa sig som garant för den skada som genom åtgärden kan tUIfogas motparten. Genom ett tillägg i första Slyckel av förevarande paragraf blir detta möjligt.

Någon övergångsreglering behövs ej.

Prop. 1978/79:105

362

7 Hemst

ä

llan

Jag hemställer att lagrådets yttrande inhämtas över förslagen till

1.

lag om ändring i konkurslagen (1921:225),

2.

lag om ändring i jordabalken,

3.

lag om ändring i lagen (1921:244) om utmätningsed,

4.   lag  om  ändring i  lagen  (1956:217)  om  vissa  kreditinrättningars

konkurs,

5.

lag om ändring i lagen (1970:741) om statlig lönegaranti vid konkurs,

6.

lag om ändring i lagen (1971:494) om exekutiv försäljning av fast egendom,

7.

lag om ändring i lagen (1971:500) om exekutiv försäljning av luftfartyg m.m.

8.

lag om ändring i rättshjälpslagen (1972:429).

8 Beslut

Regeringen beslutar i enlighet med föredragandens hemstäUan.

Prop. 1978/79:105

363

Bilaga 1 Konkurslagskommitténs förslag

Förslag till

Lag om ändring i konkurslagen (1921:225)

Härigenom föreskrives i fråga om konkurslagen (1921:225) dels att 64, 65, 69, 72, 79, 87, 112, 175-184, 197, 199, 214 och 218 8§' skall upphöra att gälla, dels atl mbriken "8 kap. Om borgenärssammanträden" skall utgå, dels alt 13, 19, 27, 40 b, 41-62, 66, 67, 70, 71, 76-78, 80-86 a, 88-96, 98, 99, 102, 103, 107, 108, 111, 113, 118, 120, 123, 126-130, 132, 137, 140, 144, 145 a, 146, 148, 149, 152, 185-191, 200-203, 205-207, 209-211 och 219 88 samt mbrikema lill 3, 4 och 9 kap. skall ha nedan angivna lydelse, dels atl i lagen skall införas nitton nya paragrafer, 14 a, 14 b, 18 a, 43 a, 51a, 51b, 108 a, 159, 185 a, 185 b, 185 c, 185 d, 185 e, 185 f, 185 g, 185 h, 208, 210a och 21 la SS, av nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

13 8'

Upplages borgenärs konkursansö-

Upplages borgenärs konkursansö­

kan, skall konkursdomaren genast

kan, skall konkursdomaren genasl

förelägga gäldenären att inkomma

förelägga gäldenären att inom viss

med förklaring inom viss lid, högst

lid, högsl en vecka, från del han fåll

en vecka, från det han fåll del av

del av ansökningshandlingarna in-

ansökningshandlingarna. Om det

komma med forklarmgjämtekortfat-

behövs för atl gäldenären skall få

tad redogörelse for sin ekonomi. Om

skäligt rådrum, kan dock tiden ut-

det behövs för atl gäldenären skall

sträckas lill högst en månad.

få skäligt rådmm, kan dock tiden ut­

sträckas lill högst en månad.

ScnBstc Ivddse sv 79 Ij Ansökningshandlingarna och föreläggandel skola delges gäldenären. Del-      1946309 i76 5 1975-244

givning enligt 12 8 delgivningslagen(1970:428)får ske endast om anledning

183;; 1970:848, 199;;

förekommer att gäldenären avvikit eller eljest häller sig undan. Delgivning

1975:244 och 214 5

enligt 15 8 försia slyckel delgivningslagen får ske även när gäldenären vislas

1942:384.

på känd ort utom riket, om delgivning eQest ej kan ske här i rikel och

2Senaste lydelse

konkursdomaren med hänsyn lill omständighetema finner del icke skäligen

1975:244.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

364

böra krävas att delgivningen verksiälles utom rikel.

Om delgivning sker enligt 15 § delgivningslagen, skall konkursdomaren lillse, alt gäldenärens egendom sättes under säker vård. Kostnaden därför skall betalas av borgenären.

14 a S'

Om konkursansökan ej genasl bi­falles, kan konkursdomaren eller rät­ten på begäran av borgenär förbjuda gäldenären att sälja eller skingra sin egendom eller viss del därav, om sår-skilda skaf föreligga tiU sådant, forbud. Därvid skaU vad som enligt 15 kap. rättegångsbalken gäller om skingrings­förbud i rällegång äga motsvarande tillämpning. Konkursdomaren eller rätten får medgiva undantag från skingringsförbudel eller överlämna åt lämplig person att medgiva sådant undantag, om det behövs. Ersättning tiU denne skaU betalas av borgenären.

Finnes lös egendom, som ställes un­der skingringsförbud enligt första stycket, hos tredje man, kan denne förbjudas att utgiva egendomen.

 Paragrafen motsvarar 14 8 i lagberedningens förslag till lag om änd­ring i konkurslagen (1921:225) enligt belän­kandet (SOU 1970:75) Utsökningsrätt 

X.

14 b 8

Bifalles konkursansökan ej genasl och är det sannolikt att gäldenären un­der en konkurs kommer an undan­draga sig skyldighet eller överträda förbud som föreskrives i denna lag, kan konkursdomaren eller rätten, om särskilda skäl föreligga, på begäran av borgenär förbjuda gäldenären att i av­vaktan på prövning av ansökningen begiva sig från riket. Med resejörbud kan förenas skyldighet för gäldenären att lämna Ifrån sig sitt pass UU kon­ kursdomaren. Finnes reseförbud uppenbart otillräckligl, får gäldenären häktas.

Om gäldenären är juridisk person, äger första stycket tillämpning även på styrelseledamot, verkställande direk-

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lyddse

Föreslagen lydelse

365

lör och Ukvidator som avgått eller ent­ledigats senare ån ett år före dagen då konkursansökan kom in tUl kon­kursdomaren.

Beträffande reseförbud och häkl­ning äga bestämmelserna i 15 kap. 5  och 6 }i första stycket rättegångsbalken motsvarande tillämpning. Sådan åt­gärd får dock ej hävas på grund av att säkerhet ställes. I fråga om häkt­ning skola dessutom 94 i) tredje stycket och 95 fi andra stycket lillämpas.

18 a S

Meddelas beslut om konkurs skaU konkursdomaren i samband därmed besiämma, om konkursen skaU hand­läggas i enlighet med vad som i aU­mänhet är föreskrivet I fråga om kon­kurs eller om den enligt 185 ff första stycket skaU handläggas med tillämp­ning av de särskilda bestämmelserna 1 185 a-185 g }i. Konkursdomaren skaU därjämte bestämma den eller de ortstidningar i vilka kungörelser om konkursen skola införas.

Konkursbeslutet jämte vad kon­kursdomaren i samband därmed be­stämt om handläggningsformen kungöres i Post- och Inrikes Tidningar och i ortstidning som avses i första siycket.

19 8"

Meddelas beslut om konkurs skall konkursdomaren genast utsätta förs­ta borgenärssammanträdel att häl­las inför konkursdomaren tidigast tre och senast fem veckor frän dagen för konkursbeslutel. Sammanträdet får dock hållas senare än som har sagts nu, om det är nödvändigt med hänsyn till konkursboets omfattning och beskaffenhet. Konkursdomaren skall även bestämma den tid, minst

Beslutas att konkursen skaU hand­läggas i enlighet med vad som i aU­mänhet är föreskrivet i.fråga om kon­kurs, skall konkursdomaren genast utsätta första borgenärssammanträ­del att hållas inför konkursdomaren tidigast tre och senasi fem veckor frän dagen för konkursbeslutel. Sammanträdet får dock hällas senare än som har sagts nu, om det är nöd­vändigt med hänsyn till konkursbo-

* Senaste lydelse 1975:244.

Prop. 1978/79:105

366

Föreslagen lydelse

els omfattning och beskaffenhet. Konkursdomaren skall även be­stämma den lid, minst fyra och högsl lio veckor från dagen för kon­kursbeslulel, inom vilken bevakning av fordran skall äga mm. Vad konkursdomaren har besläml enligt första stycket skaU intagas i kungörelse som avses i 18 a I andra stycket.

Nuvarande lydelse

fyra och högst tio veckor frän dagen för konkursbeslutel, inom vilken be­vakning av fordran skall äga rum. Han skaU därjämte bestämma den el­ler de ortstidningar i vilka kungörelser om konkursen skola införas.

Konkursbeslutet jämte vad kon­kursdomaren besläml enligi första slyckel kungöres i Post- och Inrikes Tidningar och i ortstidning som avses i nämnda stycke.

Gäldenären skall kallas till försia borgenärssammanlrädel och därvid erin­ras om sin skyldighet enligt 92 8 atl vid sammanträdet avlägga bouppteck­ningsed. 1 fråga om delgivning av kallelsen gäller vad som är föreskrivet om stämning i tvistemål.

27 

§

5

Till konkursbo räknas, i den mån ej annal följer av 218. all egendom, som tillhörde gäldenären när konkursbeslutel meddelades eller lillfaller ho­nom under konkursen och som är av beskaffenhei all kunna utmätas. Till konkursbo räknas även den egendom som kan tillföras boet genom åter­vinning.

Avlöning eller därmed vid utmätning jämställd arbetsinkomst som in­nestår vid konkursens början och arbetsinkomst som gäldenären därefier förvärvar får dock behållas av honom, i den mån den ej, sedan skatteavdrag skell enligt vad därom är föreskrivet, uppenbart överstiger vad som åtgår för hans och hans familjs försörjning samt lill fullgörande av underhålls­skyldighet som i övrigi åvilar honom. Vad som sagts om avlöning äger motsvarande lillämpning i fråga om periodiskt utgående vederiag för ut­nyttjande av rätt lill litterärt eller konstnäriigl verk eller annal sådani och beiräffande belopp vilka utgå som p)ension eller livränta. Om rättigheten lill pension eller livränta är av beskaffenhei all kunna utmätas, får dock konkursboel förfoga över den.

5 Senasle lydelse 1975:244.

Gäldenären är skyldig alt under­rätta förvaltaren om inkomsi som avses i andra stycket. Vill förvaltaren göra anspråk på inkomsien, skall han därom underrätta arbetsgivare eller annan som skaU utgiva förmånen. In­nan sådan underrättelse lämnats får förfallet belopp betalas ut UU gälde­nären.

Tvist huruvida någon del av inkoms­ten skall tillkomma konkursboet, prö-

Gäldenären är skyldig att under­rätta förvallaren om inkomsi som avses i andra slyckel. Tillsynsmyndig­heten prövar på ansökan av förvalta­ren hur mycket av sådan inkomst som skaU tillkomma konkursboet. Myndig­heten skall därvid inhämta yttranden 1 den omfattning som anses behövlig för prövningen. Myndighetens beslut länder till efterrättelse, även om la­lan  föres däremot.  Beslutet  skall

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

vas av rätten på ansökan av förval­taren, borgenär, gäldenären eller un­derhållsberättigad. Konkursdomaren skaU Inhämta yttrande av rättens om­budsman och, om förvaltaren ej är sö­kande, av denne samt skyndsamt ut­sätta tid och plats för rättens samman­träde och om detta underråtta gälde­nären, förvaharen och rättens om­budsman samt, om borgenär eller un­derhållsberättigad är sökande, denne. Rättens beslul länder till efterrättel­se, även om talan föres däremoi. Be­slutet skall på ansökan ändras, om senare upplysta omständigheter eller ändrade förhållanden föranleder det.

367

Föreslagen lydelse

ändras, om anledning förekommer UU del. Beslut som avses I delta stycke skall delgivas med arbetsgivaren eller annan som skaU utgiva förmånen.

Mot tillsynsmyndighetens beslut i ärende som avses i tredje stycket får den vars rän berörs av beslutet föra talan genom besvär. 1. fråga om sådan besvärslalan äga bestämmelserna i ut­sökningslagen (1877:31 s. 1) om kla­gan över utmätning av avlöning mot­svarande tillämpning.

Regeringen eller myndighet som re­geringen besiämmer meddelar närma­re föreskrifter UU ledning för tillsyns­myndighetens bedömning i ärende som avses i tredje stycket.

40 b 8'

Älervinning påkallas av förvalta­ren genom väckande av lalan vid all­män domstol, genom anmärkning mot bevakning eller genom invänd­ning mot annat yrkande som fram­ställes mot konkursboet. Om förval­laren icke vill påkalla återvinning och ej heller ingår föriikning i saken, får borgenär som bevakat fordran i konkursen påkalla ålervinning genom väckande av talan vid allmän domstol. För återgång av förmåns­rätt som vunnils genom utmätning är särskild åtgärd ej behövlig.

Älervinning påkallas av förvalta­ren genom väckande av talan vid all­män domstol, genom anmärkning mol bevakning eller genom invänd­ning mot annat yrkande som fram­ställes mot konkursboel. Om förval­laren icke vill påkalla älervinning och ej heller ingår föriikning i saken, fär borgenär påkalla återvinning ge­nom väckande av lalan vid allmän domstol. För återgång av förmåns­rätt som vunnits genom utmätning är särskild åtgärd ej behövlig.

* Senaste lydelse 1975:244.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

368

Talan vid allmän domstol väckes inom ett år frän fristdagen. Dock får talan väckas inom tre månader från det att anledning därtill blev känd för konkursboel. Har gäldenären avhänl sig fasl egendom eller är fråga om ätergäng av bodelning, kan talan även väckas inom tre mänader från den dag då lagfart söktes eller bodelningshandlingen ingavs till rälten.

Borgenär som för lalan svarar för rällegängskostnaden men har rätt all få ersättning därför av boel, i den män kosinaden täckes av vad som kommit boel lill godo genom rättegången.

3 kap.

Förvaltning av egendom som ingår i konkurs

3 kap. Förvaltning och tillsyn

418

Gäldenärs UU konkurs avträdda bo skaU omhänderhavas av en eller Jlere förvallare, som utses I den ordning ne­dan stadgas. Antalet förvallare be­stämmes av konkursdomaren. Ej mä mer än en förvaltare finnas, där ej konkursdomaren med hänsyn till boets omfattning och beskaffenhet anser förvaltningen oundgängligen böra delas eller det eljest 1 särskUt faU vara oundgängligen nödvändigt, an mer än en förvaltare ulses.

Dä fråga är om uiseende av för­valtare enligt 45 eller 48 S, mä kon­kursdomaren ej fatta beslut rörande antalet förvaltare innan borgenärer­na erhållil lillfälle all y Uva sig därom.

Konkursboet skaU stå under förvalt­ning av en eWer Jlera förvaltare. An­talet förvaltare bestämmes av kon­kursdomaren. Ej må mer än en för­vallare finnas, där ej konkursdoma­ren med hänsyn till boets omfattning och beskaffenhet anser det erforder­ligt anförvahningen delas eller au den handhas odelad av flera förvaltare.

Dä fråga är om uiseende av för­valtare enligt 46 eller 47 8, mä kon­kursdomaren ej fatta beslut rörande antalet förvaltare innan tillsynsmyn­digheten och borgenärema erhållit tillfälle att yttra sig därom.

 Senaste lydelse 1975:244.

' Senaste lydelse 1975:244.

44 S

»

Konkursdomaren skaU ock så snart ske kan efter det beslutet om konkurs meddelats förordna en ärlig och för-ståndigmanatl i konkursen vara rättens ombudsman med den befogenhet, som i denna lag sägs. Vid befattningens till­sättande skaU iakttagas, att densamma icke anförtros annan än den, som äger ej mindre erforderlig insikt 1 gällande lag för bedömande av de frägor av rättslig

42!;

Förvahningen skaUstå under tillsyn. Tillsynsmyndighet är kronofogdemyn­digheten Iden ort, där gäldenären bör svara 1 tvistemål som angå gäld i aU­mänhet.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Innebörd, som ankomma på ombuds­mannens prövning, än ock nödig erfa­renhet och sakkunskap för fyllande av de åligganden beiräffande lillsyn över konkursutredningen och avgörande av förvaltningsfrågor, som tillhöra befatt­ningen.

Den som är anställd vid domstol må ej förordnas UU rättens ombudsman.

Har den, som tiU ombudsman för­ordnas, ej förul avlagt domareed, gånge sådan ed inför konkursdoma­ren, innan han tiUträder befattningen.

På konkursdomaren ankomme att, när så skäligt prövas, entlediga om­budsmannen och förordna annan i hans ställe.

Uppstår för ombudsmannen laga .förfaU, äge konkursdomaren förordna annan, att under den tid förfallet varar uppehålla befattningen.

Föreslagen lydelse

369

46 8

Sedan förvaltarevalet ägt rum, sko­la borgenärerna å försia borgenärs­sammanlrädet, såframt någon av dem gör framstäUning därom, välja gransk­ningsmän att med den befogenhet i denna lag sägs å borgenärernas vägnar övervaka förvaltningen. Gransknings­männens antal bestämmes av kon­kursdomaren. Valet skaU ske så, alten varav de närvarande borgenärerna rös­tar å en granskningsman. TiU gransk­ningsmän anses valde, i första rummet den, om vilken borgenärer, vilkas ford­ringar sammanräknade utgöra största beloppei, förenal sig, och därefter den eller de, som efter hu vudtalet erhåUit de .flesta rösterna.

För varje granskningsman äge de borgenärer, med vilkas röster han valts, utse en suppleant. Rösterna be­räknas vid val av suppleant för den i första rummet utsedde gransknings-

43 8

På begäran av borgenär skaU kon­kursdomaren förordna gransknings­man att med de befogenheter som sägs i denna lag övervaka förvaltningen på borgenärens vägnar. TiU gransknings­man skaU utses den som borgenären föreslår, om han är lämplig.

Om det begärs, skaU även ersättare för granskningsmannen utses.

Granskningsman skaU entledigas, om han eller borgenären görframstäU-nlng därom eller han finnes icke vara lämplig.

Ersättning UU granskningsman skaU betalas av borgenären.

24   Riksdagen 1978179. I saml. Nr 105

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lyddse

mannen efter fordringsbeloppen och vid val av suppleant för annan gransk­ningsman efter huvudtalet.

Erhålla vid val, som i denna para­graf .sägs, två eller flere Uka röstetal, skilje lotten dem emellan.

Har val av granskningsmån ej skett å första borgenärssammanlrädet och utses därefter förvallare jämlikt 48 el­ler 49 §, må å det sammanträde, å vilket förvaltare tillsättes, val av granskningsmän äga rum efter ty ovan är stadgat.

Föreslagen lydelse

370

'Senaste lydelse 1970:848.

42 8'

j-

I fråga om utseende av konkursför­valtare gälle. att den eller de, åt vilka förvaltningen anförtros, skola äga så­dan insikl och erfarenhet, som med hånsyn UU boets omfattning och be­skaffenhet erfordras för förvaltningens behöriga handhavande.

Konkursförvaltare må ej den vara, som står under förmynderskap eller är i konkurstillstånd; ej den, som år för­klarad ovärdig an vidare nyttjas i rikets tjänst eller eljest på grund av honom ådömd straffpåföljd icke må utöva aU­män befallning: ej den, som genom utslag,  vilket ännu icke vunnU laga

43 a 8

/ näringsidkares konkurs får rege­ringen eller myndighet som regeringen bestämmer förordna ett aUmänt om­bud med uppgift att verka för atl ar­betsmarknads- och regionalpolUiska intressen beaktas.

Ombudet har samma befogenheter som granskningsman. Beträffande skyldighet för förvaltaren an höra om­budet finnes bestämmelse i 51 a  tredje stycket.

Ersättning IiU ombudel utgår av aU­männa medel enligt bestämmelser som regeringen meddelar.

44 

§

Konkursförvaltare skaU ha den in­sikt och erfarenhet som uppdraget krä­ver, åtnjuta borgenärernas förtroende samt även i övrigi vara lämplig för upp­draget.

Den sorn är anställd vid domstol får ej vara förvaltare.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

kraft, år dömd liU straffpåföljd, varom sist förmäles, elter som är under fram­tiden ställd för brott, vilket kan med­föra sådan påföljd: ej heller den, som blivit dömd ovärdig att föra annans ta­lan inför rätta.

Den som är anställd vid domstol må e\ förordnas tUl konkursförvaltare.

43 S

Då konkurs uppställ, skall konkursdomaren ulan dröjsmål utse förvaltare att omhänderhava boel lill dess vid försia borgenärssammanträ­det förvaltare utsetts och, där annan utsetts, denne tilllräll befallningen.

45 8

Vid försia borgenärssammanlrä­del välje borgenärerna förvallare alt i stället för den enligt 43 ff utsedde för-vaUaren omhänderhava konkursboet. Har konkursdomaren efter vad i 52 8 är stadgat förordnai, att konkursbo­els förvallning skall vara delad, skall förvallare väljas särskilt för varje del av förvaltningen. Såsom borgenärer­nas beslut gälle den mening, varom bland närvarande borgenärer de för­ena sig, vilkas fördringar samman­räknade utgöra störsla beloppet, så framt dessa borgenärer därjämte ut­göra minst en Iredjedel av de röstande. Kan beslut på sådant sätt ej åstad­kommas, gälle den mening konkurs­domaren biträder.

Konkursdomaren skaU lillse, att icke någon, på vilken borgenärernas val faUii, är obehörig att vara förval­tare jämlikt 42  andra eller tredje stycket eller i saknad av sådan insikt och erfarenhet, som avses i 42 första stycket, eller eljesl icke lämplig att handhava förvahningen. Där sådant fåU föreligger, åligge del konkursdo­maren an utse annan förvahare i stäl-

371

Föreslagen lydelse

45           S

Dä konkurs uppstått, skall kon­kursdomaren utan dröjsmål ulse för­vallare alt handha förvahningen av boet till dess vid första borgenärs­sammanträdel förvaltare utsetts och, där annan utsetts, denne lilllrält be­fattningen.

46         8

Vid första borgenärssammanträ­del skaU konkursdomaren, sedan han hört tillsynsmyndigheten och närva­rande borgenärer, utse förvaltare atl i fortsättningen handha förvahningen av konkursboel. Har konkursdoma­ren efter vad i 50 8 är siadgal för­ordnat, att konkursboets förvallning skall vara delad, skall förvallare utses särskilt för varje del av förvaltning­en.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

let för den av borgenärerna valde.

Kommer icke någon borgenär liU-siådes, varde förvahare lillsait av kon­kursdomaren.

47 8

Borgenär, som utsetts liU förvaltare eller granskningsman, må ej utan gil­ligl skäl undandraga sig uppdragei.

Föreslagen lydelse

372

48 s

Finner konkursdomaren efter första borgenärssammanlrädel erfor­deriigt, att antalet förvaltare ökas, skola borgenärerna av konkursdoma­ren kallas all sammanträda inför hon­om för att ulse del antal förvaltare, som ytterligare erfordras; och skall därvid vad i -/J 8 är siadgal äga mot­svarande tillämpning.

Rättens ombudsman, förvallare, granskningsman eller borgenär äge hos konkursdomaren göra framställ­ning om ökning av antalet förval­tare.

47 S

Finner konkursdomaren efter försia borgenärssammanlrädel erfor-deriigi, alt antalet förvaltare ökas, skola borgenärerna av konkursdoma­ren kallas atl sammanträda inför hon­om. Vid sammanträdet skall konkurs­domaren utse det antal förvaltare, som ytteriigare erfordras; och skall därvid vad i 46 § är stadgat äga mol­svarande lillämpning.

TiUsynsmyndigheten, förvallare, granskningsman eller borgenär äge hos konkursdomaren göra framställ­ning om ökning av antalet förval­tare.

49 8

Avgår förvallare efter försia bor­genärssammanlrädel eller avgår granskningsman, för vilken suppleant ej finnes, skall konkursdomaren kalla borgenärerna atl sammanträda inför honom för att utse efterträdare lill den avgångne, och skola därvid i frå­ga om val av förvaltare bestämmel­serna i 45 8 och i fråga om val av granskningsman bestämmelserna i 46 i om val av suppleant för gransk­ningsman äga molsvarande tillämp­ning.

Vad sålunda är stadgat gälle dock ej, där flere förvallare eller gransk­ningsmän äro och någon av dem av-

48 8

Avgår förvallare efter försia bor­genärssammanträdel, skall konkurs­domaren kalla borgenärerna alt sam­manträda inför honom. Vid sam­manträdet skaU efterträdare lill den avgångne utses, och skola därvid i fråga om utseende av förvallare be­stämmelserna i 46 8 äga motsvaran­de lillämpning.

Vad sålunda är stadgal gälle dock ej, där flere förvallare äro och nägon av dem avgår saml konkursdomaren

Prop. 1978/79:105

373

Nuvarande lydelse

går saml konkursdomaren efter rät­tens ombudsmans hörande finner del ej vara nödigt, all annan utses i den avgångnes slälle.

Föreslagen lydelse

efter lillsynsmyndigheiens hörande finner del ej vara nödigt, atl annan utses i den avgångnes ställe.

Avgår förvaltare sedan fråga upp­komma om avskrivning av konkursen enligi 186 , skaU borgenärssamman­träde som avses i första stycket ej ut­sättas, så länge frågan år under pröv­ning.

50 8

Har förvallare avgått och skall efterträdare ål honom utses, äge konkursdomaren, där så erfordras, förordna om befallningens upprätt­hållande tills nytt val ägt rum.

Har förvaltare laga förfall eller är han efter ly i 80 8 tredje stycket stad­gas försall ur tjänstgöring, må kon­kursdomaren utse annan all under liden fullgöra hans åligganden.

Har förvallare avgått efter försia borgenärssammanlrädel och skall efterträdare ål honom ulses, äge konkursdomaren, där så erfordras, förordna om befallningens upprätt-hällande lills ny förvallare utsetts i fö­reskriven ordning.

Har förvallare laga förfall eller är han efter ty i 80 8 andra slyckel stad­gas försall ur tjänstgöring, mä kon­kursdomaren utse annan alt under tiden fullgöra hans åligganden.

52 8

Där konkursdomaren finner del­ning av konkursboels förvallning emellan flere förvallare böra äga rum, ankomme pä honom att därom förordna; och bestämme konkursdo­maren därvid tillika, efter vilka grunder delningen skall ske. Rättens ombudsman, förvallare, gransk­ningsman eller borgenär äge hos konkursdomaren göra framställning om delning av förvaltningen.

Hava flere förvaltare förvaltning­en odelad, må de ej annorledes än samfälll avhända boel någon rättig­het eller vidtaga åtgärd, som kan för boet medföra någon förpliktelse.

Äro förvaltarne två och kunna de ej enas beiräffande åtgärd eller be­slut, som enligt denna lag på dem ankommer, eller äro förvaltarne flere

50 8

Där konkursdomaren finner del­ning av konkursboets förvaltning emellan flere förvallare böra äga rum, ankomme på honom att därom förordna; och bestämme konkursdo­maren därvid tillika, efter vilka gmnder delningen skall ske. Tillsyns­myndigheten, förvaltare, gransk­ningsman eller borgenär äge hos konkursdomaren göra framställning om delning av förvaltningen.

Hava flere förvallare förvaltning­en odelad, mä de ej annoriedes än samfällt avhända boet nägon rättig­het eller vidtaga älgärd, som kan för boel medföra någon förpliklelse.

Äro förvaltarne tvä och kunna de ej enas beträffande ålgärd eller be­slul, som enligt denna lag på dem ankommer, eller äro förvaltarne flere

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

än tvä och föreligger ej flertal för viss mening, skall saken hänskjulas lill ombudsmannen, och gälle den me­ning han biträder.

Då flere förvaltare utsetts, skola de bland sig välja en all i fall, som avses i denna lag, mottaga medde­landen eller handlingar, som skola tillställas förvallaren, ävensom för­vara handlingar, som böra hällas till­gängliga. Om val, som nu sagts, sko­la konkursdomaren och ombuds­mannen underrättas.

374

Föreslagen lydelse

än tvä och föreligger ej flertal för viss mening, skall saken hänskjulas lill tillsynsmyndigheten, och gälle den mening denna biiräder.

Då flere förvallare utsetts, skola de bland sig välja en atl i fall, som avses i denna lag, mottaga medde­landen eller handlingar, som skola tillställas förvaltaren, ävensom för­vara handlingar, som böra hällas lill­gängliga. Om val, som nu sagts, sko­la konkursdomaren och tillsynsmyn­digheten underrättas.

För förvahare skaU förordnande ut­färdas av konkursdomaren.

,3 8

Förvaltaren åligge alt med iaktta­gande av de i denna lag meddelade bestämmelser besörja de ärenden, som röra borgenärernas gemensam­ma rätt och bästa, saml vidtaga alla ätgärder, som främja en förmånlig och snabb utredning av boet.

518

Förvaltaren åligge att med iaktta­gande av de i denna lag meddelade bestämmelser besörja de ärenden, som röra borgenärernas gemensam­ma rätl och bästa, saml vidtaga alla åtgärder, som främja en förmånlig och snabb utredning av boet.

51 a 8

/ viktigare frågor skaU förvaltaren höra tillsynsmyndigheten och särskih berörda borgenärer.

Förvaharen bör i viktigare .frågor även inhämta gäldenärens mening, när det lämpligen kan ske.

Har allmäni ombud förordnats en­ligt 43 a ff, skaUförvaltaren höra ho­nom I frågor som beröra arbetsmark­nads- eller regionalpolUiska intressen.

51b8

Om i gäldenärens rörelse anställd arbetstagare tillhör arbetstagarorgani­sation, skaU förvaltaren höra organi-

Prop. 1978/79:105

Nuvarande Ivdelse

Föreslagen lydelse

375

sationen innan han vidtager åtgärd som väsentligt inverkar på arbelslaga­rens anställning. Finnes lokal arbetsta­garorganisation, skallskyldigheien full­göras mot denna.

Innan jöiyaliaren vidiager ålgärd som väseniligi inverkar på arbetstaga­res anstäUning skaU han underrätta ar­betstagaren.

52 8

Om förvaltaren flnner del nödvän­digt, får han anlUa sakkunnigt biträde för viss förvahningsåtgärd.

54 8'°

Den enligt 43 8 utsedde förvalta­ren skall sä snart ske kan ej mindre omhändertaga gäldenärens bo med de böcker och andra handlingar, som röra boel, saml, där gäldenären är el­ler under del senasle ärel före kon­kursansökningen varil bokförings­skyldig, i hans handelsböcker ä lämp­ligt slälle göra anteckning om dagen för omhändertagandel än även för­rätta uppteckning av tillgångar och skulder i boel med uppgift å varje borgenärs namn, boningsort och postadress så ock å nämnda böcker och handlingar. Där så befinnes nö­digt, må förvallaren för bouppteck­ningsförrättningen anlUa sakkunnigt biträde. 1 bouppteckningen skola till­gängama upplagas lill de värden, som de efter noggrann uppskattning prövas äga. Vid bouppteckningsför­rättningen skall gäldenären vara till­städes och under edsförpliktelse red­ligen uppgiva boel. Har av gäldenä­ren under edsförpliktelse underskri­ven bouppteckning förut ingivits till konkursdomaren och finner förval­taren  densamma  tillförlitlig,  vare

53 8

Den enligt 45 8 utsedde förvalta­ren skall sä snart ske kan omhän­dertaga gäldenärens bo med de böckeroch andra handlingar, som rö­ra boet, saml, där gäldenären är eller under del senasle ärel före konkurs­ansökningen varil bokföringsskyl­dig, i omhändertaget räkenskaps­material å lämpligt Slälle göra an­teckning om dagen för omhänder­tagandet. Förvaltaren skaU även för­rätta uppteckning av tillgångar och skulder i boel med uppgift ä varje borgenärs namn, boningsort och postadress, samt å nämnda böcker och handlingar 1 bouppteckningen skola tillgångarna upptagas lill de värden, som de efter noggrann upp­skattning prövas äga, och beiräffande skulderna angivas, i vad mån de avse lön eller pension. Vid bouppteck­ningsförrättningen skall gäldenären vara tillstädes och under edsförplik­telse redligen uppgiva boel. År gäl­denären juridisk person, gäller denna skyldighet dock icke för sådan stäU-föreirädare vars uppgifter jörvaltaren anser sakna betydelse för boutredning-

lOSenaste lydelse 1975:144

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

upprättande av ny bouppleckning ej av nöden.

Då bouppleckning upprällas av förvallaren, skall ett exemplar därav tillställas konkursdomaren inom en vecka från del beslutet om konkurs meddelades. Möter i nägoi fall hin­der härför, åligge förvaltaren all inom nämnda lid lillslälla konkurs­domaren förteckning å borgenärer­na, upplagande varje borgenärs namn, boningsort och postadress saml atl därefter så snarl ske kan inkomma med bouppieckningen. Godkänner förvallaren till konkurs­domaren förul ingiven bouppteck­ning, göre anmälan därom inom tid, som nyss sagts.

376

Föreslagen lydelse

en. Har av gäldenären under edsför­pliktelse underskriven bouppteck­ning förul ingivils lill konkursdoma­ren och finner förvaltaren densam­ma tillföriitlig, vare upprättande av ny bouppleckning ej av nöden.

Då bouppleckning upprällas av förvallaren skall ell exemplar därav tillställas konkursdomaren och tiU­synsmyndigheten inom en vecka från del beslutet om konkurs medde­lades. Möter i något fall hinder här­för, åligge förvaltaren alt inom nämnda lid tillställa konkursdoma­ren och lillsynsmyndigheien förteck­ning ä borgenärerna, upplagande varje borgenärs namn, boningsort och postadress saml all därefter så snart ske kan inkomma med boupp­teckningen. Godkänner förvaltaren lill konkursdomaren fömt ingiven bouppteckning, göre anmälan därom inom lid, som nyss sagls.

54 8

Förvaltaren får använda rvång för att omhändertaga eller eljesl taga be­fattning med gäldenärens bo med de böcker och andra handlingar som röra boet, i den mån det med hänsyn tiU omständigheterna framstår som befo­gat.

Förvaltaren får åock ej bereda sig tiUträde tiU boslad i Innehavarens från­varo annat än om denne underrättats om tiden för ålgärden och håller sig undan eller om eljesl särskUda skäl fö­religga.

55 8"

"Senaste lydelse 

1975:244.

Förvallaren skall under rällens ombudsmans inseende sä snart ske kan upprätta skriftlig berättelse om boets tillstånd, så ock om orsakerna lill gäldenärens obestånd, så vitt de

Förvallaren skall så snart ske kan upprätta skriftlig berättelse om boets tillsiänd, så ock om orsakerna lill gäl­denärens obestånd, så viu de kunnat utrönas. 1 berättelsen skall upptagas

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

kunnat utrönas. I berättelsen skall upptagas en översikt över tillgångar och gäld av olika slag ävensom sär­skilt anmärkas, huruvida skälig an­ledning förefinnes lill anlagande, all gäldenären gjort sig skyldig lill brottsligt förhållande mol sina bor­genärer. Förefinnes anledning lill antagande, som nyss sagts, skall grunden därför angivas. Om gälde­nären är eller under del senasle året före konkursansökningen varit bok­föringsskyldig, varde i berättelsen tillika anmärkt, vilka handelsböcker han hålUi och huru de blivit förda: och skall i sådani fall vid berättelsen fo­gas den av gäldenären senast upp­gjorda balansräkningen. Berättelsen skaU underskrivas av förvaltaren.

Avskrift av berättelsen med den balansräkning, som mä vara därvid fogad, skall av förvaltaren utan dröjs­mål tillställas konkursdomaren ävensom hållas tillgänglig för borge­närer, som vilja laga del av densam­ma; och äge varje borgenär, som del begär, att mot ersättningför kostnaden få avskrift av berättelsen sig tillsänd.

311

Föreslagen lydelse

en översikl över lillgångar och gäld av olika slag ävensom säi'skill an­märkas, huruvida egendom frångått gäldenären under sådana förhållan­den att återvinning tiU konkursboet kan ske och huruvida skälig anled­ning förefinnes lill antagande atl gäl­denären gjort sig skyldig lill brotts­ligt förhållande mot sina borgenärer. Förefinnes anledning till antagande, som nyss sagts, skall gmnden därför angivas. Om gäldenären är eller un­der det senaste ärel före konkursan­sökningen varil bokföringsskyldig, varde i berättelsen tillika anmärkt, vilket bokföringssystem han har tilläm­pat och hur bokföringsskyldigheten har fullgjorts; och skall i sädanl fall vid berättelsen fogas den av gäldenären senast uppgjorda balansräkningen. Avskrift av berättelsen med den balansräkning, som mä vara därvid fogad, skall av förvaltaren utan dröjs­mål tillställas konkursdomaren och tillsynsmyndigheten samt varje borge­när, som det begär.

56 8'

Är konkursen icke avslutad vid utgången av näsl efter första borge­närssammanträdet infallande juni eller december månad, skall förval­laren inom florton dagar därefter till rättens ombudsman avlämna beräl-lelse, vari alla de åtgärder noggrant angivas, som vidtagits för förvalt­ningens bringande lill slul; åliggande del förvaltaren atl sedermera un­der konkursens fortgång för varje halvår inom florton dagar frän ut­gången därav avgiva sädan berättel­se. Har, dä berättelse avgives, mer än ett år förflutit frän det beslutet

Är konkursen icke avslutad vid utgången av näst efter första borge­närssammanlrädel infallande juni eller december månad, skall förval­taren inom två ver/cor därefter till tiU­synsmyndigheten avlämna berättelse, vari alla de ätgärder noggrant angi­vas, som vidiagits för förvaltningens bringande till slul; åliggande det för­valtaren att sedermera under kon­kursens fortgång för varje halvår inom rvå veckor frän utgången därav avgiva sädan berättelse. Har, dä be­rättelse avgives, mer än ett är för­flutit från det beslutet om konkurs

'2 Senaste lydelse 1975:244.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

om konkurs meddelades, skall be­rättelsen tillika innehålla fullständig upplysning om orsakerna till att kon­kursen icke avslutats.

Berättelsen skall av ombudsmannen granskas och inom två veckor från mottagandel ingivas lill konkursdoma­ren jämte de anmärkningar, liU vilka ombudsmannen må hava funnit fog.

378

Föreslagen lydelse

meddelades, skall berättelsen tillika innehålla fullständig upplysning om orsakerna till att konkursen icke av­slutals.

Förvaltaren skaUföra bok, vari bo­ets inkomster och ulgifter i penningar dag efter dag antecknas.

Vad sålunda är siadgal mq ej lända tiU inskränkning i den bokföringsskyl­dighet, som särskih kan vara föreskri­ven.

Förvaltaren skaU på sätt som över­ensstämmer med god redovisningssed löpande bokföra boets inkomster och utgifter så, att erforderlig koniroU över förvaltningen möjliggöres. Han skaU bevara räkenskapsmalerialet under minsl lio år från utgången av det ka­lenderår då konkursen avslutades.

Bestämmelserna i försia stycket medföra ej inskränkning i den bokfö­ringsskyldighet som kan vara särskiU föreskriven för viss verksamhet.

Beträffande skyldighet atl sörja för underlag för deklarations- och upp­giflsskyldighet och för kontroU därav flnnas särskilda bestämmelser.

58 8'

''Senaste lydelse 1975:646.

Penningar, som inflyta under för­valtningen av konkursbo, skola, i den mån de icke äro erforderiiga till bestridande av löpande ulgifter, av förvallaren inom en vecka från del de influtit ä konkursboets räkning mot ränta insättas i bank.

Penningar, som inflyta under för­valtningen av konkursbo, skola, i den män de icke äro erforderiiga till bestridande av löpande utgifter, av förvallaren inom en vecka frän det de influtit ä konkursboets räkning mot ränla insättas i bank, som av rät­tens ombudsman godkännes. TiU be­stridande av löpande utgifter må ej mer innehållas än av ombudsmannen medgives.

Försummar förvaltaren all inom ovan föreskrivna tid insätta influtna me­del, vare han skyldig att ä belopp, som obehörigen innehållits, eriägga ränta enligt 6 8 räntelagen (1975:635) från den dag insättning bort ske.

Sä länge konkursen pägär, avläm- Sä länge konkursen pågår, avläm-ne förvaltaren inom en vecka frän ul-     ne förvallaren inom två veckor från

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

gången av mars,juni, seplember och december mänader varje år lill om­budsmannen räkning över boets in­komsler och ulgifter i penningar un­der det gångna kvartalet. Har under någon del av kvartalet penningar in­neståll i bank, skall vid räkningen fogas av banken till riktigheten be­styrkt uppgifi ä de insättningar och uuagningar, som mä hava under kvartalet förekommit. Räkningarna skola av ombudsmannen granskas ävensom hållas tillgängliga för borge­närerna och gäldenären.

Även efter konkursens avslutande skall förvallaren hava boets medel insatta i bank, till dess lyftning på­kallas av därtill berättigad borgenär. Förvallaren skall underrätla kon­kursdomaren, i vilken bank medlen innestå, och inom en vecka från ut­gången av varje kalenderår lill rät­tens ombudsman för granskning av­giva redovisning som i tredje slyckel sägs. När medel ej vidare finnas alt lyfta, skall ombudsmannen göra an­mälan därom hos konkursdomaren.

379

Föreslagen lydelse

utgången av mars, juni, september och december månader varje är lill tillsynsmyndigheien räkning över bo­ets inkomsler och utgifter i penning­ar under del gångna kvartalet. Har under nägon del av kvartalet pen­ningar inneståll i bank, skall vid räk­ningen fogas av banken till riktigr heten bestyrkt uppgift ä de insätt­ningar och utlagningar, som mä hava under kvartalet förekommit.

Även efter konkursens avslutande skall förvallaren hava boets medel insalta i bank, till dess lyftning på­kallas av därtill berättigad borgenär. Förvallaren skall underrätta lillsyns­myndigheien, i vilken bank medlen innestå, och inom två veckor frän ut­gången av varje kalenderår till myn­digheten för granskning avgiva redo­visning som i iredje siycket sägs. När medel ej vidare finnas all lyfta, skall förvaltaren göra anmälan därom hos tillsynsmyndigheten.

59 8

Rättens ombudsman skaU göra sig noga underrättad om boets lillsiånd samt under konkursen hålla noggrann uppsikt över förvahningen. När helst han finner del lämpligt, äge han verk­ställa inventering av boets kassa och övriga tillgångar ävensom fordra re­dovisning av förvaltaren.

59 §

Tillsynsmyndigheten skaU övervaka an förvahningen bedrives på ett än­damålsenligt sätt i överensstämmelse med denna lag och andra författning­ar. Därvid skaU särskiU Ullses atl av­vecklingen av konkursen icke fördröjes i onödan. När myndigheten fmner det lämpligt, äger den inventera konkurs­boets kassa och övriga tillgångar samt fordra redovisning av förvaltaren. Om särskilda omständigheter föranle­da det, äger myndigheten utse en eller flera revisorer för granskning av boets räkenskaper och förvaltningen i övrigt.

Tillsynsmyndigheten skaU genom råd och upplysningar främja en riktig

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

380

och enhetlig tillämpning av gällande föreskrifter som röra konkursförvalt­ning.

Rättens ombudsman ävensom granskningsman skall hava tillgäng lill böcker och andra handlingar, som röra boet; äge ock av förvallaren pä begäran erhälla upplysningar om boel och dess förvaltning.

Av redovisningshandlingar, som för­vaharen ingivit IiU rättens ombuds­man, äge borgenär, så ock gäldenären taga del.

Rätlens ombudsman och förvaltare vare skyldiga atl meddela upplys­ningar om boet och dess förvaltning ej mindre då konkursdomaren del begär än även på begäran av borgenär eller gäldenären.

60 8

Tillsynsmyndigheten ävensom granskningsman skall hava tillgäng till böcker och andra handlingar, som röra boet; äge ock av förvaltaren på begäran erhälla upplysningar om boel och dess förvallning.

Tillsynsmyndigheten och förvaltare vare skyldiga all meddela upplys­ningar om boet och dess förvaltning ej mindre dä konkursdomaren det begär än även på begäran av borgenär eller gäldenären. Granskningsman äger också på begäran erhålla sädana upplysningar av tillsynsmyndigheten.

60 8

Har gäldenär idkat rörelse, äge för­vallaren efter gäldenärens hörande låla den rörelse, där sådant enligt lag kan ske, fortsättas för konkursboets räkning i den män del är nödvändigi för en ändamålsenlig uiredning av boet; inhämte dock rättens ombuds­mans samtycke tiU rörelsens fortsät­tande. Samma lag vare, där förval­laren sedan rörelsen nedlagts vill ånyo öppna densamma. Vägrar om­budsmannen sitt samtycke eller yrkar någon borgenär eller gäldenären. att rörelse, som med ombudsmannens samtycke fortgår. skaU nedläggas, skola borgenärerna kallas UU sam­manträde for att besluta i ärendet. Ej mä rörelsen fortsättas längre tid än ell år frän första borgenärssamman­trädel, där ej borgenärer, vilkas ford-

61 8

Har gäldenär idkat rörelse, äge för­valtaren låta den rörelse, där sådant enligt lag kan ske, fortsättas för kon­kursboels räkning i den mån del be­finnes ändamålsenligt. Samma lag vare, där förvaltaren sedan rörelsen nedlagts vill ånyo öppna densamma. Ej mä rörelsen fortsättas längre lid än ett är frän första borgenärssam­manträdel, där ej särskilda skäl fö­religga.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

ringar uppgå liU minsl fyra femtedelar av de 1 ärendets prövning deltagande borgenärernas fordringar, därom äro ense samt dessa borgenärer därjämte Utgöra minst en fjärdedel av de rös­tande.

Föreslagen lyddse

381

62 8'"

Efter första borgenärssammanträ­del skaU boets egendom säljas sä snart ske kan, där ej annal föranledes av bestämmelserna i 60, 63, 64 och 66 88, 70 8 andra stycket, 71 8 femte stycket saml 149 8 andra slyckel.

Boets egendom skaU säljas så snart del lämpligen kan ske, där ej annal föranledes av bestämmelserna i 61, 63 och 66 88,70 8 andra siycket, 71 8 femle siycket saml 149 8 andra stycket.

66 8"

Inkommer gäldenären med ac­kordsförslag, mä egendomen i boel ej säljas utan rättens ombudsmans samtycke, innan ackordsfrägan blivit avgjord. Vad som sagls nu ulgör ej hinder mot försäljning, om sådan är förenlig med ackordsförslaget eller behövs för ändamål som angives i 171 8.

61 8

Före första borgenärssammanträdet må ej försäljning av egendom i boet äga mm utöver vad av bestämmel­serna i 23, 24, 60 och 73 88 kan för­anledas.

Vad sålunda stadgats äge dock ej tillämpning beträffande lös egendom, som är utsatt för förskämning eller snar förstörelse eller hastigt fallande i värde eller erfordrar aUtför kostsam vård. Saknas medel tiU bestridande av utgifter för boet, må ock under tid, som avses i första stycket, försäljning av annan lös egendom äga rum, dock ej utöver vad för ändamålet prövas nö­digt; och bör, om gäldenären därtill anvisar viss egendom, den egendom i främsta rummet uttagas, så vin det lämpligen kan ske.

8 eller särskilda skäl eljest före-

Inkommer gäldenären med ac­kordsförslag, må egendomen i boet ej säljas, innan ackordsfrågan blivit avgjord. Vad som sagts nu ulgör ej hinder mol försäljning, om sädan är förenlig med ackordsförslaget eller behövs för ändamål som angives i 171 ligga.

67 8

Utan hinder av vad som föreskrives i 63 och 66 iS'* .får försäljning av egendom i boet äga mm, om det för­anledes av bestämmelserna i 23, 24, 61 och 73 88. Vidare får lös egendom säljas, om den är utsatt för förskäm­ning eller snar förstörelse eller has­tigt faller i värde eller kräver alltför kostsam vård. / den mån medel sak­nas UU betalning av utgifter för boet, får även annan lös egendom säljas.

'Senaste lydelse 1955:236.

'Senaste lydelse 1970:848.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

TiU försäljning, varom i andra stycket förmäles, inhämte förvaharen samtycke av rättens ombudsman, som ock äge bestämma, om försäljningen skall ske å auktion eller under hand. Innan ombudsmannen meddelar sin beslut, skaU han höra gäldenären, där det lämpligen kan ske.

Föreslagen lydelse

382

67 8'*

Vad i 63, 64 och 66 ffi; är stadgat om uppskov med försäljning av egen­dom i boet utgöre ej hinder för sådan försäljning, som enligt 61 >f må äga rum jämväl före första borgenärssam­manlrädet.

Påyrkar inleckningshavare eller annan borgenär, som för sin fordran har förmånsrätt i viss egendom, att den egendom, vari förmånsrätten gäller, skall säljas genom förvalla­rens försorg, och har hans rält lill belalning ur egendomen efter bevak­ning i konkursen lämnats obestridd eller fastställls genom dom, som äger laga kraft, må anstånd med för­säljning äga mm endast om rättens ombudsman och förvaltaren anse det­la nödvändigi för all förhindra atl avsevärd förlusl vållas konkursboet eller genomförandet av ackord vä­sentligt försväras samt anslånd ej är obilligl mol borgenären.

Påyrkar inleckningshavare eller annan borgenär, som för sin fordran har förmånsrätt i viss egendom, alt den egendom, vari förmånsrätten gäller, skall säljas genom förvalta­rens försorg, och har hans rätl lill belalning ur egendomen efter bevak­ning i konkursen lämnals obestridd eller fastställts genom dom, som äger laga krafl, mä anslånd med för­säljning äga rum endast om förval­taren anser detla nödvändigi för atl förhindra all avsevärd föriust vällas konkursboet eller genomförandet av ackord väsentligt försväras samt an­slånd ej är obilligt mol borgenären.

70 8"

'* Senaste lydelse 1970:848.

" Senaste lydelse 1971:1045.

Finnes i boel fast egendom, äge förvaltaren hos vederbörande myn­dighet begära försäljning därav i den ordning som gäller för utmätt sådan egendom. Egendomen mä jämväl säljas i annan ordning, så framt för­valtaren finner det för boel fördel­aktigare och rättens ombudsman till försäljningen lämnar bifaU; vägrar han bIfaU,   begäre förvaltaren  borge nä-

Finnes i boet fasl egendom, äge förvaltaren hos vederbörande myn­dighet begära försäljning därav i den ordning som gäller för utmätt sädan egendom. Egendomen mä jämväl säljas i annan ordning, sä framt för­valtaren finner del för boel fördel­aktigare.

383

Prop. 1978/79:105

Föreslagen lydelse

Nuvarande lydelse

rernas samtycke. När det lämpligen kan ske, skaU förvaUaren inhämta gäldenärens mening beiräffande för­säljningen.

Har auktion å fast egendom, som hör till boet, Hållits i den ordning som gäller för utmätt sädan egen­dom utan atl försäljning kommit till ständ, mä förvaltaren underiåta att vidtaga ytterligare ätgärder för egendomens försäljning. Har auk­tion i nyssnämnda ordning ej ägt mm, men föreligger anledning till antagande, att sädan auktion ej kom­mer att leda till försäljning, äge för­valtaren underiåta atl föranstalta om egendomens avyttrande, där de bor­genärer som i konkursen bevakat fordringar, vilka skola utgä med sär­skild förmånsrätt ur egendomen, samtycka därtill.

Har auklion å fast egendom, som hör till boel, hållits i den ordning som gäller för utmätt sådan egen­dom ulan alt försäljning kommii till stånd, må förvaltaren underiåta atl vidtaga ytteriigare ålgärder för egendomens försäljning. Har auk­lion i nyssnämnda ordning ej ägt rum, men föreligger anledning till antagande, alt sädan auklion ej kom­mer atl leda lill försäljning, äge för­vallaren med samtycke av ombuds­mannen underiåta all föranstalta om egendomens avyttrande, där de bor­genärer som i konkursen bevakat fordringar, vilka skola utgä med sär­skild förmånsrätt ur egendomen, samtycka därtill.

Varder auktion å boets fasta egendom utsatt att hållas i den ordning som gäller för utmätt sädan egendom, åligge det förvaltaren att före be-vakningssammanlrädet avlämna behållning, som under konkursen av egendomen uppkommit. Behållning som ej avlämnas före bevakningssam­manträdet skall, om egendomen säljes, avlämnas före tillträdesdagen och i annat fall innan slululdelning i konkursen sker.

Förvallaren skall även senasi vid bevakningssammanträde för auktion på fast egendom anmäla arvode, annan kostnad och i konkursen bevakade fordringar som böra beakias vid egendomens försäljning. Förvaltaren skall genom brev underrätta borgenär om anmälan som han gör på dennes vägnar.

71 8'*

Försäljning av lös egendom, som icke sker genom fortsättande av gäl­denärens rörelse, skall äga mm pd auktion eller I annan ordning efter vad förvaltaren flnner vara mest fördelak­tigt för boel.

ViU förvaltaren efter första borge­närssammanträdel låta försäljning av lös egendom, som icke sker genom fortsättande av gäldenärens rörelse, äga rum annorledes ån ä auktion, be­gäre samtycke därtiU av rättens om­budsman eller, om han vägrar, av bor­genärerna. Innan ombudsmannen meddelar sitt beslut, skaU han höra gäldenären, där det lämpligen kan ske.

Lös egendom, vari borgenär har panirält eller annan särskild förmånsrätt.

"Senaste lydelse 1975:1251

Prop. 1978/79:105

384

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

må ej i något fall utan hans samtycke säljas annoriedes än å auklion, sä framl hans rätl är av försäljningen beroende.

Samlycke som avses i första och Samlycke som avses i andra andra styckena fordras icke, när för- stycket fordras icke, när förvallaren valtaren vill genom fond kom missio- vill genom fondkommissionär sälja när sälja pä fondbörs noterat värde- pä fondbörs noterat värdepapper till papper till gällande börspris. Sam- gällande börspris eller när fråga är tycke enligt andra stycket fordras ej om försäljning av lös egendom heller för försäljning av lös egendom genom fortsättande av gäldenärens genom fortsättande av gäldenärens rörelse, rörelse.

Skall fartyg, som ej är infört i skeppsregistret eller i motsvarande ulländska register, gods i fartyg eller gods i luftfartyg säljas, äge förvaltaren, där egen­domen finnes inom rikel, begära försäljning i den ordning som gäller för utmätt sådan egendom.

Är fräga om försäljning av regislreral skepp, av luftfartyg eller av in­lecknade reservdelar lill luftfartyg och finnes egendomen inom rikel, skall vad i 70 8 första och andra styckena sägs äga motsvarande tillämpning.

Skall gäldenären tillkommande rätt tiil andel i inteckning som belastar hans luftfartyg eller till sådant fartyg hörande reservdelar säljas, läte för­valtaren innan försäljning sker anskaffa särskild inteckningshandling å del gäldenären tillkommande beloppet, där laga hinder däremot icke möter. Skall försäljning ske av inteckningshandling, som innehaves av gäldenären och för vilken han är personligen ansvarig, vare förvaltaren pliktig atl, där ej gäldenären medgiver, att handlingen mä försäljas med bibehållande av hans ansvarighet, förse handlingen med påskrift, varigenom gäldenären fri­kallas från ansvarighet.

Bestämmelserna i 70 8 sista stycket äga molsvarande tillämpning, när gäldenären tillhörig lös egendom under konkursen skall säljas i den ordning söm gäller för utmätt sådan egendom. I sädanl fall skall förvaltaren dess­utom, i den mån det är påkallat, i ärendei föra lalan för borgenärer som ha förmånsrätt enligt 10 8 förmånsrättslagen (1970:979) samt genom brev underrätla borgenär om yrkande som han framställer på dennes vägnar.

76 8"

Finner förvaltaren del i 74 8 fö-

Finner förvaltaren det i 74 8 fö­

reskrivna kungörelsesätt icke vara

reskrivna kungörelsesätl icke vara

ägnal att bereda kungörelsen nödig

ägnal alt bereda kungörelsen nödig

offenllighel, ankomme på honom att

offentlighet, ankomme pä honom att

vidtaga de ytteriigare åtgärder, som

vidtaga de ytteriigare åtgärder, som

mä anses erforderiiga. Skulle han i

mhansies erforderliga. Auktionen kan

något faU anse tillfyllest, att auktionen

i särskiU faU kungöras i mindre ut-

kungöres i mindre utsträckning än i

sträckning än i nämnda paragraf

nämnda paragraf sladgas, begäre

stadgas, om förvaltaren anser det tiU-

" Senaste lydelse samtycke därtiU av rättens ombuds-

fyllest. Inskränkning i fräga om

1973:1132 (ifr 1975:918).      man.   Inskränkning   i   fräga   om

kungörande av auktion å fasl egen-

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

kungörande av auklion å fasl egen­dom, registrerat skepp, luftfartyg eller inlecknade reservdelar lill luftfartyg må dock icke äga rum utan gälde­närens samlycke; ej heller må sådan inskränkning ske beträffande kungörande av auklion å annan lös egendom, vari borgenär har panträtt eller annan särskild förmånsräll, som avses i förmånsrättslagen (1970:979), med mindre den borge­när samtycker därtill.

385

Föreslagen lydelse

dom, registrerat skepp,luftfartygeller inlecknade reservdelar lill luftfartyg må dock icke äga rum ulan gälde­närens samtycke; ej heller må sådan inskränkning ske beiräffande kungörande av auklion å annan lös egendom, vari borgenär har pant­rätt eller annan särskild förmåns­rätt, som avses i förmånsrättslagen (1970:979), med mindre den borge­när samtycker därtill.

77 ,s20

Förvallaren vare pliktig atl sä snart ske kan vidtaga nödiga ätgärder för indrivning av utestående fordringar; dock må i den ordning, som i 64 ff år sladgad beträffande uppskov med för­säljning av boets egendom, beslutas uppskov med indrivning av boets ford­ringar, och skall, om sådani uppskov bestulits, vad i 65 '> för där avsett faU föreskrives äga motsvarande tillämp­ning. Kan fordran ej indrivas utan att råttegång eller lagsökning eller mål om betalningsföreläggande anhängiggöres eller skiljedom påkallas, gälle vad i 79 ff finnes stadgat. Anhängiggöres ej rällegång eller lagsökning eller mål om belalningsföreläggande eller på­kallas ej skiljedom och kommer ej heller förlikning lill stånd påsatt ne­dan sägs, må fordringen förytlras säsom annan lös egendom.

Förvaltaren skaU så snart det lämp­ligen kan ske vidtaga nödiga ålgärder för indrivning av utestående ford­ringar. Anhängiggöres ej rättegäng eller lagsökning eller mål om belal­ningsföreläggande eller påkallas ej skiljedom och kommer ej heller för­likning till stånd pä sätt nedan sägs, mä fordringen föryttras säsom annan lös egendom.

78 8'

Har föriikningsanbud gjorts angå­ende osäker eller tvistig lillgång och finner förvaharen fördelakligl för konkursboel att anbudet antages, skall han inhämta samtycke därtiU av borgenärerna, när lillgången utgöres av fast egendom, och eljest av rättens ombudsman. Godkänner denne ej an-25   Riksdagen 1978179. 1 saml. Nr 105

Har föriikningsanbud gjorts angå­ende osäker eller tvistig tillgång,./oV förvaltaren antaga anbudet, om han finner del fördelakligl för konkurs­boet. Motsätter sig gäldenären för­likningen och ställer han säkerhei för vad som bjudes genom den, har han rält alt själv ulföra tvisten.

2 Senaste lydelse 1946:809.

' Senaste lydelse 1971:498.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lyddse

budet, äger förvaltaren hänskjuta frå­gan tiU borgenärerna. När det lämp­ligen kan ske, skaUförvaltaren inhäm­ta gäldenärens mening innan förlik­ning ingås. Motsätter sig gäldenären förlikningen och ställer han säkerhei för vad som bjudes genom den, har han räll alt själv utföra tvisten.

I Föreslagen lydelse

386

80

Visar förvahare motvilja, oskicklig­het eller försummelse vid fullgörandet av sitt uppdrag, må rättens ombuds­man, granskningsman, borgenär eller gäldenären hos konkursdomaren göra anmälan om förhållandet.

Göres sådan anmälan eller finner konkursdomaren eljesl anledning till anmärkning mot förvaltare, äge kon­kursdomaren efter omständigheterna tillhålla honom att fullgöra sina ålig­ganden eller skilja honom från befatt­ningen.

Innan förvaltare må skiljas från be­fattningen, inhämte konkursdomaren, där ej anmälan, som ovan sägs, gjorts av ombudsmannen, yttrande från den­ne. Efter försia borgenärssamman­lrädel må förvaltare ej entledigas förr­än borgenärerna vid sammanträde, som av konkursdomaren utlysts, er­hållit lillfälle all inför honom yllra sig i ärendei. Konkursdomaren äge likväl, om han finner skäl därtill, i avbidan på borgenärernas yllrande försätta förvaltare ur tjänstgöring; dock mä del ej ske innan yttrande från ombudsmannen, där sådani skaU avgivas, inkommii tiU konkurs­domaren.

Förvaltare skaU på egen begäran entledigas av konkursdomaren, om han visar skäl UU det. Förvaltare som finnes icke vara lämplig eller av an­nan orsak bör skiljas från uppdragei skaU av konkursdomaren entledigas efter framstäUning av tillsynsmyndig­heten, granskningsman, borgenär el­ler gäldenären.

Förvahare får ej entledigas utan att tillsynsmyndigheten erhålUt tillfälle an yttra sig. Efter första borgenärssam­manlrädel mä förvaltare ej entledi­gas förrän twrgenärerna vid sam­manträde, som av konkursdomaren utlysts, erhållit tillfälle all inför ho­nom yttra sig i ärendet. Konkursdo­maren äge likväl, om han finner skäl därtill, i avbidan på borgenärernas yllrande försätta förvallare ur tjänst­göring; dock må det ej ske innan till­synsmyndigheten erhålUt tillfölle att yttra sig.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande Ivdelse

Föreslagen lydelse

387

81 8"

Då särskild förmånsräll äger mm i boel lillhörig egendom, mä ej till förfång för någon, som äger sädan förmånsrätt eller förmånsrätt, som skall beaktas framför den särskilda, av egendomens avkastning och köpeskilling gäldas annan konkurskostnad än ovan sagls; dock alt, där den särskilda förmånsrätten grundar sig på företagsinleckning, av egendomen må bestridas jämväl övriga konkurskoslnader, i den mån boet eljest ej lämnar lillgång därtill.

Finnes i boet egendom, vari sär­skild förmånsrätt äger rum, skall, så vitt del inverkar på de borgenärers rätt, som icke i den egendom hava sådan förmånsräll, av egendomens avkastning och köpeskilling gäldas kosinaden för egendomens vård och försäljning ävensom del arvode till rällens ombudsman och förvallare, som enligi vad i 82 och 83 88 sladgas skall uigå för egendomen.

Finnes i boet egendom, vari sär­skild förmånsräll äger rum, skall, så vitl del inverkar på de borgenärers rätt, som icke i den egendom hava sädan förmånsräll, av egendomens avkastning och köpeskilling gäldas kostnaden för egendomens vård och försäljning ävensom del arvode lill förvallare, som enligt vad i 82 och 83 88 sladgas skall utgå för egen­domen.

82 8

Arvode till förvallare beslämmes av rätten; äro flere förvallare, skall för envar beslämmas särskilt arvode.

Arvode till rällens ombudsman och lUl förvaltare beslämmes av rälien; äro flere förvallare, skall för envar beslämmas särskilt arvode.

Sådant arvode må icke sättas till högre belopp än som med avseende å del arbele uppdragei krävt, den omsorg och skicklighet, varmed del ulförts, saml boeis omfattning må anses utgöra skälig ersättning för uppdragei.

Ej må arvode efter lid räknas.

83 8

vodesfrågan i övrigi avgöres.

Vid bestämmandet av särskilt arvode, som ovan sägs, skall vad i 82 8 sladgas om de grunder, efter vilka arvode skall beräknas, äga molsvarande lillämpning.

Arvode lill rättens ombudsman ävensom anode tlU förvallare skall bestämmas lill vissl belopp i ett för allt, utan så är all jämlikl 81 8 må anses erforderiigt, att för egendom, som avses i sagda paragraf beräknas särskilt arvode. Sådant särskilt arvo­de må kunna beslämmas innan ar-

Arvode lill förvallare skall be­slämmas lill vissl belopp i ell för allt, utan så är all jämlikl 81 8 må anses erforderiigt, all för egendom, som avses i sagda paragraf, beräknas sär­skilt arvode. Sådant särskilt arvode må kunna bestämmas innan arvo­desfrågan i övrigt avgöres.

' Senaste lydelse 1967:229.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande Ivddse

Föreslagen lyddse

388

84 8

Arvode lill förvaltare bestämmes efter därom hos konkursdomaren gjord framställning från den lill ar­vode berättigade; och bör, där det lämpligen kan ske, arvode på en gång bestämmas för samtliga därtill berälligade. Framställning,som nyss sagls, skall angiva del belopp, som i arvode fordras, och, där bestäm-, mande av särskilt arvode för viss egendom kan ifrågakomma, jämväl del belopp, som i sådani avseende äskas. Vid framställningen skall fo­gas ej mindre redogörelse för det ar­bele uppdragei medfört än även spe­cificerad räkning, ulvisande del fordrade beloppels fördelning på de olika förvaltningsåtgärderna. Har förvaltare anlitat biträde som avses i 52 

Arvode lill rånens ombudsman och IiU förvallare beslämmes efter därom hos konkursdomaren gjord fram­ställning från den till arvode berät­tigade; och bör, där det lämpligen kan ske, arvode på en gång bestäm­mas för samtliga därtill berälligade. Framställning, som nyss sagls, skall angiva det belopp, som i arvode ford­ras, och, där beslämmande av sär­skilt arvode för viss egendom kan ifrågakomma, jämväl del belopp, som i sådant avseende äskas. Vid framställningen skall fogas ej mindre redogörelse för del arbele uppdragei medfört än även specificerad räk­ning, utvisande del fordrade belop­pets fördelning på de olika förvall­ningsålgärderna. Har förvallare för viss förvaUningsåigärd, såsom förräl-lande av bouppteckning, utförande av rättegång, hållande av auktion eller dylikl, anlilal annan och har gollgö­relse därför lillgodoförts denne eller har ersättning för ulgifter tillgodo-förts rättens ombudsman eller förval­tare, skall sädanl angivas i redogö­relsen.

Kan fråga uppkomma om beslämmande av särskili arvode för viss egen­dom, åligge förvallaren all tillhandahälla konkursdomaren förteckning över kända rättsägare, som hava särskild förmånsräll i egendomen.

85 8

Dä framställning om beslämmande av arvode inkommii, uisätie kon­kursdomaren dag för ärendels handläggning vid rälien. Avser framställning allenast beslämmande av särskilt arvode för viss egendom, äge dock kon­kursdomaren pröva, huruvida skäl all förelaga frågan därom innan arvode i övrigi beslämmes må anses föreligga.

Sedan dag för ärendels handlägg-

Sedan dag för ärendets handlägg-

ning vid rätten blivit utsatt, skall konkursdomaren genom kungörelse, som minst tio dagar före den utsatta dagen införes en gång i allmänna tid­ningarna och den eller de ortstidning-

ning vid rälien blivit utsatt, skall konkursdomaren / god tid före den utsatta dagen //// borgenär, som hos konkursdomaren begärt att bU under­rättad, samt UU den, för vilken ar-

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

ar, som bestämts för offendiggörande av kungörelser om konkursen, utförda kallelse å vederbörande rättsägare alt vid rätten utföra sin talan; och skaU därjämle särskild kallelse meddelas den, för vilken arvode skall bestäm­mas, så ock gäldenären. Kallelse skall innehålla underrättelse om belopp, som i arvode fordras. 1 fall, som om­förmäles i 84 8 andra siycket, äge den, som har panträtt i den egen­dom, varom fråga är, föra lalan i ären­det, ändå atl han ej i konkursen be­vakal sin fordran; skolande konkurs­domaren i god lid till envar, som har särskild förmånsrätt i egendomen och vars adress är känd, översända kallelse, som nyss sagts. År sådani faUför handen, att frågan om arvode ej inverkar på borgenärernas rätt, skaU kungörelse, varom ovan stadgats, ejut-.färdas, men varde särskild kallelse meddelad den, för vilken arvode skaU bestämmas, så ock gäldenären.

Då fråga är om bestämmande av arvode liUförvahare, skaU konkursdo­maren inhämla yllrande i ärendei av rånens ombudsman.

389

Föreslagen lydelse

vode skall beslämmas, och gäldenä­ren sända underräiielse om lid och plais för handläggningen vid rälien. Underräiielse skall innehålla uppgifi om belopp, som i arvode fordras. I fall, som omförmäles i 84 8 andra stycket, äge den, som har panträtt i den egendom, varom fråga är, föra lalan i ärendet, ändå atl han ej i kon­kursen bevakat sin fordran; skolande konkursdomaren i god tid lill envar, som har särskild förmånsräll i egendomen och vars adress är känd, översända underräiielse. som nyss sagls.

Konkursdomaren skall inhämta yllrande i ärendet av lillsynsmyndig­heien.

86 8

Rånens ombudsman äge ej uppbära arvode förrän slutredovisning avgivils i konkursen, ulan så är an han där­förinnan avgår; och må ej arvode upp­bäras av förvahare förrän han avgivit slutredovisning för sin förvaUning.

Förvahare får ej uppbära arvode förrän han avgivit slutredovisning för sin förvallning.

\23

86 a 8

Ulan hinder av vad i 82-86 88 fin­nes siadgal häremot siridande må rällens ombudsman och förvallare, om del med hänsyn till omfattning­en av det arbete uppdraget medfört, den tid under vilken konkursen va­rat  och  ytteriigare  beräknas  pågå

Ulan hinder av vad i 82-86 88 fin­nes siadgal häremol stridande mä förvaltare, om det med hänsyn till omfattningen av del arbele uppdra­get medfört, den tid under vilken konkursen varat och ytteriigare be­räknas pågå saml övriga förhållan-

" Senaste lydelse 1959:181.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

saml övriga förhållanden finnes på­kallat av synnerliga skäl, av kon­kursdomaren tillerkännas skäligt be­lopp alt utgå i avbidan på all arvode slulligen bestämmes. Framställning därom skall angiva del belopp som fordras ävensom de skäl vilka åbe­ropas för erhållande av sädan belal­ning. Vid framställningen skall fogas redogörelse för del arbete uppdragei medfört samt uppgifi om boets ekonomiska ställning. Över fram­siällning, som gforis av förvallare, skaU konkursdomaren inhämta yttrande av rällens ombudsman.

390

Föreslagen lydelse

den finnes påkallat av synneriiga skäl, av konkursdomaren tillerkän­nas skäligt belopp alt utgå i avbidan på all arvode slulligen bestämmes. Framställning därom skall angiva det belopp som fordras ävensom de skäl vilka åberopas för erhållande av sådan belalning. Vid framställning­en skall fogas redogörelse för det ar­bele uppdraget medfört samt uppgift om boets ekonomiska ställning. Konkursdomaren skall inhämla ytt­rande över framslällningen av lillsyns­myndigheien.

4 kap.

Om gäldenärs skyldigheter under konkursen samt räll Ull underhåU, så ock om bouppteckningsed av annan ån gäldenären

4 kap. Gäldenärens skyldigheter m. m.

Gäldenär må ej efter det beslut om hans försättande i konkurs meddelats och innan han avlagi den i 91 ff fö­reskrivna bouppieckningsed utan sam­tycke av rättens ombudsman begiva sig från den ort, där han är bosatl. Senare under konkursen må gäldenä­ren ej utan samtycke av ombudsman­nen begiva sig längre bon än all han kan en vecka efter kallelse personligen infinna sig inom rällens domsaga å orl, där hans närvaro påkallas; vare ock gäldenären skyldig all för ombuds­mannen och förvallaren uppgiva stäl­let, där han vistas, och, om det är utom domsagan, viss därinom bosatt person, till vilken kallelse å honom mä lämnas.

Gäldenären får under konkursen icke begiva sig från rikel utan samtycke av förvaharen. Han får ej heller be­giva sig från den orl där han är bo­salt, om förvallaren förbjuder del. By­ter gäldenären vistelseort, skaUhanför förvallaren uppgiva var han vislas.

Kan del skäligen befaras att gälde­nären utan samtycke begiver sig från riket, får förvaltaren omhändertaga hans pass. Bestämmelserna i 54 ff om användning av rvång äga därvid mot­svarande tillämpning. Pass som gäl­denären enligt 14 b if försia stycket lämnat Ifrån sig UU konkursdomaren skaU av denne överlämnas UU förval­taren så snan sådan utsetts.

89 8

Gäldenär vare pliktig giva konkurs­domaren, rättens ombudsman,  för-

Gäldenären skaU lämna konkurs­domaren, tillsynsmyndigheten, förval-

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

valtare och granskningsman även­som, vid borgenärssammanlräde, bor­genärerna de upplysningar om boet, som de begära.

Vid borgenärssammanlräde skall gäldenären vara tillstädes, så framt han ej är hindrad av laga förfall. Vill gäldenären, utan att sådani hinder föreligger, från sammanträde utebli­va, tage konkursdomarens eller, om sammanträdet skaU hållas inför rät­tens ombudsman, dennes samlycke därtill. Utebliver gäldenären från sammaniräde, vare hans ulevaro ej hinder för handläggning av de ären­den, som där skola förekomma.

391

Föreslagen lydelse

lare oCh granskningsman de upplys­ningar om boel, som de begära.

Vid borgenärssammanlräde skall gäldenären vara tillstädes, så framt han ej är hindrad av laga förfall. Vill gäldenären, ulan att sådant hinder föreligger, frän sammaniräde utebli­va, tage konkursdomarens samlycke därtill. Utebliver gäldenären frän sammanträde, vare hans ulevaro ej hinder för handläggning av de ären­den, som där skola förekomma.

90 8

Innan rättens ombudsman medde­lar beslut IfaU, som i 88 och 89ft avses, skall han över gäldenärens framställning höra förvaharen. Nöjes ej förvaharen eller gäldenären ål om­budsmannens beslul, må frågan hän­skjulas tiU konkursdomarens prövning.

År gäldenären missnöjd med förval­tarens beslul eller ålgärd i faU, som avses i 88 ff, får frågan hänskjutas Ull konkursdomarens prövning. Innan konkursdomaren meddelar beslut, skaU han höra tillsynsmyndigheten.

918

Gäldenär vare pliktig att inför kon­kursdomaren med ed fösta den / an­ledning av konkursen uppräitade bo­uppteckningens riktighet. Då eden skaU avläggas, göre gäldenären först de tillägg IiU bouppteckningen eller de ändringar däri, som han må flnna på­kallade, och betyge därefter med ed, alt bouppieckningen (med däri av honom gjorda tillägg eller ändringar) är riklig, så all honom veteriigen icke nägon lillgång eller skuld uteläm­nats, ej heller någon tillgång eller skuld, som ej hör IiU boet, upptagits.

Gäldenären skaU inför konkursdo­maren avlägga bouppieckningsed. Han skaU därvid i den med anledning av konkursen upprättade bouppteck­ningen göra de lillägg eller ändringar som han flnner påkallade och med ed betyga alt bouppieckningen med gjorda lillägg eller ändringar är riktig, sä att det ej honom veteriigen har oriktigt utelämnats eller upptagits nå­gon tillgäng eller skuld.

År gäldenären juridisk person, be­höver bouppteckningsed ej avläggas av sädan ställföreträdare vars edgångför-valtaren anser sakna belydelse för bo-utredningen.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Föreslagen lyddse

392

92 8

Den 1918 föreskrivna bouppteck­ningsed skall avläggas vid första bor­genärssammanlrädel. Är gäldenären av laga förfall hindrad all då avlägga eden eller är till följd av särskilda omständigheter bouppteckningen då ännu ej lill konkursdomaren inkom­men, kalle konkursdomaren, sedan förfallel upphört eller bouppieck­ningen inkommii, så snart ske kan gäldenären atl infinna sig för ed­gångens fullgörande; och varde rät­tens ombudsman och förvaltaren un­derrättade därom.

År gäldenären häktad eller avlägset boende, må konkursdomaren tillåta honom an fullgöra edgången inför den domstol eller konkursdomare, som är närmasi; år gäldenären sjuk, öé" kon­kursdomaren låta honom hemma i sin bostad avlägga eden.

Den i 91 8 föreskrivna bouppteck­ningsed skall avläggas vid försia bor­genärssammanlrädel. Är gäldenären av laga förfall hindrad all då avlägga eden eller är lill följd av särskilda omständigheter bouppteckningen då ännu ej lill konkursdomaren inkom­men, kalle konkursdomaren, sedan förfallet upphört eller bouppteck­ningen inkommii, så snart ske kan gäldenären alt infinna sig för ed-gängens fullgörande; och varde tiU­synsmyndigheten och förvallaren un­derrättade därom.

När anledning förekommer, får konkursdomaren tillåta gäldenären att avlägga eden inför annan konkursdo­mare. Är gäldenären sjuk, /a/- eden avläggas där han vistas.

93 8"

 Senaste lydelse 1971:878.

1 fall, dä det äligger förmyndare all avlägga sådan ed, som omförmäles 1 91 ff, vare jämväl den omyndige, om han fyllt femton år, pliktig all avlägga eden, sä framl förvallaren el­ler borgenär del yrkar samt ej sädana särskilda omständigheter föreligga, atl anledning lill edgången saknas. År gäldenär gift, åtlgge samma skyl­dighet hans make.

Gäldenärs barn eller, där gäldenä­ren är död, hans stärbhusdelägare, så ock gäldenärens husfolk och tjänare vare, om del kan antagas, atl de äga kunskap om boet, plikiige atl på yr­kande av förvaltaren eller borgenär avliigga eå, som nyss nämnts. Har nå­gon haft egendom, som hör tUl boel, om händer, vare han pliktig att upp­giva vad han omhänderhafl och med ed fästa uppgiften, så framt förvalta­ren eller borgenär det yrkar.

I fall, dä det äligger förmyndare all avlägga bouppieckningsed, vare jämväl den omyndige, om han fyllt femton år, pliktig alt avlägga eden, sä framt förvallaren eller borgenär del yrkar samt ej sädana särskilda omständigheter föreligga, atl anled­ning till edgången saknas.

Annan än gäldenären är skyldig atl pä yrkande av förvallaren eller bor­genär avlägga bouppteckningsed eller beediga viss uppgift i bouppteckningen, om del kan aniagas att sådan edgång är av betydelse för boulredningen.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Edgångsyrkande, som ovan i den­na paragraf avses, skali göras hos konkursdomaren. Har sådani yrkan­de framslällls, kalle konkursdoma­ren den, av vilken edgång äskas, att infinna sig inför konkursdomaren å lid och ställe, som av honom be­stämmas; underrätte ock därom rät­tens ombudsman och förvallaren samt, där edgångsyrkandel fram­slällls av borgenär, denne. Medgives yrkandet, varde, om det kan ske, ed­gången genasl fullgjord; kan del ej ske vid tillfället, meddele konkurs­domaren beslul om tid och ställe, dä eden skall inför honom avläggas. Medgives ej yrkandet, varde frågan om edgång skall äga rum hänskjuten lill rälten; och vare, där rätten bifaller edgångsyrkandel, om edgångens fullgörande inför konkursdomaren lag, som nyss sagts. Bestämmelserna i 92 8 andra siycket skola i fall, var­om här är fråga, äga motsvarande lillämpning.

393

Föreslagen lydelse

Edgångsyrkande, som ovan i den­na paragraf avses, skall göras hos konkursdomaren. Har sådani yrkan­de framställts, kalle konkursdoma­ren den, av vilken edgång äskas, att infinna sig inför konkursdomaren å tid och ställe, som av honom be­stämmas; underrätte ock därom tiU­synsmyndigheten och förvallaren samt, där edgångsyrkandel fram­ställts av borgenär, denne. Medgives yrkandet, varde, om del kan ske, ed-gängen genasl fullgjord; kan del ej ske vid tillfället, meddele konkurs­domaren beslul om tid och ställe, då eden skall inför honom avläggas. Medgives ej yrkandet, varde frågan om edgång skall äga mm hänskjuten lill rälien; och vare, där rälten bifaller edgångsyrkandel, om edgångens fullgörande inför konkursdomaren lag, som nyss sagts. Bestämmelserna i 92 8 andra stycket skola i fall, var­om här är fräga, äga motsvarande lillämpning.

94 8

Undandrager sig gäldenär alt full­göra vad honom enligt 54, 88, 89, 91 eller 93 8 äligger eller överträder gäldenär förbud, varom stadgas i 88 8, må han efter omständigheterna hämtas eller genom häkte tillhållas att fullgöra sin skyldighet.

Undandrager sig gäldenären atl fullgöra vad honom enligt 53,88, 89, 91 eller 93 8 äligger eller överträder han förbud, varom stadgas i 88 8, må han efter omständigheterna hämtas eller genom häkle lillhållas alt full­göra sin skyldighet. Detsamma gäl­ler, om det är sannoUkt att gäldenären kommer att undandraga sig skyldighet eller överträda förbud som nu sagts och särskilda skäl UU hämtning eller häkt­ning föreligga. Undandrager sig annan att fullgöra edgång, som blivit honom enligt 93 8

förelagd, varde hämtad eller genom föreläggande av vile eller genom häkle

tillhållen att fullgöra sin skyldighet. Varder någon efter ly nu är stadgal hällen i häkle, skall kosinaden härför

gäldas av allmänna medel.

Prop. 1978/79:105

394

Nuvarande lydelse

95

På konkursdomaren ankomme all förordna om vidtagande av ålgärd enligt 94 8 och all utdöma förelagt vite. Har någon för tredska insatts i häkle, skall konkursdomaren, dä anledning lill hans kvarhållande ej längre är för handen, genast förordna om hans lösgivande. Den, som in­satts i häkle, skall senast var fjor­tonde dag inställas för konkursdo­maren.

Föreslagen lydelse

8"

På konkursdomaren ankomme all förordna om vidtagande av ålgärd enligt 94 8 och all utdöma förelagt vite.

Har någon insatts i häkle, skall konkursdomaren, då anledning lill hans kvarhållande ej längre är för handen, genasl förordna om hans lösgivande. Den, som insatts i häkle, skall senasi var fjortonde dag instäl­las för konkursdomaren. Ej får någon under konkursen hållas häktad längre än tre månader.

96;

Har reseförbud meddelats gälde­när, förfalle förbudet, så snarl gälde­nären avlagt den i 91 ff föreskrivna bo­uppteckningsed.

Om gäldenären är juridisk person, äga 88 if, 89 if första stycket och 90 s*» tillämpning även på sådan förutvaran­de ställföreträdare som avses i 14 b  andra stycket.

Den som avses i första stycket får genom hämtning eller häklning lillhål­las att fullgöra skyldighet som följer av samma siycke. Härvid äga 94  första och iredje styckena saml 95 § motsvarande tillämpning.

98 8*

Förvaltaren skaU i samråd med rät­lens ombudsman handlägga fråga om vad som får utgå enligi 97 s. Uppkom­mer tvist, äger 27 8 fjärde stycket mot­svarande tillämpning.

Tillsynsmyndigheten prövar på an­sökan av gäldenären, om denne skaU få ul egendom av boel enligi 97 ff försia stycket, och på ansökan av gäl­denären eller underhållsberäitigad, om underhåll skall uigå av boel enligt 97 ff andra stycket. Håiyid gälla 27 8 tredje och fjärde styckena i tillämpliga delar.

25        Senaste lydelse

1946:809.

26         Senasle lydelse

1968:625.

Gäldenär vare berättigad alt av konkursboet erhålla vad som erford­ras för resa och uppehälle, när han enligt vad i denna lag stadgas har

Gäldenär vare berättigad all av konkursboel erhålla vad som erford­ras för resa och upphälle, när han enligt vad i denna lag sladgas har

Prop. 1978/79:105

Nuvarande Ivdelse

Föreslagen lydelse

395

att inslälla sig hos konkursdomaren eller annorstädes, dock ej mera, om han vislas ulom rättens domsaga, än Som tarvades, om han uppehölle sig därinom å ort, där han sisl vistades.

ätt inslälla sig hos konkursdomaren eller annorstädes, dock ej mera, om han vislas utom rätlens domsaga, än som tarvades, om han uppehölle sig därinom å orl, där han sist vistades. Vad nu sagts gäller även beträffande sådan förutvarande slällförelrädare som avses i 14 b  andra stycket. Angående ersättning till gäldenären för inställelse vid sammanträde i an­ledning av anmärkning mot efterbevakning sladgas i 1118-

Annan ån den som avses i första siycket år berättigad atl av konkurs­boel erhålla ersänning för inslällelse enligi 93 I andra siycket efter vad kon­kursdomaren prövar skäligt.

102 8

Så snart bevakningsiiden gåtl lill ända, överiämne konkursdomaren del ena exemplaret av de inkomna bevakningshandlingarna till rättens ombudsman, som har all skyndsaml upprälla en förteckning, ulvisande för varje bevakad fordran dess be­lopp och, om förmånsräll yrkats, den åberopade gmnden därför samt den plats i förmånsrältsordningen, som enligt det framställda yrkandet skul­le tillkomma fordringen. Förteck­ningen skall upprällas i två exem­plar, av vilka del ena skall biläggas de lill ombudsmannen överiämnade bevakningshandlingarna och det andra tillställas konkursdomaren för att jämte det andra exemplaret av handlingarna vara all tillgå hos ho­nom.

Så snart bevakningsiiden gåtl till ända, överiämne konkursdomaren del ena exemplaret av de inkomna bevakningshandlingama till förval­taren, som har all skyndsaml upp­rätta en förteckning, utvisande för varje bevakad fordran dess belopp och,om förmånsräll yrkats, den åbe­ropade gmnden därför samt den plals i förmånsrältsordningen, som enligt del framställda yrkandet skul­le tillkomma fordringen. Förteck­ningen skall upprättas i tvä exem­plar, av vilka del ena skall biläggas de lill förvaltaren överlämnade be­vakningshandlingarna och del andra tillställas konkursdomaren för att jämte del andra exemplaret av hand­lingarna vara atl tillgå hos honom.

103 f

Efter bevakningstidens utgång be­stämme konkursdomaren utan dröjsmål efter samråd med rättens ombudsman och förvallaren ej mind­re viss lid, inom vilken anmärkning­ar må framslällas mot de bevakade

Efter bevakningslidens utgång be­stämme konkursdomaren utan dröjsmål efter samråd med förvalta­ren ej mindre viss tid, inom vilken anmärkningar må framslällas mol de bevakade  fordringarna, och ställe.

" Senaste lydelse 1975:244.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

fordringarna, och ställe, varesi de lill ombudsmannen överiämnade bevak­ningshandlingarna skola hållas till­gängliga för granskning, än även lid och slälle för del borgenärssamman­lräde, som enligt 108 8 skall hållas inför ombudsmannen, däresi an­märkningar framslällas.

Änmärkningstiden skall bestäm­mas lill minsl tvä, högsl fyra veckor frän bevakningslidens utgång; dock må konkursdomaren, där det prövas oundgängligen nödigt, fastställa längre anmärkningslid än nu sagts. Det i 108 8 omförmälda sammanträde må icke hållas tidigare än tvä eller senare än fyra veckor frän utgången av an­märkningstiden.

Konkursdomaren bestämme ock viss dag inom florton dagar från nyss­nämnda sammanträde, å vilken, där­est förlikning ej träffas, målet angå­ende de mist iga fordringarna skaU vid rätten förekomma. Där det i särskilt faU befinnes nödvändigt, må målet ut­sättas UU senare tidpunkt.

De avgöranden som avses i försia och tredje styckena får träffas före ut­gången av bevakningstiden, om det lämpligen kan ske.

396

Föreslagen lydelse

varesi de tiWförvaltaren överiämnade bevakningshandlingarna skola hål­las tillgängliga för granskning, än även tid och slälle fördel borgenärs­sammanträde, som enligt 108 8 skall hållas inför konkursdomaren, därest anmärkningar framställas. Avgöran­det får träffas före utgången av be­vakningstiden, om det lämpligen kan ske.

Anmärkningstiden skall bestäm­mas lill minsl två, högsl fyra veckor frän bevakningstidens utgång. Om det med hänsyn tlU förhållandena i konkursen är erforderligl, får dock längre anmärkningstid fastställas. Det i 108 8 omförmälda sammanträ­de må icke hållas tidigare än två eller senare än fyra veckor från utgången av anmärkningstiden.

107 8

Efter anmärkningstidens utgång varde, där anmärkning gjorts, det ena exemplaret av anmärkningsskriflen genast av konkursdomaren överläm­nat IiU rättens ombudsman; och skaU ombudsmannen ofördröjligen till var­je borgenär, mot vars bevakning an­märkning är framställd och vars adress är känd, med poslen översän­da avskrift av anmärkningsskriften i vad den rör hans bevakning med erinran om lid och slälle för det i

Efter anmärkningsiidens utgång skaU konkursdomaren ofördröjligen lill varje borgenär, mot vars bevak­ning anmärkning är framställd och vars adress är känd, med posten översända avskrift av anmärknings­skriflen i vad den rör hans bevak­ning med erinran om lid och slälle för det i 108 8 omförmälda borge­närssammanträde.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

108 8   omförmälda   borgenärssam­manlräde.

Föreslagen lydelse

397

108 8*

Förvaltaren skall vara tillstädes vid sammanträdel, sä framt han ej har laga förfall; dock vare hans ulevaro ej hinder för ärendels handläggning.

De tvistefrågor, som uppkommit därigenom all anmärkningar fram­ställts, skola företagas till handlägg­ning vid borgenärssammanträde in­för rättens ombudsman. Därvid äga förvaltaren, borgenärerna och gälde­nären föra talan; och böra de bor­genärer, mol vilkas bevakningar an­märkning gjorls, ingiva skriftliga svaromål och bifoga de handlingar, som styrka deras talan.

På ombudsmannen ankomme an söka genom förhör med de närvarande uireda tvistefrågorna och däri åstad­komma föriikning. Medgiva samtliga närvarande, att anmärkning må för­falla, eller Inskränka de densamma, äge ej den, som uteblivu, därå tala.

Finnes anmärkning, varom föriik­ning ej blivit träffad, skall frågan hänskjutas till rälten.

Efter borgenärssammanträdet tlU-ställe ombudsmannen så snart ske kan konkursdomaren protokoU över sam­manträdet, innehållande om och i vad mån föriikning skell och vilka anspråk såsom stridiga återstå. Vid protokollet skola fogas å sammanträ­det ingivna handlingar.

De ivislefrågor, som uppkommit därigenom atl anmärkningar fram­ställts, skola företagas lill handlägg­ning vid borgenärssammanlräde in­för konkursdomaren. Därvid äga för­vallaren, borgenärerna och gäldenä­ren föra lalan; och böra de borgenä­rer, mol vilkas bevakningar anmärk­ning gjorts, ingiva skriftliga svaro­mål och bifoga de handlingar, som siyrka deras talan.

Konkursdomaren skaU vid sam­manträdel uireda tvistefrågorna och söka åstadkomma föriikning. Om alla närvarande medgiva att anmärk­ning förfaller eller inskränka den eller uppdraga åt förvaltaren an sluta för­likning med borgenär mot vars bevak­ning anmärkning gjorts, gäller det även för den som uteblivit.

Finnes anmärkning, varom föriik­ning ej blivit träffad, skall frägan hänskjulas lill rätten. Konkursdoma­ren skaU vid sammanträdets slut be­stämma när rättens handläggning av tvistefrågorna skaU äga rum. Om det är möjligt, skaU handläggningen ske omedelbart i ansluining tUl samman­trädel. Tvistefrågor som ej behandlas omedelbart av rånen skaU sältas ut att förekomma viss dag inom fyra veckor efter sammanträdet eller, om särskilda skaf föreligga, senare dag.

Över sammanträdet skaUföras pro­tokoU, innehållande om och i vad mån föriikning skett och vilka an­språk såsom stridiga ålerslä samt hu­ruvida uppdrag som avses 1 tredje stycket lämnats.

' Senaste lydelse 1957:97.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

398

108 a 8 Kunna borgenär och borgensman eller annan som förutom gäldenären ansvarar för borgenärens fordran icke enas Ifråga som avses i 108§ iredje stycket andra punkten, gäller borge­närens mening, om ej de andra lösa ut honom eller ställa betryggande sä­kerhet för fordringen.

1118' Vill borgenär efter utgången av den för bevakning av fordringar utsatta lid anmäla fordran, må del ske i den ordning, som i 101 8 är sladgad angående bevakning.

' Senaste lydelse 1957:97.

Då efterbevakning sålunda gjorts, överiämne konkursdomaren genast det ena exemplaret av bevaknings­handlingarna lill rättens ombudsman; läte ock en gång i allmänna tidning­arna och den eller de ortstidningar, som bestämts för offentliggörande av kungörelser om konkursen, kungöra, alt efterbevakning skett, sä ock viss tid, inom vilken anmärk­ningar mä framslällas mot bevak­ningen, slälle, varesi de till ombuds­mannen överiämnade bevaknings­handlingarna skola hållas lillgängli­ga för granskning, tid och ställe för sammanträde inför ombudsmannen, däresi i anledning av anmärkning sammanträde varder erforderiigt, samt viss dag, å vilken, om föriikning ej träffas, målet angående den tvistiga fordringen skaU vid rätten förekomma.

Änmärkningstiden mä ej uigöra mindre än två eller mera än fyra veckor från den dag ovanberörda kungörelse infördes i allmänna tid­ningarna. Sammanträdet inför om­budsmannen skall hållas inom fyra veckor från anmärkningstidens ut­gång.

Om innehållet i kungörelsen ålig­ge konkursdomaren att med posten avsända meddelande till gäldenären och, där den efterbevakandes adress

Då efterbevakning sålunda gjorts, överiämne konkursdomaren genast det ena exemplaret av bevaknings-handlingarna till förvaltaren; läte ock en gång i allmänna tidningarna och den eller de ortstidningar, som be­stämts för offentliggörande av kungörelser om konkursen, kungö­ra, atl efterbevakning skett, så ock viss lid, inom vilken anmärkningar mä framställas mol bevakningen, slälle, varesi de till förvaltaren över­lämnade bevakningshandlingarna skola hållas tillgängliga för gransk­ning samt lid och ställe för samman­träde inför konkursdomaren, däresi i anledning av anmärkning samman­träde varder erforderiigt.

Anmärkningstiden må ej utgöra mindre än två eller mera än fyra veckor från den dag ovanberörda kungörelse infördes i allmänna tid­ningarna. Sammanträdet inför kon­kursdomaren skall hållas inom fyra veckor från anmärkningstidens ut­gång.

Om innehållet i kungörelsen ålig­ge konkursdomaren att med posten avsända meddelande till gäldenären och, där den efterbevakandes adress

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

är känd, till denne ävensom särskilt underrätta ombudsmannen och för­vallaren.

I övrigi lände beträffande eflerbevak vad ovan stadgats om bevakning.

Hava flere efterbevakningar gjorls, gemensami.

Ersältning lill rättens ombudsman, förvaltare och gäldenären för insläl­lelse vid sammanträde i anledning av anmärkning mol eflerbevakning skall gäldas av borgenär, som gjort efterbevakningen; och vare borgenä­ren jämväl skyldig atl gottgöra kost­naden för kungörelse och annan un­derrättelse om efterbevakningen. Hava flere borgenärer gjort eflerbe­vakning, svare de en för alla och alla fören för kostnad, som är gemensam för eflerbevakningarna.

399

Föreslagen lydelse

är känd, lill denne ävensom särskilt underrätta förvallaren.

ning i tillämpliga delar till efterrättelse

skola de, såvitt ske kan, handläggas

Ersättning till förvaltare och gäl­denären för inslällelse vid samman­träde i anledning av anmärkning mol eflerbevakning skall gäldas av borgenär, som gjort efterbevakning­en; och vare borgenären jämväl skyl­dig alt gottgöra kostnaden för kungörelse och annan underrättelse om efterbevakningen. Hava flere borgenärer gjort efterbevakning, svare de en för alla och alla för en för kostnad, som är gemensam för efterbevakningarna.

1138

Talan mot dom, varigenom an­märkning mol bevakning ogillats, må fullföljas ej mindre av förvaltaren än av borgenär och gäldenären.

Talan mol dom, varigenom an­märkning mol bevakning ogillats, må fullföljas ej mindre av förvaltaren än av borgenär och gäldenären. Ifrå­ga om sådan talans fullföljande avför-valtaren skaU vad i 79 § för där av­sedda fall stadgas äga motsvarande tillämpning.

118§

Då edgångsföreläggande, som av­ses i 117 8, blivit meddelat, skall konkursdomaren ofördröjligen un­derrätta rättens ombudsman och för­valtaren därom.

Bevis, all borgenär fullgjort ho­nom förelagd edgång, skall sä snart del inkommit till konkursdomaren av honom överiämnas till ombuds­mannen. Har edgängsbevis inkom­mit till konkursdomaren i fall, som avses i 116 8 andra siycket, varde ock det bevis överiämnat lill om­budsmannen.

Då edgångsföreläggande, som av­ses i 117 8, blivit meddelat, skall konkursdomaren ofördröjligen un­derrätta förvallaren därom.

Bevis, atl borgenär fullgjort ho­nom förelagd edgång, skall så snart del inkommii lill konkursdomaren av honom överiämnas lill förvalta­ren. Har edgångsbevis inkommit till konkursdomaren i fall, som avses i 116 8 andra slyckel, varde ock del bevis överiämnal till förvaltaren.

Prop. 1978/79:105

400

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

120 8

Försummar borgenär alt inom föreskriven tid lill konkursdomaren in­komma med bevis, att borgenären fullgjort honom förelagd edgång, må innan sådani bevis inkommit fordringen ej komma i betraktande säsom bevakad i konkursen; dock varde, där anmärkning mot bevakningen är gjord, tvis­tefrågan prövad i laga ordning, och gälle om utdelning för fordringen vad därom är i 6 kap. stadgal.

A borgenärssammanträde, som hål­les inför rättens ombudsman efter ut­gången av den för ingivande av ed­gångsbevis föreskrivna tid, må ford­ringen icke komma 1 betraktande, med mindre edgängsbeviset genom kon­kursdomarens försorg kommit om­budsmannen lillhanda eller borgenä­ren hos ombudsmannen styrkt, att be­viset tillställts konkursdomaren.

123 8

Borgenär, som till säkerhei för fordran har panträtt i fast eller lös egendom, vare för lillgodonjuiande av rätl till betalning ur den egendom, som sålunda häftar för fordringen, icke skyldig att bevaka fordringen i konkursen.

Borgenär, varom i första stycket Borgenär, varom i första stycket

förmäles, vare, där det äskas, pliktig förmäles, vare, där del äskas, pliktig

atl fästa sin fordran med sådan ed, alt fästa sin fordran med sådan ed,

som 1116 8 sägs. A edgången skola som i 116 8 sägs. A edgången skola

föreskrifierna i 116-119 §8 äga mol- föreskrifterna i 116-119 §§ äga mot­

svarande lillämpning; dock skall be- svarande tillämpning; dock skall be­

träffande tiden för edgångsyrkandes träffande tiden för edgångsyrkandes

framställande gälla, atl del må väc- framställande gälla, alt det må väc­

kas intill dess borgenären uppburii kas intill dess borgenären uppburit

betalning för sin fordran, och må del- belalning försin fordran, och må del­

givning av edgångsföreläggande ej givning av edgängsföreläggande ej

ske enligt 15 8 delgivningslagen. Ed- ske enligt 15 8 delgivningslagen. Ed­

gångsyrkandel vare förfallel, där ej gångsyrkandel vare förfallet, där ej

underrättelse, som i 118 8 första underrättelse, som i 118 8 första

stycket sägs, eller annal bevis, att ed- siycket sägs, eller annal bevis, all ed­

gångsföreläggande meddelals, kom- gängsföreläggande meddelats, kom­

mit rättens ombudsman tillhanda in- mit förvaltaren tillhanda innan

nan kungörelse om framläggande av kungörelse om framläggande av

slututdelningsförslag utfärdats.

slululdelningsförslag utfärdats.

Försummar borgenären atl inom föreskriven lid lill konkursdomaren in­

komma med bevis, atl borgenären fullgjort honom förelagd edgång, varde

den egendom, vari panträtten äger mm, säsom annan konkursboets egendom

30 Senaste lydelse

3v förvaltaren omhändertagen; och gälle angående borgenärens rätl lill be-

1970:444.

talning vad därom är i 6 kap. stadgat.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

401

126 8' På förvaltaren ankomme att bestämma, när utdelning skall äga rum.

Finnes tillgång till gäldande av tio för hundra av bevakade fordringar, som ej utgå med förmånsrätt, må dock förvallaren ej låla med utdel­ning för dessa fordringar anslå, med mindre särskilda skäl föreligga.

Finnes lillgång till gäldande av tio för hundra av bevakade fordringar, som ej utgå med förmånsräll, må dock förvallaren ej låla med utdel­ning för dessa fordringar anstå, med mindre rättens ombudsman samtyc­ker därtiU.

Kan utdelning till borgenärer, som hava förmånsrätt och icke jämlikl 143 8 lyft belalning för sina fordringar, lämpligen äga rum, må sådan ut­delning ej uppskjutas i avbidan på utdelning till andra borgenärer.

Sedan all konkursboels lillgängliga egendom blivit förvandlad i penningar, skall slululdelning ske; dock må ej kungörelse om sådan utdelning utfärdas före uigången av lid, inom vilken borgenär har all ingiva bevis därom atl honom förelagd edgång, som i 116 eller 123 8 sägs, blivit fullgjord. 1 fall, varom i 70 8 andra slyckel eller 71 8 femle stycket förmäles, utgöre den omständigheten, all där avsedd egendom icke blivit försåld, ej hinder för slululdelning.

127 8

Är ackordsförslag beroende på prövning, kan förvaltaren, i den mån det föranledes av förslaget, med sam­tycke av rånens ombudsman låta anstå med utdelning lill dess ackordsfrå­gan blivit avgjord.

Är ackordsförslag beroende på prövning, kan förvallaren, i den mån del föranledes av förslaget, låta anstå med utdelning till dess ackordsfrå­gan blivit avgjord.

128 8

Då utdelning skall ske, åligge för­valtaren all uppgöra uidelningsför­slag.

Då utdelning skall ske, åligge för­valtaren all / samråd med rånens om­budsman uppgöra utdelningsförslag. Uppstå därvid skiljaktiga meningar emellan ombudsmannen och förvaha­ren, varde förslaget upprättat efter ombudsmannens mening.

Utdelningsförslag skall för varje däri upplagen borgenär angiva beloppet av hans fordran med den ränla, varå utdelning må vara alt beräkna, den förmånsrätt, som må vara med fordringen förenad, samt den utdelning, som belöper på fordringen. Föreligger omständighet, som jämlikl 141 8 andra siycket medför inskränkning i borgenärs rält atl lyfta på hans fordran be­löpande utdelning, eller har borgenär enligt 143 8 uppburii betalning, varde del ock anmärkt i förslaget.

Uidelningsförslag skall vara åtföljt av redogörelse för förvaltningen av egendom, för vilken lill utdelning avsedda medel influtit. Äv redogörelsen skall framgå, huru mycket genom försäljning eller annoriedes influtit för egendomen, samt, där ej hela delta belopp enligt förslaget utdelas, för vilka 26   Riksdagen 1978179. I saml. Nr 105

3' Senaste lydelse 1955:236.

'2 Senaste lydelse 1970:848.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

402

andra ändamål ålersloden tagits i anspråk. Hava medel, som avses i förslaget, influtit för egendom, vari särskild förmånsräll funniis, skola nu föreskrivna uppgifier lämnas särskilt för den egendom.

129 8

Sedan uidelningsförslag upprät­tats, skall förslaget med därtill hö­rande förvallningsredogörelse hållas tillgängligt för granskning å ställe, som beslämmes av rånens ombuds­man efter samråd med jörvaltaren. Ombudsmannen läte en gång i all­männa tidningarna och den eller de ortstidningar, som beslämts för of­fentliggörande av kungörelser om konkursen, kungöra, atl utdelnings­förslag upprättats, sä ock från och med vilken dag saml var det kom­mer att hällas lillgängligl. I kungö­relsen skall ock nämnas, all den, som vill klandra förslaget, har all an­mäla sitt klander pä sätt och inom tid, som sladgas i 130 8.

Del äligger ombudsmannen att ofördröjligen efter utfärdandet av ovannämnda kungörelse dels till­ställa konkursdomaren ett exemplar av uldelningsförslaget och förvall­ningsredogörelsen, dels ock lill gäl­denären och varje i förslaget uppla­gen borgenär, vars adress är känd, med poslen översända meddelande om innehållet i kungörelsen; och varde borgenär tillika underrättad om den utdelning, som är för honom beräknad i förslaget.

Ombudsmannen har därjämle all så snarl ske kan tillställa konkurs­domaren ett exemplar av de lidning­ar, i vilka kungörelsen varil införd.

Då kungörelse om slululdelning utfärdas, skall underrättelse därom samtidigt meddelas konkursdoma­ren.

Sedan uidelningsförslag upprät­tats, skall förslaget med därtill hö­rande förvallningsredogörelse hållas lillgängligl för granskning å tid och slälle som beslämmes aw jörvaUaren, när fråga är om jÖrslag IiU slutuidel­ning efter samråd med tillsynsmyndig­heten. Förvaharen läte en gång i all­männa tidningarna och den eller de ortstidningar, som bestämis för off­entliggörande av kungörelser om konkursen, kungöra, all utdelnings-förslag upprättats, så ock från och med vilken dag samt var det kom­mer all hållas tillgängligt. I kungö­relsen skall ock nämnas, all den, som vill klandra förslaget, har alt an­mäla sill klander på sätl och inom lid, som stadgas i 130 8.

Del äliggerförvaltaren atl ofördröj­ligen efter utfärdandet av ovan­nämnda kungörelse dels tillställa konkursdomaren och tillsynsmyndig­heien ett exemplar av uldelningsför­slagel och förvallningsredogörelsen, dels ock lill gäldenären och varje i förslaget upptagen borgenär, vars adress är känd, med poslen översän­da meddelande om innehållet i kungörelsen; och varde borgenär till­lika underrättad om den utdelning, som är för honom beräknad i för­slaget.

Förvaltaren har därjämte atl så snart ske kan tillställa konkursdo­maren och tillsynsmyndigheten ell ex­emplar av de tidningar, i vilka kungörelsen varit införd.

Dä kungörelse om slululdelning utfärdas, skall underrättelse därom samtidigt meddelas konkursdoma­ren och tillsynsmyndigheten.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

403

130 8" Klander mol utdelningsförslag skall skriftligen anmälas hos konkursdo­maren inom trettio dagar från den dag, då förslaget enligt kungörelsen därom först varit tillgängligt för granskning. 1 klanderskriften skall angivas, i vilket avseende ändring i förslaget yrkas; är sådani ej iakttaget, må klandret ej upplagas.

Varder klander upptaget, utsatte konkursdomaren dag för målets handläggning vid rätten samt läte den utsatta dagen minst tio dagar förul kungöras en gång i allmänna tidningarna och den eller de ortstid­ningar, som beslämts för offentlig­görande av kungörelser om konkur­sen; underrätte ock särskilt rättens ombudsman, förvaltaren och den, som anmält klandret, samt, där klandret avser utdelning till viss bor­genär, som icke anmält klandret, denne.

Vid målels handläggning böra ombudsmannen och förvallaren vara tillstädes.

De för målels prövning nödiga handlingar skola genom ombuds­mannens försorg tillställas konkurs­domaren för att tillhandahållas rät­len.

Varder klander upplaget, utsatte konkursdomaren dag för målets handläggning vid rätten samt läte den utsatta dagen minst tio dagar förul kungöras en gång i allmänna tidningarna och den eller de ortstid­ningar, som beslämls för offentlig­görande av kungörelser om konkur­sen; underrätte ock särskilt tillsyns­myndigheten, förvaltaren och den, som anmält klandret, samt, där klandret avser utdelning lill viss bor­genär, som icke anmält klandret, denne.

Vid målets handläggning bör för­vallaren vara tillstädes.

De för målets prövning nödiga handlingar skola genom förvaltarens försorg tillställas konkursdomaren för alt tillhandahållas rätten.

132 8

skett.

Av medel, som ej äro upptagna i äldre utdelningsförslag än i försia slyckel avses, varde försl, såvitt de förslå, tilldelat borgenären sä mycket, som skulle hava tillagts honom, därest han bevakat sin fordran inom den ulsalla be­vakningstiden; och tage han därefier med övriga borgenärer del i vad som kan återstå.

Har borgenär bevakal fordran efter uigången av den för bevakning av fordringar utsatta tid, skall utdelning för den fordran beräknas i utdel­ningsförslag, om vars framläggande kungörelse utfärdas sedan bevak­ningsinlagan genom konkursdoma­rens försorg kommii rättens ombuds­man lillhanda eller borgenären hos ombudsmannen visat, att bevakning

Har borgenär bevakat fordran efter utgången av den för bevakning av fordringar utsatta tid, skall utdelning för den fordran beräknas i utdel­ningsförslag, om vars framläggande kungörelse ulfärdas sedan bevak­ningsinlagan genom konkursdoma­rens försorg kommit förvaltaren lill­handa eller borgenären hos denne vi­sat, att bevakning skett.

'3 Senaste lydelse 1946:809.

Prop. 1978/79:105

404

Nuvarande lyddse

Föreslagen lydelse

137 8

Utdelning för fordran, i avseende Utdelning för fordran, i avseende

å vilken borgenären förelagts sådan å vilken borgenären förelagts sädan

edgång, som i 116 eller 123 8 sägs, edgång, som i 116 eller 123 8 sägs,

skall, ändå atl edgången ej fullgjorts, skall, ändå atl edgången ej fullgjorts,

beräknas i uidelningsförslag, som ej beräknas i uidelningsförslag, som ej

avser slululdelning i konkursen. Då avser slululdelning i konkursen. Då

slutuidelning företages, må sådan slululdelning företages, må sådan

fordran ej komma i betraktande, fordran ej komma i betraktande,

med mindre innan kungörelse om med mindre innan kungörelse om

framläggande av uldelningsförslaget framläggande av uldelningsförslaget

utfärdats bevis, att eden avlagts, utfärdats bevis, att eden avlagts,

genom konkursdomarens försorg genom konkursdomarens försorg

kommii rånens ombudsman tillhan- kommii förvaltaren lillhanda eller

da eller borgenären hos ombudsman- borgenären hos denne styrkt, att så-

nen siyrkt, alt sådani bevis tillställts dant bevis tillställls konkursdoma-

konkursdomaren; och skall, där ren; och skall, där fordringen enligt

fordringen enligt vad nu sagts icke vad nu sagls icke må komma i be-

må komma i betraktande, vad vid traktande, vad vid tidigare utdelning

tidigare utdelning må hava beräk- må hava beräknats för fordringen gå

näts för fordringen gå lill fördelning lill fördelning emellan andra borge-

emellan andra borgenärer.

närer.

Har i fall, då edgångsföreläggande meddelals borgenär, som till säkerhei för sin fordran har panträll i fast eller lös egendom, borgenären föranstaltat om egendomens försäljning, äge han ej uppbära belalning ur egendomen, innan föreläggandet fullgiorts; och skall förty vad av köpeskillingen å bor­genärens fordran belöper inlill dess föreläggandet fullgjorts eller den därför föreskrivna lid lilländagått insättas i riksbanken eller annan bank, varom borgenären och förvaltaren enas.

140 8

Varder gäldenär, som i konkurs erhållil ackord, ånyo försatt i konkurs innan ackordet fullgjorts, vare borgenär, vars fordran nedsatts genom ac­kordet, berättigad lill utdelning för fordringens hela ursprungliga belopp med avdrag av vad han redan må hava uppburit; dock äge han icke uppbära mer än vad enligt ackordet lillkommer honom.

Vad sålunda stadgats skall äga Vad sålunda stadgals skall äga

motsvarande lillämpning där gälde- motsvarande tillämpning där gälde­

nären erhållil ackord enligt lagen om nären erhållit ackord enligt ackords-

ackordsförhandUng utan konkurs.

lagen (1970:847).

144 8 Lyftning enligi 143 8 niå ej med- Lyftning enligt 143 § må ej med­givas borgenär, med mindre han be- givas borgenär, med mindre han be­vakat sin fordran i konkursen, där vakat sin fordran i konkursen, där det enligt denna lag åligger honom, det enligt denna lag äligger honom, ävensom släller borgen för all med-     ävensom släller borgen för atl med-

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

405

len återbäras i händelse han finnes ej vara berättigad atl i utdelning be­hålla vad han fått lyfta. Förvaltaren må dock eftergiva borgen, om skäl därtill finnas; och vare kronan ej skyldig alt ställa borgen.

len återbäras i händelse han finnes ej vara berättigad atl i utdelning be­hålla vad han fått lyfta. Förvallaren må dock med samlycke av rättens om­budsman eftergiva borgen, om skäl därtill finnas; och vare kronan ej skyldig all slälla borgen.

Vad i 141 8 iredje siycket är stadgal om skyldighet atl gälda ränla å medel, som återbäras, skall äga molsvarande lillämpning vid återbäring av medel, som borgenär enligt  143 8 fåll lyfta.

145 a;

När innehavare av inteckning som avses i försia stycket lyfter betalning, skall anteckning härom göras på inteckningshandlingen.

Har betalning utfallit på kapital­beloppet av fordran, till säkerhet för vilken företagsinleckning medde­lals, skall rättens ombudsman, sedan liden för klander mol framlagt ut­delningsförslag gåll till ända eller väckt klander avgjorts genom beslut som vunnil laga kraft, göra anmälan därom till inskrivningsdomaren och därvid insända utdelningsförslaget eller annan handling som visar för­delningen. Kan del antagas all ytter­ligare betalning kommer att lilläggas inleckningshavaren, skall dock med anmälan anstå till dess det blivit av­gjort, om sådan betalning skall utgå.

Har belalning utfallit på kapital­beloppet av fordran, lill säkerhei för vilken företagsinleckning medde­lals, skall/o>via/?o/e«, sedan liden för klander mot framlagt utdelningsför­slag gått till ända eller väckt klander avgjorts genom beslul som vunnit laga kraft, göra anmälan därom till inskrivningsmyndigheten och därvid insända uldelningsförslagel eller an­nan handling som visar fördelning­en. Kan del aniagas all ytteriigare betalning kommer all tilläggas in­leckningshavaren, skall dock med anmälan anslå lill dess del blivit av­gjort, om sådan belalning skall utgå.

Utan hinder av atl konkursen avslutats må ackordsförslag som ingivits lidigare prövas enligt vad som stadgas i 7 kap.

Då förslag lill slululdelning enligt utfärdad kungörelse försl är all tillgå för granskning, anses konkursen av­slutad, ändå att tvisl om bevakad fordran eller fråga om underhåll åt gäldenären eller om arvode lill rät­tens ombudsman eller förvallare ännu ej är slutligen avgjord eller någon ytteriigare lillgång, i följd av rätte­gång eller annorledes, sedermera kan uppkomma för konkursboet.

Då förslag till slututdelning enligt utfärdad kungörelse först är all tillgå för granskning, anses konkursen av­slutad, ändå all tvist om bevakad fordran eller fråga om underhåll åt gäldenären eller om arvode lill för­vallare ännu ej är slulligen avgjord eller någon ytteriigare lillgång, i följd av rättegång eller annoriedes, seder­mera kan uppkomma för konkurs­boel.

;''' Senaste lydelse 1967:144.

35 Senaste lydelse 1970:848.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lyddse

Föreslagen lyddse

406

148 8

Varda efter konkursens avslutan­de medel tillgängliga för utdelning, åligge förvallaren alt utdela dem till borgenärerna, sä ock all avgiva re­dovisning för förvaltningen av med­len; skolande därvid de i denna lag om utdelning ävensom om redovis­ning vid slututdelning givna stad­ganden lända lill efterrättelse. Efter framställning av rånens ombudsman och förvaltaren äge dock konkursdo­maren, om han med hänsyn lill de med en utdelning förenade kostna­derna finner sådan icke lämpligen böra äga rum, förordna, all medlen i siällei för all utdelas skola över­lämnas till gäldenären.

Varda efter konkursens avsluian-de medel lillgängliga för uidelning, åligge förvallaren all uldela dem lill borgenärerna, så ock atl avgiva re­dovisning för förvaltningen av med­len; skolande därvid de i denna lag om utdelning ävensom om redovis­ning vid slututdelning givna stad­ganden lända lill efterrättelse. Efter framställning av förvallaren äge dock konkursdomaren, om han med hänsyn lill de med en utdelning för­enade kosinaderna finner sådan icke lämpligen böra äga rum, förordna, all medlen i stället för att utdelas skola överiämnas till gäldenären.

149 8

Har gäldenären om betalningen av sin gäld träffat skriftlig överenskom­melse med alla borgenärer, som be­vakat fordran i konkursen, eller har han andra bevis, atl nämnda borge­närer blivit förnöjda, varde, sedan den för bevakning av fordringar ut­satta tid gåtl lill ända, konkursen nedlagd, om gäldenären gör ansök­ning därom hos konkursdomaren. Innan konkursdomaren meddelar beslul i anledning av ansökningen, skall han höra rättens ombudsman och förvaltaren.

Är sådan ansökning gjord, äge konkursdomaren, om han finner skäl därtill, förordna, all medan an­sökningen är beroende på prövning boets egendom ej må säljas, så vitt det ej påkallas av anledning, som av­ses i 61     andra sivckei.

Har gäldenären om belalningen av sin gäld träffal skriftlig överenskom­melse med alla borgenärer, som be­vakal fordran i konkursen, eller har han andra bevis, att nämnda borge­närer blivit förnöjda, varde, sedan den för bevakning av fordringar ut­satta lid gäll till ända, konkursen nedlagd, om gäldenären gör ansök­ning därom hos konkursdomaren. Innan konkursdomaren meddelar beslul i anledning av ansökningen, skall han höra lillsynsmyndigheien och förvaltaren.

Är sädan  ansökning gjord, äge konkursdomaren,  om   han  finner skäl därtill, förordna, atl medan an­sökningen är beroende på prövning boets egendom ej må säljas, sä vitl det ej påkallas av anledning, som av­ses i 67 § första stycket andra och tred­je punkterna. Varder konkursen nedlagd, låle konkursdomaren införa tillkännagivande därom en gäng i allmänna tidningarna och den eller de ortstidningar, som beslämts för offentliggörande av kungörelser om konkursen.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande Ivdelse

Föreslagen lyddse

407

152;

Ingives ackordsförslag i räll lid, skall konkursdomaren inhämla ytt­rande av rättens ombudsman och för­valtaren huruvida förslaget bör fö­reläggas borgenärerna. Avstyrka de atl så sker, må förslaget upplagas en­dasl om konkursdomaren finner synneriiga skäl därtill.

Ingives ackordsförslag i rätl lid, skall konkursdomaren inhämta ytt­rande av förvaltaren huruvida för­slaget bör föreläggas borgenärerna. Avstyrker denne alt så sker, må för­slaget upptagas endast om konkurs­domaren finner synneriiga skäl där­tiU.

159 8 Om både borgenär och borgensman eller annan som förutom gäldenären ansvarar för borgenärens fordran vilja rösta för denna i ackordsfrågan, ha de tillsammans en röst, vilken beräk­nas efter borgenärens fordran. Kunna de icke enas, gäller borgenärens me­ning, om ej de andra lösa ut honom eller ställa belryggande säkerhet för fordringen.

9 kap. Huru förfaras skaU, då konkursbo        Särskilda bestämmelser om hand-ej förslår IiU bestridande av konkurs-     läggning av mindre konkurser kostnaderna

185;

Finner konkursdomaren, då beslut om konkurs meddelas, anledning UU antagande, an gäldenärens bo icke förslår IiU bestridande av konkurskost­naderna, och ställes ej genast säkerhet för sagda kostnader, skall vad förut i denna lag är siadgal om vidtagande av åtgärder då konkurs uppstått icke äga lillämpning, utan gälle vad här ne­dan föreskrives:

Ij Konkursdomaren skall om kon­kursen genast utförda kungörelse med uppgift om dagen, då konkursansök­ningen ingivits; och varde i kungörelsen dessutom anmärkt, att anledning fin­nes UU sådant antagande, som ovan sagts. Kungörelsen skall ofördröjligen anslås I rättens kansU samt genast eller nästa postdag avsändas för att en gång

Konkurs skaU handläggas enligi 185 a-185 g §§, om det finnes anled­ning antaga

1)

att gäldenärens bo ej räcker tiU betalning av de konkurskostnader som eljest skulle följa, eller

2)

an boet med hänsyn tiU dess om­fattning och övriga förhållanden är av enkel beskaffenhet och an konkursen med fördel kan genomföras utan att bevakningsförfarande enligt 5 kap. an­ordnas.

När konkurs handlägges enligt vad som sägs i första stycket, skola före­skrifterna om handläggning av konkurs 13 och 5-7 kap. äga tillämpning endast om det särskUt angives 1 detta kapitel.

3* Senaste lydelse 1970:848.

3 Senasle lydelse 1975:1263.

3* Betr. alternativ ut­formning av denna para­graf se avsnitt 6.2.2.2.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

införas i allmänna lidningarna även­som en eller rvå tidningar inom orten; varjämte konkursdomaren har att om konkursen genast underrätta allmän­na åklagaren i orten saml, om gäl­denären är ämbets- eller tjänsteman, hans närmasle förman.

2) Konkursdomaren skall, där det prövas erforderligt, förordna en god man all taga vård om gäldenärens bo. Har icke Ull konkursdomaren ingivits av gäldenären under edsförpliktelse underskriven förteckning över hans tiU­gångar och skulåer meå uppgift om dels varje borgenärs namn och post­adress, dels i vad mån skuld avser lön eller pension och dels de böcker och andra handlingar, som röra boet, skall god man alltid förordnas. Det åligger i sådant fall gode mannen att oför­dröjligen upprätta och IiU konkursdo­maren inkomma medförteckning, som nyss sagts, samt att så snan kunskap vunnits om löne- eller pensionsskuld genast anmäla detta lUl kronofogde­myndigheten i gäldenärens hemorts­kommun. Finnes ej löne- eller pen­sionsskuld skaU detta anmärkas 1 för­teckningen. Vid bouppteckningsför­rättningen skaU gäldenären vara liU-städes och under edsförpliktelse red­ligen uppgiva boel.

408

Föreslagen lydelse

185 a 8*

Besluias att konkursen skaU hand­läggas enligt 185 a-185 g §§, skaU konkursdomaren genast utse en för­valtare att handha förvahningen av boet. I fråga om förvaltare gäller 44 §.

År gäldenären dödsbo, behöver för­valtare utses endast om bouppteckning enligt 20 kap. ärvdabalken ej har upp­rättats eller eljest särskilda skäl före­ligga.

Beträffande tillsyn över förvahning­en äga 42, 59 och 60 §§ motsvarande tillämpning. Vidare gäller vad som i 43 a § sägs om aUmänt ombud.

I fråga om entledigande av förval­tare gäller 80 § i tillämpliga delar. Av­går förvaltaren innan konkursen av­skrives, skaU redovisning för förvah­ningen snarast tillställas konkursdo­maren och tillsynsmyndigheten.

185 b 8

/ fråga om förvaltarens allmänna åligganden och verksamhet i övrigt äga 51-52 ff§, 53 § första stycket, 54 och 57 §§, 58 § första och andra styckena samt 60 § andra stycket motsvarande tillämpning.

Förvaltaren skaUlämna konkursdo­maren och tillsynsmyndigheten skriftlig uppgift om orsakerna UU gäldenärens obestånd, såvitt de kunnat utrönas. Samtidigt skaU anmärkas, om egen­dom har frångått gäldenären under sådana förhållanden att återvinning UU konkursboet kan ske och om det fin­nes skälig anledning antaga att gälde­nären gjort sig skyldig UU brott mot si­na borgenärer. Finnes anledning tiU sådani antagande, skaU grunden där-

Prop. I918fl9:105

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

409

3) Framgår ej av bouppteckningen, att tillgång flnnes UU bestridande av konkurskostnaderna, kalle konkurs­domaren genast gäldenären att Instäl­la sig för an fösta bouppteckningens riktighet med sådan ed, som i 91 § sägs. Edgången må ej utsättas att äga rum tidigare än en vecka efter det be­slutet om konkurs meddelades. Har konkursansökningen gjorts av borge-

för angivas.

Så snart kunskap har vunnits om löne- eller pensionsskuld skaU förval­taren genast anmäla detta till krono­fogdemyndigheten i den ort, där gäl­denären börsvara i ivistemål som angå gäld i allmänhet. Finnes ej löne- eller pensionsskuld skall förvaltaren anmär­ka detta i bouppteckningen.

Bouppteckningen skaU jämte upp­gifter 1 de hänseenden som anges 1 andra stycket Ullställas konkursdoma­ren och tiUsynsmyndigheten snarast och senast en månad från konkurs­beslutet. När särskilda omständigheter föreligga, får konkursdomaren bevilja uppskov.

185c8

Om ej annat är föreskrivet skaU egendom som flnnes i boet säljas så snart det lämpligen kan ske.

Beträffande försäljning av egen­dom, fortsättande eller återupptagan­de av rörelse, indrivning av fordringar och förlikning angående osäker eller tvistig tillgång under konkursen gälla 61. 63, 67, 70, 71 och 73-78 s i Ull­lämpliga delar. Fordran som kan göras gällande i konkursen skaU anses som bevakad fordran. Den tid avfyra vec­kor som enligt 73 ff första stycket skaU räknas från första borgenärssamman­lrädet skaU i stället räknas från kon­kursbeslutet.

185 d 6 Så snart bouppteckning har tillstäUts konkursdomaren skaU denne kalla gäldenären att inställa sig för att av­lägga sådan ed som avses i 91 §. År gäldenären dödsbo och har förvallare ej utsetts, skaU vad som i andra stycket I nämnda paragraf sägs om förvaltaren i stället gälla konkursdomaren. Ed­gången fär ej äga rum tidigare än en vecka från konkursbeslutet.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

när, varde underrättelse om tiden för edgången med posten översänd tlU honom.

Edgångsyrkande, varom stadgas i 93 §. må Jämväl i faU, varom nu är fråga, av borgenär framställas.

Vad 4 kap. i övrigt föreskriver i av­seende å edgång likasom ock vad i samma kapitel sladgas om påföljd för gäldenär av tredska att vid bouppleck-ningsförrättning vara tillstädes och uppgiva boet skaU IfaU, som här avses, äga motsvarande lillämpning.

4) Varder ej genom tillägg vid bo­uppteckningens beedigande eller eljesl ådagalagi, att tillgång flnnes UU be­stridande av konkurskostnaderna, och ställes ej heller säkerhet för sagda kostnader, meddele konkursdomaren beslut om avskrivning av konkursen. Innan gäldenären beedigat boupp­teckningen eller annan fullgjort ed­gång, som må hava förelagts honom, må konkursen ej avskrivas, där ej hin­der föreligger för edgångs fullgörande inom skälig tid och konkursdomaren finner anledning saknas Ull antagande, att genom edgången tillgång UU kost­nadernas bestridande skulle yppas.

410

Föreslagen lydelse

Finner konkursdomaren, sedan bo­uppteckningen har beedigats, efter tiU-synsmyndigheiens hörande an till­gångarna ej räcka tiU betalning av kon­kurskostnaderna och annan skuld som boet har ådragU sig, skall han besluta om avskrivning av konkursen. Sådant beslut får dock ej meddelas förrän för­valtaren har fullgjort vad som åligger honom enligt 185 b § andra stycket. Avskrives konkursen, skaU redovisning för förvahningen snarast tUlställas konkursdomaren och tillsynsmyndig­heten.

Föreligger hinder mot att boupp­teckningsed avlägges av gäldenären el­ler annan inom skälig tid och saknas anledning antaga att genom sådan ed­gång skulle yppas tillgång tiU betalning av kostnader och skuld som sägs i and­ra stycket, äger vad som föreskrives där motsvarande tillämpning trots att edgång som sagts nu icke har fullgjorts.

185 e 6 Avskrives ej konkursen enligt 185 d § skaU boets medel, sedan aU tillgänglig egendom har förvandlats tUl pengar, delas ut tiU borgenärerna i den mån medlen ej behövas för betalning av konkurskostnaderna och annan skuld som boet har ådragU sig. Ut­delningen skall äga rum i enUghet med den rätt UU betalning som tillkommer

Prop. 1978/79:105

411

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

borgenärerna. I fall som avses i 70 § andra siycket eller 71 § femte stycket utgör den omständigheten, att där av­sedd egendom icke har blivii såld, ej hinder för utdelning.

Förslag IiU uidelning upprättas av förvaltaren. Förslaget skaU för varje däri upplagen borgenär ange beloppei av hans fordran med den ränla varpå utdelning skaU beräknas, den för­månsrätt som följer med fordringen och den utdelning som belöper på den­na. Vid förslaget skaU fogas sådan för­valtningsredogörelse som sägs I 128 § tredje stycket.

Vid tUlämpning av 138 eller 139 § skaU vad som sägs där om den dag, från vilken tiden för klander mol ut­delningsförslag är an räkna, i stället avse dagen för utdelningsförslagels upprättande.

185 f 8 Förvaltaren skall genast tillställa konkursdomaren och tillsynsmyndig­heten utdelningsförslaget och förvall­ningsredogörelsen. Han skaU samtidigt tillställa konkursdomaren och tillsyns­myndigheten redovisning för förvalt­ningen samt därvid bifoga de hand­lingar som kunna vara av betydelse för kontroU av redovisningen.

Konkursdomaren skaU genast på det sätt som sägs i 18 a§ andra stycket kungöra an utdelningsförslag upprät­tats. Den som viU framställa invänd­ning mot utdelningsförslaget skaU göra dena hos konkursdomaren senast två veckor efter det atl kungörelsen var in­förd i Posl- och Inrikes Tidningar. Sedan tiden för invändning mol ut­delningsförslaget har utgått, skaU kon­kursdomaren fastställa utdelning i konkursen enligt förslaget, om det ej genom invändning eller på annat sätt framgår att fel eller brist som inverkat på någons rätt föreligger. Finner kon-

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

412

kursdomaren sig Icke böra fastställa utdelning enligt förslaget, skaUhan an­tingen göra behövliga ändringar i del och fastställa utdelning enligt det så­lunda ändrade förslaget eller återför­visa ärendet till förvaltaren. Mol beslul om återförvisning får särskild talan ej föras. Att nytt utdelningsförslag har upprättats skaU kungöras endast om skäl äro därtiU.

När beslul om fastställelse av utdel­ning meddelas, skall konkursdomaren samtidigt besluta om avskrivning av konkursen.

185 g §

Sedan beslut om fastställelse av ut­delning I konkursen har vunnit laga kraft, skaUförvaltaren snarast tillställa borgenär de medel som tillkomma denne. Detta gäller dock ej beträffan­de fordran som är beroende av villkor, som avses 1136 §, eller är föremål för rättegång. Borgenär är berättigad tUl den ränta som har upplupil på medlen från dagen för utdelningsförslagets upprättande. När medlen ha lillstäUts borgenärerna, skaUförvaltaren anmä­la det hos konkursdomaren och tiU­synsmyndigheten. Har belalning utfal-Ut på kapitalbeloppet av fordran, IiU säkerhet för vilken företagsinteckning meddelats, gäller 145 a §.

BU medel tillgängliga för utdelning sedan konkursen avskrivits, skaU för­valtaren utdela dem tUl borgenärerna och avge redovisning för förvaltningen av medlen. Bestämmelserna i 185 e och 185 f §§ om utdelning och redo­visning skola därvid tillämpas. Att nytt utdelningsförslag har upprättats skaU kungöras endast om skäl äro därtlU. Om konkursdomaren med hänsyn UU de med en utdelning förenade kost­naderna flnner att sådan icke lämp­ligen bör ske, äger han efter framställ­ning av förvaltaren förordna att med-

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

413

5) Finnes boet förslå UU konkurs­kostnadernas bestridande eller ställes säkerhet för desamma, skaU konkurs­domaren iakttaga vad som omförmä­les i 19 ff, därvid likväl de lider, som enligt sagda paragraf skola räknas från det beslutet om konkurs med­delades, i stället skola räknas frän da­gen för utfärdandel av kungörelse enligt paragrafen. Med konkursen skaW jämväl i övrigt så förhållas som i allmänhet är beträffande konkurser föreskrivet; dock an, där bouppteck­ningsed redan avlagts, det ej åligger gäldenären eller annan, som gån eden, att ånyo fullgöra sädan edgång.

len i stället för an utdelas skola över­lämnas IiU gäldenären.

185 h 8

Omförvaltaren i konkurs som hand­lägges enligt 185 a-185 g §§ flnner att i 185 § första stycket 2) angivna för­utsättningar för sådan handläggning icke föreligga samt an boet räcker UU betalning av de konkurskostnader, som följa med att konkursen handlägges i enlighet med vad som i allmänhet är föreskrivet Ifråga om konkurs, och av annan boets skuld, skaU han genast göra anmälan därom hos konkursdo­maren. Ftnner konkursdomaren efter tillsynsmyndighetens hörande anmäl­ningen vara befogad eller har på annat sätt framgått an angivna omständig­heter föreligga, äger 19 § motsvarande tillämpning. Därvid skaU likväl iakt­tagas att de tider som enligt 19 § sko­la räknas frän det beslutet om kon­kurs meddelades i stället skola räk­nas frän dagen för utfärdandet av kungörelse enligt samma paragraf.

Konkursen skall även i övrigt handläggas i enlighet med vad som i allmänhet är föreskrivel om konkurs. Förvaharen skaU därvid anses vara ut­sedd enligt 45 §. Bouppteckning som sägs i 53 § behöver icke ånyo upprät­tas. Ej heller behöver gäldenären eller annan som avlagt bouppteckningsed eller beedigat viss uppgift i bouppteck­ningen åter fullgöra sådan edgång.

186 8

Varder efter utfördandet av den i 19 § omförmälda kungörelsen uppen­bart, att tillgång ej flnnes UU bestri­dande av konkurskostnaderna, åligge förvaltaren att utan dröjsmål göra an­mälan därom hos konkursdomaren. Vid sådan anmälan skaU fogas redo­visning för förvaltningen.

Om förvaltare som har utsetts enligt 46 I flnner anledning antaga att tiU-gångarna I boet ej räcka UU belalning av konkurskostnaderna och annan skuld som boet har ådragU sig, skaU han genast göra anmälan därom hos konkursdomaren. Han skaU samtidigt tillställa konkursdomaren och tillsyns­myndigheten redovisning för förvalt-

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

414

Finner konkursdomaren efter rät­tens ombudsmans hörande anmäl­ningen vara befogad, låle han kungö­ra densamma en gång i allmänna tid­ningarna och den eller de ortstidning­ar, som bestämts för offentliggörande av kungörelser om konkursen. Ställes Inom trettio dagar från det kungörel­sen Infördes 1 allmänna tidningarna säkerhet för konkurskostnaderna, vare anmälningen förfallen. Vill borgenär eller gäldenären annorledes visa, att tillgäng finnes till bestridande av sag­da koslnader, göre anmälan därom hos konkursdomaren inom tid, som nyss nämnts, och äge konkursdomaren giva honom det rådrum, som prövas nödigt. Där säkerhet ej ställes eller an­mälan, som sist sagts, ej föranleder UU antagande, att medel UU gäldande av nämnda kostnader ftnnas, meddele konkursdomaren beslut om avskriv­ning av konkursen.

ningen.

Finner konkursdomarei) efter tlU-synsmyndigheiens hörande anmäl­ningen vara befogad eller har han an­nan grund för antagande att tillgång­arna åro så otillräckliga som sägs i förs­ta stycket, skaU han kungöra detta på det sätt som angives i 18 a § andra stycket. Vill borgenär eller gäldenä­ren visa alt tillgång finnes till be­talning av nämnda kostnader och skuld, skaU han anmäla detta hos konkursdomaren inom en månad från den dag då kungörelse var införd i Post- och Inrikes Tidningar. Kon­kursdomaren äger ge borgenären eller gäldenären behövligt rådrum. Föran­leder anmälan som sagts nu eller an­nan Inträffad omständighet ej anta­gande att tillgång flnnes UU betalning av konkurskosinaderna och annan skuld som boet har ådragit sig, skall konkursdomaren besluta om avskriv­ning av konkursen. Har förvaharen Icke avgivit redovisning för förvaU ning­en, skaUhan lillslälla konkursdomaren och tillsynsmyndigheten sådan redovis­ning innan beslut om avskrivning med­delas.

A vgår förvallare eller gransknings­man sedan jämlikl 186 § anmälan skell därom att tillgång ej flnnes UU bestridande av konkurskosinaderna, skall borgenärssammanträde, som omförmäles 149 ff, ej utsättas, så länge anmälningen är beroende på prövning.

187 6

A vskrives konkursen enligt 185 d, 185 f eller 186 §, skaU konkursdoma­ren efter hörande av tillsynsmyndig­heten bestämma arvode tlUförvaharen och ersättning för kostnad som upp­draget har medfört. Ifråga om arvode äga 82 och 83 §§, 84 § första stycket samt 86 § motsvarande tillämpning.

I fråga om kostnader för konkurs som har handlagts enligt 185 a-185 g §§ gäller 81 §.

Regerlngeh eller myndighet som re­geringen bestämmer fastställer taxa som skaU tillämpas vid bestämmande av arvode UU förvaltaren, när konkurs avskrives enligt 185 dff.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

415

188 6

Varder konkurs, som uppstått efter ansökning av borgenär, avskriven jäm­likt 185 §, vare borgenären ptiktig aU vidkännas de av förfarandet föranled­da kostnaderna, däri inbegripen gott­görelse, efter konkursdomarens beprö­vande, UU god man, som omförmäles i nämnda paragraf under 2). Beslutet om konkursens avskrivande skaU in­nehålla åläggande för borgenären att gälda nämnda kostnader, därvid varje kostnadsbelopp skaU särskUt angivas.

Har konkurs upphört annorledes än genom slututdelning, äge konkursdo­maren, i den mån konkursboet ej läm­nar tillgång IiU gäldande av vad kon­kursdomaren förskjutit för kungörel­ser, kallelser och underrättelser, som bort gäldas av boet, och kostnaderna ej heller kunnat uttagas av borgenär, vilken jämlikt första stycket är ansvarig för desamma, an av allmänna medel undfå ersättning för vad sålunda för­skjutits.

Kostnaderna för konkurs som har avskrivits enligt 185 d§ skola utgä ur konkursboet framföt annan skuld som boet har ådragU sig. Har konkursen uppstått på ansökan av annan borge­när än staten och kunna konkurskost­naderna ej uttagas ur boet, skaU bor­genären betala dessa, dock högst en belopp som motsvarar en tiondel av det vid tiden för konkursbeslutet gäl­lande basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring. Åro flera borgenärer belalningsskyldiga, svara de solidariskt. Beslutet om av­skrivning skaU, iden mån boet befinnes otillräckligt, innehålla åläggande för ansvarig borgenär att betala kostna­derna med angivna begränsning. Kun'-na konkurskosinaderna ej uttagas ur boet eller av borgenären, skola de utgå av allmänna medel.

Kostnaderna för konkurs som har avskrivits enligt 186 § skola utgå ur konkursboet framför annan skuld som boet har ådragU sig. Kunna konkurs­kostnaderna ej uttagas ur boet, skola de utgå av allmänna medel.

Har konkurs upphön på annat sätt än som har angivits i första eller andra stycket, äger andra stycket motsvaran­de tillämpning.

189 8

Avgår förvallare före konkursens avslutande, skall redovisning för för­valtningen, evad denna handhafts av den avgående ensam eller av ho­nom jämte annan, ofördröjligen av­givas. Har förvaltningen varil delad, såsom i 52 8 försia siycket är stadgat, skall redovisningen avse allenast den del av förvaltningen, som varit ät den avgående förvaltaren uppdra­gen.

Avgår förvaltare som har utsetts enligt 45 eller 46 § före konkursens avslutande, skall redovisning för för­valtningen, evad denna handhafts av den avgående ensam eller av ho­nom jämte annan, ofördröjligen av­givas. Har förvaltningen varit delad, såsom i 50 § första siycket är stadgat, skall redovisningen avse allenast den del av förvaltningen, som varil åt den avgående förvaltaren uppdra­gen.

1 kungörelse angående redovisnings framläggande skall ock nämnas, atl den, som vill klandra redovisningen, har alt anhängiggöra sin talan pä sätt och inom tid, som stadgas i 191 8-

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Då förslag till slululdelning fram­lägges eller, där ackord kommii lill stånd, egendomen i boet ålerslälles lill gäldenären, skall (xk redovisning för förvaltningen av boet avgivas.

Rättens ombudsman har alt grans­ka redovisning, varom ovan för­mäles, och däröver avgiva ullålande. Redovisningen och nämnda utlåtan­de skola därefter hällas tillgängliga för dem, som önska laga del av handlingama. Avgives redovisning i sammanhang med framläggande av förslag lill slututdelning, skola redo­visningshandlingarna vara att tillgå för granskning från och med samma dag och ä samma ställe som uldel­ningsförslagel; och varde underrät­telse därom intagen i den kungörel­se, som omförmäles i 129 6- Dä re­dovisning eljest avgives, äge om­budsmannen efter samråd med för­valtaren bestämma ställe, där redo­visningshandlingarna skola hällas lillgängliga; låle ock en gång i all­männa lidningarna och den eller de Ortstidningar, som bestämis för of­fentliggörande äv kungörelser om konkursen, kungöra, frän och med vilken dag samt var handlingarna komma atl hällas tillgängliga.

416

Föreslagen lydelse

Då förslag lill slululdelning fram­lägges enligt 129 § eller, där ackord kommit till stånd, egendomen i boel ålerslälles till gäldenären, skall ock redovisning för förvaltningen av boet avgivas.

Tillsynsmyndigheten har all grans­ka redovisning, varom ovan förmä­les, och däröver avgiva utlåtande. Redovisningen och nämnda utlåtan­de skola därefter hållas tillgängliga för dem, som önska taga del av handlingarna. Avgives redovisning i sammanhang med framläggande av förslag till slululdelning, skola redo­visningshandlingarna vara all tillgå för granskning från och med samma dag och å samma ställe som utdel­ningsförslaget; och varde underrät­telse därom intagen i den kungörel­se, som omförmäles i 129 8. Dä re­dovisning eljest avgives, äge tillsyns­myndigheten efter samråd med för­valtaren besiämma ställe, där redo­visningshandlingarna skola hällas lillgängliga; läte ock en gäng i all­männa tidningarna och den eller de Ortstidningar, som beslämts för of­fentliggörande av kungörelser om konkursen, kungöra, från och med vilken dag samt var handlingarna komma att hällas lillgängliga.

Dä kungörelse, som ovan sägs, ut­färdas, skola redovisningshandling­arna i styrkt avskrift genom ombuds­mannens försorg tillställas konkurs­domaren för atl hos honom vara att tillgå; äro räkenskaper eller andra handlingar, som bifogats redovis­ningen, av vidlyftigare beskaffenhet, vare dock ej nödigt, att avskrifter därav överiämnas. Det äligger där­jämte ombudsmannen atl ofördröjli-

Då kungörelse, som ovan sägs, ut­färdas, skola redovisningshandling­arna i styrkt avskrift genom tillsyns­myndighetens försorg tillställas kon­kursdomaren för alt hos honom vara alt tillgå; äro räkenskaper eller andra handlingar, som bifogats redovis­ningen, av vidlyftigare beskaffenhet, vare dock ej nödigi, att avskrifter därav överiämnas. Del åligger där­jämle tillsynsmyndigheten att oför-

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lyddse

gen efter kungörelsens utfärdande till gäldenären och varje borgenär, som i konkursen bevakat fordran men icke erhållit full betalning och vars adress är känd, med poslen översända meddelande om innehål­let i kungörelsen angående redovis­ningen; dock att, där ackord kommii lill stånd, dylikt meddelande ej skall avsändas lill borgenär, som för sin bevakade fordran icke äger förmåns­rätt.

417

Föreslagen lydelse

di"öjligen efter kungörelsens utfär­dande till gäldenären och varje bor­genär, som i konkursen bevakat fordran men icke erhållit full betal­ning och vars adress är känd, med posten översända meddelande om innehållet i kungörelsen angående redovisningen; dock atl, där ackord kommii lill stånd, dylikt meddelan­de ej skall avsändas lill borgenär, som för sin bevakade fordran icke äger förmånsrätt.

190 8''

Avskrives konkurs enligt 186 8, gälle paragraf skall avgivas av förvaltaren.

Varder beslut om konkurs upp­hävt av högre rält eller varder kon­kurs avskriven jämlikt 124 8 eller nedlagd jämlikl 149 8, skall förval­taren ofördröjligen lill gäldenären avgiva redovisning för förvaltningen av boel. Har konkursdomaren jäm­likt 148 8 förordnai, att konkursboet tillhöriga medel skola överiämnas till gäldenären, skall ock redovisning ofördröjligen avgivas till honom.

Varder beslul om konkurs upp­hävt av högre rätt eller varder kon­kurs avskriven jämlikt 124 8 eller nedlagd jämlikt 149 8, skall förval­taren ofördröjligen till gäldenären och tillsynsmyndigheten avgiva redo­visning för förvaltningen av boel. Har konkursdomaren jämlikt 148 8 eller 185 g ft andra stycket förordnat, att konkursboel tillhöriga medel skola överiämnas till gäldenären, skall ock redovisning ofördröjligen avgivas till honom och tUlsynsmyn­digheten,

den redovisning, som enligt samma såsom slutredovisning.

Redovisning som skaU avges av för­valtaren enligt 185 a, 185 d eller 185 f § gäller som slutredovisning.

1918

Vill gäldenären klandra redovis­ning, varom sladgas i 189 eller 190 §, eller vill i fall, som avses i 189 8, bor­genär, vars rätl kan vara beroende av redovisningen, klandra densam­ma, skall talan instämmas lill den rält, där konkursen är eller varit an­hängig, inom tre månader, räknat i fall, som avses i 189 8, frän den dag, 

27   Riksdagen 1978179. 1 saml. Nr 105

Vill gäldenären klandra redovis­ning, varom sladgas i 189 eller 190 6, eller vill i fall, som avses i 189 8 eller 190 § tredje stycket, borgenär, vars rält kan vara beroende av redovis­ningen, klandra densamma, skall ta­lan instämmas till den räll, där kon­kursen är eller varit anhängig, inom tre mänader, räknai i fall, som avses

3' Senaste lydelse 1975:244.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

dä redovisningen enligt vad kungjort blivit först varit för granskning till­gänglig, i fall,;som avses i 190 8 förs­ta slyckel, från det redovisningen tillställdes gäldenären och i fall, som i 190 8 andra stycket sägs, från det beslutet om avskrivning av konkur­sen vann laga kraft.

418

Föreslagen lydelse

i 189 8, från den dag, då redovisning­en enligt vad kungjort blivit först va­ril för granskning tillgänglig, i fall, som avses i 190 8 första siycket, frän det redovisningen tillslälldes gälde­nären, i fall, som i 190 8 andra styc­ket sägs, från det beslutet om avskriv­ning av konkursen vann laga kraft och i faU, som avses i 190 § tredje stycket, från det redovisningen Inkom tlU konkursdomaren.

Tillsynsmyndigheten får klandra re­dovisning som avses i 189 eller 190§. Härvid äga bestämmelserna i första stycket ovan om gäldenärens klander­talan motsvarande lillämpning. I fall som avses i 190 § första siycket skaU dock klandertiden räknas från det re­dovisningen tillställdes tillsynsmyndig­heten.

200 8

Vad i denna lag stadgas därom att förvaltningsåtgärd ej må vidtagas, med mindre gäldenären lämnat sitt samtycke eller fått tillfölle att yttra sig, skall icke äga tillämpning, dä gälde­nären rymt eller eljest ej kan anträf­fas med kallelse.

Vad i denna lag stadgas därom alt förvaltningsåtgärd ej må vidtagas, med mindre gäldenären lämnat sill samtycke, skall icke äga tillämpning, då gäldenären rymt eller eljest ej kan anträffas med kallelse.

201 8""

Om del, sedan konkursbeslut meddelals, finnes föreligga synner­liga skäl att konkursen handlägges på annan ort, kan konkursdomaren efter samräd med konkursdomaren pä den andra orten bestämma atl konkursen skall handläggas av den­ne.

Om del, sedan konkursbeslul meddelats, finnes föreligga synner­liga skäl att konkursen handlägges pä annan ort, kan konkursdomaren efter samråd med konkursdomaren pä den andra orten bestämma att konkursen skall handläggas av den­ne och, när det flnnes påkallat, att tillsynen över förvaltningen skaU hand­has av kronofogdemyndigheten på den nya handläggningsorlen.

 Senaste lydelse 1975:244.

202 8

Erfordras under konkursen änd-

Erfordras under konkursen änd-

Prop. 1978/79:105

419

Nuvarande lyddse

Föreslagen lydelse

rad föreskrift, i vilken eller vilka rad föreskrift, i vilken eller vilka

ortstidningar kungörelser angående ortstidningar kungörelser angående

konkursen skola införas, ankomme konkursen skola införas, ankomme

på konkursdomaren all meddela och på konkursdomaren alt meddela och

låta kungöra sådan föreskrift; under- låla kungöra sådan föreskrift; under­

rätte ock ofördröjligen rättens om- rätte ock ofördröjligen tillsynsmyn-

budsman därom.

dighelen och förvaharen därom.

Möter hinder för införande av kungörelse om konkursen i ortslidning, som i sådant avseende beslämls, skall kungörelsen anses behörigen of­fentliggjord, ändå atl den ej inlagils i den tidning.

Kungörelse om konkursmåls handläggning vid rälten må utan hinder av föreskrift, alt densamma skall införas i ortslidning minst tio dagar före den, som utsatts för handläggningen, i sådan tidning införas senare, om konkursdomaren finner särskilda omständigheter därtill föranleda.

203 8

1 stället för alt i enlighel med vad förut i denna lag finnes stadgal genom kungörelse kalla borgenärer lill rälten, då konkursmäl skall där handläggas, bör konkursdomaren lillämpa annal kallelsesäli, om del kan ske utan ökning av kallelsekostnaden. Kungörelse må dock ej utbytas mol särskilda kallelser, sä framt ej alla borgenärer, som i mälel äga lalan, underrällas så lidigi, alt de kunna själva eller genom ombud infinna sig. Där kallelse sist lio dagar före den för handläggningen utsatta dagen med poslen avsänts till borgenär, vars adress är känd, skall den borgenär anses behörigen under­rättad.

Å kallelse tUl borgenärssammanträ­de, som hålles efter bevakningstidens utgång och icke avser prövning av ac­kordsförslag, skaU vad i försia stycket Sladgas äga motsvarande tillämpning.

205 8

Byter  gäldenären   hemvist   under

För kostnader hos tiltsynsmyndighe-

konkursen, skaU rättens ombudsman

ten utgår ersänning IiU staten enligt

hos konkursåomaren göra anmälan

bestämmelser som regeringen medde-

om gäldenärens nya hemvist.

lar.  Sådana kostnader utgöra kon-

kurskostnader.

206 8

Där ej av bestämmelserna i denna

Föreligger vid konkursens avslutan­

lag annat föranledes, skola tiU rättens

de hinder mot att tiU gäldenären åter-

ombudsman överlämnade handUngar

ställa de böcker och andra handlingar

rörande konkursen så snarl lämpligen

rörande boet, vilka förvaltaren tagit

kan ske tillställas förvaharen för att

hand om, skola de överlämnas UU UU-

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

av honom förvaras. Behöver förvaha­ren tillgång IiU handling, som av om­budsmannen innehaves, ombesörje ombudsmannen avskrift däravför för­vaUarens räkning.

420

Föreslagen lydelse

synsmyndigheten, om ej förvaltaren anser att han bör bevara dem. Hand-Ungarna skola bevaras 1 enlighet med vad som 1 varje särskUt faU gäller om arkivering.

' Senaste lydelse 

1970:848.

207 8

Protokollen vid alla inför rättens ombudsman hållna borgenärssam­manträden skola efter konkursens upphörande av honom överlämnas UU konkursdomaren för att förvaras I rät­tens arkiv.

183 8"'

Menar någon borgenär, att omröst­ning rörande val av förvahare eller granskningsman eller suppleant för granskningsman icke lagligen skett el­ler att beslut av borgenärerna i annan fråga, vars avgörande på dem ankom­mer. Icke lagligen Ullkommit, äge han däröver anföra besvär.

År beslut, varöver enligt försia stycket klagan må föras genom besvär, fattat vid sammaniräde inför rättens ombudsman, skaU klagan föras hos den rätt, där konkursen är anhängig. Besvären skola i sådant faU inom flor­ton dagar ingivas tiU konkursdomaren; och förordne han, där det prövas nö­digt, an övriga rättsägare skola vid borgenärssammanträde erhålla del av besvären för att å viss dag avgiva för­klaring däröver inför rätten vid även­tyr, an målet ändock företages. Har beslutet fattats vid sammanträde inför konkursdomaren, gälle i fråga om klagan däröver vad om klagan över konkursdomarens beslut är stadgat.

ViU gäldenären föra klagan i faU, där det enligt vad ovan stadgas är bor­genär medgivet, have lov därtUl, så framt hans rän kan vara beroende av beslutet. Anser gäldenären, atl genom

207 8

Om borgenär anser att beslut av borgenärerna ifråga som avses i 108 § tredje stycket andra punkten icke har tillkommit på lagligt sätt, får han an­föra besvär däröver.

Anser borgenär eller gäldenären att beslut varigenom äckordsförslag för­kastats av borgenärerna icke har tiU­kommit på lagligt sätt, får besvär an­föras mot beslutet, av gäldenären dock endast om hans rätt kan vara beroende därav.

I fråga om besvär som avses ovan äga bestämmelserna i 210 § om klagan över konkursdomarens beslut motsva­rande tillämpning.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

borgenärernas beslut om fortsättande av gäldenärens rörelse längre än ett år från första borgenärssammanträdel eller om uppskov utöver nämnda tid med försäljning av boets egendom eller med indrivning av dess fordringar kon­kursutredningen oskäligt förlånges, äge han ock över sådant beslut föra kla­gan. I fråga om klagan, varom i detta stycke förmäles, skaU vad ovan är fö­reskrivet om klagan av borgenär äga motsvarande tillämpning.

Borgenärsbeslut gånge utan hinder av klagan i verkställighet, där ej förbud däremoi meddelas av konkursdoma­ren, då besvären ingivits UU honom, eller av den rän, där målet är anhäng­igt.

Föreslagen lydelse

421

208 8 Mot tjänsteman vid tillsynsmyndig­heten gälla samma jäv som I 4 kap. rättegångsbalken föreskrivas i fråga om domare. Sådan tjänsteman skaU dock ej anses jävig därför att han pä tjänstens vägnar har vidtaga exekutiv åtgärd eller tagit befattning med in­drivning hos gäldenären eller därför att gärning har förövats mot honom i eller för hans tjänst.

209 8"

Konkursdomaren äge, ändå an han är jävig, meddela de beslut eller vid­taga de åtgärder, som omförmälas t 6 § tredje stycket, 7 och 10 §§, 12 § andra siycket sami 13, 15, 19 och 201 §§; finner konkursdomaren, då konkurs uppslån, anledning tlU anta­gande, an gäldenärens bo icke förslår till bestridande av konkurskostnader­na, äge han ock, utan hinder av jäv, vidtaga de åtgärder, som för sådant fall föreskrivas i 185 § under 1) och 2). År konkursdomaren av jäv hindrad

Mot tillsynsmyndighetens beslut en­ligt denna lag får talan ej föras utom I fall som avses i 27 eller 98 §.

*2 Senaste lydelse 1975:244.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

an utse konkursförvaltare enligt 43 §, skall han uppdraga åt lämplig person att taga vård om boel intill dess jör­vallare varder av ojävig domare ul­sedd.

Föreslagen lydelse

422

210 8"

Över beslul, som konkursdoma­ren meddelal i fall, där sådant enligt denna lag pä honom ankommer, må klagan föras i hovrällen.

Över beslul, som konkursdoma­ren meddelal i fall, där sådani enligt denna lag på honom ankommer, mä klagan föras i hovrätten; dock må ej klagas däröver att rättens ombudsman entledigats eller anförvaltare tlllhålUts atl fullgöra sina åligganden.

Vill nägon klaga däröver all konkurs blivit nedlagd jämlikl 149 8, varde tiden för besvärs anförande räknad från det kungörelsen om konkursens nedläggande infördes i allmänna lidningarna.

Beslul av konkursdomaren i flå- Beslul av konkursdomaren i de gor, som omförmäles i 3,4 eller 6 kap.,     hänseenden som avses i 3, 4 eller 6

eller om förordnade eller entledigan­de av tillsynsman enligt 171 b 8 län­der omedelbart lill efterrättelse, om ej annal förordnas; dock att vad så­lunda sladgals icke skall äga lillämp­ning å beslul, varigenom förelagt vite utdömts.

kap., eller om förordnande eller ent­ledigande av tillsynsman enligt 171 b 8 eller om utseende eller entledigan­de av förvaltare enligt 185 a § länder omedelbart lill efterrättelse, om ej annal förordnas; dock alt vad sålun­da stadgats icke skall äga lillämpning ä beslul, varigenom förelagt vile ut­dömts.

210 a 6

Talan mol konkursdomarens beslut ifråga om utseende eller entledigande av förvaltare, om antalet förvaltare, om delning av förvaltningen mellan flera förvaltare eller om arvode eller kostnadsersättning till förvaltare enligt 187 § första stycket får föras åven av tUlsynsmyndigheten.

S44

211 8

3 Senaste lydelse 1970:848.

** Senaste lydelse 1973:243.

Mål, som avses i 16, 27, 85, 93, 98, 164 eller /W 8, skall utan för­beredelse företagas lill huvudför­handling. Utsattes målet till fortsall eller ny huvudförhandling, äge räl-

Mål, som avses i 16, 85, 93 eller 164 §, skall utan förberedelse före­lagas lill huvudförhandling. Utsattes målel lill fortsatt eller ny huvudför­handling, äge rätten, om det erford-

423

Prop. 1978/79:105

Föreslagen lydelse

Nuvarande lydelse

ras för alt mälel vid denna skall kun­na slulföras, förordna, alt förberedel­se skall äga rum, saml meddela er­forderiiga föreskrifter därom.

ten, om det erfordras för atl målet vid denna skall kunna slutföras, för­ordna, att förberedelse skall äga rum, samt meddela erforderliga föreskrif­ter därom. Vid huvudförhandling i mål som avses i 16 § eller 85 § är rälten domför med en lagfaren domare.

/ mål, som avses i 109 eller 130 §, skaU huvudförhandling föregås av för­beredelse, om det behövs. Hålles sam­manträde för muntlig förberedelse och lämna samtliga närvarande sitt sam­tycke därtill eller finnes saken uppenbar, må huvudförhandlingen hällas i omedelbart samband med förberedelsen.

Mål, som avses i 109 eller 130 6, må ej företagas UU huvudförhandling, med mindre sammanträde för muntlig förberedelse hållits. Lämna samtliga närvarande sitt samlycke därtill eller finnes saken uppenbar, mä huvud­förhandlingen hällas i omedelbart samband med förberedelsen. Hålles ej huvudförhandlingen i omedelbart samband med förberedelsen, skaU en­var som närvarit och vars adress är känd erhålla särskild underrättelse om tid och ställe för huvudförhandlingen, så framt ej besked därom lämnats un­der förberedelsen.

Vid huvudförhandling i mål som av­ses i denna paragrafär rätten domför med en lagfaren domare.

Uieblir i mål, som avses i denna paragraf, part eller annan, som äger komma tillstädes vid förhandling, utgöre det ej hinder för målels hand­läggning och avgörande, om ej annat är stadgat.

Beträffande talan mol avgörande

Beiräffande talan mot avgörande

i mål, som nu sagts, gälle vad i rät-     i mäl, som nu sagls, gälle vad i rät­tegångsbalken är stadgat om talan     legängsbalken är stadgat om talan mot beslut i mål, som väckts vid un-     mol beslul i mål, som väckis vid un­derrätt. Över underrätts eller hovrätts     derrätl. beslut, varigenom sådan av gäldenä­ren förd talan, som avses i 183 § tredje stycket andra punkten, blivU bifallen, må klagan ej föras.

211a8 Talan mot avgörande i mål som av­ses I 85 § får föras även av tillsyns­myndigheten.

219 8"'

Åtal mot gäldenär för brottsligt förhällande mot borgenärer, sä ock

Atai mot gäldenär för brottsligt förhällande mot borgenärer, sä ock

 Senaste lydelse 

1957:97.

Prop. 1978/79:105

424

Nuvarande lyddse

Föreslagen lydelse

åtal för förbrytelse, som omförmäles åtal för förbrytelse, som omförmäles i 213 eller 214 8, må väckas vid den i 213 8, rnå väckas vid den rätl, där rält, där konkursen är eller varit an- konkursen är eller varil anhängig. hängig.

Talan, som avses i 216 §, skall anhängiggöras vid den rält, dit målet om gäldenärens försättande i konkurs hänskjutits eller skolat hänskjulas, och må i nämnda mål utan stämning väckas, ändå alt den, mol vilken sädan lalan föres, är tillstädes genom ombud.

1.

Denna lag träder i kraft den

2.

Äldre bestämmelser gäller fortfarande i fråga om konkurs, i vilken konkursbeslutel meddelats före ikraftträdandet.

3.

Förekommer i annan lag eller författning bestämmelse om atl åtgärd skall ha vidlagils viss lid efter försia borgenärssammanträdel i konkurs eller all viss rättsverkan skall inträda viss lid efter detla sammaniräde skall, om konkursen handlägges enligt 185 a-185 g 66, frislen i stället räknas från tidpunkten för konkursbeslulel.

4.

Åtgärd som enligt föreskrift i lag eller annan författning ankommer på rättens ombudsman skall i stället vidtagas av förvaltaren.

5.

Förekommer i lag eller annan författning hänvisning till föreskrift som ersaUs genom beslämmelse i denna lag, ullämpas i stället den nya bestäm­melsen.

Förslag till

Lag om ändring I jordabalken

Härigenom föreskrives all 12 kap. 31 8 jordabalken' skall ha nedan an­givna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

12 kap. 318

Försättes hyresgästen i konkurs. Försättes hyresgästen i konkurs,

får konkursboet uppsäga avtalet. Be- får konkursboet uppsäga avtalet. Be­

träffande bostadslägenhet fordras träffande bostadslägenhet fordras

dock atl gäldenären samtycker lill dock att gäldenären samiycker till

uppsägningen eller att rönens om- uppsägningen.

budsman godkänner denna.

' 12 kap. jordabalken

 lägenheten ej tillträtts när konkursen inträffar och har ej hyresvärden

omtryckt 1974:1083.

säkerhet för avtalets fullgörande med vilken han skäligen kan nöjas, får

Prop. 1978/79:105

425

hyresvärden uppsäga avtalet, om han ej erhåller sädan säkerhet inom en vecka efter anfordran.

Inträffar i fräga om annan lägenhet än bostadslägenhet konkursen efter tillträdel och har ej hyresvärden säkerhet föravtalets fullgörande med vilken han skäligen kan nöjas, får hyresvärden uppsäga avtalet, om ej sådan säkerhet ställes inom en månad efter anfordran eller inom samma tid konkursboet förklarar sig vilja svara för hyresgästens skyldigheter under hyrestiden eller, när hyresrätten får överiålas, överiåtelse sker i enlighel med avtalet.

Uppsäges avtalet enligt första-tredje stycket, har hyresvärden rält till er­sättning för skada.

Denna lag träder i kraft den

Förslag till

Lag om ändring i brottsbalken

Härigenom föreskrives att 17 kap. 13 § brottsbalken skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

17 kap. 138

Den som bryter mot förbud alt sälja ellerskingra gods eller att utgiva annans gods, mbbar gods som blivit satt i kvarstad, utmätt eller beslagtaget, skadar eller borttager myndighets anslag eller försegling eller eljest olovligen öppnar vad myndighei tillslulit eller ock överträder annat dylikt av myndighei med­delal förbud, dömes för överträdelse av myndighets bud till böter eller fängelse i högst ett är.

Vägrar någon inträde som förrätt- Vägrar någon inträde som förrält­

ningsman äger fordra, dömes för ningsman äger fordra, dömes för

hindrande av förrätt- hindrande av förrätt­

ning  till böter.

ning   till böter. Detsamma gäller

om någon vägrar konkursförvaltare in­träde som han äger fordra enligt kon­kurslagen (1921:225).

Denna lag träder i krafl den

Prop. 1978/79:105

426

Förslag till

Lag om ändring i lagen (1921:244) om utmätningsed

Härigenom föreskrives all 13 6 lagen (1921:244) om utmälningsed skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

13 §

Har gäldenär avlagi uimätningsed, vare han ej pliktig att innan tre år förflutit ånyo avlägga sådan ed, där det ej göres sannolikt, att ny lillgång efter edgången tillfallit honom.

Samma lag vare, då gäldenären av­lagt bouppieckningsed i konkurs, som avskrivils jämlikt 185 eller 186 8 konkurslagen eller avslutats genom slututdelning ulan att icke för­månsberättigade borgenärer erhållil full belalning. 1 nu sagda fall skall liden räknas från del konkursen upp­hörde.

Samma lag vare, då gäldenären av­lagt bouppteckningsed i konkurs som avskrivits jämlikl 185 d eller 186 8 konkurslagen (1921:225) eller avslutats på annat sätt utan atl icke förmånsberättigade borgenärer er­hållit full belalning. I nu sagda fall skall tiden räknas från det konkursen upphörde.

Denna lag träder i kraft den

Äldre bestämmelser gäller fortfarande i fräga om konkurs, i vilken kon­kursbeslutel meddelats före nämnda dag.

Prop. 1978/79:105

427

Förslag till

Lag om ändring i lagen (1956:217) om vissa kreditinrättningars

konkurs

Härigenom föreskrives, dels alt 4 8 skall upphöra att gälla, dels atl 3 8 skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lyddse

Föreslagen lydelse

3§'

Konkursdomaren äger atl utan hin­der av vad som sladgals i 19§ kon­kurslagen besiämma att kungörelser angående konkursen skola Införas i flera än rvå tidningar i den ort, varesi kreditinrättningens styrelse har sin säte, saml en eller flera tidningar på annan ort, där den har kontor.

Förvaltarna äligger atl upprätta förteckning över de borgenärer, vilka enligt kreditinrättningens räkenskaper hava fordran hos kreditinrättningen på grund av insättning på räkning eller enligt sparbanksbok. Förteckningen skall för varje borgenär upptaga beloppet av hans fordran. Är ränta pä ford­ringen ulfäst, skall tillika upptagas den dag, från vilken räntan är ogulden, jämte räntefoten.

Förteckningen skall i huvudskrift

Förteckningen skall i huvudskrift

av förvallarna sä fort ske kan ingivas

av förvallarna så fort ske kan ingivas

lill konkursdomaren. Vid huvud-

till konkursdomaren. Vid huvud-

skriften bör fogas avskrifter till det

skriften bör fogas avskrifter till del

antal, som påkallas av vad här efteråt

antal, som påkallas av vad här efteråt

stadgas. Sedan avskrifternas över-

stadgas. Sedan avskrifternas över­

ensstämmelse med huvudskriften

ensstämmelse med huvudskriften

blivit av konkursdomaren bekräftad,

blivit av konkursdomaren bekräftad,

skall förteckningen i sålunda styrkt

skall förteckningen i sålunda styrkt

avskrifi under de trettio sista dagar-

avskrift under de trettio sista dagar­

na före uigången av den för bevak-

na före uigången av den för bevak­

ning av fordringar utsatta liden för

ning av fordringar utsatta tiden för

envar, som vill taga del av densam-

envar, som vill taga del av densam­

ma, hällas tillgänglig hos konkurs-

ma, hällas tillgänglig hos konkurs­

domaren, hos rättens ombudsman

domaren, hos förvaltarna samt vid

saml vid vart och ett av kreditin-

vart och ett av kreditinrättningens

rättningens kontor.

kontor.

Fordran, som upptagits pä förteckningen, skall anses vara bevakad i kon­kursen som om borgenären själv hade anmält densamma inom den för fordringars bevakning utsatta tiden.

TiU borgenärer, varom ovan i denna

Vad konkursdomaren bestämt en-

paragraf förmäles, skola kallelsebfev     ligt   103 §   konkurslagen  (1921:225)      i Senaste lydelse enligt 20 § konkurslagen icke utsän-     skaU kungöras en gäng i Post- och      1970:855.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

das. Erinran därom skaU Intagas i kungörelse, som sägs i 19 § samma lag. Meddelanden enligt 103 ff kon­kurslagen skola ej heller utsändas tlU sådana borgenärer, utan skaU I stället vad konkursdomaren enligt sistnämn­da paragraf bestämt kungöras en gång i aUmänna tidningarna och den eller de ortstidningar, som beslämts för offentliggörande av kungörelser om konkursen. Ulan hinder av vad i 129, 155, 161 och 189 86 konkurs­lagen föreskrives om utsändande av meddelanden saml avskrifter av ac­kordsförslag och yttranden må inne­hållet i nämnda meddelanden och handlingar i annan ordning, som av konkursdomaren beslämmes efter samräd med rättens ombudsman och förvaltarna, bringas lill ifrågavaran­de borgenärers kännedom. Under­rättelse om vad sålunda bestämts skall genom rättens ombudsmans för­sorg kungöras i de tidningar, som nyss sagts.

428

Föreslagen lydelse

Inrikes Tidningar och den eller de ortstidningar, som bestämis för of­fentliggörande av kungörelser om konkursen. Utan hinder av vad i 129, 155, 161 och 189 §§ konkursla­gen föreskrives om utsändande av meddelanden saml avskrifter av ac­kordsförslag och yttranden må inne­hållet i nämnda meddelanden och handlingar i annan ordning, som av konkursdomaren bestämmes efter samråd, när 189 § konkurslagen är tillämplig med tillsynsmyndigheten 1 konkursen och eljest med förvallarna, bringas lill ifrågavarande borgenä­rers kännedom. Underrättelse om vad sålunda bestämts skall, när av­steg gjorts från föreskrifterna i 189 § genom tillsynsmyndighetens och i öv­riga faU genom förvaltarnas försorg, kungöras i de tidningar, som nyss sagls.

Denna lag träder i kraft den

Äldre bestämmelser gäller fortfarande i fräga om konkurs, i vilken kon­kursbeslulel meddelals före ikraftträdandet.

Prop. 1978/79:105

429

Förslag till

Lag om ändring i lagen (1970:741) om statlig lönegaranti vid konkurs

Härigenom föreskrives att 2, 3, 6, 7 och 8 86 lagen (1970:741) om statlig lönegaranti vid konkurs skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande Ivdelse

Föreslagen lydelse

Belalning enligt garantin utgår för sådan fordran på lön eller annan er­sättning som har förmånsrätt enligt 12 8 förmånsrättslagen (1970:979) och för fordran på pension som har förmånsräll enligt 12 eller 13 8 samma lag.

Har någon på grund av fordran som omfattas av garantin ansökt om gäldenärens försättande i konkurs, ulgär belalning även för kosinaden härför och, om konkursen avskrivits enligt 185 8 konkurslagen (1921: 225), för kosinad som han ålagts atl utge enligt 188 8 samma lag.

Har nägon på grund av fordran som omfattas av garantin ansökt om gäldenärens försättande i konkurs, utgår betalning även för kostnaden härför och, om konkursen avskrivits enligt 185 ( 8 konkurslagen (1921: 225), för kosinad som han ålagts att ulge enligt 188 8 samma lag.

Beiräffande fordran, med förmånsrätt enligt 12 § förmånsrättslagen gäller garantin för varje arbetstagare högsl ell belopp som molsvarar lolv gånger det vid tiden för konkursbeslutel gällande basbeloppel enligt 1 kap. 6 8 lagen (1962:381) om allmän försäkring. Betalning ulgär därvid för fordran som avser ersältning för särskilda koslnader framför annan fordran.

3 8

Belalning enligt garantin utgår en­dast för fordran som bevakats i kon­kursen eller, i fall som avses i 7 8, blir känd för myndighet som där sägs inom ett år från del alt beslut om avskrivning av konkursen vunnil laga kraft. Har arbetsgivaren lidigare varit försatt i konkurs, ulgår icke be­lalning för fordran som gjorts eller kunnai göras gällande i den konkur­sen.

Belalning enligt garantin ulgår en­dasl för fordran som bevakats i kon­kursen eller, i fall som avses i 8 8 första stycket, blir känd för myndig­het som där sägs inom ett är frän det all beslut om avskrivning av konkursen vunnil laga krafl. Har ar­betsgivaren lidigare varil försatt i konkurs, utgår icke belalning för fordran som gjorts eller kunnat göras gällande i den konkursen.

6 6

Konkursförvaltaren skall snarast efter konkursbeslulet underrätta myndighet som avses i 5 8 om ford­ran på lön för uppsägningstid i den män fordringen enligt förvallarens bedömande är klar.  Undertällelse

Förvaltare I konkurs, som handläg­ges 1 enlighet med vad som I allmänhet är föreskrivet ifråga om konkurs, skall snarasi efter konkursbeslutel under­rätta myndighet som avses i 5 8 om fordran på lön för uppsägningslid i

'Senaste lydelse 1975:1250. Senaste lydelse 1975:1261. 3 Senaste lydelse 1975:1261.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

bör lämnas även om annan fordran som omfattas av garantin under samma förutsättning. I övrigi skall underrättelse lämnas utan dröjsmål när fordran som omfattas av garan­tin efter bevakning blivit utdelnings-gUl.

430

Föreslagen lydelse

den mån fordringen enligt förvalta­rens bedömande är klar. Underrät­telse bör lämnas även om annan fordran som omfattas av garantin under samma fömtsättning. I övrigt skall underrättelse lämnas utan dröjs­mål när fordran som omfattas av garantin efter bevakning blivit uldel­ningsgill. Underrättelse som avses i försia slyckel behöver icke lämnas i den mån arbetstagaren får lyfla betalning för sin fordran enligt 143 8 konkurslagen (1921:225), beträffande fordran pä lön för uppsägningslid pä fordringens för­fallodag och beträffande annan fordran ulan dröjsmål sedan fordringen blivit utdelningsgill.

När undertällelse lämnas enligt första stycket försia eller andra meningen skall konkursförvaltaren samtidigt för arbetstagarens räkning bevaka fordran som avses med underrättelsen. Bevakning sker genom alt förvallaren till­ställer konkursdomaren två kopior av underrättelsen med angivande av all denna avser bevakning. Förvaltaren skall i sådant fall genasl underrätla arbetstagaren om bevakningen.

7

§

"

* Senaste lydelse 1975:1261.

Handlägges konkurs enligt 185 6 konkurslagen (1921:225) och finnes anledning antaga att fordran, som omfattas av garantin, kan göras gäl­lande, skall konkursdomaren genast sända undertällelse därom till kro­nofogdemyndigheten i gäldenärens hemortskommun. Sedan lid för gäl­denärens edgång har beslämts, skall myndigheten undertättas därom. Myndigheien har behörighet som borgenär, även om staten icke inne­har fordran hos gäldenären.

Första stycket gäller i tillämpliga delar, när konkursdomaren mottagit anmälan som avses i 186 8 konkurs­lagen (1921:225) utan att underrät­telse som avses i 6 8 lämnats dess­förinnan.

Handlägges konkurs enligt 185a-185gfff konkurslagen U921: 225) och finnes anledning aniaga aii fordran, som omfattas av garantin, kan göras gällande, skall konkursdo­maren genast sända underrättelse därom lill kronofogdemyndighelen i den ort, där gäldenären bör svara i tvistemål som angår gäld i allmänhei. Sedan lid för gäldenärens edgång har beslämts, skall myndigheien under­rättas därom. Myndigheten har be­hörighet som borgenär, även om sla­len icke innehar fordran hos gälde­nären.

Försia siycket gäller i tillämpliga delar, när konkursdomaren/rdn kon­kursförvaltaren mottagit anmälan som avses i 186 § konkurslagen eller fråga på annat sätt uppkommit om av­skrivning av konkursen enligt nämnda paragraf utan att underrättelse som avses i 6 8 lämnals dessförinnan.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

431

8 8'

Det åligger kronofogdemyndighet som får underrättelse enligt 7 6 att skyndsaml pröva i vad mån betal­ning enligt garantin skall utgå för fordran i konkursen. Detta gäller även när fordran i konkursen på an­nat sätl blir känd för myndigheien.

Del äligger kronofogdemyndighel som får underrättelse enligt 7 8 eller anmälan enligt 185b § konkurslagen (1921:225)att skyndsamt pröva i vad män betalning enligt garantin skall ulgä för fordran i konkursen. Detla gäller även när fordran i konkursen på annat sätl blir känd för myndig­heten.

Arbetsgivare är skyldig atl vid kronofogdemyndighetens prövning enligt första siycket på anfordran lämna uppgift om arbetstagares anslällnings-(xh avlöningsförhållanden eller pensionsförhållanden. Undandrager sig ar­betsgivaren atl fullgöra delta, kan han efter omständigheterna hämtas eller häktas.

Beslut om hämtning eller häkl­ning meddelas av konkursdomaren efter framställning frän kronofogde­myndighelen. Kostnaden för hämt­ning eller häktning utgår av allmän­na medel. I övrigt gäller beiräffande sådan ålgärd 95 § konkurslagen (1921:225) i tillämpliga delar.

Beslul om hämtning eller häkt­ning meddelas av konkursdomaren efter framställning frän kronofogde­myndigheten. Kostnaden för häml­ning eller häklning utgår av allmän­na medel. I övrigt gäller beträffande sådan åtgärd 95 § konkurslagen i till­lämpliga delar.

Kronofogdemyndighelen skall utan dröjsmål underrätla den i 5 8 avsedda myndigheten angående fordran som vid prövning enligt första slyckel fun­nits vara betalningsgmndande. Förekommer anledning därtill får krono­fogdemyndigheten återkalla sitt beslut, om del sker innan ulbetalning har ägl rum.

Denna lag träder i kraft den

Äldre bestämmelser gäller fortfarande i fråga om konkurs, i vilken kon-      ssenaste lydelse

kursbeslutet meddelats före nämnda dag.

1975:1261.

Prop. 1978/79:105

432

Förslag till

Lag om ändring i lagen (1971:494) om exekutiv försäljning av fast

egendom

Härigenom föreskrives all 13 8 lagen (1971:494) om exekuiiv försäljning av fast egendom skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

13 8

Hör fasligheten lill konkursbo.

Hör fastigheten till konkursbo,

kan borgenär som / konkursen beva-

kan borgenär som har fordran med

kat fordran med panträtt eller bätire

panträtt eller bälire förmånsrätt i fas-

förmånsrätt i fastigheten begära alt

ligheten begära atl fastigheten säljes

fastigheten säljes för hans fordran,

för hans fordran, om hans rätt lill

om hans rält lill betalning ur fastig-

belalning ur fastigheten är oslridig

heten är ostridig eller styrkes.

eller styrkes.

Borgenär som vill ansluta sig enligt första siycket skall anmäla della hos överexekutor senasi tvä veckor före bevakningssammanträdet.

Bestämmelserna i 12 § äger motsvarande tillämpning i fräga om rätl atl utlösa den som anslutit sig enligt första siycket.

Denna lag iräder i kraft den

Äldre bestämmelser gäller fortfarande i fråga om konkurs, i vilken kon­kursbeslutet meddelats före nämnda dag.

Förslag till

Lag om ändring i lagen (1971:500) om exekutiv försäljning av luft­fartyg m. m.

Härigenom föreskrives all 5 8 lagen (1971:500) om exekuiiv försäljning av luftfartyg m. m. skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

5§'

Hör egendomen till konkursbo.

Hör egendomen till konkursbo,

kan borgenär, som ; konkursen be-

kan borgenär, som har fordran var-

vakat fordran varmed är förenad luft-

med är förenad luftpanträtt eller för

'Senaste lydelse                 panträtt eller för vilken egendomen

vilken egendomen svarar på gmnd

1975:1252.                         svarar pä grund av inteckning eller

av inteckning eller varmed är för-

Prop. 1978/79:105

433

varmed är förenad retentionsrätt el-

enad retentionsrätt eller förmånsrätt

ler förmånsrätt enligi 10 8 förmäns-

enligt 10 8 förmånsrättslagen (1970:

rättslägen   (1970:979),   begära   att

979), begära all egendomen säljes för

egendomen säljes för hans fordran,

hans fordran, om hans rätt till beial-

om hans rätt till betalning ur egen-

ning ur egendomen är oslridig eller

domen är ostridig eller styrkes.

styrkes.

Besiåmmelserna i 4 8 äger motsvarande lillämpning i fräga om rält atl ullösa den som anslutit sig enligt försia slyckel.

Denna lag iräder i kraft den

Äldre bestämmelser gäller fortfarande i fråga om konkurs, i vilken kon­kursbeslulel meddelats före nämnda dag.

Förslag till

Lag om ändring i rättshjälpslagen (1972:429)'

Härigenom föreskrives, att 10 8 rällshjälpslagen (1972:429) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Skall den rättssökande ställa sä-

Skall den rällssökande ställa sä­

kerhet för att få till stånd kvarstad,

kerhet för all få till stånd kvarslad,

skingringsförbud eller annan hand-

skingringsförbud eller annan hand­

räckning enligt rättegångsbalken

räckning enligt rättegångsbalken,

eller Ulsökningslagen (1877:31 s. 1),

ulsökningslagen (1877:31 s. 1) eller

fär rältshjälpsnämnden, om den be-

konkurslagen (1921:225), fär rälts-

viljai allmän rällshjälp, ulfärda an-

hjälpsnämnden, om den beviljat all-

svarsförbindelse på statens vägnar,

män rättshjälp, ulfärda ansvarsför­

bindelse pä statens vägnar.

Försia slyckel äger motsvarande lillämpning i fråga om verkslällighel enligt 41 eller 42 8 utsökningslagen, om rätlshjälpsnämnden beviljal allmän rättshjälp i verkställighetsärendet.

Föranleder ansvarsförbindelsen utgift för staten, anses utgiften säsom kost­nad för rättshjälpen.

Lagen omtryckt

Denna lag träder i kraft den

1976:626.

28   Riksdagen 1978179. I saml. Nr 105

Prop. 1978/79:105

434

Bilaga 2

Sammanställning av remissyttranden

1    Allmänna eller sammanfattande synpunkter

Överåklagaren i Stockholms åklagardistrikt: Ällmänt vill jag om förslaget säga alt detla enligt min mening innebär klara och väsenlliga förbättringar i förhållande till nu gällande ordning och lorde väl molsvara de berättigade krav som man från skilda synpunkier i dagens samhälle kan slälla på den apparat som skall handha avvecklingen av konkursbon.

Fierlalel av de frågor förslaget upptar är inte av centralt intresse ur de speciella synpunkier åklagarmyndigheten företräder. Ökade kvalifika­tionskrav vad gäller förvaltare och effektivare tillsyn bör emellertid rim­ligen innebära förbättrade garantier för atl brott av konkursgäldenär upptäcks och därmed kan beivras. Vidare lorde vissa av de föreslagna skärpta reglerna om konkursgäldenärs skyldigheter förbättra förutsätt­ningarna för straffprocessuella ingripanden och för genomförande av fömndersökning i fall där det senare visar sig att brott kan misslänkas.

Göta hovrätt: Hovrätten har i sitt yttrande över belänkandet Förenklad konkurs m.m. (SOU 1974:6) avstyrkt alt delta förslag lades till gmnd för lagstiftning. 1 det nu föreliggande förslaget tas upp regler om såväl ordinära som mindre konkurser.

I de urspmngliga direkliven för kommittén uttalades att översynen av konkursbestämmelsema borde leda lill ell mera flexibelt konkursför­farande som skulle kunna ge möjlighel till en snabbare och mindre kostnadskrävande avveckling utan att rimliga garantier för säkerhet och objektivitet åsidosattes samt att en sådan översyn borde inriktas på de frågor där det fanns ett påtagligt reformbehov. I de för kommittén utfärdade lilläggsdirekliven framhölls att den övergripande behandlingen av frågoma om förvaUning och tillsyn i konkurs i första hand borde avse kronofogdemyndigheternas roll i konkursförfarandet.

Enligt hovrättens mening kan starkt ifrågasättas huruvida de av kommittén nu framlagda förslagen verkligen innebär en sådan förenkling och effektivisering av konkursförfarandet atl nuvarande avvecklingstider kan förkortas och kostnaderna kan håUas nere. Hovrättens erinringar riktar sig främst mot kommitténs lösning av tillsynsfrågan och förslaget om konkursförvaltares kvalifikationer. Det statistiska material kommittén tagit fram visar för åtskilliga konkurser höga siffror i fråga om såväl avvecklingstid som arvoden. Hovrätten efterlyser emeUertid en under­sökning om orsakema härtill. Utan en sådan undersökning torde ej med

Prop. 1978/79:105

435

säkerhet kunna anges var svaghetema med nuvarande konkursregler ligger och var alltså reformer behöver sättas in. Kommitténs förslag om av­skaffande av rätlens ombudsman och överförande till kronofogdemyndig­heterna av tillsynsfrågorna framstår redan på grund härav som mindre väl underbyggt. Kommittén utesluter ej heller atl förslaget med kronofogde­myndighel som tillsynsorgan kan medföra en viss kostnadsökning. Som hovrätten angivit i sitt tidigare yttrande synes det föreslagna förfarandet även från andra synpunkier framstå som mer kostnadskrävande än det nu­varande. Som där ullalas torde kravel att förvaltare, även i konkurser där tillgångarna inte räcker till konkurskosinaderna, skall ha särskild in­riktning på affärsjuridik komma all medföra betydligt högre arvodes­anspråk än för närvarande.

Hovrätten finner på grund av anförda förhållanden att kommitténs lösning i dessa för förslaget grundläggande frågor inte fått den utformning atl den leder till snabbare och billigare konkursförfarande. Hovrätten är inte heller övertygad om att lösningen är atl söka i en ändring av tillsyns­organen. Reformbehovet synes snarare ligga på förvaltningsformema.

Kommitténs förslag innebär genomgripande ändringar i konkursför­farandet. Dessa har i förslaget inarbetats i den gällande konkurslagen, vilket bl.a. medför atl de mindre konkurserna, som utgör cirka 80% av del totala antalet konkurser, regleras genom hänvisningar till reglerna för ordinära konkurser. Dessa hänvisningar måste i många fall kompletteras med modifieringar och förtydliganden. Konkurslagens uiformning och disposition står för övrigt knappasl i överensstämmelse med de krav som bör uppställas på en modern lagstiftning. Särskilt efter de ändringar som nu föreslås blir lagen svåröverskådlig och svårtillämpad. Det är därför enligt hovrättens mening ett slarkl önskemål alt kommittén inriktar sitt fortsatta arbete på att skapa en helt ny konkurslag.

Hovrättspresidenten Åqvisl, hovrättslagmannen[REDACTED_EFTERNAMN] och adj. ledamoten Palmer:

Vi kan i huvudsak ansluta oss lill de av kommittén nu framlagda förslagen och tillslyrker alltså all förslagen läggs till gmnd för lagstiftning.

Hovrätten över Skåne och Blekinge: Kommittén uttalar inledningsvis atl del är angeläget alt möjligheterna till förenkling och effektivering av konkursförfarandét tillvaratas samt framhåller att genom åtgärder i sådan riklning bör nuvarande avvecklingstider kunna förkortas och kosinaderna hållas nere samtidigt som bälire utbyte av konkurserna uppnås till fördel både för borgenärerna och för gäldenären själv (s. 104). Hovrätten instämmer häri. Hovrätten är emellertid inte övertygad om alt den av kommittén föreslagna reformeringen av konkurslagstiftningen uppfyller den angivna målsättningen. De av kommittén gjorda statistiska undersök­ningarna visar för åtskilliga konkurser myckel höga siffror i fråga om såväl avvecklingslider som kostnader. Orsakema härtill berörs inte närmare av kommittén. Det hade varit önskvärt att kommittén gjort en analys av

Prop. 1978/79:105

436

orsakerna lill dessa förhållanden. Även ulan en sådan analys har hovrällen emellertid den uppfattningen att det inte främst är lillsynssystemel som tynger och fördyrar konkursförfarandét ulan förvaltningens uiformning. De långa avvecklingstidema torde, enligt hovrättens mening, i viss utsträckning hänga samman med att de advokater som anlitas som för­vallare ofta har tung arbetsbörda. Kommitténs förslag beträffande förvalt­ningen innebär all förvaltarskap i framliden huvudsakligen skall anförtros ål advokaler som är specialiserade i affärsjuridik saml alt förvaltama skall få en mera självständig ställning. Även om man härigenom kan uppnå en effektivare förvaltning finns det anledning befara att snabbheten i för­farandel i hög grad motverkas av atl förvaltarskapen koncenireras till ell mindre antal specialister. Del finns också anledning räkna med alt dessa specialiserade förvallare kommer all göra anspråk på högre arvoden än vad förvallarna erhåller för närvarande. När det gäller tUlsynsverksam­heten uttalar kommittén uttryckligen att det inte är uteslutet att förslaget om ulbyle av rättens ombudsman mol kronofogdemyndighet medför en kostnadsökning (s. 132). Rättens ombudsman fungerar idag i stor utsträck­ning som rådgivare åt förvallaren. Om rättens ombudsman inte längre skall finnas kvar, finns del anledning räkna med att systemet med flera för­vallare i samma konkurs kommer att bli vanligare. Alla dessa omstän­digheter motverkar strävandena atl hålla nere konkurskosinaderna.

Hovrätten anser med hänsyn till vad som nu anförts atl kommitténs förslag inte är ägnat att medföra några påtagliga förbättringar för att göra konkursförfarandét generellt sett snabbare och billigare. För att uppfylla den av kommittén angivna målsättningen behövs enligt hovrättens mening betydligt mer ingripande åtgärder än vad som föreslås i detta betänkande. Sådana åtgärder kan emellertid väntas inverka på rättssäkerheten. Vad man framför allt saknar i utredningens förslag är en mera ingående diskus­sion om effektivitet contra rättssäkerhet i konkursförfarandet.

Göteborgs tingsrätt: Tingsrätten delar uppfattningen att det är nöd­vändigt att omarbeta konkurslagens regler och tillstyrker det av kommittén framlagda förslaget i dess helhet med de anmärkningar som framförs nedan.

Domstolsverket: Domstolsverket tillslyrker i huvudsak utredningens förslag.

BRÅ: Från de synpunkier BRÅ har att beakta tillstyrker rådet kommit­téns förslag.

RPS: Den nuvarande lagsiiftningen rörande tillsynen över förvaltningen i lillgångskonkurser framstår som föråldrad och bör effektiviseras. Härtill kommer all organiserad ekonomisk brottslighet under senare år konsta­terats ha systematiskt utnyttjat faltigkonkurser för alt dölja brottsliga gär­ningar. Riktigheien av rikspolisstyrelsens uppfattning i yttrandet 1974-07- 19 över konkurslagskommitténs delbetänkande SOU 1974:6, Förenklad konkurs, all brislen på koniroll över dessa konkurser hade en

Prop. 1978/79:105

437

viss brottsfrämjande effekt har säledes blivit yUeriigare bekräftad. Kommitténs nu framlagda förslag är väl ägnade all konima tillrätta med dessa brister i den gällande lagsiiftningen.

Statskontoret: Från de synpunkter statskontoret har att företräda före­faller de reformer som föreslås vara väl ägnade att åstadkomma ett effek­tivare konkursförfarande.

RRV: Riksrevisionsverkei (RRV) ansluler sig i alU väsentligt lill konkurslagskommitténs förslag lill reformering av konkursförfarandet genom atl förslärka konkursförvallarens ställning, effeklivisera tillsynen och införa enklare förfarande i mindre konkurser.

Gäldenärsbrott samt brott och förseelser mot skattelagarna utgör väsenlliga delar av den ekonomiska brottsligheten. De skymtar ofta i konkurssammanhang men blir i stor utsträckning inte föremål för uiredning och beivrande. Vad gäller indrivningen av skatter och allmänna avgifter försvåras denna ofta av atl gäldenären vidtar olika slag av juridiska och ekonomiska transaktioner i syfte atl undgå betalning. Det har visat sig svårt alt i sådana fall genom exekuliva ålgärder - i sisla hand konkurs - nå tillfredsställande resultat. Dessa förhållanden synes i viss utsträckning bero på att de resurser som behövs för att göra utredning och vidta åtgärder ofta inte står till förfogande vare sig hos indrivnings­myndighet eller konkursförvaltare.

Förutom bedömning av konkursrältslig och affärsjuridisk art ställs för­valtaren i konkurser, särskilt avseende större företag, inför avgöranden som kräver företagsekonomisk insikl och erfarenhel. Så lorde vara fallet vid uiredning om redovisningens tillförlitlighet och tidpunkterna för före­tagets obestånd och belalningsinslällelse samt för all kunna upprätta konkursbouppleckning och bedöma ekonomiska Iransaktioner inom företaget och med andra företag. Kännedom om rörelsens resultatmässiga utveckling efter obestånd och under eventuellt fortsatt drift under konkursen har också betydelse för att denna skall kunna genomföras på ett rationellt sätt.

Även kronofogdemyndigheten har att göra bedömningar av ovan­nämnda slag, vilka i sista hand avser huruvida gäldenären skall försättas i konkurs. Vad gäller kronofogdemyndighetens tillsyn av konkursförvalt­ningen har RRV utgått från att denna, som enligt förslaget även skall avse ändamålsenligheten i förvaltningen, skall innefatta en granskning från förelagsekonomisk synpunkt.

Mot bakgrund av vad nu sagts vill RRV framhålla del angelägna i alt såväl konkursförvaltare som kronofogdemyndighet har tillräcklig företags­ekonomisk kompetens. Enligt verkets mening föreligger behov av särskilda utbildningsinsatser i detta syfte.

RSV: 1 sitt yttrande över betänkandet (SOU 1974:6) Förenklad konkurs tillstyrkte  verket  det  s.k.   kronofogdemyndighetsalternativet,  dvs.   all

Prop. 1978/79:105

438

KFM skulle vara förvallare i mindre konkurser. Detta skulle enligt verkets mening i de mindre konkursema lillgodose kraven på ökad samhällelig insyn i konkursförvaltningen och ge möjligheter all la hänsyn lill bl.a. arbelsmarknadspolUiska intressen. På grund av att allmänna intressen i hög grad gör sig gällande vid konkursavveckling ställde sig RSV inte heller främmande för en ordning som innebar atl del allmänna log över förvalt­ningen även i ordinära konkurser. Goda skäl talade enligt verkels mening för att KFM skulle vara förvaUare i alla konkurser med obegränsad rält att under förvaltningen anlita juridisk, ekonomisk eller annan sakkunskap.

Kommitténs förslag innebär atl del allmännas intressen i princip tillgodoses på ett, jämfört med RSV:s ovan relaterade tanke, godtagbart säll med hänsyn till att lidigare förslag av andra skäl inte ansetts böra genomföras. Därtill kommer atl kommilléförslagel behandlar förvallnings-frågorna i både ordinära och mindre konkurser vilket enligt verkets mening är en fördel. Det kan dock i viss mån beklagas att systemet med s.k. faltigkonkurser inte avskaffades redan den I april 1977 vilket föreslogs i prop. 1975/76:210 och del är därför dess angelägnare atl frågan nu åter tas upp. RSV finner således att del allmännas intressen blir i princip tillgodosedda och verkei tillstyrker därför atl tillsynen över förvaltningen läggs på ett allmänt organ, KFM, samt alt ett allmänt ombud kan förordnas i företagskonkurser med uppgift all verka för alt arbets­marknadspolitiska och regionalpolitiska intressen beakias.

RSV vill betona angelägenheten av att den föreslagna reformen av konkursförfarandet snarast genomförs, främsi med hänsyn till det under senare år påvisade ökade missbmkel av konkursinstitut.

Kronofogdemyndigheten i Kristianstad: Genom det i betänkandet framlagda förslaget lill ändring i konkurslagen lorde åsyftad modernisering uppnås i slorl. Dock lorde tillsynen kunna effektiviseras ytterligare utan att förvaltningens effektivitet hämmas. Konkursförfarandet lorde även, som ell led i samhällets åtgärder mol ekonomisk brottslighet, kunna i högre grad utnyttjas för utredning rörande sådan brottslighet utan atl konkurskostnaderna ökar nämnvärt eller atl konkursens huvudsyfte, atl åsiadkomma en avveckling av konkursboet under hänsynstagande till alla borgenärers iniresse, förbises.

Kronofogdemyndigheten i Umeå: Förslaget tillstyrkes (vad gäller ordinära konkurser) i sin helhet. Kronofogdemyndigheten vill särskilt framhålla viklen av atl erforderiig utbildning tillhandahålles dem som kommer all syssla med konkurser och konkursförvaltning inom exeku­tionsväsendets ram.

Kronofogdemyndigheten i Östersund: Kronofogdemyndighelen vill avslutningsvis framhålla, all kommitténs förslag med hänsyn till dess

' Ell av kronofogdeföreningen bifogat yttrande från föreningens sydsvenska lokal­avdelning överensstämmer i allt väsentligt med kronofogdemyndighetens i Kristian­stad yttrande.

Prop. 1978/79:105

439

direktiv är i slorl myckel väl underbyggl. Myndigheien har inie några väsenlliga erinringar beträffande förslagels detaljer.

Kommerskollegium: Kollegiet delar ulredningens uppfattning beträf­fande behovet av ett mindre formbundet förfarande vid konkursförvaltning som medger en snabb och ralionell avveckling. Vidare synes del angeläget att arbelsmarknadspoliliska inlressen beakias och all arbetstagare hos gäldenären ges räll till samråd och information i frågor som är väsenlliga för dem.

Statens industriverk: Industriverket ansluler sig i slorl lill de förslag som framförs i belänkandei, men vill rörande lillsynen över konkurs­förvaUaren anföra en avvikande mening.

Lånsstyrelsen i Södermanlands län: Siaisverkel har ofta stora ford­ringar avseende bl.a. skaller, allmänna avgifier, garanlilån och andra ekonomiska slödålgärder all bevaka i ell slort antal konkurser. Läns­styrelsen har därför i tidigare avgivet yttrande angående föreslagna ändringar i konkurslagen framfört, alt del är synneriigen angelägel att det allmännas inlressen vid en revision av konkurslagstiftningen bättre till­godoses än vad som för närvarande är fallel. Del nu framlagda förslaget har en rad avgörande förtjänster i delta avseende och innebär i stora delar väsenlliga ändringar till det bättre.

Länsstyrelsen i Kalmar län:' Länsstyrelsen konsiaterar i likhet med kommittén att avvecklingsliden i åtskilliga konkurser är betydligt längre än redovisade 21 månader. Länsstyrelsen delar alltså den uppfallningen som kommit till uitryck att man bör försöka åstadkomma ett enklare och mera flexibelt konkursförfarande än del nuvarande.

Kommittén föreslår vidare att när arbetsmarknads- eller regional­

poliliska inlressen berörs skall del allmänna beredas möjlighel medverka

under förvaltningen. Länsstyrelsen finner       detla synnerligen ange­

läget.

LO-distriktet i sydöstra Sverige: Vi anser atl del därför borde vara en av de främsta uppgifierna för lagstiftarna, på det område utredningen avser, all sätta effektivt stopp för sådana möjligheter. Inte minst med hänsyn till alla kända fakta om förmögenhetsbroit, som förekommer med hjälp av konkurser och bolagsbildningar. Ökningen av statens utgifter för förmåns­berättigade personalkostnader i konkursföretag, där återvinningen blir nnga eller myckel ringa, är ytterligare ett skäl för skärpning.

Den statliga lönegarantin är så värdefull för löntagama att del måsle anses som ell myckel angelägel mål för lönlagarna och deras organisa­tioner, såväl som samhället, alt man i tid sätter stopp för allt som kan

 Länsstyrelsen har till sill yttrande bifogat en promemoria upprättad 1977-01-28 inom länsstyrelsen avseende kronofogdemyndighetens och skatteavdelningens roll i uppföljning av företag som erhållit statligt stöd m.m.

Prop. 1978/79:105

440

hänföras lill missbmk. Då krävs det klara och otvetydiga formuleringar i all laglexl som har med dessa förmåner all göra. Av den anledningen bör del formuleras lagtexter i dessa frågor så del blir begripligt för alla. Del är ju nämligen, trots den för oss fördelaktiga lönegarantin, ändå lönlagarna som oftast får sitta emellan i samband med konkurser och företags­nedläggningar genom otrygghet och arbetslöshet som följer därav.

Det gäller därför inte bara atl 'Tå komma till tals i vikliga angelägen­heler" ulan också alt få möjlighel avslöja fakta och påverka de beslul som därefier skall tas av den eller de som tillsalts atl uireda och förvalla konkursboel.

Därvid ärdet viktigt atl arbetsmarknads- och regionalpolitiska inlressen noga beakias i anknyining lill de rättigheter de anställda har enligt trygg-helslagarna och Medbestämmandelagen. Delta har beaklals i ulredningen men borde ha uttalats i klarare text. Lagen om anställningsskydd och Medbestämmandelagen skall gälla i alla led, från konkursdrabbat företag till ev. annal förelag som tar över verksamheten eller lill konkursförvall­ning, som viss tid driver förelagel lills verksamheien helt nedlagts. 1 del skede som åtgärder vidlas för au i någon form helt eller delvis fortsätta någon form av verksamhet borde det finnas någon effeklivare metod för all stoppa gäldenärs fortsättning av verksamheten i annan firma, eller som

enskild företagare. I föreslagen lagtext          utlryckes I.ex. möjlighelen

för rälten och/eller konkursdomaren, om särskilda skäl föreligger, all vidla vissa frihelsinskränkande åtgärder mol gäldenär. Här borde även frågan om konkurskarantän komma in i bilden så atl en gäldenär ej skall kunna fortsätla verksamheien i annal firma- eller bolagsnamn omgående eller en kort lid efter ingiven och beviljad konkursansökan. Med maskiner, verklyg och annal, vilket "'överlålits'" lill annan firma eller annal bolag med i slorl selt samma ägare, som i det företag som begärts eller försatts i konkurs. Vi menar med detta atl en spärr för fortsall verksamhet för gäldenären i det skedet är lika viktig som andra frihelsinskränkande ålgärder.

Den enskilda löntagaren samt samhällel måste få ett bälire skydd mol företag, som med rena spekulaliva ålgärder ge sig själv vinning på lön­lagarnas och samhällets bekostnad.

Utredningen om säkerhetsåtgärder m.m. i skatteprocessen (USS): Kommittén har med hänsyn lill föreliggande omständigheter- det handlar här om förslag lill delreformer av ett lagkomplex som företer åtskilliga brisler från både materiella och lekniska synpunkter - åstadkommil en i huvudsak väl avvägd helhetslösning av de problem som sedan länge förelegat i fråga om konkursförvaltningen. Inte minst del förhållandet alt förslaget skiljer klarl mellan den egenlliga förvaliningen, lillsynen över denna och den dömande verksamheien utgör en påtaglig förbättring av gällande räll.

Prop. 1978/79:105

441

Advokatsamfundet: Samfundel har i sina ställningstaganden tagit fasta på att ändamålet med en fortsalt reformering av konkurslagstiftningen bör vara alt främja en effektiv och ändamålsenlig avveckling av konkurserna under särskilt beakiande av berörda borgenärers intresse av bästa möjliga ekonomiska utfall. Härav följer bl.a. atl snabbhet bör eftersträvas, dock inte på bekostnad av ett ogynnsamt resultat för borgenärskoUektivet eller för förmånsberättigad borgenär. Vidare har samfundet vid sin bedömning av förslaget fäst särskilt avseende vid uttalandet i de grundläggande direk­tiven av den 4 juni 1971 atl översynen bör inriktas på sådana frågor där det finns ett påtagligt reformbehov.

Med dessa angivna utgångspunkier har samfundet den inställningen att välgrundad anledning föreligger för den föreslagna reformeringen av ordningen för utseende av konkursförvaltare och handläggningen av mindre konkurser men all förslaget i vad avser tillsyn i konkurs och formerna för inflytande och insyn i fråga om förvaltningsåtgärderna från arbetstagarorganisationer, arbetstagare och borgenärer i väsentliga avseenden inte är förenligt med vad som ovan sagts om ändamålet med reformen.

Domareförbundet: 1 sitt yttrande den 10 juni 1974 över konkurs­lagskommitténs förra betänkande "Förenklad konkurs m.m." (SOU 1974:6) framförde förbundet åtskilliga kritiska synpunkter på detta förslag. Dessa synpunkter har i väsentlig mån lillgodosetts i det nu före­liggande förslaget, men i den mån så icke skett vidhåller förbundet sin kritik utan att ånyo upprepa denna. Förbundet vill dock underslryka vad förbundet i det förra yttrandet uttalade, atl del gäller alt tillskapa ett konkursförfarande som är så förenklat i förhållande till det nuvarande att verkliga vinster uppstår för samhället och den enskilde. Det kan ifråga­sättas om så verkligen skett i det nu remitterade förslaget.

Enligt kommitténs förslag delas de olika funktionema i en konkurs bättre än hiltills på olika organ. Förvaltning och tillsyn behandlas utförligt i kapitel 2 i betänkandet, medan övriga funktioner inte får en samlad fram­ställning. Förbundet anser alt funktionsuppdelningen är riktig och till­styrker, med de erinringar som görs i det följande, de föreslagna änd­ringarna i konkurslagstiftningen.

Kronofogdeföreningen: Föreningen Sveriges kronofogdar finner att konkurslagskommitténs förslag i stort kan betecknas som relativt väl underbyggt med hänsyn till de särskilda direktiv kommittén måst beakta. Föreningen har emellertid väsenlliga erinringar mol förslagels huvudlinjer och även i vissa detaljfrågor.

Slalen har genom utvecklingen under de senaste decennierna fåll ell be­rättigat krav på direkt styrning av förvaltningen i de flesta konkurser. Detta krav moliveras inte bara av all slalen fått en alltmera dominant ställning  som   skatleborgenär.   De  olika  statliga  organens  belydande

Prop. 1978/79:105

442

insatser genom lån och bidrag lill förelag av någon belydenhet medför också all del allmänna måsle få full insyn i flerialel företagskonkurser. Vidare kan åberopas del sysselsältningspoliliska ansvar som åvilar bl.a. länsstyrelserna. Staten har t.ex. också iklätt sig ell vittgående ansvar alt i konkurs belala arbetslagarnas lönefordringar. Konkursförvaltning bör därför vara atl betrakta som ett ansvarsområde för staten. Föreningen anser sig ha skäl att vidhålla den uppfattning, som ullalats i yllrande 1974-06-20 över betänkandet "Förenklad konkurs m.m." (SOU 1974:6) all KFM bör vara förvaltningsorgan i alla konkurser med rätt och plikt alt i ordinär konkurs anlita skickliga advokater alt utföra förvaltningsåtgärder som fordrar särskild sakkunskap.

Föreningen kan inte godta den konstmktion av "jäv" mot KFM som byggts upp i direkliven. Det kan inte ens teoretiskt ligga något betänkligt i att KFM är på en gång förelrädare för slalen som skatleborgenär och för­vallare. Konkursdomstolen ulövar kontroll över att handläggningen sker i enlighel med lagbeslämmelsema och i övrigt på ell objektivt riktigt sätl. Väsentligt är all den kronofogdepersonal, som skulle få utöva förvall-ningsuppgifterna, är underkastade tjänstemannaansvar. Övriga borgenärer och konkursgäldenärerna måste antas fortlöpande informera sig om förvaltningens gång och kan påtala fel hos t.ex. konkursdomaren. I ett syslem med KFM som förvallare borde RSV kunna tiUäggas föreskrifts-och kontrollverksamhet. Det bör också framhållas, att en ordning med KFM som förvaltare ur "jävssynpunkt" måsle vara bättre än att som nu ulse ivå advokaler i samma ort som förvaltare respektive rällens ombuds­man. Det har f.ö. ansetts tillåtiigt all på andra rättsområden tillåta myndighet att ulöva en dubbelfunklion. Så t.ex. har del veterligen inte framkommit någon sakligt underbyggd krilik mot att en åklagare i sin egenskap av fömndersökningsledare tillvaratar kravet på opartiskhet under brottsutredningen och själv utför statens lalan inför domstol i samma broltmålsprocess.

Vad som myckel slarkl lalar för KFM som konkursförvaltare är atl myndigheten redan förfogar över den nödvändiga ulredningsapparalen och har en organisation, som med små personalförstärkningar kan anpassas till konkursförvallning. De mindre lillgångar, som kan finnas i det stora flertalet konkurser, skulle med utnyttjande av KFM:s resurser snabbi kunna realiseras. Kosinaderna för konkurshandläggningen skulle i regel bli närmast obetydliga. Handläggningstidema skulle avsevärt kunna ned­bringas. Detta måsle uppenbarligen vara liU fördel för både gäldenärer och borgenärer.

Del bör särskilt framhållas att KFM ofta före konkursutbrottet tagit fram en noggrann utredning som underlag för prövning om återvinnings­talan bör anställas. Del skulle många gånger leda tUl ett smidigt och ratio­nellt samt "vinstgivande" förfarande, om KFM som förvaltare kunde bygga vidare på de undersökningar, som gjorts under indrivningsarbetet och bl.a. snabbt kunna vidta erforderliga processuella åtgärder.

Prop. 1978/79:105

443

Det har ofta påtalats och genom olika utredningar givits belägg för att en omfattande s.k. skatteflykt förekommer, särskilt vad gäller förelagar-skatler. Taxerings- och uppbördssystemet i fråga om inkomstskatt och förmögenhetsskatt ger f.ö. gott utrymme för obehöriga transaktioner, eftersom indrivning av kvarstående skatt enligt gällande system inte som regel fär verkställas förrän cirka två år förflutit från inkomstförvärvel. Del kan nämnas alt under åren 1970-76 omkring 4.265 mkr kvarstående skatt restförts saml alt av detta belopp inte mindre än 1.100 mkr måst av­skrivas. Tillkommande skatt, som vanligen påförs efter revision eller annan granskning, har under åren 1970-74 restförts med omkring 330 mkr, varav 75 mkr skrivits av. Del bör även omtalas atl särskilt upp­debiterad A-skatt, dvs. sädana arbetstagarskatter som arbetsgivaren underlåtit att inbelala, under åren 1970-76 restförts hos KFM med ett belopp om cirka 1.140 mkr. Hittills har av denna summa avskrivits 395 mkr. Mervärdeskatt har under samma tidsperiod restförts med omkring 1.565 mkr, av vilket belopp 450 mkr avskrivits. Under de nämnda åren har s.k. ATP-avgifter restförts med 2.175 mkr och av denna summa har 500 mkr måst avskrivas. Det föreligger enligt föreningens mening starka skäl all anta. atl en effektivare konkursförvaltning med KFM som styrande konkursorgan, kommer alt leda tiU vinster genom att en inte obetydlig del av de skatte- och avgiftsbelopp, som nu skrivs av, kan återvinnas lill staten.

Föreningen vill framhålla att del bör prövas, om KFM bör tilläggas uppgifien som konkursförvaltare. I allt fall synes del uppenbart att KFM måste få utöva tillsynsfunktionen.

Sparbanksföreningen: Kommittén har såsom främsta brister med nuvarande syslem angivii att konkursavveckling ofta inte sker så snabbi och rationellt som är önskvärt. Den uttalade målsällningen inför förslaget har varil all göra förvaliningen mindre formbunden, samiidigi som man eftersträvat en effektivare tillsyn över förvaltningen. Icke minst utifrån den borgenärssituaiion banker ofta befinner sig i vid ordinära konkurser delar föreningen denna gmndsyn. De invändningar som kan resas från borgenärssynpunkl torde oftast ha med förvallningslidens längd och konkurskostnaderna att göra. Mot denna bakgrund är det enligt för­eningens mening lämpligt och riktigt att förvaltningen avformaliseras och atl konkursförvaltningen ges ökad självständighet och handlingskraft på del säll kommittén föreslagit. Detsamma gäller den föreslagna ordningen enligi vilken förvallarna skall ulses av konkursdomaren och viss omför­delning ske av förvaltningens och tillsynsfunktionens uppgifier. För­eningen tillslyrker därför förslaget i dessa delar.

Finansieringsföretagens förening: I betänkandet anges på sid 13 att ett mindre formbundet förfarande som medger en snabb och rationeU avveck­ling eftersträvas. Föreningen utgår ifrån att därvid skall beaktas att borge­närerna erhåller bästa möjliga ekonomiska utfall samt att den av kommit-

Prop. 1978/79:105

444

tén angivna målsättningen ej skall ske på bekostnad av ett sämre ekono­miskt resultat.

LO: Eniigt LOs mening är det angeläget att en förändring av reglema för konkursförvaltning och tillsynen över förvaltningen kommer till stånd. De nuvarande reglerna är, specielll när del gäller fattigkonkursema, både otidsenliga och otillfredsställande, vilket leder till atl de anställda i dag, under konkursens gång, är helt beroende av det sätt på vilket förvalt­ningen arbetar. LO finner de nu föreslagna förändringarna ägnade atl delvis råda bot på dessa missförhållanden. LO ställer sig därför i princip positiv till de redovisade förändringama.

LO vill----- avslutningsvis ännu en gång betona viklen av atl konkurs­

institutel och konkursförvaltning sätts in i ett samhäUsövergripande

perspektiv där arbelsmarknadsmässiga överväganden får en framskjuten

position. Konkursrätten måste därför fortsätta att reformeras.

TCO: Konkurslagskommittén föreslår i sill belänkande nya regler om konkursförvaltning. Bl.a. föreslås att systemet med s.k. fattigkonkurser avskaffas och ersätls av en ny ordning för handläggning av mindre konkurser. Denna handläggningsform skall dessutom lillämpas i åtskilliga konkurser som nu handläggs i ordinär ordning. Det förenklade förfarandet för mindre konkurser beräknas komma till användning i omkring 80 procent av alla konkurser.

I såväl ordinära som mindre konkurser skall enligt förslaget förvalt­ningen handhas av en förvallare. Institutet rättens ombudsman för­svinner. Ansvaret för tillsynen över konkursförvaltningen läggs i stället på kronofogdemyndighelen. Den nuvarande uppgifien för rättens ombudsman att försöka uppnå förlikning av tvistiga fordringar anförtros åt konkursdomaren. 1 företagskonkurser skall vid behov ett aUmänt ombud kunna förordnas med uppgifi atl verka för att arbetsmarknads- och regionalpoliliska intressen beakias.

TCO finner de nu redovisade förändringarna i konkurslagsliftningen vara välavvägda och ämnade att underlätta den framtida konkursförvalt­ningen.

Industriförbundet: Förbundet har lagit del av ell av Svenska Bankför­eningen avgivet yttrande över betänkandet. Förbundel vill för egen del instämma i de synpunkter som framförts i Bankföreningens yttrande.

Köpmannaförbundet och SHIO: Inledningsvis kan anföras alt anled­ningen lill en omarbetning av konkurslagstiftningen i första hand bör vara atl åstadkomma en effektiv och ändamålsenlig avveckhng av konkurserna, varvid särskilt skall beakias borgenärernas intresse av bästa möjliga ekonomiska utfall. Härvid bör beaktas att snabbhet skall iakttas vid avveckling av konkurser, vilkel dock inte får leda till ett ogynnsamt resuUat för borgenärema.

Svenska företagares riksförbund: Förbundels ändamål är atl främja ett

Prop. 1978/79:105

445

näringsliv byggt på marknadshushållning, fri konkurrens och enskild äganderätt. Genom ell sådani näringsliv tryggas så långl möjligt ett effektivt resursutnyttjande och ett fritt konsumtionsval.

I ell sådant näringsliv måsle man acceptera all företag som inte förmår atl läcka sina kostnader på sikt måsle upphöra med sin verksamhei. I ell slorl anial fall sker detla genom konkurs. Under allmänt dåliga konjunk­turer, blir antalet konkurser större än eljest. Även väl rustade och väl skötta företag kan då gå över styr.

En konkurs drabbar alla som på ell eller annal säll är intresserade i före­taget, t.ex. ägarna, långivarna, leverantörerna, arbetstagarna saml slal och kommun. De två sisl nämnda kategorierna drabbas både som skatteborge­närer och såsom "sociala borgensmän" för sysselsättning och individens trygghet mol nöd.

Konkursen framstår ofta som en brutal process, där intressegrupperna drabbas hårt och där tillgångar med stora värden slumpas bort. Ofta blir ej ens så myckel kvar att koslnadema för konkursförfarandet täcks. Denna bild förstärkes utan tvivel av redovisningen i massmedia, där man hell nalurligt tar vara på de dramatiska momenten i händelseför­loppet. Inte minsl har detta skett i de fall på senare lid då enstaka före­tagare figurerat i flera faltigkonkurser efter varandra.

Om den nu skisserade bilden får dominera lagstiftningen, riskerar man enligt Förbundels mening att komma vid sidan av ändamålet med en refor­mering av konkursinstitutel. Detta ändamål måste vara atl främja en effektiv och ändamålsenlig avveckling av konkursema, under särskilt beaktande av berörda borgenärers intresse av bästa möjliga ekonomiska utfall; hit hör bl.a. att avväga kravet på snabbhet mot kravel på gotl resultat för borgenärskollektivel, eller för förmånsberättigad borgenär. Reformen bör inriktas på de punkler där nuvarande organisation fungerar dåligt. På övriga punkler bör lagstiftningen beslå oförändrad.

Förbundet menar alt man i debatten måste bortse från den olust som var och en kan känna inför den enskilda konkursen. Konkursinstitutet har ju trots allt ett gott och i en marknadsekonomi ofrånkomligt ändamål. Positivt uttryckt kan ändamålet sägas vara att frigöra de resurser som i sin hittillsvarande organisation inte utnyttjas lill produktion av varor eller tjänster som köparna har tillräckligt intresse för. Därmed bereds lättare plals på marknaden för nya eller andra förelag som har bätire förmåga att ulnyllja resurserna.

Risk för alt komma fel vid reformeringen finns enligt Förbundels mening i två hänseenden. Dels kan lagsliftarna frestas atl överskatta bety­delsen av rent administrativa reformer, dels kan de frestas att skjuta fram någon borgenärsgrupps intressen framför övriga borgenärers. Enligt Förbundets mening har i allt fler fall konkurslagskommittén utsatts för dessa frestelser och fallit för dem.

Ackordsceniralen:  Konkurser är i  Sverige tämligen  vanliga.  De är

Prop. 1978/79:105

446

betydligt flera än i våra nordiska grannländer och i förhållande lill antalet företag är mängden konkurser större än i något annat industriland. Detta förhållande är anmärkningsvärt, eftersom de yttre betingelserna inte torde vara nämnvärt sämre i Sverige än annorstädes i väst väriden. En orsak kan vara Sveriges ovanligt liberala näringsfrihetslagsliftning. Företag får etableras utan kontroll och under former där personligl ansvar för dess skulder inte föreligger.

En annan orsak till de många konkurserna i Sverige lorde vara atl alternativen till konkursformen - likvidation, avveckling under hand eller ackord utnyttjas endast i begränsad omfattning. Till detla bidrar all lönegaranlilagen är tillämplig endasl vid konkurs. Saknas pengar lill löner exempelvis därför all en oväntad likviditelsbrisl uppkommit, bedöms en ackordsuppgörelse vara otänkbar, oaktat della vore den bästa lösningen för anslällda och fordringsägare. Äckordsuppgörelser försvåras också därför alt skaller och sociala avgifier är prioriterade och i förmåns­hänseende placerade före löner.

Mot denna bakgrund får det anses vara mindre angelägel alt konkurs­lagen reformeras än att ändringar görs i lönegarantilagen och förmånsrätts­lagen i syfte atl underlätta uppgörelser utan konkursförfarande.

Ackordsceniralen har genom ledamoten i kommittén, direktören Sven Åvall, kunnat fortlöpande följa kommitténs arbete. Ackordscentralen anser, att det framlagda förslaget innefattar förbättringar i väsentliga avseenden och atl det kan läggas till grund för en ny lagstiftning på före­varande område. Ackordscentralen menar dock, atl kraven på en snabb och rationell konkursförvaltning samt på en effektiv tillsyn blir bättre tUlgodosedda om ackordscentralens synpunkter beakias vid utformningen av lagstiftningen.

Handelskammarförbundet: I betänkandet föreslås nya regler för förvaltning och lillsyn i konkurser. Vidare innehåller betänkandet en överarbetning av ett lidigare förslag tiU ändringar i reglerna om mindre konkurser samt dessutom vissa nya bestämmelser om konkursgäldenärs skyldigheter. Förbundet vill lill en början framhålla att ell uppenbarl behov av nya regler för mindre konkurser och vissa förenklingar i reglerna om förvaltning av konkurs har gjort sig gällande. Förslag till förändringar i dessa delar lorde därför fylla ett praktiskt behov. Förbundet kan i huvudsak tiUstyrka den utformning av förevarande regler som kommittén förordar i betänkandet. Vad emellertid angår reglerna om tillsyn i ordinära konkurser har kommittén enligt förbundets mening inte kunnat påvisa att så betydande nackdelar med nuvarande system föreligger att skäl finns för

' Ett av länsstyrelsen i Kalmar län bifogat yttrande från Kalmar läns handelskammare överensstämmer i allt väsentligt med handelskammarförbundets yttrande.

Prop. 1978/79:105

447

genomgripande förändringar i gällande regler. Även om ett sådant behov av förändrade regler skulle kunna påvisas kan förbundet i vart fall inte tillstyrka kommitténs förslag lill reglering av tillsyn i konkurser. Som nedan skall utvecklas synes den av kommittén i förevarande sammanhang förordade lösningen innebära försämringar i förhållande till nu gällande regler i flera betydelsefulla hänseenden.

Företagareföreningarnas förbund: Företagareföreningarnas förbund anser det vikligl all konkursboels avveckling sker med minsta möjliga värdeförsämring och med beakiande av förutsättningarna för en ur syssel­sättningssynpunkt angelägen eventuell fortsall drifl. Mol denna bakgrund finner förbundel det väseniligi, all en fortsatt reformering av konkurs­lagsliftningen tar fasta på atl främja en effektiv och ändamålsenlig avveck­ling av konkurserna.

2   Förvaltningen i ordinära konkurser

2.1 Förvaltares kvalifikationer och tillsättande av förvaltare m.m.

JK: Jag har ingen erinran mol kommitténs utgångspunkt i fråga om valel av förvaltare. Uppgiften bör i de flesta fall anförtros advokal med inrikt­ning på affärsjuridik eller liknande verksamhet. Valet bör emellertid påverkas av konkursens beskaffenhei. Om gäldenären inte är rörelse­idkare kan anspråken ställas lägre än eljest. Del är också rimligt atl man under en övergångstid inte är alllför inriktad på val av specialister utan öppnar möjlighet till en så småningom utvecklad specialisering. 1 synnerhet uianför områden runt de största städerna kan följden eljesl bli att ingen advokat befinnes lämplig som konkursförvaltare. Detla skulle medföra extra kostnader för förvaltningen men framför allt skulle del på sikl kunna leda lill en utarmning av landsbygdens lillgång på advokaler.

Överåklagaren i Göteborgs åklagardistrikt: Del är angeläget från åklagarsynpunkl all höga krav ställs pä den som utses lill förvaltare i konkurs. Med beaktande av de nya kvalifikations- och behörighetskraven kan förvallaren ges siörre befogenheler och därigenom möjligheter all åstadkomma en säkrare konkursuiredning.

Förvaltarens enligt kommillébetänkandet omfattande befogen­heler, hans övriga skyldigheler, formen för hans tillsättande och del iniresse som samhällel har av konkursförvallningen ger konkursförval­larens siällning och verksamhei en officiell prägel. Med hänsyn härtill bör del klarare redovisas i vilka avseenden hans ålgärder bör belraklas som myndigheisuiövning.

Göta hovrätt: Hovrällen vill emellertid starkt ifrågasätta om inte de kvalifikationskrav utredningen uppställer leder för långt. Flertalet konkurser är inte mer komplicerade än atl de allmänpraktiserande jurisler

Prop. 1978/79:105

448

som nu anses lämpliga som konkursförvaltare även i framliden skulle kunna anlilas. Konkursdomarens självsländiga prövningsrätt lorde innebära lillräcklig garanti för atl endasl kvalificerade personer erhåller förvallamppdrag. Även om förvaltaren enligt nu föreliggande förslag föreslås fä vidgade befogenheler finner hovrätten ej skäl frångå sin lidigare slåndpunkl i denna fråga. Härtill kommer svårighelerna all i del akluella fallel avgöra huruvida viss advokats verksamhei har speciell inrikining på affärsjuridik.

Hovrättspresidenten Åqvisl, hovrätlslagmannen[REDACTED_EFTERNAMN] och adj. ledamolen Palmer: Vi delar kommitténs uppfattning alt förvaltaren i ordinära konkurser regelmässigl bör ha speciell inriktning på affärsjuridik. Härigenom skapas förutsättningar för atl ge förvallaren en mer själv­ständig ställning.

Hovrätten över Skåne och Blekinge: Hovrätten ansluter sig lill förslagen om de kvalifikations- och behörigheiskrav som skall gälla i fråga om en konkursförvaltare. Likaså biiräder hovrätten de föreslagna reglerna för utseende av förvallare. Hovrällen vill här endast framhålla all konkurs­domaren vid uiseende av förvallare ej bör känna sig bunden av gälde­närens egel förslag.

Göteborgs tingsrätt: Enligt tingsrättens mening bör förvaltningen anför­tros huvudsakligen ål kvalificerade advokater. Tingsrälten finner väsent­ligt att konkursdomaren är obunden av borgenärsintressen vid val av för­valtare. Att förvaltare fyller högt ställda krav är av avgörande betydelse för förvaltningens effektivitet och snabbhet. För Göteborgs tingsrätts del lorde del inte föreligga några problem att rekrytera krafter som fyller de av kommittén angivna kraven.

Tingsrätten instämmer i de synpunkter departemenischefen utvecklar i propositionen på sid. 181-186. Den förändring i rättslägel som avses komma till stånd avspeglas emeUertid inte i den föreslagna lagtexten, vilken närmast för tanken till de krav som för närvarande stäUs på en konkursförvaltare. För atl markera förändringen i rättsläget borde para­grafen i stället lyda "Konkursförvaltare skall ha den särskilda insikt och erfarenhet som uppdraget kräver samt åtnjuta borgenärernas förtroende. Han skall även i övrigt ha förutsättningar att fullgöra sådant uppdrag. Den som är anslälld vid domstol får ej vara förvaltare". Första punkten i den första meningen syftar då på förvaltarens personliga kvalifikationer och den andra meningen närmast på honom till buds stående resurser i fråga om bokföring m.m.

Kronofogdemyndigheten får i sin egenskap av tillsynsorgan många löpande kontakter med konkursförvaltarna under själva konkursförvalt­ningen och torde få god inblick i hur dessa sköter sina uppdrag och deras lämplighet för uppgiften. Kronofogdemyndigheten borde därför, som kommittén anfört, kunna ge konkursdomaren värdefulla synpunkter vid förvallarvalet. Om någon föreslås liU förvaltare i konkursansökan och

Prop. 1978/79:105

449

konkursdomaren inte vet all denne fyller kvalifikaiionskraven, bör konkursdomaren samråda med kronofogdemyndighelen. Del kan vara känsligt både för konkursdomaren och den det gäller om konkursdomaren förbigår viss föreslagen förvallare exempelvis då denne i och för sig inte är olämplig, men annan skulle vara bättre. Del vore en fördel om det redan före ikraftträdandet slod klart vilka som kan förordnas till förvallare. Konkursdomaren kan göra en förfrågan hos tänkbara förvaltare om vilka som har intresse av förvaltaruppdrag och efter prövning av kvalifikatio­nerna i samråd med advokatsamfundets lokala organ och lillsynsorganel välja ett relativt fåtal på vilka i princip samtliga uppdrag sedan fördelas. Alla som inte blivit utvalda blir hell uteslutna från förvaltaruppdrag genom ett beslul som är helt informellt och inte kan överklagas. Delta kan anses mindre tillfredsställande. En annan lösning är atl överlala någon form av auktorisation för förvaltaruppdrag till advokatsamfundet.

I allmänhet utses interimsförvaltaren lill förvaltare vid det försia borge­närssammanträdel. 1 prakiiken sker alltså valel av den som kommer alt bli förvaltare konkursen igenom vid utseendet av interimsförvaltare. Det är därför vikligare all konkursdomaren samråder med tillsynsmyndigheten redan vid förordnande av interimsförvaltare än vid förordnande av slutlig förvallare.

Borås tingsrätt: Mol förslaget om atl skärpta kvalifikationskrav skall ställas på förvaltare och att förvaltare alllid skall tillsättas av konkurs­domaren har tingsrätten i och för sig inget alt erinra. Tingsrätten vill dock påpeka all det på mindre orter kan vara svårt all finna någon som uppfyller de nya kraven. I sådani fall bör man kunna anlila t.ex. en allmänpraktiserande advokat från orten. Alt behöva ulse en advokal från annan ort kan göra konkursförvaltningen onödigt tungrodd.

Västerås tingsrätt: Tingsrälten delar kommitténs uppfattning att siörre krav bör ställas på förvallarens kvalifikationer. Förslaget innebär all i allmänhet advokaler som är specialiserade på konkursförvaltning skall förordnas till förvallare. Ett sådani system tillämpas redan vid tingsrätten. Sedan några år har tingsrätten sålunda koncentrerat förvaltamppdragen till två advokatbyråer. Erfarenhelerna härav är goda. Äv stor betydelse är att vid de anlitade byråerna arbetas in rutiner för skötseln av de löpande göromålen i förvaltningen. En koncentration av förvaltaruppdragen torde skapa förulsältningar för förvaltaren atl bygga upp en för sådana rutiner lämplig kontorsorganisalion.

Med det föreslagna sysiemel får särskilt uppmärksammas frågan om rekrytering av nya förvaltare. 1 viss mån torde behovet av rekrytering tillgodoses genom alt advokatbyrå som anlitas för konkursförvaltning själv anställer jurisler att biträda i förvaltningen. Som ett nalurligl led i nyrekry­teringen bör vidare allmänpraktiserande jurist, utan särskild erfarenhet av konkursfrågor, anlitas i vissa mindre konkurser. Som kommittén fram­håller bör detta dock gälla endast beträffande sådana konkurser där till-

29   Riksdagen 1978179. 1 saml. Nr 105

Prop. 1978/79:105

450

gångarna kan antas inte räcka Ull betalning av konkurskostnadema.

En koncentration av förvaltamppdragen bör naturligen medföra att de advokater som i allmänhet kommer att anlitas som förvaltare i mindre utsträckning än andra advokater ges annat offentligt uppdrag.

I fråga om lagtextens utformning (44 8) kan sägas att den ej ger tillräck­ligt uttryck för den av kommittén åsyftade sakliga ändringen av förvaltar-kvalifikationema. Tingsrätten ulgår emellertid från att i vart fall motiv­texten blir så fullständig att innebörden av lagtexten framstår som klar.

Tingsrätten tillstyrker förslaget att förvaltare skaU utses av konkurs­domaren.

RPS: Del är angeläget alt kommitténs krav att såsom konkursförvaltare regelmässigt skall utnyttjas specialister också i realiteten blir uppfylll.

Umeå tingsrätt: Tingsrätten ansluler sig till förslaget i fråga om ordningen för utseende av förvaltare och de kvalifikationskrav som bör uppställas.

RSV: Genom förslaget fråntas borgenärema rätten atl välja förvaltare. 1 stället läggs valel av förvaltare på konkursdomaren. Borgenärernas möjlighel att påverka personvalet tillgodoses genom föreskrifien att konkursdomaren vid första borgenärssammanlrädet skall höra närvarande borgenärer.

Enligt RSVs mening borde man även kunna underlåta alt inhämta "när­varande borgenärs" synpunkier på förvallarvalet. Konkursdomaren har all fästa vikt vid borgenärernas synpunkter på förvallarvalet. Emellertid kommer han då påtagligen i ett visst dilemma efiersom han samtidigt skall verka för att den av honom utsedde interimsförvaltaren också blir slutlig förvallare.  Man  undviker denna besvärlighet  om borgenäremas  syn­punkter på personvalet endast anses vara av underordnad betydelse. Förvaltamas kompetens skall ju enligt förslaget vara stäUd utom aUt tvivel. Det har sagts alt borgenäremas synpunkter på personvalet skulle ge konkursdomaren säkrare underlag för dennes ställningstagande (lämplig­hetsbedömningen) men även denna omständighet torde ha ringa betydelse på grund av de skärpta kraven på förvaltarens kompetens. Konkurs­domarens och tUlsynsmyndighetens kännedom om presumtiv förvaltares kvalifikationer och lämplighet för förvaltaruppdrag kommer att bli så goda att detta garanterar att tUlräckligt underlag finns för konkursdomarens prövning utan att borgenäremas synpunkter behöver inhämtas. RSV vill också erinra om borgenärernas möjligheter att överklaga förvallarvalet (210 8), få ytterligare förvaltare utsedd (47 6) samt att få granskningsman förordnad (43 §). Med den av RSV föreslagna ordningen kan institutet interimsförvaltare avskaffas.

Under dessa förutsättningar anser RSV också att det bör övervägas om första borgenärssammanträdet längre fyUer någon funktion i förfarandel. Dess funktion är i dag huvudsakligen att möjliggöra valet av förvaltare. Därutöver skall konkursgäldenären, om inte laga förfall möter, vara när-

Prop. 1978/79:105

451

varande vid detta tillfälle och avlägga bouppteckningsed.

Enligt RSV kan bouppteckningseden (91 8) väl avläggas utan anknyt­ning till ett första borgenärssammanträde. Borgenärernas möjlighet att närvara när eden avläggs behöver självfallet inte inskränkas. Atl första borgenärssammanträdet utmönstras torde enligt verkets mening inte innebära någon nackdel. RSV erinrar om att lagutskottet uttalat önskemål om att förfarandet vid de båda konkursformema bör bli så enhetligt som möjligt.

Kronofogdemyndigheten i Göteborg: KFM har ingel att invända mot att advokater som är specialiserade på konkurser förordnas tiU förvaltare i både ordinära och mindre konkurser. Inte minst ur utbildningssynpunkt är det viktigt att den unge advokaten får börja med enklare konkurser för att så småningom ge sig i kast med mera krävande uppgifter.

KFM vill också framhålla det lämpliga i förslaget att det blir konkurs­domaren som utser förvaltare. Detta ökar förutsättningarna för en opartisk förvaltning. Det nuvarande systemet med möjlighet att insamla fullmakter för att behärska förvallarvalet leder ibland till mindre lämpliga arrange­mang.

Kronofogdemyndigheten i Kristianstad: Det lorde vara av grund­läggande betydelse för tUlsynsorganets möjligheter atl fullgöra sina upp­gifter, atl övervaka att förvaltningen bedrivs på ett ändamålsenligt sätt och i överensstämmelse med konkurslagen samt arbets- och skattelagstiftning och dess möjlighet att göra detla smidigt och rationellt, att samarbetet mellan tillsynsorganet och konkursförvaUaren fungerar tillfredsställande och att dessa organ har ingående ömsesidig kännedom om varandra och om i väsentliga avseenden gemensamma lokala förhåUanden. För att tillsynsorganet skall kunna fullgöra sina uppgifter tillfredsstäUande torde fordras ett verkligt inflytande på tillsättningama av förvaltare och frågan vilken tillsynsmyndighet som skaU handha tUlsynen. Konkursdomaren torde böra höra tiUsynsmyndigheten redan vid tillsättningen av förvaltare enligt 45 8 i föreslagen lydelse. Förvaltare torde inte i någon av tillsätt-ningssituationema böra kunna tiUsättas mot tUlsynsmyndighetens avstyr­kande om tillräcklig grund för avstyrkande anföres.

Kronofogdemyndigheten i Västervik: I 208 8 föreslås domarjäv för tjänsteman hos tillsynsmyndigheten. Däremot har ej föreslagks sådani jäv för konkursförvaltare. Detta är uppenbarligen en stor brist, som är ägnad att allvarligt minska förtroendet för förvaltningen. Anledningen tUl att sådant jäv ej behöver föreligga för förvaltare har ej förklarats.

Införande av domarjäv för förvaltare får anses vara ett oeftergivligt renlighetskrav och nödvändigi för att uppnå en objektiv och opartisk konkursförvaltning. Frågan har ingående diskuterats i SOU 1974:6.

Frågan om ställande av säkerhet för omhänderhavda medel och den

Prop. 1978/79:105

452

skada som kan drabba borgenär vid fel eller försummelse av förvaUare synes ej ha lösts av utredningen. Detta bör kunna ske genom föreskrifi om ansvarsförsäkring.

Kronofogdemyndigheten i Örnsköldsvik: Förvaltarens kvalifikationer behandlas på ett flertal ställen. Det betonas dels all han bör ha en utpräglat affärsjuridisk inriktning dels ock atl han bör förfoga över en till­räckligt stor och effektiv kontorsorganisalion. Allmänpraktiserande advokater skall komma i fråga endast betr de konkurser som i dag kallas "faltigkonkurser".

När kommittén föreslär KFM som tillsynsorgan nämns som en fördel dessas lokala anknyining. Samma överväganden bör göras betr förval­larvalet. I stora delar av landet finns endasl allmänpraktiserande advokater. Del kan förutses uppstå svårigheter för tillsynsmyndigheten om förvaltningen handhas av advokal uianför KFM:s centralort.

Del bör övervägas om inte allmänpraktiserande advokat bör kunna för­ordnas, i vart fall i alla mindre konkurser.

Förvaltaruppdragen skall dock inte få cirkulera mellan olika byråer. I del stora flertalet kronofogdedislrikl i landet överstiger antalet konkurser per år inte 30. För all uppnå erforderlig kompetens på området bör för­valtaruppdragen koncenireras till någon eller några få advokaler.

Del sagda skall ses jämväl mol bakgrunden av alt RSV kan förväntas få i uppdrag all förmedla viss utbildning även gentemol förvallare. Möjlig­heten atl genomföra en sådan ökar ju mer kretsen av förvaltare begränsas effeklivitelen och enhetligheten lill fromma.

1 inledningsskedet bör dock inte kraven ställas för högt på förvaltarnas kvalifikationer när det gäller mindre konkurs. Detta för att möjliggöra en mer eller mindre fast uppbyggnad av förvaltarskapet.

Det måsle betonas vad kommittén sagt om att konkursdomaren bör samråda med tillsynsmyndigheten inför utseendet av interimsförvaltare. Skyldighet all höra denna myndighet har fastlagts endasl före förordnande av slutlig förvaltare. Normalt skall förvaltningen handhas av en och samma advokal under hela konkursen. Skulle till interimsförvaltare ulses advokal, som tillsynsmyndigheten finner olämplig för uppdragei. ligger det nära lill hands all man drar sig för all få denne utbytt vid val av slutlig.

Kronofogdemyndigheten i Östersund: Kommitténs förslag atl i lill­gångskonkurser endasl dokumenterat skickliga advokater skall få handha förvaltningen är myckel välmotiverat. Erfarenheten visar, att långt ifrån alla allmänpraktiserande advokater och andra jurister är lämpliga som konkursförvaltare. Det är många gånger påkallal att en skicklig advokat bosatl på annan orl än konkursgäldenären, förordnas all vara förvaltare. Om förvaltningen sköts på ell ändamålsenligt sätt görs så stora vinster, att den ökade kosinaden för förvallarens resor mm blir försumbar i del stora hela. Kronofogdemyndigheten skulle för sin del gärna se atl advokalsam-

Prop. 1978/79:105

453

fundet medverkade till en undersökning om vilka ledamöter som kunde tänkas ifrågakomma som förvallare i framliden.

Länsstyrelsen 1 Södermanlands län: 1 yttrande över konkurslagskom­mitténs tidigare betänkande "Förenklad konkurs m.m." (SOU 1974:6) har länsstyrelsen anslutit sig till förslaget atl konkursdomaren även skall utse slutlig förvallare. Länsstyrelsen finner del tillfredsställande all kommittén i nu framlagda förslag vidhåller denna ordning.

Enligt 46 8 skall konkursdomaren förordna slutlig förvallare i konkurs efter del atl tillsynsmyndigheien hörts. 1 flerialel konkurser förordnas för närvarande inlerimsförvallare atl även vara slutlig förvaltare i konkursen. Enligt kommitténs förslag åligger det även interimsförvaltaren att i vikligare frågor angående konkursboets förvallning höra tillsynsmyndig­heten. Enligt länsstyrelsens uppfattning bör därför konkursdomaren, när omständigheterna medger del. inhämta tillsynsmyndighetens yttrande även innan interimsförvaltare förordnas. En sådan ordning anser länssty­relsen vara ägnad all underiätta tillsynsmyndighetens arbetsuppgifter såväl vid förordnande av slutlig förvaUare som i samband med övriga av kommittén föreslagna arbetsuppgifter.

Kommitténs förslag beträffande kvalifikation och behörighet för konkursförvaltare överensstämmer med lidigare i proposition 1975/76:210 framlagt förslag. Kvalifikationskraven är allmänt hållna och anger endasl alt konkursförvaltare skall ha den insikt och erfarenhel som uppdraget kräver, åtnjuta borgenäremas förtroende samt även i övrigt vara lämplig för uppdragei. Äv propositionen framgår atl uppdraget i första hand skall tilldelas advokater eller andra jurister, som är specialinriktade på affärs­juridik och ha särskild erfarenhet av konkursfrågor.

Länsstyrelsen har i yttrande över kommitténs belänkande "Förenklad konkurs m.m." påpekal all specialister på konkurslagstiftningens område oftast inte finns att lillgå på mindre orter. Mol bakgrund av alt förvaltning av samtliga konkurser enligt förslaget skall stå under lillsyn av samma myndighei och att även förvaltaren enligt 52 8 i kommitténs lagförslag får tillkalla sakkunnigt biträde torde enligt länsstyrelsens uppfattning hinder ej föreligga för andra lämpliga personer att erhåUa förvaltaruppdrag i vart fall i ordinära konkurser av enklare beskaffenhei. Därigenom lorde möjlighel finnas att i många konkurser minska kostnaderna för förvaltningen, bl.a. på så sätt all konkursboel inte behöver belastas med dyra reseersättningar. Med hänsyn till den föreslagna lagtextens utformning (44 8) lorde del vara tillfyllest med ett dylikt påpekande i motiven.

Länsstyrelsen I Kalmar län: Länsstyrelsen har ingel atl invända mot förslaget men vill framhålla att vid myckel stora företags konkurser räcker måhända inte en förvallare som är lagfaren. Branschkunnig sakkunskap kommer sällan till användning för avveckling trots den avsevärt lägre kostnaden härför i många fall. Länsstyrelsen är därför av den uppfatt­ningen all om mer än en förvaltare skall utses bör någon besitta nödig

Prop. 1978/79:105

454

branschkännedom. Frågan kan komma alt få än större aktualitet i och med den alltmer ökade internationella handeln.

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: Länsstyrelsen har i sitt

yttrande över konkurslagskommitténs betänkande Förenklad konkurs

m.m. (SOU 1974:6) tillstyrkt---------------------------- reglema om konkursförvaltares kvalifi­

kationer i ordinär konkurs. Länsstyrelsen hänvisar till detta yttrande      .

USS: USS vUl för sin del ifrågasätta om inte kommitténs förslag att kronofogdemyndighet skaU vara tiUsynsorgan i alla konkurser medför att även personer med ekonomisk utbildning t.ex. auktoriserade eller på annat sätt godkända revisorer bör kunna utses som konkursförvaltare i betydligt större utsträckning än vad som den tidigare propositionen och regeringens tilläggsdirektiv ger vid handen. De kompetenskrav som stäUs på kronofogdarna samt möjligheterna att förordna medförvaltare och anlita sakkunnigt biträde borgar för att tiUräcklig juridisk sakkunskap ändå kan tillföras konkursförvaltningen. TiU detta kommer atl antalet advokater med affärsjuridisk inriktning är relativt begränsat.

I ett tidigare remissyttrande över kommitténs första delbetänkande (SOU 1974:6) har USS förordat kronofogdemyndighel som förvaltare i s.k. mindre konkurser men dessutom något som skall understrykas i detta sammanhang uttalat att denna myndighet borde kunna komma i fråga även som förvaltare i större konkurser. Därmed ville USS markera att frågan om vem eller vilka som skulle kunna anförtros förvaltningsupp­gifter borde besvaras i ett sammanhang och alt kronofogdarna kunde vara lämpliga som förvallare vid sidan av advokater och andra jurister.

En gmpp inom USS denna gmpp innefattar både sakkunniga och experter anser alltjämt att kronofogdemyndighetemas kunskaper och erfarenheter i exekutionsrällsliga frågor bäsl tillvaratas om dessa myndig­heter tilldelas förvaltningsuppgifter i den nya organisationen. Enligt denna meningsriktning synes det därvid lämpligast att kronofogdemyndighet förordnas som ensam förvaUare i s.k. tillgångslösa och mindre konkurser samt i övriga konkurser får utgöra ett altemativ till advokater och andra juridiskt eller ekonomiskt utbildade personer. För dessa senare fall skulle en ordning av angivet slag vara särskilt lämplig vid konkurser, där stora samhällsintressen står på spel.

Ledamoten i FOK[REDACTED_EFTERNAMN] anser att FOK bort uttala sig enligt följande: I belänkande angående konkursförvaltning (SOU 1977:29) har konkurs­lagskommittén, med ändring av gällande ordning, föreslagit, att valet av förvaltare även i ordinär konkurs skall utses av konkursdomaren. Motive­ringarna för att frånta borgenärema rätten att utse förvaltare av den egendom, som de facto hör dem till, gmndar sig på åsikten, alt behov skulle föreligga av ett system, som bättre än det nuvarande kunde säker­ställa, att till konkursförvaltare komme i fråga endasl för uppgiften kvali­ficerade personer. Behovet skulle enligt kommittén bli tillgodosett genom den föreslagna ordningen.

Prop. 1978/79:105

455

Redan nu utser konkursdomaren interimsförvaltare. Kommittén betonar angelägenheten av att denne som regel även blir slutlig förvaltare. Kommittén anser dock atl konkursdomaren före tUlsältande av slutlig förvaltare bör bereda borgenärema möjlighet atl lägga fram sina syn­punkter beiräffande personvalet. Stor vikt bör fäsias vid vad de borge­närer, som särskilt berörs av konkursen, anför i förvaltarfrågan. Som exempel nämner kommittén företagsinteckningsinnehavare med särskild förmånsrätt enligt 5 8 FRL och staten företrädd av kronofogdemyn­digheten som innehavare av skaltefordringar med allmän förmånsrätt enligt 13 8 FRL. Samtidigt förklarar kommittén, att det redan enligt nuvarande lagstiftning visserligen ankommer på konkursdomaren atl se till att borgenärema valt en behörig och lämplig person men att det i praktiken krävs starka skäl för att konkursdomaren skall underkänna den av borgenärema utsedda förvaltaren. Kommitténs resonemang ler sig i viss utsträckning motsägelsefullt. Å ena sidan skall konkursdomaren, fästa stor vikt vid de synpunkter på personvalet, som särskilt berörda borge­närer bl.a. kronofogdemyndigheten för fram, å den andra skall han verka för att den av honom själv utsedde interimsförvaltaren också blir slutlig förvaltare. I de fall personförändring föreslås av borgenärerna, hamnar konkursdomaren påtagligen i ett dUemma. Om kommitténs slutledning är riktig, att det tarvas starka skäl för att en konkursdomare med stöd av nuvarande lagstiftning skall underkänna en av borgenärerna föreslagen konkursförvaltare, så torde del bli ännu mera bekymmersamt för honom att antingen nödgas desavouera sin egen interimsförvaltare eller också gå emot de ofta betydande borgenärsintressen, vars synpunkter han har skyldighet att särskilt beakta.

Genom den föreslagna ordningen synes risken öka, att större borge­närer och dessutom prioriterade sådana, kan påverka förvallarvalet tiU sin fördel. Det nuvarande majoritetsinflytandet bortfaller tUl nackdel för de ofta många mindre borgenärerna. I ordinära konkurser, där borgenärs-intresset atl erhålla sakkunnig företrädare vanligen är betydande, torde risken för val av inkompetent förvaltare vara obetydlig. Konkursdomarens eventuella svårigheter att framtvinga en förvaltare med erforderlig kompetens torde knappast bli mindre vid den av kommittén föreslagna ordningen.

Del är enligt FOK:s mening av betydelse för det allmänna ombudets agerande i de fall, ombudet skall företräda staten i syfte att trygga företags fortbestånd, atl som motpart ha en förvaltare, som genom val erhåUit borgenärernas förtroende. Enligt FOK:s mening kan fömtsältas, att ett inte oväsentligt antal konkursärenden kommer att gäUa företag, som från de synpunkter aUmänna ombudet avses skola beakta, blivit föremål för särskild uppföljning och bevakning från statens sida. FOK finner det naturligt, att allmänna ombudets verksamhet synkroniseras med nämnda aktiviteter. Avsikten därmed är, att utan att borgenäremas rätt trades

Prop. 1978/79:105

456

för när öppna möjlighet för staten alt Irygga förelags fortbestånd eller skapa förutsättningar för en reglerad avveckling. Då företag försatts i konkurs blir borgenärerna den naluriiga förhandlingsparlen vid de överläggningar, vilka vanligen ingår som ett led i försöken att nå de angivna syftemålen. Borgenärernas intresse koncenireras vanligen till den utdelning, de kan påräkna. Av naturliga skäl framstår det som önskvärt, atl en av dem godkänd värdering av tillgångarna i konkursen kan läggas lill grund för överläggningarna med statens representanter. Konkursboupp­teckningen bör kunna utgöra denna gmnd. Dess värderingar bör därför efter eventuella justeringar godkännas på första borgenärssammanträdet. Behovei av ett förhandlingsunderiag talar starkt för att förvallaren bör ulses av borgenärerna, varigenom hans uppgift att företräda deras intressen markeras. Samtidigt bör föreskrivas i lag, att borgenärerna, i för­hållande lill de förslag allmänna ombudet kan framlägga, är bundna alt antaga den kompensation, som konkursbouppleckningen ger utrymme för. Om bud ingivits på tillgångar i konkurs på högre belopp än vad bouppteck­ningen utvisar, bör dock nedregränsen för borgenärernas skyldighet att antaga erbjudande från allmänna ombudels sida, höjas i motsvarande mån. Erbjudande skall omfatia anbud från såväl staten som av staten ägl eller understött företag. Principen förutsätter, all vid skilda uppfattningar mellan förvallaren och allmänna ombudet, då erbjudanden genom allmänna ombudet är lägre än vad framkommer genom angivna maximi-värderingsmetoder i lag befästes, att frågan skall hänskjutas till borge­närerna för avgörande.

På angivna gmnder anser FOK att förvaltare i ordinär konkurs allt fort­farande bör utses av borgenärerna. I den mån ökad vikt anses böra till­erkännas majoriteten av borgenärerna, bör lösningen härav sökas i ändring av majoriletsreglerna. BibehåUandet av borgenärernas inflytande vid val av konkursförvaltare bör enligt FOK:s åsikt, även stärka grunden för uppfattningen att förvaltaren bör ges en mera självsiändig stäUning. Det kan slutligen noteras, all konkurslagskommittén i betänkandet Förenklad konkurs m.m. (SOU 1974:8, s. 174) - i fråga om partiskhet från för­valtares sida själv konstaterar, atl del knappast finns belägg för att missförhållanden förekommer i någon nämnvärd omfattning.

Advokatsamfundet: Samfundet har i sill yttrande över kommitténs betänkande "Förenklad konkurs m.m." (SOU 1974:6) anslutit sig till förslaget att konkursdomaren skall avgöra förvaltarfrågan efter hörande av de borgenärer som är närvarande vid första borgenärssammanträdet men därvid påpekat att vikt bör fästas endast vid de synpunkter på valet som framförs av sådana borgenärer vilka har praktisk möjlighet enligt förmåns-rättsreglerna att få utdelning och som därigenom är beroende av förvalt­ningens effektivitet. Samfundet framhöll önskvärdheten av att detta borde på lämpligt sätt fastslås i motiven tiU lagstiftningen. Samfundet vidhåller, alltjämt vad sålunda anförts.

Prop. 1978/79:105

457

Samfundel vill framhåUa alt del givetvis är angelägel att konkurs­domaren inte av slentrian ständigt utser advokaler på en och samma advokalbyrå som konkursförvaltare utan alt man eftersträvar en för­delning av uppdragen mellan de på orten eller närbelägna orter verksamma advokater som med hänsyn till sina kvalifikationer bedöms lämpliga för uppdrag som förvaltare i konkurs. En naturlig nyrekrytering bör efter­strävas. Man bör med avseende på valel av konkursförvaltare inte enbart beakta eventuell omfaitande erfarenhel av just konkursförvaltning utan även eftersträva all för sådana uppdrag rekrytera andra advokater som har grundlig erfarenhet av handels- och bolagsrättsliga frågor och ell allmänt gott ekonomiskt omdöme.

Med hänsyn lill att ändamålet med den föreslagna ändringen är all koncentrera förvaltaruppdragen lill specialister företrädesvis advokaler bl.a. för all därigenom bereda möjlighel atl ge förvaltaren en i för­hållande lill lillsynsorganel och borgenärerna mera självsiändig beslutan­derätt, anser samfundel atl skäl saknas all i lagtexten utesluta del av kommittén i betänkandet SOU 1974:6 föreslagna kvalifikationskravet atl förvallaren bör vara lagfaren.

Kronojögdeföreningen: Kommittén har betonat all endast dokumen­terat skickliga advokater bör anlitas all ulföra förvallningsålgärderna i ordinära konkurser. Föreningen vill insiämma i detla. Föreningen vill anmärka, all det inte sällan kan vara påkallat all anlita en skicklig advokal, bosatl på annan ort än konkursgäldenären. En effektiv för­valtning och snabb avveckling måste medföra sådana vinsler, som mer än väl kompenserar ökade kostnader för i.ex. förvallarens resor. Om skickliga advokaler anlilas i konkursförvaltningen kan dessa enligt kommitténs förslag ges ell stort mått av handlingsfrihet i samråd med bl.a. KFM. Förslaget att boets egendom skall säljas så snart detta lämpligen kan ske, innebär en anpassning lill vad som redan nu ofta förekommer i praktiken.

En särskild fråga är behovei av regler om jäv för de funktionärer, som deltar i konkurshandläggningen. I förslaget har influtit en beslämmelse om s.k. domarjäv för tjänsteman hos tillsynsmyndigheten. Det måste betecknas som en brist alt inte något motsvarande stadgande upplagils beträffande konkursförvaltare. Frågan har diskuterats ulföriigl i belän­kandet "Förenklad konkurs mm" (SOU 1974:6 s 167-176).

Bankföreningen: De kvalifikations- och behörighetskrav i fråga om konkursförvaltare, som kommittén föreslog i del lidigare delbetänkandel "Förenklad konkurs m.m." (SOU 1974:6), har bibehållits oförändrade i det nu framlagda förslaget. Kraven är enligt kommittén avsedda att säker­slälla all konkurser handhas så att ett så gynnsamt resultat som möjligl uppnås för borgenärerna och övriga intressenter. Äv konkursförvaltaren skall därför krävas ekonomisk sakkunskap, kunskaper om bokföring och

Prop. 1978/79:105

458

redovisning samt juridiska kunskaper. Förordnande som konkursför­valtare skall ges företrädesvis åt personer med speciell inriktning på affärs­juridik, däribland konkursrätlsliga frågor. Delta innebär enligt förslaget alt i allmänhet endasl inom detta område specialiserade advokaler bör komma i fråga för uppdrag som konkursförvaltare. Bankföreningen delar denna uppfattning.

Bankföreningen har i sitt yttrande över nämnda delbetänkande godtagit förslaget atl konkursdomaren skall ulse den slutlige förvaltaren, icke blott som f.n. interimsförvaltaren. Bankföreningen har allljäml samma upp­fattning.

Finansieringsföretagens förening: Det är föreningens uppfattning att konkursboets mer betydelsefulla borgenärer även i fortsättningen måste ges möjligheter att antingen påverka vem som skall utses som förvallare eller inlägga "veto" mot konkursförvaltare som ulsells av konkurs­domare. De argument som förelåg vid utformningen av nuvarande bestäm­melse gör sig allljäml gällande. Föreningen har inga invändningar mot för­slagels kvalifikationskrav. I 44 8 anges bl.a. alt konkursförvaltare skall ha den insikt och erfarenhel som uppdraget kräver.

Föreningen utgår ifrån all kraven på insikl och erfarenhet ej endast avser konkursförvaltning ulan även andra områden beroende på gälde­närens verksamhetsområde. Finansieringsföretagens finansieringsformer kan många gånger vara av komplicerad nalur. Del kan därvid vara lämp­ligare alt ulse en konkursförvallare med stor kännedom om dessa finansie­ringsformer och med mindre erfarenhel av konkurser än vice versa.

Föreningen menar vidare alt som ett ytterligare kvalifikationskrav bör uppställas atl förvaltaren skall vara lagfaren. Det är nämligen allt vanligare atl lagstiftaren i nya lagar beaktar olika intressen vilka skall till­godoses av konkursboel.

SACOISR: Vad först angår förvaltningen i både ordinära och mindre konkurser konstaterar SACO/SR med tillfredsställelse atl konkurs­domaren i stället för borgenärema skall utse förvallare och alt som kvalifi­kationskrav i allmänhet skall gälla att advokater som är specialiserade på konkursförvaltning erhåller dessa uppdrag. De många gånger kompli­cerade rättsliga problem främst på det affärsjuridiska och arbetsrättsliga områdel som måsle lösas i samband med konkursförvallning liksom kraven på företagsekonomiskt handlande motiverar den skärpning av kvalifikationskraven på förvaltare som kommittéförslaget innehåller. Enligt SACO/SR:s mening finns inom advokatkåren ell betydande antal advokater som är väl lämpade att motta förvaltaruppdrag.

LRF: Reglerna om konkursförvaltarens kvalifikationer och uiseende av förvaUare synes såvitt avser ordinära konkurser i stort ändamålsenliga.

Handelskammarförbundet: I denna del av ärendet har förbundet utöver vad som anförts ingen annan erinran än en lagteknisk synpunkt på den föreslagna utformningen av 41 §. I delta stadgande ges huvudregeln atl

Prop. 1978/79:105

459

konkursboel skall slå under förvaltning av en eller flera förvaltare. Såvitt framgår av specialmoliveringen skall möjligheterna att utse mer än en för­vallare vara begränsade på samma sätt som enligt nu gällande regler. Den närmare ulformningen av förslagets 41 8 kan dock enligt förbundets upp­fattning ge intryck av atl möjlighelema att utse mer än en förvaltare utökats i förhållande till gällande regel. Förbundel hemställer att lagtexten ulforrnas så all del klarl framgår att någon ändring i sak icke här är avsedd.

Företagareföreningarnas förbund: Förbundet tillstyrker förslaget om all konkursdomaren lillsäller konkursförvaltare. Därigenom skapas en viss garanti för val av mer erfama konkursavvecklare än vad som nu är fallel, då prakliskl laget vem som helst kan utses till konkursförvaltare.

Svenska revisorsamfundet: Samfundel har inga invändningar mol förslaget att lill förvallare ulses advokater, vilka är specialiserade på konkursförvallning. Förslaget innebär ingen ändring av nu gällande ordning, vilkel innebär atl denna anses ha fungerat tillfredsställande.

2.2 Förvaltarens ställning m.m.

RÅ: Kommitténs förslag all konkursförvaltaren ges en starkare ställning föranleder inte någon erinran.

Göta hovrätt: Hovrätten har ej någon erinran mot att förvaltaren ges siörre självständighel. Härigenom främjas en snabb och effektiv konkurs­förvaltning. Enligt hovrättens mening saknas dock anledning att, som kommittén föreslagit, föreskriva en skyldighet för förvaltaren atl i viktigare frågor höra särskilt berörda borgenärer. Den av kommittén före­slagna samrådsskyldigheten medför en betydande belastning för förvalt­ningen och motverkar en snabb och effektiv avveckling. Det bör kunna överlämnas lill konkursförvaUaren att utan närmare föreskrifter i KL bestämma om vissa borgenärer skall höras rörande någon förvaltnings­åtgärd. Hovrätten föreslår därför alt den ifrågavarande bestämmelsen i 51 a 8 förslaget får utgå.

Hovrällen har inte något att erinra mot den föreslagna skyldigheten för förvaltaren att samråda med och informera allmänt ombud, arbetstagar­organisation och enskild arbetstagare beträffande förvaltningsåtgärder som berör dessa. Hovrätten tillstyrker också de av kommittén föreslagna reglerna om försäljning.

Beträffande de av kommittén föreslagna reglerna om antalet förvallare, sakkunnigl bilräde, bokföring och arvodesprövning har hovrällen ej någon erinran.

Hovrättspresidenten Åqvisl, hovrätlslagmannen[REDACTED_EFTERNAMN] och adj. ledamoten Palmer: Enligt vår mening bör förvaltaren kunna ges ännu

Prop. 1978/79:105

460

siörre självständighet än kommittén föreslagil. Liksom majoriteten anser vi atl del inte finns anledning föreskriva skyldighet för förvallaren all i vikligare frågor höra särskilt berörda borgenärer. Som vi ålerkommer till närmare i det följande anser vi inte heller atl samrådsskyldighel bör före­skrivas i förhållande lill lillsynsorganel. Om förvallarens siällning stärks på delta sätt skapas enligt vår mening de bästa förutsättningarna för en snabb och effektiv konkursförvallning.

Hovrätten över Skåne och Blekinge: Den föreslagna organisationen av konkursförvallningen i syfte atl ge förvaltaren en betydligt mera aktiv och stark ställning än lidigare har hovrällen inget all erinra mol. 1 överens­stämmelse härmed har hovrätten inte heller någoi atl erinra mol den mera begränsade roll som tillsynsorganel föreslås få i framliden oavsett vilkel detla än blir.

Borås tingsrätt: Kommittén föreslår att förvallaren skall få en mera självständig ställning än för närvarande med ensam beslutanderätt i en rad olika frågor men med en omfattande skyldighet att samråda med tillsyns­myndigheten, med borgenärema, med gäldenären, med ett s.k. allmänt ombud, som kan förordnas all förelräda arbetsmarknads- och regional­politiska intressen, och med vederbörande arbetstagarorganisationer. Tingsrätten har i stort sett ingen invändning mot denna samrådsskyldighet, som synes motiverad av nuvarande samhällsförhåUanden, men viU påpeka all den naluriigtvis kan molverka kommitténs önskemål om ett snabbare

konkursförfarande.--- Under alla förhållanden tillstyrker tingsrätten

kommitténs förslag all borgenärskollektivets beslutanderätt i förvaltnings­frågor slopas.

Västerås tingsrätt: Avvecklingstiden i en ordinär konkurs var år 1974 i genomsnitt 21 månader. Denna tid förefaUer onödigt lång och överstiger icke oväsentligt den genomsnittliga avvecklingstiden för sådana konkurser vid tingsrätten. Detta talar för att man redan med nuvarande system bör kunna förkorta avvecklingstiderna. Och gäUande konkurslag utgör enligt tingsrättens mening i och för sig inte hinder mot en snabb avveckling. Kommittén föreslår nu ökade befogenheter och självständigare besluts­funktioner för förvaltaren samtidigt som bestämmelser om skyldighet för förvaltaren att samråda med bl.a. tillsynsorgan och särskilt berörda borge­närer införs. Som främsta skäl härliU anges behovet av att förenkla och effektivera konkursförfarandet. Mot bakgmnd av att kraven på för­valtarens kvalifikationer skärps delar tingsrätten uppfattningen att för­vallaren bör kunna ges en mera självsiändig ställning än f.n. Det är dock tveksamt om förslaget i denna del är ägnat att i någon belydande mån minska avvecklingstidema.

Nuvarande bestämmelser om samtycke eUer beslut av borgenärskoUek­tivet torde sällan tillämpas och bör, såsom föreslås, kunna undvaras. De nya bestämmelserna om samråd med vissa borgenärer framstår som fullt tUlräckliga.

Prop. 1978/79:105

461

F.n. skall förvaltaren i åtskilliga frågor inhämta samlycke av eller fatta beslul gemensami med rättens ombudsman (RO). En väsenilig nyhet är all förvallaren föresläs få självsiändig beslutanderätt även i dessa frågor, låt vara med samrådsskyldighet. 1 samband med slopandet av RO:s besluts­funktion läggs de kontrollerande och rådgivande funklioner som f n. lill­kommer RO på kronofogdemyndighelen.

Om rådgivningen i frågor som omfattas av RO:s beslutsfunktion avses fortsättningsvis ske efter samma noggranna överväganden, som nu får förutsättas föregå RO:s beslut, torde ett slopande av RO:s medbe­stämmande i förvaltningen ej medföra nägon rationaliseringsvinst. 1 motsatt fall. d.v.s. rådgivning efter mindre noggranna överväganden, lorde förslaget innebära en försvagning av konkursförvallningen åtminstone om, såsom vid tingsrätten, redan nu anlitas förvallare som fyller de nya kraven på förvaltarkompetens. De skäl som föranlett frängående av tidigare förslag all kronofogdemyndigheten skall vara förvaltare leder uppenbarligen till att i vart fall RO:s beslutsfunktion ej bör överföras på kronofogdemyndighelen.

Umeå tingsråit: KonkursförvaUaren får med kommitténs förslag väsentligt ökade befogenheter all, i förhållande lill borgenärer och tillsyns­organ, meia självsiändigi beslula i förvaltningsåigärder. Förslaget bör enligt tingsrättens mening vara ägnat att medföra en ändamålsenlig effekti­visering av konkursförvaltningen. Äv konkursförvallarens nya ställning följer, all höga krav måsle ställas på dennes kvalifikationer.

Bankinspektionen: Vad först angår förvaltarens stärkta ställning släller sig inspekiionen positiv till del förslag som framläggs.

Kronojögdemyndlgheien i Borås: Kronofogdemyndighelen biiräder kommitténs förslag i fråga om handhavandet av förvaltningen, med bl.a. en mera självsiändig ställning för förvaltaren.

Kronofogdemyndighelen i Krisilansiad: För förvaltaren har före­skrivits samrådsskyldighel i viktigare frågor. Frågor som kan anses höra till denna kategori är frågor om den vidare driften av gäldenärens rörelse, om försäljning av värdefull egendom och om väckande av lalan m.m. Samråd skall ske med tillsynsmyndigheten, särskilt berörda borgenärer, gäldenären i vissa fall. allmänna ombudet, arbetstagare och arbetstagar­organisation. Det skulle kunna vara av värde atl i konkursens inlednings­skede behandla förutsebara gemensamma samrådsfrågor vid ett samman­träde. Kravel på gemensamhel i frågorna bör i så fall inte sättas högre än atl förvallare, tillsynsmyndigheten och någon av de övriga finner väsent­ligt alt frågan belyses i della sammanhang. Sammanlrädel bör få lill resultat någon form av förvaltningsplanering.

Ändringen 161 8 att rörelse får fortsättas om del är ändamålsenligt torde ansluta lill modern praxis och syfiar lill att undvika onödiga realisa­tionsförluster. Under förutsättning atl alla berörda organ får del inflytande

Prop. 1978/79:105

462

över denna fråga, som föreslås genom 51 a 8 och 51 b 8  är ändringen

mycket tillfredsställande.

Kronofogdemyndigheten i Västervik: Då konkursbo fortsätter rörelse uppstår behov av medel till bl.a. arbetskraft och råvaror. Hur medels­anskaffningen skall ske och förvaltarens befogenheter för att fortsätla rörelse bl.a. räll att upptaga och återbetala lån samt att förbruka konkursboels egendom bör underkastas regler. Detsamma gäller redo­visning och fördelning av resultatet av den fortsatta rörelsen, då såväl företagsintecknad som ej företagsintecknad egendom förbrukas. Målet bör vara att förbrukning av konkursboets egendom ej sker till förfång för någon borgenär.

Regler om fast egendoms försäljning under hand bör införas och nära anslutas lill bestämmelserna om exekutiv försäljning.

Kronofogdemyndigheten i Östersund: Kommitténs förslag att för­vallaren skall ges stor handlingsfrihet bl.a. i fråga om realisation av konkursboets egendom i ett tidigt skede innebär enligt kronofogdemyn­dighetens uppfattning en välbehövlig reform. I nuvarande praxis före­kommer det inte sällan att förvaltaren tvingas att efter ett informellt samrådsförfarande snabbt realisera tUlgångarna för att tiUvarata bl.a. gäldenärens intressen.

Länsstyrelsen I Södermanlands län: Enligt nu gäUande lagstiftning skall konkursförvaltaren inhämta samtycke till åtskiUiga förvaltningsåtgärder från rättens ombudsman och borgenärerna samt i vissa fall höra konkurs­gäldenären. Därigenom sker en förlängning av avvecklingsliden för kon­kursen, vilket i sin tur också återspeglas i förvaltningskostnadema. Länsstyrelsen finner det, liksom kommittén, angeläget att få till stånd en förenkling av konkursförfarandet. Mot bakgrund av att tillsynen över konkurserna föreslås överförd tUl kronofogdemyndigheten har länssty­relsen intet att erinra mol att samtycke från rättens ombudsman och borgenärer ersätls med en allmän skyldighet för förvaltaren att i vikligare frågor samråda med tUlsynsmyndighet och borgenärer samt om det är lämpligt även höra gäldenären. Länsstyrelsen förutsätter därvid att tillsynsmyndighetema erhåller anvisningar och information genom sitt centralorgan, riksskatteverket, så alt tiUsynen och därmed förvaltningen i största möjliga mån blir likformig och enhetlig över hela landet.

Skyldigheten att inhämta borgenärernas mening får dock inte medföra onödig tidsutdräkt. Om förvaltaren ålades alt under hand höra tillsyns­myndigheten, huruvida särskild samråds- eller informationsåtgärd ifråga­sätts i det särskilda fallel, lorde del vara möjligl atl minska riskerna för fördröjning. Det ankommer då på tillsynsmyndigheten att pröva humvida den aktuella förvallningsåtgärden är av sådan vikt all samråd erfordras. Länsstyrelsen föreslår därför en uppmjukning av 51 a 8 varigenom för­valtaren åläggs inhämla tillsynsmyndighetens yttrande humvida samråd

Prop. 1978/79:105

463

med övriga borgenärer beträffande viss förvaltningsåtgärd är erforderlig.

Länsstyrelsen 1 Kalmar län: Kommittén utgår från att förvaltaren skall få en mera självsiändig ställning i ordinära konkurser men all samråd skall ske i vikligare frågor med den föreslagna tillsynsmyndigheten och särskilt berörda borgenärer.

Länsstyrelsen finner detta naturiigi med hänsyn till atl konkursboet icke drivs med egel kapital ulan med borgenärernas. Samrådsförfarandet bör, med hänsyn till den lidsbrist som kan väntas uppkomma i siörre förelagskonkurser, kunna ske informellt och beslutanderätten i allt väsent­ligt ligga hos förvaltaren.

Samråd med arbetstagarna löneborgenärerna kan från förvaltarens sida ge synpunkier på ev köpare och deras duglighet där arbetstagarna genom sin branschkännedom har tillgäng till värdefull informaiion.

Länsstyrelsen vill i detla sammanhang påtala de intressekollisioner som lält kan uppstå om förvallaren är ombud för borgenär/gäldenär eller styrelseledamot i bank/bolag. De jävsfrågor som härvid uppkommer bör enligt länsstyrelsens uppfattning lösas på ett tillfredsställande sätt så att tillsynsmyndighetens arbetsuppgifter ej behöver inriktas på detta område.

FOK: FOK har i princip inte något att erinra mot förvaltarens mera självsländiga ställning. FOK delar således uppfattningen atl beslutande­rätten, efter eventuellt samråd med tillsynsorganet, berörda borgenärer och det nya organet allmänt ombud, i allt väsentligt tiUäggs förvaltaren. Enligt ulredningens förslag skulle i forlsällningen borgenärerna ha formlig beslutanderätt endast i fråga om inskränkning av anmärkning m.m. och om anlagande av ackordsförslag. FOK vill dock, på nedan angivna grunder, ifrågasätta om inte beslutanderätt borde tillkomma borgenärema även i sådant fall då förvallaren, i strid mol del allmänna ombudets uppfattning, vill nedlägga eller inskränka förekommande näringsverksamhet eller överiåta denna på annal förelag som bedöms olämpligi ur regional- eller sysselsättningspolitisk synvinkel.

Advokatsamfundet: Kommittén föreslår särskilt i fråga om försälj­ning av konkursboels lösa och fasta egendom ökade befogenheter och självständigare beslutsfunktioner för förvaltaren än fallet är enligt gällande rätt. Det främsta skälet härtill är atl man vill lillgodose atl avvecklingen kan ske snabbi och rationellt. Samfundel har i samband med frågan om anordnandet av tillsynen något berört även frågan om konkursförvaltarens befogenheter men vill här tillfoga ytterligare synpunkter.

1 och för sig anser samfundet inte att gällande konkurslag utgör hinder mot en snabb och rationell avveckling. I vart fall, om man bortser från det hinder som ligger i förbudet atl före första borgenärssammanträdet försälja konkursboels egendom, utgör nuvarande regler enligt samfundets erfarenhet i slort sett en god lösning på hur borgenärernas intresse av att säkerställa bästa möjliga ekonomiska resultat av konkursavvecklingen skall tillgodoses.

Prop. 1978/79:105

464

Samfundet anser det ändamålsenligt all ur gällande lag utmönstra förbudel mot försäljning av egendom före försia borgenärssammanlrädel men anser atl kravel på godkännande av underhandsförsäljning av RO/lillsynsorganet bör bibehållas.

Vidkommande frågan om de föreslagna ändringarna i förvaltarens befogenhei att försälja egendom har samfundet som i korthet redan tidigare nämnls den uppfallningen atl i vissa situationer ett mera be­tungande och svårbemästrat förfarande än enligt gällande rätt tillskapas. När del gäller underhandsförsäljning medför gällande lag all endast för det fall atl RO vägrar godkännande borgenärskollektivels samlycke skall inhämtas. Väl är del rikligl som kommittén framhåller (sid 106) alt borge­närernas medverkan enligt nu åsyftade bestämmelser sällan aktualiseras. Orsaken härtill är nalurligen all RO;s funktion, rält utövad, lillgodoser dessa borgenärsinlressen och all besiåmmelserna om borgenärskollek-livels medverkan har sin väsenlliga belydelse genom alt dess existens är ägnad all medföra all borgenärskollektivels inlressen på bästa säll till­varatas. Bestämmelsen är så atl säga endast ett skydd mol all RO går längre i sina krav på förvallarens handlande än vad som är befogal med hänsyn lill borgenärsintressena. Bestämmelsen innebär i prakiiken atl åsyftad försäljning kommer till stånd utan annan omgång och tidsspillan än förvaltarens information lill RO föranleder, d.v.s. en prakliskl laget försumbar tidsutdräkt och arbetsinsats för konkursförvallningen.

Enligt kommitténs förslag om obligaioriskl samråd med borgenärerna i "vikligare" frågor uppkommer emellertid särskilt i konkurser med ett stort antal borgenärer ett ytterst tungrott förfarande, när frågan kan anses ha betydelse för kollektivet av opriorilerade borgenärer. Särskilt betungande kan samrådet bli om som ofta är fallel ett antal ulländska borgenärer finns. Ett inte alldeles ovanligl fall är överlåtelse av inven­tarier, maskiner och varulager i rörelse i samband med överlåtelse av till rörelsen hörande fastighet. För köparen kan fördelningen av köpeskil­lingen ha viss betydelse ur exempelvis skaltesynpunkt med hänsyn lill de olika reglerna om avskrivning. För de oprioriterade borgenärerna kan också prisfördelningen ha mycket stor belydelse beroende på om företags­inleckning föreligger men fasligheten är lågt iniecknad. Om delta skall anses vara en "vikiig" fråga för opriorilerade, skall kollektivet delta i samråd. Eniigt nuvarande ordning ersätls däremot normall kollektivels medverkan av RO:s prövning. Kommitléförslaget medför i del valda fallet att avvecklingen avsevärt försvåras. Förslaget all borgenärer med särskild förmånsrätt skall medge underhandsförsäljning överenssiämmer med gällande räll. 1 och för sig kan kravel på medgivande av lillsynsorganet i della fall lyckas överflödigl, men enligt samfundets erfarenhel känner sådana borgenärer ofta behov av all få kännedom om RO:s slällnings­lagande lill ledning för sitt eget beslul. Del kan därför knappast anses all eit   bibehållande   av   tillsynsorganels   godkännande   totalt   selt   ökar

Prop. 1978/79:105

465

omgången och tidsutdräkten, efiersom borgenärernas egen prövning och utredning ofta nog kan inskränkas genom vetskapen om RO:s kontroll.

Mot den av kommittén föreslagna generella bestämmelsen atl för­valtaren i viktigare frågor bör inhämta gäldenärens mening, när del lämpligen kan ske, har samfundel ingen erinran liksom inte heller mol all de nu förekommande särskilda bestämmelsema i 60, 61, 70, 71 och 78 88 KL till följd därav utgår.

Domareförbundet: Förvallarens ställning i konkursen stärks på bekostnad av borgenärernas inflylande och rättens ombudsmans beslu­landerält. Förbundet anser atl förslagen i denna del blir lill fördel för en snabb och säker avveckling av konkursen. Del bör betonas, alt kvalitets­kraven på en förvaltare måste ställas högt och atl en lagstifining i enlighet med förslaget kommer att medföra, all inte varje advokat hell ulan vidare kommer atl kunna betros med förvallamppdrag.

Bankföreningen: Kommittén anser mol bakgrunden atl uppdrag som konkursförvallare skall anförtros endast tillräckligt kvalificerade personer, all förvallaren bör kunna ges en mer självsiändig ställning än f.n. Kommit­tén föreslår därför all förvaltaren i princip på eget ansvar skall kunna vidtaga också sådana åtgärder som f n. kräver samtycke av RO. Kommit­tén anser all man genom all ge konkursförvaltaren en mer självsiändig ställning och genom all inrätta ell särskilt tillsynsorgan skall kunna öka effektiviielen och snabbhelen i konkursavvecklingen.

Bankföreningen ifrågasätter om denna bedömning är riktig. De åtgärder som f.n. kräver RO:s samtycke får förutsättas vara sådana vikliga frågor i vilka förvallaren enligt förslagei skall höra tillsynsmyndigheten och särskilt berörda borgenärer. Förvaltaren kan enligt bankföreningens mening antas i prakiiken komma att anse sig i sitt agerande lika bunden till tillsynsmyndigheten som han enligt gällande bestämmelser är till RO. För­vallaren skall i viktigare frägor, där han f.n. i regel inhämlar RO:s samtycke, enligt förslaget höra både tillsynsmyndigheten och särskilt berörda borgenärer. Den tid, som åtgår för dylika konsultationer, kan antas bli i slort sett densamma, som om samlycke av RO skulle ha in­hämtats.

Om förslaget all avskaffa RO och i stället inrätta ett särskilt lillsyns­organ genomförs, vill bankföreningen framhålla viklen av att förvallaren underrättar borgenärer och tillsynsmyndigheten när han inte anser sig böra följa de rekommendationer han erhållit i samband med att borgenärerna och tillsynsmyndigheten hörts i ett ärende. Bestämmelse härom bör intas i lagtexten.

Kronofogdeföreningen: 1 förslaget har inte uppmärksammals de myckel svåra bedömningar och beslul, som förvaltaren måste göra vid prövning om ett konkursförelags verksamhet skall fortsättas och hur driften i sådant fall skall finansieras. Ell klart behov föreligger av regler om förvallarens befogenhei alt t.ex. uppta lån och förbmka boets egendom för fortsatt drift. 30   Riksdagen 1978179. 1 saml. Nr 105

Prop. 1978/79:105

466

SACOISR: Det inträffar ibland att det finns ell slort antal utländska borgenärer som har förmånsrätt i konkursen och atl del är all anse som "särskili berörda". Alt höra dessa kan medföra betydande tidsutdräkt. Bestämmelsen bör utformas så atl förvallare inte behöver höra viss borgenär om detla avsevärt fördröjer handläggningen av konkursen.

Ackordscentralen: Nuvarande konkurslag har i stort seil fylll sin uppgifi väl när det gäller förvaltningen av ordinära konkurser. I praktiken förekommer sällan delade meningar mellan konkursförvallare och rällens ombudsman. Borgenärssammanlräde ulöver del försia är sällsynt.

De ändringar som kommittén föreslår beiräffande själva förvaltningen lorde inte leda till all de ordinära konkurserna kan avslutas nämnvärt snabbare eller hanteras mera rationellt. Förvallaren har visserligen fåll en formellt siörre självständighet, men å andra sidan har utsträckt skyldighet att i förvaltningsfrågor samråda med tillsynsmyndigheten saml de anställda och deras organisaiioner ålagts honom.

I samband med de föreslagna inskränkningarna i borgenärskoUeklivets beslutanderätt i konkursförvallningen aktualiseras frågan om vUken informationsplikt beträffande konkursförvaltningens bedrivande för­valtaren bör ha. Förbundel vill redan i delta sammanhang underslryka viklen av att förvallarens informationsplikt gentemot borgenärema ökas. Det är betydelsefullt alt borgenärerna får tillfredsställande möjligheter att följa förvaltningens bedrivande, särskilt i de fall konkursen inte kan avslutas förrän efter förhållandevis lång tid. Då det måste förutsättas atl kommittén kommer atl behandla förevarande fråga i kommande betän­kande avstår förbundet från atl nu närmare precisera sina synpunkter i frågan.

Företagareföreningarnas förbund: Förbundet finner det väl grundat att bestämmelser införs om skyldighet för konkursförvaltaren att samråda med tillsynsorgan och särskilt berörda borgenärer, bl.a. företagareför­eningen som i förelagskonkurs därigenom kan beredas möjlighet att redan på ett lidigi siadium verka för alt samhällsekonomiska, arbetsmarknads-och regionalpolitiska intressen beaktas.

2.3 Arbetstagarnas ställning i arbetsgivares konkurs

Hovrätten över Skåne och Blekinge: Hovrätten ifrågasätter om inte stadgandel 151 b 8 i slället borde få sin plals i medbestämmandelagen. Såsom kommittén uttalar torde nämligen arbetsgivarens angivna skyldig-hel enligt medbestämmandelagen i princip gälla även när arbetsgivaren är försatt i konkurs. Skyldigheten åvilar då konkursförvaltaren.

Borås tingsrätt: På en punkt vill tingsrätten dock föreslå en ändring i förslaget, nämligen beträffande skyldigheten enligt 51 b 8, andra stycket, alt underrätla varje enskild arbetstagare innan förvallaren vidtager åtgärd

Prop. 1978/79:105

467

som väsentligt inverkar på arbelslagarens anslällning. En sådan skyldighet förefaller alllför vittgående. Särskilt om vederbörande arbetstagare befinner sig ulomlands i uppdrag för förelaget eller på semester kan före­skriften vålla onödigt dröjsmål med nödvändiga och brådskande åtgärder i konkursen.

Västerås lingsrält: I betänkandet lämnas viss redogörelse för samspelet mellan den arbetsrättsliga lagstiftningen och de i konkurslagen föreslagna reglerna om information lill och samråd med arbetstagarorganisationer och arbetstagare. Detta regelsystem framstår som svårtillämpal och torde för förvaltaren medföra problem redan i vad avser lolkning av reglernas innebörd. Enligt tingsrättens mening föreligger såsom också kommittén antyder i betänkandet sid 170 behov av ytteriigare översyn i della hän­seende. De speciella problem som uppkommer i förelagarkonkurser och de grundläggande skäl som föranlett översynen av konkurslagsliftningen talar för atl i konkurslagen exklusivt regleras vad som skall gälla i nu berörda frågor.

Kronofogdemyndigheten i Örnsköldsvik: Man låler i kommentaren lill (51 b 8) framskymta att arbetsgivares konkursbo borde undantas från ett flertal regleringar inom den arbetsrältsliga lagsiiftningen.

Del vore önskvärt om denna skrivning verkligen föranledde ändringar i antydd riktning. Regleringen på della område har på senare tid blivit mycket ingående och omfattande. Del kan befaras att detla förhällande leder lill stor iveksamhel hos förvallare alt t.ex. låta en rörelse fortsätta verksamheten under konkursen. En förenkling skulle främja enkelheten i förfarandet och öka möjlighelerna alt tillföra boel lillgångar. Del kan också tänkas alt advokater, som saknar specialkunskaper på dessa områden, ställer sig tveksamma lill förvaltaruppdrag, där de arbetsrältsliga frågorna intar en framskjuten plats.

Kronofogdemyndigheten i Östersund: Konkurs måste alltid syfta lill en avveckling av konkursgäldenärens verksamhei. Det är emellertid vanligt alt förvaltaren med lönegarantimedel fortsätter s.k. passiv drift av konkursgången industri eller annal företag med anställda. Inte sällan fortsätts driften en längre lid av företagsekonomiska skäl. Förvallaren är bunden av bestämmelsema i LAS om varsel och uppsägning. Det är möjligt atl MBL:s regler om information är tillämpliga på konkursbo. Det synes emellertid oförenligt med konkursförvaltningens syfte och dessutom otjänligt att därutöver lägga på förvallaren de särskilda uppgifter som angivils i förslagets 51 b §. Den väsenlliga informationen till anställda och samrådet med fackföreningarna måste uppenbarligen ske på ell lidigare stadium och i god tid före konkursulbrottet.

AD: Arbetsdomstolen delar kommitténs uppfattning atl del är viktigt atl konkursförvaltningen bedrivs i nära koniaki med arbetstagama och deras fackliga organisaiioner. Vid bedömningen av vilka lagstiftningsåtgärder som kan erfordras för all uppnå detta resultat är av stort intresse bl.a.

Prop. 1978/79:105

468

huruvida lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet är lillämplig på konkursbo. Enligt arbetsdomstolens mening kan det inte råda någon ivekan om alt så är fallet. Konkursförvaltaren är med andra ord skyldig att beakta medbestämmandelagens bestämmelser om förhandling och information under konkursförvallningen. Mol bakgrund härav har del också sitt intresse all ell konkursbo i egenskap av arbetsgivare är bundet av kollektivavtal som gällt för gäldenären.

Äv medbestämmandelagen följer att ett konkursbo som är bundet av kollektivavtal får omfatlande skyldighet atl förhandla och informera de fackliga organisationerna om åtgärder under konkursförvaltningen. Kommitténs förslag innebär vissa kompletteringar till medbestämmande­lagens regler. Sålunda skall bl.a. informaiion och samråd ske även med fackliga organisationer som inte är bundna av koUektivavtal. När med­bestämmandelagen antogs gjordes ingående överväganden huruvida den utsträckta förhandlings- och informationsskyldigheten skuUe förbehållas avtalsslulande organisationer eller även utsträckas tiU minoriletsorganisa-lioner. Dessa överväganden ledde till den reglering som numera finns främst i 11, 13 och 19 8§ medbestämmandelagen. Arbetsdomstolen är inte övertygad om all konkurssituationen är så speciell att det fmns anledning all i konkurslagen ta in bestämmelser som i sakligt hänseende avviker från medbestämmandelagens.

Enligt arbetsdomstolens mening är under alla förhållanden angeläget att konkursförvaltarens förhandlings- och informationsskyldigheter blir klarlagda i lagtext. Det är inte tillfredsstäUande att såsom synes bli följden av kommitténs förslag förvaltaren har att iaktta två regelsystem som i huvudsakliga delar behandlar samma frågor men ändå inte är överens­stämmande. Arbetsdomstolen förordar atl regleringen i konkurslagen görs fullständig, varvid i möjligaste mån hänvisning bör ske till medbestäm­mandelagens regleroch i förekommande fall samma uttryckssätt utnyttjas.

En särskild fråga är i vad mån konkursförvaUaren kommer att vara bunden av medbestämmandeavtal som gäUt för gäldenären. I den mån sådant avtal behandlar rena företagsledningsfrågor kan givetvis inträffa att avtalet lägger förpliktelser på förvaltaren som inte är förenliga med hans skyldigheter enligt 53 8 konkurslagen. I en sådan situation har förvaltaren atl följa lagens regel framför avtalets bestämmelser. Eljest torde med­bestämmandeavtalet i likhet med koUektivavtal i övrigt vara bindande för konkursboet i egenskap av arbetsgivare. Det är angeläget att detta problemkomplex blir närmare belyst i propositionen.

AMS: Den av kommittén föreslagna samråds- och informationsskyldig­heten, vilken i vissa avseenden går längre än den i medbestämmandelagen föreskrivna, tillstyrkes.

Ledamoten i AMS[REDACTED_EFTERNAMN] samt suppleanterna[REDACTED_EFTERNAMN] och SandeU: Vi anser att sjunde stycket i yttrandet (Den -tiUstyrkes) bör utgå, enär detta är en fråga mellan arbetsgivare och arbetstagare, som ej berör

Prop. 1978/79:105

469

styrelsens kompetensområde. Vi kan ej dela den uppfattning som kommit tiU ullryck i yttrandet och anser alt frågan om medbestämmande i konkurssituationer innefattar en rad komplikationer som konkurslagskom­mittén ej kunnat utreda och som därför först måste övervägas i annat sammanhang.

Advokatsamfundet: Med hänsyn till reglerna för den statliga löne­garantin och skyldigheten att iaktta borgenärernas rätl torde del regel­mässigt åligga konkursförvaltaren atl verkställa uppsägning av de anstäUda omedelbart vid konkursulbrottet, om så inte redan dessförinnan skett. Information till och samråd med fackorganisation skall oberoende av vad som föreskrivs i konkurslagen äga rum enligt medbestämmande­lagen, när konkursgäldenären är bunden av kollektivavtal med sådan organisation. Sådan förhandlings- och informationsskyldighet torde i konkursfallet relativt snabbt kunna fullgöras av förvaltaren. Kommittén föreslår emellertid dämtöver att varje enskild arbetstagare skall infor­meras innan förvaltaren vidtar åtgärd som väsentligt inverkar på arbets­tagarens anstäUning. Därmed avses uppenbarligen främst uppsägning. Man vill därigenom bl.a. uppnå atl arbetstagaren får möjlighet att lägga fram synpunkter för förvaltaren. Mot bakgrund av det förut omnämnda behovei av att omedelbart vid konkursutbrottet verkstäUa uppsägning och med hänsyn till alt förvaltaren praktiskt taget aldrig kan ha möjlighet atl välja alt avstå från eller uppskjuta uppsägningen framstår det ovUlkorliga kravet på information till de anslällda arbetstagama, innan uppsägning sker, som olämpligt, i vart fall i konkurser där ett större antal anställda kanske också på olika orter inom och utom landet förekommer. Information och samråd med de anstäUda om ordningen för rörelsens avveckling är vidare svår att utforma på stadiet omedelbart efter konkurs­utbrottet. Det förefaller samfundet mera meningsfullt om ifrågavarande föreskrift utformades så att samråd med och information tiU de enskilda arbetstagama skall företas före eller i samband med uppsägning, om det då lämpligen kan ske, och eljest inom två veckor efter konkursutbrottet.

I detta sammanhang vill samfundet framhåUa behovet av en översyn av lagstiftningen om anställningsskydd resp medbestämmande i vad rör för­hållandet mellan konkursförvaltningen, å ena, samt de anställda och deras fackorganisationer, å andra sidan. Erfarenhetema efter dessa lagstift­ningars tiUkomst utvisar att betydande oklarhet och meningsskiljaktig-heter föreligger, särskUt i fråga om hur reglerna om varseltid och för­säljning av produktionsmedel skaU behandlas i konkursfallen. En reforme­ring av reglerna under hänsynstagande tiU att konkursens ändamål utan andra alternativ är rörelsens ändamålsenliga avveckling synes samfundet angelägen. Kommittén har för övrigt uppmärksammat att ett behov av reformering i nämnda avseende kan föreligga (sid 170).

Kronofogdeföreningen: I förslaget har också intagits föreskrifter om skyldighet fÖr förvaltaren att i vissa situationer samråda med facklig

Prop. 1978/79:105

470

arbetstagarorganisation och informera arbetstagare. Konkursens grund­syfte är emellertid all åsiadkomma en snabb avveckling av konkursgälde­närens verksamhet. Det synes därför inte böra ifrågakomma all utöver de skyldigheler förvaltaren kan ha enligt lagen om anställningsskydd (LÄS) och medbestämmandelagen (MBL) lägga på denne belungande och tidskrävande samrådsuppgifter, som dessutom rimligen inte kan leda till något påtagligt praktiskt resultat. Den väsenlliga informationen till de anställda och samarbetet med fackföreningarna i fråga om fortsatt drift mm måsle uppenbarligen ske långt före konkursutbrollel. Den föreslagna bestämmelsen synes också vara oklar lill sin praktiska innebörd.

Bankföreningen: Bankföreningen instämmer i kommitténs uttalande (sid 170) alt den speciella situation som råder när en arbetsgivare går i konkurs bör särskilt beaktas i den fortsatta lagstiftningen.

Sveriges föreningsbankers förbund: Förbundet tillslyrker även förslaget om förvaltarens samrådsskyldighet med arbetslagarorganisalion men är iveksam lill förslaget om alt förvaltaren skall informera varje enskUd arbetstagare innan åtgärd vidtages som väsentligt inverkar på arbetstagarens ställning. En lämpligare föreskrift vore all samråd med och informaiion till de anställda skall företas före eller i samband med upp­sägning eller permittering, om det då lämpligen kan ske, och eljest inom två veckor efter konkursulbrottet.

LO: En inom arbetsrätten bärande princip är att organisationerna äger inom vissa beslämda ramar förelräda sina medlemmar som kollekliv. Ell utflöde av denna princip är att kollektivavtal som iräffas mellan en arbets­tagarorganisation och en arbetsgivarorganisation inte bara binder organisationerna utan även medlemmama i organisationerna. LO anser att denna princip i så stor ulsiräckning som möjligt bör gälla även utanför den centrala arbetsrätten, exempelvis inom konkursrätten. I kommitténs förslag finns flera paragrafer där det anges att kontakt i den ena eller andra formen skall tas med berörda borgenärer. LO menar atl när frågan berör löneborgenärerna, denna kontakt även eller uteslutande bör las direkt med löntagarorganisationen.

Enligt 46 8 i kommitténs förslag skall konkursdomaren höra tillsyns­myndigheten och de vid första borgenärssammanträdel närvarande borge­närerna innan han utser förvallare. LO anser alt även berörda arbetstagar­organisationer skall höras innan förvaltare utses.

På motsvarande sätl skall enligt 41 8 2 st i förslaget tillsynsmyndigheten höras innan konkursdomaren fattar beslut om antalet förvallare. Kravel på en samlad konkursförvaltning i konkurser, där flera bolag är berörda, kan vara väsentligt ur de anställdas synpunkt. Även beträffande antalet för­valtare bör därför, enligt LOs mening, berörda arbetstagarorganisationer beredas tillfälle att yttra sig.

Enligt 47 8 2 st i förslaget har tillsynsmyndighet, förvallare, gransk­ningsman och borgenär tillagts rätl alt göra framstäUning om ökning av

Prop. 1978/79:105

471

antalet förvaltare och enligt 50 8 1 si om delning av förvallare. I enlighet med vad som anförts tidigare menar LO alt motsvarande rätl bör tillkomma berörda arbetstagarorganisationer.

På motsvarande sätt förhåller det sig även med 60 8 i förslaget. Denna paragraf anger atl tillsynsmyndigheten och förvaltaren har skyldighet att meddela upplysningar om boel och dess förvaltning på begäran av borgenär, gäldenär och granskningsman. LO anser atl sådan upplysnings­skyldighel bör gälla även på begäran av arbetstagarorganisation. Delta skulle i så fall närmasi beröra tillsynsmyndigheten dä förvaltaren har informationsplikt enligt 51 8 i förslaget.

Ell säll all lösa ovan nämnda problem är atl direkl i KL, i en särskild paragraf, ange att arbetstagarorganisation, som är bunden av kollek­tivavtal i förhållande till konkursgäldenären och konkursboet, äger rätt atl ..reträda sina medlemmar i förhåUande till konkursboet.

Kommittén föreslår i 51 a och 51 b 88 att konkursförvaUaren skall vara skyldig alt höra särskilt berörda borgenärer/arbetstagare och, om anställd arbetstagare tillhör arbetstagarorganisation, även höra organisationen innan förvaltaren företar vissa vikligare åtgärder. De föreslagna reglerna är tänkta att utgöra ett komplement till MBLs regler angående främsi förstärkt förhandlingsrätt och primär informationsskyldighet. Kommittén synes mena att förslaget i huvudsak ger samma resultat som en strikt tillämpning av MBLs molsvarande regler eller i vissa siycken t.o.m. sträcker sig längre. LO kan av följande skäl inte dela detta synsätt.

Enligt lagtext och motiv till MBL göres ingel undanlag för konkurssitua­tioner. En lillämpning av medbestämmandelagens förhandlingsregler i en konkurssitualion innebär således att konkursförvaltare, som genast efter konkursutbrollel eller senare vid eventuell fortsättning av rörelsen vill lägga ned verksamheien eller överlåta denna, måste förhandla med lokal arbetstagarorganisation, innan beslut fallas. Konkursförvaltaren måste även fortlöpande hålla arbetstagarorganisationen underrättad om sina planer rörande rörelsen. Arbetstagarorganisation har även rätt atl la del av handlingar m.m.

Om arbetstagarorganisation begär det är konkursförvaltaren även skyldig atl förhandla med central arbetstagarorganisation innan beslut fattas. Konkursförvaltarens uppskovsskyldighet d.v.s. att han inte får fatta beslut innan förhandlingar lokalt och centralt är slutförda genom­bryts vid extraordinära situationer under åberopande av "synnerliga skäl". Dock kvarstår alltid själva förhandlingsskyldigheten. Kommittén har på denna punkt deklarerat en annan uppfattning, då man på sid 168 i betänkandet anger att "undantag från förhandlingsskyldigheten är möj­liga".

Enligt 51 b 8 i belänkandet anges att förvaltaren skall höra organisa­donen innan han vidtager åtgärd som väsentligt inverkar på arbetslagarens ställning. Ullrycket "höra" är betydligt svagare och mindre långtgående

Prop. 1978/79:105

472

än reglema om primär förhandlingsskyldighet i MBL. Det kan i detta sammanhang räcka med att påpeka att förhandling förutsätter ett mer formaliserat meningsutbyte där båda parter har en lagstadgad skyldighet att redovisa sina ställningstaganden och motiv. Den primära förhandlingen kan även som tidigare nämnts föras både på lokal och central nivå och innan förhandlingen är slutförd kan i normalfallet inte konkursför­valtaren/arbetsgivaren fatta beslut.

Kommittén menar att regeln i 51 b § skall tUlämpas parallellt med MBLs regler. I praktiken skulle således en förvaltare genom att iakttaga reglerna i MBL samtidigt kunna fullgöra sina åligganden enligt 51 b 8 i förslaget. Det är gott och väl om en förvaltare agerar på detta sätt, men enligt 3 8 MBL gäller att specialreglering i annan lag, t.ex. KL, som avviker från MBL, har företräde framför denna. Detta synes innebära att en förvaltare, ulan påföljd, i slället för atl primärförhandla kan "höra" en arbetstagar­organisation innan beslut fattas. Motivuttalanden att MBL skall tUlämpas samtidigt med 51 b § i förslaget kan knappast väga över den klara orda­lydelsen i 51 b § jämfört med 3 § MBL.

LO anser det därför vara ett oavvisligt krav att förslaget ändras så att MBL kan tillämpas fullt ut även i konkurser. Detta kan exempelvis ske genom att i lagtexten intas en bestämmelse som hänvisar tUl MBLs regler om primär förhandlingsskyldighel och primär informationsskyldighet. Ett annat sätt är att KL kompletteras med regler som i materiellt hänseende överensstämmer med MBLs motsvarande regler.

Enligt 29 8 LAS skall arbetsgivare varsla arbetstagarorganisation om bl.a. tilltänkt uppsägning och permittering av arbetstagare. Varsel skall lämnas inom vissa i 29 § angivna frister, varseltiden. Föreligger hinder mot varsel inom föreskriven tid, skall enligt 30 8 LAS varsel i stället lämmas så snart det kan ske. Enligt uttalande i LASs förarbeten åsyftas med undantagsregeln fall där del har inträffat en omständighet som arbets­givaren inte kunnat förutse och som gör det omöjligt att varsla inom före­skriven tid. Av 30 § LAS följer även att det inte i något fall är tiUåtet att underlåta varsel. Det sagda innebär alt arbetsgivaren i varje enskilt fall måste göra en bedömning om risken för en framtida händelse, som leder tUl uppsägningar, är påtaglig. I ett sådant fall måste varsel lämnas omedel­bart. Arbetsgivaren kan ej i ett sådant fall med framgång hävda att varsel­tiden skaU avkortas, så att varsel i stäUet skaU lämnas då händelsen in­träffar.

Kommittén anför på sid 110: "Vid konkurs kan uppsägning behöva göras omedelbart." "Med stöd av undantagsbestämmelsen i 30 § kan förvaltaren varsla samtidigt med uppsägningen." LO menar att kommit­téns uttalande har blivU olyckligt utformat, vUket kan leda tiU miss­förstånd.

Även ett konkursbo är skyldigt att iakttaga LASs regler om varsel, men när konkurs inträffar, kan det finnas, vilket Arbetsdomstolen påpekar i

Prop. 1978/79:105

473

dom nr 68/1977, utrymme för att tiUämpa undantagsregeln i 30 8 LAS.

Detta innebär emellertid inte atl konkursförvallare alllid kan åberopa undantagsregeln i 30 8 LAS. I det fallet att konkursförvaltaren fortsätter att driva konkursgäldenärens rörelse ställs samma krav på förvallaren som på alla andra arbetsgivare, d.v.s. huvudregeln skall vara att varseltid enligt 29 8 iakttages. Även i andra fall måste hänsyn las till att syftet med varsel är atl arbetstagarorganisationema skall underrättas om planerade åtgärder, på ett sådant sätt att organisationen erhåller en praktisk möjlighet att begära överläggningar (LAS 30 8) med arbets­givaren/konkursförvaltaren. Detta innebär att de flesta konkurssituationer är sådana att utrymme ej finns för alt tiUämpa undanlagsregeln.

Enligt LOs mening bör vad ovan sagts om konkursförvaltarens skyldig­het enligt LAS närmare klarläggas i motiven.

TCO: TCO noterar med tUlfredsställelse att kommittén fastslår att de arbetsrättsliga lagama, exempelvis medbestämmandelagen, skall tillämpas också i konkurs. TCO välkomnar också kommitténs förslag om en ovill­korlig skyldighet för konkursförvaltaren att samråda med konkursföre­tagets anställda, oavsett om koUektivavtalsbundenhet föreligger eller ej.

Med hänvisning framför allt till ett uttalande i proposiiion 1975/76:19 sid 67 anför kommittén att varsel om uppsägning enligt 30 § lagen om anställ­ningsskydd (LAS) kan lämnas samtidigt som uppsägning sker. TCO vUl mycket bestämt invända häremot. Uttalandet i propositionen rör ändringar i lönegaranlilagen och ingår således inte i förarbetena till LAS. Arbetsdomstolen har så sent som 1977-04-20 (AD 68/77) behandlat den aktuella frågan och fastslagit att varsel skall lämnas även om arbetsgivaren försalts i konkurs. Som framgår av motiveringen i den ovan nämnda domen finner Arbetsdomstolen att varsel inte i alla lägen då konkurs före­ligger behöver lämnas minst en månad före uppsägningen. Utrymme kan finnas för att tillämpa undantagsregeln i 30 8 första stycket LAS om att varsel i stäUet kan lämnas så snart det kan ske. Arbetsdomstolen betonar dock att "syftet med varsel är att arbetstagarorganisationen skall under­rättas om planerade åtgärder på sådant sätt atl organisationen skall ha praktisk möjlighet att begära överläggningar för att t.ex. förmå arbets­givaren att avstå från den planerade åtgärden". Eftersom överläggning enligt 32 § tredje stycket LAS kan påkaUas inom en vecka efter varsel lagts bör denna tidsperiod även i undantagsfallet utgöra den absolut kortaste tid som kan förflyta mellan varsel och uppsägning i samband med konkurs. Berörda arbetstagarorganisationer har givetvis i många fall ett intresse av att påkaUa överläggning och lämna synpunkter på konkurs­företagets situation. Påkallas överläggning inom den angivna tidsfristen får enligt 32 8 fjärde stycket LAS uppsägning ej ske förrän överläggning ägt mm. TCO hemstäUer att departementschefen, efter samråd med chefen för arbetsmarknadsdepartementet, uttalar att kommitténs redovisning inte återger gällande rätt.

Prop. 1978/79:105

474

SAF: Enligt föreningen ger redan den nuvarande arbetsrättsliga lagstift­ningen de anställda och deras organisationer möjligheler all påverka arbetsgivarens handlande före konkursutbrottet. Della gäller även om själva konkursansökan inte behöver föregås av primära förhandlingar enligt lagen om medbestämmande i arbetslivet (MBL). Det är under perioden före konkursen som arbetsmarknads- och regionalpolitiska bedömningar har sin störsla betydelse.

I och med konkursen inträder en ny situation. Det grundläggande syftet är alt såvitt möjligt åsiadkomma en snabb och ändamålsenlig avveckling av förelagels verksamhei. Enligt förslaget § 61 får förvaharen endasl om särskilda skäl föreligger fortsätta gäldenärens rörelse längre än ell år efter försia borgenärssammanträdet. De anställdas ekonomiska intressen skyddas i väsentlig grad genom den statliga lönegarantin.

Kommittén anför (sid 166) atl frågan huruvida reglerna i MBL skall tillämpas även sedan arbetsgivaren gått i konkurs inte berörts i proposition 1975/76:105 och all MBLs regler inte på alla punkter synes vara så väl avpassade för konkursfallel. Då emellertid varken lagtexien eller motiven tUl MBL gjort uttryckligt undantag för konkurssiluationen finner kommit­tén att man får utgå från atl MBL i princip är tillämplig.

Dessutom föreslår kommittén alt MBLs regelkomplex kompletteras med en bestämmelse i konkurslagen (8 51 b) som sträcker sig ännu längre än MBL. Della kan enligt föreningens mening inte vara uitryck för en rimlig bedömning.

Föreningen motsätter sig sålunda att den föreslagna 8 51 b tillföres konkurslagen. Frågan i vilken utsträckning MBLs regler är tillämpliga vid konkurs bör då denna grundläggande fråga ansetts ligga utanför kommit­téns uppdrag bli föremål för fortsatt särskild utredning.

Industriförbundet: Förbundet, som tagil del även av Svenska Arbets­givareföreningens remissyttrande, vill instämma i vad däri sagts om för­hållandet mellan medbestämmandelagen och konkurslagen och särskilt i avseende på 51 b 8 i förslaget.

Svenska företagares riksförbund: Kommittén föreslår alt förvaltaren ulöver vad som följer av t.ex. lönegarantireglerna och medbestämmande­lagen skall informera varje enskild arbetstagare innan förvaltaren vidtar åtgärd som väsentligt inverkar på arbetslagarens anställning. Detla finner Förbundel, åtminstone i konkurser med något nämnvärt antal anslällda, inte praktiskt genomförbart och knappasl heller motiverat. Förvaltaren har särskilt i konkursens inledningsskede mycket kort tid på sig för att vidta de åtgärder som ur borgenärs- och andra synpunkier är nödvändiga. Såväl de fackliga organisationema som de enskilda arbetstagarna lorde redan nu få den informaiion som kan lämnas och när den kan lämnas.

Prop. 1978/79:105

475

2.4 Rätt för förvaltaren att i vissa fall tillgripa tvång för besittningstagande av boets egendom m.m.

JK: Kommittén anser (s. 113) alt förvaltarens utnyttjande av tvångs­medel bör bedömas som myndighetsutövning i skadeslåndslagens mening och kunna ge upphov till skadeståndsansvar för det allmänna. Konkursför­vallarens verksamhet i övrigt skall däremot enligt vad som framgår av s. 105, not 5, inte belraklas som sådan myndighetsutövning. En molsvarande konstruktion, dvs. alt verksamheien i ell företag eller hos något annat subjekt delvis är all anse som myndighetsutövning, förekommer också i andra fall (t.ex. i fråga om AB Svensk bilprovning), men det är uppenbart att konstruktionen inte är problemfri. Därför är också stor restriktivitet påkallad när det gäller att införa en liknande konstruktion på nya områden. Av särskilt intresse i detta sammanhang är alt enligi förarbetena till skadeståndslagen (se bl.a. prop. 1972:5 s. 507) myndighetsutövning kan anses föreligga endasl när maktmedel anförtrotts en person i del allmännas intresse. Visserligen är som framhållits i betänkandet konkurser numera inte enbart en borgenärernas angelägenhet utan berör också en rad olika samhällsintressen. Det är dock alUjämt borgenärsintressena som dominerar. På grund härav kan del inte anses självklart all stålen om den föreslagna regleringen genomförs blir skadeståndsskyldig enligt reglerna om det allmännas ansvar för skada vid myndighetsutövning.

Enligt min mening är del, även bortsett från den nyss behandlade problemaliken, tillräckligt atl ge tillsynsmyndigheten de tvångsmedel som förvallaren kan behöva. Jag har svårt alt förslå varför en sådan ordning skulle behöva bli "stel och opraktisk" (s. 112).

RÅ: Däremoi kan del slarkl ifrågasättas om förvallaren skall ges rätt atl använda tvångsmedel för att omhänderta eller eljesl ta befattning med gäldenärens bo m.m. Enligt min bestämda mening bör av rättssäker­hetsskäl beslul om användande av tvångsmedel i konkurs i första hand ankomma på åklagare och domstol. Jag kan därför inte biträda kommit­téns förslag i denna del (54 8).

Överåklagaren i Malmö åklagardistrikt: I 54 och 88 88 sladgas om räll för förvallaren alt tillgripa tvång. Della kan rikta sig mot iredje man och innefattar också fysiskl tvång mot person. Jag känner viss iveksamhel inför all en omfaitande tvångsräll tillförs förvaltaren bl.a. därför all denne, som fömtsattes vara advokat, själv saknar de personalresurser som måhända erfordras i besvärliga fall. Det förefaller emellertid, som kommit­tén framhållit, svårt atl lägga utövandet av tvånget å kronofogdemyndig­helen ulan alt della skulle ävenlyra effektiviteten.

Lånsåklagarmyndigheten i Stockholms län och Gotlands län: Enligt förslaget skall förvallaren få rätl all i viss utsträckning använda tvångs­medel för all omhänderta bokföring. Mot delta finns inte något att erinra.

Länsåklagarmyndigheten   1   Malmöhus   län:   I   stället   för   atl,   som

Prop. 1978/79:105

476

tidigare, behöva vända sig lill överexekuior eller domstol för all tillvarata konkursboels intressen gentemot en tredskande gäldenär får nu för­valtaren en i princip oinskränkt räll alt bereda sig tilllräde lill bostäder och andra lokaler och där bemäktiga sig egendom, därvid han även har möjlig­het atl använda fysiskl våld för genomförandet av sina intentioner. Han kan därvid genom myndighetsmissbmk eller vårdslös myndighetsutövning ådra sig själv straffansvar och staten skadeståndsskyldighel; å andra sidan har han själv rätl lill nödvärn och, såvitt jag förstår, också rätt all till sill skydd peka på bestämmelserna i 17 kap BrB om straff för våld, hot, för-gripelse och våldsamt motstånd mol myndighelsutövare. Med all respekt för advokatkårens juridiska kunnande och omdöme vill jag ifrågasätta om del finns en önskan hos genomsnittsadvokaten atl i egenskap av förvaltare ikläda sig rollen av en sådan myndighetsperson. 1 vart fall är det tvivel­aktigt om det kan gagna det samarbele mellan förvaltare och gäldenär som torde vara något av det betydelsefullaste vid en förnuftig handläggning av boets angelägenheler.

Länsåklagarmyndigheten i Blekinge län och Kronobergs län: Jag anser att del finns skäl att räkna med att en förvaltare, som anser sig behöva använda tvångsmedel, i första hand vänder sig till polis eller åklagare och försöker få samma åtgärder till stånd genom att anmäla alt gäldenären kan misstänkas för gäldenärsbrott. Detta antagande gmndar jag på en jäm­förelse mellan taxeringsmyndigheternas anmälningar om misstänkta skattebrott och deras egna beslut om handräckning för taxeringsrevision.

Göta hovrätt: Däremot kan hovrätten inte ansluta sig till de föreslagna bestämmelserna om rätl för förvaltaren att använda tvång för att omhän­derta gäldenärens bo. Enligt förslaget skulle förvaltaren själv kunna tvångsvis bereda sig tillträde lill låsta utrymmen hos gäldenären och även få tillgripa fysiskt tvång mot denne. Sådana åtgärder bör självfallet inte anförtros annan än myndighet med erfarenhet av myndighetsutövning av sådan art. Enligt hovrättens mening bör reglerna utformas så att krono­fogdemyndighet ges befogenhet alt på begäran av förvaltaren använda tvångsmedel för all omhänderta gäldenärens bo, om sådan åtgärd är nöd­vändig. Del skall därvid ankomma på denna myndighet att bedöma humvida förutsättning för användande av tvångsmedel föreligger. Skade­ståndsskyldighel för oriktig myndighetsutövning åvilar därvid staten enligt vanliga regler.

Hovrätten över Skåne och Blekinge: Det får anses vara en brist i gällande rätt att uttryckliga regler saknas om vilka lagliga befogenheter som står förvaltaren till buds för att ta ifrån en tredskande gäldenär besitt­ningen till konkursboets egendom. För att undvika förlustbringande dröjsmål för konkursboet är det ibland behövligt med snabba ingripanden från förvaltarens sida. Den nuvarande ordningen att förvaltaren inte omedelbart utan först efter en erhållen exekutionstitel kan utverka erfor­derligt  biträde   hos   kronofogdemyndigheten,   tillgodoser  inte   nämnda

Prop. 1978/79:105

477

behov. Hovrätten är emellertid betänksam lill kommitténs förslag att tillägga förvallaren befogenhei alt själv ulöva tvång (54 8). Samhället har redan organ kronofogde- och polismyndighet i vilkas dagliga arbete ofta ingår atl konfronteras med tredskande personer och där tvång i någon form utövas. Den erfarenhel och de resurser som dessa organ har, anser hovrätten böra utnyttjas även i nu föreliggande fall. För alt påkalla biträde av nägot av de ifrågavarande organen skall dock inte behöva fordras atl förvaltaren försl har utverkat en exekutionstitel. Beslutet om försättande i konkurs bör vara ett tUlräckligt bemyndigande att påkalla biträde. Hovrätten vill i detta sammanhang erinra om att lagstiftaren redan idag i vissa fall medger kronofogdemyndighet atl lämna handräckning utan att någon egentlig exekutionstitel föreligger (se t.ex. 72 § lagen 14.5.1971 om exekuiiv försäljning av fast egendom, 55 8 lagen 2.6.1933 om ägofred och 39 8 lagen 1.12.1950 om rätt tiU fiske). Hovrätten viU därför förorda en bestämmelse av innehåU all anlingen kronofogdemyndighet eUer polis­myndighet skall lämna den handräckning som behövs för atl förvallaren skall kunna la ifrån gäldenären besittningen tUl boets egendom (jmf 4 kap 38 8 fastighetsbildningslagen).

För atl förvaltaren skall få tillträde till gäldenärens bostad i dennes frånvaro förutsätts i 54 8 2 st i förslaget att gäldenären underrättals om tiden för åtgärden och håller sig undan eUer att eljest särskilda skäl före­ligger. Eftersom det många gånger torde kunna uppstå svårigheter att nå gäldenären med underrättelse, förefaller det hovrätten opraktiskt atl för nu ifrågavarande fall uppslälla krav på obligatorisk underrättelse. Man torde nämligen inte alltid kunna utgå ifrån alt särskilda skäl föreligger vid miss­lyckad underrättelse. Hovrätten föreslår därför följande lydelse av andra stycket: "Förvallaren får dock ej bereda sig tillträde till bostad i inne­havarens frånvaro annat än om denne håller sig undan eller eljest särskilda skäl föreligger. Om möjligt skall gäldenären underrättas om tiden för ålgärden i förväg."

Om kronofogdemyndighetema skulle bli tillsynsorgan lorde frågan om utövande av tvång kunna lösas på det sättet, att tiUsynsorganet åläggs skyldighet att vid behov biträda förvaltaren med alt ta ifrån gäldenären besittningen till boets egendom.

Stockholms tingsrätt: Tingsrätten tiUstyrker kommitténs förslag att för­valtaren får använda tvång för att la hand om eller eljest ta befattning med gäldenärens bo, när det framstår som befogat, och även under vissa förut­sättningar får bereda sig tillträde till bostad i innehavarens frånvaro.

Av motiven till de föreslagna bestämmelserna (s. 171) framgår att tvång får tillgripas inte bara mot gäldenären utan också mot tredje man, som innehar gäldenären tillhörig egendom. Tingsrätten har inlet atl erinra mol att tvångsåtgärder i angivet fall får vidtagas även mot annan än gäldenären men anser det böra komma klarare till uttryck i lagtexten atl denna möjlighet finnes.

Prop. 1978/79:105

478

Göteborgs tingsrätt: Kommittén framför på sid. 113 i belänkandet som sin mening alt förvaltares utnyttjande av sin befogenhet atl utöva tvång bör bedömas som myndighetsutövning i skadeståndslagens mening saml att förvaltaren kan ådra sig ansvar enligt 20 kap I § brottsbalken i motsats till vad som nu anses gälla. Så väsentliga förändringar i rättslägel anser tingsrälten ej kunna genomföras genom motivuitalanden ulan bör direkl framgå av lagtexten.

Borås tingsrätt: Förvaltaren föreslås få rält atl använda tvång i vissa situationer (54 § i förslaget). Tingsrätten delar kommitténs uppfattning atl tvångsmedel bör kunna tillgripas i de angivna situationema. För all möjlig­göra tillräckligt snabba ingripanden i brådskande fall torde det också vara nödvändigt atl förvaltaren tilläggs rälten att fatta beslut om tvångsåtgärd. Av principiella skäl och då förvallaren måste eftersträva ett samarbete med gäldenären bör tvånget dock inte utövas av förvallaren personligen. 1 stället bör förvallaren få rätt att begära biträde av myndighei (utmät­ningsman eller polismyndighet) för all genomföra Ivångsålgärden.

Domstolsverket: Kommittén har föreslagit alt förvaUare ges rätt att använda våld såväl mot egendom som mot person för alt kunna omhän­dertaga gäldenärens egendom och räkenskaper. Domstolsverket avslyrker detta förslag. All offentligrättslig våldsanvändning bör i princip endast få ulövas av myndighei, vars personal är speciellt utbildad härför. Krono­fogdemyndighet anses vid förrättning ha rätt att använda våld mot egendom. Möjligen föreligger också rätt för denna myndighet att använda våld mot person (jfr NJA 1886 s 230). Kronofogdemyndigheten förutsätts i egenskap av tillsynsorgan i konkursen ha ett nära samarbele med för­valtaren. En ordning som innebär att förvallaren. då behov av handräck­ning föreligger, måsle påkalla bilräde av denna myndighet äventyrar inte nämnvärt effektiviteten i konkursutredningen. En sådan ordning innebär att rätlen till våldsanvändning kommer att beslutas av ell organ som torde vara bälire skickat all handha sådana frågor. Delta kräver emellertid att kronofogdemyndighet ges befogenhet all beslula om sådan handräckning. Görs en sådan lagändring bör övervägas om inte kronofogdemyndighets rätt all över huvud lägel använda våld mol person samtidigt skall preci­seras.

RPS: För att en konkursförvahning skall bli effektiv måste den gentemot tredskande och saboterande konkursgäldenärer snabbt kunna tillgripa tvångsåtgärder. Nuvarande lagstiftning tillgodoser ej tillräckligt detta intresse. Genom kommitténs förslag blir del emellertid möjligt atl snabbt skilja gäldenär från besittningen av förmögenhelstiUgångar, bokfö­ringshandlingar och annat bevismaterial saml bereda förvallaren tillträde tUl lokaler, kassaskåp och andra utrymmen. Samma rält bör tillerkännas tillsynsmyndighet som ålagts vissa förvaltningsuppgifter i tillgångslösa mindre konkurser, om kommitténs förslag beträffande denna förvaltnings­form godtas. Den föreslagna rätten lill tvångsåtgärder kan även bedömas

Prop. 1978/79:105

479

få brottsförebyggande effeki och komma att verka underlättande vid förundersökningar om gäldenärsbrott;

Kommittén har i specialmoliveringen till 54 8 in fine föreslagil all närmare föreskrifier om tillämpningen av tvångsålgärdsbeslämmelserna och om rätten all påkalla biträde av polismyndighet skulle ulfärdas i administrativ ordning. Slyrelsen ifrågasätter om inte denna ytterligare reglering av rättssäkerhetsskäl i stället bör framgå av själva lagtexten. Vid normalt förekommande tvångsåtgärder enligt detla lagrum bör för övrigt förvallaren i försia hand biträdas av kronofogdemyndighets personal, efiersom här akluella ålgärder är likartade de som företagas vid bl.a. ulmätningsförrällningar. Först om sådan situation uppkommer alt icke ringa våldsanvändning mot person kan bli aktuell, bör biträde av polis­personal påkallas.

Rätten atl använda ivångsåtgärder bör på det sätt kommittén föreslagit kompletteras med kriminalisering av åtgärder ägnade all hindra förval­larens förrättningsåtgärder.

RSV: RSV anser det tillfredsställande att förvaUarens befogenheter att vid behov använda tvångsmedel regleras i lag. Enligt verkels mening har kommittén bedömt frågan om dessa befogenheters omfattning i slort på ell lämpligt sätt.

Förvallare har hittills fått skaffa sig beslul om handräckning från över­exekutor och vända sig till KFM för all t.ex. få ul handlingar som konkursgäldenären eller revisor vägrar all lämna ul. Atl förvallaren till­erkänns rätt all själv använda våld, och all han alltid utses av konkurs­domaren, medför enligt kommitténs mening all hans handlande fortsätt­ningsvis skulle få bedömas som myndighetsutövning i skadeslåndslagens mening och kan ge upphov till skadeståndsansvar för del allmänna. För­valtaren skall också kunna ådra sig straffansvar för myndighetsmissbruk eller myndighetsutövning enligt 20 kap 1 8 BrB.

Enligt RSVs mening bör det emellertid diskuteras och övervägas om man inte i stället för all ändra på förvaltarens ställning borde lägga använd­ningen av tvångsmedel på KFM. Genom alt myndigheien i sin övriga verksamhei i slort har motsvarande befogenheler bör dess erfarenhet komma till användning även vid bedömningen av tvångsmedel i konkurs. När nu KFM föreslås få en särskild funktion inom konkursförvallningens ram synes det verkei nalurligt och mest ändamålsenligt all användande av tvångsmedel ett förfarande som bälire "behärskas" av KFM också läggs på denna myndighei. Det kan te sig stötande atl denna uppgift läggs på förvallare i vilkas övriga verksamhei som advokater användning av våld självfallel inte kan förekomma.

Om användningen av tvångsmedel läggs på en myndighei, KFM, är del möjligt atl frågan om beredande av tilllräde lill bostad kan regleras på mot­svarande sätl som gäller för KFMs rätl all i utmätningsmål bereda sig

Prop. 1978/79:105

480

tillträde till boslad. Det är naturligen av stor vikt atl konkursgäldenären inte kan göra handlingar eller annal oåtkomliga enbarl genom att förvara dem i sin bostad.

Kommittén har anfört all del skulle medföra en stel och opraklisk ordning all lägga rätten till tvångsmedel hos KFM. RSV menar dock atl den siörre rättssäkerheten och den ökade effektiviteten della skulle ha med sig helt överväger. RSV föreslår därför all förvallaren skall vända sig till KFM när tvångsmedel fordras i förvaliningen av konkursen.

Kronofogdemyndigheten 1 Kristianstad: Förvallaren har i betänkandet lillagls befogenhei alt använda tvång för alt sätta sig i besittning av vissa för ulredningen väsenlliga handlingar m.m. Sådana tvångsåtgärder torde böra dokumenteras, vilkel är regel vid offentliga tvångsåtgärder i övrigt. Tillsynsmyndigheten bör dessulom särskili underrättas om sådan åtgärd.

Kronofogdemyndigheten i Örnsköldsvik: 54 §: I detla lagmm tilläggs förvallaren befogenhei all utöva vissl tvång. På sidan 111 konstaterar man all det inte är tänkl all han skall få "lika vidsiräckta befogenheter som en utmätningsman. Förvaltaren lorde sålunda inte få utöva våld mol person".

Skrivningen antyder alltså atl utmätningsman får utöva våld mot person. Delta är på säll och vis fel. I praxis bmkar man säga atl utmät­ningsman får föra en person som står i vägen ål sidan och att han får utan att företa kroppsvisilation la ifrån gäldenären egendom som denne bär på sig. 1 övrigt är utmätningsman hänvisad att begära biträde av polis­myndighet.

I specialmoliveringen specificeras förvaltarens befogenheter och jag kan inte finna annal än atl han tilläggs lika stora sådana som utmätningsman har idag.

Del måsle naturligtvis konstateras atl del är en praklisk ålgärd all låta förvallaren få dessa möjligheler. Ur allmän synpunki finner jag det dock betänkligt att låla annan än offentlig myndighet ulöva tvång vare sig det gäller mot egendom eller person. Vad gäller egendom är det idag bara utmätningsman som får tillgripa sådant.

1 och med all KFM är lillsynsorgan bör beslut om och ansvar för våld i dessa avseenden åvila tillsynsmyndigheten. I administrativ ordning kan sedan utarbetas bestämmelser för hur själva praktiska genomförandet hos gäldenären eller där hans egendom finns skall gå till.

Som en jämförelse kan här las bevissäkringslagen där taxeringsmyndig­heterna är skyldiga att anlila KFM för eventuellt ingripande med tvång. Myndigheten sitter inne med kunskaper på området och del ingår i den dagliga verksamheten. Kostnadema kan genom myndighetens egna möjligheter i form av kontakter m.m. hållas nere. Oftast blir ingripanden av här ifrågavarande slag akluella i konkursens inledningsskede och det kan vara värdefullt för tillsynsfunktionens fortsatta utövande att få en viss insyn på ett tidigt stadium.

Lånsstyrelsen i Södermanlands lån: Kommittén föreslår, att konkurs-

Prop. 1978/79:105

481

förvallaren erhåller samma befogenheter som utmätningsman alt tillgripa tvångsmedel för all la hand om boel eller eljesl ta befallning med de böcker och handlingar, som rör boel. Enligt nu gällande lagstiftning är det endasl tjänstemän vid kronofogdemyndigheten som i samband med ulmäl-ningsförrällning kan bereda sig lilllrädc lill bostad i innehavarens frånvaro om denna underrällals om liden för ålgärden och håller sig undan eller eljest särskilda skäl föreligger. Tjänstemän vid kronofogdemyndigheterna har sålunda lång erfarenhet av sådana ålgärder, vilkel lagstiftaren beaktat bl.a. vad del avser ålgärder enligi bevissäkringslagen.

Länsstyrelsen finner det angelägel all endasl en myndighei är behörig atl utöva tvångsåtgärder mol enskild person av ifrågavarande slag. KonkursförvaUaren bör därför i de fall konkursgäldenären inte lämnar ifrån sig de böcker och handlingar, som rör boel, eller förhindrar för­vallarens tillträde till boets egendom, begära biträde av tillsynsmyndig­heten. Därvid må tillsynsmyndigheten använda sådana tvångsmedel, som avses i 19 kap 14 8 lagberedningens förslag lill ulsökningsbalk enligt Utsökningsrätt XII (SOU 1973:22).

USS: Kommittén föreslår atl konkurslagen kompletteras med bestäm­melser om tvångsmedel och andra säkerhelsålgärder, som får avse gälde­närens person eller dennes egendom under eller i vissa fall omedelbarl före konkurs.

USS finner alt de föreslagna bestämmelsema fyller ett länge känt behov på konkurslagsliftningens område. Däremoi kan det ifrågasällas om reglerna har blivit tillräckligt pregnanta. Del i och för sig befogade kravet på effektivitet har dessutom medfört atl man vid utformningen av bestäm­melserna inte lagil lillräcklig hänsyn till den enskilde gäldenärens inlressen i förevarande sammanhang. Rättssäkerheten måste beakias.

Vad som nu har sagls gäller särskilt bestämmelsen i 54 8 förslaget till ändring i konkurslagen. Enligt lagrummet får förvallaren använda tvång för att omhänderta eller eljesl ta befattning med gäldenärens bo samt böcker och andra handlingar som rör boet i den mån del med hänsyn till omständigheterna framstår som befogal. Förvallaren äger dock inte bereda sig tillträde lill bostad i innehavarens frånvaro ulan att vissa närmare angivna förutsättningar föreligger.

USS är till en början av den bestämda uppfattningen atl förvaltaren varken kan eller bör tilläggas sådana utomordentliga befogenheter, som han skulle erhåUa enligt kommitténs förslag. Endast om förvallar-uppdraget anförtros myndighet, skulle det vara möjligt att i viss utsträck­ning låta förvaltaren fatta beslut om användning av tvångsmedel och att verkslälla sådani beslut om det kan ske obehindrat. Undanlag måsle dock göras för den s.k. privatsektorn. För tilllräde till boslad och kanske även tredjemanslokaler utan anknytning till den konkursdrabbade verksam­heten bör krävas domstolsbeslut. I princip anser USS atl verkställighets­åtgärder bör förbehållas exekutiv myndighei eller polis. 

31    Riksdagen 1978179. 1 saml. Nr 105

Prop. 1978/79:105

482

Skulle kommitténs förslag i fråga om förvallning och tillsyn leda lill lagstiftning, bör beslutsfunktionerna enligt 54 8 läggas på den krono­fogdemyndighet, som är tillsynsorgan i konkursen. Även i dessa fall bör privatsektorn förbehållas domstol. Den omständighelen atl krono­fogdemyndighet utövar tillsynen hindrar inte au denna myndighet anförtros verkställighelsåtgärderna. Det kan i detta sammanhang erinras om atl denna myndighei enligt 4 8 kronofogdeinslruktionen vid behov äger anlila polis för verkställighetens genomförande.

Om annan myndighet än kronofogde kommer atl i en framlida lag­stiftning utöva tUlsynen över konkursförvaltningen t.ex. länsstyrelsen enligt det förslag, som en grupp inom USS företräder synes besluts­funktionerna med tidigare angivna undanlag kunna läggas på tillsyns­myndigheten. Det lorde inte möta något hinder atl kronofogdemyn­digheten även om den skuUe fungera som förvaltare i viss utsträckning

       alltid var behörig atl företa verkslällighetsåtgärder.

USS kan inte heller godta att förutsättningama för användningen av tvångsmedel enligt 54 8 kommitléförslaget beskrivs på det sätt som där skett. Villkoren del bör här vara fråga om Iredska eller s.k. sabotagerisk

 måste utformas med hänsyn tiU ingreppets karaktär och omständig­

hetema i övrigt. En lämplig metod kan vara att i anslutning till 88 8

kommittéförslaget noggrannare precisera gäldenärens skyldigheler vid

konkurs. Därvid kan reglema om taxeringsrevision i 56 8 taxeringslagen

(1956:623) samt bestämmelserna i bevissäkringslagen (1975:1027) för

skatte- och avgiftsprocessen tjäna som förebild.

Domareförbundet: I 54 8 KL har upptagits en bestämmelse om att för­valtaren får använda tvång för att omhändertaga eller eljesl la befattning med gäldenärens bo. Denna bestämmelse torde inte avse sådana åtgärder som att t.ex. anbringa lås på byggnad eller förvaringsutrymme som ingår i konkursboet; förvaltaren lär vara berättigad härtill redan på grund av bestämmelsema i 54 § gäUande lag (53 § i förslaget). I stället synes med förslaget avses sådana tvångsåtgärder som enligt exekutionsrättslig terminologi brukar betecknas som exhibition eller tvångsinrymmande. Förbundet har förståelse för behovet av dylika Ivångsåtgärder men anser att det står i strid med allmänna exekutionsrättsliga principer att, såsom kommittén föreslår, ge konkursförvaUaren ställning av utmätningsman när det gäller ifrågavarande ålgärder. Det ligger närmasi tiU hands att av den föreslagna bestämmelsen dra den slutsatsen, alt del åligger förvaltaren att själv svara för exekutionen i de här avsedda fallen. Enligt förbundets mening bör verkställigheten, även i dessa ankomma på kronofogdemyn­dighet. Det torde kunna stadgas att förvaltaren därvid har rält att vända sig direkl liU kronofogdemyndighelen ulan att först utverka exekutionstitel hos domstol eller överexekutor. Om kommitténs förslag genomföres, bör i vart fall lagtexten innehåUa den närmast självklara begränsningen att det inte ankommer på förvaltaren alt tillgripa våld å person.

Prop. 1978/79:105

483

LRF: Förslagen om----- förvaltarens rätt all använda tvångsmedel

synes ändamålsenliga.

Lokala skattemyndigheten 1 Siockholm (LSMS): LSMS anser det nödvändigi, i de fall konkursgäldenär varit alt anse som arbets- eller uppdragsgivare alt räkenskapshandlingar införskaffas och ställs till myndighetens förfogande för utredning huruvida skatteredovisning för anställda och arbetsgivaruppgiflsredovisning skett på rikligt sätt. Upplys­ningsvis kan nämnas all LSMS i viss utsträckning, genom användning av bevissäkringslag och begäran om beslag genom husrannsakan, har erhåUit handlingar, som skaltskyldig på anmaning förklaral saknade eller icke rätteligen förda. Genom all snabbt få tillgång lill räkenskapshandlingar kan LSMS, ulan anmälan från berörda anställda/uppdragstagare, bespara både dessa och myndigheien onödigt besvär. För atl kunna tillämpa bestäm­melserna om gäldenärsbroii eller brotl mot skattebrotts- och uppbördslag är åtkomsten av redovisningshandlingar ofta helt nödvändig.

2.5 Brottsutredning i ordinär konkurs

Överåklagaren i Stockholms åklagardistrikt: 1 55 8 KL sägs bl.a. all förvaltaren i förvaltarberättelsen skall anmärka, huruvida skälig anledning förefinns lill antagande atl gäldenären gjort sig skyldig lill brottsligt för­hållande mot sina borgenärer och atl, om anledning finns till sådant an­tagande, grunden därför skall anges. Bestämmelsen återfinns oförändrad i kommitténs förslag.

I rapporten Förelagskonkurser (Siaiens indusiriverk: utredningar 1975:2) redovisar Kedner resultatet av en undersökning om konkurser och gäldenärsbrott (s. 359 ff)- Enligt rapporten bör man kunna räkna med gäldenärsbrott i omkring 40% av anialei slululdelningskonkurser. Man räknar då även med den dolda brotlslighelen. Molsvarande frekvens vid faltigkonkurser bör enligt Kedner vara mellan 40 och 50%.

Förvallarens åliggande i nu förevarande hänseende anges vara en skyldighet endast all anmärka i berättelsen om skälig misslanke om broll förefinns. Någon undersökningsplikl för förvallaren rörande eventuell förekomst av broll föreskrivs således inie uttryckligen.

Erfarenhelen visar också all många förvallare flerialel av dem är huvudsakligen inriktade på affärsjuridik och har begränsad erfarenhet av brottmål tar ganska lätt på uppgifien alt vara verksam lill utrönande av huruvida gäldenären kan misslänkas för broll i förhållande till borge­närerna. Detta är olillfredsslällande, ly del säll på vilkel förvallaren fullgör sin skyldighet härvidlag är av fundamental betydelse för beivrandet av brotl av förevarande slag. Vid angivna förhållanden och då brott av konkursgäldenär synes bli allt mer frekventa saml inte sällan ingår som ell momenl i en mera omfatlande och svåruppläckl ekonomisk brolislighel, är det enligt min mening beklagligt alt kommittén inte upptagit till över-

Prop. 1978/79:105

484

vägande frågan om bestämmelsen borde ändras. Kanske vore lämpligt atl så utforma bestämmelsen alt av denna lill en början klart framgick alt del åligger förvaltaren att vara verksam lill ulrönande av huruvida broll kan misslänkas. Härefter borde rapporteringsskyldigheten fastläggas och närmare utföras. Äv bestämmelsen borde vidare uttryckligen framgå atl skyldigheten omfattar jämväl andra brott än gäldenärsbrott. Lämplighelen av all rapporteringen alllid skall ske i förvaltarberättelsen kan ifrågasättas. Som bekant dröjer det ofta ganska länge innan denna berättelse avges. Misstanke om broll bör rapporteras så snart sådan uppkommil pä del alt förundersökning ofördröjligen skall kunna inledas.

Konkursförvaltarens rapporteringsskyldighet inträder enligt 55 8 KL då "skälig anledning" förekommer all gäldenären gjort sig skyldig till brott. I 23 kap I 8 försia siycket rättegångsbalken sladgas atl förundersökning skall inledas redan då "anledning förekommer" alt broll som hör under allmänt åtal förövats. Jag anser atl förvallarens rapporleringsskyldighei bör inträda vid samma grad av misstanke som gäller för inledande av förundersökning.

Överåklagaren i Göteborgs åklagardistrikt: Ulredningen anför på sidan 173, att förvaltaren är skyldig alt ange enbarl misslanke om gäldenärs­brott. Proposilionen 1975/76:210 sidan 153 innehåller tanken, att det är självklart, att förvaltaren har anledning alt ingripa även mol annan brotts­lighet. Jag anser, att förvalt'ren bör ha en i lag sladgad skyldighet all anmäla även andra broll än gäldenärsbrott, som har direkl samband med konkursen.

Länsåklagarniyiulighelen i Stockholms län och Gotlands län: F.n. åligger del förvaltaren all omhänderta bokföringen från konkursgäldenär. Detta går normalt till så atl förvallaren uppmanar gäldenären atl överiämna de bokföringshandlingar som denne förfogar över. Med del överiämnade materialet som gmnd avgör förvaltaren sedan om del före­ligger misstankar atl gäldenären gjort sig skyldig till bokföringsbrott. Även för bedömningar av eventuella misstankar om övriga gäldenärsbroii är bokföringen ofta av avgörande betydelse.

Det anförda visar viklen av all förvallaren får lillgång lill allt del bok­föringsmaterial som finns. Förvaltarens skyldighet all själv vara aktiv för atl nå delta syfte bör klarl anges (i lillämpningsförfatlning el.dyl.).

Det förekommer ofta atl del inte av förvallarberältelsen klarl framgår om det föreligger skälig misslanke om gäldenärsbrott. Skyldighet atl ta ställning i detla hänseende bör klarl fastslås.

Det kan vidare ifrägasätlas om inte förvallarens skyldighet all anmäla brottsmisstanke bör ulvidgas lill all avse alla former av brott, således även sådana broll som inte direkl berör hans förhållande lill borgenärerna. Del förekommer i prakiiken redan nu atl uppgifier om misstankar avseende även sådana allmänna brotl tas in i förvallarberältelsen.

Tillsynsmyndigheten skall enligt förslaget vara skyldig all granska för-

Prop. 1978/79:105

485

valtarberättelsen. Det kan dä inträffa att myndigheten finner skäl till miss­tankar om brotl även i fall då förvaltaren inte har ansett sådana skäl före­ligga. Del kan ifrågasättas om inte myndigheien då bör vara skyldig att anmärka della förhållande. Tillsynsmyndigheten torde redan enligt allmänna regler vara berättigad att göra anmälan om brott. Om det anses lämpligt att ålägga myndigheten skyldighet all vara verksam i detta avseende måsle emellertid skyldigheler regleras genom en särskild beslämmelse.

Länsåklagarmyndighelen 1 Blekinge län och Kronobergs län: (1 55 8) utsäges all förvaltarens skyldighet att i förvaltarberättelsen anmärka huruvida brottsmisstanke finns endasl gäller gäldenärsbrott. Jag vill emel­lertid ifrågasätta om icke lagen med "brottsligt förhållande mol sina borge­närer" läcker ett vidare område, t.ex. bedrägeri, svindleri, förskingring eller olovligt förfogande. Del vore vidare av vikt all vela, hur lillsyns­myndigheien eller konkursdomaren skola reagera, då förvallaren över­huvudtaget icke yitral sig i della hänseende eller avgivit ett uppenbarl bristfälligt Ullalande eller somjag seil i ell fall - hänvisat lill vad som kan komma alt uttalas av förvallaren i ett systerbolags konkurs. Kan för­valtaren föreläggas att komplettera berättelsen, kan han i ytteriighetsfall entledigas eller skall en sådan brist i stället beivras, när arvodet bestäm­mes?

Göleborgs lingsrält: Tingsrätten ifrågasätter det lämpliga i all konkurs-förvaltaren skall anmäla misstankar om gäldenärsbrott till konkurs­domaren. Äv specialmotiveringen till 55 8 all döma lycks avsiklen vara all alla misstankar om broll i princip skall vidarebefordras. Dessa borde för­valtaren kunna lämna direkt till polismyndigheten eller åklagarmyndig­heten.

RPS: Om förvaltarkåren håller hög kvalitet samt ägnar erforderligt arbele och intresse ål varje enskilt ärende, bör della bidraga lill all gälde­närsbrott snabbi uppläcks och beivras i ökad utsträckning. Under i vart fall ett inledningsskede får sålunda förutsättas atl ett ökat antal gäldenärs­brott kommer till polisens kännedom. De redan hårt ansträngda utred­ningsresurserna kan då komma all behöva förstärkas. På längre sikt bör dock den föreslagna lagsiiftningen ha en klart brottsförebyggande effeki.

Kronofogdemyndigheten i Kristianstad: Förvallarens skyldighet all i berättelsen enligt 55 8 anmärka huruvida brottsmisstanke finns gäller endasl gäldenärsbrott. Anledning finns för förvaltaren att ingripa mot och söka neutralisera även andra brottsliga förfaranden från gäldenärens sida. DeUa kan enligt betänkandet ske genom polisanmälan. I betänkandet anmärks även atl erforderliga resurser för behandling av dessa fall bör ställas lill polis- och åklagarmyndighetens förfogande. Uppgifier från gäldenären rörande hans affärsverksamhet och affärsförbindelser kan ge anledning till misstanke om ekonomisk brottslighet ulan all gäldenären själv är huvudsakligen misslänkl. Det torde kunna bidra i någon mån lill

Prop. 1978/79:105

486

andra samhällsåtgärder mot ekonomisk brottslighet om berättelsen enligt 55 8 innehåller uppgift om misstänkt brottslighet från gäldenärens sida och om annan misslänkl brottslighet med anknytning lill gäldenärens affärs­verksamhet, som framkommer vid ulredningen med anledning av kon­kursen.

2.6 Konkursbos bokföringsskyldighet m.m.

Överåklagaren 1 Stockholms åklagardistrikt: Del är inte helt ovanligt alt det efter konkursens avslutande under förundersökning i brottmål, främst skatlemål, uppkommer behov av konkursgäldenärens räkenskaps­material. Erfarenheten visar atl del mången gång i sådana fall är besvärligt eller rent av omöjligt atl få fall på räkenskaperna, även då dessa ej åter­lämnats till gäldenären. Den föreslagna bestämmelsen i 206 8 om arkive­ring av gäldenärens bokföring hälsas därför med lillfredsställelse.

Göteborgs tingsrätt: I 57 8 första stycket ges en allmän regel om bok­föringsskyldighet i konkurs. Den innebär bl.a. att bokföringslagen inte är lillämplig. 1 paragrafens andra siycke anges att bestämmelsen i första siycket ej medför inskränkning i den bokföringsskyldighet som kan vara särskilt föreskriven för viss verksamhei. Äv motiven framgår atl andra siycket endast syftar på bestämmelser om explosiva varor, skrot, rus­drycksförsäljning m.m., men inte på exempelvis särskilda bestämmelser i associationsrättslig lagstiftning. Tingsrätten anser uttrycket "viss verksamhet" vara oklart. Lagtexten och motiven bör förtydligas och en mer omfattande exemplifiering ges.

Bokföringsnämnåen (BFN): 3 8 bokföringslagen (BFL) stadgar följande: "Har bestämmelse som avviker från denna lag meddelats i eller med stöd av annan lag, gäller den bestämmelsen och i anslutning därtill meddelade verkställighetsföreskrifter".

I konkurslagen kan sålunda införas bestämmelser som tar över vad som sladgas i BFL. Det är emellertid en målsätt strävan i BFN att verka för alt annan lagstiftning, där krav på bokföring framställs, anpassas till bestäm­melserna i BFL.

Bestämmelsen i 57 8 att "förvaltaren skall på sätt som överensstämmer med god redovisningssed löpande bokföra boets inkomster och utgifter så, all erforderlig kontroU över förvaltningen möjliggöres" synes inte stå i strid med bestämmelserna i BFL. Som framhåUs i betänkandet "är konkur­sens egentliga syfte att bereda en insolvent gäldenärs samtliga borgenärers möjlighet att i viss inbördes ordning få betalt ur hans tillgångar så långt dessa räcker. Konkursförvaltningen går sålunda ut på att avveckla gälde­närens tillgångar och redovisningen i konkursen måste ha till främsta syfte atl  spegla  denna avveckling".   Fordringar och  skulder  skaU  sålunda

Prop. 1978/79:105

487

regleras i konkursboet. I det stora flertalet fall blir därför inkomster och utgifter lika med in- och utbelalningar (kontantredovisning). Intäkter och kostnader som i redovisningslitteraturen och i 4 8 BFL definieras såsom periodiserade inkomster och utgifter får i sådana fall samma innebörd som boets inkomsler och utgifter i förfatlningsförslaget. 1 prop. till BFL defi­nieras god redovisningssed såsom "en faktiskt förekommande praxis hos en kvalitativt representativ krels av bokföringsskyldiga". Det är BFN:s uppfattning att i författningstexten använd terminologi saml föreslagen redovisning avseende konkursbo överenssiämmer med god redovis­ningssed i BFL:s mening. BFN anser därför atl kommitténs uttalande på sid. 121 i belänkandet i anslutning lill det ovan citerade 57 8 första stycket är missvisande. Där sägs nämligen att "bokföringslagen inte i något fall blir direkt tillämplig på konkursbos bokföring". Enligt BFN:s mening före­ligger inte något motsatsförhållande mellan vad bokföringslagen och konkurslagen menar med god redovisningssed.

Även om huvudregeln bör vara kontantmässig bokföring, vill BFN påpeka atl bokföringsmässig redovisning bör tillämpas i vissa faU. Så före­kommer t.ex. konkurser i företag, där verksamheten fortsätter under konkursförvallningen. På senare tid har inlräffat att också stora företag i något fall börsbolag har försalts i konkurs. Det kan enligt nämndens mening inte anses tillfredsställande alt sådana företag med fortsatt rörelse och ibland många anslällda vid konkursulbrottet lämnar sUt ofta väl utbyggda redovisningssystem för alt övergå tUl kassabokföring.

För all följa och utveckla redovisningspraxis enligt den nya bokförings­lagen har bokföringsnämnden tillskapats av statsmakterna. Kommitténs uttalande i betänkandet om alt det i inslmklionen för nämnden borde särskilt anges att den skall ularbeta rekommendalioner samt lämna råd och anvisningar i konkurs har särskilt noterats av nämnden. Atl vid behov medverka till fastställande och utveckling av god redovisningssed då det gäller konkursbo ser nämnden som en naiurlig uppgift inom ramen för gällande instmklion. Någon kompletterande instruktion kan sålunda inte anses erforderlig.

Enligt lagförslaget skall förvaltaren bevara räkenskapsmalerialet. 1 kommitténs betänkande (sid. 122) anges bl.a. följande: "Arkiverings­skyldigheten är ett huvudmoment i bokföringsskyldigheten. I förarbetena till lagen motiveras skyldigheten att arkivera räkenskapshandlingar av hänsyn i första hand tiU behovet av en ordentlig revision av företagens räkenskaper. Också det allmännas intresse av en effektiv skattekontroll gör sig enligt motiven gällande". Nämnden finner det angeläget att arkive-ringsfrågan löses lagstiftningsvägen. Kommitténs förslag om arkiverings­skyldigheten anknyter tUl bestämmelsema i 22 8 bokföringslagen. Nämnden ifrågasätter dock om inte med hänsyn till angivna kontroll­aspekter det vore bättre att arkiveringsskyldigheten ålades tiUsynsmyndig­heten, i förslaget kronofogdemyndigheten, naturligtvis med möjlighet för

Prop. 1978/79:105

488

förvallaren att under från fall till fall lämplig tidsrymd omhänderha mate­rialet.

RRV: Konkurslagskommitténs förslag till reglering av konkursbos bok­föringsskyldighet innebär att bokföringslagen inte blir direkt lillämplig på konkursbo. RRV anser atl kommittén vid sitt slällningslagande i denna fråga underskattat behovet av resultatredovisning av rörelse som drivs vidare under konkurs. 1 försia hand konkursförvaUaren men i andra hand också borgenärerna bör enligt RRVs mening ha lillgång till det underlag som en resultatinriklad redovisning ger. Delta krav gör sig numera särskilt starkt gällande i det stora antal fall företag drivs vidare under konkurs för tillgodoseende av arbetsmarknads- och regionalpoliliska inlressen. För statsverkels del är det i sådana fall ofta fråga om alt tillskjuta stora bidrag för att möjliggöra fortsatt drift. Omfatiningen av dessa bidrag bör kunna bestämmas på grundval av en löpande redovisning av rörelsens resultat.

RSV: Enligt förslaget åligger det förvaltaren att bl.a. bevara boets räkenskapsmaterial under minst tio år. Det kan då emellertid hända att handlingarna under den långa lidsperioden blir svåra att få lag i, t.ex. till följd av att förvaltaren slänger sitt kontor för semester, flyttar eller slutar med sin advokatverksamhet. RSV anser därför att det är lämpligare att handlingama, sedan konkursen avslutats och vunnil laga kraft, över­lämnas tiU tillsynsmyndighet för arkivering. Detta går väl ihop med bestämmelsema i 206 8 enligt vilken lillsynsmyndighel i vissa faU har all la hand om material rörande konkursboet.

Kronofogdemyndigheten i Västervik: Normalkontoplan med anvis­ningar för redovisning av konkursboets avveckling bör fastställas av riks­skatteverket. Härigenom åstadkommes en enhetlig och likartad redo­visning av konkurser i rikel, som underlättar jämförelser och analyser.

Kontoplan bör upprättas med ledning av normalkontoplanen av för­vallaren i varje särskild konkurs och faststäUas av tillsynsmyndigheten. Kontoplanen anpassas efter konkursbouppteckningen och göres ej vidlyf­tigare än vad som är nödvändigt för en överskådlig redovisning av avveck­lingen. Det är av vikt för tillsynen att varje tillgång, vari finnes särskild panträtt el säkerhetsrätl, erhåller särskili konto för objektet med redo­visning av såväl tillgången, intäkter som kostnader och utdelning till borgenär med angiven rätl.

För alla konkurser bör finnas ett räntebärande postgiro och skyldighet för förvallaren atl senasi tredje dagen insätta influtna medel. Det kan ej vara rationellt att sprida medlen på olika bankkontor i riket.

Om konkursboet fortsätter rörelse bör särskild resultatredovisning härför föreskrivas. Normalkontoplan med anvisningar bör fastställas av riksskatteverket.

Kontoplan med ledning av normalkontoplanen och konkursgäldenärens bokföring bör upprättas av förvaltaren och fastställas av tillsynsmyndig-. heten. Redovisningen är nödvändig för bedömning av lönsamheten och det

Prop. 1978/79:105

489

lämpliga i atl fortsätta rörelsen. Sedan rörelsen upphört avslutas redo­visningen mot avvecklingsredovisningen. Periodiska bokslut eller rapporter bör upplaga såväl massagäld som massafordringar.

Särskilt postgirokonto bör finnas för den fortsatta rörelsens medel för intäkter och koslnader.

Resultatredovisningen bör kunna delegeras av förvallaren vid behov, exempelvis då konkursboel fortsätter rörelse på olika platser i landet. Ansvarsregler för delegerad erfordras. Delegerads kompetensområde bör avgränsas av förvallaren.

För den fortsatta driften bör avvecklingsmedel få lagas i anspråk. Konstruktionen av detta förfarande bör vara sådan att intrång ej sker i någon borgenärs rätl.

Kronofogdemyndigheten i Östersund: Förslagets något allmänt formu­lerade beskrivning av förvaltarens bokföringsskyldighet kan bedömas vara tillräcklig under förutsättning, alt bestämmelsen kompletteras med före­skrift om all bokföringen skall redovisas på fastställda formulär. Krono­fogdemyndigheten menar atl det för en klar redovisning och enhetlig lillämpning är av värde om t.ex. RSV får i uppdrag atl i samråd med expertis ularbeta mallar för konkursbokföringen. Sådana formulär bör kunna fastställas med utgångspunkt från kvartalsrapport med transport av summorna lill näslkommande kvartal.

Bokföringen kan inte behöva bli mer komplicerad än atl del bara undan­tagsvis erfordras särskild revisor för granskning. Om tillsynsmyndigheten emellertid skall kunna fullgöra sitt uppdrag på ett tillfredsställande sätl måste myndigheien utan särskilda förutsättningar kunna få granska konkursboets räkenskaper. Förslagets 59 8 bör omformuleras på sådant sätt alt denna tillsynsmyndighetens befogenhet klart framgår.

Riksarkivet: Såsom närmare redovisas i betänkandet har kommittén under sitt arbele haft kontakter med riksarkivet beträffande förvaringen av konkursgäldenärens bokföringshandlingar (sid. 264-266). Mot kommit­téns överväganden och förslag i denna och andra arkivfrågor har riks­arkivet intet alt erinra.

Kommerskollegium: Förvaltaren skall enligt föreslagna 57 8 "på sätt som överensstämmer med god redovisningssed löpande bokföra boets inkomster och ulgifter", vilket av kommitténs överväganden atl döma torde innebära bokföring av in- och utbetalningar. Såvitt koUegiei kan bedöma synes det mindre lämpligt att endast föreskriva denna metod, eftersom det innebär att ett förelag som före en konkurs tillämpar bok­föringsmässig redovisning om det drivs vidare efter konkursen antingen måsle byla redovisningsmetod (tiU det sämre) eller tillämpa två metoder parallellt. Enligt kollegiets mening bör istäUel 57 8 utformas så att övergång till kontantmässig redovisning ej påtvingas i de fall där detta ej är lämpligt, samtidigt som utrymme för kontantmässig löpande bokföring bör finnas i flertalet fall.

Prop. 1978/79:105

490

Länsstyrelsen i Kalmar län: Kommittén finner av skäl som redovisas under denna punkt atl bokföringslagen inte i något fall blir direkl tillämplig pä konkursbos bokföring.

Enligt länsstyrelsens mening bör för att tillsynsmyndigheten över huvud tagel skall kunna fullgöra sin tillsynsfunktion en reglering i fråga om konkursbos bokföringsskyldighet införas. För avveckUngsredovisningen bör en normalkontoplan med anvisningar för redovisningen utfärdas av riksskatteverket. Härigenom åsladkommes en enhetlig och likartad redovisning av konkurser i riket, som underlättar jämförelser och analyser.

Kontoplanen bör upprättas av förvaltaren med ledning av normalkonto­planen i varje särskild konkurs och fastställas av tillsynsmyndigheten. Kontoplanen bör anpassas efter konkursbouppteckningen och bör ej göras vidlyftigare än vad som är nödvändigt för att erhålla en överskådlig redovisning av avvecklingen. Hänsyn bör därvid tagas tiU att varje förmånsberättigad fordran upptas på ett konto med redovisning av såväl tillgång som intäkter och kostnader och utdelning tUl borgenär med angiven rält.

Till konkursboet influtna medel bör senast inom 3 dagar insättas på särskilt räntebärande postgirokonto och inte så som för närvarande tillämpas insättas på ell antal olika bankkonton.

Länsstyrelsen konstaterar vidare att i rättstillämpningen angående konkursbos skattskyldighet till statlig och kommunal inkomstskatt endast finns prejudicerande rättsfall varav framgår att skattskyldighet för inkomst inte åvilar konkursbo. Regeringsrätten torde i sin dom vare sig kunnat eUer önskat föregripa en lagstiftning på området. Det torde vara ovedersägligt att konkursbo efter juridisk person som driver rörelse, skattemässigt driver denna på betydligt gynnsammare villkor än andra företag. Konkurs­boet konkurrerar alltså inte på lika villkor med liknande företag inom samma bransch. Länsstyrelsen anser detta vara oacceptabelt om verksam­heten drivs under en längre tid. Borgenäremas intressen kommer under sädana omständigheter alt utveckla en icke önskad konkurrens. Med hänsyn härtill ifrågasätts i vart faU om inte konkursbo som driver rörelse skall ha sådan bokföring att en resultatredovisning kan krävas. Huruvida konkursboet skall tillåtas fortsätta att driva rörelsen efter en tid av 6 månader skall förslagsvis avgöras av tUlsynsmyndigheten på basis av vad framkommer av resultatredovisningen.

Om konkursbo fortsätter rörelsen bör sålunda särskild resultatredo­visning härför föreskrivas. Normalkonloplanen med anvisningar bör fast­ställas av riksskatteverket.

Kontoplan med ledning av normalkontoplanen och konkursgäldenärens bokföring bör upprättas av förvaharen och fastställas av tillsynsmyndig­heten. Sedan konkursboets rörelse upphört avslutas redovisningen mot avvecklingsredovisningen.

Prop. 1978/79:105

491

Resultatredovisningen bör kunna delegeras av förvaltaren vid behov.

För den fortsatta driften bör avvecklingsmedel få las i anspråk. Konstruktionen av detta förfarande bör vara sådan alt intrång inte sker i någon borgenärs rätt. Härmed avses exempelvis de fall då lönegaranti-medlen upparbetar konkursegendom.

Länsstyrelsen har intet att erinra mot förslaget atl tillsynsmyndigheten skall arkivera konkursgäldenärens räkenskaper. Länsstyrelsen förutsätter att, om så blir fallel, medel kommer att stäUas till tillsynsmyndigheternas förfogande för den kostnad myndigheien härigenom åsamkas.

Advokatsamfundet: Vad gäller frågan om bokföringsskyldigheten i konkurs vill samfundet liU vad kommittén anfört foga all det vore önskvärl i konkurser där särskilda förmånsrätter gäUer atl bokföringen utformas så atl avvecklingsresultatet för olika slag av egendom redan från början på lämpligt säll särskiljs.

Om enligt kommittéförslaget konkursgäldenäremas bokföring regel­mässigt skall arkiveras hos kronofogdemyndighetema, synes det för­hållandet även böra beaktas vid den bedömning av sekretessfrågorna som kommittén förutsätter (sid 139).

Kronofogdeföreningen: Enligt förslaget skall förvaltaren redovisa boets inkomsler och utgifter på ett sätt som överensstämmer med god redovis­ningssed. Bokföringen skall vara sådan att "erforderlig kontroll över förvaltningen möjliggöres". Den föreslagna allmänt formulerade bestäm­melsen är knappast tillfredsställande från kontrollsynpunkt. Föreningen vill hävda att det för en klar redovisning och enhetlig tillämpning är nöd­vändigt med en föreskrift om att redovisningen skall ske enligt särskilt fast­ställda normer. Vidare bör i konkurser, där särskilda förmånsrätter gäller, bokföringen ordnas så att avvecklingsresultatet för olika slag av egendom redan från början på lämpligt sätt särskiljs. Om konkursboet fortsätler rörelse, bör särskild resultatredovisning härför föreskrivas. Riksskatte­verket (RSV) borde kunna ges uppdrag alt i samråd med expertis utarbeta redovisningsformulär och normalkonloplan med anvisningar. I samman­hanget bör anmärkas, att det i praktiken även yppats behov av en normal­plan för upprättande av bouppteckning.

Förerungen auktoriserade revisorer (FAR): Om bokföringen i konkurs stadgas i lagförslagets 57:e paragraf. Föreningen har ingenting att invända mol den föreslagna formuleringen i och för sig. Emellertid ger kommitténs kommentarer till bestämmelsen om bokföringsskyldighetens fullgörande (sid 117-123) densamma en uttolkning, vars lämplighet ifrågasattes. Kommittén avvisar kravel på redovisning efter s.k. bokföringsmässiga gmnder och förordar i regelfallet redovisning efter kontantprincipen. Motivet till detta ställningstagande synes främst vara alt det skattemässigt fiskala intresset oftast saknas i konkurs.

FAR delar åsikten att ett genereUt krav på redovisning efter bokförings­mässiga gmnder ej är motiverat. För det övervägande antalet konkursfall

Prop. 1978/79:105

492

torde en redovisning enligt koniantprincipen vara tillfyllest. FAR anser emellertid atl hänvisningen till "god redovisningssed" bör innebära atl kraven på redovisningens uppläggning bör bedömas från fall lill fall. På senare tid har exempelvis inträffat all stora förelag i något fall börsbolag - har försatts i konkurs. Del bör enligt FÄR:s mening icke anses tillfyllest atl dylika förelag med fortsatt rörelse och måhända tusentals anställda vid konkursulbrottet lämnar sill ofta väl utbyggda redovisningssystem för atl övergå lill kassabokföring. Det skallefiskala motivet är bara ett av flera för kraven på bokföring. Lika viktigt är borgenärers, förelagslednings (inklu­sive konkursförvaUarens), anställdas, samhällets (t.ex. arbetsmarknads­myndigheter och personer som arbetar med atl söka genomföra en rekon­struktion av verksamheien) m.fl. intresse av atl redovisningen även efter konkursulbrottet ger möjlighet atl följa rörelsens gång.

Uttalanden på sid 121 i tredje stycket synes ha fått en olycklig utform­ning: "Kommittén föreslår till en början sålunda atl som huvudregel skall gälla alt förvaltaren skall vara skyldig atl på sätl som överensstämmer med god redovisningssed löpande bokföra boets inkomsler och ulgifter så att erforderlig kontroU över förvaltningen möjliggörs (57 8 första stycket, första punklen i förslaget). Bokföringslagen blir således inte i något fall direkl tillämplig på konkursbos bokföring". Något motsatsförhållande mellan "god redovisningssed" och bokföringslagen föreligger givetvis inte; god redovisningssed är tvärtom bokföringslagens primära huvudregel (BL 2 8).

Kommittén har föreslagil (sid 122, försia slyckel) all den ställiga bok­föringsnämnden skall instrueras att lämna anvisningar om bokföring i konkurs. FAR ansluler sig till detla förslag. FÄR anser vidare all i direk­liven lill bokföringsnämnden hänvisning skall göras lill den föreslagna lagtexien (§ 57) saml till kommitténs uppfattning alt tillämpning av bok­föringsmässiga grunder ej bör vara obligalorisk i konkurs men all nämnden i övrigi skall lämnas frihet att utforma anvisningarna med hänsyn lill vad som bedömes vara erforderligt och ändamålsenligt.

Lokala skattemyndigheten i Stockholm: (Myndigheten) förutsätter atl bestämmelserna i 39 8 uppbördslagen är tillämpliga också för konkursför­valtare i hans uppdrag att företräda konkursboet och att erforderliga uppgifier för uppgiftslämnande till myndigheien förs. Likaså fömlsäiis all i konkursförvallares ansvar skall ligga alt så långt är möjligt tillse alt konkursgäldenärens bokföring i erforderlig utsträckning förs fram till konkursdagen.

Myndigheten ser vidare med tillfredsställelse alt konkursgäldenärens bokföring i flertalet fall kommer atl förvaras hos tillsynsmyndighet eller konkursförvallare. Delta bör emellertid klarare framgå av lagtexten.

Prop. 1978/79:105

493

3    Tillsyn i ordinära konkurser

3.1 Tillsynsorgan

JK: Förslaget atl kronofogdemyndighet skall vara lillsynsorgan ger läsaren av belänkandet ett intryck av all vara ell verkslällande av någoi som redan lidigare beslämts. När jag uttrycker denna uppfattning innebär del inte all jag molsäller mig förslaget. Jag saknar emellertid framför allt en belysning av humvida och i vad mån den rådande ordningen är brist­fällig saml vilka möjligheter som finns all inom ramen för denna ordning åsiadkomma de förbättringar som anses nödvändiga.

Enligt min mening finns del flera goda skäl som lalar för all tillsyns-uppgiften läggs på ett samhällsorgan. Jag tänker framför allt på de många samhällsintressen som numera måste beakias vid konkursförvallningen. En stor fördel är också att uppgiften läggs på ett permanent organ. Mot valel av kronofogdemyndigheterna som lillsynsorgan lalar främsi två skäl. Del ena är av principiell nalur. det andra av organisaiorisk.

Kommittén har i många sammanhang betonat statens dominerande roll som borgenär i konkurser. Staten är emellertid säUan ensam borgenär. Med hänsyn lill kronofogdemyndigheternas redan nu "dubbla nalur" är det enligt min mening av principiella skäl inte helt tillfredsställande alt de också får uppgiften som lillsynsorgan.

Tillsynsuppgifterna blir ofta av myckel komplicerad beskaffenhei. De kommer därför all kräva stor skicklighet i juridiska och ekonomiska frågor. Mol denna bakgrund är förslaget förvånande. Många krono­fogdemyndigheter kommer uppenbariigen atl sakna lillräcklig kompetens för uppgifien, i synnerhet som de inte kan förutsättas förvärva någon siörre vana att fullgöra uppgifien i fråga. De uppgifier som läggs på tillsynsorganel hade enligt min mening bort leda till att uppgiften lagts på vissa utvalda kronofogdemyndigheter. Därigenom hade också konflikten mellan fiskala och judiciella uppgifter kunnat i någon mån reduceras.

Jag har nyligen avgett yttrande över betänkande med förslag till ny di­striktsindelning för kronofogdemyndigheterna och därvid uttalat en viss tveksamhet om de mindre distriktens förmåga atl klara bl.a. uppgiften som tillsynsorgan i konkurser. Sedan jag nu haft tillfälle att bilda mig en uppfattning om beskaffenheten av tillsynsuppgiften anserjag helt uteslutet att uppgiften kan läggas på de mindre distrikten. Den ordning kommittén förordar (s. 133) med en särskild enhet i varje kronofogdedislrikl för tillsynsuppgiflen är t.ex. hell ouppnåelig i flertalet distrikt.

1 det nu anförda ligger all jag är beredd godtaga kronofogdemyndig­heterna som lillsynsorgan om uppgiften anförtros de större myndig­helerna. Jag anser emellertid också fullt länkbart all man som ett alternativ i princip behåller den rådande ordningen men i ökad utsträckning inriktar sig på atl till rällens ombudsman ulse specialister, dvs. man eftersträvar en motsvarande specialisering som i fråga om förvaltare. Vad som aldrig

Prop. 1978/79:105

494

kan godtas är naturligtvis atl samma person ibland är förvaltare och ibland utövar tillsyn över förvaltare.

RÅ: Del kan riktas starka principiella invändningar mol utredningens förslag att kronofogdemyndighel skall vara tillsynsorgan. De skäl lagut­skottet anförde i sitt betänkande (LU 1976/77:11) mot lämplighelen av all låta kronofogdemyndighet handha konkursförvallningen lalar enligt min mening också mot att kronofogdemyndighet skall vara tillsynsorgan. Den av kommittén föreslagna ordningen torde även medföra en rad praktiska olägenheter. Kommittén har själv framhållit alt olägenheter skulle uppslå om kronofogdemyndighel anförtros det föreslagna tillsynsorganets upp­gifter. Äv principiella skäl är det olämpligt att tillsynsuppgifterna i samband med konkurs handhas av den myndighet som har till sin främsta uppgift all driva in statens skattefordringar. För all komma tillrätta med detla dilemma föreslår kommiuén bl.a. att de tjänstemän som handlägger tUlsynsorganets uppgifter skall frikopplas från indrivningsuppgiftema. En sådan tudelning av myndighetens verksamhet torde dock vara svår att genomföra i prakiiken.

Som altemativ till kommitténs förslag till tillsynsmyndighet bör i slället övervägas om inte åklagare kan fuUgöra de uppgifter som i förslagei har tillagts tillsynsorganel. Del nu angivna alternativet (åklagaralternalivel) skulle tillsammans med de ökade krav som ställs på förvaltaren innebära en avsevärd försiärkning av konkursförvaltningen. Tillsynsorganets uppgifier enligt kommitléförslaget är med vissl undanlag (98 8) enligt min mening väl lämpade all handhas av åklagare. I vart fall bör åklagaren få bätire insyn i konkursboet än som f.n. är möjligl. Jag kan härvidlag i allt väsentligt ansluta mig till de synpunkier som har framförts i de över­lämnade underremissyllrandena. Mot bakgmnd av den alltmer tilltagande ekonomiska brottshgheten är del angeläget att samhället ges vidgade möjligheter att bekämpa denna form av allvarlig brottslighet. Nuvarande system med anmälningsskyldighet har visat sig vara mindre effektivt. Överhuvud förekommer brottsanmälningar mera sällan vid denna typ av brottslighet. För att hålla den ekonomiska brottsligheten under kontroll är det nödvändigt atl använda nya och förbättrade metoder. Så t.ex. bör de brottsbekämpande myndigheterna kunna ta egna initiativ. Med hänsyn tUl det nära samband reglema om gäldenärsbrott har med konkurslagstift­ningen (se prop 1975/76:82) ter det sig naturligt all åklagaren får en vidgad roll i samband med konkurser. Härigenom skapas ett effektivt medel i kampen mot den ekonomiska brottsligheten samtidigt som konkurs­förvallningen kan tillföras den utbildning och erfarenhet som finns inom åklagarväsendet. Det bör enligt min uppfattning i första hand ankomma på stals- och chefsåklagare att fullgöra de uppgifter som skall ankomma på det föreslagna lillsynsorganel. Statsåklagama har lång erfarenhet av ekonomiska brottmål och del finns många åklagare på det lokala planet som är skickade att handlägga kvalificerade ekonomiska brottmål. Genom

Prop. 1978/79:105

,

495

den utbildningsverksamhet som bedrivs inom åklagarväsendel kommer ytterligare åklagare atl erhålla kvalificerad ekonomisk utbildning (jfr bifogade promemoria "Åklagarverksamheten och den ekonomiska brotts­ligheten").

Allmänt kan framhållas atl åklagarväsendet har en bredare lokal förank­ring än kronofogdemyndighetema. Antalet åklagardistrikt utgör f.n. 86. Härtill kommer 21 regionala länsåklagarmyndigheter och dessutom läns­åklagarna för speciella mål. Dessa åklagare får anses synnerligen väl lämpade atl handha tillsynsuppgiften i de allra största konkurserna.

Som ett led i strävandena att komma tiUrätta med missbruket av konkursinstitutel lorde såsom har förutskickats i tilläggsdirektiven någon form av s.k. konkurskarantän vara nödvändig. Redan vetskapen om att konkursboel granskas av åklagare skulle emeUertid med aU sannolikhet på ett mera påtagligt sätt molverka del alltmer utbredda missbruket med upprepade konkurser.

Överåklagaren i Göteborgs åklagardistrikt: Ett avskaffande av rätlens ombudsman möter inte någon invändning från min sida särskilt som del avses all han skall ersättas med en tiUsynsmyndighel. Även om krono­fogdemyndigheten som tiUsynsorgan i konkurser kan få en dubbelroll kontrollfunktion och borgenärsföreträdare bör det fungera bra. Dessutom kan till ledning för konkursutredningen erhåUas väsentliga sakuppgifter från denna myndighet.

Länsåklagarmyndigheten i Stockholms län och Gotlands län: Den föreslagna ordningen väcker betänkligheter från principiella synpunkier. Samma myndighet som företräder staten som borgenär exempelvis avseende fordringar på skatt och andra allmänna avgifter skulle enligt förslaget öva tillsyn över förvaltningen i stort och då även ha all beakta att den rätt som tillkommer övriga borgenärer tillgodoses på ett riktigt sätt. Även om risken för atl del allmännas intressen skulle gynnas på bekostnad av de enskilda borgenärerna inte är alltför stor är det illa nog all sådana misstankar överhuvud tagel kan uppslå.

Det är visseriigen sant att de enskilda borgenärerna enligt förslaget liksom hittUls har rätt att utse granskningsman. I prakiiken har det dock visat sig vara så att granskningsmän utses i ett mycket lilet antal fall. Anledningen härtill lorde vara att granskningsmans arvode betalas av den eller de borgenärer som utsett honom.

Vidare är det tveksamt om kronofogdemyndigheten inom sig har den affärsjuridiska kunskap som erfordras för att fullgöra de uppgifter som förslaget lägger på myndigheien. Ett genomförande av förslaget förutsätter därför en omfattande utbildningsverksamhet. Risk finns sluUigen att kronofogdemyndighetens liUsynsverksamhet kan komma att utövas under viss byråkradsk tungroddhel. Därigenom motverkas syftet med förslaget dvs snabbhet hos konkursförfarandet.

Länsåklagarmyndigheten i Malmöhus län: Som åklagare får man sällan

Prop. 1978/79:105

496

någon direkl inblick i de prakliska och teoretiska problem som följer med förvaltningen i konkurser. Det är därför knappast möjligt all, såvitt gäller betänkandets huvudlinjer, göra annan kommentar än att de framlagda förslagen om utökning av förvaltares respektive kronofogdemyndighets befogenheter förefaller vara väl anpassade lill dagens behov. Under förut­sättning dels atl del, även i avlägsna landsändar, kan mobiliseras en kader av kunniga och effektiva förvaltare, dels också att kronofogdemyndig­heterna får en avsevärd personell försiärkning får man aniaga alt det före­slagna konkursförfarandet kan bli effektivare och snabbare saml skapa mindre samhälleliga problem än det hittillsvarande. En generöst upplagd ulbildningsverksamhel måste vara av stor betydelse särskilt i initialskedet.

Länsåklagarmyndighelen i Blekinge lån och Kronobergs län: Ur mina speciella synpunkter som åklagare har rättens ombudsmans verksamhet varil av mindre betydelse. Det är också endasl i få fall, som dessa ägnat något intresse åt att övervaka och kontrollera den mindre del av förval­tarens verksamhei som är av betydelse för åklagaren, nämligen beträf­fande eventuella gäldenärsbrott. Jag instämmer därför i förslaget att avskaffa denna befattning, men vill samtidigt framhålla all i så fall måsle de nya organ som överlaga en del av uppgifterna bli tiUräckligt kvalifi­cerade. Vidare böra de mera kvalificerade uppgifterna inom tingsrätterna ej handläggas av tingsnotarier utan lägst av tingsfiskaler, även om de äro av betydelse ur utbildningssynpunkt.

Göta hovrätt: Hovrätten anser i likhet med kommittén att förvaltningen bör stå under tillsyn samt att ett särskilt tillsynsorgan alltjämt bör finnas.

För närvarande gäller att konkursdomaren utövar den yttersta kon­trollen över förvaltningen. Den närmaste tillsynen ankommer på ett särskilt kontrollorgan, rättens ombudsman. Konkursdomaren fullgör sin lillsynsuppgifl i försia hand genom att tillse att förvaltaren inom före­skriven tid inger berättelser över förvaltningen samt genom att granska dessa. Konkursdomarens främsta uppgift är att tUlse atl avveckling av en konkurs ej fördröjs i onödan. Något avgörande skäl för atl nu befria honom från denna tillsynsuppgift har inte framlagts. Gällande ordning bör därför ej ändras. Kommitténs förslag innebär emellertid även all åt konkursdomaren anförtros nya viktiga uppgifier. Del är givelvis nödvän­digt atl denne har tillräckliga kvalifikationer härför. Tingsnotarie bör inte komma i fråga för sådana uppgifier. I della sammanhang kan påpekas, att det kan finnas skäl atl överväga att avskaffa konkursdomaren som särskild myndighet och låta rätten överta dennes uppgifter i likhel med vad som skett beträffande lagsöknings- och ägodelningsdomare.

Vad därefter gäller förslaget att som lillsynsorgan ersätta rättens ombudsman med kronofogdemyndighel viU hovrätten starkt ifrågasätta huruvida något reformbehov verkligen föreligger. Det må framhållas, att lagberedningen i samband med alt rättens ombudsman på beredningens förslag år 1970 avskaffades vid ackordsförhandling uttalade, att insti-

Prop. 1978/79:105

-

497

lulet rällens ombudsman syntes väl gmndat i konkurs och att beredningen inte hade några planer på att föreslå ändring i den delen.

Enligt kommittén erfordras ell permanent och mera utbyggt kontroll­organ som har resurser att ulöva lillsynen effeklivi och ändamålsenligt efter riktlinjer som kommittén närmare angivii. En undersökning av de krav kommittén sålunda anser böra ställas på ett kontrollorgan ger dock enligt hovrättens mening ej underlag för slutsatsen alt dess uppgifier bälire skulle skötas av en nytillskapad kontrollmyndighet än av den nuvarande rällens ombudsman. Hovrätten ifrågasätter dock inte rikligheten av kommitténs antagande alt en kontrollmyndighet bättre än rällens ombudsman är skickad all ularbeta blanketter och formulär av olika slag att användas i konkursförvallningen. Dock lorde, om vissa formulär anses underiätta denna t.ex. i fråga om förvallarberältelser, sådana kunna utarbetas förslagsvis genom domstolsverkels försorg. Pä verket kan även läggas den kursverksamhet som kommittén anser bör förekomma för dem som i olika egenskaper har all göra med konkursförvallning. Angivna omständigheter utgör ej skäl för inrättande av ell nyll kontrollorgan.

Vad angår kommitténs krav på bokföringsexpertis i vissa fall vid tillsynsorganels granskning av boets förvaltning, kan sådan i lika grad komma rättens ombudsman lill del. Vad vidare sägs om tillsynsorganels möjligheler all kräva upplysningar av förvallaren om boel och dess förvall­ning, alt efter anmälan av borgenär eller annan rättsägare ingripa med lämplig ålgärd mol förvallaren eller atl yllra sig lill konkursdomaren i olika avseenden,kan dessa uppgifter lika väl ulföras av rättens ombudsman och fullgörs för övrigt i vissa hänseenden redan av denne.

En viktig uppgifi för tillsynsorganel bör enligt kommittén vara all genom råd och upplysningar främja en riktig och enhellig tillämpning av gällande föreskrifter som rör konkursförvallningen. Några bindande direktiv skall ej ges i del enskilda fallel. Visserligen skall tillsynsorganet höras i viktiga frågor men skall inte besluta i olika förvaltningsangelägenheter på samma sätt som rättens ombudsman enligt nuvarande ordning. Hovrätten ifråga­sätter starkt om den av kommittén skisserade ordningen för samråd kommer att med kronofogdemyndighet som lillsynsorgan främja en i för­hållande till nuläget effeklivare och därmed snabbare och mindre kostnadskrävande avveckling av förvaltningen. Kronofogdemyndig­heternas kunnande på del exekutionsrällsliga områdel är obestridligt. Råd och anvisningar inom detta område är därför av värde för en förvallare. Förvallaren är dock även enligt nuvarande ordning oförhindrad att inför­skaffa upplysningar från myndigheien. Emellertid förekommer under hela förvaltningen ofta komplicerade frågor som ligger utanför kronofogdemyn­dighetens verksamhetserfarenhel. Dessa kan ofta gälla svåra affärsmässiga bedömningar och även, särskilt i mer omfaitande konkurser, interna­tionellträttsliga avväganden inom framför allt handels- och avtalsrätt. Risk föreligger att de råd och upplysningar där sådana överhuvudtagel kan 

32   Riksdagen 1978179. 1 saml. Nr 105

Prop. 1978/79:105

498

erhållas som tjänstemän vid kronofogdemyndigheten ger i angivna fall blir av formell natur och föga vägledande för förvallaren. Påpekas bör i delta sammanhang alt kronofogdemyndigheten ofta företräds av olika Ijänslemän och all ombyte av befattningshavare även äger rum. Det ligger också i sakens natur att den erforderliga kontakten mellan förvallaren och tillsynsorganet inte kan fungera lika lält om tillsynen utövas av en statlig myndighet. Enligt hovrättens mening fullgör rättens ombudsman genom sin rådgivande verksamhet en för konkursförvallningen viktig funktion. Även med en förstärkning av konkursförvallarens självständiga ställning, vilket hovrätten ej har något atl erinra mot, bör denna funktion hos tillsynsorganet finnas kvar. Någon erinran från kommitténs sida har ej framförts mol rällens ombudsmans sätt att fullgöra denna verksamhet. Flera omständigheter talar, som ovan påpekats, å andra sidan för atl kronofogdemyndighelen inte på samma smidiga och därmed effektiva sätt kommer att kunna uppfylla detla krav.

I åtskilliga konkurser har kronofogdemyndigheten att bevaka statens fiskaliska inlressen. Om myndigheien dessutom skall uppträda som tillsynsmyndighet i konkurs kan detla hos allmänheten uppenbariigen medföra misslanke om brisiande objektivitet. Även om, som kommittén föreslår, en särskild enhet inrättas vid kronofogdemyndighetema för hand­havandet av lillsynsuppgifier, bör angivna risk ej underskattas. Utveck­lingen på närliggande områden, t.ex. inom skalteprocessen, går i stället ut på all undvika sådana dubbla myndighetsfunktioner. Även detta för­hållande lalar starkt mol lämpligheten av att ulse kronofogdemyndighet till kontrollorgan.

Sammanfattningsvis avstyrker hovrätten sålunda kommitténs förslag om kronofogdemyndighet som tillsynsorgan. Hovrättens inställning att rätlens ombudsman skall bibehållas medför att förlikningsuppgiflen skall ligga kvar hos denne och ej överföras lill konkursdomaren. Härför lalar bl.a. effektivitetsskäl. Alt nuvarande ordning i denna del fungerat väl ifrågasattes för övrigi ej av kommittén. När det gäller utseende av rätlens ombudsman har konkursdomaren självfallet all tillse alt denne står fri och obunden i förhållande till såväl förvaltaren som gäldenären och borge­närer. 1 vissa delar av landet kan det måhända vara svårt att inom orten finna en på samma gång kvalificerad som frislående person tiU rällens ombudsman. Vad kommittén anfört om möjlighelen att förordna lämplig person från annan ort till förvaltaren bör enligt hovrättens mening jämväl kunna avse rättens ombudsman.

Hovrättspresidenten Åqvisl, hovrätlslagmannen[REDACTED_EFTERNAMN] och adj. ledamoten Palmer: Den nuvarande ordningen beiräffande lillsynen över konkursförvaltningen innebär all ansvarei för tillsynen primärt åvilar konkursdomaren, som därvid biträdes av rällens ombudsman. Denne har därjämle, som kommittén framhåller, i prakiiken ställning av medför valtare   i    konkursen.   Konkursdomarens   tillsyn   över   förvaltningen

Prop. 1978/79:105

499

begränsar sig som regel lill en kontroll av atl föreskrivna årsräkningar m.m. inges. Även den lillsyn som rättens ombudsman ulövar är av liknande formell art. Varken rätlens ombudsman eller konkursdomaren har de resurser som krävs för en effektiv och ändamålsenlig kontroll av konkursförvaltningen. All det nuvarande systemet för lillsyn över konkursförvaltningen inte fungerar tillfredsställande framgår bäst av kommitténs stalisliska undersökningar, enligt vilka den genomsnittliga avvecklingsliden i ordinära konkurser uppgår lill närmare två år. Äv kommitténs undersökningar framgår vidare alt rällens ombudsman är advokal i cirka tre fjärdedelar av samtliga konkurser. Mot en ordning enligt vilken både förvaltaren och den som skall kontrollera hans verk­samhei är advokaler kan som kommittén framhållil riklas invänd­ningar av principiell art.

Del är enligt vår mening av stort allmänt intresse att avvecklingen av konkursbon sker snabbi och effektivt samt med minsta möjliga värdes­förstörelse. Äv stor vikt från allmän synpunkt är också atl orsakerna lill obeståndet utreds noggrant och att eventuell brottslighet av gäldenären beivras. Dessa allmänna intressen främjas i hög grad om tillsynen över förvaltningen är ordnad i ändamålsenliga former.

Som kommittén anförl lalar flera skäl för kronofogdemyndigheten som tillsynsorgan. Den invändning som kan göras mot en sådan lösning sammanhänger med att kronofogdemyndigheten företräder staten som borgenär, främst skatleborgenärer, och att en intressekollision kan uppkomma om kronofogdemyndighelen samiidigi skall företräda staten som borgenär och ulöva tillsyn över konkursförvaltningen. Vi anser liksom kommittén alt denna intressekollision inte utgör något avgörande hinder mot att kronofogdemyndigheten anlitas som tillsynsorgan. De principiella betänkligheter som kan anföras mot den föreslagna lösningen skulle emellertid kunna mötas genom all kronofogdemyndigheten ges en mera renodlad kontrollfunktion än kommittén har tänkt sig. Enligt kommitléförslaget skall tillsynsmyndigheten fömtom kontrollfunktionen också ha uppgifier som samrådsorgan. Sålunda skaU förvallaren enligt förslaget vara skyldig all höra tillsynsmyndigheten i viktigare frågor, t.ex. den vidare driften av gäldenärens rörelse, försäljning av värdefull egendom eller väckande av återvinningstalan. Tillsynsmyndigheten har alltså enligt förslaget liksom rättens ombudsman i viss mån ställning av medför­valtare. Som tidigare framhållits skall förvaltningen enligt förslaget handhas av myckel kvalificerade personer. Det finns därför enligt vår mening inte någon anledning atl föreskriva skyldighet för förvaltaren alt höra tillsynsmyndigheten i konkreta förvaltningsfrågor. Det framstår tväriom som principiellt betänkligt atl den kontrollerade skall kunna ålerförsäkra sig hos kontrollmyndigheten innan viss åtgärd vidlas och därigenom undgå kritik. Vi förordar därför atl skyldigheten för förvaltaren all höra tillsynsmyndigheten får utgå.  Med denna lösning får krono-

Prop. 1978/79:105

500

fogdemyndighelens lillsyn karaktären av en revision i efterhand av förval­larens åtgärder. Intressekollisionen mellan tillsynsuppgiflen och uppgifien atl företräda staten som borgenär blir med en sådan ordning betydligt mindre framträdande.

Hovrätten över Skåne och Blekinge: Vad därefier gäller frågan om tillsynen över konkurser vill hovrätten till alt börja med invända mol kommitténs förslag all konkursdomaren hell befrias från konlrollerande uppgifier. Konkursdomaren torde i praktiken ulöva sin konlrollerande uppgift främst genom alt övervaka all avveckling av en konkurs inte fördröjs i onödan. Något bärande skäl för atl ändra på delta har inte anförts i förslaget. Med hänsyn härtill och lill all konkurserna även i framtiden skall vara anhängiga vid konkursdomslolen anser hovrätten all konkursdomaren bör ha kvar sin kontrollfunktion.

Angående förslaget all rättens ombudsman byts ul mol kronofogde­myndighet vill hovrätten först framhålla atl en grundläggande föruisättning för atl överhuvudlaget genomföra en reform måsle vara atl bärande kritik kan riktas mot det beslående systemet och all det nya system som införs kan antagas bli bättre eller i vart fall lika bra som det som utmönstras.

Enligt hovrättens uppfattning fungerar del nuvarande systemet med rättens ombudsman i slort selt väl. Något klander mot systemets funktion i Skåne och Blekinge har inte kommit till hovrättens kännedom. Snarare har de förfrågningar som hovrätten gjort besvarats med atl systemet är bra. Kommittén har på s 129 redogjort för förstärkningar av konkurs­förvallningen. Det där sagda innefattar enligt kommittén skäl mot alt ha kvar del nuvarande institutet rätlens ombudsman i ett nytt förvaltnings-syslem. Detta uttalande saknar enligt hovrättens mening varje grund. Det är över huvud oriktigt alt ur det nuvarande tillsynssystemet, som omfattar konkursdomare och rättens ombudman, bryta ut den sistnämnde och diskutera dennes ersättande med ett nytt tiUsynsorgan. Kommittén har inte gjort något konstaterande atl rällens ombudsman brister i fråga om effektivitet och ändamålsenlighet såsom tillsynsorgan. Likväl åberopar kommittén behovei alt tillgodose dessa syften för sitt förslag om ett nytt, permanent och mera utbyggt konlroUorgan. För atl tUlgodose detta önskemål är kommittén även beredd att överge de fördelar som är förenade med rällens ombudsman såsom förlikningsorgan, oaktat kommittén tillstår all detta system fungeral väl.

Sammanfattningsvis anser sig hovrätten inte övertygad om att systemet med rällens ombudsman bör avskaffas och ersättas med ett annat tiUsyns­organ.

Hovrätten vill gärna vitsorda att kronofogdemyndigheten besitter stort kunnande inom exekutionsrätlen. Kunskaper på delta område är förvisso myckel värdefulla för ett tillsynsorgan men enligt hovrällens mening måsle det krävas mera av den som skall fullgöra den rådgivande och upp­lysande funktion som tillsynsmyndigheten skall ha. Vid avvecklingen av

Prop. 1978/79:105

501

en större konkurs uppkommer många gånger juridiska och ekonomiska frågor av komplicerad natur. För de rättsliga och affärsmässiga bedöm­ningar som då måste göras saknar kronofogdemyndigheten den nödvän­diga erfarenheten. Även om kraven på förvaltarnas kompetens enligt förslaget skärps torde förvaltarna fortfarande ha behov av råd och slöd i besväriiga förvaltningsfrågor. Eftersom man får räkna med atl den hjälp som kronofogdemyndigheterna i detta avseende kan ge kommer atl bli av begränsat värde, måste detla behov tillgodoses på annal sätt. Såsom hovrätten ovan berört får man härvid anledning räkna med att mer än en förvaltare måste utses i flertalet större konkurser, vilket kommer alt fördyra konkursförfarandet.

Mol kronofogdemyndigheterna som lillsynsorgan talar, förutom del inledningsvis påpekade förhållandet atl lillsynskoslnaderna kan bli högre än de nuvarande, även andra skäl. Ett sådant utgörs av den omstän­digheten atl en myndighet under ledning i administrativt hänseende av ett centralt ämbetsverk blir tillsynsorgan. Ätt i konkursförfarandet bygga in en byråkratisk apparat är inte ägnal att skapa ett smidigt och ändamåls­enligt förfarande. Tjänstemännen hos myndighetema kan växla och har inte ett personligt ansvar för de särskilda konkurserna. Delta försvårar möjligheten till personlig kontakt mellan förvaltaren och myndigheten och tynger beslutsprocessen. Visionen av riksskatteverket som ett rikskon-kursverk framstår som avskräckande.

Kommittén har bl.a. framhåUU lill förmån för kronofogdemyndighelen att den revisionstekniska expertis som finns på länsstyrelserna bör kunna StäUas till myndigheternas förfogande vid tillsynen (s 132). Enligt hov­rättens uppfattning torde ingenting hindra att den nuvarande rättens ombudsman ges möjlighet att utnyttja denna service.

Hovrätten har i sill yttrande över kommitténs betänkande "Förenklad konkurs m.m." (SOU 1974:6) uttalat att de skäl kommittémajoriteten anförde till stöd för ett avvisande av tanken på kronofogdemyndigheterna som förvallare i förenklade konkurser var tungt vägande. Hovrätten anförde vidare: "Särskilt förtjänar därvid att framhållas den risk för misstanke om bristande objektivitet som med hänsyn till kronofogde­myndigheternas fiskala funktioner lätt skulle kunna bli följden om tanken på dessa som förvaltare förverkligades". Enligt hovrättens uppfattning gör sig dessa synpunkter även i viss mån gäUande om kronofogdemyndig­heterna blir tUlsynsorgan. Den intressekonflikt som uppkommer meUan kronofogdemyndigheten som tiUsynsorgan å ena och som företrädare för statens intresse som borgenär å andra sidan är dock enligt hovrättens mening inte ett ensamt avgörande skäl mot att kronofogdemyndighetema blir tillsynsorgan.

Sammanfattningsvis viU hovrätten sålunda avstyrka förslaget om kronofogdemyndigheterna   som   tiUsynsorgan.   Tillsynen   bör   även   i

Prop. 1978/79:105

502

framtiden utövas av konkursdomaren och en av honom ulsedd rätlens ombudsman. Hovrätten har dock ingel att erinra mol att rättens ombudsmans tillsynsfunktion begränsas till att avse kontroU och rådgiv­ning. Rätlens ombudsman bör ha kvar sin uppgift som förlikningsorgan. Han skall ha minsl samma kvalifikationer som förvaltaren. Hovrätten vUl understryka alt. med hänsyn lill de uppgifter som skaU åligga rättens ombudsman, denne bör stå helt fri i förhåUande såväl till förvaltare som till gäldenär och borgenärer. Del bör inte få förekomma att någon omväxlande ulses Ull rätlens ombudsman och förvaltare.

Stockholms tingsrätt: Kommittén har som skäl för att rättens ombudsman bör ersättas av kronofogdemyndigheten främst åberopat att det kan riktas invändningar av principiell art mot en ordning enligt vUken både förvaltaren och den som i första hand skall kontroUera dennes verksamhet är advokaler. Kommittén ansluter sig härvid till ett av JK vid en inspektion 1973 gjort uttalande enligt vilket det är ägnat att minska ombudsmannainstitutionens effektivitet om advokat har uppgiften att öva tillsyn över en kollegas förvaltarskap.

De invändningar som kan riklas mot atl såväl förvallaren som rättens ombudsman är advokater kan enligt tingsrättens uppfattning ej anses väga tyngre ur principiell synpunki än invändningama mot att kronofogdemyn­digheten, som har till uppgift all i konkurs tillvarata statens intresse som borgenär, samtidigt skall fungera som tillsynsorgan. Att kommittén bedömer denna invändning som beaktansvärd framgår därav atl kommit­tén funnit det lämpligt att kronofogdemyndighetens uppgifter inte handläggs av samma tjänstemän som sköter indrivningsuppgifterna, inbe­gripet tillvaratagande av statens rätt i samband med konkurs (s. 133), och alt kommittén på grund härav förordar all det hos varje kronofogde­myndighet om möjligl upprättas en särskild enhet eller liknande för lUlsynsuppgifterna (s. Ulf).

Vid Stockholms tingsrätt har under senare år som rättens ombudsman regelmässigl förordnats någon av tre advokater, som ansetts särskiU lämpade för uppgiften. Dessa har ej förordnats som förvaltare. TiU för­valtare i konkurserna har så gott som undantagslöst utsetts advokat. Tingsrätten har icke iakttagit något tydande på att detta lett till att rättens ombudsmän tagit obehöriga hänsyn utan dessa synes handha sina uppgifter med erforderlig självständighet. Del har visserligen sällan före­kommit att starkare meningsmotsättningar mellan rätlens ombudsman och förvallare kommit i dagen. Tingsrätten har sig emeUertid bekant fall där rätlens ombudsman med kraft hävdat annan uppfattning än förvaltaren och den sistnämnde nödgats ändra ståndpunkt. I arvodesfrågor har det exempelvis förekommii atl förvallare efter samråd med rätlens ombudsman reducerat sitt ursprungliga anspråk betydligt. Tingsrätten har ej heller i andra hänseenden än det nyss behandlade haft några negativa erfarenheter av det sätt på vilket ombudsmännen utövat tiUsynen över

Prop. 1978/79:105

503

konkursförvaltarna. Systemet synes ha fungerat väl. Kommittén har ej heller påvisat att delta skulle varil förenal med några prakliska olägen­heter. Tingsrätten delar därför den uppfattning lagberedningen givit uttryck åt, när den i sitt betänkande Utsökningsrätt VII (SOU 1968:41 s. 76 f) uttalar att institutet rättens ombudsman synes välgrundat.

Något mer uttalat behov av ett sådani permanenl och mer ulbyggt kontrollorgan som kommittén föreslagit torde ej föreligga. Mol inrättandet av ett dylikt talar de farhågor man kan hysa för alt det skall leda till minskad smidighet och ökad byråkrati. Tingsrätten anser atl tillräckliga skäl ej framkommil för att rättens ombudsman bör ersättas av ett sådant tillsynsorgan som kommittén föreslagit.

Om en reform i huvudsak efter de av kommittén föreslagna riktlinjerna skulle genomföras, synes det tingsrälten tveksamt om uppgiften som tillsynsorgan bör anförtros kronofogdemyndigheten och detta ej blott av principiella skäl. Det kan bl.a. ifrågasättas om myndigheten besitter den praktiska erfarenhet beträffande näringslivets problem och affärsjuridiska frågor som är önskvärd och om myndigheien är särskilt väl lämpad som rådgivande organ. Det synes tingsrätten som om ell till länsstyrelse knutet organ vore bättre lämpat för de ifrågavarande uppgifterna. Länsstyrelsen har, som i viss mån framgår av den redogörelse som lämnats under 2.4.6 i betänkandet, myckel god inblick i och omfattande erfarenhet av bl.a. näringsliv och arbetsmarknad i länet.

Göteborgs tingsrätt: Enligt tingsrättens erfarenhet har systemet med rätlens ombudsman såsom tiUsynsorgan fungerat väl. Möjligen är förhål­landet ett annal vid andra tingsrätter. Vid Göteborgs tingsrätt utses någon av två advokater till rättens ombudsman i samtliga konkurser. Dessa anlilas aldrig som förvaltare. Ett avskaffande av rättens ombudsman torde vara förenat med de nackdelama att konkursdomarens inflytande på personvalet försvinner samt att kronofogdemyndigheterna inte torde vara lika lämpliga vid juridisk och affärsmässig rådgivning till förvaltama. Med hänsyn till de av kommittén nämnda fördelarna med att ha krono­fogdemyndigheten som tillsynsorgan vUl tingsrätten emellertid inte motsätta sig förslaget. Det är lämpligt att de personer som för närvarande anlitas som rätlens ombudsmän i ett övergångsskede knyts till kronofogde­myndigheterna. Del förhåUandet atl kronofogdemyndigheten företräder staten såsom borgenär anser tingsrätten inte uigöra hinder mot att krono­fogdemyndigheten anlilas som tiUsynsorgan.

Kommittén anför på sid. 142: "TUlsynsuppgifterna har sådan karaktär att de bör ankomma på juridiskt utbildade tjänstemän. Detta innebär att kronofogdepersonalen i princip bör handlägga dessa uppgifter". Tings­rätten vill påpeka atl det är utomordentligt viktigt atl tiUsynsuppgiftema handläggs av kvalificerad, juridiskt utbildad personal.

Borås tingsrätt: Tingsrätten har ingen principiell invändning mot kommitténs uppfattning, att konkursdomaren bör befrias från kontrol-

Prop. 1978/79:105

504

lerande uppgifier. Praktiska skäl torde dock tala för att konkursdomaren bibehåller den yttersta kontrollen av konkursförvaltningen, eftersom del inte gärna kan ifrågakomma atl konkursdomaren hell passivi skall godlaga sådana brister i förvaltningen, som kan uppmärksammas vid den hand­läggning av konkursema som även enligt kommitténs förslag skall ankomma på konkursdomaren.

Till rättens ombudsman brukar Borås tingsrätt utse en äldre, erfaren advokat eller annan lämplig person, t.ex. en pensionerad tjänsteman med juridisk utbildning. Tingsrätten kan inte generellt dela juslitiekanslems av kommittén återgivna uppfattning (s. 128) alt det kunde vara ägnat atl minska ombudsmannainsttlutionens effektivitet som kontrollorgan, om advokat hade uppgiften att öva tillsyn över en kollegas förvaltning. Farhågor i denna riktning behöver enligt tingsrättens mening hysas endast om advokater omväxlande utses till ombudsman och förvaltare. Tings­rätten utser emeUertid för sin del till rättens ombudsman endasl advokal som förklarar att han inte längre ämnar mottaga uppdrag som förvaltare. Erfarenhetema av det nuvarande systemet med en rättens ombudsman anser tingsrätten vara mycket goda, och del bör därför föreligga starka skäl för atl avskaffa det.

Frågan om tillsynsorganel sammanhänger uppenbarligen starkt med den ovan nämnda frågan om den ökade självständighet som kommittén vUl till­erkänna förvallaren. Även om kommUténs önskemål om ökade kvalifi­kationer hos förvaltaren kan genomföras, är det enligt tingsrättens mening önskvärt att förvaltaren fortfarande i viktiga frågor skall inhämta samtycke från tiUsynsorganet. Inte minst för förvaltaren själv torde det många gånger vara av värde att kunna dela sitt ansvar med en annan erfaren jurist. Även ur kontroUsynpunkt anser tingsrälten emeUertid ett sådant samtycke böra fordras. Vad nu sagts torde tala för att rättens ombudsman behåUs som tiUsynsorgan.

Mot kommitténs förslag att kronofogdemyndigheten skall vara tillsyns­organ talar tiU en början principiella skäl av betydande vikt, nämligen att kronofogdemyndigheten då skulle få en dubbel funktion genom att bevaka både statens rätt som konkursborgenär beträffande oguldna skatter m.m. och del allmännas intresse av en gentemot skilda borgenärsintressen opartisk tiUsyn över konkursförvaltningen. Här måste oviUkorligen en intressekollision uppkomma. Även om kronofogdemyndigheten givetvis skulle eftersträva en rimlig avvägning meUan dessa delvis motstridiga intressen, är det fara värt att myndigheten gentemot aUmänheten och enskilda konkursborgenärer inte skuUe framstå som fullt opartisk och neutral i förhåUande tUl de olika borgenärsintressena. Vad härefter beträffar de praktiska synpunkterna kan det ifrågasättas om just krono­fogdemyndigheten besitter sådana kunskaper och erfarenheter att den är lämpligare än nuvarande rättens ombudsmän att handha tillsynen. Detta utesluter givetvis inte att en (pensionerad) kronofogde i det enskilda fallet

Prop. 1978/79:105

505

just pä gmnd av sina kunskaper och erfarenheter samt personliga egen­skaper kan vara mycket lämplig som rättens ombudsman. Om myndig­heten som sådan skall vara tiUsynsorgan uppkommer vidare frågan, hur arbetet med tillsynen skall läggas upp. 1 propositionen 1975/76:210 finns vissa uttalanden som lyder på att uppgifterna kan komma alt delas upp mellan kronofogdepersonal och exekutiv personal (sid. 189). En dylik splittring av arbetsuppgifterna kan innebära att förvaltarens föreslagna samrådsskyldighet blir svårare att fullgöra an när han bara har en beslämd person all hålla sig till. Den inom en statlig myndighet ofrånkomliga personalomsättningen motverkar också ett smidigt samarbete förval-lare-lillsynsorgan. Resultatet måsle befaras bli, att man inte uppnår den enkelhet och flexibilitet i förvaltningen som kommittén åsyftar. Inte heUer lär några kostnadsbesparingar uppkomma, snarare tvärtom.

På gmnd av vad ovan anförts avstyrker tingsrätten kommitténs förslag atl tiUsynen över konkursförvaltningen skall överflyttas till kronofogde­myndighetema. Skulle kronofogdemyndighet likväl bli tUlsynsmyndighet, synes del tingsrätten nödvändigi atl i enlighet med kommitténs förslag avskaffa reglema om samtycke från tillsynsorganet till vissa förvaltnings­åtgärder. Eljest måste man befara att förvaltningen i många fall skulle bli onödigtvis fördröjd, eftersom det ligger i sakens natur att behandlingen av ett ärende i regel måste ta längre tid hos en myndighet med dess bunden­het vid bestämda arbetsmtiner än hos en enskild person som rättens ombudsman.

Västerås tingsrätt: 1 det nuvarande konkursförfarandet intar RO, med de olika funkfioner han utövar, en central plats i den organisation som medverkar däri. Kommitténs förslag att RO-institutionen skall avskaffas innebär därför en genomgripande förändring i konkursförfarandet. Mot ett bibehållande av RO har framför allt anförts dels vissa principiella invänd­ningar sammanhängande med den för konkursema vanliga situationen all bäde RO och förvaltaren är advokater dels önskemålet om ett permanent och utbyggt kontrollorgan.

Enligt tingsrättens mening bör ett stäUningstagande till frågan om RO i större utsträckning gmndas på en utvärdering av den betydelse för en effektiv och säker avveckling som RO hittiUs haft och med nya förutsätt­ningar kan beräknas få vid ett bibehåUande.

Tingsrätten har hos de konkursförvaltare som under senare år vanligen anlitats i de vid tingsrätten anhängiga konkurserna inhämtat deras syn­punkter på vUket värde de tUlmäter RO-institutionen. De har därvid som särskilt betydelsefuUt framhåUit det samråd som sker med RO i frågor av juridisk och inte minst praktisk natur samt som sin bestämda uppfattning uttalat atl det är en stor tillgång i avvecklingsarbetet att ha en skicklig RO med bred erfarenhet och särskilt då av konkursförvaltning. Tingsrätten har utifrån sin erfarenhet ej någon anledning att ifrågasätta den bedömning av RO som sålunda framförts. Att beakta är då också alt de konkursförvaltare

Prop. 1978/79:105

506

vars erfarenhet på delta sätt kommit tiU uitryck besitter de kvalifikationer att de kommer att anlitas som förvallare även i fortsättningen.

Med uigångspunki från alt det är en värdefull medverkan som RO svarar för i det nuvarande konkursförfarandét måsle starkt ifrågasättas om det finns skäl att avskaffa RO-institutionen.

När man lar stäUning härtill är del naluriigtvis viktigt att utgå från all även på RO måste släUas krav att han är väl kvalificerad för uppgifien. Vid tingsrätten anlilas sedan några år som RO en advokat och en ombuds­man i en av de stora industrierna. Erfarenheterna av deras kvalifikationer är som också framgår av ovannämnda uttalanden av konkursförvaUarna goda. På en RO måste ställas krav att han har erfarenhet av och förmåga all bedöma den ekonomiska förvaltning som del blir fråga om i de större konkurserna. Givetvis är det också ett plus om han tidigare själv varit förvallare. Dessa krav i förening med kravet på erforderlig insikl i gällande lag leder naturligt nog ofta till att en RO blir att söka inom advokatkåren. 1 utredningen har pekats på vissa principieHa invändningar som kan göras mot alt anlita advokat som RO samtidigt som vilkel vanligen är fallet advokat också är förvaltare. Enligt tingsrättens mening bör dessa invänd­ningar ej tillmätas alltför stor betydelse. Det bör visserligen ej ifråga­komma att advokat växelvis är RO och förvaUare. Men inom de geogra­fiska områden som mycket väl kan vara större än en domsaga där en RO är att söka torde det ej möta svårigheter atl finna en advokal som har erforderliga kvalifikationer och som dessutom bland sina kollegor intar en sådan ställning att lämpligheten att anUta honom som RO ej behöver ifrågasättas. Det kan nämnas atl den advokal som vid tingsrätten anlilas som RO är ordförande i en av advokatsamfundets avdelningar. Tingsrätten har också gjort klart alt hans byrå ej kan påräkna förvaltaruppdrag och att de byråer som anlitas för förvaltaruppdrag ej kan påräkna uppdrag som RO.

När man sedan går atl bedöma vilket tUlsynsorgan en RO eller, som kommittén föreslår, en myndighet och då kronofogdemyndigheten som är lämpligasl för all främja en sådan avveckling som man viU eftersträva, är atl beakta atl tUlsynsverksamheten har två sidor, en formell och en maleriell. Till den sistnämnda vill tingsrätten hänföra den rådgivnings­verksamhet i förvaltningsfrågor, som tillsynsorganel avses skola bedriva, men även uppgiften atl fortlöpande övervaka att förvahningen bedrivs på ell ändamålsenligt sätt och med tillbörlig snabbhet. 1 de konkurser varom här är fråga och där en rad komplicerade förvaltningsfrågor av praktisk och juridisk natur blir vanligt förekommande bedömer tingsrätten att del måste föreligga ett slort behov för en konkursförvaltare att kunna inhämta sakkunniga råd. Detla behov minskar inte med att förvaltaren självständigt får avgöra fler frågor än tidigare. 1 själva verkei torde tillsynsorganets rådgivande verksamhet bli en avdess viktigaste uppgifter. Tingsrätten tvekar inte att anse en RO mera lämpad för denna uppgifi än

Prop. 1978/79:105

507

den föreslagna myndigheien. Som ledamoten[REDACTED_EFTERNAMN] antytt talar praktiska och affärsmässiga skäl för atl uppgifien ej knyts till en myndighet. Oaktat kronofogdemyndigheten får fömtsältas äga nödigi juridiskt kunnande, kan tingsrätten ej finna att tjänstemän vid en statlig myndighet annat än i undantagsfall kan förvärva de insikter i praktisk konkursförvaltning som en RO med förut angivna kvalifikationer har. Del är förvisso vällovligt atl anordna kurser för ifrågavarande personal men på grund av sakens natur kan sådana kurser inte förväntas bli annat än av begränsat värde. Med kommitténs förslag föreligger också risk för en viss byråkratisering och alt därmed önskemålel om en snabb och smidig handläggning ej blir tillgodo­sett. Vad nu sagts om tillsynsorganets rådgivande verksamhet anser tings­rätten i allt väsentligt ha tillämpning även på den malerieUa tillsynen i övrigi.

Då del gäller lillsynen i formelll hänseende kan nalurligt nog samma invändningar inte riktas mot en myndighet som tiUsynsorgan. Och det är väl just för dessa tillsynsuppgifter del kan visas på vissa fördelar med ett tillsynsorgan, som kan verka för enhetlighet och har tillgång till ett central­organs resurser. Med de siörre krav som kommer alt ställas på konkurs-förvallarna i fortsättningen torde emeUertid den formella tillsynen få mindre betydelse. Och vidare bör enligt tingsrättens mening behovet av enhetlighet ej överdrivas. Sålunda synes det, för att anknyta till ett i belänkandet anfört exempel, vikligare att förvaltarberättelsen ger tiUräck­ligt underlag för bedömning av förhållandena i det särskilda fallet än att den uppfyller föreskrifterna i ett faststäUt formulär. Enligt tingsrättens mening är förevarande tillsynsuppgifter ej av den belydelse och fördelarna med alt de utövas av en myndighet ej så stora atl de motiverar atl lillsynen över konkursförvallningen skall handhas av kronofogdemyndigheten. Om det såsom ovan hävdats ur andra synpunkter framstår som lämpligast alt tillsynen anförtros RO, kan tingsrätten ej se något skäl atl inte också de ifrågavarande formella tillsynsuppgiftema kan ombesörjas av honom. Såviti tingsrätten har sig bekant har några anmärkningar mot det sätt på vilkel RO hittills fullgjort dessa uppgifter ej framkommit.

När man bedömer lämpligt tillsynsorgan kan vidare ej lämnas obeaktad den principiella invändning som kan riktas mot att som tillsynsorgan anlita ett organ kronofogdemyndigheten som i de flesta konkurser före­träder betydande borgenärsinlressen. Och ju mera effektivt en tillsyn ulövas deslo starkare blir denna invändning.

Sammanfattningsvis anser tingsrälten atl tillräckligt bärande skäl för avskaffande av RO ej föreligger.

Ett bibehållande av RO torde medföra att vissa kontroUuppgifler liksom nu bör ankomma på konkursdomaren.

Umeå tingsrätt: Mot förslaget i denna del kan enligt tingsrättens mening riktas krilik både i vad avser förslagets ändamålsenlighet och av princi­piella skäl.

Prop. 1978/79:105

508

Som tingsrätten här förut uttalat kan en överflyttning av RO:s nuva­rande beslutsfunktioner till förvaltaren anses vara ägnade att tillgodose kraven på effekiivitei och snabbhet i konkursförvallningen. Den försvag­ning av konkursförvaltningen, som avskaffandet av RO:s befallning med beslutsfattandet innebär, motverkas bl.a. av skärpta kvalifikationskrav beträffande förvaltaren. Det ligger emellertid i sakens natur att konkurs­förvaltaren, även om han fyller högt ställda kvalifikationskrav, måste ha stor nytta av alt i svårbedömda situationer som ofta torde uppkomma i en konkursavveckling kunna samråda med någon som besitter erfa­renhet på området. Att konkursförvaltarens beslut fattas på bredast möjliga erfarenhetsbas torde ha betydelse ur effektivitetssynpunkt även på så sätt, att borgenärema med vetskap om att förvaltaren samrått med sak­kunnigt tillsynsorgan kan förmodas för egen del påkalla mindre ingående samråd i uppkommande frågor. Tillsynsorganets rådgivande funktion måste enligt tingsrättens mening tiUmälas stor betydelse med den nu före­slagna beslutsordningen. Mot bakgrund av det sagda kan ändamålsenlig­heten av den föreslagna lösningen starkt ifrågasättas. Kronofogdemyndig­hetens nuvarande arbetsuppgifter är naturligen inte av den art, att myndig­heten kan förväntas besitta såväl sakkunskap som erfarenhet beträffande sådana rättsliga och affärsmässiga frågor, i vUka möjligheterna tUl ett meningsfullt samrådsförfarande framstår som mest angeläget. Mot det föreslagna systemet talar även att detta, enligt kommitténs bedömning, inte kan uteslutas medföra större arbetsinsats och viss kostnadsökning jämfört med nuvarande liUsyn.

Mot förslaget om kronofogdemyndigheten som lillsynsorgan kan även riklas kritik av principiell nalur. I de allra flesta konkurser torde krono­fogdemyndighelen företräda staten som borgenär, främst som skatte­borgenär. Härigenom uppkommer en intressekonflikt mellan kronofogde­myndighelen såsom företrädande ett borgenärsinlresse, å ena sidan, och såsom lillsynsorgan i konkursen, å andra sidan. Detta är ägnat att inge betänkligheter med hänsyn lill att konkursförvaltningens objektivitet kan komma atl sättas i fråga av övriga borgenärer. Kommittén, som i belän­kandet SOU 1974:6 med hänvisning till intressekonflikten avvisat tanken på kronofogdemyndighel som förvaltare i mindre konkurser, anser läget vara ett annat i fråga om lämpligheten som tillsynsorgan. Kommittén hän­visar härvid bl.a. lill atl lillsynsorganel saknar självsiändig beslutanderätt rörande förvaltningens bedrivande och endasl, liksom särskilt berörda borgenärer, skall höras av förvaltaren i viktigare frågor. Tingsrätten finner kommitténs argumentering föga övertygande. 1 sammanhanget kan påpekas bl.a. tillsynsorganets utslagsröst enligt 50 § 3 st lagförslaget vid lika röstetal meUan oeniga förvaltare. Tingsrätten kan inte inse att lillsyns­organet i sådant fall med framgång kan freda sig mot misstankar, låt vara obefogade, om bristande objektivitet enbart med hänvisning till att den beslutade   förvallningsåtgärden   urspmngligen   föreslagits   av   annan.

Prop. 1978/79:105

509

Tillsynsorganet har även i övrigt lillagls sådana uppgifier (jfr "katalogen", bilaga 2 till betänkandet) att del bör vara hell frislående från allt borgenärs­inlresse.

Sammanfattningsvis finner tingsrälten alt förslaget om kronofogde­myndighet som lillsynsorgan inte bör läggas lill grund för lagstiftning. I stället vill tingsrällen förorda att kontrollfunktionen överlämnas till person advokat eller annan som av konkursdomaren bedöms ha de kvalifika­tioner, vilka gör honom lämplig att fullgöra åliggandena.

Domstolsverket: Domstolsverket förordar i likhet med kommittén att tUlsynen över förvahningen handhas av en slallig myndighei. Någon annan lokal statlig myndighet än kronofogdemyndighet lorde inte komma i fråga. De betänkligheter som eventuellt kan hysas mol att myndigheten kan komma att i samma konkurs uppträda både som tillsynsorgan och som borgenär bör inte överdrivas.

RPS: Olika alternativ för anordnande av en effektiv tillsyn kan givetvis tänkas, men kommitténs förslag är ur styrelsens synpunkt att föredraga. Polismyndigheterna har från andra sammanhang vana vid och goda erfarenheter av samarbete med kronofogdemyndighetema. Härtill kommer de skäl kommittén framhåller för atl dessa myndigheler bör anför­tros tUlsynen. För alt denna skall bli effektiv erfordras atl myndigheterna kan ställa tillräckligt med välutbildad personal lill förfogande för de nya arbetsuppgifterna. Kommitténs förhoppning att rationaliseringsvinster i samband med kronofogdeväsendels blivande omorganisering skall räcka härtill och personalutökning sålunda ej erfordras kan visa sig vara alltför optimistisk.

Bankinspektionen: Inspektionen kan även instämma i förslaget all avskaffa institutionen rättens ombudsman och ersätta denne med en annan form av tillsyn. Kommittén har anfört avgörande skäl för att tillsyns­organel bör vara statligt.

Inspektionen anser lika med kommittén all något avgörande hinder inte finns mol all anförtro kronofogdemyndigheten tillsynsuppgiflen. Till und­vikande av jävsförhållanden förordar kommittén all del hos varje krono­fogdemyndighel om möjligl inrättas en särskild enhet eller liknande för lillsynsuppgifier. En sådan anordning finner även inspekiionen välbelänkl. Kommittén pekar på de möjligheler som därvidlag bör finnas hos krono­fogdemyndigheterna i Siockholm, Göleborg och Malmö. Någon begräns­ning lill dessa kronofogdemyndigheter föreslås emellertid inte, ulan kommitténs förslag innebär all ell slorl antal kronofogdemyndigheter kommer all ha hand om tillsynen över konkursförvaltarna. Inspektionen vill för sin del ifrågasätta, om man inte borde begränsa antalet tillsyns­organ. Delta skulle även vara till fördel med lanke på det naturliga önske­målet all åsiadkomma likhel i rällslillämpningen. En alternativ lösning, som synes böra övervägas närmare, skulle kunna vara att dessa begränsas

Prop. 1978/79:105

510

lill att omfatta någon kronofogdernyndighel i varje län. Med en sådan lösning undviks också jävssilualionér lättare.

Statskontoret: I likhet med kommittén anser statskontoret att det inte

I 

finns  några  avgörande  principiella invändningar  mot att  kronofogde­myndigheterna blir lillsynsorgan i konkurs.

RSV: RSV biiräder förslaget atl rättens ombudsman (RO) avskaffas. Dennes funklioner i en konkurs är i dag flera. De är inte enbart begränsade till en konlroUfunklion. Kanske är; de i prakiiken viktigaste uppgifterna istället t.ex. ställningstagande till olika avvecklingsålgärder, föriiknings­verksamhet och en allmänt rådgivande funktion. När förvaltarens ställning nu föreslås bli mera självständig bl.a. till följd av att i princip endasl därtill kvalificerade advokater skall kunna komma i fråga för förvaltaruppdragen, är det enligt verkets mening uppenbart all ROs eller dennes motsva­righets uppgifter i fortsättningen blir av annan karaktär än hittills.

Kommittén har anfört vissa skäl mot all ha kvar RO-inslilutel i ett nytt förvallningssyslem. Då fråga om R(3s vara eller inte vara är avgörande för andra betydelsefulla delar av kommitténs förslag borde enligt verkets mening frågan ha behandlats mera irigående, t.ex. hur RO-instilulet i prak­tiken fungerar i dag och ROs kvalifikationer.

Slalen, representerad av KFM, är borgenär i så gott som alla konkur­ser. KFMs erfarenheter (goda och dåliga) av förvaltare, gode män och RO är kända för RSV som centralmyndighet. På grundval av dessa erfaren­heter kan starkt ifrågasättas om RO i dag alltid når upp till den formella funktion han enligt lagstiftarens mening bör fylla i konkursförfarandet. Självfallet kan behovei av ROs agerande variera beroende på förvallarens erfarenhel och kompelens. Numera förekommer allt oftare förelagskon­kurser där förvaltningen är av synnerligen komplicerad natur vilket ställer stora krav på förvaltarens kompelens. Det kan då t.o.m. hända att RO inte har de kvalifikationer förvaltaren måste besitta för att kunna sköta sill uppdrag. ROs funktion präglas i sådant fall mer av passivitet än aktiva ingrepp för atl främja en effektiv förvaltning. De invändningar av princi­piell art som JK (s 128) gjort mol en ordning där både RO och konkurs­förvallare är advokaler måste anses väga tungt. Del lär enligt uppgifi t.o.m. ha förekommit konkurser där förvaltaren och RO arbetat på samma advokatbyrå.

RSV instämmer vidare i kommitténs uppfattning att det behövs ett permanent och mera utbyggt kontrollorgan. Även om utbildningsresurser skulle ställas till förfogande för dem som i dag anlitas som RO, saknas det övergripande ansvar som erfordras för en enhellig rättstillämpning och för att tiUsynen skall bli tillräckligt effektiv och ändamålsenlig.

RSV vUl starkt understryka vad kommUtén anfört (s 131) tiU förmån för

KFM som tUlsynsorgan.

]

En av fördelarna med KFM som Itillsynsmyndighet torde vara som

I

Prop. 1978/79:105

511

kommittén också har framhållit atl RSV genom sin centralmyndighets-funktion kan ge service, information och utbildning. Även om denna funk­tion primärt endast berör KFM. är det uppenbart att RSVs åtgärder kommer att återverka på samtliga som är inblandade i konkursförfarandét. Härigenom främjas en enhedig och effektiv rättslillämpning.

En omständighet som numera torde ha stor betydelse för frågan om den föreslagna reformen bör genomföras är kostnaderna. Kommittén har dragit den slutsatsen att reformen inte torde ha nämnvärd betydelse ur statsfinansiell synvinkel (s 132). RSV vill emellertid redovisa en annan uppfattning.

På gmnd av skatte- och avgiftsfordringar är slalen borgenär i de flesta konkurser. Under åren 1970-1976 har enbart för de störsla medelsslagen i runt tal 11.300 milj kr (viss del av beloppet har avkortats) varil föremål för indrivning. Äv detla belopp har under samma tid omkring 2.600 mUj kr avskrivits och ca 6.400 milj kr redovisats kontant.

Indrivningsstatisliken visar atl avsevärda belopp årligen lämnas för indrivning och alt en stor del av dessa skrivs av på grund av atl gälde­närerna saknar utmätningsbara tillgångar. Såväl de belopp som lämnas över för indrivning som de belopp som avskrivs visar dessutom en tendens att öka.

Sett mot denna bakgrund är konkursen för många gäldenärer ett medel att försöka undandra sig atl betala sina skulder lill staten. Dessa missför­hållanden kan enligt RSVs mening inte accepteras. Medborgamas ansvars­känsla inför de skattemässiga förpliklelsema är i högsta grad beroende av del förtroende de kan känna för statens förmåga att åstadkomma rättvisa och likformighet på beskattningsområdel. Viljan atl bära en tung skatte­börda försvagas när man ser atl vissa skattskyldiga genom illojala eller illegala dispositioner försätter sig i sådana situationer alt de inte kan eller behöver fullgöra sina betalningsskyldigheter.

De straffsanktioner som står tUl buds är många gånger inte verksamma nog. Inte heller har återvinningsinstUulel kommit till användning i någon större omfattning.

I egenskap av borgenär har KFM naturligtvis redan i dag formeU möjlig­hel all utnyttja återvinningsreglerna. Det förutsätter emellertid i prakiiken ell nära samarbete med konkursförvaltaren. Om denne inte visar tiUräck­ligt intresse för att närmare utreda en eventuell återvinningssitualion, är del svårt för KFM, bl.a. på gmnd av bristande resurser, atl utreda saken på egen hand.

Här kommer tillsynsfunktionen att ge helt andra prakliska förutsätt­ningar för KFM att främja att återvinningsinstitutet utnyttjas. Detta gäller inte enbart när staten är borgenär utan också andra borgenärer kommer att ha fördel av det. Hur myckel mer pengar som härigenom kan tillföras staten är svårt alt bedöma. Med hänsyn till de siffror som nämnts ovan anser RSV atl uisiklema dock är goda för atl reformen i ett längre

Prop. 1978/79:105

512

perspektiv betalar sig flera gånger om. RSV vill framhålla detla som ell av flera starka skäl till att ROs uppgifter på säu som föreslagits i betänkandet övertas av KFM som lillsynsorgan.

Ledamoten i RSV Helmers: Jag kan inte biträda förslaget att kronofogdemyndigheten skall utöva tiUsynen över konkursförvaltningen. Det typiska för konkurser är att samtliga borgenärer konkurrera om betalning ur all egendom som ingår i gäldenärens bo. Kronofogdemyn­digheten företräder staten som borgenär vid konkurser. Jag finner att siarka principiella skäl talar emot att låta lillsynen omhändertas av ett organ som kommer i en uppenbar intressekonflikt.

Kronofogdemyndigheten i Stockholm:'' Kommittén har ansett att behov föreligger av ett permanent och mera utbyggt kontrollorgan, som har resurser att utöva tillsynen över förvaltarskapet på ett effektivt och ändamålsenligt sätt. Enligt förslaget skall rättens ombudsman avskaffas som tillsynsorgan och ersättas av kronofogdemyndigheten. De principiella invändningar som omöjliggjorde tanken på kronofogdemyndighelen som förvaltare i förenklad konkurs lorde inte kunna anföras mot kommitténs nya förslag enligt vilket kronofogdemyndighelen anlilas som lillsynsorgan. Skälen härtill är, som kommittén själv anför, atl förvallaren enligt förslaget fått en mer självständig ställning. Tillsynsmyndigheten har inte någon självständig beslutanderätt rörande förvaltningens bedrivande utan myndigheien liksom särskilt berörda borgenärer, skall endasl höras av förvallaren i viktigare frågor. Belydelsefulll är atl granskningsman på begäran av annan borgenär kan utses med uppgift atl övervaka förvalt­ningen på borgenärens vägnar.

Vi tillstyrker förslaget att kronofogdemyndigheten skall vara tillsyns­myndighet.

Kronofogdemyndigheten i Göteborg: I de flesta konkurser - både ordinära och mindre är staten den ojämförligt störsla fordringsägaren, vilkel också medför alt staten lider de största förlusterna. Staten har därför ett berättigat intresse av insyn i konkursernas förvaltning. Att konkursförvaltningen bedrivs på ett effeklivi och ändamålsenligt sätt är av stort intrese även för de anställda i ett konkursdrabbat företag. För att trygga sysselsättningen för de anställda initieras i vissa konkurser arbets­marknads- och regionalpolitiska åtgärder från olika samhällsorgan. Bakom många konkurser kan också dölja sig en omfattande ekonomisk brotts­lighet som del är angeläget alt beivra och om möjligt förebygga. De rätts­frågor som aktualiseras vid konkursförvahning spänner över de mest skilda rättsområden. Samtidigt är det av allmänt intresse att rättsproblem av likartad natur får en enhetlig lösning och att lagreglerna fortlöpande anpassas till nya krav. Den långvariga konjunktursvacka som råder i

'' Ett av kronofogdeföreningen bifogat yttrande av föreningens lokalavdelning i AB län överensstämmer i huvudsak med yttrandet av kronofogdemyndigheten i Stock­holm.

Prop. 1978/79:105

513

landet har vidare påtagligt illustrerat behovei av ett ökal engagemang från samhällets sida i konkursverksamheten. Kronofogdemyndighelen stöder därför kommitténs förslag om atl konkurstillsyn skall bli en myndighets­uppgift och inte som hittills vara ell privatuppdrag. Genom detta förslag blir det möjligl all mera aktivt stödja konkursförvallama i deras verksam­het. Som en jämförelse kan nämnas utvecklingen på taxeringsområdel som lell lill alt systemet med enskilda taxeringsfunktionärer skall avvecklas till förmån för en organisation med statligt anslällda och specialutbildade tjänstemän.

Det statliga organ på del lokala planet som på grund av sin organisation och sina nuvarande arbetsuppgifter ligger närmasi lill hands att utöva konkurstillsynsuppgiflen är landets kronofogdemyndigheter. Vid krono­fogdemyndigheterna finns redan idag omfaitande kunskaper och erfaren­heter som kan möjliggöra en effektiv kontroll över konkursförvalt­ningen. KFM kan inte finna atl del skulle innebära någon olägenhet om samma myndighet som sköter indrivningsuppgiflerna också skulle utöva tillsyn över förvallarna. Det kan tvärtom vara värdefullt för förvaltaren atl tillsynsmyndigheten sitter inne med värdefull information om konkurs­gäldenärens tidigare verksamhet. Detla kan också vara ägnal alt minska konkurskostnaderna. Också ur ålervinningssynpunkt kan nyttig kunskap las tillvara. Kommittén har påtalat all det finns visst utrymme för princi­piella invändningar mot att KFM anlitas som lillsynsorgan med tanke på KFM:s ställning som företrädare för staten som skatteborgenär. Denna invändning kan man nästan bortse ifrån, eftersom del aktiva indrivnings-arbetet i prakiiken är avslutat i och med konkursbeslutet. Krono­fogdemyndighelen har svårt alt inse att någon intressekollision skulle behöva uppstå som en följd av de olika myndighetsroUerna.

I detta sammanhang vill KFM uttala sitt gillande av den i förslaget lill­iänkia fördelningen av uppgifterna för de inblandade partema, nämligen atl förvaltaren beslutar om olika ålgärder, KFM kontrollerar hans verksamhet och konkursdomslolen har hand om de judiciella uppgifterna.

Kronofogdemyndigheten i Malmö: Kronofogdemyndighelen delar kommitténs uppfattning atl den nuvarande ordningen bör avskaffas och att kronofogdemyndighet blir lillsynsorgan. Visserligen har den nuvarande tillsynsfunktionen rent tekniskt i stort sett fungeral acceptabelt men man måste, liksom JK, ifrågasätta lämpligheten av att till RO förordna advokat där även förvallaren är advokal. Delta ter sig än mera olämpligt när, vilket lär förekomma, advokal i en konkurs förordnas till RO och i annan konkurs utses lill förvaltare. Tillsynen torde i sådana fall inte bli särskilt effektiv. Kommittén anser att vissl utrymme finns för principiella invänd­ningar mot kronofogdemyndighet som tillsynsorgan. Den mest bärande invändningen skulle vara att kronofogdemyndighel förelräder staten som skatteborgenär. Kommittén anser emellertid att trots delta något avgörande hinder inte föreligger mot atl kronofogdemyndighel anlitas som 

33   Riksdagen 1978179. 1 saml. Nr 105

Prop. 1978/79:105

514

lillsynsorgan. Argumentet att kronofogdemyndighet med hänsyn till sin borgenärsfunktion inte skulle kunna inta en opartisk slåndpunkl framhålls i olika sammanhang. 1 betänkandet SOU 1974:6 använder kommittén bl.a. detta argument som skäl mol kronofogdemyndighet som förvaltare i mindre konkurser. Kommittén förordade därför atl advokat skulle utses lill förvaltare i alla konkurser. Man utgick alltså från att advokat alltid skulle vara fri och obunden av alla partsintressen. Så är naturligtvis ingalunda fallet. Kronofogdemyndigheten vill med bestämdhet hävda att kronofogdemyndighet har samma om inte större möjlighel att inta en fri ställning än vad advokal kan göra med hänsyn Ull de bindningar som kan förekomma mellan advokat och konkursgäldenär eller annan intressent i konkursen. Om man bortser från de tre största städerna lorde det vara orealistiskl atl länka sig att även på konkurser specialiserade advokater kan existera enbarl på uppdrag som konkursförvaltare. Ätminstone i mindre och medelstora orter måste dessa advokater ta även andra uppdrag än konkursuppdrag. Härigenom föreligger alllid möjlighet att advokat som konkursförvaltare kan vara eUer ha varit ombud för part med intresse i konkursen eller för person som är molparl tUl någon som har intresse i konkursen. Atl advokat som för sin försörjning är beroende av uppdrag från allmänheten i alla situationer skulle kunna vara helt fri och obunden är alltsä en myt som snarast bör avlivas.

Kronofogde har inga sådana bindningar. Visserligen är han anstäUd av staten men i sin egenskap av utmätningsman är han inte underställd någon och kan därför agera med stor frihet och självständighet. Han handlar dessutom under ämbetsmannaansvar med allt vad detla innebär av kontroll av JK, JO m.fl. samhäUsorgan. Kronofogde kan därför, helt fri från enskilda partsintressen, agera minst lika fritt och självsiändigi som en advokal.

Del bör i delta sammanhang uppmärksammas atl lagrådet inte haft några betänkligheter mot kronofogdemyndighet som konkursförvaltare.

Ledamoten i kommittén, Anders R[REDACTED_EFTERNAMN], har framfört den farhågan alt det finns anledning anta all man med en myndighei som tUlsynsorgan löper risk atl en del av den smidighet och snabbhet som i många konkurser icke sällan är av väsentlig betydelse för en gynnsam avveckling, går förlorad. Denna farhåga torde vara hell obefogad. Kronofogde är i sin verksamhei van all fatta snabba beslut och all handla med skyndsamhet. Han är också van atl förhandla och måste i sin verksamhet vara inriktad på ett praktiskt och smidigt handlande.

Med hänsyn till kronofogdemyndighets verksamhei och den mång­skiftande erfarenhet myndighelens Ijänslemän förvärvar måsle krono­fogdemyndighel ha goda förutsättningar atl uppfylla de krav som kommer atl ställas i samband med tillsynsfunktionen.

Kronofogdemyndigheten i Borås: Kfm ställer sig bakom kommitténs förslag vad gäller tillsynen av förvaltningen. Kfm anserdet som uppenbart

Prop. 1978/79:105

515

att den nu rådande ordningen bör ersättas med ett permanent kontroll­organ. Därigenom erhålls resurser för utövning av en mera effektiv kontroll. Trots atl kostnadsfrågan i jämförelse med det rådande sysiemel är svårbedömd, kan rationaliseringsvinster väntas uppkomma. Även principiella skäl talar för atl tillsynen bör anförtros ål ett allmänt organ. Kfm finner inte anledning till invändning mot en övetföring av föriiknings­uppgifter lill konkursdomaren. Institutet rättens ombudsman kan sålunda ulgä. Del anses representera en föråldrad metod att lösa uppgifter av uppenbart allmän art.

Kronofogdemyndigheten i Västervik: Avslutningsvis får jag framhålla den uppfallningen alt en förutsättning för all kronofogdemyndigheten skall kunna pålaga sig lillsynen av konkurser är, att jävsfrågan och redovisningsfrågan löses på ell tillfredsställande sätl saml all riksskatte­verket ulövar stödjande verksamhet.

Kronofogdemyndigheten 1 Östersund: Statens berälligade krav alt få en direkt slyrning av förvaltningen i de flesta konkurser kan främst motiveras med att staten under senare år fått en dominant ställning som skatle­borgenär. De olika statliga organens insaiser genom lån och bidrag till företag av någon betydenhet inom stödområdet och andra regioner medför också all del allmänna måsle ha full insyn i flertalet företagskonkurser. Vidare kan anmärkas t.ex. atl del sysselsältningspoliliska ansvar som åvilar länsstyrelserna verkar i samma riktning. Staten har även i löne­garantilagen iklätt sig ansvar inom vissa gränser för belalning i konkurs av arbelslagarnas löner. Del ler sig därför nalurligl att en slallig myndighet, kronofogdemyndigheten (KFM), ges vittgående befogenheler som lillsyns­organ i konkurs enligt kommitténs förslag. En bättre lösning i syfte alt få den motiverade statliga kontrollen över konkursförvallning hade enligt kronofogdemyndighetens mening varit, att direkt i lag förordna KFM att vara förvallare med föreskrift atl i lillgångskonkurser av inte enkel beskaf­fenhet anlila kvalificerad advokat att utföra vissa förvaltningsåigärder. Med ett system av det antydda slaget hade förvaltningen och avvecklingen av ett konkursbo kunnai bli än mera effektiv och kostnadsbesparande. KFM har i regel före konkursbeslutet lagit fram en relativt omfatlande utredning om gäldenären och orsakerna till obeståndet. KFM har också en väl utvecklad organisaiion för att omgående kunna la om hand och försälja konkursboels egendom på auktion eller efter anbudsförfarande. KFM:s erfarenhet av lönegarantiärenden och dess kontakter med fackliga organi­sationer och olika organ, t.ex. länsstyrelsemas regionalpolitiska enheter och företagarföreningar, borde också medverka till ett rationellt och smidigl förfarande.

AMS: Förvaltarens ökade befogenheler kräver dels atl kraven på förval­lare sätts högt och dels att tillsynen över förvaltningen görs effektiv. Slyrelsen delar kommitténs uppfattning atl lillsynen med hänsyn härtill bör anförtros ell permanent organ och anser atl kronofogdemyndighelen på de skäl som kommittén anförl är lämpligt tillsynsorgan.

Prop. 1978/79:105

516

Ledamoten 1 AMS[REDACTED_EFTERNAMN] och suppleanterna SandeU och NUsson: Vi avslyrker förslaget alt rätlens ombudsman skall avskaffas och att ett nytt lillsynsorgan skapas.

Statens industriverk: Verkei ställer sig tveksam till förslaget alt överföra lillsynen över konkurser på kronofogdemyndighelen. Från principiell synpunki är förslaget tveksamt mol bakgrund av atl kronofogdemyndig­heten fortfarande är företrädare för slalen som borgenär, främsi som skatteborgenär. Från praklisk och affärsmässig synpunkt anser verket all det vidare finns anledning antaga all man med en myndighet (kronofogden) som lillsynsorgan löper risk alt en del av den smidighet och snabbhet, som i många konkurser icke sällan är av väsenilig belydelse för en gynnsam avveckling, går förlorad. Från såväl principiella som prakliska utgångs­punkter menar verket alt konkursdomslolen bör svara för alla judiciella frågor inom konkursens ram. Tillsynsuppgiften får då karaktären av redo­visnings- och förvaltningsrevision.

Konkursdomstolen bör enligi verkets mening utse sakkunnig alt ulöva löpande lillsyn. Denne redovisar sill uppdrag direkl lill konkurs­domaren, som har huvudansvaret för lillsynen. Med verkels förslag lill organisation läggs ansvaret odelat på konkursdomaren, som för tillsyns­uppgiften uinylljar sakkunnig i redovisnings- och förvallningsrevision.

Länsstyrelsen i Södermanlands län: Förvaltningen av ell konkursbo är ofta förenad med mänga och svåra bedömningar av ekonomiska frågor. Vid konkursdomstolen saknas personal med ekonomisk utbildning. Dom­stolen har ej heller någon anknyining till annan myndighei eller inslilulion med tillgång till sådan personal. Länsstyrelsen finner det därför vara en riklig lösning all inslilulel rättens ombudsman ersätts med kronofogde­myndighet såsom tillsynsmyndighet.

Vid landels kronofogdemyndigheter finns personal insatta i konkurs­lagstiftningen och med omfaitande erfarenhel av exekuliva ärenden. Personalen är dessulom väl förtrogen med de lokala förhållandena.

Kommittén förutsätter i sill förslag alt Ijänslemän vid kronofogde­myndighet även skall erhålla ekonomisk utbildning särskilt anpassad för tillsyn över konkursförvallning. Vid lillsyn över förvaltningen av siörre och komplicerade konkursbon lorde emellerlid erfordras goda förelags­ekonomiska kunskaper och erfarenhel av revisionsverksamhel. Läns­styrelsen ifrågasätter om den av kommittén förutsatta ekonomiska utbild­ningen är lillräcklig för alt kronofogdemyndigheten skall kunna utöva en tillfredsställande lillsyn över förvaltningen av komplicerade konkursbon. Kronofogdemyndigheterna har nära anknytning lill länsstyrelserna, där det på skatteavdelningarna finns tjänstemän med ekonomisk utbildning och omfattande revisionsteknisk erfarenhel. Del lorde vara svårt all direkt till kronofogdemyndigheterna knyta tillräckligt kvalificerad personal för denna lillsynsuppgifl. Länsstyrelsen anser det lämpligt alt tjänsteman vid länsstyrelsens skalleavdelning ställs till tillsynsmyndighetens förfogande

Prop. 1978/79:105

517

såsom bilräde vid tillsynen av konkursförvallningen. 59 8 i förslaget bör därför enligt länsstyrelsens mening ändras på följande sätt:

Tillsynsmyndigheten skall övervaka atl förvaltningen bedrivs på ett ändamålsenligt säll i överensstämmelse med denna och andra författningar och skall därvid biträdas av länsstyrelsen särskili förordnad Ijänslemän. Därvid skall särskili lillses all avvecklingen av konkursen icke fördröjs i onödan. När myndighei finner det lämpligt, äger den inventera konkurs­boels kassa och övriga lillgångar samt fordra redovisning av förvallaren.

Lånsstyrelsen 1 Kalmar län: 1 avsaknad av regler råder f.n. sior oenighet vid bouppleckning, bokföring, redovisning och arkivering, vilkel försvårar kontrollen i hög grad. Länsstyrelsen tillstyrker med hänsyn härtill att förvaltningen ställs under lillsyn av ell specielll lillsynsorgan då man härigenom kan nå enhetlighet på dessa punkter.

Länsstyrelsen delar de uppfattningar som kommii till uttryck under denna punkt.

Ell centralt organ för tillsyn kan knappast ifrågakomma. Regionalt skulle länsstyrelsen kunna länkas som lillsynsmyndighel. Den dubbelsläll­ning som länssiyrelsen har, skalleindrivning contra arbetsmarknads- och regionalpoliliska frågor, medför all del kan diskuleras om länsstyrelsen bör handlägga dessa uppgifier. Däremoi skulle man möjligen kunna tänka sig ett regionalt organ omfatlande hovrätlsområdena, men med lanke på den lokala anknyining som finns har länsstyrelsen i likhet med kommittén stannat för all förorda kronofogdemyndigheterna som mest lämpade lillsynsorgan.

Länsstyrelsen inslämmer (vad gäller kronofogdemyndighelen som lillsynsorgan) i allt väsentligt dock ifrågasätts en uppdelning av myndig­hetsansvaret såsom kommittén tänkt sig och som framgår av följande uttalande. "Det synes emellerlid lämpligt atl kronofogdemyndigheternas uppgifier enligt KL-förslaget inte handläggs av samma Ijänslemän som sköler indrivningsuppgifterna, inbegripet tillvaralagande av statens rätl i samband med konkurs".

LO-distriktet 1 sydöstra Sverige: Myckel talar för atl kronofogde­myndigheten bör bli fast lillsyningsmyndighet. Det kan bl.a. ge snabbare och effeklivare impulser och synpunkter till både konkursdomare och konkursförvaltning och bidra lill fakta som är värdefulla i uiredning saml före vissa ställningstaganden. Särskilt då det gäller företag-företagare som gjort upprepade konkurser.

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: Länsstyrelsen tillslyrker nu föreliggande förslag alt tillsyn över förvaltningen skall ske genom ett permanenl kontrollorgan. Kronofogdemyndigheten har i direktiven fram­hållits som tänkbart lillsynsorgan. Denna myndighet har i sin nuvarande verksamhei uppgifter som nära anknyter till konkursförvallning. Intresse-

Prop. 1978/79:105

518

konflikt kan dock uppstå mellan kronofogdemyndigheten som tillsyns­myndighet å ena sidan och som förelrädare för statens intressen som borgenär, å andra sidan. Detla gör att kronofogdemyndighetens lämplighet som lillsynsorgan kan ifrågasättas.

Kommittén anser att länsstyrelsen icke är lämplig som tillsynsorgan med hänsyn till länsstyrelsens nuvarande ringa anknytning lill konkursförvalt­ning. Della kan emellerlid knappasl uigöra någoi siörre hinder. Nackdelen är ju av övergående nalur. Länsstyrelserna ser f.n. fram mot en genom­gripande omvandling av den statliga länsförvaltningen. Därvid måsle fövallningsavdelningarna räkna med en belydande minskning av nuva­rande arbetsuppgifter. Dessa avdelningar förfogar emellertid över personal med sådan skolning som gör dem särskilt lämpade för t.ex. konkursförvalt­ning. Någon förstärkning av länsstyrelsens resurser behövs alltså icke för atl överta dessa uppgifter. Länsstyrelsen anser därför all länsstyrelsens lämplighet som lillsynsorgan bör närmare undersökas.

USS: Andra förelrädare för USS bland dessa återfinns den exeku­tionsrällsliga experten ansluler sig hell lill kommitténs förslag att krono­fogdemyndigheterna bör vara lillsynsorgan och menar dessulom alt en sådan ordning inte hindrar alt kronofogdemyndigheten anförtros förvalt­ningsuppgifter i s.k. tillgångslösa konkurser.

USS är hell ense om all lillsynsuppgifterna i forlsällningen bör läggas på en särskild myndighei och alt någon rättens ombudsman inte längre skall finnas. Vidare bör såsom kommittén har framhållil konkursdomslolen i framliden främsi syssla med dömande verksamhet.

När del gäller frågan om vem som skall anförtros tillsynen över konkurs­förvallningen har kommittén efter vissa överväganden stannat för krono­fogdemyndighet. Även USS anser dessa myndigheler väl skickade för sådana uppgifier och då särskilt från rent exekutionsrättsliga synpunkier.

Kommittén föreslår all kronofogdemyndighelen i sin egenskap av tiUsynsorgan förstärks i vissa avseenden. En eller flera revisorer skall kunna utses för granskning av boets räkenskaper och förvaltningen i övrigt och ett allmänt ombud skall få förordnas i näringsidkarens konkurs för att tillvarata arbetsmarknads- och regionalpolitiska intressen.

USS finner förslagen i denna del godtagbara men en majoritet bland de sakkunniga och experterna menar att förstärkningen bör genomföras på ett något annorlunda sätl än vad som författningstexterna och motiven till dessa ger vid handen.

Majoriteten vill i detta sammanhang anföra följande.

Riksskatteverket har i en publicerad rapport Organisationsutredning vid KFM i Stockholm, Göleborg och Malmö föreslagit att det vid dessa myndigheter inrättas tjänster för utredning, bedömning och rådgivning avseende företagsekonomiska frågor. Förslaget är utmärkt. Inget hindrar atl sådana tjänster också tillförs övriga kronofogdemyndigheter i riket. Administrativt kan saken lösas så atl en sakkunnig ekonom betjänar flera

Prop. 1978/79:105

519

myndigheler inom en och samma region. Kronofogdemyndighetens möjligheler att fullgöra sina exekutiva uppgifier och inte minsl fungera som lillsynsorgan skulle härigenom avsevärt förbättras. Samhällets förutsättningar atl bekämpa ekonomiska brott inom konkurslagstift­ningens ram skulle dessutom effektiviseras.

Den grupp inom USS. som föredrar alt kronofogdemyndigheterna till­delas förvaltningsuppgifter i den framlida organisationen, anser att länsstyrelserna mot bakgrund av vad som nu har sagts utgör ell bättre alternativ som tillsynsorgan än kronofogdemyndighet. Kommittén har dock avvisal en sådan lösning. Det sker med den motiveringen alt länssty­relsen har ringa anknyining till konkursförvaltning och att det med hänsyn lill länsstyrelsens ordinarie verksamhei ter sig främmande att lägga till­synen på denna myndighet.

Gruppen ställer sig frågande för kommitténs argument mol länssty­relsens lämplighet som tillsynsorgan. 1 stället är det väl så all länsstyrelsen i åtskilliga avseenden har just övervakande uppgifter. Myndigheien saknar inte heller kunskaper och erfarenhel inom exekulionsrättens område. Det kan här vara tillräckligt att erinra om atl länsstyrelsen alltjämt är överexe­kutor och all uppbördsenheten på skatteavdelningen har direkia kontakter med kronofogden i dennes egenskap av indrivningsmyndighet. Inom länsstyrelsen finns också tillgång tiU personal med ekonomisk, revisions-teknisk och juridisk utbildning. Delsamma gäller vUkel tidigare har framhållits arbetsmarknads- och regionalpolitiska intressen.

Enligt gruppens mening ligger det i öppen dager att länsstyrelsen lämpar sig bäst som tUlsynsorgan. Därmed har inte sagts något som i det före­gående har undersimkits att kronofogdemyndigheterna med viss angiven förstärkning skulle vara mindre lämplig. Den ordningen skulle dock med all sannolikhet bli mer tungrodd. Det avgörande för gruppens ställningstagande till förmån för länsstyrelsen som tillsynsorgan är emellertid atl den lösningen inte stänger möjligheten att utnyttja krono­fogdemyndigheten som förvaltare.

Skulle valet stå mellan kronofogdemyndighet och annal organ än länsstyrelse är USS helt enig. Det råder ingen som helsl tvekan att krono­fogdemyndigheten i en sådan sUuation utgör den enda tänkbara lösningen.

FOK: FOK har inget att invända mot att institutet "rättens ombuds­man" avskaffas. Della blir f.ö. delvis en naiurlig följd av förvallarens mera självsländiga ställning. Såsom utredningen funnil bör dock fort­farande finnas ell särskilt organ för tillsyn över förvaltningen. Utred­ningen har därvid föreslagit kronofogdemyndigheten.

FOK har förståelse för vad utredningen anfört angående val av tillsyns­organ. Man kommer dock iiite ifrån att kronofogdemyndigheten som tUlsynsorgan kan komma att uppträda i sinsemellan motstridiga roller. FOK anser därför att också den av utredningen diskuterade tanken på

Prop. 1978/79:105

520

länsstyrelsen som tillsynsorgan ytterligare bör övervägas. Om styrelsen skulle tillerkännas befogenheten bör den kunna låta sig företrädas av kronofogdemyndighelen, där så kan ske utan att kronofogdemyndighetens dubbla funktioner skapar en svårbemästrad situation.

Ledamoten i FOK[REDACTED_EFTERNAMN] och den sakkunnige 1 samma kommitté Jäderqvist anmälde avvikande mening i vad avser fråga om val av tillsyns­organ och förordade all kommitténs yttrande i denna del borde ha följande lydelse: FOK kan ansluta sig till del resonemang som förts av utredningen när del gäller valel av lillsynsorgan och lillsiyrker således förslagei i denna del. Kommittén fömtsätter därvid atl personalen på kronofogdemyndig­helen erhåller den utbildning som är erforderlig för tillsynens utövande.

Advokalsamfundet: Kommittén föreslår att rättens ombudsman (RO) avskaffas och all tillsynen över konkursema läggs på kronofogdemyndig­heterna, varvid kommittén föreslår andra befogenheler för tillsynsmyndig­heten än dem som nu gäller för en RO. Samfundet, som inte kan finna några sakliga skäl för den försvagning av konkursförvallningen som blir följden av kommitténs förslag, vill först anlägga några synpunkter på frågans behandling i lagsiiftningsarbeiei.

Först må erinras om att RO-funktionen i dess nuvarande utformning existerat under lång tid, vUkel bl.a. medfört atl i landet finns ett inte obetydligt antal personer främst advokaler, som är i besittning av mycket betydande erfarenhet som RO i konkurser och som har stor vana vid de affärsmässiga och rättsliga bedömningar som skall göras under en konkursavveckling. Det kan inte på sakliga gmnder hävdas att den nuva­rande ordningen för tillsyn genom RO inte skulle i allt väsentligt fungera på ett tillfredsställande sätt. Denna uppfattning torde delas av konkurs­domare, förvaltare och borgenärer.

Lagberedningen har på sin tid uppenbarligen hyst ovannämnda uppfatt­ning, då den i sitt betänkande med förslag tiU ackordslag (SOU 1968:41 sid 77 O klart uttalade att den i sitt fortsatta arbete inte avsåg att avskaffa RO-funktionen och att institutet synes välgrundat i konkurs. En av leda­mötema i lagberedningen var ordföranden i kommittén och två av kommit­téns ledamöter var sakkunniga i lagberedningen. Samtliga stäUde sig bakom lagberedningens uttalande. Lagberedningen fick inte fullfölja sin ursprungliga uppgift, utan konkursfrågorna anförtroddes i stället åt kommittén, i vilken företrädare för åsikter i riktning mol statligt bedriven, till stora cenlrala administrativa enheter koncentrerad konkursförvaltning uppenbarligen kommit atl spela en betydande roU. TUl detta kom direk­liven av dåvarande departementschefen, vilka hävdats kunna lämna utrymme för ganska långtgående tolkningar i samma riktning.

Betecknande för dessa strävanden är bl.a. bristen på hänsyn tUl princi­pieUt mycket allvarliga intressekonflikter (jfr bl.a. ovannämnda reser­vation till förmån för kronofogdealtemativet i mindre konkurser). Kommittén  gjorde  i sitt betänkande  SOU   1974:6 vissa uttalanden i

Prop. 1978/79:105

521

RO-frågan som föranledde samfundel all reagera i sitt remissyttrande (se TSA 1974 sid 259 ff), till vilket här hänvisas.

Kommittén har inte under sill arbele själv ansett sig böra göra sig underkunnig om rätlens ombudsmäns egna synpunkter på och erfaren­heter av funktionen. När samfundel förslod att kommittén avsåg atl föreslå kronofogdemyndigheten som tillsynsorgan, begärde samfundet all genom på rättsområdet erfarna representanter få framlägga sådana erfarenheter. Så skedde också men på så sent stadium att förslaget knappasl kunde påverkas.

Samfundel har uppfattat situationen så alt kommittén på ett tidigt stadium bundit sig vid atl avskaffa RO och föreslå lämplig myndighei som tiUsynsmyndighel. På annat sätl kan inte uttalandena i SOU 1974:6 tolkas och inte heller uttalandena av ledamolen[REDACTED_EFTERNAMN] i det nu föreliggande betänkandet (sid 134). Tydligen har detla sin grund i kommitténs tolkning av de urspmngliga direktiven. Följden härav förefaller ha blivit att kommittén i sitt arbete varil sä bunden att en förutsättningslös ulvärdering av den innevarande RO-funktionen inte skett. Utomordentligt anmärk­ningsvärt är att tre ledamöter av kommittén dess majoritet nu valt att avskaffa den RO-funklion som de för inie alllför lång tid sedan i lagbered­ningen förklarade sig vilja bibehåUa.

Ulöver vad samfundet anfört i RO-frågan i sitt remissyttrande över betänkandet SOU 1974:6 (se TSA 1974 sid 247 ff) önskar samfundet nu tUlägga följande.

Vad försl gäUer RO:s nuvarande funktioner jämförda med den tilltänkta tUlsynsmyndighetens är skillnaden väsenlligen den att tillsynsmyndigheten behåUer RO:s konlroUfunklion och i viss mån den rådgivande funktionen under del att den beslutande funktionen beträffande förvaltningsåtgärder försvinner och ersätts av en informationsskyldighet för förvaltaren i förhållande till myndigheten och i viss mån borgenärerna. Kommittén synes förutsätta atl dessa funktioner kan kräva mera arbete än del som för närvarande ankommer på RO och att t.o.m. ökade kostnader för detta arbete därigenom kan komma att belasta konkursboen. För atl sälta kronofogdemyndigheten i stånd att fuUgöra sina åligganden skaU kurser i konkursrätt anordnas och dämtöver riksskatteverket stå tiU tjänst med råd och anvisningar. Kommitténs förslag tUl ändringar av RO:s nuvarande befogenheter motiveras av att förvaltaren, som förutsätts vara specia­liserad, erhåUer större befogenheter än tidigare.

Avgörande för frågan huruvida RO-funkttonen bör behållas huvud­sakligen i dess nuvarande utformning eller förändras enligt kommitténs förslag är givetvis intresset av att konkursförvaltningen sköts så effektivt och förhållandevis snabbt som möjligt. För närvarande är förvaltaren skyldig att inhämta RO:s medgivande tiU åtskilliga förvaltningsåigärder av betydelse, i princip i företagskonkurser praktiskt taget samtliga väsentliga åtgärder utom den försäljning som äger rum under fortsaU drift. I och med

Prop. 1978/79:105

522

att denna RO:s beslutsfunktion försvinner och ersätts av ett samråd med tillsynsmyndigheten kombinerat med en skyldighet all i vidgad utsträck­ning höra berörda borgenärer läggs själva ansvaret för konkursavveck­lingen uteslutande på förvaltaren. Samfundet har den uppfattningen att i konkurser i varje fall av viss siorieksordning och viss svårighetsgrad della måste innebära en väsenilig försvagning av konkursförvaltningen. Vid olika tillfällen har från förvaltarhåll framförts att vikten av ett delat ansvar mellan förvaltaren och RO i konkursema inte skall underskattas. Fören förvaltare uppkommer i en mängd fall svårbedömda situationer, där del måsle anses vara av väseniligi värde att en RO med erfarenhet på området står till förfogande dels som rådgivare, dels och inte minst som den vilken i realiteten bär del slutliga ansvarei för del beslul som fattas. Med den nuvarande ordningen skapas en garanti för borgenärerna att noga övervägda beslut i konkursavvecklingsfrågor fattas inte bara av en person. Borgenärerna lorde uppfatta RO:s medverkan som en garanti för all de beslul som fallas i vikliga avvecklingsfrågor sker under betryggande former och alllså inte görs beroende av enbart en persons bedömning. I detla ligger inte någon underskattning av den insats som en erfaren och omdömesgill förvallare kan utföra men däremoi ett understrykande av viklen av alt i väsentliga ekonomiska och juridiska frågor garanti finns för en så säker bedömning som möjligt.

Då kommittén uppenbarligen vill ersätta en del av RO:s beslutande upp­gifter med beslul av och samråd med berörda borgenärer, innebär detta inte lill alla delar någon nyhet. Redan nu förekommer i inte oväsentlig ulsiräckning att enskilda borgenärers uppfattning inhämtas, även om de inte direkt beslutar i ärendei. Företagsinteckningshavare skall obliga­toriskt godkänna försäljning av företagsintecknad egendom. Men det är också vanligt att RO, när han i det enskilda faUet finner att viss borgenärs intresse berörs av en ifrågasatt försäljningsmöjlighet, kräver för sitt god­kännande atl denne borgenär får yttra sig i frågan. Genom atl höra enskUda borgenärer åstadkommer förvallaren emellertid inte vid aUa lill­fällen ett objektivt meningsutbyte. Borgenären är av naturliga skäl benägen att nöja sig med sådana åtgärder som är tillfyllest för alt gynna just hans intressen och saknar i allmänhet anledning att bekymra sig för övriga borgenärers rätl i sammanhanget. Den omgång och det exlra besvär som förorsakas av att förvaltaren skall höra enskilda borgenärer på sätt för­slaget anger har hittills undvikits i och med att en neutral RO funnUs till­gänglig för atl fatta beslut. Enligt vad samfundet har sig bekant torde inte någon bärande kritik mot RO att i allmänhet inte väl förvalta denna beslutsfunktion ha framförts. Från borgenärshåll torde inställningen regel­mässigt vara den att man accepterar den uppfattning för vUken RO ger uttryck i avvecklingsfrågor.

En i kommitléförslaget förbisedd synpunkt är att förvaltaren i ganska stor ulsiräckning har en direkl förhandlingsmässig fördel av att behöva

Prop. 1978/79:105

523

skaffa RO:s medgivande till exempelvis en försäljningsåtgärd. Förvaltaren har därigenom en ytterligare instans att falla tillbaka på i svåra förhand­lingslägen, där förvaltaren kanske inte själv kan genomföra det resultat han egentligen önskar. Erfarenheten utvisar ofta all RO:s inställning till en förhandlingsfråga kan för konkursboets del utnyttjas positivt. RO:s vägran all godta ett av förvaltaren uppnått förhandlingsresultat medför i praktiken ofta atl ett bätire förhandlingsresultat kan åstadkommas, då kontrahenten inser all RO inlagit en bestämd ståndpunkt. RO torde i dessa sammanhang upplevas som en mera neutral bedömare, vars uppfattning inte ifrågasätts på samma sätl som kan vara fallet beträffande förvaltarens. I delta sammanhang må också framhållas atl RO med nuvarande befogenheler i inte så få fall bidrar till för konkursboen positiva resultat redan därigenom att förvallaren är medveten om att han före träffande av avslut beiräffande försäljningar måsle ha RO:s godkännande. Det ligger i sakens natur att en konkursförvaltare likaväl som vilken annan funktionär som helsl understundom kan ha en benägenhet atl acceptera ett anbud utan att kanske ha drivit saken tiUräckligt långt. 1 sådana situationer innebär kravet på RO:s godkännande av föreslagna åtgärder atl förvaltaren måsle räkna med eventualiteten atl RO inte accepterar en föreslagen försäljning. Detta torde ha lill följd dels att förvaltaren känner ett tryck på sig alt åstadkomma bästa möjliga resultat, dels att RO:s vägran atl god­känna föreslagna försäljningar ofta tvingar fram nya förhandlingar som kan leda lill fördelaktiga resultat för konkursboen. Denna särskilda kontroU över att förvaltaren nått bästa möjliga förhandlingsresultat försvinner helt med den föreslagna ordningen.

Om den nuvarande RO-funktionen jämförs med det tillsynsförfarande som kommittén föreslår skall till en början erinras om atl man föreslår all byla ul en hittills väl fungerande ordning mot ett tillsynsförfarande som skall organiseras hos kronofogdemyndighetema med riksskatteverket som eventuell rådgivare. Kronofogdemyndigheterna fullgör säkerligen väl de uppgifter som anförtrotts dessa myndigheter. Emellertid inrymmer dessa inte sysslande med affärsmässiga och juridiska frågor av det slag som vanligen förekommer i förelagskonkurser. Över huvud laget saknar krono­fogdemyndighelen den inriktning och erfarenhetsbakgrund som är önsk­värd för att rätt kunna fullgöra den rådgivande funktion som kommittén anser att tillsynsmyndigheten skall ha. Detta är i och för sig hell naturligt. Kronofogdemyndighetens arbetsuppgifter är helt annorlunda än de arbets­uppgifter som t.ex. vanligen ankommer på en inom det affärsrättsliga området sysselsatt advokal. I och med detla är också konstaterat att de råd och synpunkier som en kronofogdemyndighet skall kunna lämna förval­taren i avvecklingsfrågor kommer att i de flesta fall vara av ett mycket begränsat värde. Det torde utan överdrift kunna sägas att den typen av rådgivning kommer att bli väsentligt sämre än enligt nuvarande ordning.

Prop. 1978/79:105

524

Till detta kommer den enligt samfundels mening olyckliga konsekvensen alt tillsynsmyndigheten i fråga om rådgivning i avvecklingsfrågor kommer atl vara mindre erfaren än konkursförvaltaren. Del är inte bra för balansen inom konkursförvaltningen om den myndighet som förvallaren är skyldig alt rådgöra med i olika sammanhang inte har samma erfarenhet och aukto­ritet som förvallaren själv. En sådan rådgivning framstår som tämligen meningslös. Det är en uppenbar risk för alt en sådan rådgivning huvud­sakligen blir en lids- och arbelsmässig belastning utan motsvarande nylta för borgenärema och de övriga intressen den är tänkt att tjäna.

Då det gäller den rådgivande funktion som kan ha sikle på rättsliga spörsmål kan samfundet endasl konstalera all den nuvarande ordningen i vart fall inte kan sägas vara underlägsen den av kommittén föreslagna. Det saknas anledning att förmoda atl kronofogdemyndighelen skall kunna lämna mer kvalificerad rådgivning i rättsliga frågor än vad RO enligt den nuvarande ordningen kan göra.

Kontrollfunktionen, om den begränsas lill granskning av redovisningar etc, kan givetvis fungera på ungefärligen samma sätt enligt kommitténs förslag som enligt den nuvarande ordningen. Härvidlag innebär förslaget varken någon förbättring eller någon försämring.

Tanken bakom anordnandet av en tillsynsmyndighet har varit att öka effektiviteten och snabbheten i konkursavvecklingen. Samfundet kan inte se att något bärande skäl av kommittén åberopats tiU stöd för uppfatt­ningen att just en tillsynsmyndighet av det föreslagna slaget skulle kunna åsiadkomma en mera ändamålsenlig konkursavveckling. Vad kommittén föreslagit är huvudsakligen ett uttunnande av RO:s nuvarande uppgifter. Att delta skall kunna bidra till någon högre grad av ändamålsenlighet i avvecklingen av konkursema kan inte inses. Inte heller torde tillsyns­myndigheten kunna påverka snabbheten i konkursavvecklingen. I detta hänseende ligger huvudansvaret inte på RO/lillsynsmyndigheten utan givetvis på förvallaren. RO har redan enligt nuvarande ordning alt tillse att konkursema snabbt avvecklas, och någon förbättrad resurs att tjäna detta syfte åstadkommer man inte med kommitténs förslag.

Samfundet övergår härefter lill frågan om valel av tillsynsmyndighet. Samfundels synpunkter har giltighet vare sig den hiuillsvarande RO-funk­tionen behålls eller om densamma begränsas på sätt kommittén föreslagit.

Kommittén har föreslagit alt kronofogdemyndigheterna skall utgöra lillsynsmyndighel. För närvarande är uppdragen som RO lill cirka 70% anförtrodda advokater. Kommittén har i huvudsak motiverat sitt val av kronofogdemyndighelen som tillsynsmyndighet med atl del allmänna skuUe behöva ha bättre insyn i konkursavvecklingen.

EnUgt samfundets mening finns först och främst ett helt avgörande principiellt skäl som talar mot kronofogdemyndighelen som tillsyns­myndighet alt RO, och detta är den ofrånkomliga intressekonflikt som föreligger mellan kronofogdemyndigheten som tiUsynsmyndighel, å ena,

Prop. 1978/79:105

525

och som förelrädare för siaiens inlressen som borgenär, å andra sidan. Samfundel har med förvåning iakttagit all kommittén utan någon särskild motivering finner sig kunna acceptera kronofogdemydigheten i nu före­varande sammanhang, medan kommitténs majoritet i betänkandet SOU 1974:6 synneriigen övertygande argumenterat mol kronofogdemyndig­helen som förvaltare i mindre konkurser. Majoriteten gjorde i sisinämnda belänkande ett mycket markerat slällningslagande mot kronofogde­myndighelen med särskild hänvisning till de principiella betänkligheterna på grund av den föreliggande intressekonflikten. Enligt samfundets mening förtjänar denna intressekonflikt i minst lika hög grad beaktande i fråga om tillsynsfunktionen. Det är av utomordentlig vikt att konkursförvaltningen anordnas så atl den kan förutsättas ha borgenärernas förtroende. Skall detta i och för sig självklara mål uppnås, måste man undvika att redan från början organisera konkursförvallningen så alt en av konkursfunktio­närerna kommer all sakna delta förtroende, därför att han företräder ett eventuellt konkurrerande borgenärsintresse. Hans objektivitet kan komma att ifrågasättas. Ytterst väsentligt är all misstankar, även om dessa är obefogade, över huvud laget inte skall få riklas mol tillsynsmyndig-helen/RO. och det framstår som uppenbart att lillsynsmyndighelen/RO:s arbele måste försvåras om han inte slår fri från borgenärsintressena. Vad kommittén föreslår är all tillsynsmyndigheten skall utgöras av före­trädaren för ell stort borgenärsintresse i samtliga konkurser. Detla rimmar mycket illa med kommittémajoritetens stäUningstagande tUl frågan om tillvägagångssättet vid val av förvaltare, där majoriteten enligt sam­fundets mening riktigt stannat vid den uppfattningen att borgenärerna inte skall ha ett direkt inflytande på förvallarvalet. Beiräffande tillsyns­myndigheten får en av borgenärerna i stället ett helt automatiskt infly­tande, vilkel hell strider mot kommittémajoritetens synpunkter på förval­tarfrågan. Samfundet vill inte underlåta att framhåUa att enligt nu gällande ordning RO är regelmässigt utomordentligt försiktig beträffande jävssilua­lionér. Del är en närmasi självklar praxis alt RO-uppdrag inte mottas av den som har anknytning lill eller kan förknippas med något större borge­närsintresse. Bakom delta ligger givetvis en stark känsla för alt RO:s inte­gritet inte skall kunna ifrågasättas.

Kommittén gör heller inte tillsynsmyndighetens möjligheter atl vinna förtroende lältare genom att dessutom införa riksskatteverket som en råd­givare bakom kronofogdemyndigheten. För det första är ålgärden av sådan art att därmed tydligl markeras en osäkerhet i frågan huruvida krono­fogdemyndighelen självständigt kan fyUa sin funktion. Fördel andra måste det för samtliga fordringsägare framstå som ytterligt anmärkningsvärt atl riksskalteverkei införs som en extra rådgivare i sammanhanget. Riks­skatteverket utgör för flertalet borgenärer en dominerande representant för statens fiskala inlressen. 1 förelagskonkurser förekommer exempelvis inte säUan att gränsdragningar mellan egendom som omfattas av t.ex.

Prop. 1978/79:105

526

förelagsinteckning och övrig egendom måste göras. Det är av utom­ordentlig vikt för hela förtroendet för konkursförfarandet all frågor av det slaget handläggs på ett sådant sätl alt berörda borgenärer uppfattar hand­läggningen som objektiv. Om kronofogdemyndigheten skall få rådgivande inflylande beträffande dylika frågor råd som förvaltaren kan få svårt atl motsätta sig medför delta all en representant för den ena borgenärskate­gorin sätts i en position där vederbörande i realiteten kan komma atl avgöra frågan. Vill kronofogdemyndigheten som tillsynsmyndighet inte befatta sig med frågan på gmnd av jäv faller man tillbaka på att förvaltaren utan utomstående kontroll själv skall avgöra spörsmålet.

Samfundet hävdar att den föreslagna ordningen med kronofogdemyndig­heten som tillsynsmyndighet utgör ett mycket betydande och beklagligt avsteg från principen att beslutande och rådgivande funktioner inte skall anförtros ett organ som representerar ett partsintresse. Om kommitténs förslag följs kommer enligt samfundets mening förtroendet för konkurs­förvaltningen all allvarligt undergrävas, och följden blir dessutom att tillsynsmyndigheten kommer att få en inte fördelaktig särstäUning inom konkursförvaltningen. Samfundel finner del obegripligt att kommittén i det nu föreliggande belänkandet så radikalt kunnat frångå de principielll helt riktiga synpunkter som lagts på kronofogdemyndighelen som förvaltare i kommUténs tidigare betänkande. Kommitténs utgångspunkt, nämligen att samhällel skall beredas bättre insyn i konkursförvaltningen, är ett föga bärande skäl. Konkursförvaltningen är primärt en fråga om att tUlse atl fordringsägarna däribland staten skall få bästa möjliga resultat av avvecklingen av konkursboets tillgångar. Från denna grundprincip kan kronofogdemyndigheten som tUlsynsmyndighet näppeligen avvika. Kommittén har inte angell vilka allmänna intressen som skulle tillgodoses genom kronofogdemyndigheten som tillsynsmyndighet, och samfundet kan inte se att några sådana kan föreligga. Om däremot kronofogde­myndigheten skulle ha ett speciellt intresse av att följa en konkursavveck­ling i något enskilt fall, står givetvis möjligheten atl tillsätta gransknings­man till buds. I prakiiken torde det för övrigi inte heller efter nuvarande ordning möta något som helsl hinder atl kronofogdemyndighelen håUer sig informerad om konkursavvecklingen på en informell väg och förbehåUer sig information och yttranderätt i särskUt betydelsefulla frågor. Om inte kronofogdemyndighelen själv tar initiativ till att få information eller samråd, har del i vart faU på senare lid ofta skett på föranstaltande av RO eller förvaltare.

Samfundet vUl slutligen i denna del beröra kostnadsfrågan. Kommittén har angett att kostnaderna för tillsynsmyndighetens medverkan torde komma alt bli ungefärligen desamma som för RO:s medverkan för närva­rande. Kostnaderna skall liksom nu belasta konkursboet. KommUtén har emellertid också angett alt kostnaderna t.o.m. kan komma att stiga för tillsynsmyndighetens   medverkan.   Samfundet   finner   det   synnerligen

Prop. 1978/79:105

527

anmärkningsvärt atl konkursförvaltningen föreslås anordnad på ett sådani sätl att kosinaderna för en i flera hänseenden försämrad organisaiion beräknas t.o.m. kunna bli större än för den nuvarande.

Samfundel vill framhålla atl de nu framförda synpunkterna pä tillsyns­frågan fömtsätter atl konkursdomaren utser lämpliga personer lill RO. 1 den mån så i något fall under nuvarande syslem inte skett torde del ankomma på konkursdomaren all genomföra erforderlig ändring. Under inga förhållanden får ell i enskili fall mindre gott val av RO utgöra ell skäl atl avskaffa funktionen. Likaledes skall konkursdomaren undvika alt förordna samma person till ömsom RO, ömsom förvaltare.

Kommitténs förslag i tillsynsfrågan kan enligt samfundets bestämda mening inte läggas lill grund för lagstiftning. I likhel med vad kommitténs majoritet anförl under lagberedningens arbele saknas enligt samfundels uppfattning bärande skäl för atl avskaffa RO-funktionen. Vare sig denna bibehålls eller ersätts av en till sill innehåll inskränkt funktion bör emeller­tid inte kronofogdemyndighet ifrågakomma, ulan uppgifierna bör i stället anförtros ål person som enligt konkursdomarens mening besitter för upp­draget erforderliga kvalifikationer.

Domareförbundet: Förbundel finner det också rikligl all tillsynsfunk­tionen renodlas. En fråga som är av avgörande betydelse för konkurs­förvaltningen i såväl mindre som ordinära konkurser är då hur tillsynen över förfarandet skall anordnas.

Kommitténs förslag att tillsynsfunktionen skall ulövas av kronofogde­myndighel måsle medföra, att konkursförvaltaren inte kan erhålla del stöd och den hjälp i fråga om förvaltningen som han enligt nuvarande ordning får av rätlens ombudsman i större eller komplicerade konkurser. Krono­fogdemyndighetema har inte och kan inte utan avsevärda kostnader till­föras personal, som är skickad att göra de affärsmässiga bedömningar som ofta utgör nödvändiga led i dylika konkurser. Enligt kommitténs mening skall tillsynsmyndigheten kunna verka aktivt med råd och upplysningar. Kronofogdemyndigheten är för närvarande i huvudsak inriktad på exeku­tion. Det finns emellertid andra förhåUanden som måste beaktas under konkursförvallningen, t.ex. fortsalt drift av förelag under begränsad tid och/eller med begränsad personal saml försäljning av i drifl varande förelag. Rättens ombudsman är för närvarande, särskilt i storstäderna, ofta en erfaren affärsjurist, som torde ha myckel goda förutsättningar alt ge förvaltaren råd och slöd i ekonomiska och juridiska frågor av kompli­cerad art. Det förhåUandet. att kraven på förvaltarnas kompelens höjs enligt förslaget torde icke medföra att deras behov av samråd kommer atl elimineras.

Vägande invändningar av principiell nalur kan också riktas mot förslaget att kronofogdemyndighet skall utöva tUlsynen i ordinära konkurser. Myndigheten torde i praktiskt taget alla konkurser företräda staten som borgenär. Det torde inte vara möjligt att hos kronofogde-

Prop. 1978/79:105

528

myndighet göra sträng åtskillnad mellan tillsynen och bevakningen av statens fordringar. Detla kan äventyra övriga borgenärers tilltro lill krono­fogdemyndigheten som tillsynsorgan. Kommitténs uttalanden (s 133) om atl uppgifterna därför bör läggas på olika personer inom myndigheten synes förutsätta en väsenilig uibyggnad av kronofogdemyndigheternas organisaiion och kan ändå icke anses lillfredssiällande.

Enligt förbundets mening fungerar tillsynen genom advokat som rättens ombudsman på ell utmärkt sätl vid de flesta tingsrätter. Advokaters ställning är i princip så självständig, atl en advokat kan förutsättas utöva riklig liUsyn över en annan advokal.

Vid en samlad bedömning av kommitténs förslag tfråga om tillsynsorgan anser sig förbundel kunna konstatera att förslaget icke innebär en förbätt­ring utan snarare en försämring, samtidigt som del torde komma att leda till avsevärt ökade kostnader för statsverket. Förbundel avstyrker därför alt kronofogdemyndighet skall överta lillsynsfunktionerna i konkurs.

Det nu sagda innebär inte alt del enligt förbundels mening saknas varje anledning till anmärkning mot den nuvarande ordningen med rättens ombudsman. Förbundet anser all del måsle siällas mycket höga krav på den som skall utöva tillsynsfunktionen och all detta kanske inte alltid skett ifråga om rätlens ombudsman. Del får icke förekomma att konkurs­domaren förordnar samma person ömsom att utöva tillsyn och ömsom till förvallare. Del är icke heller lämpligt atl en person är tillsynsman vid en domstol och konkursförvaltare vid en annan. Dessa synpunkter är av sådan betydelse alt de på något sätt bör komma till uttryck i lagtexten som kvalifikationskrav för den som skall fullgöra tillsynsuppgifterna.

Förbundet anser sammanfattningsvis atl lillsynen i ordinär konkurs skaU ulövas av en av konkursdomaren förordnad person, som skall ha minst samma kvalifikationer som förvaltaren. På en sådan tillsynsman kan också, av skäl som berörs ovan, läggas uppgiften att håUa förliknings­sammanlräde beträffande tvistiga fordringar.

Bankföreningen: Bankföreningen motsätter sig bestämt, främst av principiella skäl, att kronofogdemyndigheterna skall ulöva lillsynen över konkursförvaltningen.

Det typiska för konkurs är att samtliga borgenärer konkurrerar om betal­ning ur all egendom som ingår i gäldenärens bo. För förvaltaren skall borgenärernas gemensamma bästa vara vägledande. Samma gäller givetvis för det organ som skaU ulöva tUlsyn och kontroll över förvaltningen. Ett grundläggande krav vid förvaltningen och tiUsynen över denna är alt opar­tiskheten hos dem som utövar dessa funktioner inte skall kunna sättas i fråga av vare sig borgenärerna eller allmänheten.

Kronofogdemyndigheten har som sin centrala uppgift atl driva in skatter och andra offentliga medel. Kronofogdemyndigheten företräder alltså staten som borgenär och detta gäller ävenid konkurs. Om förslaget

Prop. 1978/79:105

529

genomförs, innebär det att tillsynsfunktionen läggs på företrädaren för ett stort borgenärsintresse i flertalet konkurser. Bankföreningen anser att det inger siarka principiella betänkligheter att låta lillsynen omhänderhas av ell organ som kommer i en uppenbar intressekonflikt.

Kommittén har i sitt betänkande anfört att av uttalanden, som gjorts i samband med riksdagens ställningslagande till propositionen 1975/76:210, kan dras den slutsatsen att riksdagen inte har anseit några principiella hinder föreligga mol all lillsynen i konkurser läggs på kronofogdemyndig­heterna. Kommittén hänvisar tiil lagutskottets betänkande 1976/77:11, sid 35-36.

Av lagutskottets yttrande framgår, att förelrädare för kommittén inför utskottet upplyst att kommittén avsåg atl i ell kommande belänkande föreslå atl kronofogdemyndigheterna blev tillsynsorgan i konkurser. Enligt bankföreningens mening har lagulskollel genom sitt yttrande inte tagit ställning lill förslaget om kronofogdemyndighel som tillsynsorgan. Utskottet kan inte genom sitt yttrande antas ha velal förekomma remiss-och departementsbehandlingen av ett förslag, som nämndes inför utskottet men dittills inte redovisats i något betänkande. Tvärtom kan utskottets klart uttalade principiella betänkligheter mot att låta kronofogdemyndig­helen vara konkursförvallare i sin mån peka på alt utskottet skulle anse samma principiella invändningar gälla mot denna myndighei som tillsyns­organ.

Utöver de principiella betänkligheterna vill bankföreningen framhåUa följande rörande kommitténs förslag atl kronofogdemyndigheterna skall vara tillsynsmyndighet.

Kontrollfunktionen kan utövas på samma sätt oavsett om RO eller kronofogdemyndighelen skall vara tillsynsorgan.

Bankföreningen anser atl minst lika höga kvalifikationskrav bör upp­ställas på tillsynsmyndigheten som på förvaltaren för att tillsyn och kontroll över förvaltningen skall fungera tillfredsställande. Detla gäller särskilt tillsynsorganets rådgivande funktion. Kronofogdemyndigheternas uppgifter avser inte affärsmässiga och juridiska frägor av det slag som normall förekommer i företagskonkurser. Den erfarenhel, som bör krävas av tillsynsmyndigheten i lika hög grad som av fövaltaren, har kronofogde­myndighelen överhuvudtaget inte möjlighet att uppnå. Detta beror på att kronofogdemyndighetens arbetsuppgifter är hell andra än de som ankommer på en inom affärslivet verksam advokat. I detla sammanhang bör understrykas betydelsen av all del rådgivande organet även i sin normala verksamhet sysslar med frågor som hör affärslivet lill. Delta gör en affärsjurist men inte en kronofogde. Bankföreningen anser därför atl den rådgivande funktionen skulle kunna ulövas bättre av en specialiserad advokal i egenskap av RO som tillsynsorgan.

Av kommittén utförd statistisk undersökning visar att uppdrag som rättens ombudsman ulgör en icke ringa inkomstkälla för advokaler. Totalt 

34   Riksdagen 1978179. 1 saml. Nr 105

Prop. 1978/79:105

530

uppgick arvodena år 1974 för RO i ordinära konkurser enligt undersök­ningen lUl ca 5 miljoner kr. Efiersom i allmänhet endasl ell relativt fåtal personer oftast advokater - erhåller dessa uppdrag kan del antagas att uppdragen utgör en inte oväsentlig del i dessa advokaters verksamhet.

Bankföreningen vill framhålla vikten av att man genom lagsiiftning inte i onödan berövar advokater viktigare uppdrag. Om så sker är del ägnat att försämra de ekonomiska betingelserna för advokalverksamhel och advokatyrket kan bli mindre attraktivt. En sådan utveckling försämrar möjligheterna att bibehålla en kvalificerad advokatkår i landet. Delta vore en allvarlig nackdel för rältslivel över huvud. Även mot denna bakgmnd anser bankföreningen del felaktigt atl överföra RO-uppgifterna, som f.n. i största utsträckning utövas av advokater, till kronofogdemyndigheterna.

Bankföreningen anser att den likformighet, bl.a. större enhetlighet i bedömningen av arvodesfrågor, som kommittén anser kunna åslad­kommas med kronofogdemyndigheten som tillsynsmyndighet, också kan uppnås med RO som tillsynsorgan, exempelvis genom anvisningar av domstolsverket.

Vad kommittén anfört om möjligheterna att med kronofogdemyndig­heter som tillsynsorgan utnyttja automatisk databehandling i den formella granskningen av konkursförvaltningen har enligt bankföreningens mening inte belagts.

Samhällets iniresse av insyn, som kommittén också anfört som skäl för att låta kronofogdemyndighelen ulöva tillsynsorganets funktioner, kan anses bli väl tillgodosett, dels genom att staten uppträder som borgenär i konkurser, dels genom förslaget att allmänt ombud och granskningsman skall kunna förordnas.

Bankföreningen ansluter sig tiU den av justitiekanslern uttalade uppfatt­ningen att advokaterna på en orl inte bör omväxlande utses lill RO och konkursförvaltare.

Sparbanksföreningen: I den del som gäller tillsynen över förvaltningen i ordinära konkurser föreligger enligt föreningens mening anledning till krilik. Från borgenärssynpunkt synes nuvarande organisaiion av ordinära konkurser fungera i stort sett väl. Undantagen härifrån torde kunna kraftigt minskas genom en riktig tUlämpning av den i förslaget givna befogenheten för konkursdomslolen att ex officio ulse förvaltare. Del är svårt att värja sig för intrycket att bakom den starka ställning kronofogde­myndigheten och riksskatteverket föreslås få i konkursförfarandét ligger väl så mycket av efiergift för de under senare åren starkt drivna fiskala intressena som de i direktiven angivna huvudintressena. Föreningen vill bestämt understryka atl de fiskala intressena i en konkurs inte enbart är riktade mol konkursgäldenären utan även i många faU kan konkurrera med övriga borgenärers.

Bland de fall i vUken sådan konkurrens särskilt ofta kan förekomma kan nämnas

Prop. 1978/79:105

531

gränsdragningen kring företagsintecknad egendom och egendom som omfattas av äganderättsförbehåll,

gränsdragningen kring företagsintecknad egendom och övrig egendom i konkursgäldenärens rörelse, samt

fördelningen mellan särskild förmånsrätlshavare och övriga av totalt åsätt köpeskilling vid samtidig försäljning av rörelsefastighet och rörelse.

Även om det ankommer på förvaltaren att träffa det slutgiltiga beslutet i sådana frågor skall enligt förslaget samråd ske med tillsynsmyndigheten enligt den föreslagna lydelsen i 8 51 a. Kronofogdemyndighetens position blir i dessa fall direkt tvivelaktig. Även i konkurser vari inga direkia konkurrenssituationer föreligger är del ändå ur principiell synpunki olyck­ligt om parts- och tillsynsställning sammanblandas. En duglig och intres­serad kronofogde lägger säkert ner avsevärt av engagemang vid drivande av de fiskala intressena. Det är inte rimligt all bortse härifrån vid bedöm­ningen om kronofogdemyndigheten är lämplig som tillsynsmyndighet. Det kan med fog befaras alt oväldsprincipen vid myndighetsutövning genom den föreslagna organisationen kan komma atl ifrågasällas. Som föreningen ser saken har dessa principiella invändningar en helt annan tyngd än den av kommittén uttalade farhågan för kollegialitel mellan förvallare och rättens ombudsman som båda är advokater.

Äv den person som har att ulöva tillsynsfunktionen i en ordinär konkurs, bör fordras vare sig denne är knuien till myndighet, advokal­verksamhel eller annan verksamhei en omfaitande juridisk kunskap om och praklisk erfarenhet av själva konkursförfarandet, men härutöver ofta också god affärsjuridisk kunskap och gotl affärsmässigt omdöme. För en lycklig avveckling av konkurser kan sisinämnda egenskaper vara väl så viktiga. Den nuvarande RO-funktionen, som i det typiska fallet utövas av en äldre, erfaren advokat, är utan tvivel starkt överlägsen den av kommit­tén föreslagna kronofogdelillsynen. Även med erfarenhetsbakgrunden från ett långvarigt arbete på en kronofogdemyndighet torde tUlsynstjänsle-mannen kunna erbjuda jämförelsevis ringa slöd vid de affärsmässiga och andra prakliska överväganden en konkursförvaltare ofta ställs inför. Kronofogdemyndigheten kan knappast heller gentemot förvaltaren uppträda med den auktoritet rättens ombudsman i nuvarande syslem normall sett kunnat. I praktiken torde härigenom tillsynsfunktionens möjlighel atl effeklivi medverka lill bästa möjliga resultat av konkursen på kortast möjliga lid kraftigt försämras.

Enligt föreningens mening bör konkursdomslolen, som får antas äga god personkännedom, även i fortsättningen betros med uppgtften atl ulse tillsynsman. Denne bör utses individuellt som nu. Föreningen har i och för sig ingen erinran mol att denna funktion även i fortsättningen företrä­desvis rekryteras från advokatkåren. Skulle emellertid risken för kolle­gialitel vid lagstiftningen eller vid faktiskt uiseende av enskild tillsynsman leda till annan bedömning vill föreningen också gärna peka på den under de

Prop. 1978/79:105

532

senasle två decenniema kraftigt utbyggda bankjuristverksamheten vid sparbanker och affärsbanker. På de flesta större och medelstora orter finns idag en eller flera bankjurister, som i sitt arbele förvärvai myckel stor erfarenhet av såväl konkurssilualioner som affärsmässiga bedömningar. Dessa lorde vara väl så lämpade som kronofogdemyndigheterna atl utöva lillsynen över konkursförvallningen. Med den bredd bankjuristväsendel idag har fått bör det också vara lätt att undvika att jurist från bank, som äger fordran i konkursen, anlilas för tillsynen. Den starka samhälleliga insyn över bankverksamheten och den offentligrättsliga ställning bankerna idag har bör vara en god grund till förtroende för tillsynens effektivitet och oväld.

Sparbanksföreningen föreslår således att, med bibehållande av den uiformning tillsynsfunktionen i förslaget erhåUit, tillsynsmyndigheten utgår och ersätts med av konkursdomslolen förordnad tillsynsman. Det bör därvid sladgas att vid utseendet av tillsynsmannen särskild hänsyn skall lagas lill hans lämplighet samt lill hans obundenhet i förhåUande till konkursförvallare och borgenärer.

Trots de mycket omfattande förändringar i konkursorganisationen som kommitténs förslag innebär bedömer föreningen den troliga effekten på snabbhet och effektivitet som ringa. Mindre men effektivare medel att åstadkomma de uppgivna målen är enligt föreningens mening en lagstift­ning som härvidlag helt enkelt ställer kraftfullare krav på konkursförval­tare och tillsynsfunktioner. De incitament till snabb och effektiv hand­läggning som nuvarande lagstifining medför beslår av allmänna riktlinjer för konkursförvaltaren (53 8 konkurslagen), återkommande rapport­skyldighet (56 §), konkursdomarens sällan brukade möjlighet alt förmana eller entlediga oskicklig förvallare (80 8) saml konkursfunklionäremas vetskap om atl arvodesprövningen kan komma alt bli beroende av den effektivitet varmed förvaltningen utförls (82 §). Föreningen föreslår en förstärkning av dessa incUamenl på så sätt att halvårsrapporteringen förbinds med skyldighet att inkomma även med arbetsredogörelser halvårsvis av den art som nu upprällas först i samband med arvodesfram­ställningen. Härigenom bör trycket öka på förvaltaren atl snabbt slutföra konkursen, samtidigt som borgenärema ges betydligt bälire möjligheter att bedöma huruvida förvaltningen bedrivs effektivt och i rimlig takt. Vidare bör även tillsynsfunktionen åläggas skyldighet att halvårsvis redogöra för de fakiiska åtgärder som vidtagits för all bringa en mera än ettårig konkurs till ett snarl slut. Ätt denna rapportskyldighel även ålägges tillsynsmannen bör komma att öka dennes känsla av ansvar för atl tillsynen bedrives på ell sådant sätt att avvecklingen icke fördröjs i onödan och därigenom vara ett incitament för honom atl mera aklivi bidra till konkursavslulningen än vad som nu ofta är fallet.

Sveriges föreningsbankers förbund: Förbundet har i ärendet tagil del av remissyttrande från Sveriges Advokatsamfund. Förbundel ansluler sig i

Prop. 1978/79:105

533

allt väsentligt lill samfundels synpunkter på kommilléförslagel. Förbundel vill särskilt understryka vad samfundet anfört till stöd för bibehållande av institutionen Rättens ombudsman. Enligt förbundels mening har samfundel anfört ur saklig synpunkt övertygande skäl för alt bibehålla nuvarande system, som fungerar väl. Flera skäl kan anföras mot valet av kronofogdemyndigheten som lillsynsmyndighel. Ett skäl, ur principiell synpunki avgörande, är den intressekonflikt som uppstår mellan krono­fogdemyndigheten som tillsynsmyndighet, å ena, och som företrädare för statens intressen som borgenär, å andra sidan. Det kan vidare starkt ifråga­sättas om kronofogdemyndigheterna generellt selt äger eller inom över­skådlig lid kan tillägna sig den speciella kompetens som tillsynsfunk­tionen kräver.

Flnanslering.sföretagens förening: 1 kommitténs tidigare delbetänkande (SOU: 1974:6) "Förenklad konkurs m.m." argumenterade kommittén mot kronofogdemyndighelen som förvallare i mindre konkurser. I proposi­tionen som följde pä betänkandet föreslogs atl kronofogdemyndighelen skulle vara förvaltare i sådana konkurser. Propositionen avslogs av riks­dagen. Såväl kommittén som riksdagen menade att del var olämpligt att kronofogdemyndigheterna, såsom ofta varande förelrädare för de många gånger stora borgenärerna stat, kommun och landsting, dessulom var konkursförvaltare vilkas uppgifi bl.a. är alt bevaka samtliga borgenärers intresse.

Föreningen kan inte se någon principiell skillnad mellan krono­fogdemyndigheten som konkursförvaltare och denna myndighei med liknande tillsynsftmktion som RO. Föreningen, som mot ovanstående bakgrund finner kommitténs förslag anmärkningsvärt, avstyrker förslaget i denna del. Föreningen anser att del är direkl olämpligt atl kronofogdemyn­dighelen övertar RO:s uppgifier. Därvid åberopar föreningen samma skäl som angells mot kronofogdemyndigheten som konkursförvaltare.

Del finns anledning att påpeka atl föreningen ej känner lill några ölägen­heter med nuvarande ordning med RO-lillsyn. Föreningen har inga invänd­ningar mol förslaget att förvaltaren erhåller en mera självständig ställning än nu. Härvid försiärks dock behovet av en neutral RO-funklion. Vidare måsle det såvitt föreningen förstår vara av värde för konkursförvaltaren att informellt kunna inhämta råd och stöd från RO. Det är enligt för­eningens mening mindre sannolikt alt denna möjlighet kommer atl utnyttjas i förhållande till kronofogdemyndigheten bl.a. därför denna har en "partsställning". För övrigi torde del allmännas intresse kunna tillgodoses genom tillsättande av granskningsman eller vid företags­konkurser allmänt ombud.

Äv förslaget framgår att riksskatteverket skall tjänstgöra som rådgivare lill kronofogdemyndigheten i dennas egenskap som tillsynsmyndighet. En sådan lösning, som föreningen bestämt avstyrker, måsle i än högre grad medföra ett minskal förtroende för kronofogdemyndighelen.

Prop. 1978/79:105

534

Föreningen anser således all RO-funktionen bör bibehållas. Även om föreningen stödjer förslaget om siörre självständighel för förvallaren bör denne dock inhämta RO:s godkännande vid försäljning av i varje fall mer värdefuU egendom.

LO: Kommittén föreslår atl institutet Rällens ombudsman avskaffas och all i stället lillsynen anförtros ät kronofogdemyndighelen. LO ser posilivi på all rättens ombudsman ersätls med en slallig myndighei. Huruvida kronofogdemyndigheten är den lämpligaste myndigheien kan i och för sig ifrågasällas, efiersom kronofogdemyndighelen i så gott som alla konkurser upplräder som borgenär. Svårighelerna bör dock, enligt LOs förmenande, ej överdramatiseras. Skulle principiella skäl anses omöjlig­göra alt kronofogdemyndighel ulses till tillsynsmyndighet, kan i stället länsstyrelserna ulses. Länsstyrelsen bör då ges rätt atl delegera lillsyns­uppgifier lill kronofogdemyndighet när delta kan ske utan atl kravet på ojävighel åsidosätts.

Oberoende av vilken myndighei som väljs vill LO slarkl underslryka viklen av att samhällel bereds möjlighel till insyn i konkursförvaltningen. Delta kan bl.a. ske genom insamling av statistiska uppgifter om inträffade konkurser. Såvitt känt saknas i dag tillförlitlig sådan statistik. Genom den föreslagna ordningen med kronofogdemyndigheten som tillsynsmyndighet torde det vara möjligt alt hos centralmyndigheten (RSV) samla och lagra stalisliska uppgifier. Del är enligi LOs mening angelägel att denna möjlighel las tillvara, främst för all uppgifterna skulle kunna användas i ell framtida system med ett slags konkurskarantän. Enligt vad LO erfarit kommer kommittén alt i sitt fortsatta arbele behandla denna fråga. LO vill emellerlid redan nu underslryka viklen av alt ett sådant syslem kommer lill stånd. Reglerna härför kan utformas på olika sätl. En möjlighel är att Patent- och Registreringsverket ges möjlighet atl under viss förutsäitning vägra regislrering av nya bolag. En annan möjlighet är alt länsstyrelserna för någon form av lämplighelsregisler. Personer som döms för gälde­närsbrott eller varit inblandade i flera konkurser skulle då inte kunna erhålla lämplighelsintyg. Ett dylikl system skulle till en del förhindra atl gäldenär som gåtl i konkurs omedelbart fortsätter verksamheten i ett annat bolag.

1 detla sammanhang vill LO även peka på nödvändigheten av atl resurser stäUs till förfogande för utbildning av handläggare på krono­fogdemyndigheten, så att myndigheten kan fuUgöra sin tillsynsuppgift. Inte minst viktigt är atl handläggama bibringas kunskaper i arbetsrätt och om de regelsystem som gäller mellan arbetsmarknadens parter. Även polis- och åklagarmyndigheten måsle ges ökade resurser och möjlighet att angripa den typ av ekonomisk brottslighet som ofta är förknippad med konkurssituationer. För att nå maximal effekt i dessa frågor måste konkursförvaltaren, tillsynsmyndigheten och polis- och åklagarmyndig­heten samarbeta på ett smidigt och praktiskt sätt.

Prop. 1978/79:105

535

SACOfSR: Som en konsekvens av den nya ordningen för uiseende av förvallare föreslås atl denne i princip på egel ansvar beslutar om olika förvaltningsåigärder efter samråd med vissa intressenter. I fråga om tillsynen över konkursförvaltningen innebär kommitléförslaget att funk­tionen rättens ombudsman (RO) avskaffas samt att konkurslUlsynen blir en myndighetsuppgift och anförtros kronofogdemyndighetema.

SACO/SR vill inte ifrågasätta att den av utredningen föreslagna ordningen sannolikt skulle kunna fungera väl. Ändå anser SACO/SR att det inte har förebragts tillräckligt siarka skäl för ett avskaffande av RO-instilulet. RO:s verksamhei för alt förlika borgenärema när del gäller tvistiga fordringar synes ha fungerat väl och medför att konkursdomaren inte behöver engagera sig på detta stadium och all förtroendet för dennes objektivitet i en eventuell jävsprocess därmed på intet sätt riskeras. Många RO är genom sin övriga verksamhei väl skickade att snabbt ge förvaltaren råd och stöd i svåra affärstransaktioner. Kravet på RO:s samlycke för vissa åtgärder medför en möjlighet för borgenärema till verkligt inflytande i förvaltningen och synes dessulom av förvallaren kunna utnyttjas förhandlingsmässigt i förhållande tUl tredje man.

Det förhållandet atl staten ofta har betydande fordringar i konkurs främst på grund av skatter och lönegarantin utgör enligt SACO/SR:s mening inte tillräcklig anledning för atl kronofogdemyndigheten eUer annal slatligt organ skulle ha berättigade anspråk på att vara tillsyningsorgan i konkursen. Tvärtom föranleder det lika starka principiella betänkligheter som utredningen (i enlighet med JK) ansett vara förenade med att en advokat i egenskap av RO utövar tiUsyn över en annan advokat i egenskap av förvaltare (sid. 128 i betänkandet) eller som kan följa av alt en förvaltare eUer RO, t.ex. på mindre orter, tidigare kan ha biträtt gäldenären eUer en borgenär. TiUsynsorganet skaU ju bevaka alla borgenärers intressen och intressekollisioner kan uppkomma mellan staten och övriga fordrings­ägare. Betingas förslaget om alt statlig myndighet skall vara tillsynsorgan delvis av att en sådan myndighet bättre än nuvarande RO-institution skulle antas vara beredd att tillgodose arbetsmarknads- och regional­politiska intressen som inte är representerade i egenskap av fordringsägare i konkursen (jfr den föreslagna möjligheten att tiUsätta ett allmänt ombud i vissa konkurser), vill SACO/SR invända att sådana intressen visserligen är högst beaktansvärda men alt del nuvarande konkursinstitutets syfte i första hand går ul på att snabbi ge borgenärema bästa möjliga betalning (se även sid 15 och 158 i betänkandet) och att en ändring av detta syfte måste övervägas utomordeniligi noggrant mot bakgrund av hela kredit­väsendets funktion.

Ett motiv för förslaget att anförtro ttllsynsuppgiften till kronofogde­myndighetema synes ha varit att det därmed skuUe skapas ökade resurser och möjligheter att bekämpa den ekonomiska brottsligheten och förekom­mande missbmk av konkursinstitutet samt vidare att kronofogdemyndig-

Prop. 1978/79:105

536

heternas kännedom om konkursgäldenären, t.ex. avseende återvinnings-grundande transaktioner, bättre skulle kunna utnyttjas. SACO/SR anser del angeläget atl dessa intressen tillgodoses genom att kronofogdemyndig­hetema utan att bli tiUsynsorgan ges inslmklionsmässig skyldighet att ingripa mol oegentligheler och all ta inilialiv tUl återvinningslalan elc. Kronofogdemyndigheterna bör då även få en laglig rätl alt ta del av gälde­närens bokföring och andra konkurshandlingar. För all kronofogde­myndigheternas insatser på detla område skall kunna bli effeklivi förut­sätts dock självfallel att de lUlförs erforderliga resursförstärkningar.

Fastän SACO/SR sålunda icke anser atl utredningen förebragt tillräck­liga skäl för atl avveckla RO-funktionen och lägga tillsynsuppgiftema i konkurs på en myndighet, vill SACO/SR dock tillfoga, för den händelse så ändå sker, att SACO/SR delar utredningens uppfattning att kronofogde­myndigheterna är den myndighei som är bäst lämpad för tillsynsuppgiflen.

SAF: Kommittén föreslår atl kronofogdemyndighelen skaU ersätta rättens ombudsman som tillsynsmyndighet. Enligt föreningens mening har inga bärande skäl anförts för della förslag, och principieUt får del anses felaktigt att kronofogdemyndigheten, som ofta representerar den störsla borgenären, samtidigt skall vara tillsynsmyndighet. Föreningen, som lagil del av ett av Svenska Bankföreningen avgivet yttrande, instämmer därför i den kritik som bankföreningen i detta och andra hänseenden riktat mol kommilléförslagel.

Köpmannaförbundel och SHIO: Enligt kommittén kan principiella invändningar göras mot atl både förvaltaren och den som har tillsyn över hans verksamhet är advokater. TUlika bör enligt kommitténs mening inrättas ett permanenl och mera utbyggt kontrollorgan med resurser atl ulöva lillsynen på ett effeklivi och ändamålsenligt sätt.

Till en början kan erinras om atl nuvarande bestämmelser gör del möjligt att utse annan än advokal till förvaltare i konkursen. Personer med lång erfarenhel av affärsmässiga transaktioner saml ett slort ekonomiskt omdöme, bör kunna ulses som konkursförvaltare. Som exempel kan nämnas auktoriserade och godkända revisorer.

För att uppnå en mer ändamålsenlig avveckling av konkurser har kommittén bl.a. föreslagil atl rättens ombudsman (RO) avskaffas, och att tillsynen över konkurserna läggs på kronofogdemyndigheterna. För att anledning skall tlnnas att avveckla det nuvarande systemet med RO borde argument av stor tyngd från kommitténs sida ha framlagts för atl visa att nuvarande system inte fungerar på ett tillfredsställande sätl. Sådan argumentation har enligt vårt förmenande ej framlagts.

Enligt nuvarande bestämmelser är förvallaren skyldig att inhämla RO:s medgivande i åtskiUiga förvaltningsåtgärder som är av betydelse. SkuUe som kommittén föreslår, RO:s funktion försvinna och ersättas med ett samrådsförfarande med tillsynsmyndigheten, läggs ett större ansvar för avvecklingen av konkursen på förvaltaren. Detta måste dock innebära en

Prop. 1978/79:105

537

icke oväsentlig försvagning av konkursförvaltningen. Del måste nämligen ur borgenärernas intresse och ur rältssäkerhetssynpunkt innebära en fördel all, innan förvaltaren träffar ett avtal, denne mäste ha ell god­kännande av RO.

Mot kommitténs förslag att tillsynsmyndigheten skali vara krono­fogdemyndighet, lalar följande principiella skäl. Kronofogdemyndigheten är som bekant företrädare för statens inlressen som borgenär. Det finns därför anledning tro alt risk föreligger för atl kronofogdemyndighelen som tillsynsmyndighet hamnar i en intressekonflikt med hänsyn till sitt intresse som fordringsägare i konkursen. Det kan också från andra borgenärer i konkursen synas betänkligt att staten genom kronofogdemyndigheten kommer alt inta en särställning i konkursen.

Riksskatteverket skall dessulom tjäna som rådgivare åt kronofogdemyn­dighelen i frågor som rör konkursförvallningen. Redan detta förhåUande avspeglar kommitténs osäkerhet vad avser kronofogdemyndighetens funktion som rådgivande organ ål konkursförvaltaren. Förhållandet kan heller inte innebära en effektivisering av nuvarande handläggningsför­farande. Tillika kan anföras, all många borgenärer betraktar riksskatte­verket såsom representant för statens intresse, varför förtroendet för tillsynsmyndigheten ytterligare försvagas.

LRF: Förslaget atl kronofogdemyndigheten skall bli tillsynsmyndighet innebär ett avskaffande av RO-institutionen. LRF konstaterar här att RO existerat under lång lid och fungeral väl. vilken uppfattning torde delas av såväl konkursdomare som förvaUare och borgenärer. I ordinära konkurser bör dessutom ölägenheterna med de uppkommande intressekonflikterna för kronofogdemyndigheten tillmätas avsevärd betydelse. LRF ifråga­sätter vidare om inte konkursförvaltningens effektivitet försvagas om ROs beslutande funktion beiräffande förvaltningsåtgärder försvinner och ersätts av en informationsskyldighet i förhåUande till tUlsynsmyndigheten och borgenärerna. Förvaltarens stöd från en erfaren RO har varil en styrka i komplicerade avvecklingsfrågor. Vidare har ROs handläggning av tvistiga fordringar såvitt bekant fungerat väl. När det gäller ordinära konkurser finns allmänt sett knappast anledning anta atl kronofogdemyn­dighetens rådgivande verksamhei gentemot förvaltaren blir mer kvalifi­cerad än ROs under nuvarande förhållanden. LRF finner med hänsyn till vad som anförts inte skäl frångå gällande ordning.

Svenska företagares riksförbund: 1) Kommittén föreslår alt tillsyns­myndigheten RO rällens ombudsman vid konkurs avskaffas. Mol delta vill Förbundet anföra atl man avkopplar från tillsynen ett stort antal kvalificerade advokater som under många år förvärvat erfarenhel av de rättsliga, affärsmässiga och praktiska problemen vid en konkurs. Delta skulle i och för sig kunna accepteras om den nuvarande ordningen inte fungerat väl eller om någon annan ordning skulle kunna väntas fungera

Prop. 1978/79:105

538

bättre. Förbundet anser del inte kunna göras gäUande atl hittUlsvarande ordning har några betydande brisler. Något sådant styrks ej heUer i betän­kandet.

2)    Kommittén föreslår att kronofogdemyndighelen blir tillsyns­

myndighet i stället för RO. Delta skulle enligt Förbundets mening vara

olyckligt. Kronofogdemyndighetema har inte personal som är utbildad för

eller erfaren i de affärsmässiga och juridiska frågor som förekommer vid

en konkurs. Kronofogdemyndighetema skulle därför inte på överskådlig

lid bli i siånd atl sköta tillsynsuppgiflen tillfredsställande, än mindre med­

verka till en snabbare och effektivare konkurshanlering än hittiUs, vUket är

meningen med förändringen. Det nu sagda gäller särskUt som konkurs­

förvaltaren i de aUra flesta fall har en kompetens som är långt överlägsen

"tUlsynsmannens".

3)  Kommittén har föreslagit att RO:s nuvarande funktioner förändras i

samband med överförandet till kronofogdemyndighelen. Den senare skuUe

överta kontroUfunklionen, och blott i viss mån den rådgivande funktionen

men ej funktionen att besluta i åtskilliga förvaltningsåtgärder.

Förbundet anser atl denna uppdelning av den nuvarande RO-roUen är olycklig. Den nuvarande ordningen, där RO prövar och avgör de flesta väsentliga förvaltningsåtgärder (utom försäljning under fortsatt drift) fungerar smidigt och säkert. Erfarenhetsmässigt fungerar den väl både ur RO:s, förvaltarens och borgenärernas synpunkt. Den kan inte lämpUgen, som kommittén menar, ersättas av samråd plus ökad beslutanderätt för förvaltaren plus ett vidgat hörande av borgenärerna; bl.a. blir kontroUen över förvallaren för dålig.

4)  1 anslutning till vad som anförts under 1 3 ovan vill Förbundet

påpeka, att kronofogdemyndigheterna i de flesta konkursema repre­

senterar stat och kommun som skatteborgenär. Myndigheten är därmed

vanligen en av de större borgenärema i konkursen och ej sällan den

största. Alt denna myndighet samtidigt skulle utgöra tillsynsmyndighet

finner Förbundet fullständigt oacceptabelt. Här föreligger en hell omöjlig

intressekollision. Denna försiärks än ytterligare av att tillsynsmyndig­

hetens roU som rådgivare åt konkursförvaltaren enligt förslaget delvis

skulle bygga på en medverkan av riksskatteverket, som ävenledes före­

träder skalteborgenärema.

Ackordscentralen: I fråga om tiUsynen delar ackordscentralen kommit­téns uppfattning att den bör göras mera effektiv. Nuvarande system med RO är inte tillfredsställande från kontrollsynpunkt. Det är dessutom kostnadskrävande.

Den av kommittén föreslagna ordningen är en väsenflig förbättring, förutsatt att erforderliga resurser ges kronofogdemyndigheten. Bl.a. är det riktigt att inte belasta konkursboet med koslnader för tillsynen.

Under hand har ackordscentralen inhämtat att flera remissinstanser StäUer sig avvisande tUl förslaget att kronofogdemyndigheten skaU bli

Prop. 1978/79:105

539

tUlsynsorgan. Kritik riktas framförallt mot att denna myndighet skulle både övervaka konkursförvaltningen och tillvarata statens intresse som den ofta största konkursborgenären. Enligt ackordscentralens mening ligger det närmast lill hands atl konkursdomstolen blir lillsynsmyndighel. TiUsynen behöver av nedan angivna skäl inte bli lika omfattande som den vilken enligt kommitténs förslag skulle åvila kronofogdemyndighelen.

KontroUen av förvaltningen skulle avsevärt förstärkas, om förvaltaren åläggs en utvidgad redovisnings- och informationsplikt i förhållande lill dem som är mest berörda av konkursen, d.v.s. gäldenären, de anställda och borgenärema. Förvaltaren tvingas att mera ingående redovisa sina ställningstaganden och åtgärder, något som ulgör en press på honom alt sköta sitt uppdrag så väl som möjligl, samtidigt som kostnaderna för förfa­randel skulle bli väsentligt lägre än med det nuvarande systemet men också för samhället bUligare än om tillsynsuppgiften läggs på kronofogde­myndigheten.

Efiersom förvaltaren genom en sådan ordning skulle få en betydligt starkare och mera ansvarsfull ställning, kan ifrågasättas om inte ett system med krav på statlig auktorisation av den som skall vara konkursförvaltare bör införas. Sysiemel, som i så fall lämpligen kan administreras av kommerskollegium, bör innefatta bl.a. att den som vill bli konkursförval­tare skall ha genomgåti särskild utbUdning eller på annat sätl ha ådagalagt sin lämplighet som fövaltare.

Den ytterligare tillsyn som kan aktualiseras bör kunna tillgodoses genom alt domstolen utser granskningsman med uppgifi att följa konkurs­förvallarens arbete. En sådan ordning synes vara särskilt lämplig i konkurs, där staten har stora skaltefordringar.

Praktiskt kan en vidgad informations- och redovisningsskyldighet bygga på följande principer.

1.

Konkursbouppteckningen, som är det grundläggande underlaget för en meningsfull kontroU, skall upprättas så att den ger en tillförlitlig bUd av gäldenärens ekonomiska stäUning samt av borgenäremas utsikter att få utdelning i konkursen. Härvidlag bör minst de krav som anges i 23 8 ackordslagen vara uppfyllda.

2.

Förvaltarens berättelse skall genast tillställas gäldenären och samtliga fordringsägare. Den skall avslutas med en redogörelse över vidtagna och planerade ålgärder. De anstäUda skaU informeras om innehållet i berät­telsen. Skulle denna ej vara färdigstäUd till första borgenärssammanträdet, skall förvaltaren i god tid dessförinnan tillställa borgenärema ett samman­drag av bouppteckningen.

3.

Halvårsberällelse skall tillstäUas alla borgenärer som bevakat fordran i konkursen samt gäldenären, varjämte de anställdas fackliga organisa­tioner skall informeras om läget.

4.     Konkursen skall avslutas med en ingående redogörelse för hur

förvaltningen genomförts. Redogörelsen skaU tiUställas gäldenären och

Prop. 1978/79:105

540

borgenärerna i samband med slutredovisningen. Om så bedöms påkallat, skall domstolen utse auktoriserad revisor som skall granska redovis­ningen.

Handelskammarförbundet: Vad till en början belräffar förslaget atl av­skaffa rättens ombudsman och överflytta tillsynsfunktionen över konkurs­förvallningen på kronofogdemyndighel anför utredningen dels att såväl konkursförvallare som rättens ombudsman i ett mycket slorl antal kon­kurser är advokater, dels atl jusliliekanslern vid en inspektion av en lings-räll 1973 påpekal all förtroendet för rällens ombudsman skulle kunna minska om såväl denne som förvallaren var advokaler. I belänkandei anförs vidare all del knappasl lorde vara möjligt att finna ett slorl antal lämpliga personer för sysslan som rätlens ombudsman uianför advokat-kretsen. Kommitténs slulledning av del anförda är atl institutet rällens ombudsman bör avskaffas. 1 annat fall blir det näsl inlill ogörligt all för­hindra all såväl förvallare som rällens ombudsman är advokal.

Handelskammarförbundet kan inte finna annat än atl kommittén i betänkandet förhållandevis summariskt har behandlal denna utomordent­ligt centrala fråga. Någon närmare analys av de för- respektive nackdelar som nuvarande syslem har medfört har icke gjorls. Ej heller redovisas klagomål från den praktiska rällslillämpningen på del nuvarande sysiemel. Då nu gällande regler om konkursförvallning och rättens ombudsman har ägl giltighet i ett slorl antal år synes det inte omotiverat atl fordra en preci­sering och dokumentering av kritiken mot institutet rättens ombudsman innan beslut om avskaffande av ifrågavarande institut träffas. Förbundet vill också peka på att genomförandet av kommitténs förslag skulle leda till atl ett stort antal kunniga och erfarna personer på det område det gäller utesluts från tillsynsverksamhet vid konkurser.

Del i betänkandet föreslagna altemativet tillsynsverksamhet genom kronofogdemyndighet har enligt förbundets uppfattning heller icke blivit föremål för någon ingående prövning. Betydelsefulla invändningar som kan riktas mot förslaget ventileras inte i betänkandet. Delta är i sig anmärkningsvärt. Den enligt förbundels uppfattning måhända mest avgö­rande krilik som kan riklas mol kronofogdealtemativet är all kronofogde-verksamhet inte kan anses ge vare sig den särskilda kunskap eller de speci­ella erfarenheler, som fordras för alt tiUsynen över konkursförvaltning ska bli så effektiv som möjligt. Särskilt i större konkurser krävs i allmänhet av förvaltaren mycket goda kunskaper i kommersiella och näringsrältsliga frågor för att konkursen skall kunna handläggas på effektivast möjliga sätt. Den som har att utöva lillsyn över förvaltningen bör givelvis i stort sett vara lika väl förtrogen som förvaharen med sådana frågor. I särskilt hög grad gör sig denna synpunkt gällande därest samråd skall ske mellan förvallare och tillsynsmyndighet och tUlsynsmyndigheten därvid skall kunna bistå förvaltaren med synpunkter beträffande hur förvaltningen skaU bedrivas. Det torde inte kunna bestridas att rättens ombudsman ulgör

Prop. 1978/79:105

541

ett belydelsefulll stöd åt förvaltaren med nu gällande regler. Del synes emellertid förbundet verklighetsfrämmande att räkna med att kronofogde­myndigheterna annat än undantagsvis skulle kunna komma atl verka som det stöd och ge den effektiva hjälp ål konkursförvallama som rättens ombudsman gör idag. Ulöver vad nu sagls förtjänar det betonas all del all­männa, genom kronofogdemyndighetema, ofta är den slörsla eller bland de största borgenärema i konkurser. Att överlämna lillsynen över konkursförfarandet lill företrädaren för den måhända största borgenären i en konkurs synes minst sagt tvivelaktigt. Ett sådani system skulle kunna leda till en misstro inte bara mot förvaltningen och tillsynen i enskilda konkurser utan också mol kronofogdemyndighetema som institutioner. Förtroendet för tillsynen över konkursförvaltningar torde inte komma atl öka av alt. såsom föreslås i betänkandet, riksskatteverket blir central replipunkt för kronofogdemyndigheterna. Effekten lorde snarast bli den motsatta.

Den mera undanskymda roU i konkursförvallningen som kronofogde­myndighelen i sin egenskap av tillsynsmyndighet ämnas ge i förhållande till den roll rättens ombudsman spelar idag kan möjligen anföras som argu­ment för kommitténs förslag. Förbundet vill emellertid erinra om att kommittén förutsatt alt samråd mellan förvallare och tillsynsmyndighet i större frågor skall ske. De lättnader i den formella skyldigheten för förval­lare all höra rättens ombudsman som föreslås, och emot vilka förbundel inte har någon erinran, får inte innebära att tillsynsmyndighetens möjlig­heter alt lämna stöd och råd ål förvallaren minskar. Ur förvaltarens syn­vinkel torde del vara av belydande värde att även i fortsättningen kunna samråda med tillsynsmyndigheten på ett smidigt och informellt sätt i kommersiella och juridiska frågor. Reglerna om hur förvaltning skall tUlgå och vilka befogenheter förvaltaren skall ha bör således enligt förbundets uppfattning inte utformas så att tillsynsfunktionen mister belydelse och reglema därigenom kan sägas utgöra ett argument för överförandet av till­synen lill kronofogdemyndighel. Förbundel vill, med stöd av vad som ovan anförts, bestämt avvisa kommitténs förslag att överföra tillsynsfunk­tionen vid ordinär konkurs till kronofogdemyndigheterna.

Förbundet är dock inte utan förståelse för den kritik som i vissa sammanhang har riktats mot de nuvarande förhållandena. Som framhålls i betänkandet måsle det således bedömas som klart olämpligt att advokater på samma ort växelvis utses till förvaltare och rätlens ombudsman på ett sådant sätt atl de i praktiken kommer all kontrollera varandra. Även i andra avseenden kan det tänkas förekomma atl utseendet av förvaltare och rättens ombudsman resulterar i ett ömsesidigt beroende mellan två eller flera advokater. Inte heller delta är tillfredsställande. Enligt för­bundets mening bör emeUertid lagstiftaren kunna utesluta risken för uppkommandet av sådana situationer genom en enkel justering i konkurs­lagens 42 8. Med en sådan smärre ändring, kompletterad med ett motiv-

Prop. 1978/79:105

542

uttalande, torde tillfredsställande resultat kunna nås. Med hänsyn lill det sagda, och med den justering i lagtexten som nu nämnts, vill Handels­kammarförbundet förorda att nuvarande reglering av tillsyn i ordinär konkurs bibehålls oförändrad. I vart fall bör inte den nuvarande ordningen ersättas med regler innebärande att kronofogdemyndighet skall vara tillsynsmyndighet.

Förbundet vUl erinra om atl det även med nuvarande regler finns möjlig­het att utse annan än advokat till rättens ombudsman. 1 detta sammanhang kan förbundet nämna att vissa handelskamrar har byggt ut sin juridiska konsultverksamhet. Del kan håUas för troligt atl denna utveckling kommer att fortsätta. Med hänsyn till den nära kontakt handelskamrarna har med näringslivet lorde det kunna hävdas att, åtminstone på sikt, ett antal jurister verksamma i handelskamrar vore lämpliga för sysslan som rättens ombudsman. Även andra juristkategorier uianför den krets som hittills innehaft sysslan som rättens ombudsman bör kunna komma ifråga.

Företagareföreningarnas förbund: Förslaget att tillsynen över konkurs­förvallningen läggs på kronofogdemyndigheten finner förbundet ändamåls­enligt mot bakgrund av önskemålet om ökat krav på förvallarens kvalifika­tioner och en mera självständig allmän stäUning. Även länsstyrelsen skulle kunna utgöra tillsynsorgan.

Föreningen auktoriserade revisorer: I fråga om tillsynen över konkursbos förvaltning innebär betänkandets förslag bl.a. den väsenlliga nyheten i jämförelse med nuvarande regelsystem att tiUsynen över förvalt­ningen skall utövas av kronofogdemyndighet i stället för av rättens ombudsman (RO).

I många konkurser sannolikt de flesta förekommer kronofogde­myndigheten som bevakare av en parts (samhällets) borgenärsintresse. Del torde vara ostridigt att i lag föreskrivet tillsynsorgan skall utföra sin verksamhet under hänsynstagande till alla av konkursen berörda pariers (borgenärer av olika slag, gäldenär, anstäUda etc) intressen. TiUsyns-organets objektivitet bör icke kunna ifrågasättas. Med hänsyn härtiU vill FAR ifrågasätta det lämpliga i att regelmässigt utse viss borgenär (krono­fogdemyndigheten) tiU tillsynsmyndighet.

Beträffande tillsynsmyndighetens uppgifter säger kommittén samman­fattningsvis bl.a. följande (sid 15): "Vad beträffar tUlsynen skall tUlsyns­myndigheten övervaka att förvaltningen bedrivs på ett ändamålsenligt sätt och i överensstämmelse med konkurslagen och andra författningar, t.ex. arbets- och skatterättslig lagstiftning". Sid 15-16: "Tillsynsmyndigheten skall genom råd och upplysningar främja en riktig och enhetlig tillämpning av gällande föreskrifier som rör konkursförvallning." Kronofogdemyndig­heterna besitter helt naturligt nu icke den juridiska och affärsmässiga sak­kunskap och erfarenhet som krävs för fullgörande av de ovan beskrivna, för myndigheterna nya uppgifterna. Kommittén föreslår följdriktigt att

Prop. 1978/79:105

543

särskild utbildning anordnas för dem som befattar sig med tillsyn över konkursförvaltning. Då det är fråga om nytillkommande arbetsuppgifter torde härtill komma att förslaget om ändrat tillsynsorgan fömtsätter utökning av myndigheternas personalresurser. Mot denna bakgrund anser FAR övervägande skäl tala för atl anlingen systemet med en rällens ombudsman i någon form bibehåUes eller atl i varje fall någon materiellt såväl som formelll oberoende instans ulses eller tillskapas såsom tillsyns­myndighet.

Svenska Revisorsamfundet: Beträffande lillsynen föreslår kommittén, atl rättens ombudsman (RO) avskaffas och atl tillsynen över konkurserna läggs på kronofogdemyndigheten. Mol sisinämnda förslag vill samfundel framföra kraftiga erinringar. Det kan icke vara riktigt, att den myndighei, som företräder statens intressen som borgenär, samtidigt skall vara tillsynsmyndighet. En sådan anordning medför utan tvekan, att övriga borgenärer kommer alt misstänka atl tillsynen icke bedrivs med den opar­tiskhet, som man bör kunna förvänta. Del får icke förekomma, att sådana misstankar uppstår. Därtill kommer alt kronofogdemyndigheten icke kan anses besitta erforderliga kunskaper i affärsjuridiska problem, som uppstår när ell företag går i konkurs. Detta medför, att tUlsynsmyndigheten icke kan i önskvärd omfattning fullgöra den rådgivande funktion, som den är tänkt atl ha. vilket måste innebära en försvagning gentemot nu gäUande konkursorganisation. Att kronofogdemyndighelen av kommittén föreslås gå på kurser i konkursförvaltning utgör en bekräftelse på det nyss anförda. Icke heller kommer den eftersträvade större snabbhelen i konkursförfa­randét att uppnås.

Beträffande tillämpning av bokföringslagen i konkurs sägs, att den icke kommer atl vara tillämplig på konkursbos bokföring. Det föreslås, att förvallaren skall vara skyldig att enligt god redovisningssed löpande bokföra inkomster och utgifter, så alt erforderlig kontroll över förvalt­ningen möjliggörs. I betänkandet föreslås vidare, att tillsynsmyndigheten skall övervaka alt bokföringen bedrivs på angivet sätl. Samfundet anser, att kronofogdemyndigheten icke representerar den sakkunskap på redovisningsområdet, som kan krävas, och därför även i detta hänseende är olämplig.

Samfundet anser, alt förslaget om kronofogdemyndigheten såsom tillsynsmyndighet skall omarbetas. Då del icke framförts några bärande skäl för atl avskaffa nuvarande RO-funklion föreslås, atl denna bibehålls i synnerhet som del konstateras atl den hittills fungeral tillfredsställande.

Lokala skattemyndigheten i Stockholm: (Myndigheten) som är en lokal myndighet med verksamhetsområdet Stockholms kommun, finner del välbetänkt alt föriägga tillsynsansvaret över förvaltares verksamhei på kronofogdemyndighel (KFM). Däresi tillgång lill personal med företags­ekonomiskt kunnande är krav kan tillsynsansvaret i slället läggas på länsstyrelsen  som  bl.a.   på  revisionsenhelen  har myckel  väl  lämpad

Prop. 1978/79:105

544

personal. I och med alt konkursansvar, i vart fall vad gäller näringsidkare, ofta föregås av komplicerade transaktioner med syfte all i möjlig mån föra över lillgångar till andra personer eller förelag är den lokala kännedomen om konkursgäldenärens förhållande av stort värde. Information om olika mönsier som används före och i samband med konkurser utbyts i icke ringa utsträckning mellan lokal skattemyndighet, kronofogdemyndighet och länsslyrelse. Kännedomen om sådana mönster kan, genom all de kommer konkursförvaltaren lill del, kvaliletsmässigl förbättra ulred­ningen.

3.2 Närmare om tillsynsmyndighetens uppgifter

JK: Enligt min mening kan det ifrågasällas om tillsynsmyndigheten skall ha fullföljdsrätl i dessa fall. Vems intresse skall myndigheten före­lräda? Borgenärema har egen talerätt och statens borgenärsintresse får tUl-varatas av kronofogdemyndighelen i annan egenskap. De skäl kommittén anfört för att inte ge tillsynsorganel rätl att klandra uidelningsförslag synes bärande även i de här aktuella fallen.

I likhet med kommittén anser jag lämpligt all frågan om sekretess hos kronofogdemyndighet som lillsynsmyndighel i konkurs löses i samband med ett ställningstagande till sekretessfrågorna i allmänhet. Fömtsätt­ningar därför synes f.n. föreligga.

En av kommittén inte behandlad fråga gäUer sekretess hos förvallaren i den mån han utövar myndighet, t.ex. vid utnyttjande av tvångsmedel (s. 112- 113) mot gäldenären.

I delta sammanhang finns anledning att uppmärksamma kommitténs förslag atl 197 8 KL skall upphävas. Jag vill ifrågasätta om inte en viss motsvarighet tUl denna bestämmelse bör införas. TUlsynsmyndighetens ansvar bör aklualiseras i nära anslutning lill konkursens avslutning. Delta innebär stora fördelar, framför allt från utredningssynpunkt. Om ingen molsvarande bestämmelse införs, kommer den som vill yrka skadestånd av staten all ha i princip lio år till sitt förfogande.

Vad jag nyss anfört om behovet av en preklusionsregel gäller även talan mol staten på grund av förvaltares ålgärder i den mån dessa kan hänföras Ull myndighetsutövning.

Hovrätten över Skåne och Blekinge: Hovrätten avstyrker förslaget atl tillsynsorganet ges rält atl klandra slutredovisningen. En sådan ordning, varigenom tillsynsorganet och förvaharen kunde komma att bli motparter i en klanderprocess, skulle enligt hovrättens mening rubba grunden för ett förtroendefullt samarbete dem emellan. Det intresse som kommittén anseit motivera klanderrätl för tiUsynsorganet, anser hovrätten bli tillräck­ligt tillgodosett med det gällande systemet. Likartade skäl kan anföras mot förslagen i 210 a och 211 a 88 om klagorätt för tUlsynsorganel beträffande

Prop. 1978/79:105

545

beslul om arvode och kostnadsersättning lill förvallare respektive förval­tararvode. Tillsynsorganets yttranderätt i dessa angelägenheter är enligt hovrättens mening tillräckligt tillgodosedd genom konkursdomarens skyl­dighet all höra organei i ärendet.

Om kronofogdemyndighetema kommer att få tillsynen över förvalt­ningen, har hovrätten inget atl erinra mot förslaget all tillsynsmyndigheten skall pröva frågor enligt 27 och 97 88 KL. Däremoi finner hovrällen inte atl några avgörande skäl andragits för förslaget att besvär över tillsyns­organets beslut i hithörande frågor skall föras i exekuiiv ordning. Ifråga­varande avgöranden fallas inom konkursförfarandets ram. Det synes därför omotiverat att vid missnöje med tillsynsmyndighetens beslul låla överprövningen ske av ett organ länsstyrelsen som slår utanför kon­kursen. Hovrätten förordar istället att klagan får ske hos konkursdomaren eller konkursdomslolen.

RSV: Beiräffande kommitténs uppfattning all organisatoriskt och personalmässigt hålla isär borgenärsfunktionen och Ullsynsfunktionen inom KFM vill RSV framhålla följande (se härom s 141 f). Även om det från teoretiska synpunkter kan synas föreligga fog för kommitténs uppfatt­ning är det enligt RSVs mening onödigt att hålla isär dessa funktioner. Delta gäUer både stora och små KFM. Det är ju ändå ell och samma kunnande på det konkursrätlsliga området som behövs i båda funk­tionerna.

Den kritik som har riktats mot KFMs dubbla roll som borgenär för staten och som judiciellt organ har håUil sig huvudsakligen på ell teoretiskt plan. I det praktiska arbetet, där KFM dagligen konfronteras med denna dubbelställning, t.ex. i fråga om samordningen av allmänna och enskilda mål, förekommer inte några olägenheter med den nuvarande ordningen. Det torde därför inte behöva befaras att tillsynsfunktionen kommer att medföra några praktiska olägenheter i detta hänseende.

Man bör också beakla att KFM utåt torde uppfattas som en myndighet, oavsett vilken avdelning eller vilka personer som än handlägger ärendet.

Kommittén har i bilaga 2 (s 287) angivit tillsynsmyndighetens uppgifter. Genom den mera självständiga ställning förvaltaren får enligt förslaget innehar denne så gott som helt den direkta beslutanderätten i konkurs­förvaltningsfrågor. Äv de uppgifter som åvilar tillsynsmyndigheten har denna fömtom den rent exekutiva uppgiften att avgöra frågor om gälde­närens beneficium och underhåll (98 8) endasl alt i vissa fall avgöra frågan om vilken mening som skall gälla när flera förvaltare utsetts i en konkurs och dessa är oense om en förvaltningsåtgärd (50 8 tredje siycket). Tillsynsmyndigheten får således, jämfört med vad som gäller för RO i dag, formellt en svagare ställning och mindre befogenheter gentemol förval­taren. RSV ifrågasätter om inte tillsynsmyndighetens ställning bör för­stärkas i några avseenden. 

35   Riksdagen 1978179. 1 saml. Nr 105

Prop. 1978/79:105

546

Förhållandet mellan förvallare och tillsynsmyndighet är enligt förslaget huvudsakligen uppbyggt så att samverkan mellan dessa skall ske. Med tillsynsmyndigheten skall samråd ske i större frågor. Det är RSVs förhoppning atl samråd och samverkan i praktiken skall komma att ske i stor omfattning och fungera tillfredsställande. Verkets centralmyndighets­funktion måste bedömas som särskilt viktig i sådana sammanhang. Tillsynsorganet har vissa remedier mol försumliga förvaltare, t.ex. att göra framställning om entledigande (80 8) och alt föra talan mot rättens beslut om arvode till förvaltaren (211 a 8). Tillsynsmyndighetens möjlighet atl påverka utseendet av förvaltare är emellerlid inskränkt till de ordinära konkurserna (46 8). Sådan möjlighet bör också finnas då interimsförval­tare utses i de ordinära konkurserna saml då förvaltare utses i mindre kon­kurser. Enligt verkels mening bör inte viss förvaltare kunna utses mot tillsynsmyndighetens avstyrkande. Skall tillsynsmyndigheten alltid höras kan för övrigi ifrågasättas om något behov föreligger av interimsförvaltare. (Se nedan under 45 och 46 88).

Del är uppenbarl att en affärsmässig avveckling av ett konkursbo i vissa fall skulle kunna hämmas genom offentlighet hos tillsynsmyndigheten. Skydd för enskilds intressen av ekonomiskt slag bör därför enligt RSVs mening gälla för handlingar i ärende om tillsyn över konkursförvaltning. Detta bör beaktas vid ularbelande av reglerna om handläggningssekreless.

Kronofogdemyndigheten 1 Borås: Enligt 42 8 i lagförslaget skaU krono­fogdemyndigheten i gäldenärens hemort vara tillsynsmyndighet. Överflytt­ning av tillsynsuppgiftema till en annan kronofogdemyndighet kan endast ske i samband med flyttning av konkurs från en konkursdomare tUl en annan (201 8). För delta krävs synnerliga skäl. Det är idag sällsynt med flyttning av konkurs, något som får antas bli förhållandet även i fortsätt­ningen om 201 8 i detta avseende inte ändras. Enligt kfm:s uppfattning bör del öppnas möjlighel att flytta tillsynsuppgiflen, även om 201 8 inte träder i tillämpning. Behov torde uppkomma exempelvis då en person driver rörelse med aktiebolag, vars styrelse har sitt säte inom en annan domkrets än ägarens hemort och såväl aktiebolaget som ägaren försätts i konkurs. Det är inte heller ovanligt med samtidig konkurs av flera aktiebolag, med styrelsernas säten inom olika domkrelsar, där bolagen har mycket gemen­samt i fråga om ägarintressen och rörelsernas drift. Kfm anser det påkallat med en omarbetning av 42 8 i angivel syfte. Syftei kan naturligtvis också nås genom en uppmjukning av förutsättningarna för flyttning av konkurs enligt 201 §.

Det förut sagda utesluter inte ett behov för den kronofogdemyndighet som ulövar tillsyn att få biträde från annan kronofogdemyndighet. Samverkansregler bör därför införas i konkursförordningen.

Kronofogdemyndigheten i Kristianstad: Beträffande redovisningen för förvaltningen och tillsynsmyndighetens granskning av redovisning och

Prop. 1978/79:105

547

ekonomisk förvaltning uttalas i den allmänna motiveringen lill 59 8 i före­slagen lydelse att om tillsynsmyndigheten med anledning av vad den själv kunnat iaktta vid genomgång av kvartalsräkningar m.m. eller efter påpekanden från annal håU finner skäl att närmare granska bokföringen har myndigheten befogenhei atl begära redovisning och företa invenlering. Del skulle vara mindre lämpligt om ålgärderna från tillsynsmyndighetens sida fick innebörden atl de företas på grund av misstro mot förvaltningen. Redovisning och inventering bör företas av tillsynsmyndigheten, i alla konkurser eller slickprovsvis, som ett nalurligt led i konkursförfarandet. På samma sätt bör tillsynsmyndigheten som ett naturligt led i konkurs-förfarandet i dess slulskede beredas tillfälle alt gä igenom hela det skrift­liga material som använts i eller föranletts av konkursförfarandét genom alt materialet ställs till tillsynsmyndighetens förfogande.

Försäljningen av boets egendom, särskilt såvitt avser pris och köparens person, är av central betydelse för alla av konkursen berörda parter. För tillsynsmyndigheten är väsentligt vilka medel som finns att tillgå för all förhindra för lågl pris eller försäljning till olämplig person och all felaktig­heter i dessa hänseenden kan rättas till i efterhand. Ett klargörande i berörd fråga skulle vara av värde.

Beträffande klander av utdelningsförslag sägs i betänkandet att del inte föreligger några skäl atl medge tillsynsmyndighet sådan klanderrätl. Tillsynsmyndigheten har till uppgifi all övervaka efterföljden av konkurs­lagen. Om tillsynsmyndigheten finner atl det förekommer felaktighet i utdelningsförslaget torde det kunna vara av värde alt tillsynsmyndigheten också kan föranstalta om ändring genom klandertalan. Del är inte angivet i belänkandet vilka skäl som talar emot att tillsynsmyndigheten får klander­rätt beträffande utdelningsförslaget.

Föreslagen ändring innebär att tillsynsmyndigheten skaU pröva frågan om ianspråktagande av gäldenärens lön under konkursen. Det torde för närvarande vara ovanligt att gäldenärens lön beaktas i konkursförfarandét. Med hänsyn lill den ökande belydelse löneexekution har inom special­exekutionen förefaller del nalurligt med ett närmande av reglerna om löneexekulion i konkurs till löneexekution i specialexekutionen. Effekti­viteten i della hänseende torde kunna ökas genom alt förvaltaren åläggs all föranstalta om löneexekution.

Förvallarens åligganden såvitt avser redovisning och erläggande av skaller och allmänna avgifter, särskilt arbetsgivaravgift och mervär­deskatt, förefaller något oklara. Tillsynsmyndighetens uppgifi och befogenheler bör klargöras särskilt med beaktande av all kronofogde­myndighelen kan få beröring med ell konkursbo som sådani i sin egenskap av förelrädare för slalen i fråga om sådana skaller och allmänna avgifier.

Prop. 1978/79:105

548

I detta sammanhang kan även nämnas all någon effektiv möjlighel för tillsynsmyndigheten att kontrollera all konkursförvallningen i arbeisrälts-ligl hänseende sköts tillfredsställande inte synes föreligga. Likaledes synes inte lillsynen över konkursförvallningen i ordinär konkurs såvitt avser statlig lönegaranti ha reglerats. Garanti bör skapas för att tillsynen i della avseende blir lika effektiv som beträffande förvaltningen i övrigt.

Beiräffande frågan vilken kronofogdemyndighel som skall vara tillsyns­myndighet torde vara vägledande vilken kronofogdemyndighel som prak­tiskt har bäst förutsättningar atl fullgöra tillsynsorganels uppgifier under olika skeden av förvaltningen. Den överflyttning av lillsynen som föreslås i 201 8 förefaller ulan olägenheter kunna genomföras smidigare genom sam­verkan mellan lillsynsmyndighelerna. Konkursdomaren måsle givelvis alllid underrällas om förekommande överflyttningar av lillsynen.

Kronofogdemyndighelen i Örnsköldsvik: Mot bakgrund av de omfat­tande förarbetena kan förutskickas att omfatlande föreskrifter måsle ulfärdas i administrativ ordning för atl åsiadkomma en enhellig handlägg­ning i hela landet. Ell genomförande av konkurslagskommitténs nu före­liggande förslag lägger tillsynsfunktionen i alla konkurser på kronofogde­myndigheterna. Hur detta kommer alt slå ur arbetskraftssynpunkl kan i dagens läge omöjligt fömtses.

Förvallaren har i många avseenden en informations- och samråds­skyldighet gentemol tillsynsmyndigheten och berörda borgenärer, vilket kan skapa smärre problem.

Några kronofogdemyndigheter har idag bara en kronofogde (35 st). Även efter ett eventuellt genomförande av KFMU:s förslag kommer en fjärdedel att vara "enfogdedistrikt". Såväl betr borgenärs- som tillsyns­funktionen kommer arbetsuppgifterna atl huvudsakligen åvila kronofogde­personal. Betr de sistnämnda betonas detta också i belänkandet.

Enligt kommittén bör en speciell enhet eller i vart fall funktion tiUskapas på myndigheterna för tillsynsuppgiftema. Della är som synes omöjligt på enfogdemyndigheterna.

Förvaltarens samrådsskyldighet måste sålunda utformas något olika beroende på vilken typ av kronofogdemyndighet som utövar tillsynen. I de mindre distrikten fär det anses alt han fullgjort sina skyldigheler i dessa avseenden genom en enda kontakt medan han i de större distrikten måste vända sig tUl olika befattningshavare eller enheter.

Förvaltaren ålägges ingen uttrycklig skyldighet att vid indrivning av fordringar rådgöra med tUlsynsmyndigheten. Likaså får han genom avskaf­fandet av 79 8 själv avgöra om rättegång skall inledas, förlikning ingås m.m. Det bör påpekas att KFM kan sitta inne med ganska ingående kun­skaper om konkursboets gäldenärer och alt e"tt kunskapsutbyte regel-

Prop. 1978/79:105

549

mässigt bör komma lill stånd innan kostnadskrävande rättsliga åtgärder tillgrips.

Landets indelning i kronofogdedistrikt överenssiämmer inte helt med domkretsindelningen. Genom atl lägga tillsynsfunktionen på den KFM där gäldenären har att svara för gäld i allmänhet kommer i vissa fall "fel" KFM atl vara behörig tillsynsmyndighet.

Del lill lagrådet remitterade prop-förslagel angav här gäldenärens hemortskommun. Lagrådet hänvisade till att detta begrepp används i skattelagstiftningen och där med en speciell innebörd och föreslog istället en forumregel som knyter an lill 6 8 KL.

I ulsökningslagen används begreppet hemvist. Det vore lämpligt att i exekutionslagstiflningen i sin helhet begagna sig av samma uiformning för beslämmande av KFM:s behörighet.

USS: Kommittén har i betänkandet gjort en relativt fyUig redogörelse för frågor om offentlighet och sekretess. Bl.a. görs gäUande atl skälen för sekreless synes vara starkare beträffande handlingar i ärende angående lillsyn över konkursförvallning än beiräffande handlingar i utmätnings-ärenden enligt lagberedningens förslag till ulsökningsbalk, vilkel förslag har mött viss kritik för alllför starka sekretessföreskrifier. På grund av den kommande lagsiiftningen om sekretess anser sig kommittén inte böra lägga fram några egna förslag i ämnet.

USS som delar kommitténs allmänna inställning till behovet av sekreless i detta sammanhang anser atl det finns ett klart behov av preciserade sekretessföreskrifter för myndighet som skall vara tiUsyns­organ enligt den framtida konkurslagstiftningen. Såvitt USS förslår lorde den pågående översynen av bestämmelserna om s.k. handlingssekretess och tystnadsplikt kräva avsevärd lid. Myckel talar därför för att man vid genomförandet av kommitténs förslag gör behövliga ändringar i gällande sekretesslagstiftning. Därvid bör lagberedningens förslag till sekretess­bestämmelser hos exekutiv myndighet i betänkandet (SOU 1974:55) Utsökningsrätt XIII kunna tjäna som förebild.

Domareförbundet: Om kronofogdemyndighelen, mot vad förbundet förordar, skall handha lillsynen över konkursförvallningen, synes den i förslaget gjorda uppdelningen mellan förvaltning och tillsyn i allt väsenUigt riktig. Det strider dock mot funktionsuppdelningen atl, såsom kommittén föreslår, lägga på tillsynsmyndigheten atl pröva frågor enligt 27 och 97 88 konkurslagen, d.v.s. frågor om gäldenärens beneficium. Prakliska skäl lalar emellertid för den av kommittén föreslagna lösningen. Det måste dock vara olämpligt att se hela förfarandet som enbart exekutivt och därför låta överklagande ske i exekutivrältslig ordning, d.v.s. tUl länsstyrelsen. I stället bör tvist om beneficium prövas inom konkursförfarandets ram av konkursdomaren eller konkursdomslolen.

Om man väljer kronofogdemyndigheten som tUlsynsorgan vinner man.

Prop. 1978/79:105

550

såsom kommittén anför, att riksskatteverket kan ge service och informa­tion. Ulan all förringa värdel av del slöd som kronofogdemyndighelen kan få på della sätt. vill förbundel framhålla, all denna verksamhet inte kan ersätta den allmänna erfarenhet av konkursförvaltning som enligt vad ovan anförs bör finnas hos den som utövar tillsynen, särskilt i ordinära kon­kurser. Riksskatieverkets verksamhet får vidare inte innebära alt förvalt­ningen styrs eller atl konkursdomarens och domstolens räll och skyldighet alt pröva tvister träds för när.

Kronofogdeföreningen: Tillsynsmyndigheten måste vid varje särskilt tillfälle kunna få full insyn i förvaltningen och la del av räkenskapema utan att särskilda förutsättningar för granskning uppstäUs. Förslaget bör därför omarbetas så all denna tillsynsmyndighetens behörighel klart framgår av lagtexten.

Vad gäller medelsplaceringen lämnas i förslaget direktiv om att pengar skall göras räntebärande på bankkonto. Medel skulle sålunda komma all finnas på många konton hos ell flertal bankkontor. Mera rationellt och ägnat atl underlätta lillsynen är att medlen görs räntebärande genom insättning senasi iredje dagen efter belalning på postgiro/kapitalkonto på samma sätt som nu gäller för KFM.

Föreningen auktoriserade revisorer: Kommittén har föreslagit (59 8) atl lillsynsmyndigheien, om särskilda omsländigheier föranleder del, skall äga ulse en eller flera revisorer för granskning av boets räkenskaper och förvallning i övrigt. FAR biiräder detla förslag men vill därutöver föreslå all i vissa fall krav på uiseende av revisor inlages i lagen.

3.3 Granskningsmän

Hovrätten över Skåne och Blekinge: Kommittén anser inte atl del finns tillräckligt behov av alt särskUda granskningsmän skall kunna utses i mindre konkurser. Kommittén föreslår däremot atl institutet skall finnas kvar i ordinära konkurser. Hovrätten delar uppfallningen att gransknings­män inte behövs i mindre konkurser och vill ifrågasätta om man inte också kan avvara dem i ordinära konkurser. AU döma av den av kommittén gjorda statistiska undersökningen (se bilaga 1 tab 7) utses granskningsmän sällan. Behovet i framtiden måste bedömas med hänsyn härtill och mot bakgrund av kommitténs förslag om konkursförfarandets utformning i övrigi.

Institutets uppgift har varU att ge andra borgenärer än dem som bestämt valet av förvaltare en viss inblick i och ett visst inflytande på förvalt­ningen. Såsom kommittén själv berört har denna grund för gransknings­männens funktion väsentligen rubbats genom förslaget atl konkurs­domaren skall överta borgenärernas uppgifi atl utse förvallare. Förvalt­ningen skall även i framtiden stå under tillsyn. Institutet allmänt ombud

Prop. 1978/79:105

551

inrättas. Vidare får borgenärema möjlighet till direkl insyn och kontroll genom förslaget om samråds- och informationsskyldighei för förvaltaren.

Mol bakgrund av del anförda lorde del, enligt hovrällens mening, knappast vara någon olägenhet all utmönstra gransknirgsmännen ur lagen. Om del befinns alt granskningsmännen skall finnas kvar, bör dock konkursdomaren fortfarande ha befogenhei alt besiämma deras antal. Della bör komma till uttryck i lagtexten.

Stockholms tingsrätt: Som kommittén påpekar ulses granskningsmän sällan. Äv den statistiska utredningen (tabell 7) framgår atl av 34 under 1974 avslutade konkurser vari granskningsmän utsetts var 31 anhängiga vid tingsrätter i Södermanlands län. De granskningsmän som ulsells vid dessa tingsrätter har enligt vad som framgår av ell i betänkandet (s. 153) redovisal uttalande av länsstyrelsen i länet fullgjort uppgifter av den art som enligt kommitténs förslag (43 a 8) skall ankomma på allmänt ombud. Vid landets övriga lingsrätier har utsetts granskningsmän i endasl tre kon­kurser, vUket motsvarar ett genomsnitt av omkring 0,2 proceni. Vid Stock­holms tingsrätt har i vart fall under de fem senaste åren ej förekommii alt granskningsman utsetts i någon konkurs. Det kan redan med tanke på atl möjligheterna atl få granskningsman ulsedd hittills utnyttjats i endast ett fålal konkurser sällas i fråga om del finns anledning alt behålla konkurs­lagens bestämmelser om granskningsman. Om kommitténs förslag om utseende av förvaltare, om samråd och information samt om allmänt ombud genomföres, förlorar enligt tingsrättens mening bestämmelserna om granskningsman ytterligare i betydelse. Dessa bestämmelser bör därför som innebärande en överorganisation upphävas.

Länsstyrelsen i Södermanlands län: 1 yttrande över kommitténs belän­kande "Förenklad konkurs m.m." har länsstyrelsen bl.a. framförl all del allmänna borde beredas större insyn i konkursförvaltningen genom en utveckling av granskningsmannainslitutet. Genom kommitténs förslag och vad ovan framförts angående lillsynen finner länsstyrelsen all det allmännas insyn i förvaltningen lillgodosetts på ell tillfredsställande säll. Länssiyrelsen finner emellerlid angelägel all även andra borgenärsgrupper får möjlighet lill insyn i förvaltning genom kommitténs förslag all bibehålla granskningsmannainslitutet.

Lånsstyrelsen i Kalmar län: Förslaget om granskningsmän tillstyrkes då behov härav finns och då del är en klar förbättring atl granskningsman kan ulses när som helsl under konkursen. Länsstyrelsen fömtsätter atl nödiga resurser för delta ändamål ställs lill länsstyrelsens förfogande.

Advokatsamfundet: Formuleringen av 43 8 synes mindre lyckad, då den till skillnad från nuvarande lydelse kan medföra atl ell slorl antal gransk­ningsmän kan förordnas i en konkurs. Konkursdomaren bör enligt sam­fundels mening ha befogenhei att begränsa antalet granskningsmän, och detla bör komma till uitryck i lagtexten.

Prop. 1978/79:105

552

4    Arbetsmarknads- och regionalpolitiska intressen vid konkurs

JK: Föreskriften atl regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer skall förordna allmänt ombud i varje särskild konkurs förefaller opraklisk. Jag vill ifrågasätta om del inte är lämpligare att ett antal personer i varje län förordnas till allmänna ombud och att konkurs­domaren bland dessa utser en person atl vara allmänt ombud i den akluella konkursen.

Hovrätten över Skåne och Blekinge: Hovrätten finner det i belänkandet framlagda förslaget om tillskapande av ett aUmänt ombud välgrundat och tiUstyrker förslaget.

Göteborgs tingsrätt: Tingsrätten delar uppfattningen att det är viktigt att de arbetsmarknads- och regionalpoliliska intressena beaktas då företag går i konkurs samt atl dessa intressen tillvaratas av ett särskiU organ. Varken förvaltaren eller tillsynsmyndigheten kan lämpligen anförtros dessa uppgifter. Förvaltaren skall ju närmast se till att resultatet blir gynnsaml för borgenärema och de uppgifier som är i fråga ligger inte inom kronofogdemyndighetens verksamhetsområde. Uppgiftema bör för övrigi inte anförtros åt tillsynsmyndigheten. Tingsrätten ställer sig dock Iveksam lUl lösningen med ett särskUt förordnat allmänt ombud. Det kan ifråga­sättas om det inte är lämpligare atl något redan befintligt organ med uppgifter inom arbetsmarknads- och regionalpolitiken, exempelvis läns­arbetsnämnden, med vilken förvaltaren ändå ofta har kontakter, tUlvaratar dessa intressen. Det finns en risk för att ett aUmänt ombud endast blir en byråkratiserande mellanhand.

Västerås tingsrätt: Förslaget är välbetänkt och ägnat alt underlätta ett önskvärt samspel meUan konkursförvallningen och det allmänna.

Kronofogdemyndigheten i Stockholm: Enligt förslaget skall en särskild funktionär benämnd allmänt ombud kunna tillsättas i alla konkurser där gäldenären är näringsidkare. Allmänna ombudets uppgift skall vara att i konkursen tillvarata sådana arbetsmarknads- och regionalpolitiska intressen som inte gmndas på fordringar hos konkursföretaget. Som kommittén själv konstalerar torde i de flesta fall de arbetsmarknads- och regionalpolitiska intressena tillvaratas väl av de myndigheter som i före­kommande fall bevakar samhällets borgenärsintressen i konkursen. Såväl konkursförvaltare som tillsynsmyndighet kan när så erfordras samråda med de organ som företräder samhäUsinlressena. Vi är därför inte över­tygade om att något behov föreligger av allmänt ombud i konkurser.

Kronofogdemyndigheten i Kristianstad: I betänkandet sägs att även det allmänna ombudet vid fullgörandet av sitt uppdrag måste ha konkursens syfte att bereda en insolvent gäldenärs samtliga borgenärer möjlighet att få betalt ur hans egendom så långt denna förslår för ögonen. Det måste vid behov genom tiUskott av statliga medel tillses att borgenärerna inte får sin utdelning i konkursen minskad till följd av att arbetsmarknads-eller regionalpolitiska intressen tillgodoses. Det vore av värde med ett

Prop. 1978/79:105

553

klargörande i frågan med vilka medel sådant tillskott skall bestridas och ett närmare angivande av regleringen av intressekollisioner av ifråga­varande slag.

Kronofogdemyndigheten i Östersund: Kommitténs förslag atl inrätta ett nytt organ, benämnt "allmänt ombud", kan inte fylla någon funktion. De inlressen, som ombudet skulle sällas atl bevaka, kan inte nämnvärt tUlgodoses efter del konkursbeslutet blivit ell faktum. De åtgärder, som kan tfrågakomma, måste sättas in av länsstyrelsens regionalekonomiska enhet, företagarförening samt länsarbetsnämnd och andra offentliga organ så snart t.ex. personalintensiva företags obestånd yppas. Den metod, som i brist på klara direktiv, utvecklats på många håll är alt KFM i samråd med de nämnda organen inventerar vUka möjligheter som finns för refinan­siering och ackord m.m. KFM måsle ge skäligt rådrum för beslul om stöd­åtgärder, innan konkurshotet sätts i verket. KFM bör också direkl kontakta och informera de lokala arbetstagarorganisationerna. (I t.ex. Jämtlands län medverkar KFM i den särskUda gmppen för uppföljning av stödföretag, GRUS, och kan där på ett lidigt stadium informera om vilka företag som p.g.a. restförda skatteskulder kan antas vara på obestånd). I sinom tid bör företagsobeståndskommittén (FOK) kunna precisera formerna för samarbete mellan KFM och andra myndigheter saml övriga intressenter. Under alla förhåUanden synes det innebära en onödig överorganisation med ett särskUt allmänt ombud. De regionalekonomiska enhetema måste kunna fylla den funktion kommittén avsett att lägga på ombudel.

AD: Ett avsnilt i kommitténs betänkande ägnas åt arbetsmarknads- och regionalpolitiska intressen. Arbetsdomstolen anser sig inte ha anledning att närmare granska detta avsnitt. Domstolen vUl emellertid framhålla att problem måste uppkomma för en konkursförvaltare när han tar stäUning tUl frågan huruvida konkursboets rörelse omedelbart skall avvecklas eller drivas vidare. Ett snävt hänsynstagande tiU borgenärsintressena kan måhända tala för det första altemativet under det att beaktande av arbets­marknadspolitiska och regionalpolitiska intressen talar för det andra alternativei. Kommittén har i sitt betänkande uttalat att konkursinstitutets grundläggande syfte alt så långt möjligl ge borgenärema betalt ur gälde­närens bo i första hand blir vägledande (se betänkandet s. 177). Inom denna ram måste emellertid enligt kommitténs uppfattning även de anställ­das situation beaktas. Enligt arbetsdomstolens mening är det emellertid angeläget all ytterligare understryka att konkursförvaUaren inte kan lämna arbetsmarknads- och regionalpolUiska intressen obeaktade. I detta sammanhang kan erinras om att 13 kap. 11 § akttebolagslagen (1975:1385) innehåller en särskild regel om att bolagets rörelse under likvidation får fortsättas om det behövs för att de anställda skall få skäligt rådrum för att skaffa sig ny anställning. Det vore enligt arbetsdomstolens mening av värde att ha en liknande bestämmelse i konkurslagen.

Prop. 1978/79:105

554

AMS: Genom arbetsmarknadspoUliken och regionalpolitiken har statens intressen i näringslivet kommit all öka i hög grad. Ett ökat hänsynslagande lill dessa intressen är därför ofrånkomligt. Kommittén föreslår all rege­ringen eller myndighei som regeringen besiämmer i alla konkurser där gäldenären är näringsidkare skall kunna tillsätta ett allmänt ombud med samma befogenheler som en granskningsman. Del allmänna ombudel skall bevaka arbetsmarknads- och regionalpoliliska intressen som inte grundas på fordringar hos konkursförelaget.

Det vore önskvärl att möjligheler inom konkursinslitutets ram kunde skapas för anstånd med åtgärder, som allmänna ombudet finner stå i uppenbar strid med arbetsmarknads- och regionalpolitiska intressen, i avvaktan på atl alternativa lösningar prövas av de för regionalpolitiken närmasi ansvariga organen.

Styrelsen anser för sin del all denna fråga bör göras till föremål för utredning antingen särskilt eller inom ramen för kommitténs fortsatta arbete.

Länsstyrelsen 1 Södermanlands län: Länsstyrelsen har vidare i sitt tidigare avgivna yttrande efteriyst möjligheten för det allmänna all genom insyn i konkursförvaltningen bevaka och tillvarata även de arbets­marknadspolitiska och regionalekonomiska intressena. Länsstyrelsen hälsar därför med tillfredsställelse kommitténs förslag angående allmänt ombud för bevakning av dessa frågor.

Länsstyrelsen i Kalmar län: Länsstyrelsen delar de uppfattningar som framförs atl såväl arbetsmarknadspolitiska som andra samhälleliga syn­punkter bör beaktas i större företagskonkurser. Vid härvarande läns­styrelse har den särskilda beredningsgmppen försöksvis utökats med före­trädare från skatteavdelningen (uppbördsenhelen) för att tillföra bered­ningsgruppen information vad avser företag som erhållit stadigt stöd.

Beredningsgruppens sammansättning och arbetsområde framgår av bilaga P . Någon utvärdering av den utökade bevakningsgruppens arbets­uppgifter har ännu ej ägl rum.

Länsstyrelsen delar kommitténs uppfattning att länsorganens uppfölj­ningsskyldighet gentemol företag som råkat i ekonomiska svårigheter bör kompletteras med en möjlighet alt när konkursen väl är ett faktum verka för en sådan lösning atl de regionalpolitiska intressena blir tUlgodo­sedda. Länsstyrelsen har under de senaste åren ort den erfarenhelen att konkursförvaltarens skyldighet att samråda och samverka med berörda länsmyndigheter inte synes självklar. Konkurser har i några fall avvecklats på ett sätt som inte varil i överensstämmelse med allmänna samhälleliga mål. Länsstyrelsen finner det därför riktigt alt samhällsorganen får en särskild företrädare i konkursförfarandet i form av ett allmänt ombud.

 Denna bilaga här utesluten.

Prop. 1978/79:105

555

Länsstyrelsen kan däremoi inte ansluta sig lill kommitténs förslag alt ceniral statlig myndighei skall pröva behovei av allmänt ombud och ulse lämplig person. Länsstyrelsen anser all kunskapen om när behov av allmäni ombud föreligger finns hos de regionala myndighelerna. Dessa har också god överblick över lämpliga personer som kan fungera som allmäni ombud. Länsstyrelsen vill därför förorda all länsstyrelsen anförtros uppgifien att beslula både när allmänt ombud skall ulses och vem som skall förordnas.

Länsstyrelsen ifrågasätter om inte för ombudet bör tillskapas betydligt bätire möjligheler all påverka all driften uppehålls i ell konkurshotat förelag. Länsstyrelsen har givetvis inte möjlighel all närmare ange rikt­linjerna härför. En utgångspunkt bör emellerlid vara all ombudel i någon form kan ge utfästelser om statliga slödålgärder av olika slag.

LO-distrikiet 1 sydöstra Sverige: 1 43 a 8 och 51 a 8 föreslås all ombud skall förordnas, med uppgifi att verka för att arbetsmarknads- och regionalpolitiska inlressen beaktas. Del borde här slås fast klarare atl sådan person skall ha god kännedom om lokala och regionala förhållanden samt ha nära anknytning lill löntagarorganisationerna. Samråd och information skall ske med berörda borgenärer, som vi fömtsätter gäller anslällda och deras organisaiioner i försia hand efiersom dessa fordringar är förmånsberättigade. Om lillsynsmyndighel skall få ell avgörande in­flytande på frågor som rör den fortsatta verksamheien av gäldenär borde del i så fall klarl anges att della ska ske i samråd med de anslällda och deras organisaiioner, som i sin lur alltid har och fömtsattes ha nära koniaki med länsarbetsnämnd och myndigheter som ur sysselsättnings­synpunkt kan ge sådani slöd för fortsall verksamhet som siluaiionen kräver. Länsslyrelsernas beredningsgmpper bör via länsarbetsnämnder­nas represenlalion kunna förelrädas av resp. arbelsgivare- och arbels-lagareparlen i länsarbetsnämnderna.

Länsstyrelsen i Göleborgs och Bohus län: I sitt ovannämnda yttrande framhöll länsstyrelsen nödvändigheten av all arbetsmarknads- och regionalpoliliska inlressen logs till vara vid förvaltningen av förelagskon­kurser. Genom förslaget atl vid behov ett allmänt ombud skall kunna för­ordnas, synes dessa inlressen nu bli tillgodosedda.

USS: 1 likhel med kommittén anser USS all någon uianför krono­fogdemyndighelen bör tillvarata de arbetsmarknads- och regionalpoliliska inlressena vid konkurs. Av samma skäl, som gäller i fräga om den egenlliga tillsynen över konkursförvaltningen, måste dock uppgiften anförtros ell permanent organ eller krels av organ. Myckel lalar för atl länsstyrelserna bör sköta dessa angelägenheter. En tjänst som allmänt ombud med angivna arbetsuppgifter kan inrättas på t.ex. länsslyrelsernas planeringsavdelningar. Härigenom skapas goda möjligheler för den allmänna överblick av näringslivet i regionen, som krävs i della samman­hang, och för direkia kontakter med centrala myndigheter och regeringen.

Prop. 1978/79:105

556

FOK: Utredningen har föreslagil ett nyll organ för tiUgodoseende av de arbetsmarknads- och regionalpolitiska intressena. Behovet av en ordning där nämnda intressen bälire kan tillgodoses i en konkurs har vid skilda lill­fällen undersimkits från flera håll. FOK delar denna uppfattning.

Enligt utredningen skulle del nya organet aUmänna ombudet endast ha rådgivande funktioner. Denna princip synes riktig. Atl ge allmänna ombudet ställning som medförvaltare skulle nämligen, enligt FOK:s mening, onödigtvis "byråkralisera" förvaltningen. Dessutom kan del fömtsältas atl förvallaren endasl undantagsvis frångår det allmänna ombudels förslag. Åtminstone på en punkl kan emellertid dessa undantag medföra allvarliga konsekvenser för de intressen som del allmänna ombudel är satt atl bevaka. FOK åsyftar därvid förvaliningsbeslut som innebär nedläggning eller inskränkning av näringsverksamhet eller för­säljning till annal förelag som bedöms olämpligt ur regional- eller syssel­sättningspolitisk synvinkel. Vid skilda uppfattningar i en sådan fråga mellan förvaltaren och aUmänna ombudet bör, enligt FOK:s mening, frågan hänskjutas lill borgenäremas avgörande, framför allt på gmnd av atl del vid ell borgenärssammanträde finns siörre ulrymme för atl tillgodose både de enskilda och offentliga borgenärernas inlressen och förhandla sig fram lill en lösning.

På anförda grunder föreslår FOK all i lagstiftningen införs en bestäm­melse av innebörd all fråga om inskränkning eller nedläggning av närings­verksamhel eller försäljning lill annat förelag som bedöms olämphgi ur regional- eller sysselsättningspolitisk synvinkel skall, då allmänna ombudet inte biiräder förvaltares mening, hänskjutas till borgenärernas avgörande.

Enligt utredningens förslag skall regeringen eller den myndighet rege­ringen bestämmer äga utse allmänt ombud med de funktioner, som redo­visats i det föregående. FOK anser sig i sammanhanget böra erinra om, att kommittén erhåUit uppdraget pröva lämpliga former för alt handha uppföljningsverksamheten och åtgärderna i syfte att effektivt ta till vara statens intressen vid företags obestånd. Enligt FOK:s mening bör allmänna ombudel utses av det organ, som framdeles skaU ansvara för nämnda uppgifter. Genom sådan ordning anser FOK samordningssträvan­dena bäst kunna tillgodoses. I avvaklan på att utredningsarbetet så fram-skridU, att ett slutligt stäUningstagande kan göras i organisationsfrågan, finner FOK utredningens förslag i fråga om utseende av allmänt ombud välbetänkt.

Advokatsamfundet: I praktiken är det oftast tUl fördel för avvecklingen om konkursförvaltaren samråder med kommunala och statliga organ. Det allmännas önskemål i fråga om sysselsättningen har ofta medfört möjlig­heter för konkursförvaltningen atl med hjälp av erbjudande om stöd­åtgärder av olika slag åstadkomma en för konkursboet gynnsam av­veckling genom försäljning av rörelsen. TUl följd härav anser samfundet

Prop. 1978/79:105

557

förslaget om tillskapande av funktion som allmänt ombud i företags­konkurser välbetänkt och ägnat alt underiätta en för konkursförvaltningen önskvärd kommunikation med det aUmänna.

Kronofogdeföreningen: Kommittén har föreslagit, all ett "allmänt ombud" skall finnas i näringsidkares konkurs för atl tillvarata arbets­marknads- och regionalpolitiska intressen. Förslaget är i denna del knappast välmotiverat, eftersom de intressen ombudet skulle sällas atl bevaka inte nämnvärt kan tillgodoses efter det beslut om konkurs fattats. De ålgärder, som kan och bör ifrågakomma, måsle sältas in i ell belydligi lidigare skede av I.ex. KFM, länsslyrelsens regionalekonomiska enhel och förelagarförening samt länsarbetsnämnd i samverkan. I flera län har redan bildats sådana samarbelsgrupper, som försöker arbeta för en rekon­struktion av bl.a. personalintensiva företag, så snart företagens obestånd yppas. 1 della arbete medverkar också kreditgivarna och även arbets­lagamas fackliga organisationer. Det bör framhållas att KFM trots brislen på klara normer för skatteindrivningen får anses oförhindrad atl ta hänsyn till sysselsättningsfrågorna genom att bl.a. ge skäligt rådrum för andra samhällsorgans beslul om stödåtgärder. Inte säUan bortser KFM från de rent fiskaliska inlressena och försöker verkställa en mera översiktlig ekonomisk bedömning, som kan leda till att KFM medverkar till skatte­ackord i syfte alt verksamheten vid företag med många anställda skall kunna fortsättas. Företagsobeståndskommittén (FOK) har fö. i uppdrag alt närmare formulera målsättningen för skatteindrivningen och lämna förslag om regler för samarbetet mellan de olika offentliga organen. Äv del anförda lorde framgå, all det "allmänna ombud" kommittén föreslagit knappast skulle ha någon funktion att fylla. Förvallaren bör i stället åläggas att vid behov la direkl kontakt med nämnda länsorgan, som sedan någon tid före konkursen bör vara väl insatta i de aktuella problemen. Tillsynsorganet skall givetvis verka för sådani samarbete.

Bankföreningen: Bankföreningen tillstyrker förslaget om möjlighel atl förordna allmänt ombud i företagskonkurser.

Kommittén uttalar i betänkandet bl.a. följande (sid. 158): "Del måsle vid behov genom tillskott av statliga medel tillses att borgenärerna inte får sin utdelning i konkurser minskad lill följd av all arbetsmarknads- och regionalpoliliska inlressen tillgodoses". Del är önskvärl atl vad kom­mittén sålunda uttalat blir bekräftat under riksdagsbehandlingen.

Sveriges föreningsbankers förbund: Kommitténs förslag om till­skapandet av funktionen allmänt ombud i förelagskonkurser tillstyrks av förbundet.

LO: Tyngdpunkten i betänkandet ligger i förslag till nya regler om konkursförvallning och lillsyn över denna. Således har kommittén ej närmare berörl konkui"sförvallningens syfte eller konkursförvaltarens övergripande uppgifier. I kommitténs förslag, liksom i gällande KL, stadgas därför, all förvaltaren skall "besörja de ärenden som röra borge­närernas gemensamma rätt och bästa".

Prop. 1978/79:105

558

Delta uttalade syfte att tillvarata borgenärernas intressen kan många gånger gå stick i stäv med de anstäUdas intresse av fortsatt verksamhet. De anslällda har visserligen själva ställning som borgenärer men intresset av fortsatt verksamhei och kraven på irygghet i en fortsalt anställning spelar en självständig roll vid sidan av denna borgenärsställning.

LO anser atl så länge de anställdas intressen av fortsall verksamhei och trygghet i anställningen inte särskilt markeras i KL, kommer konkursför­valtarna även i framtiden att i första hand beakla borgenäremas iniresse på bekostnad av de anstäUdas berättigade krav på fortsatt sysselsättning.

På liknande sätl förhåller det sig med 62 8 i betänkandet. Där sägs att "boets egendom skall säljas så snart det lämpligen kan ske". LO och flera LO-förbunds erfarenhet är all denna målsättning i många konkursfall för­hindrat en handläggning, som syfiar till att ge de anstäUda en chans till framtida fortsatt sysselsättning. Visserligen innebär kommitténs förslag till 61 8 en vidgad möjlighel lill fortsatt verksamhei, men i specialmolive­ringen till 61 8 sägs att bedömningen "får göras av förvallaren efter samråd

--- . Konkursinstitulets grundläggande syfte atl så länge som möjligt ge

borgenärerna betalt ur gäldenärens bo blir härvid i första hand väg­ledande." Det sägs vidare atl även de anstäUdas situation måste beaktas.

LO:s bestämda uppfattning är, alt del bör framgå direkl i KL alt de anställdas intressen skall ha en central stäUning vid bedömningen av om verksamheten skall avvecklas. I annat fall kommer liksom hittills konkurs­förvaltaren atl prioritera en snabb försäljning av boets egendom.

Bestämmelsen i 62 8 måste därför, enligt LO:s mening, kompletteras med en uttrycklig beslämmelse om att fömlsältningarna för en fortsatt verksamhet alltid skall prövas.

Med ovan berörd fråga sammanhänger frågan angående allmänt ombud. Kommittén föreslår all ell allmänt ombud skall kunna tillsättas i alla företagskonkurser. Syftet är atl arbetsmarknads- och regionalpolitiska intressen, som inte gmndar sig på fordringar hos konkursboel skall bli förelrädda i konkursen. Det allmänna ombudel skall således ej förelräda konkursboet utan ombudets roll synes närmasi vara alt ge konkursför­valtaren råd i arbetsmarknadsfrågor. Della framgår exempelvis av belän­kandet 51 a 8 där det anges alt förvaltaren skall höra allmänna ombudel i frågor som berör arbetsmarknads- eller regionalpoliliska inlressen.

LO noterar med tillfredsställelse förslaget om tillskapandet av möjlig­heten att utse allmänt ombud i företagskonkurs. EmeUertid anser LO att det allmänna ombudels ställning måste förstärkas för atl ombudet effektivt skall kunna verka på det sätt som kommittén har avsett. Således anför kommittén (sid. 108) att "Samrådsskyldigheten innebär alt för­vallaren i konkursen, där allmänt ombud har tillsatts, inte får besluta om nedläggning eller fortsättning av driften vid förelaget eller om frisläUning av personer utan att ha samråti med ombudet." Enligt LO:s mening bör

Prop. 1978/79:105

559

delta ullalande få en direkt motsvarighet i lagtexten. 51 a 8 skulle då kunna formuleras efter förebild av i 1 8 MBL. Detta skulle leda till att konkursförvaltaren vore skyldig atl "primärförhandla" med det allmänna ombudet innan förvaltaren fattar eller verkställer ett beslut av arbets-marknadsmässig natur. Utöver denna förhandlingsskyldighel anser LO atl särskilda befogenheter bör tilläggas del allmänna ombudet. Således bör i lagtexten las in bestämmelser om atl förvallaren eller borgenärerna (i ackordsfallet) i vissa fall skall vara skyldiga atl anta bud eller förslag från allmänna ombudel. Lämnar exempelvis allmänna ombudet ett bud på lill­gångar i konkursen som svarar mot det värde som finns upplaget i konkursbouppteckningen, skall sådan skyldighet föreligga. Inlämnas flera bud på tillgångarna på högre belopp än vad bouppteckningen visar, bör borgenärernas skyldighet att antaga anbud från allmänna ombudet kvarslå, om ombudets anbud höjs i motsvarande mån. Erbjudande från allmänna ombudet kan omfatta anbud från staten, slatligt företag eller förelag som på något sätl stöds av staten. Det allmänna ombudet bör även få en ren beslutanderätt i konkursförvaltningen när det gäller exempelvis ansökan om bidrag enligt kungörelsen om statsbidrag till nedläggningsholade förelag för att möjliggöra fortsatt drift.

LO anser all även arbetstagarorganisationema har ett motsvarande intresse av att kunna tillsätta ett ombud eller löntagarkonsult. Det är många gånger inte tillräckligt med informations- och förhandlingsreglerna i MBL, utan det krävs atl arbetstagarorganisationen omedelbart efter konkursen bereds lillfälle till medverkan genom en löntagarkonsult. LO noterar med tillfredsställelse att denna möjlighel öppnats genom Nya Arbetsrättskommilténs förslag "Fackliga förtroendemän, möten på betald arbetstid och arbetslivsforskning".

TCO: Beträffande den särskilda funktionär, benämnd allmänt ombud, som skall kunna tillsältas med uppgift att i konkursen tillvarata arbets­marknads- eller regionalpolitiska inlressen, förordas i betänkandet, alt denne skall tillsättas av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer. Då de anställda i de flesta fall lorde ha både insikter i före­lagels problem och kännedom om personer som är lämpliga att vara aUmänt ombud bör det enligt TCO:s mening i lagen föreskrivas atl lokal arbetstagarorganisation skall höras innan allmänt ombud förordnas.

SAF: 1 en konkurs ställs mol varandra olika sinsemellan stridande intressen: borgenärernas, de anställdas och samhällets. Med åberopande av olika skäl, vilka hänför sig till önskemålet all undvika onödiga konkurs­fall och nedläggningar, framlägger kommittén förslag som avser atl i belydande grad jämställa konkurs med den situation som föreligger före konkursfallel. Sålunda föreslås alt konkurslagen tillföres en beslämmelse (8 43 a) enligt vilken regeringen skall få möjlighet alt förordna allmänt ombud med uppgifi att verka för att arbetsmarknads- och regionalpoliliska inlressen beakias. Förvallaren har skyldighet alt höra del allmänna ombudel.

Prop. 1978/79:105

560

Föreningen instämmer i och för sig i bedömningen att arbetsmarknads-och regionalpoliliska intressen bäsl tillgodoses så länge företagel inte försalts i konkurs. Della är en sak för sig. Det kan ifrågasällas om ett allmänt ombud i enlighel med förslaget har någon egentlig funktion all fylla sedan konkurs väl inträffat. Föreningen vill underslryka belydelsen av att konkurslagsliftningen inie ulforrnas så all konkursförelag av poliiiska skäl förvallas lill borgenärernas förfång.

LRF: Förslagen om allmänt ombud synes ändamålsenliga.

Svenska företagares riksförbund: Kommittén föreslår atl del lillskapas ell s.k. allmänt ombud vid konkurs. Ombudet skall höras av förvaltaren i frågor som avser arbetsmarknads- och regionalpolitiska inlressen. Del fömtsätts att tillgodoseendet av sådana intressen inte får medföra all borgenäremas ställning försämras. Förbundel anser inte att förslaget på denna punkt innebär någon förbättring och att del snarare medför risker för borgenärerna. Del kan inte påstås atl förvallaren hittills, i konkurser av någon betydelse, vare sig velal eller kunnai förbli oorienlerad om de aktuella intressena. Ell allmäni ombud skulle däremoi Ivärlemol vad som förulsalls läll kunna uivecklas lill ell organ som motarbetar borge­närernas inlressen. Del skulle ske redan om nödvändiga avvecklings­ålgärder bleve försenade på gmnd av olika framställningar från del allmänna ombudel. För arbetsmarknads- och regionintressen är avveck­lingen av företaget ju, på kort sikl, något negativt.

Handelskammarförbundet: I betänkandet förordas atl ell s.k. allmäni ombud ska kunna förordnas med uppgifi all verka för alt arbetsmarknads-och regionalpoliliska intressen blir tillgodosedda i konkursförvallningar. Förbundel är fulll på del klara med att särskilt större konkurser kan få arbelsmarknadsmässiga och regionala följder. I de fall där uppsägning av anslällda måste ske kommer förvaltaren redan vid varsel i kontakt med arbetsmarknadsmyndigheter. Icke deslo mindre är del förbundets uppfatt­ning att konkursförfarandét till sin nalur är en civilrältslig avveckling av ett förhållande mellan gäldenär och borgenär. Förvaltarens uppgift är således i första hand atl tillse att borgenärernas intresse av all få belalt för sina fordringar tillgodoses. Endasl om samtliga borgenärer som kan komma ifråga för erhållandet av utdelning i en konkurs är överens kan andra inlressen få bli avgörande för förvaltningens bedrivande. Från denna utgångspunkt synes del mindre motiverat med ell lagsladgal obligatoriskt samråd med ell allmänt ombud av det slag som föreslås i betänkandet. Förbundet ställer sig således iveksaml till kommitténs förslag härvidlag.

Företagareföreningarnas förbund: Tillskapandet av funklionen som allmänt ombud bör vara ägnal alt underlätta ett för konkursförvallningen önskvärl samråd med kommunala och slailiga organ.

Lokala skattemyndigheten i Stockholm: Del är ofia ur allmänna arbetsmarknads- och regionalpolitiska aspekter tämpligt alt viss verksam­het fortsättningsvis bedrivs på viss orl. Della får dock inie innebära all en

Prop. 1978/79:105

561

företagare eller företrädare för ell företag ges möjlighel all fortsätta en verksamhei, som kan betraktas som ekonomiski brottslig. Fall före­kommer nämligen när rörelseidkare systematiskt sätter förelag i konkurs, innebärande alt staten drabbas av förluster både vad avser skatter och avgifter. Likaså drabbas lönegaranlifonden onödigivis av ulgifter. Bestäm­melserna om nedsättning av aktiekapital, när della är till två tredjedelar förbrukat har i dessa fall inte iakttagits. (Myndigheten) förutsätter all problem av denna art närmare utreds i kommitténs forlsatta verksamhet.

5   Tvistiga fordringar i ordinära konkurser

JK: Kommitténs förslag atl förlägga förlikningsverksamhelen till kon­kursdomslolen (konkursdomaren) kanjag i princip ansluta mig till. Jag vill emellertid erinra om den redan tidigare diskuierade möjligheten atl låla förberedelsen ersätta förlikningssammanträdet. Under förberedelsen bör liksom i vanliga dispositiva tvisiemål förlikning kunna stadfästas och dom meddelas i anledning av lalan som medgivits eller eftergivits. Huvudför­handling bör kunna hållas i omedelbart samband med förberedelsen beträf­fande en del av de fordringar varom förlikning inte har kunnai träffas. Kan huvudförhandlingen inte äga rum genast, bör den sättas ut till senare till­fälle. Del bör också vara möjligl att hålla fortsatt förberedelse och huvud­förhandling i omedelbart samband med denna. Genom en sådan handlägg­ningsordning som den nu skisserade bör förfarandet enligt min mening kunna förenklas avsevärt.

När del gäller rällens sammansättning vid sådan huvudförhandling i mål om Ivisliga fordringar som inte äger rum i omedelbart samband med för­beredelse anserjag all rätten bör bestå av tre lagfarna domare.

En minoritet i Göta hovrätt (hovrättspresidenten Åqvisl, hovrättslag­mannen[REDACTED_EFTERNAMN] och adj. ledamoten Palmer): Vi har i det föregående an­slutit oss lill kommitténs förslag att ersätta rätlens ombudsman med krono­fogdemyndighelen som lillsynsmyndighel. Vi delar kommitténs uppfatt­ning att det inte ligger i linje med tillsynsmyndighetens uppgifter alt ägna sig ål förlikningsverksamhet. Förlikningsuppgiften, som är av utpräglat ju­diciell karaktär, bör som kommittén föreslagit anförtros konkursdomaren. Även i övrigt ansluler vi oss till de av kommittén framlagda förslagen när det gäller behandlingen av tvistiga fordringar.

Hovrätten över Skåne och Blekinge: Däresi, såsom hovrällen förordar, nuvarande rättens ombudsman skall finnas kvar saknas anledning atl an­förtro konkursdomaren förlikningsuppgiften. Mot en sådan ordning talar främsi processekonomiska skäl. Del förekommer ofta att rättens ombuds­man tar kontakt med de berörda före förlikningssammanträde. Härigenom klaras en rad oklarheter mellan parterna upp före förlikningssammanträ-

36   Riksdagen 1978179. I saml. Nr 105

Prop. 1978/79; 105

562

det. I vart fall ökar utsikterna atl vinna enighel senast vid sammanträdet. Konkursdomaren saknar möjligheter till sådana förhandskontakter. Vida­re kan rätlens ombudsman leda sammanlrädel på ett mera otvunget sätt än konkursdomaren, vilkel underlättar möjligheterna att åstadkomma förlik­ning. Om konkursdomaren övertar förlikningsverksamheten, krävs perso­nalförstärkningar i lingsrätlerna såväl kvantitativt som kvalitativt. Härvid bör uppmärksammas atl medan koslnadema för förlikningsverksamheten i dag belalas av konkursboets medel, förslaget innebär att dessa kostnader kommer all belasta statsverket.

Om man, som kommittén föreslår, ersätter rättens ombudsman såsom tillsynsorgan med kronofogdemyndigheten, följer därav atl den förbere­dande handläggningen av anmärkningar mot bevakade fordringar måste organiseras på annat sätl än för närvarande. Kommittén har funnit atl den enda utväg som då står till buds är att anförtro förlikningsuppgiften åt kon­kursdomaren, efiersom förvallaren i egenskap av anmärkande i regel är part i målel.

Även om förvaltaren är part i målet torde det enligt hovrättens mening ändå inte vara uteslutet att låta honom leda ett förlikningssammanträde. De motstående intressen som föreligger mellan anmärkande och bevakan­de torde många gånger ha sin gmnd i oklarheter om rättsliga förhåUanden. Genom sakliga upplysningar om rättsläget torde förvaltaren säkerligen i in­te ringa omfattning kunna bidraga till frivilliga uppgörelser.

Kommittén föreslår, för det fall att konkursdomaren blir ordförande vid förlikningssammanträdet, att lidpunkten för rättens handläggning av tvisti­ga fordringar skall beslämmas försl vid förlikningssammanträdets slut. Hovrällen har inget att erinra häremot. Hovrätten vill framhåUa att denna ordning även kan införas om man behåUer rättens ombudsman som till­syns- och förlikningsorgan.

Stockholms tingsrätt: När kommittén föreslår att de förlikningsuppgif­ter som för närvarande ankommer på rättens ombudsman skall anförtros konkursdomaren, är förslaget närmast att se som en oundviklig följd av förslaget atl ombudsmannens tillsynsuppgifter överföres till kronofogde­myndigheten och atl rättens ombudsman i samband därmed avskaffas. Möjligheten att bibehålla rättens ombudsman med enda uppgift att leda förlikningssammanträdet avvisas endast under hänvisning lill att det skulle innebära en överorganisation (s. 129). Enligt tingsrättens mening hade kommittén bort närmare överväga denna möjlighet som ett altemativ liU förslaget att konkursdomaren skall anförtros förlikningsuppgifterna.

Ett av huvudsyftena med de förslag till reformer av konkurslagstiftning­en som kommittén lagt fram har varit att åstadkomma ett effektivare och snabbare och därmed även ett mindre kostnadskrävande konkursförfaran­de än del nuvarande. Kravet på effektivitet och snabbhet bör givetvis gälla även förlikningsverksamheten. Den verksamhet som rättens ombudsman i

Prop. 1978/79:105

563

de vid tingsrälten anhängiga konkursema bedrivit för att åsiadkomma för­likning i tvistefrågor har, såviti tingsrätten kiinnat finna, varil effektiv och på avgörande sätt medverkat lill att antalet till rätten hänskjutna tvistefrå­gor kunnat hållas inom rimliga gränser. Härtill har säkerligen i hög grad bi­dragit atl rättens ombudsman på grund av den fria ställning han intar haft särskilda förulsältningar all förmå partema atl träffa förlikning.

Kommitténs förslag atl de förlikningsuppgifter som för närvarande an­kommer på rättens ombudsman skall anförtros konkursdomaren medför, som kommittén själv konsiaterar, att dennes förlikningsverksamhel måste sträcka sig längre än vad som gäller enligt rättegångsbalken.

1 sitt förslag till rättegångsbalk (SOU 1938:44) förklarade processlagbe­redningen (s. 437) alt en allmän föreskrift att domaren skall söka förlika parterna inte syntes lämplig saml anförde till stöd härför:

I många fall är det från början uppenbart, alt ell förlikningsförsök är dömt atl misslyckas och därför endasl är en formalitet. Då parterna fö­reträdas av advokater, ha dessa i regel redan försökt atl få uppgörelse till stånd. Stundom kan del med hänsyn till sakens beskaffenhei, t.ex. då avgörandel beror allenast av en rättsfråga, vara olämpligt att söka förlika parterna, och i vissa fall kan domaren däresi han är verksam i detta syfte, utsättas för misslanke atl ha tagit ställning i tvislen. Med hänsyn härtill har i förslaget endast upptagils en regel, att rätten, om del finnes lämpligt, bör söka förlika partema. Det är uppenbart, att do­maren härvid bör förfara med stor varsamhet, så att icke parterna utsät­tas för obehörig påtryckning eUer domaren inblandas på sådani sätt, att tilltron till hans opartiskhet rubbas.

Vad beredningen sålunda anfört äger enligt tingsrättens mening fortfar­ande giltighei.

För en mera vittgående förlikningsverksamhet talar enligt kommittén (s. 213) bl.a. det förhållandet att prövningsförfarandet i konkursen är tämligen summariskt och all rättsverkningarna endast avser rätlen till utdelning i den föreliggande konkursen. Vad kommittén anför till slöd för sin stånd­punkt synes inte övertygande. Det förhållandet att domaren i rättegång om mindre värden getts ett ökat utrymme för förlikningsverksamhel får ses mot bakgrunden av alt rättegången avser just mindre värden och i regel ganska enkla konkreta spörsmål. De Ivislefrågor som uppkommer genom anmärkning mol bevakning avser oftast jämförelsevis stora värden och hur prövningen av sådan fordran utfaller kan därför ofta vara av stor ekono­misk betydelse för be vakanden. Avgörandet i en anmärkningsprocess av­ser visserligen endasl bevakandens rätt till utdelning i konkursen och sak­nar, som kommittén framhåller, rättskraft utanför konkursen. Om ett av­görande i fråga om fordran, som görs gällande i konkurs, äger rättskraft utom konkursen eller inte torde emellertid i realiteten oftast sakna betydel-

Prop. 1978/79:105

564

se. Så är särskilt förhållandet när konkursgäldenären är juridisk person, i vilket fall konkursens avslutande innebär att den juridiska personen upplö­ses och. åtminstone i princip, ej längre kan bli föremål för betalningsans­pråk. Den prövning av borgenärs fordran som sker i mål om tvistig fordran blir därför i praktiken så gott som alltid slutligt avgörande för hans möjlig­het alt få betalt för sin fordran.

Enligt tingsrättens mening saknas anledning atl i fråga om handläggning av ivislefrågor i konkurs som hänskjulils lill rälten frångå de principer för domarens förlikningsverksamhel som kommii lill uttryck i lagberedning­ens ovan citerade ullalande. Ulifrån denna ståndpunkt synes del ej ända­målsenligt att överföra rätlens ombudsmans förlikningsuppgifter till kon­kursdomaren. En sådan ordning skulle verka hämmande på effektiviteten och snabbhelen i förlikningsverksamhelen. På grund av vad nu anförts an­ser tingsrätten om institutet rätlens ombudsman skulle avskaffas atl de föriikningsuppgifter som f.n. ankommer på denne efter förebild av stadgandet i 42 kap. 17 8 RB bör anförtros ål särskilt förordnad medlare, lämpligen benämnd föriikningsman.

Kommittén föreslår att rälten vid huvudförhandling i mål om tvistig fordran enligt 109 § KL skall vara domför med en lagfaren domare. Tings­rälten tillstyrker förslaget och förutsätter därvid atl som kommittén framhåller (s. 270) mera omfattande och krävande mål handlägges av tre lagfarna domare.

1 detta sammanhang vill dock tingsrätten peka på alt förslaget såvitt gäl­ler handläggning av fråga om återvinning kan leda till viss inkonsekvens. Enligt 40 b 8 första stycket KL får återvinning påkallas av förvaltaren ge­nom väckande av lalan vid allmän domstol, genom anmärkning mot be­vakning eller genom invändning mot annat yrkande som framställes mol konkursboel. Fråga om ålervinning kan alllså beroende på hur ålervin­ning påkallas prövas såväl i den för tvistig fordran i 109 och 211 §8 KL stadgade ordningen som i den ordning som enligt RB gäUer för disposUiva tvistemål i allmänhet. Kommitténs förslag alt rätten vid huvudförhandling i mål om tvistig fordran skall vara domför med en lagfaren domare innebär mol denna bakgrund alt rätlen vid huvudförhandling som rör fråga om ålervinning är domför med tre lagfarna domare när återvinningen påkallats genom väckande av lalan vid allmän domstol men med endast en lagfaren domare när återvinningen påkallals genom anmärkning.

Göteborgs tingsrätt: Överföring av förlikningssammanlrädena från lill­synsorganel till konkursdomaren erbjuder fördelar. Det kommer sannolikt att leda lill snabbare avgörande av tvistiga fordringar. Enligt tingsrättens erfarenhel av handläggningen av de mindre tvistemålen föreligger inga nämnvärda risker för all domarens opartiskhet sätts i fråga på grund av förlikningsverksamhelen. Något hinder mol alt konkursdomaren eller rät­len skulle hålla förlikningssammanträdet anser tingsrälten alltså inte före-

Prop. 1978/79:105

565

ligga. I och för sig kan de ivisliga fordringarna lika gärna handläggas ome­delbarl av rätlen vid munllig förberedelse om samma regler om förliknings­verksamheten som vid förlikningssammanträde gäller. Det föreslagna sys­temet innebär en tidsvinst i och med att förlikningssammanlrädet och den munlliga förberedelsen i praktiken troligen kommer all hållas samtidigt. Två förhandlingstillfällen kommer att erfordras endasl i de sällsynta fall då särskild huvudförhandling måste hållas. Alt målel handläggs av en lag­faren domare förbättrar även möjlighelerna till skyndsam handläggning. Förlikningssammanträdena leder naturligtvis till merarbete för konkurs­domaren. Även om förslaget totalt innebär en besparing kommer det alltså all slälla ökade krav på domsiolen. Tingsrälten förutsätter alt stalsmakler­na, om förslaget genomförs, beaktar behovei av resursförstärkning där. Tingsrätten tillstyrker vad kommittén föreslagit i avseende pä tvistiga fordringar.

Borås tingsrätt: Till en av RO:s åtminstone ur domstolens synpunkt viktigare uppgifier hör utan Ivekan förlikningsverksamhelen. RO bru­kar genom omfattande arbetsinsatser såväl före som vid förlikningssam­manträdet kunna bilägga de flesta anmärkningsfrägorna. Självfallet kan RO:s uppgifter i denna del överläs av konkursdomaren eller rälien, men föriikningsverksamhelen torde inte kunna drivas lika smidigl och vid be­hov formlöst av en myndighet som av nuvarande RO. Om RO-instilulet försvinner krävs en icke obelydlig personaiförsiärkning hos domstolar med stor konkursavdelning. I detla sammanhang vill tingsrällen nämna att i en vid tingsrätten anhängig konkurs nyligen av förvaltaren riktats an­märkningar mol 69 olika bevakningar.

Västerås tingsrätt: Mot bakgrund av tingsrättens lidigare slällnings­lagande saknas skäl alt ej låta RO även fortsättningsvis handha förliknings­uppgifterna. Med nuvarande stora och ofta komplicerade konkurser följer en rad tvistefrågor, ofta av tämligen invecklad beskaffenhet. RO:s funk­tion som ordförande vid förlikningssammanträdena är av särskild betydel­se med hänsyn till att han är så väl insatt i själva konkursen. Möjligheten atl åstadkomma en förlikning måste därför vara större nu än med den före­slagna ordningen. Man kan inte heller bortse från alt parter, som tvistar om en fordran inför RO, hellre förliks än hänskjuter tvisten till rättens prövning. Detta avhållande moment saknas, om tvisten redan från början finns hos konkursdomaren. Den i 108 § 3 st föreslagna möjligheten att lämna förvallaren förlikningsuppdrag tillgodoser ett slorl praktiskt behov och bör genomföras oavsett om förlikningsförfarandet handhas av RO eller konkursdomaren.

Umeå tingsrätt: 1 fråga om konkursdomarens åligganden enligt betän­kandet ansluter sig tingsrätten lill förslaget utom i vad avser konkursdoma­rens befattning med tvistiga fordringar. Enligt förslaget skall förliknings­sammanträde enligt 108 8 konkurslagen ske inför konkursdomaren.

Som motivering härför åberopas atl det redan nu åligger rätlen atl i vis-

Prop. 1978/79:105

566

sa mål söka förlika parterna. Enligt tingsrättens mening förekommer aktiv medverkan av domaren för att uppnå förlikning huvudsakligen beträffande tvistemål om mindre värden. Men även där är utrymmet för förlikning be­gränsal. För tvistiga fordringar i konkurs, där det kan röra sig om stora be­lopp, kan förlikningsförfarandel grundas på bedömningar som ligger hell utom konkursdomarens möjlighet alt aktivt medverka i. Rent affärsmässi­ga bedömningar kan vara avgörande för om en förlikning skall träffas. Skulle konkursdomaren aktivt deltaga i sådana förlikningsförsök kan han, om tvislen går lill avgörande i tingsrällen, komma i sådan jävssituation atl han ej kan dellaga i rällens handläggning av tvistefrågan. Förläggs förlik­ningsverksamheten däremot uianför domstolen uppstår ej sådana jävs-situationer.

RO:s förlikningsverksamhet enligt nuvarande ordning har enligt tings­rättens erfarenhet fungerat väl och haft lill följd, att Ivislefrågor näslan un­dantagslöst kunnai biläggas senasi vid föriikningssammanlrädel. Förkla­ringen härtill torde vara atl RO, till skillnad från vad som enligt betänkan-del blir fallet beträffande konkursdomaren, varit väl insatt i förhållandena i konkursema och i uppkomna tvistefrågor samt under en längre tid fram till föriikningssammanlrädel kunnai verka för tvistefrågornas lösning. Det kan befaras att antalet tvistefrågor som går till förhandling kommer att väsent­ligt öka med det föreslagna systemet. Det inses lätt att därav skulle följa en inte oväsentlig belastning av konkursdomstolarna. Enligt tingsrättens förmenande bör den person, som med tingsrättens förslag utses att fungera som tiUsynsorgan i RO;s ställe, leda förlikningsförhandlingarna.

Domstolsverket: Kommitténs förslag innebär atl vissa nya uppgifier kommer all läggas på konkursdomstolen, t.ex. skall förlikningssamman­träde hållas under ordförandeskap av konkursdomaren. Såsom kommittén anförl (s. 213) är del nödvändigt att konkursdomaren har tillräckliga kvali­fikationer härför. Tingsnotarie bör inte komma i fråga för denna uppgift. Detsamma gäller enligt domstolsverkets mening även vissa andra beslut som konkursdomaren har all fatta. I samband med ett genomförande av den föreslagna reformeringen av konkurslagen bör därför övervägas om in­te av tingsrättsinstruklionen skall klart framgå att endast mera rutinbeto­nade konkursdomamppgifter får på egel ansvar utföras av tingsnotarie.

RSV: Förslaget innebär bl.a. atl de borgenärer som är närvarande vid förlikningssammanträdet kan uppdra åt förvaltaren att sluta förlikning med borgenär mot vars bevakning anmärkning har gjorts. RSV vill för sin del ifrågasätta om förslaget är tillräckligt långtgående och kan till stöd härför anföra följande. Det kan vid förlikningssammanträdet inte alltid förutses om det finns behov av att lämna förlikningsuppdraget tiU förvaltaren. Risk föreligger därför att sådant uppdrag ibland kommer att saknas när det skulle ha behövts. Till bemötande av denna risk torde förvaltarna så små­ningom komma atl lillse att de får generella uppdrag vid förlikningssam­manträdena. RSV har inte något att erinra mot en sådan tillämpning.

Prop. 1978/79:105

567

Tvärtom förefaller den praklisk och ändamålsenlig. Frågan är emellerlid om man inte såvida verkels resonemang är riktigt bör la steget fullt ul och redan i lagen föreskriva, all förvaltaren har generellt uppdrag, såvitt inte borgenärerna vid förlikningssammanlrädet har bestämt annat.

Advokatsamfundet: Kommittén konstalerar atl RO vid handläggningen av tvistiga fordringar fungerat väl. Kommitténs uttalande torde vara väl­gmndat. 1 praktiken är för närvarande situationen den all, om RO:s förlik­ningsverksamhel framför allt i de siörre konkurserna inte sköttes med effektivitet, konkursdomstolarna skulle bli överbelastade med tvistefrå­gor. Följden av kommitténs förslag skulle bli atl tvistiga bevakningsfrågor kommeratt handläggas av konkursdomaren. Enligt samfundels mening ut­gör den föreslagna lösningen en väsentlig försämring och torde dessutom komma atl medföra att i vart fall några av de siörre lingsrätlerna kan kom­ma all behöva förslärkas personalmässigt. I konkurser där antalet bevak­ningar är slorl och antalet anmärkningar ofta också är förhållandevis slorl får RO nedlägga ell belydande arbete på att genomföra föriikningar, inte enbart vid förlikningssammanlrädena ulan också i hög grad före dessa. En sådan verksamhei lorde vara svår atl utöva för en konkursdomare. Till detta kommer att fömtsättningama för atl träffa förlikning är bälire om ordföranden vid förlikningssammanlrädet är väl insatt i förhållandena i konkursen, vilket med den av kommittén föreslagna uppläggningen inte kommer all vara fallel för konkursdomaren. Förhandlingar kan vidare fö­ras på ett mera otvunget sätl om de förs hos RO än om de skall föras inför konkursdomaren. Ällmänt selt kan alllså konstaleras vilkel som sagt kommittén gjort atl den nuvarande ordningen fungerar väl. Samfundet kan inte finna något skäl varför en väl fungerande ordning skall bytas ul mot någonting som är oprövat och som kan förutses medföra belydande komplikationer då det gäller att åstadkomma förlikningar rörande tvistiga fordringar.

Domareförbundet: Om man, som kommittén föreslår, ersätter rättens ombudsman såsom tillsynsmyndighet med kronofogdemyndighelen följer därav att den förberedande handläggningen av anmärkningar mot bevaka­de fordringar måste organiseras på annat sätt än för närvarande. Kom­mUtén har funnit att den enda utväg som då står till buds är att anförtro förlikningsuppgiflen åt konkursdomaren, eftersom förvaltaren i egenskap av anmärkande i regel är part i målel.

Del lorde vara osiridigt och konstateras för övrigt också av kommittén, att rättens ombudsman vid handläggningen av tvistiga fordringar fungeral väl, vilkel lett till att ett mycket slort antal tvistefrågor sållats undan från domstolama. Om inte denna verksamhet skötts så effektivt som för när­varande, skulle konkursdomslolama ha blivit överbelastade med tvistefrå­gor. Anledningen till denna effektivitet torde delvis vara att finna i att rät­tens ombudsman i allmänhet genom sin erfarenhet av konkurser och sär­skilt om den konkurs varom är fråga har speciella förutsättningar att lägga

Prop. 1978/79:105

568

fram förlikningsförslag. Om alla tvister angående anmärkningar mot beva­kade fordringar skall handläggas av konkursdomaren, nödvändiggör delta personalförstärkningar, särskilt vid de större domslolarna. Det är dessu­tom önskvärt, atl Ivister angående anmärkningar mot bevakade fordringar handlägges av erfaren domarpersonal, ty utan tillräcklig erfarenhet torde det inte vara möjligl alt åstadkomma förlikningar i så stor utsträckning som är nödvändigt. Det får icke heller förbises, atl medan kostnadema för för­likningsförfarandet för närvarande belastar konkursboet, kommer med det föreslagna förfarandet kostnaderna för den nödvändiga personalförstärk­ningen all belasla statsverket. Mot förslaget atl konkursdomaren redan från början skall handlägga tvister angående bevakade fordringar har ock­så gjorts gällande att domare icke har lika stora möjligheler att åstadkom­ma förlikning om han, när förlikningsförsöken misslyckats, själv skall fun­gera som domare i tvisten (jfr särskUd medlare enligt RB).

Bankföreningen: Enligt kommittén har RO i nuvarande system en viktig funktion all fylla i sin handläggning av ivistiga fordringar. Detta bekräftas också av bankernas erfarenheler. Enligt förslaget skall konkursdomaren övertaga denna uppgift. Bankföreningen menar all delta förslag inte kan anses innebära en förbättring eller förenkling jämfört med nuvarande sys­tem. RO som tillsynsorgan bör kunna utöva samma funktion som RO f.n. har vid handläggningen av tvistiga fordringar.

LO: Kommittén föreslår att förlikningssammanträde skaU håUas inför konkursdomaren, och att frågor som ej kan lösas på detta sammanträde, skall kunna hänskjutas till rätten för avgörande i omedelbar anslutning tUl förlikningssammanträdet. LO tillstyrker den föreslagna ordningen men denna får enligt LO:s mening inte tolkas så att tvistemålet kan tagas upp till omedelbarl avgörande mot borgenärens vilja. Exempelvis kan en löne­borgenär som hävdar en tvistig fordran ha kommit till förlUcningssamman-trädet i akt och mening att söka förlika tvislen. Hänskjuts frågan tiU rälien kan behov föreligga alt konsultera den fackliga organisarionen eller juri­diskt ombud innan han låler sin fordran prövas av rätten. LO anser därför att rätten bör vara skyldig atl handlägga hänskjuten tvist vid senare lid­punkt om berörd borgenär begär detta.

Köpmannaförbundet och SHIO: Kommitténs förslag om avskaffande av RO innebär vidare att tvistiga fordringar i konkursen i fortsättningen kommer att handläggas av konkursdomaren. Nuvarande ordning innebär bl.a. för RO:s del, att mycken tid tas i anspråk för att söka nå förlikning i tvistiga bevakningsfrågor, framför allt i stora konkurser. Med hänsyn tUl atl relativt få frågor av hithörande slag förs vidare till tingsrätten för pröv­ning kan med fog hävdas att RO har en viktig funktion i detta hänseende atl fylla och att denna även fullgörs på ett effektivt sätl. Ett avskaffande av RO skulle jämväl medföra en ytterligare belastning på konkursdomaren för att uppnå förlikning i dessa frågor. Det kan dessutom påpekas att enligt tingsrättsinstmktionen tingsnotarie med minst ett års tjänstgöringstid i re-

Prop. 1978/79:105

569

gel förordnas alt under en 6-månadersperiod vara konkursdomare. Det kan knappasl vara effektivt och ur borgenärernas intresse ändamålsenligt atl hithörande frågor i fortsättningen kan handhas av en lagfaren jurisl med så kort erfarenhel, jämfört med den kunskap och insikl i konkurslagsliftning­en som det ojämförligt störsla antalet av rättens ombudsmän för närvaran­de innehar.

6   Arvodesprövning i ordinära konkurser

JK: Kommittén föreslår alt del nuvarande kungörelse- och kallelseför-farandel vid arvodesprövningen i konkurs skall förenklas. Jag har ingen er­inran häremot men anser atl det bör krävas kallelse och delgivning av be­rörda personer.

Göteborgs tingsrätt: Erfarenheten vid Göteborgs tingsrätt är all rätts­ägare i prakiiken aldrig inställer sig vid förhandling om prövning av arvode åt förvallare och rätlens ombudsman. Den föreslagna ordningen för kallel­se av rättsägare synes fulll godlagbar och arbetsbesparande.

Hovrätten över Skåne och Blekinge: Enligt hovrättens mening borde del exempelvis vara möjligl all i ordinära konkurser ha partiell laxesätl-ning för de vanligasle förvallamppgifierna, som normall kan förulses. Hovrätten vill också i detta sammanhang ifrågasätta om det längre finns anledning all ha kvar bestämmelsen i 82 8 3 st. om atl arvode inte får räk­nas efter lid.

Stockholms tingsrätt: Föreskriften i 85 8 andra stycket KL all konkurs­domaren i arvodesmål skaU utfärda kallelse på vederbörande rättsägare att vid rätten utföra sin lalan svarar inte mot något verkligt behov. Erfaren­heten har nämligen visat atl del ytterst sällan inträffar all borgenär som kallals inställer sig lill huvudförhandlingen. I det fåtal fall borgenär kommii tillstädes har anledningen härtill så gott som alllid varit att han velat efter­höra huruvida han kan påräkna utdelning i konkursen. På grund härav och då kallelseförfarandet medför ett betydande arbele för såväl konkurs­domare som kanslipersonal bör skyldigheten atl i arvodesmål utfärda kal­lelse på borgenär begränsas, lämpligen på det sätl kommittén föreslagil.

Kronofogdemyndigheten i Borås: Enligt 85 8 skall arvode lill bl.a. för­valtare prövas av rälten efter huvudförhandling. Man kan hysa tvekan om huvudförhandling inför domstol är en lämplig ordning för prövning av ar­vodesanspråk i konkurs. Mindre formbundna regler för sådan prövning vo­re önskvärl. Å andra sidan ter del sig svårt all finna en annan lösning. Det är därför angelägel att i denna ömtåliga fråga ta fram så fylligt material som möjligl inför huvudförhandlingen. Kfm anser att tillsynsorganet i den­na fråga skall ges annan ställning än att bara bli hörd över förvallarens ar­vodesanspråk utan annan kommentar än all detta f n. fullgöres av rätlens ombudsman. Genom åtminstone fylliga motivuttalanden bör erinras om de

Prop. 1978/79:105

570

möjligheter som tillsynsmyndigheten har atl granska de särskilda poslema i arvodesräkningen genom bl.a. inhämtande av upplysningar i annan ord­ning än genom bevisupptagning vid rätten. "Inhämta yttrande" anses inte heller vara adekvat utformad lagtext för de åligganden som bör åvila till­synsmyndigheten. Måhända gav det mera tyngd åt granskningsförfarandet om den arvodesberättigade ålades all inge framslällningen till tillsynsmyn­digheten, som hade atl vidarebefordra denna lill konkursdomaren efter granskningsåtgärder och ställningslagande lill anspråken.

Kronofogdeföreningen: Vad gäller övriga detaljfrågor vill föreningen framhålla, alt man bör pröva om del föreslagna enhetliga ersältningslaxe-syslemel för mindre konkurser kan användas även beiräffande ordinära konkurser. Del finns i sammanhanget anledning ifrågasätta om inte nor­men för beräkning av ersättning för förvaltares uppdrag bör omprövas. Trots föreskriften all arvode inte får räknas efter tid, har man i praktiken inte kunnai undgå all i stor ulsiräckning ta hänsyn till tidsåtgången vid ar­vodesprövningen. Med en regel om all ersältning lill förvallaren får räknas efter den lidsrymd som vid en skälighelsbedömning får anses ha åtgått med hänsyn lill arten av förvaltningsuppgifter, skulle arvodesprövningen när­mare anpassas lill del praktiska behovet.

7   Mindre konkurser

7.1 Gränsdragningen mellan ordinär och mindre konkurs m.m.

JK: Jag är hell ense med kommittén om att det bör finnas möjlighel att handlägga vissa konkurser i förenklad form. Jag har inte heller någon erin­ran mot de förutsättningar som kommittén angett för atl en konkurs skall få handläggas på detta sätt. Däremot anserjag att det kan sältas i fråga om del behövs ett så omfatlande regelsystem beträffande de mindre konkur­serna som det kommittén föreslår i 9 kap. KL. Jag vill rent av ifrågasätta om det verkligen behövs två olika konkurstyper. Det har också från lagut­skottets sida framhållits atl förfarandereglerna beiräffande mindre och or­dinära konkurser bör vara så enhetliga som möjligt.

Anledningen till min tveksamhet är att den enda väsenlliga skillnaden mellan de två föreslagna konkurstypema är att bevakningsförfarande inte behövs i mindre konkurser (se s. 234). Övriga skiljaktigheter är av sådan natur att de inte kräver ett särskilt regelsystem. De undantagsbestämmel­ser som behövs för att möjliggöra handläggning i enklare form i vissa fall kan lätt tas in i de bestämmelser som reglerar konkursen i övrigt.

Hovrätten över Skåne och Blekinge: Enligt hovrättens uppfattning är det viktigt att konkursdomaren får tiUräckligt underlag för sitt val av hand­läggningsform. Även om möjligheten finns att senare under konkursen övergå till annan handläggningsform är alla i könkursen inblandade bäst betjänta av att ett riktigt val träffas redan från början.

Prop. 1978/79:105

571

De medel kommittén anvisar för att förbättra konkursdomarens pröv­ningsunderlag är enligt hovrättens mening inte tillräckliga. Annan kon­kurssökande borgenär än kronofogdemyndigheten kan inte alltid förväntas känna lill gäldenärens närmare förhållanden. Även om man som kom­mittén föreslår i 13 8 förelägger gäldenären atl, i samband med sin förkla­ring över borgenärs konkursansökan, lämna en kortfattad redogörelse för sin ekonomi, har man inga garantier för att gäldenären efterkommer före­läggandet. Del torde därför ofta bli konkursdomaren som själv får agera för att få erforderliga upplysningar. Den lidspress, varunder konkurs­domaren i många fall arbetar då han skall träffa sitt avgörande, medför att beslutet om handläggningsform inte alllid kan vara tillräckligt väl under­byggl.

Mol bakgrund härav vill hovrätten förorda atl, i likhet med vad som sägs i propositionsförslagel (s. 144), konkursdomaren ges möjlighel alt skjuta upp ställningstagandet angående handläggningsform en kort tid, när ovisshet råder om vilkel förfarande som bör tillämpas. Denna ordning bör, också i enlighet med uttalanden i propositionsförslaget, kompletteras med en möjlighet för konkursdomaren att förordna om närmare utredning av gäldenärens ekonomiska förhållanden. Med hänsyn till alt reglerna om ut­seende av förvaltare och dennes kvalifikationer enligt förslaget blir lika i ordinära och mindre konkurser, bör förvaltare utan olägenhet kunna utses redan i samband med konkursbeslutet. Denne skulle då lämpligen kunna anförtros utredningsfunktionen. Härigenom vinnes också atl det inledan­de förvaltningsarbetet kommer igång utan dröjsmål.

Göteborgs tingsrätt: Kronofogdemyndigheten kan även ha värdefulla synpunkter på frågan om handläggningsformen. Tingsrätten delar kom­mitténs uppfattning att konkursdomaren bör samråda med kronofogde­myndigheten även om denna fråga. Samråd bör kunna ske informellt ex­empelvis telefonledes.

Borås tingsrätt: Den av kommittén föreslagna uppdelningen i ordinära konkurser och mindre konkurser, de senare uppskattningsvis ungefär 80 proceni av alla konkurser, innebär i realiteten att man skuUe få tre slag av konkurser, nämligen ordinära konkurser, s.k. fattigkonkurser, där boet icke förslår till konkurskostnadema (185 d 8), samt mindre konkurser där boet kan lämna utdelning, här kallade mindre uldelningskonkurser. Redan denna uppsplittring på tre olika förfaranden är enligt tingsrättens mening ägnad atl skapa svårigheter vid tUlämpningen. Ytterligare Ivekan vållas av följande omständigheter. Den nuvarande prövningen, humvida gälde­närens bo kan antagas förslå till konkurskostnadema eller om konkursen bör handläggas som fatligkonkurs enligt 185 8 konkurslagen, orsakar enligt tingsrättens erfarenhet knappast någon svårighet, och övergång mellan or­dinär konkurs och fattigkonkurs behöver ytterst säUan ske. Däremot mås­te betydande svårigheter och som följd därav också tidsutdräkt befaras uppkomma vid gränsdragningen enligt kommitténs förslag emellan ordinä-

Prop. 1978/79:105

572

ra konkurser och mindre utdelningskonkurser. Avgörandet måste ju enligt kommitténs förslag träffas redan vid konkursbeslutel. Kommittén räknar med atl konkursdomaren därvid skall få hjälp av kronofogdemyndigheten, som uppges komma att uppträda som sökande i minst hälften av de mindre konkursema. I de fall där gäldenären själv söker sig i konkurs hänvisas bl.a. till den redan nu gällande bestämmelsen (KL 8 8) atl gäldenären bör lill sin konkursansökan foga en förteckning över boets tillgångar och skul­der. Della sker emellertid aldrig i praktiken, och del finns inte anledning att förvänla sig alt bestämmelsen skall åtlydas bätire i framliden. Kon­kursdomarens beslutsunderlag blir därför myckel osäkert. 1 detta samman­hang kan nämnas alt vad beträffar vid tingsrätten under åren 1975. 1976 och 1977 (t.o.m. 21.9) anhängiggjorda ordinära konkurser har endast en el­ler två per år följt på ansökan av kronofogdemyndighelen. En betydande risk kommer alt föreligga för all konkursdomarens ursprungliga beslul om handläggningsform måste ändras; i regel lär det bli fråga om övergång från mindre till ordinär konkurs. Detta kommer att medföra icke obelydliga lidsförluster ävensom merarbete för förvaltaren och därmed koslnads­ökningar. Man kan nämligen myckel väl länka sig att förvaltaren försl i samband med arbetet med upprättande av utdelningsförslag kommer till full insikl om atl den försl bestämda handläggningsformen är olämplig.

Kronofogdemyndigheten i Örnsköldsvik: Prop-förslagel ägnade slorl ul­rymme ål konkursdomarens val av handläggningsform. Man föreslog ett specielll utredningsskede som skulle föregå avgörandet. Genom tillska­pandet av möjlighet alt övergå från mindre lill ordinär konkurs (185 f 8) undanröjs delvis (se kommentaren till 185 §) dessa svårigheter. I tveksam­ma fall kan nu konkursdomaren alllid välja formen för mindre konkurs, som härigenom kan anses ersätta det tidigare föreslagna utredningsskedet.

En av grunderna att välja ordinär konkurs anges vara atl bevakningsför­farande anses nödvändigi. En lämplig gräns för denna avvägning är atl konstatera om utdelning kan förväntas ske till oprioriterade borgenärer. Det nämndes också av KLK I i samband med det då skisserade utred­ningsskedet. Detla får emellertid inte bli hell avgörande. Kretsen av oprio­rilerade borgenärer kan vara myckel begränsad. Även i sådana faU bör den förenklade handläggningsformen väljas.

Vissa icke önskvärda konsekvenser kan uppkomma i de fall en konkurs handläggs i den förenklade ordningen p.g.a. alt tillgängama inte räcker till kostnadema för ett ordinärt förfarande. Det uppställs i punkt 1) nämligen inga krav på alt förhållandena skall vara av enkel beskaffenhet i dessa fall.

Även om tillgångarna har ett lågt värde kan det vara förenat med stora svårigheler alt omvandla dessa tUl pengar. Man kan vidare i undantagsfall tänka sig atl det i sådana här konkurser kan bli aktuellt med utdelning till oprioriterade borgenärer när t.ex. förmånsberättigade saknas.

Bevakningsförfarande förekommer inte i mindre konkurs och möjlighet

Prop. 1978/79:105

573

till övergång till ordinärt förfarande jml 185 b 8 saknas efiersom detla lag­rum behandlar konkurs som beslutats jml 185 8 2).

Länsstyrelsen i Södermanlands län: Länsstyrelsen finner del angelägel, alt formen för förvaltningen av konkursboet beslutas i samband med beslut om konkurs. Det kan naturligtvis vara svårt för konkursdomaren, alt en­bart på grund av ansökningshandlingarna beslula om handläggningsform. Såsom kommittén påpekat lorde del dock vara möjligl för konkursdoma­ren all under hand erhålla underlag för sådant beslul. Då förvallaren i mindre konkurs dessulom, enligt förslaget, är skyldig atl ta initiativ till övergång lill ordinär konkurs om förutsättningama för del summariska förfarandet brister, tillstyrker länsstyrelsen kommitténs förslag i denna del.

Advokatsamfundet: Samfundet anser all de föreslagna båda rekvisilen för tillämpning av handläggningssystemet för mindre konkurser är lämpligt ulformade.

Domareförbundet: Beiräffande val av handläggningsform överensstäm­mer kommitléförslaget med förslaget i kommitténs första belänkande. För­bundet anser all något bärande skäl mot en möjlighet för konkursdomaren alt skjuta upp avgörandel av handläggningsformen inte har anförts. Den lidspress, varunder konkursdomaren i många fall arbetar då han skall träf­fa sitt avgörande, måste medföra att beslutet inte alltid kan vara tillräck­ligt väl grundat. Utredningen har inte heller i sitt förslag lagil hänsyn lill alt den domare som är konkursdomare regelmässigt också har andra ar­betsuppgifter inom domstolen och alt därför även möjligheterna atl genom telefonsamtal göra undersökningar kan vara begränsade. Förbundel föror­dar därför liksom i remissvaret över kommitténs förra belänkande, alt be­slutet i tveksamma fall får skjutas upp.

I rubriken lill 9 kap. finns uttrycket mindre konkurs. Detla uttryck är välvalt. Särskilt viktigt är del enligt förbundets mening att en benämning på delta slag av konkurs används i kapitlets paragrafer. Så har inte skett ulan, troligen på grund av uttalanden i prop. 1975/76:210 sid. 148, brukas uttryckssättet att konkursen handläggs enligt 185 a-185 g 88. Rubrikens uttryckssätt kommer att bli del som används i dagligt tal. Det är viktigt, att benämningen också blir så vederlagen alt den kan slå i konkurskungörel­ser och liknande. Förbundel förordar därför, att en benämning på della slag av handläggningsform lagfästes.

7.2 Förvaltning och tillsyn m.m.

JK: Enligt min mening är del en klar fördel all den i propositionen före­slagna ordningen med kronofogdemyndighet som förvallare i mindre kon­kurser inte genomfördes. De betänkligheter av olika slag som kan anföras mot kronofogdemyndighel som lillsynsorgan väger ännu tyngre när del gäller förvaltaruppgiften. Jag har därför ingen erinran mot kommitténs för-

Prop. 1978/79:105

574

slag att till förvaltare i mindre konkurs i regel skall ulses advokat med in­riktning på affärsjuridik eller konkursförvaltning. Som framgår av vad jag förut anfört om ordinära konkurser anserjag atl man i vissa fall bör kunna - i synnerhet under en övergångslid lillämpa kravet på speciell erfaren­het med viss mjukhet. Detla gäUer naturligtvis i särskilt hög grad i fråga om mindre konkurser.

1 likhet med vad kommitténs majoritet synes mena anser jag atl förval­lare bör ulses i alla konkurser. Det bör alllså inte komma i fråga alt lägga förvallamppgifler på lillsynsorganel.

Övergång från mindre konkurs lill ordinär konkurs bör kunna ske.

1 fråga om lillsynsorgan i mindre konkurser kan jag hänvisa lill vad tidi­gare anförts i motsvarande fråga när det gäller ordinära konkurser.

Överåklagaren i Stockholms åklagardistrikt: För konkurser där till­gångarna inte förslår till bestridande av konkurskostnaderna, faltigkonkur­ser, lillämpas enligt rådande ordning ett högsl summariskt förfarande. Förvaltare förekommer sålunda ej men väl merendels god man, vars rättigheter och skyldigheler dock är synnerligen begränsade i förhållande till förvaltarens i lillgångskonkurser. Någon skyldighet föreskrivs ej för go­de mannen atl anmäla misstanke om brott av gäldenären. Endast undan­tagsvis förekommer atl gode mannen likväl anmärker misstanke om brott i konkursbouppteckningen.

Antalet faltigkonkurser visar under senare år en avsevärt större ökning

än antalet lillgångskonkurser. De konkurser som utreds av åklagare med

avseende på förekomsten av eventuella brott utgörs för närvarande så gott

som uteslutande av lillgångskonkurser. Man kan emellerlid på goda grund­

er anta atl brott av gäldenären i själva verket är ofta förekommande också i

faltigkonkurser- 

Utredningar rörande organiserad ekonomisk brottslighet med inslag av systematiska konkurser visar atl konkurs ulan lillgångar stundom är ett medel i dessa sammanhang.

Kommitténs förslag beträffande mindre konkurser är tvivelsutan ägnat all råda bot på de brister som vidlåder gällande ordning. Som särskilt vik­ligl bedömer jag förslaget att förvaltare skall förordnas i aUa mindre kon­kurser ulom vissa dödsbokonkurser och att samma kvalifikations­krav skall gälla som för förvallare i ordinär konkurs. Redan svårighelerna att under initialskedet avgöra hur komplicerad och krävande förvaltampp-giften kommer atl bli lalar för förslaget, och en förstone till synes enkel förvaltningsuppgift kan, om gäldenärens förehavanden verkligen blir före­mål för skärskådan, säkerligen mången gång visa sig nog så grannlaga.

Jämlikt 185 b § andra stycket förslaget skall förvaltaren i den skriftliga uppgiften till konkursdomaren och tUlsynsmyndigheten anmärka om det finns skälig anledning anta atl gäldenären gjort sig skyldig till brott mot si­na borgenärer. Att förvaltaren åläggs denna skyldighet jämväl i mindre konkurser är naturligtvis utomordentligt angeläget. Mot bestämmelsens in-

Prop. 1978/79:105

575

nehåll och utformning villjag emellertid rikta samma kritik som ovan skett mot molsvarande beslämmelse beträffande ordinära konkurser.

Överåklagaren i Göteborgs åklagardistrikt: 1 de kommande mindre konkursema skall enligt kommitténs förslag inbegripas även de nuvarande s.k. fatligkonkurserna. Förslaget att förvaltare med samma kompetens­krav som i de ordinära konkurserna skall utses även i dessa noleras med tillfredsställelse. Nuvarande syslem med god man är inte tillfyllesl. Miss­tanke om brott är i minst lika många fall befogad när del gäller fattigkon­kurser som i de "stora" konkurserna. Jag vill i detta sammanhang påpeka, atl del i sådana fall ej enbart rör sig om misstanke om gäldenärsbrott utan även om t.ex. skatte-, bedrägeri- och förskingringsbroti. Delta var förhål­landet i en omfaitande uiredning i Göteborg under år 1974. Efter husrann­sakan i en juridisk byrås lokaler uppdagades gäldenärs-, skatte- och bedrä­geribrott i stor omfattning. Dessa brott hade före ingripandet, som i och för sig avsåg misstanke om bedrägerier, i det närmaste 100 -igt dolts under be­teckningen fatligkonkurs. Det kan anmärkas, att innehavaren av byrån i flertal fall själv var god man i konkurserna.

Alternativet att låla tillsynsmyndigheten utöva förvaltaruppgifterna i de mindre konkurser där det är uppenbart atl tillgångar helt saknas avstyrkes. Erfarenhetsmässigt finns en stor dold brottslighet i faltigkonkurser. Den föreslagna gränsdragningen kan medföra alt även i fortsätiningen ell stort antal presumtiva brotl kommer att tas undan från normal kontroll.

Överåklagaren i Malmö åklagardistrikt: Del är ur åklagarsynpunkl tacknämligt att förvallaren också i mindre konkurser har alt Ull konkurs­domaren ange om det finns skälig anledning antaga alt gäldenären gjort sig skyldig till brott mot sina borgenärer och grunden för misslanken.

Länsåklagaren i Stockholms län och Gotlands län: Del har länge fun­nits skäl all anta, att det bland fatligkonkurserna har dolt sig ell flertal fall av konkursförbrytelser, som aldrig har kommii att bli föremål för beivran. Detta beror till dels pä atl del i dessa fall inie upprättats någon förvaitarbe­rättelse med uppgifi humvida konkursförbrytelse kan misstänkas. När det nu föreslås att sådan uppgift skall lämnas även vid fattigkonkurser torde en hel del nya faU av konkursbrott komma under åklagares prövning. Della är tillfredsställande inte minst från den synpunkten att vissa av dessa brott säkeriigen är av allvariig art. Dessulom borde här öppnas möjlighet att komma på spåren sådan organiserad brottslig verksamhet i vilken del som ett led ingår atl driva företag till konkurs och alt före konkursutbrottet föra tillgångarna från företaget.

Del föreslagna sysiemel innebär som lidigare anförts att ett flertal nya brott kommer att bli föremål för utredning. Detta innebär en ökad arbets­belastningjämfört med nuvarande förhållanden för såväl polisen som åkla­garväsendet. Frågan hur dessa nya problem skaU mötas torde kunna få sin lösning inom ramen för den planerade verksamheien mol den organiserade och ekonomiska brottsligheten.

Prop. 1978/79:105

576

Länsåklagaren i Malmöhus län: Förvaltarens skyldighet enligt 55 8 all ange huruvida skälig anledning finns atl aniaga gäldenärsbrott har bibehål­lits och kompletterats med en regel i föreslagna 185 b 8 av innehåll atl för­valtaren i s.k. mindre konkurser skall ge konkursdomare och tillsynsmyn­dighet skrifilig uppgift om del finns skälig anledning aniaga gäldenärsbrott. Delta är enligt min bedömning en synnerligen väsentlig nyhet, och jag in­slämmer hell i kommitténs uttalande (sid 173) atl "del är angeläget all po­lis och åklagare får tillräckliga resurser för de komplicerade och tidskrä­vande utredningar som ofta behöver göras vid brottslighet i samband med konkurser".

Göta hovrätt: När det gäller gränsdragningen mellan mindre och ordinär konkurs föreslår kommittén atl en konkurs skall handläggas som mindre om del finns anledning anta 1. att gäldenärens bo inte räcker till belalning av kostnaderna för en ordinär konkurs eller 2. all boel med hänsyn till dess omfattning och övriga förhåUanden är av enkel beskaffenhei och att konkursen med fördel kan genomföras ulan bevakningsförfarande.

I sådana fall som avses under 2 ovan skall enligt förslaget gälla särskilda bestämmelser som medför ett förenklat förfarande. Sålunda skall exempel­vis förvallaren utan någon bevakningsprocedur utreda vilka fordringar som kan göras gällande. Som regel torde del förenklade förfarandel kom­ma atl lillämpas i sådana fall när endast någon eller några prioriterade bor­genärer erhåller utdelning. Enligt förslaget skall del vara möjligt alt i såda­na konkurser anlita allmänpraktiserande jurister som förvallare.

De här avsedda fallen bör, som kommittén föreslagit, handläggas i ett fö­renklat förfarande. Emellertid står dessa konkurser nära den ordinära kon­kursen. Sålunda skall finnas förvaltare och en tillsynsmyndighet och dessa konkurser förutsätts också som regel resultera i viss utdelning. Enligt hov­rättens mening bör allmänpraktiserande jurisler regelmässigl kunna utses till förvaltare i sådana konkurser. Lagtekniskt bör dessa konkurser regle­ras genom att särskilda bestämmelser ges om förenklat konkursförfarande i vissa fall.

I fall där det finns anledning anta atl gäldenärens bo inte räcker till betal­ning av kostnaderna för en ordinär konkurs är läget emellertid enligt hov-lältens mening ett hell annat. Några egenlliga förvaltningsåtgärder skall in­te vidlas i sådana konkurser och någon tillsyn över förvaltningen behövs följaktligen inte heller. De ålgärder som skall vidlas i sådana konkurser beslår väsentligen i atl göra en uiredning för all utröna om tillgångarna täc­ker kostnaderna för en ordinär konkurs. Ulredningen skall också kunna tjäna som underlag för en bedömning av frågan om gäldenären gjort sig skyldig lill brottsligt förfarande. Detta utredningsarbete torde som regel vara relativt okomplicerat och kräver inte att förvaltare utses. Som kom-mitléledamoten Gabrielson anför talar prakliska och kostnadsmässiga skäl för att denna utredningsuppgift förläggs lill kronofogdemyndigheten. En­ligt hovrättens mening är denna utredningsuppgift av en hell annan karak-

Prop. 1978/79:105

577

läran ell konkursförfarande och slår snarare ulmälningseden nära. Ett så­dant förfarande bör därför regleras för sig och synes kunna göras helt självständigt ulan hänvisning lill konkursbestämmelserna. Självfallel mås­te därvid ges bestämmelser att konkursdomarens godkännande av utred­ningen har samma verkan som konkurs.

Hovrätten över Skåne och Blekinge: I della belänkande har flera av de synpunkter hovrätten i sitt yttrande över "Förenklad konkurs m.m." (SOU 1974:6) beaktats. I den utsträckning så ej skett vill hovrätten, utan atl här upprepa sig. hänvisa lill nämnda yttrande.

Kommittén ullalade i "Förenklad konkurs m.m." atl i mindre konkur­ser med enkla förhållanden någon rättens ombudsman inte behövdes. Skä­len härför uppgavs bl.a. vara all en rällens ombudsman i sådana fall inte skulle rimma med önskemålel all åstadkomma ett enklare och billigare för­farande (KLK I s 96). I förevarande belänkande säger kommittén att även förvaltningen i mindre konkurser bör slå under tillsyn av ett särskilt till­synsorgan och tillägger att prakliska skäl lalar för all kronofogdemyndig­heterna får utöva lillsyn också i de mindre konkurserna (s 133).

Vad hovrällen ovan uttalat mot att kronofogdemyndigheterna blir till­synsorgan i ordinära konkurser gör sig inte med samma styrka gällande be­träffande mindre konkurser. För hovrättens del skulle det i och för sig inte le sig främmande att kronofogdemyndigheterna får bli tillsynsorgan i mind­re konkurser. Hovrätten vill emellertid ifrågasätta om det överhuvudlaget är nödvändigi med ett lillsynsorgan i mindre konkurser. De av kommittén i "Förenklad konkurs m.m." framförda skälen mol all ha en rättens om­budsman torde även lala mol alt ha kronofogdemyndighet som tillsyns­organ. Härtill kan fogas att en kunnig förvaltare i dessa konkurser knap­pasl behöver samråda med ett lillsynsorgan om förvaltningsåtgärder. En ytterligare omständighet som talar i samma riktning är konkursdomarens kontrollfunktion, vilken hovrätten anser bör bibehållas även i mindre kon­kurser. Som skäl för att trots det sagda ändå ha ett lillsynsorgan i de mind­re konkurserna skulle kunna anföras hänsynen lill det allmännas inlressen. Konkursdomaren lorde ha begränsade möjligheter att bevaka dessa intres­sen. Ätt del allmännas intressen särskilt förtjänar all beaktas i de mindre konkurserna hänger samman med att tillgängama i dessa konkurser ofta är av ringa eller intet värde. I de mindre konkursema är statsverket genom kronofogdemyndigheten ofta den störste borgenären. Del allmännas bor­genärsintresse lorde härigenom bli tillräckligt bevakal. De allmänna inlres­sen som därutöver kan förekomma torde huvudsakligen utgöras av arbets­marknads- eller regionalpolitiska intressen. Eftersom kommitténs förslag om tillskapande av ett allmänt ombud skall gälla även för mindre konkur­ser, torde del vara väl sörjt för atl även dessa intressen blir bevakade.

Med hänsyn lill det anförda avstyrker hovrätten reglerna om tillsyn över mindre konkurser.

Hovrätten instämmer i kommitténs uppfattning all i mindre dödsbokon-

37   Riksdagen 1978179. 1 saml. Nr 105

Prop. 1978/79:105

578

kurser förvaltare behöver utses endast om särskilda skäl föreligger. Enligt hovrällens mening bör dock i övrigi förvaltare utses i alla mindre konkur­ser. Hovrätten avvisar sålunda den av kommittén anlydda ordningen all avvara förvaltare i vissa konkurser i vilka lillsynsorganet skulle fullgöra förvaltaruppgifter.

Stockholms tingsrätt: Tingsrätten tillstyrker kommitténs förslag atl i mindre dödsbokonkurser förvaltare skall utses endasl om särskilda skäl föreligger och att i övriga mindre konkurser förvaltare alltid skall ulses. Under hänvisning lill de invändningar som kommittén själv anförl (s. 237 f) avslyrker tingsrätten det alternativa förslaget att. i de fall då gäldenärens bo saknar lillgångar, förvaltare ulses endast om särskild anledning förelig­ger och att i sådana fall tillsynsmyndigheten skall fullgöra de uppgifier som ankommer på förvaltare. I della sammanhang vill tingsrätten uttala sin till­fredsställelse med atl det brislfäUiga sysiemel med s.k. fatligkonkurs nu torde komma att ersättas med en ändamålsenligare ordning för handlägg­ning av mindre konkurser.

Göteborgs tingsrätt: Kommittén har såsom ett tänkbart alternativ lagit upp möjlighelen all förvaltare inte utses i förenklad konkurs, om det är up­penbart att gäldenärens bo saknar tillgångar. Vid bedömningen av om det­ta är uppenbart har konkursdomaren atl lila huvudsakligen till uppgifi från kronofogdemyndigheten och gäldenären. Del lorde bli sällan som borgenär kommer atl begära alt förvallare utses. Konkursdomslolen har enligt för­slaget inte rätt alt ta eget initiativ. I så fall blir det kronofogdemyndighelen som ulan nämnvärd kontroll kommer att bedöma om särskild anledning föreligger. Detla anser tingsrätten mindre lämpligt. Förvaltarfrågan bör i stället lösas på ett likartal säll i samtliga konkurser. Kravet på opartiskhet hos konkursförvaltningen måste ses som väsentligt liksom en effektiv fort­löpande kontroll av förvaltningen. Om kronofogdemyndighelen skulle handha förvaltningen i vissa konkurser skulle detla medföra att kontroll­funktionen försvinner. Konkursdomstolen har inga praktiska möjligheter att utföra kontroll. Tingsrätten kan inte finna alt del altemativa förslaget skulle innebära avsevärt lägre kostnader.

Borås tingsrätt: Erfarenhetsmässigt kan man väl säga sig atl då del är fråga om ett mindre företag som går i konkurs är dess bokföring ofta i oordning. Detta i sin tur måsle medföra att något uidelningsförslag inte kan upprättas utan bevakningsförfarande. Överhuvudtaget kan det vara be­länkligl att helt slopa detta förfarande i en stor del av utdelningskonkurser­na. Tingsrälten delar härvidlag de synpunkter som vid remissbehandlingen av betänkandet (SOU 1974:6) Förenklad konkurs m.m. framförts av Lid­köpings tingsrätt och domareförbundet, se sid. 97 i prop. 1975/76:210.

Enligt förslaget skall i mindre uldelningskonkurser uidelningsförslag fasislällas av konkursdomaren. Denne har ej annan kännedom om boel än vad som kan framgå av bouppieckningen. 1 uldelningsförslaget tas ställ­ning bl.a. lill vilka fordringar som skall utgå med förmånsräll. Bedömning-

Prop. 1978/79:105

579

en härvidlag är av sior viki för borgenärerna. Särskilt då del gäller fordran p.g.a. företagsinleckning lär det kunna uppstå svårigheteratt bedöma vil­ken egendom som omfattas av företagsinleckning. Konkursdomaren kan nog sägas vara ur stånd all t.ex. i nu nämnt fall bedöma om uldelningsför­slagel är behäftat med fel eller brist som inverkar på någons räll.

Med det i 185 e 8 och 185 f 8 föreslagna systemet kommer frägor om tvistiga fordringar all behandlas först i samband med klander av uldel­ningsförslaget, vilket måste anses vara en mindre lyckad ordning.

Ett ytterligare skäl atl icke nu genomföra någon genomgripande omlägg­ning av bevaknings- och uldelningsförfarandet i vissa konkurser är atl kommittén under sitt fortsatta arbete kommer all gå igenom reglerna om bevakning och utdelning i ordinära konkurser. Det förefaller tingsrätten lämpligasl att lösa frågorna om bevakning och utdelning i alla uldelnings­konkurser i ett sammanhang.

Härav följer att någon ändring av reglerna om uppdelning av konkursför­farandét på skilda handläggningsformer icke nu bör genomföras.

Tingsrätten avstyrker alltså atl man för närvarande genomför kom­mitténs förslag till uppdelning av konkurserna i ordinära konkurser och mindre konkurser.

Däremoi är del angelägel att även i faltigkonkurser utredning sker dels beträffande återvinningsmöjligheter, dels beträffande förekomslen av gäl­denärsbrott. En ändring innebärande all den gode mannen skall vara skyl­dig atl alllid utreda dessa frågor bör införas snarast möjligt. Samtidigt därmed skulle också de av kommittén i 188 8 föreslagna kosinadsreglerna kunna genomföras. Efiersom den gode mannen skulle få utökade uppgifier bör kraven på hans kvalifikationer samtidigt skärpas.

Västerås tingsrätt: Förslaget att systemet med s.k. faltigkonkurser skall ersättas av en ny ordning för handläggning av mindre konkurser ulgör en­ligt tingsrättens mening en av de viktigaste delarna om inte den viktigas­te i belänkandet. De nu gällande bestämmelserna ger t.ex. gode mannen dålig vägledning i fråga om vilka ålgärder han bör vidtaga. Detla har ska­pat osäkerhet och stundom gett gäldenären sådan tidsfrist all boel varil i del närmaste "renrakal" när gode mannen till slut kunnai la i tu med all upprätta bouppieckningen. Till delta kommer avsaknaden av utredning om orsakerna lill gäldenärens obestånd och om denne kan antas ha gjort sig skyldig till gäldenärsbrott. Delta har säkerligen bidragit till atl en om­fattande ekonomisk brottslighet ej sällan dolt sig bakom falligkonkurserna. Med den av kommittén föreslagna ordningen som i allt väsentligt till­styrks av tingsrätten borde del finnas goda möjligheler all komma lill rälla med nuvarande brisler saml i övrigt åstadkomma det enklare och me­ra flexibla konkursförfarande, som utredningen syftade till. Om man vill ingripa mol den ekonomiska brottslighet som uppenbarligen förekommer i samband med konkurser, är det emellertid inte tillräckligt atl ändra kon­kurslagens bestämmelser. Polis- och åklagarmyndighet måste få bättre ul-

Prop. 1978/79:105

580

redningsresurser. Enligt tingsrättens erfarenhet har nämligen mycket få av de förvallarberältelser. som översänts till åklagarmyndigheten p.g.a. däri angiven misslanke om gäldenärsbrott, föranlett åtal. Detla torde åtminsto­ne delvis kunna förklaras av bristande utredningsresurser. Kommitténs förslag innehåller enligt tingsrättens mening vissa förbättringar jämfört med den i prop. 1975/76:210 föreslagna ordningen. Tingsrällen syftar bl.a. på atl möjlighel tillskapats all övergå från mindre till ordinär konkurs. Som tidigare nämnls anser tingsrätten de nya förutsättningarna för atl lill­ämpa handläggningsordningen för mindre konkurser vara lämpligt ulfor­made. Viss lillsyn behövs emellertid även över förvaltningen i mindre kon­kurser. Tillsynen bör därvid kunna begränsas till redovisningsgranskning och godkännande av utlägg. Med hänsyn till atl tingsrätten ovan förordal alt RO-institutionen bibehålls bör tillsynen även över mindre konkurser utövas av RO.

Umeå tingsrätt: Enligt utredningsdirektiven åsyftas med nu ifråga­varande översyn av konkursförfarandét atl åstadkomma ett enklare och mera flexibelt konkursförfarande för all skapa möjligheler till en snabbare och mindre kostnadskrävande avveckling av konkursbo utan alt rimliga garantier för rättssäkerhet och objektivitet åsidosätts. Översynen har ang­ells böra inriklas på frågor där det finns ell påtagligt reformbehov.

Mol bakgrund av angivna syften finner tingsrätten kommitténs förslag i fråga om förfarandet i mindre konkurser saml i fråga om avgränsningen av denna kategori konkurser välgrundade.

BRÅ: BRÅ anser emellerlid alt del från brottsförebyggande synpunkt ej finns skäl atl göra någon skillnad mellan ordinära och mindre konkurser vad belräffar förvaltning och lillsyn. BRÅ vill därför sälta ett frågetecken för kommitténs allernaliva lösning om att förvaltare inte behöver ulses i sådana mindre konkurser där lillgångar uppenbarligen saknas. En av kon­kursförvaltarens uppgifter är atl undersöka om gäldenären kan antas ha gjort sig skyldig till gäldenärsbrott. För alt denna fråga skall bevakas i lill­räcklig utsträckning även i konkurser där tillgångar uppenbarligen saknas, bör enligt BRÄ:s mening förvallare alllid ulses.

RPS: Förvallning i någon form bör anordnas i samiliga konkurser ulom liUgångslösa dödsbokonkurser. Förslagei all lillsynsmyndigheien i övriga tillgångslösa konkurser övertar vissa förvaltaruppgifter syns vara accep-labell. En förulsäiining härför är dock all förvaliningen bedrivs på sådani sätt att tillsynsmyndigheten utan dröjsmål kan konkret uttala sig om gälde­nären kan misslänkas ha begått gäldenärsbrott eller ej.

Bankinspektionen: Dock anser inspekiionen atl när del är fråga om kon­kurser där boet uppenbart saknar tillgångar praktiska skäl och kostnads­skäl lalar för all förvallare ej förordnas. Kronofogdemyndighelen bör i dessa fall som ell led i sin tillsyn överväga, om anledning finns alt ta inilia­liv lill förundersökning om eventuellt brottsligt förfarande från ban-kens-gäldenärens sida.

Prop. 1978/79:105

581

Statskontoret: Kommittén har i del avsniii av betänkandet som behand­lar de mindre konkurserna redovisat en alternativ lösning av lörvaltartYä-gan i sådana konkurser där det är uppenbarl att tillgångar saknas. Alterna­tivet, som enligt kommittén skulle medföra vissa praktiska och kostnads­mässiga fördelar, innebär alt vissa förvaltaruppgifter i detta slags konkur­ser skall ankomma på tillsynsmyndigheten. Statskontoret anser att trots de principiella invändningar som kommittén anförl mot alternalivet. detta dock bör kunna närmare övervägas.

Riksrevisionsverket: Av kostnadsskäl anser RRV att del av kommittén ulan egel ställningstagande redovisade alternalivet all kronofogdemyndig­heten skall fullgöra förvaltningsuppgifter i uppenbarl tillgångslösa konkur­ser bör genomföras. En sänkning av kostnaderna börenligt RRV:s mening också kunna ske genom övergång frän konkursföifärande lill utmätning under fömtsättning all en förbättring av denna exekulionsform äger rum på grundval av lagberedningens förslag.

RSV: Till följd av kvalifikationskraven skall som konkursförvallare re­gelmässigl utnyttjas specialister, dvs. advokater eller andra som är särskilt inriktade på affärsjuridik och har erfarenheler av konkursförvallning. Kva­lifikationskraven skall formellt gälla i alla konkurser oavsett handlägg­ningsform. Kommittén har (s. 236) uttalat all även allmänpraktiserande ju­rister skulle i viss omfattning kunna anlilas som förvallare i de konkurser där tillgångarna kan antas inte räcka till belalning av konkurskosinaderna. RSV vill i della sammanhang anföra alt risken för ekonomisk brottslighet och illojala förfaranden enligt verkels erfarenheler torde vara minsl lika stor i de mindre konkurserna som i de ordinära. Enligt RSV:s mening bör därför personer ulan ovan nämnda särskilda kunskaper inte annal än i un­dantagsfall anlilas som förvallare. Det torde vidare kunna påslås atl för­valtningsuppgifterna i mindre konkurser kräver mer exekutionsrällsliga kunskaper än erfarenhet av affärsjuridik. RSV vill här också erinra om all de arbetsrältsliga problemen under senare år blivii ell allt vikligare inslag i konkursförvallningen. Verkei har i lönegaranlisammanhang sett flera ex­empel på förvaltares bristande kunskaper inom arbetsrätten.

Fär. som RSV lidigare föreslagil. tillsynsmyndigheten direkt möjlighet all även i mindre konkurser påverka förvallarvalet torde delta göra kon­kursdomarens bedömning belydligt säkrare. Efiersom förvallare utses av konkursdomaren efter hörande av lillsynsmyndighel anser RSV att till­räckliga garaniier finns för atl person, som på grund av lidigare agerande eller av annal skäl är jävig, inte kommer alt utses lill förvallare (lämplig-helsbedömning). Särskild bestämmelse om jäv för förvaltare förefaller där­för onödig.

De relativt höga krav som ställs på förvallare kan emellerlid medföra atl den krets av advokaler och andra som har erforderiiga kvalifikationer inte räcker till för alla förvaltaruppdrag. Denna omsländighel bör beakias vid bedömningen av frågan om uiseende av förvallare kunde underlåtas i vissa konkurser (betänkandet 6.2.2.2).

Prop. 1978/79:105

582

Förvaltare skall enligt förslaget ulses i alla mindre konkurser (ulom be­träffande vissa dödsbon). Kommittén har emellerlid ulan all själv ta ställ­ning i frågan redovisat (s. 236 fO ett alternativ lill förslaget som innebär atl förvaltare inte utses i uppenbart tillgångslösa konkurser. Förvaltaruppgif­terna skulle i stället fullgöras av tillsynsmyndigheten. Av RSV hörda KFM har samtliga med ett undantag avstyrkt detla alternativ. På grund härav och mot bakgrund av de invändningar kommittén redovisal är också RSV något iveksam inför en ordning där KFM:s uppgifier som lillsynsmyndig­hel blandas med förvaltaruppgifter. Emellertid finns som nedan anförs även fördelar med kommitténs alternalivförslag.

Till kalegorin uppenbarl tillgångslösa konkurser, där för övrigi staten genom KFM mestadels initierat konkursen, torde kunna hänföras inemoi 30 av samtliga konkurser. Denna mängd tillgångslösa konkurser innebär all de prakliska och kostnadsmässiga fördelarna är uppenbara med ett för­farande där redan engagerad part, slalen genom KFM, i stället för en sär­skild förvaltare som också skall särskilt arvoderas, upprättar bouppleck­ning och utreder ålervinningsmöjligheler och eventuell gäldenärsbroltslig-het. 1 många fall torde dessa frågor ha berörts eller vara utredda hos KFM innan konkursansökan sker. I än högre grad torde detla bli fallel sedan UB trätt i kraft. Även om dessa uppgifter inte är av rent exekuiiv art kan de enligt verkels mening betraktas som en fortsättning på och avslutande av KFM:s exekuliva verksamhei mot gäldenären.

KFM har enligt förslaget all i alla mindre konkurser fullgöra en uppgifi som i de ordinära konkurserna ankommer på förvaltaren, nämligen att prö­va om betalning enligt lönegarantin skall utgå för fordran i konkursen. Det­la är en uppgift som är föranledd av konkursen men den fullgörs inte av KFM i dess egenskap av tillsynsmyndighet.

RSV vill också erinra om sina tidigare uttalade farhågor att advokaler och andra med erforderliga kvalifikationer för förvaltaruppdrag inte kom­mer atl finnas i lillräcklig mängd.

Till delta skall också läggas alt det i tilläggsdirektiven betonats angelä­genhelen av att konkurskostnaderna hålls nere framför allt när det gäller mindre konkurser.

Med hänsyn till vad nu anförts vill därför RSV förorda att särskild för­valtare inte utses i de tillgångslösa konkursema utan att KFM får fullgöra nödvändiga förvaltaruppgifter.

Kronofogdemyndigheten i Stockholm: Vad angår de mindre konkurser­na redovisar kommittén en alternativ lösning enligt vilken förvaltare inte behöver utses i de mindre konkurser där del är uppenbart att tillgångar helt saknas. De praktiska och kostnadsmässiga fördelarna med en sådan ordning överväger enligt vår mening inte de invändningar som kan göras däremoi. Om kronofogdemyndighelen blir tiUsynsmyndighel bör myndig­heten inte dessulom överta förvaltaruppgifterna i dessa mindre konkurser. Samma skäl som har åberopats mot lämpligheten att förordna advokal som

Prop. 1978/79:105

583

rättens ombudsman i konkurs, där även förvaltaren är advokat, torde kun­na åberopas mot atl låta kronofogdemyndigheten vara både tillsynsmyn­dighet och förvaltare. Ätt kronofogdemyndighelen företräder staten i egenskap av konkursborgenär är också ell skäl mol alt myndigheien skall uppiräda som förvallare. Därtill kommer all det vid tidpunkten för kon­kursbeslulel ofta lorde vara svårt alt avgöra vilka konkurser som är up­penbarl tillgångslösa. Vi avstyrker således det alternativa förslaget.

Kronofogdemyndigheten 1 Göteborg: I belänkandet på sid. 236 ff har lill diskussion upptagits frågan om tillsynsmyndighet kan tänkas fullgöra de uppgifter som ankommer på förvallare i fråga om konkurser där det är uppenbart alt tillgångar saknas. Efter att ha lagil del av de argument som lämnats för och emot delta alternativ har KFM funnil vad som talar emot väga tyngst.

Kronofogdemyndigheten i Malmö: 1 proposilionen 1975/76:210 före­slogs alt kronofogdemyndighel skulle vara förvallare i mindre konkurser. Del är ur statsverkets synpunkt beklagligt atl della förslag inte vann riks­dagens godkännande. Något sakligt motiv för avslag på propositionen kan svåriigen hittas. 1 realileien lorde avslaget ha grundat sig på en kombina­tion av poliliskl-ideologiskt länkande och en övertro på advokats fria ställning.

Myckel hade varil all vinna för siaisverkel om kronofogdemyndigheler-na blivit tilldelade denna funktion. Del måste nämligen klart sägas ifrån att den nuvarande ordningen beträffande de s.k. fattigkonkurserna inte funge­rar tillfredsställande ur statsverkets synpunki. Statsverket är i regel den störste fordringsägaren i dessa konkurser och har därför stort iniresse av atl så fullständig utredning som möjligl företas. Den ersättning, som utgår lill gode männen i faltigkonkurser är ofta förhållandevis blygsam. Gode männen har därför varken intresse av eller möjlighet att göra de ulredning­ar som i många fall skulle vara önskvärda för alt säkra egendom och för atl få underlag för återvinningstalan. Visserligen skall handläggningsformerna bli annoriunda i de mindre konkurserna men skall förvaltaren i dessa kon­kurser agera mera aktivt kommer koslnadema också att stiga avsevärt. Kronofogdemyndigheterna som förvaltare hade, med hänsyn lill den stora kännedom myndigheterna regelmässigl har om konkursgäldenärerna, haft betydligt större förutsättningar atl för mindre kostnader företa dessa utred­ningar statsverket till fromma. Kronofogdemyndigheten anser därför fort­farande att kronofogdealtemativet är den bästa lösningen av förvaltarfrå­gan i mindre konkurser.

Med utgångspunkt från att "kronofogdealtemativet" dock torde vara definitivt avfört ur diskussionen, har kronofogdemyndigheten i princip in­tet att erinra emot det nu framlagda förslaget till handläggning av de mind­re konkurserna, varken i vad avser förvahningen eller lillsynen. Kronofog­demyndigheten är däremot inte beredd tillstyrka den av kommittén i moti­ven framförda tanken att tillsynsmyndigheten möjligen skulle kunna över-

Prop. 1978/79:105

584

ta förvaltningen av de uppenbart tillgångslösa konkurserna. Anser sig statsmaklerna i princip inte vilja anförtro förvaltarskapet i de mindre kon­kursema till kronofogdemyndigheten, saknas det anledning för dessa att "hoppa in", då fråga är om hell tillgångslösa konkurser. Detla skulle i rea­liteten innebära att kronofogdemyndigheterna skulle fungera som någon slags sopstation, där allsköns mindervärdigt gods kunde avsljälpas. Tan­ken lorde också vara ologisk mot bakgmnd av riksdagens uppfattning alt kronofogdemyndigheterna överhuvudtagel skulle vara olämpliga som för­valtare.

Kronofogdemyndigheten i Borås: Kfm biträder kommitténs förslag. Kfm anser all förvallare skall utses i alla mindre konkurser (ulom beträf­fande vissa dödsbon), Mol det av kommittén redovisade allemalivei all avvara förvallare i uppenbart tillgångslösa konkurser finns bärande in­vändningar. Kronofogdemyndighelen bör vara ett renodlat tillsynsorgan. Del kan också starkt ifrågasättas om systemet med all låta tillsynsmyndig­heten ha vissa begränsade förvaltaruppgifter i tillgångslösa konkurser verkligen medför praktiska och kontorsmässiga fördelar. Allemalivlös-ningen avvisas.

Kronofogdemyndigheten i Kristianstad: Beträffande de mindre konkur­sema lorde det ofta förhålla sig så alt risken för förekomslen av ekono­misk brottslighet och illojala förfaranden snarare är större än mindre än i ordinära konkurser. Behovet att undersöka om återvinningsbar egendom finns torde likaledes vara lika utlalal här som i ordinära konkurser. Utred­ningen i nämnda avseenden bör vara lika noggrann och insiktsfull som i ordinär konkurs. Förvaltare i mindre konkurser bör utses ur samma kår av specialiserade advokaler som avses som förvaltare i ordinära konkurser.

Kronofogdemyndigheten i Umeå: Beiräffande de under denna rubrik diskuierade alternativen vill myndigheien förorda, all förvaltare utses i al­la mindre konkurser och all kronofogdemyndighet inte ulses lill förvaltare. Härigenom undvikes varje risk för verklig eller inbillad iniressekonfiikt. De föreslagna lösningarna i övrigi tillstyrkes.

Kronofogdemyndigheten i Örnsköldsvik: I motsats till piopförslagel föreslås nu advokal som förvaltare i mindre konkurs. KFM skall även i dessa vara tillsynsmyndighet.

Kommittén har emellertid som alternativ föreslagit att tillsynsmyndig­heten skall handha förvallarskapet i de fall del är uppenbarl all gäldenären saknar tillgångar. Enligt den av KLK 1 redovisade statistiken saknades lill­gångar åren 1971 och 1972 i 30 % av lolala antalet konkurser. Översatt till dagens siffror skulle del röra sig om ca 1.200 konkurser.

Denna siffra skulle stiga om man beaktar de gränsdragningsproblem som måste uppslå. Många konkurser, som vid konkursdomarens beslul om handläggningsform förefaller vara uppenbarl tillgångslösa visar sedan atl tillgångar ftnns. Hur skall man då förfara om dessa visar sig uppgå lill 500, 8(X) eller 1.300 kronor? Skall delta motivera uiseende av annan förvaltare. Jag ulgår från alt så inte skulle bli fallet.

Prop. 1978/79:105

585

Äv de konkurser som avskrevs åren 1971-72 utvisade ca 10 % en be­hållning av 1-1.000 kronor. Della ihotsvaiar idag 400-500 konkurser. Även en stor del av dessa skulle då kunna länkas bli förvallade av tillsyns­myndigheten.

De arbetsuppgifter som är förenade med tillsynsfunktionen lorde huvud­sakligen ankomma på kronofogdepersonal. När det gäller förvaltning i mindre konkurs visar gjorda överväganden atl många uppgifter kan utföras av andra personalgmpper, främsi exekuliva Ijänslemän. Tillsynsfunktion och förvallning skapar sålunda olika organisationsbild på myndighelerna. All i vissa konkurser handha förvaltningen kräver insatser av annat slag än utövandet av lillsynen och kan därför inte sägas vara naturligt knuien till denna.

Med utgångspunkt från siffrorna från 1971-72 skulle del röra sig om än­da upp lill 40 % av samtliga konkurser, som skulle bli förvallade av KFM. Jag kan inte finna alt ett sådani förslag ligger i linje med direktiven. Delta skulle bli än mera uttalat om "gränsen" för att undvika gränsdragnings­problem sattes vid dagens fatligkonkurs (185 8 1) enligt förslaget. Dessa uppgår idag till ca 70 % av antalet konkurser.

När nu KFM inte kan ulses lill förvallare i samtliga mindre konkurser, vilket varil en myckel rationell lösning, finner jag att vad kommittén an­förl mol all KFM skall vara förvaltare lalar för en lösning där advokal är förvaltare och KFM lillsynsorgan i samtliga typer av konkurser. Jag länker då främst på önskemålel all bygga upp en fasl kår av förvallare, undvikan­de av skisserade gränsdragningsproblem vid beslämmande av förvall-ni ngsform, olägenheterna med tre lyper av konkurser och övergången mel­lan dessa.

Syfiet med mindre konkurs är att åstadkomma ett förenklat förfarande. Delta når man inte genom alt dela upp förvaltningen på två olika organ.

Kronofogdemyndigheten i Östersund: Det har uttalats all KFM av prin­cipiella hänsyn inte bör vara förvaltare ens i de föreslagna s.k. mindre kon­kurserna. Kronofogdemyndighelen måsle kriiisera den konslmklion av "jäv" som byggls upp och enligi belänkandei lell lill aU KFM inte i något fall skall få ulöva konkursförvaltning. Inte ens rent teoretiskt kan det ligga något betänkligt i att KFM är på en gång företrädare för staten som skatle­borgenär och förvaltare och/eller lillsynsmyndighel. Konkursdomstolen kan uppenbarligen med den redovisning som bör ske till konkursdomaren kontrollera att handläggningen bedrivs enligt gällande bestämmelser. Den kronofogdepersonal, som skulle delta i handläggningen, arbetar under Ijänsteansvar och kan lika litel som en av konkursdomaren utsedd förval­tare antas ha något intresse av alt t.ex. obehörigen gynna någon borgenär. Ändra borgenärer än staten saml konkursgäldenärema får antas fortlöpan­de informera sig om förvaltningen och kan påtala förmenta fel hos t.ex. konkursdomaren eller hos RSV, som i ett nytt system för konkursförfaran­de måste lämna KFM detaljföreskrifter och säkerligen också utöva kon-

Prop. 1978/79:105

586

troll atl föreskrifterna följs saml all handläggningen blir likformig. KFM:s verksamhei underkastas fö. redan nu granskning genom olika tillsyns-organ. Det kan i sammanhanget anmärkas alt man på ett annat rättsområde funnit det rikligt all läla myndighet ha en dubbelfunklion det har veter­ligen inte under senare år med allvar gjorts gällande att det skulle vara principielll tveksamt, atl viss åklagare fungerar som förundersöknings-ledare i svårare brottmål och samtidigt själv utför statens lalan i brottmåls-processen.

Vad som emellerlid starkasl lalar för KFM som konkursförvaltare är de ovan antydda prakliska hänsynen. KFM förfogar över den utrednings­apparat och organisaiion. som kan leda till ralionell och snabb handlägg­ning av konkurs. Om KFM likväl inte anses böra vara annat än tillsyns­organ måste ändock KFM:s resurser utnyttjas i de typiskt sett okontro­versiella konkurser, som nu handläggs enligt 185 8 KL. Kronofogdemyn­dighelen anser sålunda att man bör ta fasta på kommitténs tankegång all del kan vara helt otjänligt atl i vissa obelydliga konkurser utse förvallare. Kommitténs förslag, all förvaltare inte skall förordnas när det är uppen­bart att tillgångar helt saknas förefaller dock innebära en obehövlig be­gränsning. KFM måsle kunna få omedelbarl realisera de tillgångar av mindre värde, som finns i de nuvarande s.k. fattigkonkursema. Förvaltare skall inte behöva förordnas. Med en sådan utformning av KFM:s behörig­hel kan syftet vinnas med en billig avveckling, samtidigt som konkursgäl­denären gynnas genom att intäklema används atl minska hans skulder. Det bör framhållas att man redan nu på många håll tillämpar ett smidigt förfarande i fattigkonkurs så att gode mannen eller kronofogdemyndighe­len med gäldenärens medgivande säljer tillgångarna. Influina medel redo­visas lill den bäst prioriterade borgenären. Det skulle vara olyckligt om detta av praktiskt behov framtvingade förfarande genom den nya konkurs­lagsliftningen inte skulle bli tillåtet.

Kommerskollegium: Av föreslagen lydelse lill 55 8 konkurslagen fram­går all förvallaren skall ulröna bl.a. orsakema till gäldenärens obestånd, huruvida del finns anledning anta all gäldenären gjort sig skyldig lill brottsligt förhållande mol sina borgenärer samt, om gäldenären är bok­föringsskyldig, "vilkel bokföringssystem han har tillämpat och hur bok­föringsskyldigheten har fullgjorts". Enligt den föreslagna 185 b 8 skall för­valtaren ha dessa åligganden även vid mindre konkurs med undanlag för angivande av bokföringssystem och undersökning av hur bokförinsskyl-digheten fullgjorts. Enligt koUegiets mening bör emellertid förvaltaren re­dovisa förhållandena härvidlag även vid mindre konkurs eftersom konkur­sens omfattning ju inte hindrar att gäldenären genom alt åsidosätta bok­föringsskyldigheten kan ha vilselett borgenärerna.

AMS: De föreslagna bestämmelsema angående gränsdragningen mellan mindre och ordinära konkurser biträdes liksom förslaget rörande förvalt­ningen och tillsynen i mindre konkurser saml möjligheterna till övergång från mindre tiU ordinär konkurs.

Prop. 1978/79:105

587

Länsstyrelsen i Södermanlands län: Kommitténs alternativa förslag angående förvaltare i tillgångslösa konkUrser finner länsstyrelsen vara en olämplig lösning. Däresi tillsynsmyndigheten skulle förvalta de tillgångslö­sa konkurserna skulle gränsdragningsproblemen vid tidpunkten för kon­kursbeslutet ytterligare accentueras. Dä mindre konkurser enligt förslaget kan övergå till ordinära konkurser, finner länsstyrelsen det angelägel atl förvaliningen av sådana konkurser lillkommer samma krets som förvalt­ningen i ordinära konkurser. Äv skäl som länsstyrelsen redovisat ovan be­träffande förvaltares behörighet och kvalifikation bör även icke specialis­ter kunna anlilas för dessa uppdrag.

Länsstyrelsen i Kalmar län: Länsstyrelsen har i avgivet yllrande över kommitténs belänkande "Förenklad konkurs m.m." SOU 1974:6 för egen del förordat ki"onofogdemyndigheierna som förvaltare i de mindre konkur­serna.

Med beakiande av vad framkommil vid riksdagsbehandlingen av propo­sitionen och de tilläggsdirektiv som kommittén fått och vad kommittén i övrigt anför om tillsynsmyndighet vid ordinär konkurs finner sig länssty­relsen böra biträda det nu framlagda förslaget atl kronofogdemyndighelen ulses lill tillsynsmyndighet även i mindre konkurser och all som förvallare utses någon som uppfyller de kvalifikations- och behörigheiskrav som en­ligt 44 8 KL förslaget gäller för förvallare i ordinära konkurser.

Länsstyrelsen anser att man i denna del även borde se till konkursboels skuldsida och att om skulderna inte översliger en viss limit skulle förvalta­re ej behöva ulses. Däremoi bör även i tillgångslösa konkurser med stora skuldposler och siora lönegaranlier förvallare regelmässigt utses.

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län: Länsstyrelsen har i sill yt­

trande över konkurslagskommitténs belänkande "Förenklad konkurs

m.m." (SOU 1974:6) tillslyrki del föreslagna förfarandet för mindre kon­

kurser. -- Länsstyrelsen hänvisar till delta yttrande   .

Länsstyrelsen anser lämpligt att i stort selt samma regler skall gälla i or­dinär och mindre konkurs beträffande förvallarens åligganden och verk-scimhet samt att lillsynen över förvaltningen också i huvudsak blir densam­ma. Della bör göra del enklare vid en ev. övergång från mindre lill ordinär konkurs.

Advokalsamfundet: Kommittén har beiräffande förvallarskapel i mind­re konkurser frångått det i proposilionen föreslagna kronofogdeallerna-livet. Samfundel hälsar delta med lillfredsställelse. Den i betänkandet de­klarerade enigheten på denna punkl förefaller dock skenbar i belraklande av alt ledamolen[REDACTED_EFTERNAMN] saml experterna[REDACTED_EFTERNAMN] och Eneslröm reserverade sig för kronofogdeallernalivet i betänkandet SOU 1974:6. Samfundet kan inte frigöra sig från den uppfattningen att enigheten i fråga om förvallarskapel i mindre konkurser bidragit till atl lösningen av till­synsfrågan blivit kronofogdemyndigheten.

Prop. 1978/79:105

588

Vad samfundet här anfört i tillsynsfrågan och med avseende på kon­kursförvaltarens befogenheter lar väsentligen sikte på de ordinära konkur­serna. Såvitt avser de mindre konkurserna kan delvis andra synpunkter få betydelse av innebörd atl skäl kan förekomma att överväga alt tillsyn över förvaltningen i mindre konkurser sker genom exempelvis kronofogde. En sådan ordning kan i så fall uppnås genom atl konkursdomaren i fall av mindre konkurs prövar lämpligt alt ulse viss kronofogde som RO/lillsyns-organ. om denne med hänsyn lill kvalifikationer och avsaknad av andra be­rörda borgenärsintressen än statens befinns lämplig och ojävig. 1 mindre konkurser finns inte heller skäl alt införa sådana beslulsfunktioner och rådgivande funklioner som nu lillkommer RO. Ävvecklingsålgärderna är vanligen av enkel beskaffenhei och kommer vanligtvis att vara av intresse endasl för slalen som borgenär.

Tillsynsorganels uppgifter bör i de mindre konkurserna kunna begränsas till redovisningsgranskning, godkännande av utlägg och kostnader samt eventuellt rätl alt klandra redovisning.

Samfundel ifrågasätter om det verkligen behöver föreligga anledning lill alt konkursdomarens fastställande av ersättning till konkursförvaltaren skall till skillnad från de ordinära konkurserna avse föruiom själva ar­vodel även konkursförvallarens utlägg och kostnader. Det förefaller mera ändamålsenligt om lillsynsorganet i mindre konkurser hade uppgiften atl godkänna förvallarens ullägg och kostnader. I de fail staten skall ersätta arvode som inte täcks av vad som influlit under avvecklingen måste under alla förhållanden en slutredovisning, vari det av konkursdomaren fastställ­da arvodel ingår som en posl. uigöra underlag för ulbetalningsbeslulet från vederbörande myndighei, och del borde därför inte vara någon olä­genhel alt tillsynsorganel ensamt avgör om redovisningen med avseende på där upptagna utlägg och kostnader skall godias eller inte. Regler om möjlighel Ull överprövning av tillsynsorganels beslul vid prövning av för­valtarens redovisning bör enligt samfundets mening i så fall tillskapas.

Konkursförvaltaren bör i mindre konkurser enligt samfundets mening erhålla en självsiändig beslutanderätt förenad med skyldighet atl i väsent­liga frågor informera och höra berörd borgenär. Vägledande för denna ståndpunkt är att behovet att få lill stånd enklaste och billigaste avveck­ling av mindre konkurser saml att redovisningskontrollen förbättras i jäm­förelse med vad som nu gäller för s.k. fatligkonkurs får anses uigöra vä­gande skäl för en reform.

Vidkommande frågan om övergång lill ordinär konkurs har samfundel den uppfattningen att inga olägenheter eller beaktansvärda merkostnader skulle uppstå därigenom atl utbyte av tillsynsorgan genom förordnande av RO sker och all enligt samfundets ovan redovisade ståndpunkt kon­kursförvaltningen efter övergången äger rum under medverkan av RO i slorl selt enligt de regler som nu gäller. Domareförbundet: De skäl, som enligt förbundets mening leder till atl

Prop. 1978/79:105

589

lillsyn över konkursförfarandét inte bör utövas av kronofogdemyndighe­len, har främst giltighet beträffande de ordinära konkursema. Ifråga om de mindre konkurserna lorde knappast föreligga behov för en kunnig förval­tare alt samråda med tillsynsmyndigheten om förvaltningsåigärder. Kro­nofogdemyndighel bör dock ändå inte vara tillsynsorgan i dessa konkur­ser, efiersom statsverket genom kronofogdemyndighelen ofta är den störs­te borgenären. Förbundet är emellertid inte främmande för tanken all i flertalet av dessa konkurser någon särskild lillsyn utöver den som kan ut­övas av konkursdomaren icke erfordras. Därvid har förbundel beaktat de höga kvalifikationskrav som även i dessa konkurser skall ställas på förval­taren.

Förvallare bör utses i alla konkurser (bortsett från de i propositionsförs­laget angivna mindre dödsbokonkursema). Förbundet avvisar den i avsnitt 6.2.2 anlydda möjlighelen att avvara förvaltare i vissa konkurser, i vilka lillsynsorganet skulle fullgöra förvaltaruppgifter.

Kronofogdeföreningen: Förvaltare behöver inte utses i samtliga kon­kurser. Kommittén har antytt det otjänliga i all tillsätta förvallare i konkur­ser, där del är uppenbart att tillgångar saknas. Förslaget i denna del tar emellertid inte hänsyn till den utveckling som i prakiiken framtvingats i fråga om de s.k. falligkonkurserna. Många konkurser handläggs numera enligt 185 8 KL trots att tillgångar finns i storleksordningen c:a 20-30.000 kronor. Det har befunnits ralionelll alt KFM och gode mannen i samråd och med gäldenärens medgivande realiserar tillgångarna. Behållna medel utdelas till de enligt bouppieckningen bäst prioriterade borgenärerna. För­farandet är smidigt och kostnadsbesparande samt överensstämmer i stora drag med förslaget om handläggning av mindre konkurser. Föreningen an­ser att man i del föreslagna nya systemet kan underlåta alt utse förvallare i de konkurser, som f n. handläggs som fattigkonkurser. KFM:s resurser bör utnyttjas för en snabb och billig avveckling i de fall boet kan antas inte förslå till de kostnader, som uppkommer i ordinär konkurs.

Bankföreningen: Kommitténs förslag överensstämmer i slort sett med del förslag som kommittén framlade i sitt delbetänkande "Förenklade kon­kurser m.m.".

Bankföreningen anförde i sitt yttrande över delbetänkandet atl del för­enklade förfarandet borde spara myckel arbele och kostnader. Bankför­eningen fann atl förslaget om förenklad konkurs var väl förtjänt atl läggas lill grund för lagstiftning. Bankföreningen har alltjämt samma uppfattning.

Bankföreningen tillstyrker förslaget atl förvallare skall utses även i mindre konkurser och atl lika höga kvalifikationskrav skall ställas på för­vallare i mindre som i ordinära konkurser.

Äv samma principiella skäl som tidigare anförts motsätter sig bankför­eningen alt kronofogdemyndigheten skall få utöva tillsynsorganels funk­lioner. Del ligger nära till hands atl med hänsyn lill de begränsade uppgif­ter, som är förenade med tillsynsfunktionen i mindre konkurser, i stället anförtro denna åt konkursdomaren.

Prop. 1978/79:105

590

Bankföreningen motsätter sig ocksä den alternativa lösningen enligt vil­ken tillsynsmyndigheten i de konkurser, där det är uppenbart alt gälde­nären saknar tillgångar, skall fullgöra de uppgifter som normalt ankommer på förvaltaren.

Bankföreningen inslämmer i de skäl. som kommittén anför mot den al­ternativa lösningen, och vill särskilt underslryka viklen av alt ell system, där förvaltare som regel inte tillsätts i de tillgångslösa konkurserna, skulle motverka möjligheterna atl upprälthålla en kår av advokaler och andra personer med speciell inrikining på konkursförvallning. Den alternativa lösningen bör inte genomföras oavsell om tillsynsfunktionen skall utövas av kronofogdemyndighelen eller av RO i egenskap av lillsynsorgan.

Sparbanksföreningen: Föreslagna regler för mindre konkurser synes ändamålsenliga och tillstyrkes.

Sveriges jöreningsbankers förbund: Slutligen vill förbundet tillstyrka den föreslagna regleringen såviu gäller mindre konkurser.

LRF: Vad avser förvallarskapet i mindre konkurser noterar LRF riks­dagens avslag på prop. 1975/76:210. innebärande alt kronofogdemyndighel i regel skulle vara förvallare i sådana konkurser. Departementschefen framhåller också i tilläggsdirektiven lill kommittén atl han delar riksdagens beiänkligheier mol all kronofogdemyndigheterna skall handha konkursför­vallningen i mindre konkurser och alt kommittén bör ulgä från alt förvalt­ningen i princip skall ankomma på advokal eller molsvarande. Kommittén har föreslagit all förvaltaren i mindre konkurser i princip skall ha samma kvalifikationer som förvaltare i ordinär konkurs, vilket innebär att advoka­ler i allmänhet kommer i fråga. Med hänsyn lill vad sålunda förekommii anser sig LRF böra godta den föreslagna förvaliarlösningen i mindre kon­kurser.

Vad angår de mindre konkurserna kan anföras andra synpunkier än be­träffande de ordinära konkurserna. I mindre konkurser saknas tillgångar hell eller nästan helt. Förhållandena är relalivi okomplicerade och några rällssäkerhelsproblem torde knappast uppkomma; ofta är endast staten borgenär och av skulderna utgöres i regel omkring hälften av skatteskul­der. Det kan vara lämpligt att konkursdomaren i sådana fall utser krono­fogdemyndighet som lillsynsorgan. Kronofogdeallernalivet skulle kunna vara huvudregel därest inte i det enskilda fallet särskilda skäl föreligger häremot.

Vad avser förvaltarens ställning i mindre konkurser synes det lämpligt att denne erhåller en självsiändig ställning och beslutanderätt, dock med skyldighet att i väsenlliga frågor la koniaki med och höra berörda borge­närer.

Ackordscentralen: Enligt ackordscentralens mening bör konkursdom­slolen vara tillsynsmyndighet också i mindre konkurser, varjämte det bör vara möjligt att utse granskningsman även här. Informationen lill borge-

Prop. 1978/79:105

591

närerna bör kunna begränsas lill all förvaltningsberättelsen tillställs dem.

Handdskarnmarförbundei: Förbundet vill beträffande den föreslagna regleringen av handläggning av mindre konkurser lill en början uttala sin tillfredsställelse över förslaget att förvaltare liksom lidigare normalt skall vara advokal. Beiräffande reglerna för tillsyn i mindre konkurser vill för­bundet hänvisa till vad som ovan sagts om lillsynsmyndighel i ordinära konkurser. Således finns även för de mindre konkursernas vidkommande invändningar mol all låla kronofogdemyndigheterna ulöva lillsyn över för­valtningen. Betänkligheterna inför en sådan ordning kan i och för sig vara begränsade då tillsynen i mindre konkurser i allmänhet kan inskränkas till ell minimum och något behov av samråd mellan konkursförvallare och lill­synsmyndighel inie föreligger i någon siörre ulsiräckning. Då förbundel emellerlid inie kan acceplera kronofogdemyndigheierna i de ordinära kon­kurserna synes det mindre lämpligt att endast för de mindre konkursernas vidkommande anlila deras Ijänsler. Samtidigt torde del slä klarl all även om de föreslagna reglerna om mindre konkurser förväntas komma alt om-falla fler konkurser än de nuvarande falligkonkursreglerna något behov av en rättens ombudsman icke föreligger. Förbundel vill med anledning härav ifrågasätta om inte den tillsyn som behöver ske i dessa konkurser enklast kan ulföras direkt av konkursdomaren. I övrigi har förbundel inget alt er­inra mot förslagels uiformning i denna del.

Lokala skattemyndigheten i Siockholm: (Myndigheien) är av den be­slämda meningen all alla konkurser oavsell sioriek bör handläggas på samma sätt, möjligen med undantag för s.k. dödsbokonkurs. 1 ell stort an­tal fall har det visal sig all 77 a 8 uppbördslagen missbrukats, och atl enligt 77 8 uppdebiterade belopp inte eriagts till statsverket.

1 många fall beror delta på medvelna manipulationer från företagares el­ler företrädares sida innebärande alt utmätningsbara lillgångar inte längre är direkt nåbara. Del är därför när del gäller näringsidkares s.k. falligkon-kurser, av lika viki som vid normala konkurser, all undersökning görs hu­ruvida gäldenärsbrott föreligger.

7.3 Taxor i mindre konkurser

JK: Mol bakgrund av min erfarenhel av taxor i rältshjälpsärenden är jag myckel skeptisk lill taxor i konkurser. Jag vill erinra om alt det under för­arbetena till rätlshjälpsreformen fömtsattes alt saktaxor skulle kunna utar­betas i praktiskt tagel alla mål och ärenden vid de allmänna domslolarna. Trois della har vi f.n. endasl en saklaxa (i äklenskapsskillnadsmål). För brottmål gäller en limkoslnadstaxa. Enligt min mening är ett taxesystem inte ägnal all leda till lägre kostnader.

Hovrätten över Skåne och Blekinge: Hovrätten tillstyrker kommitténs

förslag om taxa i mindre konkurser och ifrågasätter om inte taxesyslem

skulle kunna komma till användning i vidare utsträckning.      

Prop. 1978/79:105

592

Göteborgs tingsrätt: Vid Göleborgs tingsrätt lillämpas efter överens­kommelse med de advokaler som anlilas som gode män - ell syslem vid prövningen av arvode lill god man som liknar en saktaxa, se bilaga 1". Tingsrätten anser det lämpligt alt så långt som möjligl införa läxor.

Domstolsverket: Arvode lill förvallare föreslås beslämmas efter ta.xa i de mindre konkurser som avskrivs p.g.a. att boel ej förslår lill bestridande av konkurskosinaderna. Domstolsverket, som har erfarenhel av laxearbe­te inom ramen för den allmänna rättshjälpen, är berett att pålaga sig upp­giften att ularbeta en sådan taxa.

8   Gäldenärens skyldigheter m. m.

RÅ: När det gäller gäldenärens rörelsefrihet under konkursen föreslår kommittén ell generellt förbud för gäldenären all ulan tillstånd av förvalla­ren resa utomlands. Kommittén föreslår vidare atl förvaltaren bör ges möj­lighet att inski"änka gäldenärens rörelsefrihet även vid resor inom landet (88 8)- De föreslagna inskränkningarna är enligt min mening alltför ingri­pande. Som allmän förutsättning för alt inskränka gäldenärens rörelsefri­het bör i vart fall gälla atl det skäligen kan befaras alt han skall undandra sig sina skyldigheter. Della är ell grundläggande rättssäkerhelskrav. Före­skrifterna om tvångsmedel under konkurs kan lämpligen utformas i enlig­het med motsvarande bestämmelser på konkursansökningsstadiet (14 b 8). Som jag lidigare har framhållil bör frågor om tvångsmedel handläggas av åklagare och domstol.

Sammanfattningsvis vill jag bestämt avstyrka förslaget atl införa någon form av automatiskt verkande tvångsmedel. Jag förordar atl frågorna om tvångsmedel mol konkursgäldenär överarbetas. Riktmärket för en regle­ring av dessa frågor bör vara att åsiadkomma ett system som är bättre an­passat lill förhållandena i del enskilda fallel och som lillgodoser berätti­gade rättssäkerhelskrav (jfr häklningsutredningens belänkande (SOU 1977:50) Häklning och anhållande).

Överåklagaren i Stockholms åklagardistrikt: De föreslagna reglema om gäldenärens rörelsefrihet under konkursen och i än högre grad före konkursen innebär välbehövliga skärpningar. Förbud för gäldenären att under hela konkursen lämna landet ter sig numera oundgängligt. Reseför­bud som inte är förenat med möjlighel till omhändertagande av gälde­närens pass är föga mer än ell slag i luften. Det är därför gott och väl atl en rält omhänderta passet föreslås införd. En förutsättning för omhänder­tagande bör enligt kommittén vara atl del skäligen kan befaras all gälde­nären ulan förvaltarens samtycke lämnar landet. Mol denna begränsning av rälten all omhänderta passet ställer jag mig frågande. Naturiigi och me-

* Denna bilaga här utesluten.

Prop. 1978/79:105

593

ra adekvat skulle del vara att förena del legala reseförbudel med en gene­rell regel om skyldighet för gäldenären att överlämna sitt pass till förvalla­ren. En sådan regel skulle på ell betydligt effeklivare sätt försvåra för gäl­denär som har för avsikt att överträda reseförbudet. Ty det är orealistiskt alt tro alt förvallaren alllid kan hålla sig så väl underrättad om gäldenärens mått och sleg all han kan ingripa när fog finns.

Överåklagaren 1 Göteborgs åklagardistrikt: Häktningsinstitutel i kon­kurs kommer atl bli svårbemästrat. Häktning torde bli akluell endast i ett fåtal fall. Dessa kommer med all sannolikhet för del mesta alt gälla kom­plicerade konkurser, som kräver lång utredningstid. Kommittén har i den­na fråga inte närmare utvecklat hur de problem som därvid uppkommer skall lösas. Möjligen kan i en snabbt insatt brottsutredning frihetsberövan-det övergå i en häklning på grund av brott.

Länsåklagaren i Stockhohns län och Gotlands län: Det lorde kunna an­tas att dessa tvångsmedel kommer lill användning företrädesvis i mål där omständigheterna ger stöd för antagande att brottsligt förfarande från gäl­denärens sida kan misslänkas. Äv denna anledning kan del ifrågasättas om inte åklagaren regelmässigl bör skyndsamt underrällas så snarl dessa tvångsmedel påkallas. Delta skulle säkerligen medföra alt brottsutredning kan inledas på ett betydligt tidigare skede än som eljest vore möjligl. Ut­redningstekniskt skulle också en del vara alt vinna genom en sådan ord­ning. Bl.a. skulle exempelvis användning av reella tvångsmedel kunna samordnas med konkursförvaltningens iniresse (se ovan) av alt omhänder­ta bokföring etc.

Länsåklagaren 1 Blekinge län och Kronobergs lån: Jag ställer mig (vad gäller 88 8) tveksam till om verkligen alla förvaltare har sådana kvalifika­tioner all de kunna anförtros alt handhava sådana tvångsmedel, som på­minna om reseförbud.

Länsåklagaren i Malmöhus län: Efter genomläsande av vissa delar av betänkandet får man nästan intrycket alt kommittén belraklar konkursgäl­denären som en potentiell förbrytare, som måsle hållas under kontroll allti­från del konkursansökan avgetls till dess konkursen är avslutad. Detla framkommer bl.a. i den föreslagna skärpningen av 94 och 96 88. Min egen erfarenhel ger inte belägg för atl del finns något verkligt behov av en be­slämmelse att en gäldenär skall kunna hämtas och häktas blott och bart på ett förmodande att han skulle vilja undandra sig att fullgöra sina i lagen stadgade skyldigheler som konkursgäldenär. Det förefaller mig vara en på­taglig skiljaktighet mellan å ena sidan kommitténs inställning lill frihets­berövanden och ä andra sidan de synpunkier som nu förs fram beträffande anhållande och häklning i brottmål.

Att även förutvarande ställföreträdare för juridiska personer skall ha skyldigheler enligt 96 8 får emellerlid anses vara en utmärkt regel. Det kan påpekas, all åtal för gäldenärsbrott ej sällan väcks även mol sådana "av­hoppade" ställföreträdare, ibland till och med endasl mol dessa. 

38   Riksdagen 1978179. 1 saml. Nr 105

Prop. 1978/79:105

594

Göta hovrätt: Kommitténs förslag rörande inskränkning i gäldenärens rörelsefrihet före och under konkursen samt om hämlning synes alltför långtgående. Det finns i detta sammanhang anledning särskilt framhålla atl tvångsmedlen i konkurs inte skall lillgodose andra syften än all säkerslälla gäldenärens medverkan i konkursulredningen. Syftet alt säkra lagföringen för brottsligt förfarande tillgodoses av de straffprocessuella tvångsmedlen. Enligt hovrättens mening bör i försia hand reseförbud användas för att säkra gäldenärens medverkan i konkursutredningen. Även detla tvångs­medel är emellerlid ingripande för den enskilde och bör endast användas när det är nödvändigt för alt konkursutredningen skall kunna genomföras. Generellt reseförbud bör därför inte föreskrivas. I stället bör konkurs­domaren på yrkande av förvaltaren kunna beslula om reseförbud. Före konkursen bör reseförbud kunna beslutas på yrkande av borgenär. Det bör innefatta förbud atl ulan konkursdomarens samlycke lämna rikel och vara förenat med skyldighet att lämna ifrån sig pass. Om gäldenär överträder förbudet eller vidtar åtgärd i syfte alt lämna riket eller inte efterkommer skyldigheten alt lämna ifrån sig pass, måste han kunna häkias. Häklning bör också kunna tillgripas utan föregående reseförbud om sådant finnes uppenbart otillräckligt. Förbud för gäldenären att lämna viss ort inom rikel synes opåkallat och dess efterlevnad är dessutom svår atl kontroUera. De föreslagna reglerna härom bör utgå. Inte heller synes det nödvändigi alt ge regler om häktning när det inte finns anledning befara att gäldenären skaU lämna riket. För sådana fall bör det vara tillräckligt att gäldenären kan hämtas till inslällelse inför rätlen eller konkursförvaltaren. Ifrågavarande bestämmelse om häklning i 94 8 i förslaget bör därför enligt hovrättens mening utgå.

Hovrätten över Skåne och Blekinge: Hovrätten kan i huvudsak instäm­ma i de uppfattningar kommittén givit ullryck för i förevarande avsnitt.

Hovrätten har ovan ställt sig avvisande till atl förvaltaren över huvud ta­gel får befogenhei all personligen ulöva ivång mol gäldenären. Hovrällen intar samma ståndpunkt i nu förevarande fall. Enligt hovrättens mening bör det ankomma på polismyndighet att verkslälla omhänderlagande av pass. Hovrällen vill även ifrågasätta om den i 88 8 2 st. i förslaget angivna förutsättningen för omhänderlagande av passet tillräckligt tillgodoser be­hovet av atl kunna hindra en gäldenär alt lämna landet. För att mera effek­tivt säkerslälla efterlevnaden av reseförbudel vore det enligt hovrättens mening en bättre ordning, om konkursgäldenär i samband med konkurs­beslutet ålades all lämna ifrån sig passet till polismyndigheten. Reglering­en bör därvid kompletteras med en föreskrift för konkursdomaren att un­derrätla polismyndigheten om konkursbeslul.

I 14 a 8 hänvisas lill 15 kap. i rättegångsbalken medan 14 b § endast gör hänvisning till 5 och 6 88 i nämnda kapitel. För alt få lill stånd ett sking­ringsförbud måste borgenären sålunda visa sannolika skäl för sin lalan.

Prop. 1978/79:105

595

Motsvarande villkor gäller enligt förslaget inte för att gäldenären skall kunna åläggas reseförbud eller häktas. Del lorde väl knappast ha varit kommitténs mening all kraven skall vara strängare för all fä vidlaga ålgär­der mol gäldenärens egendom än mot denne personligen.

Ulan atl vilja avstyrka den föreslagna regleringen i 14 b 8 om häktning vill hovrätten dock ifrågasätta om del i praktiken någonsin går atl häkta en gäldenär på de i paragrafen angivna grunderna. Konkursdomarens eller konkursdomslolens beslutsunderlag förutsätts sålunda kunna komma atl utgöras av endast borgenärens uppgifier. Atl på det tidiga siadium varom här är fråga, utan förhandling och ulan hörande av gäldenären, meddela häktningsbeslul lorde sannoliki de flesta domare hesitera inför.

Hovrätten vill invända mol kommitténs ullalande på s. 195 all gälde­nären bör friges om konkursansökningen ogillas. Enligt hovrättens mening skall i överensstämmelse med vad som gäller i brottmålsprocessen efter frikännande dom häktningen alllid hävas i sådana fall. Del skulle vara i hög grad stötande att hälla gäldenären häktad under en långdragen pro­cess, om ansökningen är så oklar all den ej bifaUes redan i försia inslåns.

Hovrällen framhåller även behovet av rättsligt biträde vid häktning i samband med konkurs. Sådani lorde lämpligen kunna beredas den som skall häktas genom förordnande av offentligt biträde enligt rällshjälps­lagen.

Stockholms tingsrätt: Kommitténs förslag om möjlighet alt begränsa gäldenärens personliga rörelsefrihet under konkursen och därigenom minska riskerna för att han avviker utomlands innebär väsentligt ökad be­fogenhet för förvallaren att ingripa mot gäldenär som söker undandra sig sina förpliktelser enligt konkurslagen. De vidgade möjlighelerna lill ivångsingripande som kommittén föreslår synes emellertid påkallade. Tingsrätten tillslyrker därför förslaget i denna del.

De av kommittén föreslagna reglema om att frihelsinskränkande åtgär­der reseförbud och häktning skall kunna tillgripas mot gäldenär redan innan denne försatts i konkurs saknar hell motsvarighet i nu gällande kon­kurslag. Enligt tingsrättens mening inger del från rältssäkerhetssynpunkt starka betänkligheter all införa möjlighet alt redan innan konkursbeslul meddelals ingripa mol gäldenären i varje fall med sådan staikl frihelsin­skränkande ålgärd som häklning. Betänkligheterna försiärks av den vaga utformning som bestämmelsema fått. Fömtsättningama för all konkurs­domaren eller rälien på begäran av borgenär skall kunna meddela gälde­nären reseförbud i avvaklan på prövning av konkursansökan är enligi för­slagei 

I) 

all ansökningen ej genasl bifalles, 2) all del är sannolikt atl gälde­nären under en konkurs kommer all undandra sig skyldighet eller överträ­da förbud som föreskriviis i konkurslagen och 3) all del föreligger särskilda skäl för åtgärden. För häklning gäller som ytterligare fömlsäitning all re­seförbud finnes uppenbarl otillräckligl. I den föreslagna lagtexten anges ej uttryckligen all en fömtsättning för häklning är atl borgenären visal sanno-

Prop. 1978/79:105

596

lika skäl för atl gäldenären är insolvent och att det därför kan antas alt han kommer atl försällas i konkurs.

1 motiven lill bestämmelserna om reseförbud och häktning (s. 194) utta­lar emellertid kommittén att det ligger i kravet pä särskilda skäl all del måste kunna antas all konkursansökningen leder till bifall. Efiersom syftei med de föreslagna bestämmelserna är att säkerslälla gäldenärens medverk­an i utredningen vid konkursen, börenligt tingsrättens mening bestämmel­serna utformas så att därav framgår alt som en första fömtsättning för re­seförbud eller häklning gäller alt borgenären kan visa sannolika skäl för alt konkursansökningen skall bifallas.

Tingsrätten delar kommitténs uppfattning att del bör införas möjlighet att, sedan konkursansökan gjorls, förordna om skingringsförbud på gälde­närens egendom. I fråga om ulformningen av lagtexten i 14 a 8 gör emeller­lid tingsrällen samma invändning som i avsnilt 3.2.2.2 i fråga om 14 b 8. Den föreslagna lagtexien bör således utformas så att därav framgår all som en försia förutsättning för skingringsförbud gäller att borgenären kan visa sannolika skäl för all konkursansökningen skall bifallas.

Kommittén bygger siu förslag till bestämmelser om obligatorisk edgång på atl den nya regleringen bör utgå från principen all alla ställföreträdare för juridisk person är skyldig all avlägga ed men samiidigi ge möjlighet till undantag. Den praxis som tillämpats vid tingsrätten har uigåll från samma princip. Sålunda har till edgång kallats alla slällförelrädare men i den mån det visats all någon av dem hell saknat kännedom om boets tillgångar och skulder har han ej behövt avlägga ed. Denna ordning har visat sig fungera tillfredsställande. Kommitténs förslag till reglering av den obligatoriska edgången synes tingsrätten väl avvägl och ägnal alt undanröja de lolk­ningssvårigheter som ulformningen av nu gällande bestämmelser gett upp­hov till. Vad nu sagts gäller även kommitténs förslag till bestämmelse om fakultativ edgång. Tingsrätten tillslyrker därför i förevarande avsniii fram­lagda förslag.

Borås tingsrätt: Mol de i förslagei upplagna besiåmmelserna om frihels-inskränkningar finns ej annal atl erinra än all det lycks onödigt hårt alt gäldenären under hela konkursliden skall vara förbjuden alt utan tillstånd av förvaltaren resa ulomlands. Beiräffande förutvarande slällförelrädare för juridisk person bör bestämmelsen utformas så atl det för reseförbud skall krävas positivt beslul därom av förvaltaren. 1 övrigt kan del obliga­toriska förbudet sträcka sig lill förslagsvis försia borgenärssammanlrädet och därvid fullgjord edgång.

Västerås tingsrätt: Tingsrälten har erfarit alt svårigheler ofta uppkom­mer när det gäller att förmå gäldenär till avsedd medverkan i konkurs. Detla gäller särskilt gäldenär som inför förestående konkurs eller omedel­bart därefier beger sig ulomlands. De föreslagna ändringarna lillgodoser därför ett praktiskt behov. Motsvarande bedömning gör tingsrätten beträf­fande den föreslagna ändringen i 93 8 2 st. konkurslagen angående skyldig-

Prop. 1978/79:105

597

hel för annan än gäldenären att avlägga bouppieckningsed. Ulöver vad som föreslås synes det lämpligt att 1518 intaga en bestämmelse om åläg­gande för förvallaren att genast underrätta gäldenären om dennes skyldig­heler under konkursen.

Domstolsverket: Under konkursen skall gälla ell förbud för gäldenären att resa ulomlands. Förvaltaren skall dock få medge undantag härifrån. Förvaltaren skall också ges befogenhet alt omhändertaga gäldenärens pass. Domstolsverket godtager all gäldenären under konkursen i princip förbjuds lämna landet. Från den utgångspunkten lorde det böra övervägas om inte ett omhänderlagande av gäldenärens pass skall vara obligatoriskt. Med en sådan ordning skulle onödiga motsättningar i samarbelel mellan förvallaren och gäldenären kunna undvikas. Av samma skäl bör lillsiånd för gäldenären att resa utomlands (och åierfå passet) ges av konkurs­domaren. Beträffande möjligheten att förbjuda gäldenären atl byta vistelse­ort inom rikel. ifrågasätter domstolsverket om ett sådant förbud är verk­samt. Undandrager sig gäldenären all frivilligt medverka vid konkurs­ulredningen finns möjlighelen lill hämlning och häklning. I de fall gälde­nären uppträder lojalt, ter sig ett inrikes reseförbud onödigt ingripande. Den nuvarande bestämmelsen om reseförbud i 88 8 konkurslagen lorde ha tillkommit i en tid då kommunikationerna var dåligt utvecklade och gälde­nären inte kunde tillräckligt snabbi inställa sig hos förvaltaren. Numera kan bestämmelsen inte motiveras av sådana hänsyn och bör därför upphä­vas.

RSV: Skingringsförbud skiljer sig från kvarstad i verkställighelsledel. Verkslällighel av skingringsförbud till skillnad från verkställighet av kvarslad förutsätter alt förbudet delges svaranden (och om det riktas mol Iredje man också med denne). Delgivningen verkställs på sökandens anmodan av utmätningsman. Ätt handläggningen av en konkursansökan fördröjs, dvs. de fall i vilka del föreslagna skingringsförbudel kunde an­vändas, kan ofta ha sin grund i just delgivningssvårigheter. Enligt verkels mening bör därför förevarande paragraf kompletteras så alt i angivna sUua-lioner möjlighel ges alt också besluta om kvarslad.

RSV tillstyrker det föreslagna generella förbudet för konkursgäldenär atl utan förvaltarens samlycke lämna landet. Verket delar också kommit­téns uppfattning atl gäldenärens möjligheter all lämna landet i strid med förbudel bör så långt möjligl begränsas. I delta syfte bör därför enligt verkets mening, om ell generellt reseförbud accepteras, konkursgälde­närens pass alUld omhändertas i samband med konkursbeslulel. Delta in­nebär inte på något vis all konkursgäldenärens inlressen åsidosätts på ett otillbörligt sätt. Denne är ju efter konkursbeslulel ändå underkastad det generella reseförbudet. Det kan knappast heller göras gällande atl kon­kursgäldenären skulle ha något behov av passet för annal ändamål, t.ex. som legitimationshandling.

Om passet alltid las från gäldenären behöver förvallaren inte ägna sär-

Prop. 1978/79:105

598

skild uppmärksamhet åt frågan om anledning finns atl befara att gälde­nären avviker ulomlands. Därigenom undviks de fall där gäldenären döljer sina planer och förvallaren därför inte fråntar honom passet trots atl så borde skett. Ell på diskretionär bedömning grundat omhändertagande kan också vara ägnal all försämra de forlsatta kontakterna mellan förvaltare och konkursgäldenär.

Omhändertagande av pass i andra fall, t.ex. omhänderlagande före kon­kursbeslulel eller från annan än konkursgäldenären, bör däremot prövas särskilt i varje enskilt fall.

Bestämmelsen om fakultativ edgång enligt 93 8 bör äga tillämpning även i mindre konkurser. I 185 d 8 bör därför hänvisas även till 93 8. Lika starka skäl som i ordinär konkurs kan anföras för att i mindre konkurs kunna ålägga edgång för t.ex. förutvarande slällförelrädare för juridisk person. Som lidigare sagts finns del minsl lika stor risk för illojala eller illegala förfaranden i mindre konkurser och de möjligheter till säkrare utredning som följer av 93 8 är därför behövliga även när konkursen handläggs i den­na ordning.

Kronofogdemyndigheten i Stockholm: Slulligen har vi inte något att er­inra mol de skärpningar som föreslagils i syfte att gäldenären effektivare skall kunna hindras från att dra sig undan sina skyldigheter i samband med konkurs.

Kronofogdemyndigheten i Göteborg: Föreslagna 14 a 8 om skingrings­förbud bör kompletteras med bestämmelser som i angivna situationer ger möjlighel alt besluta om kvarstad. Härigenom kan lös egendom säkerstäl­las vilket skingringsförbudel inte medger. I förtydligande syfte bör också i vart fall i motiven anges alt borgenär måste ansöka om verkställig­het av konkursdomarens förbud hos behörig KFM.

Kronojögdemyndlgheien i Borås: Kfm anser förslaget om gäldenärens skyldigheler vara väl underbyggt.

Kronojögdemyndlgheien 1 Kristianstad: I jämförelse med tiden för gäl­lande konkurslags tillkomst är del nu vanligare och lättare att, i syfte att undandra det allmänna och andra borgenärer egendom, bege sig utom­lands. Ändringen i 88 8 bör ha stor praklisk betydelse för effektivisering av konkursförfarandet. Tillsynsmyndigheten lorde ofta ha kännedom om gäldenären och bör kunna lämna upplysning om behovet av tvångsmedel. Tillsynsmyndigheten bör därför höras i denna fråga i ett lidigt skede av konkursen. Del har förekommii all polismyndighet när fråga varit om hämtning av gäldenär ansell sig förhindrad alt öppna låst dörr. Det torde vara av behovet påkallat all i administrativ ordning föreskriva alt polis­myndighet i hämtningsfall i konkurs skall kunna bereda sig tillträde till lo­kal där gäldenären finns även om dörren är låst.

Tidigare har den situationen kunnai uppstå att vid tiden för konkurs ing-

Prop. 1978/79:105

599

en varil behörig slällförelrädare för juridisk person. Genom 93 8 2 si. i fö­reslagen lydelse kan även styrelseledamol som avgått förpliklasatl avläg­ga bouppieckningsed. Samma problem föreligger beiräffande delgivning av uppmaning enligt 4 8. Det skulle undanröja svårigheter alt försälla juri­disk person i konkurs om molsvarande stadgande tillkom beträffande del­givning av uppmaning enligt 4 8.

Förslaget om effektivisering av tvångsmedlen mol gäldenären i konkur­sens inledningsskede lorde fylla ett viktigt behov.

Kronofogdemyndigheten i Örnsköldsvik: Reglerna om boupptecknings­ed i 91 8 blir genom lagrummet tillämpliga i mindre konkurs men däremot inte vad som sägs om avläggande av ed i 93 8. Enligt denna kan annan än gäldenären åläggas atl under konkurs avlägga ed. Inte heller reglerna om borgenärsed är tillämpliga. Betr. de sistnämnda finns det klart utlalal i prop.-förslaget s. 209.

Jag anser del som en brist atl inte ens möjlighet finns alt ålägga annan än gäldenären atl avlägga ed. Idag väljes konkurs i de fall man under indriv-ningsarbelet gentemot en gäldenär ifrågasätter att annan person sitter inne med kunskaper om gäldenärens ekonomi (se sid. 28 av den preliminära ut­gåvan av Konkurs och ackord). Denna möjlighet kommer om förslaget godtages i sin nuvarande form på denna punkl att vara utesluten i fram­tiden. Det kan vara myckel svårt alt på förhand avgöra, om konkursen kommer att handläggas som ordinär eller i förenklad ordning.

Såväl 93 8 som 116 8 bör vara tillämpliga i mindre konkurs.

AMS: De föreslagna reglerna om tvångsmedel - såväl före som under konkursen mot tredskande gäldenärer tillstyrkes ävenledes. Likaså bi­trädes förslaget angående den personkrets som kan göras till föremål för tvångsmedel då gäldenären är en juridisk person.

Länsstyrelsen i Södermanlands län: Genom bestämmelsema i 88 8 före­slår kommittén en ytterligare inskränkning i gäldenärens rörelsefrihet, som avses omfatta den tidsperiod under vilken konkursen varar, mol tidigare endasl fram lill lidpunkten då gäldenären avlagi bouppteckningsed. Läns­styrelsen finner förslaget vara väl moliverai. Mol bakgrund av vad länssty­relsen ovan anförl angående förvaltares möjligheler atl ulöva tvång, före­slår länsstyrelsen dock, atl förvaltaren i de fall konkursgäldenär vägrar lämna ifrån sig gilligl pass bör erhålla biträde av tillsynsmyndighet för all få lillgång till detta.

Lånsstyrelsen 1 Göteborgs och Bohus län: Likaså tillstyrker länsstyrel­sen de föreslagna utvidgade möjlighelerna all inskränka gäldenärens frihel i syfte all hindra honom från all dra sig undan sina skyldigheler i konkur­sen. 14 a 8 i konkurslagsförslagel bör emellerlid omformuleras med lanke på lagberedningens förslag om sammanslagning av kvarstad och sking­ringsförbud till ell gemensami institut, benämnt kvarslad.

USS: I della sammanhang efterlyser USS slutligen möjligheter för bor-

Prop. 1978/79:105

600

genärerna atl då konkursansökan har ingetts till rätten begära atl räkenska­per och liknande handlingar får tas om hand om s.k. sabotagerisk bedöms föreligga. Ett sådani beslul bör då kunna fallas av konkursdomaren eller rätten. Bestämmelser av detla slag torde kunna inarbetas i 14 a 8 kom­mitléförslaget.

USS har även varil inne på tanken atl föreslå bestämmelser, som gör del möjligt för kronofogdemyndighet att på eget initiativ eller på begäran av borgenär företa någon form av revision i fråga om gäldenärs ekonomiska förhållanden redan innan konkursansökan har ingeits. En förutsättning skulle vara alt gäldenären varil föremål för exekuliva åtgärder på grund av upprepade belalningsförsummelser. En sådan ordning bör kunna ge avse­värda preventiva effekier och i vissa fall avslöja begynnande obestånd på ett förhållandevis tidigt skede. Efiersom regler av della slag saknar direkl anknytning till konkurslagen, avstår USS från all vidare utveckla denna tankegång.

I fråga om bestämmelsema avseende skingrings- och reseförbud i 14 a 8 och 14 b 8 kommitténs förslag till ändring i konkurslagen vill USS göra följ­ande anmärkningar.

Skingringsförbud kan knappast anses utgöra något verksamt medel mol gäldenär. som misslänks ämna sabotera ett kommande konkursförfaran­de. Del straffhol. som vilar över en sådan gäldenär, torde mera sällan av­hålla honom från atl företa obehöriga ålgärder med sin egendom. En för­bättring är atl byta ul inslilulel skingringsförbud mot kvarstad.

Äv förslaget framgår att förvaltaren under vissa omständigheter äger omhänderta och/eller förvara gäldenärs pass. Bestämmelserna återfinns i 88 8 kommitléförslaget. De innebär alt förvaltaren får använda tvång mol gäldenären i enlighet med 54 8 samma förslag. USS kan inte godta alt för­valtare, som inte lillhör myndighei eller kan jämställas med en sådan, be­tros med befogenheler av detta slag. Beslut som inskränker gäldenärs rö­relsefrihet bör i alla situationer meddelas av myndighet eller domstol. Verkställighetsåtgärder med anledning av sådana beslut bör få företas en­dasl av exekuiiv myndighet eller polis. I linje härmed bör omhändertaget pass förvaras hos beslulsmyndigheten eller i förekommande fall då dom­stol förordnat om reseförbud hos den som har verkställt beslutet.

Advokatsamfundet: Mot förslaget lill föreskrifter om konkursgälde-närers skyldigheler och rätlen för konkursförvaltaren att begagna tvångs­medel har samfundel ingen annan erinran än alt det måste ifrågasättas om det finns lillräcklig grund för bestämmelsen i 88 8 första meningen i förslag­et om förbud för gäldenären all under hela konkurstiden bege sig utom­lands ulan förvaltarens tillstånd. Bestämmelsen är dessutom enligt % 8 försia stycket tillämplig även på styrelseledamot, verkslällande direktör eller likvidalor, som avgått senare än ett år före konkursansökningen. En­ligt samfundels uppfattning är den "frihetsinskränkning" som det innebär såväl vid yrkesutövning som i privatlivet all nödgas begära tillstånd för ut-

Prop. 1978/79:105

601

landsresa kränkande och obefogad i andra fall än då flyklfara i samband med misslanke om broll kan föreligga. Del obligatoriska förbudet bör lämpligen kunna inskränkas till exempelvis tre månader efter konkurs­utbrollel och hell undvaras för personer som före konkursen avgått som slällförelrädare saml i övrigt ersättas med att konkursförvallare får möjlig­hel att förbjuda resa ur riket.

Sveriges föreningsbankers Jörbund: Beträffande de föreslagna föreskrif­terna om gäldenärens skyldigheter ifrågasätter förbundet i likhel med sam­fundel, del berättigade i förbudel för gäldenären all under hela konkurs­tiden bege sig utomlands ulan förvaltarens tillstånd. Då konkursgälde­nären är juridisk person är bestämmelsen tillämplig även pä styrelseleda­mot, verkställande direktör eller likvidalor som avgått senare än ett år före konkursansökningen. Enligt förbundels mening är förbud mol utlandsresa befogat endast då det finns flyktfara i samband med misslanke om broll. Det obligatoriska förbudel skulle förslagsvis kunna inskränkas lill en må­nad efter konkursulbrottet och inte alls avse personer som avgått som ställföreträdare.

Finansleringsföreiagens förening: I kommitténs förslag föreslås förbud för gäldenären att under hela konkurstiden bege sig utomlands ulan förval­tarens tillstånd. Bestämmelsen är lillämplig även på styrelseledamot, verk­ställande direktör eller likvidator, som avgått senare än ett år före kon­kursansökningen. Vidare föreslår kommittén i 14 b 8 bl.a. all om reseför­bud är uppenbarl olillräckligt får gäldenären häkias. Detsamma gäller de företrädare för juridiska personer som nyss angetts.

Med utgångspunkt från de inlressen föreningen har all bevaka har för­eningen i och för sig ingen anledning alt motsätta sig bestämmelser som in­nehåller en begränsning av gäldenärens eller dennes företrädares rörelse­frihet. Del är dock föreningens mening all de i föregående siycke nämnda reglerna leder för långl och därför bör modifieras. Del syns vara tillfyllest atl konkursförvaltaren ges en möjlighet all förbjuda resor lill utlandet. Fri-heisberövning bör enligt föreningens mening inte kunna ifrågakomma i andra fall än i samband med misstanke om brotl.

SACOISR: Det generella förbudet för konkursgäldenär all lämna landet bör tidsbegränsas till exempelvis tre månader efter konkursutbrollel.

Indusiriförbundei: Enligt kommiltéförslaget får i enlighel med 88 8 första stycket gäldenären icke under konkursen utan förvallarens samtyc­ke begiva sig från riket. Enligt andra stycket samma paragraf får förvalta­ren om del skäligen kan befaras alt gäldenären utan samtycke begiver sig från rikel omhänderta hans pass. Bestämmelsen är dämtöver enligt 96 8 försia siycket tillämplig även på styrelseledamol, verkställande direktör eller likvidator. som avgått senare än ett år före konkursansökningen.

Den föreslagna beslutsfunktionen för förvaltaren är en fråga av synner­lig principiell belydelse inte minst från rältssäkerhetssynpunkt. Förbundet finner dock ej anledning yllra sig över denna principfråga utifrån en sam-

Prop. 1978/79:105

602

manvägd bedömning. Här skall dock pekas på vissa negativa effekier för­slaget i denna del kan få.

Innan sådana omständigheter föreligger atl beslul om konkurs skall meddelas kan i vissa fall möjlighel finnas till rekonstruktion av det kon-kurshotade förelagel. Byle av styrelseledamöter och verkställande direktör kan i en sådan situation vara av avgörande betydelse för företagels fortsat­ta bestånd. Inte heller kan bortses från att sådana åtgärder kan uppställas som villkor från kreditgivare och andra iniressenler. Inlresset från här be­rörda personer att ålaga sig nu ifrågavarande uppdrag avlar naturligtvis med vetskapen om ett hot alt såväl vid yrkesutövning som i privatlivet nödgas begära tillstånd för utlandsresa och i vissa fall kunna fråntas pas­set.

LRF: Förslagen om------- gäldenärens skyldigheler-- synes ända­

målsenliga.

Handelskammarförbundet: I betänkandet föreslås atl konkursgäldenär under konkursen ska kunna förbjudas att lämna landet och hans pass ska kunna las ifrån honom. Förbud alt resa inom landet kan också åläggas ho­nom. Vidgade möjligheter att hämla eller häkta gäldenären föreslås också. En skärpning av förevarande regler i den riklning som kommittén förordar är enligt förbundets uppfattning motiverad. Emellertid måsle ifrågasättas om ime kommittén i sitt förslag kommii atl inskränka gäldenärens rörelse­frihet mer än vad konkurssituationen normalt tarvar. Del synes sålunda omotiverat att införa en generell regel om utreseförbud ulan tillstånd för konkursgäldenär. I vart fall bör detla förbud inskränka sig till liden före gäldenärens konkursedsavläggelse. Förbundel vill också förorda att bes­tämmelserna härvidlag görs tillämpliga på styrelseledamol i konkursföre­lag som avgått före konkursen endasl under förutsättning all vederbörande avgått inom tre månader före konkursansökan.

Lokala skattemyndigheten i Stockholm: Kommittén anger (s. 92) att för­utvarande ställföreträdare för gäldenär som är juridisk person ofta lämpli­gen bör medverka under boulredning. Så skall kunna ske betr. person som entledigats eller avgått senare än ett år före dag för konkursansökan. Så skall ske även om det med säkerhei inte kan visas hur lång tid som normalt förflyter mellan det all ell företags dåliga likviditet inträtt och dag för kon­kursansökan (jämför dock Kedner, förelagskonkurser (s. 296). (Myndighe­ten) anser den givna tiden för kort. Medvetna manipulationer i form av fö­retagsöverlåtelser, inlagande av bulvaner som företrädare m.m. sker inte sällan före en ellårsgräns. Ulan all närmare motivera sitt slällningslagande föreslår (myndigheien) med hänsyn lill hittillsvarande erfarenheter atl gränsen sätts till minsl två år.

Prop. 1978/79:105

603

8    Resurs- och kostnadsfrågor

Lunsåklagaren i Blekinge lim och Kronobergs lån: När man föreslår en sädan reform, kan man heller inte underlåta att taga hänsyn till de kostna­der som reformen kommer att medföra. Även om jämlikt 82 8 3 st. KL ar­vodet förrättens ombudsmän ej får bestämmas efter tid, kan varken denne eller konkursdomaren underlåta att laga hänsyn lill den nedlagda arbets­tiden, när arvodel skall bestämmas. Del borde därtör ha varil möjligl med en stickprovsundersökning bland rättens ombudsmän för atl få klart för sig hur mycket lid de genomsnittligt lägga ned på sina uppdrag och hur de beräkna sin ersättning. Nästa steg skulle sedan vara alt ungefärligen avgö­ra hur stor tidsåtgången skulle bli för kronofogdemyndigheierna som till­synsman eftersom deras och rättens ombudsmäns uppgifter ej till alla delar motsvara varandra. Med uigångspunki från genomsnittliga lönen för så­dan personal på kronofogdemyndigheterna som skall handlägga tillsyns­uppgifterna och lillägg för sociala kostnader skulle det sedan vara möjligl all beräkna de ekonomiska konsekvenserna av förslaget på denna punkl. Man har sålunda anledning att räkna med att nägra ytteriigaie tjänster inom exekutionsväsendet i landet komma all behövas. Därtill böra väl läg­gas ökade koslnader för allmäni ombud, sakkunnigl biträde eller revisor.

Göleborgs tingsrätt: Möjligen borde ett syslem liknande del för ersätt­ning lill lillsynsorganel enligt schablon vara alt föredra även vid bestäm­mandet av konkursdomarens kostnader. Del bör vara möjligl atl beräkna ett normaibclopp som täcker konkursdomarens koslnader i form av expe­ditionsavgifter och kungörelser. Efter konkursbeslulel tas i normalfallet ut sammanlagt 140 kr i ordinär konkurs och 120 kr i förenklad konkurs. De olika delbeloppen avser avgift vid förordnande av förvaltare. RO och god man saml expeditionsavgifter vid kungörelser.

Storleken av kungörelsekostnaderna varierar beroende pä om flera kun­görelser utfärdas samtidigt eller inte. Vid sådani förhållande kan man ifrå­gasätta varför vissa konkursbon skall belastas med större kostnader än andra. Den genomsnittliga kungörelsekostnaden torde för närvarande lig­ga över 300 kr. De totala expeditions- och kungörelsekostnaderna skulle alltså uppgå till 420-440 kr per konkurs. Om dessa koslnader kunde tas ut som ett schablonbelopp av motsvarande storlek i varje konkurs skulle ad­minislralionen förenklas. Då efterbevakning sker kräver konkursdomaren i Göteborgs tingsrätt enligt fast praxis förskott av bevakanden för kun­görelsekostnader och expeditionsavgift. Något stöd i konkurslagen, kon­kursförordningen eller förarbeten finns inte för della. Visseriigen har be-vakandena hittills i samtliga fall belalt förskottet men tingsrätten anser än­då att denna praxis bör lagfästas.

Borås tingsrätt: Enligt förslaget skall om kronofogdemyndighet blir lillsynsorgan kostnadema för lillsynen las ul ur konkursbona såsom till­synskostnader. Dessa kostnader skall inte prövas av konkursdomaren el-

Prop. 1978/79:105

604

ler rälien utan beslämmas enligt vissa schabloner. Tingsrätten unser ett så­dant syslem vara olillfredsslällande. Arbetsuppgifierna lär bli av den art all de mindre väl lämpar sig för taxesäuning. Från andra områden där tax­or införts synes delta för övrigi knappast ha bidragit lill en minskning av kostnaderna. Slutligen förefaller det rimligt atl de som berörs av hur stora kostnaderna blir får möjlighet all överklaga beslul därom.

Statskontoret: Siaiskoniorei fömlsäiier all lillsynskoslnaderna i del nyii sysiemel i stort selt kan hållas inom nuvarande kostnadsram. Del är enligt ämbetsverkets mening angeläget atl vid den närmare ulformningen av lillsynsorganisationen söka i möjligaste mån begränsa kosinaderna för denna och därvid beakla det grundläggande syftei med konkursinstitutel, nämligen att bereda konkursborgenärerna betalning.

RRV: Det bör också enligt RRV övervägas alt inom ramen för de resur­ser, som slår till fört"ogande för tillsynen, lillgodose behovet av sådan kom­petens genom alt utrymme skapas för en specialislfunklion vid var och en av de störsla kronofogdemyndigheierna och för exekutionsväsendet i öv­rigt hos länsstyrelserna. Konkursförvaltare bör hämtöver, såsom också förutsätts av konkurslagskommittén, ha möjlighel alt anlita den särskilda ekonomiska expertis, varav behov kan föreligga särskilt i större eller mer invecklade konkurser. För konkurskostnader som slutligt kan komma all åvila statsverket bör länsstyrelsen kunna ställa säkerhet.

RRV har inte funnil anledning all ifrågasätta konkurslagskommitténs be­dömning all kostnaderna för den föreslagna ordningen med kronofogde­myndighel som lillsynsorgan kommer att hålla sig på ungefär samma nivå som nuvarande koslnader.

RSV: KFM:s resurser kommer all kräva förstärkningar för den nya till­synsuppgiflen. Även hos RSV kan visst behov av personella förstärkning­ar uppslå för service-, informations- och utbildningsverksamhet. Kommit­tén har (s. 142) inte lagl fram några egna beräkningar ulan överlåler ål RSV att beräkna kosinaderna härför. Den relativt korta remisslid som stått verket lill buds har inte givil tid för några ingående överväganden i kost­nadsdelen. Verkei avser atl till deparlemenlel snarast inkomma med be­räkningar i denna del. Kosinaderna för personalförstärkning vid KFM och RSV bedöms av verkei i dag inte komma all bli av den siorieken atl någon tvekan om reformens genomförande kan uppstå på gmnd av kostnadsskäl. 1 de förstärkningar som krävs till KFM måsle också ingå personal med ekonomisk utbildning. Ekonomisk insikl krävs för KFM:s del inte enbarl för dess verksamhei som tillsynsorgan. Också i den exekutiva verksam­heten ställs KFM inför avgöranden som innefattar företagsekonomiska be­dömningar, t.ex. frågan om och när ell förelag skall försältas i konkurs. Vid KFM finns naturligen redan visst kunnande på området men för till­synsuppgiflen i de mera komplicerade konkurserna lorde i vart fall vid de slörsla KFM behöva inrättas specialistljänster. Övriga KFM:s behov i

Prop. 1978/79:105

605

detla hänseende kan troligen täckas genom medverkan av länsstyrelserna (jfr RSV:s Rapport, Organisationsutredning vid KFM i Siockholm, Göle­borg och Malmö s. 35).

Kronojögdemyndlgheien i Stockholm: Kommittén föroidar att det hos varje kronofogdemyndighel inrättas en särskild enhet för tillsynsuppgifter­na. Kronofogdemyndighetens tiUsynsuppgifter bör enligt kommittén inte handläggas av samma tjänstemän som sköter indrivningsuppgiftema. Mot bakgrund härav och med hänsyn lill den mångfald av uppgifter som åläggs kronofogdemyndighelen som lillsynsorgan vill vi underslryka vikten av all erforderiig personalförstärkning och utbildning ställs till kronofogdemyn­dighetens förfogande.

I tillsynsmyndighetens kontrollerande funktion enligt förslaget ingår atl inventera konkursboets kassa och övriga lillgångar saml fordra redovis­ning av förvaltaren. Om särskilda omständigheter föranleder det, äger myndigheten utse en eller flera revisorer för granskning av boets räkenska­per och förvaltningen i övrigt. Vi föreslår bl.a. med hänsyn lill alt del tidi­gare i prakiiken visal sig svårt atl snabbt erhålla bilräde av revisor frän länsslyrelsens skalleavdelning all denna resurs i van fall för kronofogde­myndighetens i Siockholm vidkommande placeras inom myndigheien.

Kronofogdemyndigheten i Göteborg: Slulligen vill KFM betona viklen av alt resursfrågan ägnas stor uppmärksamhet för den händelse att stals­maklerna beslutar om att KFM skall ha lillsynsuppgiften. En reform av angivet slag släller också krav på kvalificerade ulbildningsinsalser för framför alli kronofogdepersonal och annan ledningspersonal. Kronofogde­myndighelen vill återkomma i dessa frågor när mera konkrela förslag före­ligger.

Kronofogdemyndigheten i Östersund: I förslaget har diskuterats hur tillsynsmyndighetens kostnader bör ersättas. Kronofogdemyndigheten är iveksam om någon ersättning bör uttas ur konkursboets medel. Kostna­derna för KFM:s verksamhet som lillsynsorgan borde kunna ingå i del or­dinarie anslaget för myndigheternas verksamhet. Tillsynsverksamheten i konkurs kan ses som en del av statens kostnadsfria samhällsservice. Dess­utom skulle smärre vinster göras i fråga om arbele med konkurserna. Del förtjänar framhållas att staten som regel har atl fordra betalning i konkur­sen för bl.a. skatter och utbetalade lönegarantimedel. Den ersältning, som eljest skulle gå till staten för tillsyn i konkurserna, kommer ändock staten till godo i form av utdelning.

Länsstyrelsen i Kalmar län: Kronofogdemyndighetsutredningen har i sitt betänkande "Kronofogdemyndigheierna" SOU 1977:42 framhållil aU "uppgifter som tillsynsmyndighet i konkurser kan komma all tillföras kro­nofogdemyndighel som en följd av konkurslagskommitténs pågående arbe­le. Utredningen kan inte nu bedöma vilka krav dessa uppgifier kan kom­ma att ställa på kronofogdemyndigheierna. Enligt vad ulredningen har in­hämtat lorde uppgifterna bli sådana som huvudsakligen bör ankomma på

Prop. 1978/79:105

606

kronofogdepersonal och till stor del ryms inom denna personals kom­pelens. De bör föranleda viss kompletterande utbildning av kronofogde­personalen i syfte alt ge den aktualiserade och ökade kunskaper om kon-kursrätlen och andra. bl.a. företagsekonomiska, ämnesområden som är aktuella i sammanhanget".

Länsstyielsen. som delar de uppfattningar som kommit lill ullryck. får framhålla vikten av all tillsynsmyndigheten erhåller sädan utbildning alt den kan fullgöra sina åligganden enligt konkurslagskommitténs lörslag.

Domarcjörbundei: Förbundet tillslyrker förslaget atl tillsynskostnader­na debiteras boel enligt taxa om kronofogdemyndighet är tillsynsorgan. Även i andra lillsynsfall bör laxesyslcmel kunna användas i ungefär sam­ma omfattning som är föreskriven beträffande offentlig försvarares arvode (sid. 143). Förbundet vill i detla sammanhang ifrågasätta, om inte också kosinaderna hos konkursdomaren skulle kunna debiteras enligi taxa i släl­let för alt som nu de direkta annonskostnaderna och expeditionsavgifterna las ut.

9'Övriga frågor

JK: Mol bakgrund av ell ännu inte avgjort skaderegleringsärende i vilket jag har alt företräda staten villjag ta upp följande problem.

En förvallare som försummar sina skyldigheler kan bli skadestånds-skyldig. Talan mot förvallaren skall enligt gällande räll föras som klander av slutredovisning. Kommittén föreslår ingen ändring i denna del. Sysie­mel fungerar i normala fall men om konkursen avskrivs som s.k. fatlig­konkurs uppkommer problem. I sådana fall äger nämligen borgenären ing­en räll lill lalan mol slutredovisningen. Situationen synes bli densamma enligt kommiltéförslaget om konkursen avskrivs enligt 186 8. Äv 191 8 föl­jer nämligen alt gäldenären och tillsynsmyndigheten men inte borgenär då kan klandra slutredovisningen.

Den nu angivna konsekvensen är inte tillfredsställande. Om förvaltaren tillfogat borgenärema skada, bör dessa ha rält att klandra slutredovisning­en även om konkursen avskrivits enligt 186 8.

Göleborgs tingsråit: Enligt nuvarande ordning delges borgenärs kon­kursansökan gäldenären med föreläggande för denne att förklara sig inom viss tid (13 8). Endasl i del fall all ansökningen medges prövas den av kon­kursdomaren. I övriga fall hänskjuts målet lill rätten (14 8). Gäldenären kallas lill förhandling normall inom två veckor (15 8). Gäldenären måsle då delges ånyo. Enligt tingsrättens erfarenhel förekommer all delgivningen av konkursansökan gär relalivi läll men all delgivningen av kallelsen lill för­handling drar ul på liden på grund av alt gäldenären då ofta häller sig un­dan. All två olika delgivningar skall förekomma är hell omotiverat. Det le-

Prop. 1978/79:105

607

der lill merarbete och ger gäldenären särskilda möjligheler all fördröja konkursbeslutet. Tingsrätten föreslår en beslämmelse enligt vilken gälde­nären redan dä konkursansökan delges honom kallas lill rälien på säll framgår av 15 8 konkurslagen. I kallelsen bör särskiU anges all gäldenären har möjlighet atl medge ansökningen före förhandlingen och alt han inte behöver inställa sig om konkursbeslulet ges före förhandlingen. Jämför blanketten stämning med kallelse i mindre tvisiemål, Dv 177/1.

RSV: Enligt förslaget skall KFM alltjämt ha hand om prövningen av lö-negaraniianspråk i de mindre konkurserna. Piövningen åvilar i de ordinära konkursema förvallaren.

Förvallarens uppgifi är alt avveckla konkursboel under iakttagande av borgenärernas gemensamma inlressen. Häri ligger viss garanti för alt för­valtare inte felaktigt godkänner ell lönegaranlianspräk med påföljd atl ef­terföljande borgenärer erhåller lägre utdelning i konkurs än eljest. Genom den nedklassning av löneprivilegiet som ägde rum samtidigt med vissa änd­ringar i lönegarantisystemel (1 januari 1976) har emellertid utdelning i kon­kurs till staten (lönegarantifonden) minskat avsevärt. Sådan utdelning tor­de numera förekomma endasl i ca 10 % av de ordinära konkursema. För­vallaren har därför i de flesta konkurser inte längre samma konkursrätlsli­ga anledning all pröva rikligheten av framställda löneanspråk. Det har förekommii atl förvaltare måhända i snabbhetens intresse inte till­räckligt noggrant prövat anspråken, så alt underrättelsen till länsstyrelsen har kommit att omfatta fordringar som egentligen inte varit förmånsberätti­gade och därmed inte skulle ha omfattats av lönegarantin.

Vissa skäl kan anföras för en ordning där KFM övertar lönegaranlipröv-ningen också i de ordinära konkursema. Man skulle vinna enhetlighet i prövningen, konkursens handläggningsform vore utan betydelse och för den utbetalande myndigheten, länsstyrelsen, skulle en sådan ordning med­föra administrativa fördelar. Emellertid är konkursförvaltningen, då det gäller en företagskonkurs, i flera hänseenden förenad med vissa skyldig­heter gentemot arbetstagama och deras fackliga organisationer. RSV av­ser då närmasi konkursförvallarens skyldighet att verkslälla uppsägning av de anställda samt informaiion och samråd med de fackliga organisatio­nerna. Det är uppenbart all del skulle innebära nackdelar om lönegaranti­anspråken i de ordinära konkurserna särskilt i det inledande skedet av för­valtningen handläggs av annan än konkursförvaltaren. Del börockså beak­tas atl de ordinära konkurserna toi-de omfatta ca 80 % av de arbetstagare som årligen berörs av lönegarantin. På grund härav anser RSV att ändring på denna punkt inte bör ske.

Trycket på länsstyrelserna i utbetalningsdelen är i dag mycket hårt. På flera länsstyrelser i län, där företagskonkurser med många arbetstagare in­träffat, är också personalsituationen ansträngd. För att tillgodose arbets-

Prop. 1978/79:105

608

lagarnas rättmätiga intresse att få lön i räll lid måsle länsstyrelserna i sam­råd med konkursförvaltaren i vissa situationer finna praktiska lösningar som delvis går vid sidan av den ordning som gällande lagsiiftning anvisar. RSV har med hänsyn lill lönegarantilagstiflningens syfte och de komplika­tioner för konkursförvaltningen en försenad löneutbetalning kan innebära i flera fall sanktionerat sådana lösningar. Enligt RSV föreligger ett starkt be­hov att lagstiftningen ses över i berörda avseenden. Förslagsvis kunde dels konkursförvaltaren ges möjlighet atl använda lillgängliga medel för att ut­betala löner som omfattas av lönegaranlin, dels länssiyrelsen ges möjlig­hel all ulan en tyngande administrativ ordning förskotlera lönegaranti­medel till ell konkursbo som saknar egna medel.

Enligt 71 8 UBL får ålgärd för uttagande av skatt inte vidlas senare än fem år efter uigången av del uppbördsår, då skatten erläggs. Vid konkurs gäller atl framställning om försättande i konkurs skall ha gjorts inom fem-årstiden eller atl skaltefordringen har bevakats i konkursen inom denna tid.

Enligt förslaget kommer betydligt fler konkurser all handläggas som mindre konkurser (utan bevakningsförfarande) än som nu handläggs som s.k. faltigkonkurser. Ändringen skulle medföra all staten i flera fall än f n. inte genom bevakning kan tillförsäkra sig räll lill utdelning för äldre skalte­fordringar i konkurs. KFM torde emellerlid regelmässigl själv ansöka om försättande i konkurs i här tänkt sUuation. dvs. när skalleskulden hotar atl bli preskriberad och möjlighet finns till utdelning i konkursen. 1 praktiken torde därför denna fråga vara av mindre betydelse. Av principiella skäl bör dock enligt verkets mening frågan uppmärksammas. Förslagsvis skul­le en anmälan till förvaltaren om skaltefordringen eller att uppgift om den­na på annat sätt kommer till förvaltarens kännedom inom femårsiiden an­ses innebära "ålgärd för uttagande av skatt" har skell.

Kronofogdemyndigheten i Västervik: Frågan om förfarandel vid kon­kursbos obeslånd har ej lösis.

Kronofogdemyndigheten i Örnsköldsvik: Förslagei föranleder vissa än­dringar i lönegaranlilagen. KFM skall handlägga alla sådana ärenden i mindre konkurs. 1 dag handläggs enbarl de löneanspråk som förekommer i de nuvarande "fattigkonkursema". Del har visat sig all del är myckel få sådana ärenden i denna lyp av konkurs. Sålunda har del de båda sisla åren i genomsniii varil endasl 14 löneborgenärcr/kronofogdemyndighel och år som yrkal betalning. Härvid bortses från Stockholm, Göleborg och Malmö.

Del kan förväntas en kraftig ökning av dessa ärenden genom överföran­del av jämväl sådana i konkurser som skall handläggas som mindre och vil­ka inte är att hänföra lill dagens "faltigkonkurser". KFM kommer då atl handlägga lönegaranliärenden i 80 % av de förekommande konkurserna. I linje med att jag här har förordal samina förvaltare och samma lill-

Prop. 1978/79:105

609

synsorgan i alla konkurser anserjag all all lönegaranliprövning också bör åvila ett och samma organ. Dessa arbetsuppgifter bör i sin helhet överför­as lill KFM.

Förutom den åberopade enhetligheten bör pekas på den kunskap som nu byggts upp hos myndigheterna. KFM:s knytning till länsstyrelsen, den ökade rättssäkerheten genom enhetlig lillämpning, KFM:s resurser i form av exekuiiv personal saml all även ärenden i ordinär konkurs måste be­handlas på KFM.

Kommerskollegium: Med undanlag för förslaget att ge tillsynsmyndig­heten möjlighel atl, om särskilda omständigheter föranleder det, ulse en el­ler flera revisorer för granskning av boets räkenskaper och förvaltningen i övrigi har kommittén ej behandlat frågan om revision i konkurssiluatio­nen. Därmed skulle nu rådande förhållande beslå, nämligen all revisionen i prakiiken upphör med uigången av det räkenskapsår som närmasi föregår del räkenskapsår under vilkel konkursen inträffar. Sålunda finns i dag egentligen ingen möjlighet för revisorn att rapportera gjorda iakttagelser fram till konkursutbrollel och i konkurslagen ställs ej krav på revision av förelagskonkursbo.

Särskilt mot bakgrund av de under senare år lill synes allt vanligare och siörre förelagskonkurserna framstår detta förhållande som mycket otill­fredsställande. En allmän översyn av revisionens funktion och ställning i konkurssiluationen skulle vara av stort värde. Därvid bör behandlas dels revisionen under sista räkenskapsåret fram till konkursulbrottet inklusive revisorns möjligheter och skyldigheler alt rapportera gjorda iakttagelser, dels frågan om eventuellt införande av revision av ålminsione vissa före­lagskonkursbons förvaltning och räkenskaper.

Många av de frågeställningar som därvid skulle aklualiseras exempel­vis om revisorns rapporteringsmöjligheter med beaktande av hans tyst­nadsplikt, om revisionsberättelsens syfte och utformning, om vem som skall ulse revision m.m. går i och för sig utanför de rent konkursrätts­liga. Belydande förbättringar av förhållandena på obeslåndsproblema-tikens område torde emellertid slå att hämla med en utveckling av regler om revision i konkurssilualioner. Därför syns del lämpligt alt frågan ses över i samordning med den uiredning om former för motverkande av miss­bruk av konkursinstitutel som konkurslagskommittén nu inleder.

LO-dlslrlktet i sydöstra Sverige: Efterbevakningar av förmånsberättiga­de löner, semesierersältningar, försäkringsavgifter etc, som av godtag­bara skäl ej lidigare framkommil och som vid kontroll befinnes berätti­gade, skall inte. i enlighel med 111 8 29, ge anledning lill särskilda kostna­der för berörd löntagare eller för dennes organisation.

Senaste tidpunkt för efterbevakning bör ytterligare undersökas, vilka prakliska möjligheler som borde finnas med hänsyn till slutlig redovis­ning av konkurs.

Advokatsamfundei: Nuvarande lag utgör hinder mol all konkursförval-

39   Riksdagen 1978179. I saml. Nr 105

Prop. 1978/79:105

610

tama använder i konkursen tillgängliga medel för förskottering av löne­utbetalning, när utbetalning skall ske på grund av statlig lönegaranti. Del har i prakiiken visal sig alt förseningar med behandlingen och ulbelalning från berörd myndighei är prakliskl taget oundvikliga, åtminstone i början av konkursförfarandét, trots att insalsema från länsstyrelseina och krono­fogdemyndigheterna präglas av både vilja och förmåga lill god samverkan och snabb handläggning. Den minsta försening skapar irritation på arbets­platsen och därmed komplikationer för avveckling och fortsalt drifl under konkursen. Det är känt alt man ibland under hand fåll lov all klara upp sa­ken mol förutsättningarna i gällande lag genom tillfällig upplåning el­ler förskottering av medel ur konkursboet med förstående medverkan av den utbetalande myndigheten. Samfundel anser del vara önskvärt atl lags­tiftningen omarbetas så att de praktiska behoven i det berörda avseendet tillgodoses.

Kronofogdeföreningen: Kommittén har inte lagl fram något förslag lill lösning av de problem som uppkommer vid konkursbos obestånd. För­eningen finner det otillfredsställande all dessa sedan länge omdiskuterade spörsmål inte blir föremål för reglering i lag.

TCO: Vad gäller bevakning i konkurs åligger del enligt 6 8 lönegaranti­lagen konkursförvallare att underrätla länsstyrelse om klar lönefordran samt alt bevaka fordringen för den anställdes räkning. Det har i praktiken visat sig alt åtskilliga förvaltare bevakar ett lägre belopp än som rätteligen lillkommer den anställde. Denna omständighet har medfört atl arbetstagar­organisationen i samtliga fall också tvingats bevaka, för att de anställda ej skall förlora någon ersättning. Detla medför ofta betungande och onödigt dubbelarbete. En lämplig lösning vore alt det i lönegaranlilagen infördes ett stadgande av innehåll, att förvallaren, innan länsstyrelsen underrättas och bevakning sker, skall samråda med berörda arbetstagarorganisationer om de anställdas rätl till ersältning.

Föreningen auktoriserade revisorer (FAR): Lagstiftaren har i flera sam­manhang främst i aktiebolagslagen siadgal om krav på revision av nä­ringsverksamhel. Av särskild vikt har uppenbarligen revisionen i siörre fö­relag ansetts vara, vilket framgår bl.a. därav atl aktiebolagslagen siadgar om särskilt kvalificerad revision i sådana företag. Sålunda skall (AL 10 kap. 3 8), om bolagets bundna egna kapital uppgår till en miljon kronor eller däröver, minst en revisor vara av kommerskollegium auktoriserad el­ler godkänd. Vidare skall minsl en revisor vara auktoriserad om

1.    tillgångarnas nettovärde enligt fastställda balansräkningar för de två

senasle räkenskapsåren översliger ett gränsbelopp som molsvarar 1.000

gånger det enligt lagen om allmän försäkring bestämda basbeloppet för

den sista månaden av respektive räkenskapsår,

2.

antalet anställda hos bolaget under de två senaste räkenskapsåren i medeltal överstigit 200 eller

3.

bolagets aktier eller skuldebrev är noterade på fondbörs eller på lista utgiven av sammanslutning av svenska fondkommissionärer.

Prop. 1978/79:105

611

1 fråga om företagskonkurser måste som regel rörelsen drivas vidare nå­gon lid under konkursförvallarens ledning. Icke sällan är det fråga om tids­perioder som sträcker sig över flera månader; någon gång över år. De vär­den som förvaltas kan vara mycket stora. Härtill kommer att de praktiska förutsättningarna vid drifl av konkursbo ofta är svårare än före konkursul­brottet: kvalificerad personal söker annan anslällning; konlaklklimatet i förbindelsema med leverantörer, kunder och konkurrenter förändras elc. Behovet av en kvalificerad revision är därför enligt FÄR:s mening i dylika fall ofta väl så stort som före konkursulbrottet. Över huvud laget är del en­ligt FAR:s uppfattning ägnat alt förvåna all icke redan lidigare krav på re­vision av större företagskonkursbon inlagils i lagen. 1 prakiiken har del också icke sällan förekommit att konkursförvaltare i samråd med RO anli­tat revisorer icke endast som sakkunnigbiträde i boulredningen utan även för kontroll av all medelsförvaltningen under konkursboels drift är ända­målsenligt ordnad och fungerar på avsett säll.

Med hänvisning lill vad ovan sagls om behovet av revision vid företags­konkurser vill FAR föreslå att kommitténs förslag lill ändring av konkurs­lagen kompletteras med bestämmelse om atl sådan kvalificerad revisor för boel skall utses i de fall då företagel vid konkursutbrollel var skyldigt atl ha kvalificerad revision enligt aktiebolagslagen eller annan lag. Sådan revi­sor bör enligt FAR:s mening utses anlingen av borgenärerna på borgenärs­sammanträde eller, om ett oberoende organ ulses eller skapas som till­synsmyndighet, av tillsynsmyndigheten.

10   Kommentarer till vissa bestämmelser i kommitténs lagförslag

14 a 8

JK: I 14 a 8 första slyckel hänvisas till 15 kap. RB. Innehållet i 14 a 8 andra slyckel har samma lydelse som 15 kap. 1 8 iredje stycket RB. Det kan därför ifrågasättas om inte 14 a 8 andra stycket är överflödigl.

14 b 8

JK: Reseförbud och häklning får som bestämmelsen i 14 b 8 har utfor­mats tillgripas i avvaklan på att konkursansökan prövas. Genom föreskrif­ten i 14 b 8 tredje stycket görs 15 kap. 5 8 och 6 8 första stycket RB tillämp­liga. Detta innebär atl konkursdomaren eller rätten i samband med atl kon­kursansökningsmålet avgörs skall pröva om ett meddelat reseförbud eller en beslutad häktning skall bestå.

När det gäller reseförbud uttalas på s. 195 (under avsnilt 3.2.2.2) atl det inte behövs något stäUningstagande i saken efiersom konkursbeslulet med-

Prop. 1978/79:105

612

för att förbudet att lämna riket enligt 88 8 första stycket i förslaget auto­matiskt Iräder i funktion. Om konkursansökan ogillas, måste däremot sa­ken prövas. Vidare sägs alt rätten även om konkursansökan avslås kan lå­la reseförbudel beslå i avvaklan på atl beslutet har vunnit laga kraft, näm­ligen i fall då frågan huruvida gäldenären skall försällas i konkurs är sär­skilt tveksam. Jag är inte helt ense med kommittén i denna fråga. Mot att förbudet enligt 88 8 första siycket aulomatiskl iräder i funklion kan invän­das att del saknas slöd i KL för alt detta sker redan innan konkursbeslulel har vunnil laga krafl. 210 8 Iredje slyckel avser bara beslut av konkurs­domaren. Jag har också svårl att acceplera uiialandel atl rälten samtidigt med ett beslul om avslag på konkursansökan skulle kunna föreskriva att reseförbudet skall bestå. För att reseförbud skall gälla även för liden mel­lan beslul och laga kraft torde det enligt min mening krävas ny begäran av borgenär och nyll beslul av konkursdomaren eller rälten. Sådan begäran bör i och för sig kunna ske samtidigt med att beslutet i fråga om konkurs­ansökningen meddelas, om borgenär är närvarande.

Även när det gäller häklning enligt 14 b 8 kan invändningar riktas mot vad som anförs på s. 195. efiersom bestämmelsen har utformats på sådant sätt att konkursbeslutel bildar gräns för häklningen. Föreskriften i 14 b 8 Iredje slyckel sisla meningen som innebär atl häktning inte får vara längre än tre månader är dessutom med denna uigångspunki knappasl logisk.

Domstolsverket: 1 belänkandet föreslås all vissa tvångsmedel skall kun­na användas mol gäldenären redan på konkursansökningssladiel. Reseför­bud eller häklning skall under vissa förutsättningar kunna tillgripas (14 b 8 i förslaget). 1 den allmänna motiveringen har kommittén anfört atl beslut om personellt tvångsmedel skall omprövas då konkursansökningsmålet avgö­res (s. 195). Kommittén har därvid ullalal, alt även om konkursansökan ogillas det kan finnas skäl atl låla ell beslul om reseförbud eller t.o.m. häktning bestå i avvaklan på alt beslutet i konkursansökningsmålet skall vinna laga kraft. Gällande räll (se 15 kap. 6 8 rättegångsbalken) medger i princip atl ell i en tvistemålsprocess meddelal beslut om reseförbud resp. häktning får beslå i avvaktan på laga kraflägande dom även om käromälet ogillats. Sådana beslut häves emellerlid regelmässigl i den angivna situa­tionen. Domslolsverkel ifrågasätter om inte meddelal reseförbud resp. häktningsbeslul omedelbarl skall hävas om konkursansökan ogillas.

18 a 8

Göleborgs lingsrält: Vidare bör i 18 a 8 upptas en bestämmelse om all konkursdomaren vid bestämmandel av handläggningsformen bör samråda med tillsynsmyndigheten.

Prop. 1978/79:105

613

27 8

Länsstyrelsen i Södermanlands län: 1 27 8 har kommittén inlagit bestäm­melsen att tillsynsmyndighet prövar hur stor del av gäldenärens inkomsi, som skall tillkomma konkursboel, medan det först i 42 8 närmare anges vil­ken myndighei, som är tillsynsmyndighet.

Däresi prövningen skall ankomma på kronofogdemyndighelen i egen­skap av lillsynsmyndighel bör enligt länsslyrelsens uppfattning 27 8 iredje stycket andra punklen om myndighetens behörighet alt pröva konkurs­boets tillgångar i denna del intagas i lagtexien i anslutning lill de föreskrif­ter som reglerar tillsynsmyndighetens verksamhet i övrigt, lämpligen så­som 59 a 8. Vidkommande konkursgäldenärens besvärsräll beiräffande dessa beslut (nu angivel i 27 8 fjärde slyckel) föreslår länsstyrelsen all re­gel därom överförs lill 209 8 i anslutning till övriga regler angående besvär över beslut enligt konkurslagen.

42 8

Länsåklagaren i Blekinge län och Kronobergs län: Ell enklare alterna­tiv för vilken tillsynsmyndighet som skall vara behörig synes mig vara myndigheien i den ort där konkursen är anhängig.

RSV: Det kan inträffa atl gäldenärens hemvisl i något fall lillhör ett KFM-dislrikl och den orl där han skall svara i tvistemål tillhör ett annal KFM-distrikt. I sådant fall ärdet myndigheten pä den förstnämnda orten som har haft kontakterna med gäldenären och som känner till hans förhål­landen. Det kan därför ifrågasällas om inte den myndigheien borde vara lillsynsmyndighel i stället för KFM på den orl där gäldenären har sill ivis-temålsfomm, vilkel föreslagils av kommittén. För atl "rätt" KFM skall bli lillsynsmyndighel bör orlen där gäldenären skall anses ha sill hemvisl be­slämmas i enlighel med vad som gäller enligi UL 56 8. Molsvarande icke önskvärd anknyining kan bli akluell om handläggningen överflyttas lill an­nan orl enligt 201 8.

45 8

Göleborgs lingsräii: I 45 8 bör--- las in en beslämmelse om atl kon­

kursdomaren före förordnandet av interimsförvaltare bör samråda med

tillsynsmyndigheten i de fall där så erfordras.

50 8

JK: I den siluaiionen då flera förvallare inte kan enas om en viss ålgärd eller beslul föreslår kommittén all saken skall hänskjulas lill tillsynsmyn­digheten och atl den mening som myndigheien biiräder skall gälla. 1 speci-

Prop. 1978/79:105

614

almotiveringen (s. 163) framhålls att myndigheten inte har någon självstän­dig beslutanderätt. Denna konstruktion som kan jämföras med ett omröst­ningsförfarande där en av de röstande tillsynsmyndigheten inte blir ansvarig för uigången förefaller konstlad.

Göleborgs lingsräii: 1 50 8 kvarslår enligt kommitténs förslag bestäm­melserna om del inbördes förhållandet mellan flera förvallare. Enligt para­grafens tredje stycke skall vid odelad förvallning tillsynsmyndigheten skil­ja mellan förvallarna då de är oense och flertal inte föreligger för viss me­ning. Denna ordning anser tingsrätten mindre lämplig. Den kan leda lill alt åtgärder och beslutsfattande fördröjs. Det är särskilt vikligl atl så inte sker i de konkurser där flera förvaltare förordnas, ly dessa konkurser är de slörsla och mest komplicerade. 1 slället bör konkursdomaren när flera för­valtare ulses men nägon uppdelning av förvaltningen inte sker förordna en av dem lill huvudförvallare så att de övriga är underställda honom. En be­stämmelse härom bör intagas i lagtexten.

51 a 8

Hovrätten över Skåne och Blekinge: Hovrällen har ovan uttalat sin an­slutning till förslaget all förvallaren får en mera självsiändig ställning. En­ligt hovrällens mening skulle konkursförvallarens självständighet i förhål­lande till tillsynsmyndigheten och borgenärerna komma till bättre uttryck om i 51 a 8 försia och andra slyckena ordet "viktigare" ulbyles mol "vik­liga". Hovrällen vill även ifrågasätta om del ej skulle underiätta tillämp­ningen av lagen om man i lagtexten tar in några exempel på fall då samråd skall ske och som av kommittén klassificerats som "viktigare frågor" (s. 107 ö). För tydlighetens skull bör i lagtexien också erinras om de bestäm­melser i konkurslagen som ullryckligen siadgar all speciella grupper av borgenärer respektive gäldenärer skall ge sill medgivande lill vissa ålgär­der (jmf KL 63 8, 71 § 2 st. och 6 st.. 75 8. 76 8 samt 78 8). Relationen mel­lan de särskilda stadgandena och samrådsregeln 151 a 8 är eljest oklar.

53 8

Kronofogdemyndigheten i Västervik: Regler för alt vinna enhetlighet vid upprättande av bouppleckning bör införas. Normalplan i nära anslut­ning till här nedan föreslagen normalkontoplan med föreskrifter till ledning för arbetet är därför påkallad.

Kronofogdemyndigheten 1 Örnsköldsvik: Lagrummet reglerar bl.a. för­valtarens skyldighet alt upprälla bouppleckning. I anledning av nu rådan­de praxis vid upprättande av sådan betr. fysisk persons konkurs bör följ­ande förhållande uppmärksammas.

Bouppieckningen skall upplaga boeis lillgångar. Vad som skall anses tillhöra boet beslämmes utifrån bestämmelserna i 27 8 KL. Där undan-

Prop. 1978/79:105

615

lages vad man brukar kalla beneficiegods. Sådan egendom ingår alllså inlc i konkursboel. Praxis har emellerlid utvecklat sig därhän all jämväl sådan egendom upptecknas och värderas på tillgångssidan. Sålunda konsiaterar Welamson (Konkursräll 1961, s. 341) alt "även lillgångar, vilka beräknas ingå i gäldenärens beneficium. torde principielll böra både upptecknas och värderas". Ett studium av bouppteckningar i konkurser, lämpade för för­enklad handläggning, ger vid handen all lillgångssidan domineras av sådan egendom, som alllså inte ingår i boet.

Föruiom all en betydande arbetsinsats görs blir många gånger boupp­teckningen direkl vilseledande. Tillgångssidan visar ett för högt värde och kan lätt missförstås av borgenär, som saknar kunskaper om utsöknings­lagens beneficieregler.

Genom all tillsynsfunktionen lagls på KFM, som har alt i sin ordinarie verksamhet lillämpa utsökningslagens reglering av beneficiet, bör fortsätt­ningsvis sådan egendom inte las med som tillgång i bouppieckningen. Del räcker med en anmärkning i de fall värdefull egendom förbehållils gälde­nären p.g.a. exempelvis hans yrkesutövning eller all den har ett slorl per­sonligt värde o.l.

Framhållas bör alt en utveckling i skisserad riktning i hög grad förenklar och påskyndar handläggningen.

54 8

Överåklagaren i Malmö: Enligt 53 8 skall förvaltaren omhändertaga gäl­denärens bo med de böcker och andra handlingar som rör boel. I special­motiveringen lill 54 8 heter det att "Det kan länkas att gäldenärens bokfö­ring har skötts av en bokföringsbyrå, som har hand om böckerna och andra handlingar. Vägrar bokföringsbyrån all lämna ul bokföringen, kan förval­laren tvinga lill sig den med stöd av förevarande 54 8" (sid. 171). En bok­föringsbyrå torde emellerlid ofta ha retentionsrätt till bokföringsmaterial bearbetat av byrån själv. I sådana fall framstår det som tveksamt om byrån enligt nuvarande praxis är skyldig lämna ut materialet. Väl säger kom­mittén omedelbart före citatet ovan beiräffande tvång mot gäldenär och tredje man atl "En förutsättning är givelvis atl tredje mannen inte har rätt alt behälla besittningen till egendomen". Det förefaller emellertid oklart hur kommittén ser på bokföraren och relentionsrälten och även om hit­hörande spörsmål kan sägas ligga utanför kommitténs uppdrag framstår ell förtydligande som önskvärt.

.S5S

Bokjöringsnämnden: 55 8 första stycket innehåller bl.a. följande: "Om gäldenären är eller under del senaste året före konkursansökningen varit bokföringsskyldig, varde i berättelsen tillika anmärkt, vilket bokförings-

Prop. 1978/79:105

616

system han har tillämpat och hur bokföringsskyldigheten har fullgjorts; och skall i sådant fall vid berättelsen fogas den av gäldenären senast upp­gjorda balansräkningen". Denna mening föreslås ändrad sålunda: "Om gäldenären är eller under del senasle året före konkursansökningen varil bokföringsskyldig, skall i berättelsen tillika lämnas upplysning om lilläm-pai bi)kföringssyslem enligt 7 § första stycket bokföringslagen (1976:125) samt om hur bokföringsskyldigheten fullgjorts; i sådant fall skall vid berät­telsen fogas av gäldenären i JÖrekomniandc fall senast uppgjorda balans­räkning". Den försia ändringen skall ses som ell led i BFN;s strävan all i göriigaste mån koppla redovisningskraven lill de grundläggande bestäm­melserna i BFL. Tilläggel "i förekommande fall" är föranlell av besiäm­melsen i I 8 fjäide siycket BFL, som undantar näringsidkare med en års­omsättning på högsl 200.000:- från plikten atl göra årsbokslut, dvs. atl upp­rälla resultat- och balansräkningar.

Kronofogdemyndighelen i Kristianstad: För att erforderliga upplysning­ar skall erhållas för en berättelse enligt 55 8 med angivel innehåll bör för gäldenären föreskrivas skyldighet all lämna upplysning om boet och om egen affärsverksamhet och annans affärsverksamhet som har anknytning till gäldenärens. Reglerna i detla avseende lorde böra vara desamma i or­dinära och mindre konkurser. Tillsynsmyndigheten bör ha möjlighet all yllra sig över berättelsen och få sin mening redovisad särskili innan berät­telsen överiämnas till konkursdomaren och eventuellt åklagarmyndig­heten.

56 8

Länsåklagaren i Blekinge län och Kronobergs län: Då kommittén ändå lålil göra så många undersökningar, redovisade i bil. 1, hade det också varil av iniresse att veta i hur stor utsträckning förvaltarna verkligen avlämna sina halvårsberätlelser inom de föreskrivna fjorton dagarna lill rällens om­budsman, respeklive i vilken ulsiräckning dessa inom samma lidsfrist läm­na dem vidare till konkursdomaren. I enstaka av de konkurser som jag haft anledning att syssla med på grund av misstanke om brott, ha dessa tidsgränser kraftigt överskridits ulan atl någon tillfredsställande förklaring lämnals. Så vill jag minns, ha konkursdomarna ej reageral särskili effek­livi häremol.

Hovrätten över Skåne och Blekinge: Hovrätten har ovan förordal att konkursdomaren skall ha kvar sin kontrollfunktion. Med hänsyn härtill bör förvaltarens halvårsberällelse även i fortsätiningen inges till konkurs­domaren. Halvårsberätlelsen har belydelse även vid arvodesprövningen.

Göteborgs tingsrätt: Enligt tingsrättens erfarenhel förekommer inte säl­lan alt förvaltarna inte avger sina halvårsberättelser enligt 56 8 konkurs­lagen i räll lid. Understundom måste förvaltare särskilt uppmanas alt avge sådana berättelser. Dröjsmålen kan bero på att förvaltarna är särskilt be-

Prop. 1978/79:105

617

lastade med arbete efter årsskiftet och all semesterperioden oftast infaller i juli. Redovisningsperioden bör ulan olägenhet kunna förskjutas förslagsvis tre månader så atl förvallarna kan ulföra arbetet med halvårsberättelsema i början av april och oktober månader.

Advokalsamjiindel: Erfarenhelerna från konkursförvallning ger vid handen atl tidpunkten för avgivande av halvårsberällelse är oläglig med hänsyn till atl särskild arbetsbelastning ofta föreligger för förvallarna i må­naden efter årsskiftet och till atl semesterperiod vanligen infaller i juli. Ulan alt ändamålet med berättelserna eftersatts borde de likaväl kunna avges för perioderna den 1 april-den 30 seplember och den 1 oktober-den 31 mars. Samfundet vill föreslå all en sådan ändring övervägs.

58 8

Kronofogdemyndigheten i Kristianstad: Det torde kunna övervägas om inte pengar som inflyter under förvaltningen av konkursbo bör insättas på poslgiro i stället för bank med hänsyn tiU den belydelse postgirol numera har.

Kronofogdemyndigheten i Västervik: Medel föreslås insatta mot ränla på bank. Följden av detta blir all konkursmedel sprids över landels bank­kontor. Detta är föga rationellt och försvårar tillsynen.

Medlen bör i stället göras räntebärande genom insättning senasi Iredje dagen på postgiro. Detta sker nu i vissa fall hos kronofogdemyndigheten.

Domareförbundet: 58 8 m.fl. Del är myckel vanligt att borgenärer lar kontakt med konkursdomaren i olika ärenden rörande konkursen. Del bör därför inte förekomma att konkursdomarens möjligheter att lämna upplys­ningar minskas t.ex. genom atl vissa förvallningshandlingar inte tillställts konkursdomaren ulan bara tillsynsmyndigheten. Det synes rikligare atl handlingar av den lyp som är i fråga i 58 8 4 st. lämnas till båda myndig­helerna.

66 8

Kronofogdemyndigheten i Örnsköldsvik: Ackord under konkurs har hittills varit mycket sällan förekommande. Förvaltarna bör i framtiden gö­ras uppmärksamma på denna form av avveckling av ett konkursbo.

80 8

Länsåklagaren 1 Blekinge län och Kronobergs län: Del kan tänkas all åklagare i undanlagsfall har anledning atl göra sådan framställning i anled­ning av vad som förekommit under förundersökningen. Det kan t. ex. visa sig, alt förvaltaren i egenskap av gäldenärens juridiska rådgivare medver­kal vid avtal, som föranlett eller förvärrat obeslånd eller eljest kunna miss­tänkas vara brottsliga.

Prop. 1978/79:105

618

Hovrätten över Skåne och Blekinge: Eftersom konkursdomaren, enligt hovrällens mening, skall ha kvar sin kontrollfunktion, bör han även ha räll atl på eget initiativ entlediga förvallare.

Kommittén uttalar i detta sammanhang atl av allmänna regler följer all förvallaren inte får entledigas utan alt först ha blivit hörd saml tillägger all en uttrycklig föreskrifi härom i konkursförordningen bör övervägas. Enligt hovrättens uppfattning är en föreskrift härom av sådan vikt alt den bör in­tas i lagtexien och ej, som övervägts av kommittén, regleras i administra­tiv ordning.

94 8

Kronojögdemyndlgheien i Örnsköldsvik: Kostnader för hämlning av gäldenären skall enligt förslaget bestridas av konkursboel.

Reformeringen av de nuvarande falligkonkurserna har bl.a. kommit lill stånd för atl komma lill rälla med gäldenärsbrott m.m. som i del nuvaran­de förfarandel aldrig uppdagats. Det har alllså varil ett samhälleligt och rältssäkerhetsintresse som dikleral förändringarna.

Del bör mol denna bakgrund inte drabba borgenärerna om en gäldenär gör sig svåråtkomlig. De allmänpreventiva inlressena är i sig själva siarka nog alt låla häminingskoslnaderna stanna på staten.

98 8

Kronofogdemyndighelen i Örnsköldsvik: Tillsynsmyndigheten tilläggs här bl.a. atl pröva huruvida gäldenären med åberopande av beneficiebe-siämmelserna skall få ul egendom ur konkursboel. Som anförts under 53 § med hänvisning lill 27 8 ingår inte beneficiegods i konkursboel. Mol den bakgrunden förefaller mig bestämmelsen i 97 8 försia stycket överflödig närdet sägs all ''gäldenären av konkursboel äger få ul egendom" av nämnt slag. Konkursförvaltningen skall "ex officio" beakla 27 § och jag kan inte inse atl gäldenären skall vara ivungen framslälla yrkande jml 97 8. för all få besiämmelsen i del förslnämnda lagmmmel beaktad.

I de fall förvallaren i I.ex. gäldenärens frånvaro omhändertagit egen­dom, som normalt inte ingår i beneficiel, men som p.g.a. speciella omslän­digheier i del enskilda fallel måste anses rymmas inom della, kan en fram­ställning från gäldenären föranleda en prövning. Denna kan emellerlid ske utifrån 27 8 KL.

108 8

Hovrällen över Skåne och Blekinge: I avsnitt 5.3 i betänkandet uttalar kommittén bl.a. att. beträffande konkursdomarens proiokollföring vid bor­genärssammanlräden, reglerna i rättegångsbalken och protokollkungörel­sen gäller (s. 227 n). Della uttalande rimmar mindre väl med kommitténs

Prop. 1978/79:105

619

förslag i 108 8 sista siycket om proiokollföring vid förlikningssammanträ­de. 1 konsekvens med uttalandet på s. 227 bör sista stycket i 108 8 utgå. Hovrällen vill beträffande protokollföringen framhålla att om föriikning ej träffas vid sammanträdel är del angeläget att protokollet är tillräckligt fyl­ligt efiersom det kan komma alt ligga till grund för huvudförhandlingen in­för rälien.

129 8

Kronofogdemyndigheten i Borås: I 129 8 har huvudsakligen föreslagils redaktionella ändringar. Kfm anser att de uppgifter, som enligt denna para­graf åvilar förvallaren, bör överföras Ull tillsynsmyndigheten, där utdel­ningsförslaget bör finnas tillgängligt för granskning. Det anses också vara lämpligt alt även de borgenärer, som bevakat fordran i konkursen men som ej får utdelning, erhåller besked härom genom brevförsändelse. Däri­genom undvikes många förfrågningar hos konkursdomaren eller förvalta­ren, och del kan av andra skäl inte heller anses opåkallat att sådan borge­när genom brev fär vetskap om resultatet av en bevakning. Andra stycket bör sålunda omarbetas.

Prop. 1978/79:105

620

Bilaga 3

De remitterade förslagen

1    Förslag till

Lag om ändring i konkurslagen (1921:225)

Härigenom föreskrivs i fråga om konkurslagen (1921: 225)

dels att 64, 65, 69, 72, 79, 87, 90, 112. 175-184, 197, 199, 205, 207, 214 och 218 88' skall upphöra att gälla,

dels atl rubriken lill 8 kap. skall utgå,

dels att 13, 19, 27, 40 b, 41-62, 66, 67, 70, 71, 76-78, 80-86 a, 88. 89, 91-96, 98, 99, 102, 103, 107, 108, 111, 113, 118, 120, 123, 126-130, 132, 137, 140, 144. 145 a, 146, 148, 149, 152, 185-191, 200. 202, 203, 206, 209-211 och 219 88 saml rubrikerna lill 3, 4 och 9 kap. skall ha nedan an­givna lydelse,

dels atl i lagen skall införas tjugoen nya paragrafer, 14 a-14 c, 18 a, 50 a, 51 a, 88 a, 95 a, 159, 185 a-185 h, 208, 210 a, 210 b och 211 a 88, av nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

13 8' Upplages borgenärs konkursansökan, skall konkursdomaren genast förelägga gäldenären atl inkomma med förklaring inom viss tid, högst en vecka, från del han fått del av ansökningshandlingama. Om det behövs för alt gäldenären skall få skäligt rådrum, kan dock tiden utsträckas till högsl en månad.

År anledning därtill, får föreläg­gande enUgt första stycket även in­nehålla att gäldenären, Jör det Jall att han medger ansökningen, skall inkomma  med  upplysningar som äro av betydelse för frågan 1 vilken form konkursen skall handläggas. Ansökningshandlingarna och föreläggandel skola delges gäldenären. Delgivning enligt 12 8 delgivningslagen (1970:428) får ske endasl om an­ledning förekommer att gäldenären avvikit eller eljest håller sig undan. Delgivning enligt 15 8 första stycket delgivningslagen får ske även när gäl­denären vistas på känd ort utom riket, om delgivning eljest ej kan ske här i riket och konkursdomaren med hänsyn till omsländighelerna finner del icke skäligen böra krävas att delgivningen verkställes utom rikel.

Om delgivning sker enligt 15 8 delgivningslagen, skall konkursdomaren lillse, alt gäldenärens egendom sättes under säker vård. Kostnaden därför skall betalas av borgenären.

' Senaste lydelse av 79 § 1946:809 176 § 1977:675 183 § 1970:848 199 § 1975:244 214 § 1942:384. 2 Senaste lydelse 1975: 244.

Prop. 1978/79:105

621

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

14 a fi

Föreligga sannolika skäl för bi­fall till konkursansökan och kan det skäligen befaras alt gäldenären un­dandrager egendom, jår konkurs­domaren eller rå t len, om särskild anledning Jörekommer, förordna om kvarslad eller skingrlngsjörbud på gäldenärens egendom i avvaktan på prövning av ansökningen. Där­vid skall vad som enligt 15 kap. rät­tegångsbalken gäller om kvarstad och skingringsförbud äga motsva­rande tillämpning, om ej annat föl­jer av denna lag. Konkursdomaren eller rätten får medgiva undantag från beviljad säkerhetsåtgärd.

Föreligga sannolika skål för bi­fall till konkursansökan och kan det skäligen befaras att gäldenären ge­nom att begiva sig från riket un­dandrager sig skyldighet eller över­träder förbud sc/m enUgi denna lag gäller 1 konkurs, får konkursdoma­ren eller rälten, om särskild anled­ning förekommer, förbjuda gälde­nären att i avvaktan på prövning av ansökningen begiva sig från riket. Meddelas sådant reseförbud, får i samband därmed eller senare gäl­denären åläggas att lämna ifrån sig sitt pass till kronojögdemyndighet som konkursdomaren eller rätten bestämmer. Är reseförbud uppen­bart otlllräckUgt, får gäldenären häkias.

Om gäldenären är juridisk per­son, äger första stycket tUlämpning åven på styrelseledamot, verkstäl­lande direktör och likvidator som avgått eller entledigats senare än ett år före dagen då konkursansö­kan kom in till konkursdomaren.

Beträffande säkerhetsåtgärd som avses i denna paragraf äga be­stämmelserna om reseförbud 1 15 kap. rättegångsbalken motsvaran­de tillämpning, om ej annal följer av denna lag. Säkerhetsåtgärd kan

Prop. 1978/79:105

622

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

ej hindras av att pant eller borgen ställes. Ej heUer kan beviljad säker­hetsåtgärd hävas av sädan anled­ning. Kostnaden Jör häktning skall betalas av allmänna medel.

14 c §

Fråga om beviljande av säker­hetsåtgärd enligt 14 a eUer 14 b § tages upp på begäran av borgenär. Innan konkursdomaren eller rätten meddelar beslut i frågan, skall gäl­denären beredas tillfälle att yttra sig, om det lämpligen kan ske. Konkursdomaren eUer rätten får hålla förhandling för frågans pröv­ning.

Beslut om reseförbud eller skyl­dighet för gäldenären atl lämna ifrån sig sitt pass skall delges gäl­denären.

18 a §

Meddelas beslut om konkurs, skall konkursdomaren genast be­stämma, om konkursen skall hand­läggas 1 enUghet med vad som i all­mänhet är föreskrivet i fråga om konkurs eller om den enligt 185 § Jörsta stycket skall handläggas som mindre konkurs. Konkursdo­maren skall därjämte bestämma den eller de ortstidningar i vilka kungörelser om konkursen skola in­föras.

Konkursbeslutet jämte vad kon­kursdomaren bestämt enligt första stycket kungöres i Post- och Inrikes Tidningar och ortstidning.

19

8

Meddelas   beslut   om   konkurs

Beslutas    att    konkursen    skall

skall konkursdomaren genasl ulsät-

handläggas i enlighel med vad som

la   försia   borgenärssammanträdel

/ allmänhet är föreskrivet i fråga

att hållas inför konkursdomaren li-

om konkurs, skall konkursdomaren

digasl tre och senasi fem veckor

genast utsätta första borgenärssam-

från   dagen   för   konkursbeslutet.

manträdet att hållas inför konkurs-

' Senaste lydelse 1977:675.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Sammanträdet får dock hållas sena­re än som har sagts nu, om del är nödvändigt med hänsyn till kon­kursboets omfattning och beskaf­fenhet. Konkursdomaren skall även besiämma den lid, minsl fyra och högst tio veckor från dagen för konkursbeslulet, inom vilken be­vakning av fordran skall äga rum. Han skall därjämte bestämma den eller de ortstidningar i vilka kungö­relser om konkursen skola införas.

Konkursbeslulel jämie vad kon­kursdomaren bestämt enligt försia slyckel kungöres 1 Posl- och Inri­kes Tidningar och ortstidning.

Gäldenären skall kallas lill försia borgenärssammanlrädel och därvid erinras om sin skyldighei enligt 92 8 att vid sammanträdet avlägga bo­uppieckningsed. I fräga om delgiv­ning av kallelsen gäller vad som är föreskrivet om stämning i Ivisie­mål.

623

Föreslagen lyddse

domai-en tidigast tre och senast fem veckor från dagen för konkursbe­slutet. Sammanträdet får dock hål­las senare än som har sagls nu, om det är nödvändigt med hänsyn lill konkursboets omfattning och be­skaffenhet. Konkursdomaren skall även bestämma den lid, minsl fyra och högsl tio veckor från dagen för konkursbeslulet, inom vilken be­vakning av fordran skall äga rum.

Vad konkursdomaren har be­stämt enligt försia siycket skall in­tagas i kungörelse som avses i 18 a § andra stycket.

Gäldenären skall kallas till första borgenärssammanlrädel och därvid erinras om att han enligt 88 § ej får lämna riket utan samlycke av kon­kursdomaren innan bouppieck­ningsed enligt 91 § avlagts och alt han är skyldig enligt 92 8 atl vid sammanträdel avlägga sådan ed. I fråga om delgivning av kallelsen gäller vad som är föreskrivel om stämning i ivistemål.

27 8"

Till konkursbo räknas, i den mån ej annat följer av 21 8, all egendom, som tillhörde gäldenären när konkursbeslulet meddelades eller tillfaller honom under konkursen och som är av beskaffenhei att kunna utmätas. Till konkursbo räknas även den egendom som kan tillföras boel genom återvinning.

Avlöning eller därmed vid utmätning jämställd arbetsinkomst som inne­står vid konkursens början och arbetsinkomst som gäldenären därefier för­värvar får dock behållas av honom, i den mån den ej, sedan skatteavdrag skell enligt vad därom är föreskrivet, uppenbart överstiger vad som åtgår för hans och hans familjs försörjning samt lill fullgörande av underhålls­skyldighet som i övrigt åvilar honom. Vad som sagts om avlöning äger motsvarande tillämpning i fråga om periodiskt utgående vederlag för ut­nyttjande av rätt till litterärt eller konstnärligt verk eller annat sådani och beträffande belopp vilka utgå som pension eller livränta. Om rättigheten lill pension eller livränta är av beskaffenhet atl kunna utmätas, får dock konkursboet förfoga över den.

Gäldenären är skyldig alt underrätta förvallaren om inkomsi som avses i andra stycket. Vill förvaltaren göra anspråk på inkomsien, skall han därom underrätta arbetsgivare eller annan som skall utgiva förmånen. Innan så­dan underrättelse lämnats får förfallel belopp belalas ul till gäldenären.

* Senaste lydelse 1975:244.

Prop. 1978/79:105

624

Nuvarande lydelse

Tvist huruvida någon del av in­komsten skall tillkomma konkurs­boel. prövas av rullen på ansökan av förvaltaren, borgenär, gäldenä­ren eller underhållsberättigad. Konkur.sdinnaren skall inhämla yll­rande av fältens ombudsman och, imi förvallaren ej är sökande, av denne saml skyndsaml ulsätia tid och plals för rällens sammaniräde och om delta underrätta gäldenä­ren, förvaltaren och rällens om-hudsmun sumt, om borgenär eller underhållsberäitigad år sökande, denne. Rättens beslul länder till ef­terrättelse, även om talan föres där­emot. Besluiel skall på ansökan ändras, om senare upplysta om­ständigheter eller ändrade förhål­landen föranleder del.

Föreslagen lydelse

Tvisl huruvida någon del av in­komsten skall tillkomma konkurs­boel prövas av lillsynsmyndigheien på ansökan av förvallaren, borge­när, gäldenären eller underhållsbe­rättigad. Myndigheien skall därvid inhämla yllranden i den omfallning som behövs för prövningen. Myn­dighelens beslut länder lill eflerrät-lelse, även om talan föres däremoi. Beslutet skall pä ansökan ändras, om senare upplysta omständigheter eller ändrade förhällanden föranle­der del.

Mol tillsynsmyndigheiens beslul I ärende som avses i fjärde stycket fur den vars rått beröres av beslutet föru talan genom besvär. I Jråga om sådan besvärslalan äga be­stämmelserna I ulsökningslagen (1877:31 s. 1) om klagan över iit-mälning av avlöning molsvarande tiUämpning.

40 b Återvinning påkallas av förvalta­ren genom väckande av talan vid allmän domstol, genom anmärk­ning mot bevakning eller genom in­vändning mol annal yrkande som framställes mol konkursboel. Om förvallaren icke vill påkalla ålervin­ning och ej heller ingår förlikning i saken, får borgenär som bevakal fordran i konkursen påkalla åter­vinning genom väckande av talan vid allmän domstol. För återgång av förmånsrätt som vunnits genom utmätning är särskild åtgärd ej be­hövlig.

8

Återvinning påkallas av förvalta­ren genom väckande av lalan vid allmän domstol, genom anmärk­ning mot bevakning eller genom in­vändning mol annal yrkande som framställes mol konkursboel. Om förvaltaren icke vill påkalla återvin­ning och ej heller ingår förlikning i saken, får borgenär påkalla återvin­ning genom väckande av lalan vid aUmän domstol. För återgång av förmånsräll som vunnits genom ut­mätning är särskild ålgärd ej behöv-lig-

Talan vid allmän domstol väckes inom ell år från frisldagen. Dock får ta­lan väckas inom tre månader från del alt anledning därtill blev känd för konkursboet. Har gäldenären avhänl sig fasl egendom eller är fråga om återgång av bodelning, kan talan även väckas inom Ire månader från den dag då lagfart söktes eller bodelningshandlingen ingavs till rätlen.

Borgenär som för lalan svarar för rättegångskostnaden men har rält alt få ersättning därför av boel, i den mån kosinaden läckes av vad som kommii boet till godo genom rällegången.

' Senaste lydelse 1975:244.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

625

3 kap.

Förvallning av egendom som In-

Förvallning och lillsyn

går 1 konkurs

41  8

Gäldenärs till konkurs avträdda bo skaU omhänderhavas av en eller flere förvaltare, som utses i den ordning nedan stadgas. Antalet förvaltare beslämmes av konkurs­domaren. Ej må mer än en förvalla­re finnas, där ej konkursdomaren med hänsyn lill boets omfallning och beskaffenhei anser förvaltning­en oundgängligen böra delas eller del eljest i särskilt fall vara ound­gängligen nödvändigt, alt mer än en förvallare ulses.

Då fråga är om uiseende av för­vallare enligt 45 eller 48 §, må kon­kursdomaren ej fatta beslut rörande antalet förvallare innan borgenärer­na erhållil lillfälle att yttra sig där­om.

44 8'

Konkursdomaren skall ock så snarl ske kan efter det beslutet om konkurs meddelats förordna en är­lig och förståndig man att i konkur­sen vara rättens ombudsman med den befogenhet, som 1 denna lag sägs. Vid befattningens tillsättande skaU Iakttagas, att densamma icke anförtros annan än den, som äger ej mindre erforderlig insikt i gällan­de lag för bedömande av de frågor av rälislig innebörd, som ankomma på ombudsmannens prövning, än ock nödig erfarenhet och sakkun­skap för fyllande av de åUgganden beträffande tillsyn över konkursut­redningen och avgörande av för­valtningsfrågor, som tillhöra be­fattningen.

Den som är anställd vid domstol må ej förordnas lill rättens om­budsman.

Konkursbo skall förvaltas av en eller Jlera förvallare. Antalet för­vallare beslämmes av konkursdo­maren. Ej må mer än en förvallare finnas, där ej konkursdomaren med hänsyn lill boets omfallning och be­skaffenhet anser det erforderligl att förvaliningen delas eller alt den handhas odelad av Jlera Jörvallare.

Då fråga är om uiseende av för­vallare enligt 46 eller 47 §. må kon­kursdomaren ej fatta beslut rörande antalet förvallare innan tillsyns­myndigheten och borgenärerna er­hållil lillfälle alt yllra sig därom.

42 8

Förvaltning av konkursbo skall stå under tillsyn av tiUsynsmyndig­hel.

Regeringen utser vissa kronofog­demyndigheter atl vara tillsyns­myndigheter.

Kronofogdemyndighet, som är tillsynsmyndighet, får enligi be­stämmelser som regeringen med­delar förordna annan kronofogde­myndighet att handlägga tillsyns-uppgift i konkursen.

För tillsynen skall ersältning lill staten utgå ur konkursboet enUgt bestämmelser som regeringen meddelar.

' Senaste lydelse 1975:244. ' Senaste lydelse 1975:244. 40   Riksdagen 1978179. I saml. Nr 105

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Har den, som till ombudsman förordnas, ej förut avlagi domare-ed, gånge sådan ed inför konkurs­domaren, innan han lilllräder he-fatt ningen.

På konkursdomaren ankomme att, när så skäligt prövas, entlediga ombudsmannen och förordna an­nan i hans slälle.

Uppslår Jör ombudsmannen laga Jörjäll, äge konkursdomaren för­ordna annan, atl under den lldför-Jället varar uppehålla hejättnlng-en.

46 8

Sedan förvaltarevalet ägt rum, skola borgenärerna å första borge-närssiiminanirädet, såframt någon av dem gör framställning därom, välja granskningsmän all med den befogenhet i denna lag sägs å bor­genärernas vägnar övervaka för­valtningen. Granskningsmännens antal bestämmes av konkursdoma­ren. Valel skall ske så, alt en var av de närvarande borgenärerna röstar å en granskningsman. Till gransk­ningsmän anses valde, i första rummet den, om vilken borgenärer, vilkas fordringar sammanräknade utgöra störsla beloppet, förenat sig, och därefter den eller de, som efter huvudtalet erhållit de ftesta rösterna.

För varje granskningsman äge de borgenärer, med vilkas rösler han valts, utse en suppleant. Rös­terna beräknas vid val av suppleant för den i första rummet utsedde granskningsmannen efter ford­ringsbeloppen och vid val av supp­leant för annan granskningsman efter huvudtalet.

Erhålla vid val, som i denna pa­ragraf sägs, två eller flere lika rös­tetal, skilje lotten dem emeUan.

Har val av granskningsmän ej skett å första borgenärssamman­trädet och utses därefter förvallare jämlikt 48 eller 49 §, må å det sam-

626

Föreslagen lydelse

43 8

På begäran av borgenär skaU konkursdomaren förordna gransk­ningsman att med de befogenheter som angivas i denna lag övervaka förvaltningen på borgenärens väg­nar. Till granskningsman skall ut­ses den som borgenären föreslår, om han år lämplig.

Om det begäres, skall även er­sättare för granskningsmannen ut­ses. Bestämmelserna om gransk­ningsman gälla även för ersättare.

Granskningsman skall entledi­gas, om han eller borgenåren gör framställning därom eller han fin­nes icke vara lämplig.

Ersättning till granskningsman skall betalas av borgenären.

Prop. 1978/79:105

627

Nuvarande lydelse

maniräde. å vilkel förvallare liU­salles. val av granskningsmän äga rum efier ly ovan är siadgal.

Föreslagen lydelse

42 8"

ffråga om utseende av konkurs­förvallare gälle, atl den dier de, ål vilka förvaltningen anförtros, skola äga sådan insikt och erfarenhet, som med hänsyn lill bods omfatt­ning och beskaffenhet erfordras för .förvaltningens behöriga handha­vande.

Konkursförvallare må ej den va­ra, som slår under förmynderskap eller år i konkiirsiillsiånd: ej den, som är förklarad ovärdig all vidare nyttjas i rikets ijänsl eller eljesl på grund av honom ådömd sirajfpå-följd Icke må ulöva allmän befall­ning; ej den, som genom inslag, vil­kel ännu icke vunnil laga krafl, år dömd lill Slraff påföljd, varom sisl förmäles, eller som är under fram­tiden ställd för brott, vilket kan medföra sådan påföljd; ej heller den, som blivit dömd ovärdig att föra annans talan inför rätta.

Den som är anställd vid domstol må e] förordnas till konkursförval­lare.

44 8

Konkursförvaltare skall ha den särskildu insikl och erfarenhel som uppdraget kräver, ålnjuta borgenä­rernas förtroende sann även i öv­rigt vara lämplig för uppdrugel.

Den som är anställd vid domstol får ej vara förvaltare.

43 8

Då konkurs uppstått, skaU kon­kursdomaren utan dröjsmål utse förvaltare atl omhänderhava boel lill dess vid första borgenärssam­manträdel förvaltare utsetts och, där annan utsetts, denne tiUträtt be­fallningen.

45 8

Vid första borgenärssammanträ­del välje borgenärerna förvallare alt i stället för den enUgt 43 § ut­sedde förvaharen omhänderhava konkursboel. Har konkursdomaren efter vad i 52 8 är stadgat förord­nai,  att  konkursboets förvaltning

45 8

Då konkurs uppstått, skall kon­kursdomaren utan dröjsmål, ejler hörande av tillsynsmyndigheten, ulse förvaltare att handha förvalt­ningen av boet till dess vid första borgenärssammanlrädel förvaltare utsetts och, där annan utsetts, den­ne tillträtt befattningen.

46 8

Vid första borgenärssammanträ­del skall konkursdomaren, sedan han hört tillsynsmyndigheten och närvarande borgenärer, utse för­valtare alt i fortsättningen handha förvaltningen av konkursboet. Har konkursdomaren efter vad i 50 8 är

' Senaste lydelse 1970:848.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

skall vara delad, skall förvallare väljas särskilt för varje del av föi-valtningen. Såsom borgenärernas beslul gälle den mening, varom bland närvarande borgenärer de .förena sig. vilkas fordringar sam­manräknade uigöra slörsla belop­pet, såframt dessa borgenärer där­jämte uigöra minst en tredjedel av de röstande. Kan beslul på sådani säll ej åstadkommas, gälle den me­ning konkursdomaren biiräder.

Konkursdomaren skaU tillse, all icke någon, på vilken borgenärer­nas val fållll, är obehörig all vara förvallare jämlikt 42 § andra eller tredje stycket eller i saknad av så­dan Insikt och erjärenhet, som av­ses 1 42 § första slyckel, eller eljesl icke lämplig alt handhava förvalt­ningen. Där sådant fall föreligger, ällgge det konkursdomaren att utse annan förvaltare i siäilet för den av borgenärerna valde.

Kommer icke någon borgenär lillsiädes, varde JörvaUare lillsait av konkursdomaren.

47 8

Borgenär, som utsetts till förval­lare eller granskningsnian, må ej Ulan gilligl skäl undandraga sig uppdraget.

48 8

Finner konkursdomaren efter första borgenärssammanlrädet er­forderiigt, all antalet förvallare ökas, skola borgenärema av kon­kursdomaren kallas all sammanträ­da inför honom/ör att utse det an­tal förvallare, som ytterligare er­fordras; och skall därvid vad i 45 8 är stadgat äga molsvarande lillämp­ning.

Rättens ombudsman, förvaltare, granskningsman eller borgenär äge hos konkursdomaren göra fram­ställning om ökning av antalet för­vallare.

628

Föreslagen lydelse

stadgat föroidnat, all konkursboets förvallning skall vara delad, skall förvaltare ulses särskilt för varje del av förvaltningen.

47 8

Finner konkursdomaren efter första borgenärssammanlrädel er­forderiigt, att antalet förvallare ökas, skola borgenärerna av kon­kursdomaren kallas all sammanträ­da inför honom. Vid sammanträdet skall konkursdomaren utse del an­tal förvaltare, som ytterligare er­fordras; och skall därvid vad i 46 8 är siadgal äga motsvarande lillämp­ning.

Tillsynsmyndigheten, förvallare, granskningsman eller borgenär äge hos konkursdomaren göra fram­ställning om ökning av antalet för­valtare.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

49 8

Avgår förvallare efter försia boi-genärssammanträdet eller avgår granskningsman, Jör vilken supp­leant ej Jlnnes, skall konkur.sdoma­ren kalla borgenärerna all samman­träda inför honom för att utse ef­terträdare till den avgångne, och skola därvid 1 fråga om val av för­valtare bestämmelserna i 45 8 och 1 fråga om val av granskningsman bestämmelserna 1 46 § om val av suppleanl för granskningsman äga motsvarande tillämpning.

Vad sålunda är stadgat gälle dock ej, där flere förvaltare eller gransk­ningsmän äro och någon av dem avgår samt konkursdomaren efter rätlens ombudsmans hörande fin­ner det ej vara nödigi, alt annan ut­ses i den avgångnes ställe.

50 8

Har förvallare avgäll och skall efterträdare ål honom ulses, äge konkursdomaren, där så erfordras, förordna om befallningens upprätt­hållande tills nytt val ägt rum.

Har förvaltare laga förfall eller är han efter ly i 80 8 tredje slyckel stadgas försatt ur tjänstgöring, må konkursdomaren utse annan alt un­der liden fullgöra hans åligganden.

52 8

Där konkursdomaren finner del­ning av konkursboets förvallning emellan flere förvallare böra äga rum, ankomme på honom all där­om förordna; och bestämme kon­kursdomaren därvid tillika, efter vilka gmnder delningen skall ske. Rättens   ombudsman,    förvallare.

629

Föres lagen lydelse

48 8

Avgår förvaltaie efter första bor­genärssammanträdet, skall kon­kursdomaren kalla borgenärema alt sammanträda inför honom. Vid sammanträdet skall efterträdare till den avgångne utses, och skola där­vid bestämmelsema i 46 8 äga molsvarande lillämpning.

Vad sålunda är stadgat gälle dock ej, där flere förvaltare äro och nå­gon av dem avgår samt konkursdo­maren efter tillsynsmyndighetens hörande finner del ej vara nödigt att inse annan i den avgångnes släl­le.

Avgår förvallare sedan fråga uppkommil om avskrivning ar kon­kursen enligi 186 fi, skall borge­närssammanlräde som avses i försia stycket ej utsättas, så länge frågan är under prövning.

49 8

Har förvallare avgått efter första borgenärssammanträdel och skall efterträdare åt honom ulses, äge konkursdomaren, där så erfordras, förordna om befallningens upprätt­hållande tills ny Jörvallare utsetts enligt 48 §.

Har förvaltare laga förfall eller är han efter ty i 80 8 andra stycket stadgas försalt ur ijänslgöring, må konkursdomaren utse annan atl un­der tiden fullgöra hans åligganden.

50 8

Där konkursdomaren finner del­ning av konkursboels förvallning emellan flere förvallare böra äga rum. ankomme på honom all där­om förordna; och bestämme kon­kursdomaren därvid tillika, efter vilka grunder delningen skall ske. Tillsynsmyndigheien,      förvallare,

Prop. 1978/79:105

630

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

granskningsman eller borgenär äge hos konkursdomaren göra fram­ställning om delning av förvaltning­en.

Hava flere förvaltare förvaltning­en odelad, må de ej annorledes än samfällt avhända boet någon rättig­het eller vidtaga åtgärd, som kan för boet medföra någon förpliktel­se.

Äro förvaltarne två och kunna de ej enas beiräffande ålgärd eUer be­slul, som enligt denna lag på dem ankommer, eller äro förvaltarne flere än två och föreligger ej flertal för viss mening, skall saken hän­skjulas lill ombudsmannen, och gälle den mening han biiräder.

Då flere förvallare utsetts, skola de bland sig välja en att i fall, som avses i denna lag, mollaga medde­landen eller handlingar, som skola tillställas förvallaren, ävensom för­vara handlingar, som böra hållas tillgängliga. Om val, som nu sagts, skola konkursdomaren och om­budsmannen underrällas.

granskningsman eller borgenär äge hos konkursdomaren göra fram­ställning om delning av förvaltning­en.

Hava flere förvaltare förvaltning­en odelad, må de ej annorledes än samfällt avhända boet någon rättig­het eller vidlaga åtgärd, som kan för boel medföra någon förpliklel­se.

Äro förvaltarne två och kunna de ej enas beträffande ålgärd eller be­slul, som enligt denna lag på dem ankommer, eller äro förvaltarne flere än två och föreligger ej flertal för viss mening, skall saken hän­skjulas lill tillsynsmyndigheten, och gälle den mening denna biträ­der.

Då flere förvallare ulsells, skola de bland sig välja en alt i fall, som avses i denna lag, mottaga medde­landen eller handlingar, som skola lillslällas förvaltaren, ävensom för­vara handlingar, som böra hållas lillgängliga. Om val, som nu sagls, skola konkursdomaren och tillsyns­myndigheten underrättas.

50 a §

Om konkursdomaren av särskil­da skäl finner det erforderligt, får han efter tillsynsmyndighetens hö­rande uppdraga åt lämpUg person att biträda förvaltaren med råd vid konkursförvaltningen eller att som förlikningsman biträda konkursdo­maren med utredning och förlik­ning 1 tvistefråga som uppkommit genom anmärkning mot bevakning eller att fullgöra båda dessa upp­gifter.

Den som är anstäUd vid domstol Jår ej inneha uppdrag som avses i jörsta styckat.

När uppdraget är slutfört, skall anmälan genast göras till konkurs­domaren. Vid denna anmälan skall fogas en redogörelse för det arbete uppdraget medfört.

Konkursdomaren skall återkalla

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

631

meddelat uppdrag, när anmälan enligt tredje slyckel har Inkommii eller det i annat fall Jlnns skäl till återkallelse.

Den som har fullgjort uppdrag enligt denna paragrafär berättigad till arvode av konkursboel. Arvodet bestämmes av konkursdomaren ef­ter tillsynsmyndighetens och för­valtarens hörande. I fråga om ar­vode äga 82 § andra och tredje styckena samt 83 § motsvarande tillämpning.

51 8

För förvaltare skall förordnande utfärdas av konkursdomaren.

53 8

Förvaltaren åligge atl med iaktta­gande av de i denna lag meddelade bestämmelser besörja de ärenden, som röra borgenäiernas gemen­samma rätt och bästa, saml vidlaga alla åtgärder, som främja en för­månlig och snabb uiredning av boel.

51 8

Förvaltaren åligge atl med iaktta­gande av de i denna lag meddelade bestämmelser besörja de ärenden, som röra borgenärernas gemen­samma rätt och bästa, saml vidlaga alla ålgärder, som främja en för­månlig och snabb uiredning av boel.

51 a §

I viktigare frågor skall förvalta­ren höra särskilt berörda borgenä­rer, om det ej finns hinder häremot. Förvaltaren skaU i sådana frågor även höra gäldenären, om det lämpligen kan ske.

52 8

Om förvaharen ftnner det nöd­vändigt, får han anlita sakkunnigt biträde för viss förvaltningsåtgärd.

54 8'

Den enligi 43 8 ulsedde förvalla­ren skall så snart ske kan ej mindre omhändertaga gäldenärens bo med de böcker och andra handlingar, som röra boet, samt, där gäldenä­ren är eller under det senaste året före     konkursansökningen    varil

53 8

Den enligt 45 8 ulsedde förvalla­ren skall så snarl ske kan omhän­dertaga gäldenärens bo med de böcker och andra handlingar, som röra boel, saml, där gäldenären är eller under det senasle året före konkursansökningen   varit   bokfö-

« Senaste lydelse 1975:244.

Prop. 1978/79:105

632

Nuvarande lydelse

Foreslugen lydelse

bokföringsskyldig, i hans handels­böcker å lämpligt ställe göra an­teckning om dagen för omhänderta­gandet, ån även förrätta uppteck­ning av tillgångar och skulder i boet med uppgift å varje borgenärs namn, boningsort och postadress. .v(3 ock å nämnda böcker och hand­lingar. Där så bejlnnes nödigt, må förvallaren Jör bouppieckningsför­rällningen anlita sakkunnigt biträ­de. 1 bouppieckningen skola till­gångarna upplagas till de värden, som de efter noggrann uppskatt­ning prövas äga. Vid bouppteck­ningsförrättningen skall gäldenären vara tillstädes och under edsför­pliktelse redligen uppgiva boel. Har av gäldenären under edsför­pliktelse underskriven bouppleck­ning föml ingivils till konkursdo­maren och finner förvallaren den­samma tillförlitlig, vare upprättan­de av ny bouppteckning ej av nö­den.

Då bouppleckning upprättas av förvallaren, skall ett exemplar där­av lillslällas konkursdomaren inom en vecka från det beslutet om kon­kurs meddelades. Möter i något fall hinder härför, åligge förvallaren att inom nämnda tid tillställa konkurs­domaren förteckning å borgenärer­na, upplagande varje borgenärs namn, boningsorl och posladress saml alt därefier så snarl ske kan inkomma med bouppieckningen. Godkänner förvallaren lill konkurs­domaren förul ingiven bouppleck­ning, göre anmälan därom inom lid, som nyss sagls.

ringsskyldig, i omhänderiagel rä­kenskapsmaierial å lämpligt slälle göra anteckning om dagen för om­händertagandel. Förvaltaren skall även förrätta uppteckning av lill­gångar och skulder i boel med upp­gift å varje borgenärs namn, bo­ningsort och postadress samt å nämnda böcker och handlingar. 1 bouppteckningen skola tillgångarna upptagas lill de värden, som de ef­ter noggrann uppskattning prövas äga, och beträffande skulderna angivas, i vad mån de avse lön eller pension. Vid bouppteckningsför­rättningen skall gäldenären vara tillstädes och under edsförpliktelse redligen uppgiva boet. År gäldenä­ren juridisk person och Jinnas Jle­ra ställjöreträdare, gäller denna skyldighet dock icke Jör sådan ställföreträdare vars närvaro för­vallaren anser sakna belydelse för boulredningen. Har av gäldenären under edsförpliktelse underskriven bouppleckning föml ingivits lill konkursdomaren och finner förval­laren densamma tillförlitlig, vare upprättande av ny bouppteckning ej av nöden.

Då bouppteckning upprältas av förvallaren, skall ett exemplar där­av lillsläUas konkursdomaren och tUlsynsmyndigheten inom en vecka från det beslutet om konkurs med­delades. Möter i något fall hinder härför, åligge förvaltaren att inom nämnda tid tillställa konkursdoma­ren och tillsynsmyndigheien för­teckning å borgenärerna, upplagan­de varje borgenärs namn, bonings­ort och posladress saml att därefier sä snart ske kan inkomma med bo­uppteckningen. Godkänner förval­laren lill konkursdomaren förut ingiven bouppteckning, göre anmä­lan därom inom tid, som nyss sagls.

54 §

FörvaUqren får, om det behövs, påkalla   handräckning   av   krono-

Prop. 1978/79:105

633

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Jögdemyndlghelen Jör att kunna omhändertaga eller annars Jå till­gång till gäldenärens bo med de böcker och andra handlingar som röra boel. Kronofogdemyndig­heten får härvid genomsöka hus, rum eller förvaringsställe och, om tiUträde behövs tiU utrymme som är tillslutet, låta öppna lås eller bere­da sig tiUträde på annat sätt. Kro­nofogdemyndigheten får även i öv­rigt använda tvång 1 den mån det behövs för det avsedda ändamälet och det kan anses befogat med hänsyn llll omständigheterna. Våld mot person får dock brukas endast om kronofogdemyndigheten möter motstånd och i den mån det med hänsyn till ändamälet med ingri­pandet kan anses försvarligt.

Ifråga om klagan över kronofog­demyndighets beslul eller ålgärd enligt första stycket äga bestäm­melserna I utsökningslagen (1877:31 s. 1) om klagan över ut­mätning i aUmänhet motsvarande tillämpning.

55 8'»

Förvaltaren skall under rättens ombudsmans inseende så snarl ske kan upprätta skriftlig berättelse om boets tillstånd, så ock om orsaker­na till gäldenärens obeslånd, så vill de kunnai ulrönas. I berättelsen skall upplagas en översikt över till­gångar och gäld av olika slag även­som särskilt anmärkas, huruvida skälig anledning förefinnes lill anla­gande, all gäldenären gjort sig skyl­dig lill brollsligl förhållande mot si­na borgenärer. Förefinnes anled­ning lill anlagande, som nyss sagts, skall grunden därför angivas. Om gäldenären är eller under del senas­le året före konkursansökningen varil bokföringsskyldig, varde i be­rättelsen tillika anmärkt, vilka han­delsböcker han hållll och huru de

Förvallaren skall så snarl ske kan upprätta skriftlig berättelse om boets tillstånd, så ock om orsaker­na lill gäldenärens obestånd, så vitl de kunnai ulrönas. 1 berättelsen skall upptagas en översikl över lill­gångar och gäld av olika slag även­som särskilt anmärkas, huruvida förhållande har förekommit som kan föranleda återvinning till kon­kursboet och huruvida skälig an­ledning förefinnes till anlagande, atl gäldenären gjort sig skyldig till gäldenärsbrott. Förefinnes anled­ning till antagande, som nyss sagts, skall grunden därför angivas. Om gäldenären är eller under det senas­le året före konkursansökningen varit bokföringsskyldig, varde i be­rättelsen tillika anmärkt, vilket bok-

"> Senaste lydelse 1975:244.

Prop. I918fl9:105

634

Nuvarande lydelse

blivii förda; och skall i sådant fall vid berättelsen fogas den av gälde­nären senasi uppgjorda balansräk­ningen. Berättelsen skull underskri­vas av Jörvaltaren.

Avskrift av berättelsen med den balansräkning, som må vara därvid fogad, skall av förvaltaren ulan dröjsmål lillslällas konkursdoma­ren ävensom hållas tillgänglig för borgenärer, som vilja laga del av densamma; och äge varje borge­när, som del begär, all mol ersätt­ning för kostnaden få avskrift av berättelsen sig tillsänd.

Föreslagen lydelse

föringssystem han har tillämpat och hur bokföringsskyldigheten har fuUgjorts: och skall i sådant fall vid berättelsen fogas den av gäldenären senasi uppgjorda balansräkningen.

Avskrifi av berättelsen med den balansräkning, som må vara därvid fogad, skall av förvallaren utan dröjsmål lillslällas konkursdoma­ren och tUlsynsmyndigheten samt varje borgenär, som del begär.

Om förvaltaren finner all gälde­nären kan misstänkas Jör gälde­närsbrott. skall han omedelbart un­derrätta allmän åklagare därom och därvid angiva grunden för misstanken.

56 8'

Är konkursen icke avslutad vid utgången av näst efter försia borge­närssammanlrädet infallande juni eller december månad, skall förval­taren inom fjorton dagar därefier till rällens ombudsman avlämna berättelse, vari alla de ålgärder noggrant angivas, som vidlagils för förvaltningens bringande lill slul; åliggande del förvaltaren att seder­mera under konkursens fortgång för varje halvår inomftorton dagar från utgången därav avgiva sådan berättelse. Har, då berättelse avgi­ves, mer än ett år förflutit från det beslutet om konkurs meddelades, skall berättelsen tillika innehålla fullständig upplysning om orsaker­na lill att konkursen icke avslutats.

Berättelsen skaU av ombudsman­nen granskas och inom två veckor från mottagandet ingivas till kon­kursdomaren jämte de anmärk­ningar, till vilka ombudsmannen mä hava funnit fog.

Är konkursen icke avslutad vid uigången av näsl efter första borge­närssammanträdel infallande mars eller seplember månad, skall för­vallaren inom Ivå veckor därefier liU tiUsynsmyndigheten avlämna berättelse, vari alla de ålgärder noggrant angivas, som vidtagits för förvaltningens bringande till slut; åliggande del förvaltaren atl seder­mera under konkursens fortgång inom två veckor från utgången av varje mars och september månad avgiva sådan berättelse för det dessförinnan förflutna halvåret. Har, då berättelse avgives, mer än ell år förflutit från del beslutet om konkurs meddelades, skall berättel­sen tillika innehålla fullständig upp­lysning om orsakema till att kon­kursen icke avslutats.

Förvaltaren skall utan dröjsmål lämna konkursdomaren avskrift av berättelsen.

Senaste lydelse 1975:244.

Prop. 1978/79:105

635

Nuvarande lydelse

Föreslagen lyddse

57 8

Förvallaren skall JÖra bok, vari

Förvallaren   skall,   oavsett   vad

boeis inkomsler och ulgifter i pen-     som gäller i fråga om bokJÖrings-

ningar dag efter dag antecknas.

skyldighet för gäldenären, löpande

Vad .sålunda år stadgat må ej     bokföra in- och utbetalningar, om

lända lill Inskränkning i den bokfö-     ej med hänsyn lill särskilda förhål-

ringsskyldighet,   som  särskilt  kan     landen   god   redovisningssed  på­

vara föreskriven,

kallar att bokföringen sker på an­

nat sätt.

Förvaharen skall bevara räken­skapsmaterialet under minst tio år Jrån utgången av det kalenderår då konkursen avslutades. I öv­rigt tillämpas 22 fi bokföringslagen (1976:125).

Första stycket medför ej in­skränkning i den bokföringsskyldig­het som kan vara särskih föreskri­ven för att möjliggöra kontroll över viss verksamhet.

Beträffande skyldighet att sörja för underlag för deklarations- och uppgiftsskyldighet och för kontroU därav finnas särskilda bestämmel­ser.

58 8"

Penningar, som inflyta under för-

Penningar, som inflyta under för-

valtningen av konkursbo, skola, i     vallningen av konkursbo, skola, i den mån de icke äro erforderliga till     den mån de icke äro erforderiiga lill bestridande av löpande ulgifter, av     bestridande av löpande utgifter, av förvallaren inom en vecka från del     förvaltaren inom en vecka från del de influtit å konkursboets räkning     de influtit å konkursboets räkning mol ränla insättas i bank, som av     mol ränta insättas i bank. rättens   ombudsman    godkännes. Till bestridande av löpande utgifter må ej mer Innehållas än av om­budsmannen medgives.

Försummar förvallaren all inom ovan föreskrivna lid insätta influtna medel, vare han skyldig att å belopp, som obehörigen innehållils, erlägga ränta enligt 6 8 räntelagen (1975:635) från den dag insättning bort ske.

Så länge konkursen pågår, av- Så länge konkursen pågår, av-

lämne förvallaren inom en vecka

lämne förvaltaren inom två veckor

från uigången av mars, juni, sep-

från utgången av mars, juni, sep­

tember och december månader var-

tember och december månader var­

je år till ombudsmannen räkning

je år lill tillsynsmyndigheien räk-

över boets inkomsler och ulgifter i

ning över boets inkomsler och ui-

' Senaste lydelse 1975:646.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

penningar under del gångna kvarta­let. Har under någon del av kvarta­let penningar inneståll i bank, skall vid räkningen fogas av banken lill rikligheten bestyrkt uppgifi å de in­sättningar och utlagningar, som må hava under kvartalet förekommii. Räkningarna skola av ombudsman­nen granskas ävensom hållas tiU­gängliga för borgenärerna och gäl­denären.

Även efter konkursens avslutan­de skall förvaltaren hava boets me­del insatta i bank, till dess lyftning påkallas av därtill berättigad borge­när. Förvallaren skall underrätta konkursdomaren, i vUken bank medlen innestå. och inom en vecka från utgången av varje kalenderår lill rättens ombudsman för gransk­ning avgiva redovisning som i tred­je siycket sägs. När medel ej vidare finnas all lyfta, skall ombudsman­nen göra anmälan därom hos kon­kur.sdomaren.

59 8

Rättens ombudsman skall göra sig noga underrättad om boets tiU­stånd samt under konkursen hålla noggrann uppsikt över förvaltning­en. När helst han finner det lämp­ligt, äge han verkställa inventering av boets kassa och övriga tillgångar ävensom fordra redovisning av för­vallaren.

Rättens ombudsman ävensom granskningsman skall hava tillgång till böcker och andra handlingar, som röra boel; äge ock av förvalta­ren på begäran erhålla upplysningar om boet och dess förvaltning.

636

Föreslagen lydelse

gifter i penningar under det gångna kvartalet. Har under någon del av kvartalet penningar inneståll i bank, skall vid räkningen fogas av banken till riktigheien bestyrkt uppgift å de insättningar och utlag­ningar, som mä hava under kvarta­let förekommii. Förvaharen skaU lämna avskrift av räkningen till konkursdomaren.

Även efter konkursens avslutan­de skall förvallaren hava boets medel insatta i bank, lill dess lyft­ning påkallas av därtill berättigad borgenär. Förvallaren skall under­rätla tiUsynsmyndigheten, i vilken bank medlen innestå, och inom två veckor från utgången av varje ka­lenderår lill myndigheten för granskning avgiva redovisning som i tredje stycket sägs. När medel ej vidare finnas att lyfta, skall/örva/-taren göra anmälan därom hos till­synsmyndigheten .

59 8

Tillsynsmyndigheten skall över­vaka att förvaltningen bedrives på ett ändamålsenligt sätt i överens­stämmelse med denna lag och and­ra författningar. Därvid skaU sär­skih tillses att avvecklingen av kon­kursen icke fördröjes i onödan. När myndigheten finner det lämpligt, får den inventera konkursboets kassa och övriga tillgångar samt fordra redovisning av förvaltaren. Om särskilda omständigheter för­anleda det, får myndigheten utse en eller flera revisorer för gransk­ning av boets räkenskaper och för­valtningen i övrigt.

60 8

TUlsynsmyndigheten ävensom granskningsman skall hava tillgång till böcker och andra handlingar, som röra boet; äge ock av förvalta­ren på begäran erhålla upplysningar om boet och dess förvaltning.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Av redovisningshandlingar, som förvaltaren ingivit till rättens om­budsman, äge borgenär, så ock gäldenären taga del.

Rättens ombudsman och förval­tare vare skyldiga alt meddela upp­lysningar om boel och dess förvalt­ning ej mindre då konkursdomaren det begär än även på begäran av borgenär eUer gäldenären.

60 8

Har gäldenär idkat rörelse, äge förvaltaren efter gäldenärens hö­rande låta den rörelse, där sådant enligt lag kan ske, fortsättas för konkursboels räkning i den mån det är nödvändigt för en ändamålsen-Ug utreånlng av boet; inhämte dock rättens ombudsmans samtycke till rörelsens fortsättande. Samma lag vare, där förvallaren sedan rörel­sen nedlagts vill ånyo öppna den­samma. Vägrar ombudsmannen sitt samlycke eller yrkar någon bor­genär eller gäldenären, att rörelse, som med ombudsmannens samtyc­ke fortgår, skall nedläggas, skola borgenärerna kallas till samman­träde för att besluta i ärendet. Ej må rörelsen fortsättas längre tid än ett år från första borgenärssam­manträdel, där ej borgenärer, vil­kas fordringar uppgå till minst fyra femtedelar av de i ärendets pröv­ning deltagande borgenärernas fordringar, därom åro ense samt dessa borgenärer därjämte utgöra minst en JJårdedd av de röstande.

637

Föreslagen lydelse

Tillsynsmyndigheten och förval­tare vare skyldiga atl på begäran meddela upplysningar om boet och dess förvallning //// konkursdoma­ren, borgenär eller gäldenären. Till­synsmyndigheten är vidare skyldig att på begäran meddela sådana upplysningar till granskningsman.

61 8

Har gäldenär idkat rörelse, äge förvaltaren låta den rörelse, där så­dant enligt lag kan ske, fortsättas för konkursboets räkning i den mån del befinnes ändamålsenUgt. Sam­ma lag vare, där förvallaren sedan rörelsen nedlagts vill ånyo öppna densamma. Ej må rörelsen fortsät­tas längre tid än ell år från försia borgenärssammanträdet, där ej sär­skilda skäl föreUgga.

62 8'

Efter första borgenärssamman­trädel skall boets egendom säljas så snarl ske kan, där ej annat föran­ledes av bestämmelsema i 60, 63,

Boets egendom skaU säljas så snart det lämpUgen kan ske, där ej annal föranledes av bestämmelser­na i 61, 63 och 66 88, 70 8 andra

' Senaste lydelse 1955:236.

Prop. 1978/79:105

638

Nuvaiande lydelse

64 och 66 88, 70 8 andra stycket. 71 8 femle slyckel saml 149 § andra stycket.

Föreslagen lydelse

stycket, 71 8 femte stycket  saml 149 8 andra siycket.

66 8'

Inkommer gäldenären med ac­kordsförslag, må egendomen i boel ej säljas utan rättens ombudsmans samtycke, innan ackordsfrågan bli­vit avgjord. Vad som sagls nu ulgör ej hinder mot försäljning, om sådan är förenlig med ackordsförslaget el­ler behövs för ändamål som angives i 171 8.

61 8

Före Jörsta borgenärssamman­trädel må ej försäljning av egen­dom i boel äga rum ulöver vad av bestämmelserna i 23, 24, 60 och 73 88 kan föranledas.

Vad sålunda stadgats äge dock ej tiUämpning beträffande lös egen­dom , som är utsatt för förskämning eller snar förstörelse eller hastigt fallande i värde eller erfordrar allt för kostsam vård. Saknas medel till bestridande av utgifter för boet, må ock under tid, som avses i första stycket, försäljning av annan lös egendom äga rum, dock ej utöver vad för ändamålet prövas nödigt; och bör, om gäldenären därtiU an­visar viss egendom, den egendom i främsta rummet uttagas, så vitt det lämpUgen kan ske.

Till försäljning, varom I andra siycket förmäles, inhämie förvaha­ren samrycke av rättens ombuds­man, som ock äge bestämma, om försäljningen skall ske å auktion el­ler under hand. Innan ombudsman­nen meddelar sitt beslut, skaU han höra gäldenären, där det lämpligen kan ske.

Inkommer gäldenären med ac­kordsförslag, må egendomen i boet ej säljas, innan ackordsfrågan blivit avgjord. Vad som sagts nu ulgör ej hinder mot försäljning, om sådan är förenlig med ackordsförslaget eller behövs för ändamål som angives i 171 8 eller särskilda skäl annars föreUgga.

67 8

Utan hinder av vad som föreskri­ves i 63 och 66 H får försäljning av egendom i boet äga rum, om det föranledes av bestämmelserna i 23, 24, 6/ och 73 88- Vidare får lös egendom säljas, om den är ulsall för förskämning eller snar förstörel­se eller hastigt faller i värde eller kräver allt för kostsam vård. / den mån medel saknas till betalning av utgifter för boel,/år även annan lös egendom 5ä//'a5.

67 8'

Vad i 63, 64 och 66 §§ år stadgat om   uppskov   med försäljning   av

'" Senaste lydelse 1970:848. '= Senaste lydelse 1970:848.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

egendom i boel ulgöre ej hinder för sådan försäljning. som enligi 61 fi må äga rum jämväl fÖre första bor­genärssammanträdet.

Påyrkar inleckningshavare eller annan borgenär, som för sin ford­ran har förmånsrätt i viss egendom, alt den egendom, vari förmånsrät­ten gäller, skall säljas genom för­valtarens försorg, och har hans räll lill belalning ur egendomen efter bevakning i konkursen lämnats obestridd eller fastställls genom dom, som äger laga krafl, må an­slånd med försäljning äga rum en­dast om rätlens oinhitdsman och förvallaren anse delta nödvändigt för all förhindra atl avsevärd för­lust vållas konkursboel eller ge­nomförandet av ackord väsentligt försvåras saml anstånd ej är obilligl mot borgenären.

639

Föreslagen lydelse

Påyrkar inleckningshavare eller annan borgenär, som för sin ford­ran har förmånsrätt i viss egendom, all den egendom, vari förmånsrät­ten gäller, skall säljas genom för­vallarens försorg, och har hans rätl lill betalning ur egendomen efter bevakning i konkursen lämnals obestridd eller fastställts genom dom, som äger laga krafl, må an­slånd med försäljning äga mm en­dast om förvaltaren anser detta nödvändigt för atl förhindra alt av­sevärd förlust vållas konkursboet eller genomförandel av ackord vä­sentligt försvåras samt anstånd ej är obilligl mol borgenären.

70 8'

Finnes i boet fast egendom, äge förvaltaren hos vederbörande myn­dighet begära försäljning därav i den ordning som gäller för utmätt sådan egendom. Egendomen må jämväl säljas i annan ordning, så framt förvaltaren finner del för boel fördelaktigare och rättens ombuds­man till försäljningen lämnar bifall; vägrar han bifall, begäre förvaha­ren borgenärernas samlycke. Når det lämpligen kan ske, skall förval­taren inhämta gäldenärens mening beträffande försäljningen.

Har auklion å fast egendom, som hör lill boet, hållils i den ordning som gäller för utmätt sådan egen­dom utan alt försäljning kommii till stånd, må förvaltaren underlåta alt vidlaga ytterligare åtgärder för egendomens försäljning. Har auk­lion i nyssnämnda ordning ej ägl rum, men föreligger anledning till anlagande,   atl   sådan   auktion   ej

Finnes i boet fast egendom, äge förvallaren hos vederbörande myn­dighet begära försäljning därav i den ordning som gäller för utmätt sådan egendom. Egendomen må jämväl säljas i annan ordning, så framl förvaltaren finner del för boel fördelaktigare.

Har auktion å fast egendom, som hör till boet, hållits i den ordning som gäller för utmätt sådan egen­dom ulan att försäljning kommit till stånd, må förvaltaren underiåta alt vidlaga ytterligare åtgärder för egendomens försäljning. Har auk­lion i nyssnämnda ordning ej ägt mm, men föreligger anledning till anlagande,   att   sådan  auktion   ej

'" Senaste lydelse 1971:1045.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

kommer atl leda till försäljning, äge förvaltaren med samtycke av om-hudsmannen underlåta atl föran­stalta om egendomens avyttrande, där de borgenärer som i konkursen bevakat fordringar, vilka skola utgå med särskild förmånsrätt ur egen­domen, samtycka därtill.

640

Föreslagen lydelse

kommer att leda till försäljning, äge förvallaren underlåta att föranstalta om egendomens avyttrande, där de borgenärer som i konkursen beva­kat fordringar, vilka skola utgå med särskild förmänsrätt ur egendomen, samtycka därtill.

Varder auklion å boets fasta egendom utsatt att hållas i den ordning som gäller för utmätt sådan egendom, åligge det förvallaren atl före bevak­ningssammanträdet avlämna behållning, som under konkursen av egendo­men uppkommit. Behållning som ej avlämnas före bevakningssammanlrä-det skall, om egendomen säljes, avlämnas före tillträdesdagen och i annal fall innan slututdelning i konkursen sker.

Förvallaren skall även senasi vid bevakningssammanlräde för auktion på fasl egendom anmäla arvode, annan kosinad och i konkursen bevakade fordringar som böra beakias vid egendomens försäljning. Förvaltaren skall genom brev underrätta borgenär om anmälan som han gör på dennes väg­nar.

71 8"

VIU förvallaren efter försia bor­genärssammanträdel låta försälj­ning av lös egendom, som icke sker genom fortsättande av gäldenärens rörelse, äga rum annorledes än å auktion, begäre samtycke därtill av rättens ombudsman eller, om han vägrar, av borgenärerna. Innan ombudsmannen meddelar slit be­slut, skall han höra gäldenären, där del lämpUgen kan ske.

Försäljning av lös egendom, som icke sker genom fortsättande av gäldenärens rörelse, skall äga mm på auklion elter i annan ordning ef­ter vad förvaltaren ftnner vara mest fördelaktigt för boet.

Lös egendom, vari borgenär har panträtt eller annan särskild förmåns­räll, må ej i något fall utan hans samtycke säljas annorledes än å auktion, så framt hans räll är av försäljningen beroende.

Samlycke som avses i första och andra styckena fordras icke, när förvallaren vill genom fondkom­missionär sälja på fondbörs noterat värdepapper till gällande börspris. Samtycke enhgt andra stycket ford­ras ej heller för försäljning av lös egendom genom fortsättande av gäldenärens rörelse.

Samtycke som avses i andra stycket fordras icke, när förvalla­ren vill genom fondkommissionär sälja på fondbörs noterat värdepap­per till gällande börspris eUer när fråga är om försäljning av lös egen­dom genom fortsättande av gälde­närens rörelse.

" Senaste lydelse 1975:1251.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande Ivdelse

Föreslagen lydelse

641

Skall fartyg, som ej är infört i skeppsregistret eller i motsvarande ut­ländska register, gods i fartyg eller gods i luftfartyg säljas, äge förvaltaren, där egendomen finnes inom riket. begära försäljning i den ordning som gäl­ler för utmätt sådan egendom.

Är fråga om försäljning av registrerat skepp, av luftfartyg eller av inteck­nade reservdelar lill luftfartyg och finnes egendomen inom riket, skall vad i 70 8 försia och andra styckena sägs äga molsvarande tillämpning.

Skall gäldenären tillkommande räll lill andel i inleckning som belastar hans luftfartyg eller lill sådani fariyg hörande reservdelar säljas, låle för­vallaren innitn försäljning sker anskaffa särskild inteckningshandling å del gäldenären tillkommande beloppet, där laga hinder däremot icke möler. Skall försäljning ske av inleckningshandling, som innehaves av gäldenären och för vilken han är personligen ansvarig, vare förvallaren pliktig atl, där ej gäldenären medgiver, alt handlingen må försäljas med bibehållande av hans ansvarighet, förse handlingen med påskrift, varigenom gäldenären frikallas från ansvarighet.

Bestämmelserna i 70 8 sista stycket äga motsvarande lillämpning, när gäldenären tillhörig lös egendom under konkursen skall säljas i den ord­ning som gäller för utmätt sådan egendom. 1 sådant fall skall förvaltaren dessutom, i den mån del är påkallat, i ärendet föra talan för borgenärer som ha förmånsrätt enligt 10 8 förmånsrättslagen (1970:979) saml genom brev underrätta borgenär om yrkande som han framsiäller pä dennes väg­nar.

76 8'

Finner Jörvaltaren det 1 74 före­skrivna kungörelsesätl icke vara ägnat att bereda kungörelsen nödig offentlighet, ankomme på honom att vidtaga de ytterligare ålgärder, som må anses erforderliga. Skulle han i någoi fåll anse tillfyUest, atl auktionen kungöres i mindre ul­siräckning än / nämnda paragraf sladgas. begäre samlycke därtill av rättens ombudsman. Inskränkning i fråga om kungörande av auklion å fasl egendom, regislreral skepp, luftfartyg eller inlecknade reserv­delar lill luftfartyg må dock icke äga rum ulan gäldenärens samlyc­ke; ej heller må sådan inskränkning ske beiräffande kungörande av auklion å annan lös egendom, vari borgenär har panträtt eller annan särskild förmänsrätt, som avses i förmånsrättslagen (1970:979), med mindre den borgenär samiycker därtill.

" Senaste lydelse

1973:1132 Ofr 1975:918).

41    Riksdagen 1978179. 1 saml. Nr 105

Förvallaren Jår, när egendom skall säljas på auktion genom hans försorg, låla kungöra auktionen i mindre utsträckning än som jöljer av 74 § Jörsia stycket, om han an­ser det lillfyllesl. Inskränkning i fråga om kungörande av auktion å fasl egendom, registrerat skepp, luftfartyg eller inlecknade reserv­delar lill luftfartyg må dock icke äga rum utan gäldenärens samlyc­ke; ej heller må sädan inskränkning ske beiräffande kungörande av auklion å annan lös egendom, vari borgenär har panträtt eller annan särskild förmånsräll. som avses i förmånsrättslagen (1970:979). med mindre den borgenär samiycker 

därtill.

Prop. 1978/79:105

642

Föreslagen lydelse

Förvallaren skaU så snarl del lämpligen kan ske vidlaga nödiga åtgärder för indrivning av uteståen­de fordringar. Anhängiggöres ej rällegång eller lagsökning eller mål om belalningsföreläggande eller på­kallas ej skiljedom och kommer ej heller förlikning lill stånd på sätt nedan sägs, må fordringen förytlras såsom annan lös egendom.

Nuvarande Ivddse

77 

§

1

Förvaltaren vare pliktig att så snart ske kan vidtaga nödiga åtgär­der lör indrivning av utestående fordringar; dock må i den ordning. s(>m 1 64 § är sladgad beträffande uppskov med jörsäljning av boets eyiendoni, besluias uppskov med indrivning av hoels fordringar, och skall, om sådant uppskov beslullls. vud 1 65 fi för där avsetl fäll jöre-skrives äga molsvarande lillämp­ning. Kan fordran ej indrivas ulan all rällegång eller lagsökning eller mål om belalningsföreläggande anhängiggöres eller skiljedom på­kallas, gälle vad i 79 fi finnes siad­gal. Anhängiggöres ej rättegång el­ler lagsökning eller mål om betal­ningsföreläggande eller påkallas ej skiljedom och kommer ej heller för­likning till stånd på sätt nedan sägs, må fordringen föryttras såsom an­nan lös egendom.

,20

Har förlikningsanbud gjorts an­gående osäker eller tvistig lillgång, får förvaharen aniaga anbudet, om han ftnner det fördelaktigt för kon­kursboet. Ställer gäldenären säker­het för vad som bjudes genom för­likningen, har han rätt att själv ul­föra ivislen.

78 8 Har förlikningsanbud gjorls an­gående osäker eller tvistig lillgång och Jinner förvallaren fördelaktigt för konkursboel atl anbudet anta­ges, skall han inhämta samtycke därtill av borgenärerna, när till­gången ingöres av fasl egendom, och eljesl av rällens ombudsman. Godkänner denne ej unbudel, äger jörvallaren hänskjuta frågan till borgenärerna. När det lämpligen kan ske, skall förvallaren inhämla gäldenärens mening innan förlik­ning ingås. Molsäller sig gäldenä­ren förlikningen och släller/;a« sä­kerhet för vad som bjudes genom den, har han räll alt själv utföra ivislen.

80 8

Visar förvaltare motvilja, osklck-Ughet eller försummelse vid fullgö­randet av sitt uppdrag, må rät­tens    ombudsman,    gransknings-

Förvaltare skall på egen begäran entledigas av konkursdomaren, om han visar skäl till det. Förvahare som finnes icke vara lämplig eller

" Senaste lydelse 1946:809. 2» Senaste lydelse 1971:498.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

man, borgenär eller gäldenären hos konkursdomaren göra anmälan om förhållandel.

643

Föreslagen lydelse

av annan orsak bör skiljas från uppdraget skall av konkursdoma­ren entledigas efter framstäUning av tillsynsmyndigheten, gransk­ningsman , borgenär eller gäldenä­ren.

Göres sådan anmälan elter fin­ner konkursdomaren eljest anled­ning lill anmärkning mot förvalta­re, äge konkursdomaren efter om­sländighelerna lillhålla honom att fullgöra sina åligganden etter skilja honom från befattningen.

Innan förvaltare må skiljas från befattningen, inhämie konkursdo­maren, där ej anmälan, som ovan sägs, gjorls av ombudsmannen, yllrande från denne. Efter försia borgenärssammanträdel må förval­lare ej entledigas förrän borgenä­rerna vid sammanträde, som av konkursdomaren utlysts, erhållil lillfälle all inför honom yllra sig i ärendei. Konkursdomaren äge lik­väl, om han finner skäl därtill, i av­bidan pä borgenärernas yttrande försätta förvallare ur ijänslgöring; dock må del ej ske innan yttrande från ombudsmannen, där sådani skatt avgivas, inkommit till kon-kursdomarei.

Förvaltare må ej entledigas ulan all tillsynsmyndigheten erhålUt lill­fälle all yttra sig. Efter försia bor­genärssammanlrädel må förvallare ej enlledigas förrän borgenärema vid sammaniräde, som av konkurs­domaren utlysts, erhållil lillfälle all inför honom yttra sig i ärendei. Konkursdomaren äge likväl, om han finner skäl därtill, i avbidan på borgenäremas yllrande försälla förvallare ur ijänslgöring; dock må del ej ske innan tillsynsmyndighe­ten erhållit tillfälle att yttra sig.

81 8'

Finnes i boel egendom, vari sär­skild förmånsrätt äger rum, skall, så vitt det inverkar på de borgenä­rers räll, som icke i den egendom hava sådan förmånsrätt, av egendo­mens avkaslning och köpeskilling gäldas kosinaden för egendomens vård och försäljning ävensom del arvode //// rättens ombudsman och Jörvallare, som enligi vad i 82 och 83 88 Sladgas skall ulgä för egendo­men.

Finnes i boel egendom, vari sär­skild förmånsrätt äger rum. skall, så vill del inverkar på de borgenä­rers räll, som icke i den egendom hava sådan förmånsräll, av egendo­mens avkaslning och köpeskilling gäldas kosinaden för egendomens vård och försäljning ävensom del arvode som enligt 50 a § femte stycket samt 82 och 83 88 skall utgå för egendomen.

Dä särskild förmånsrätt äger rum i boet tillhörig egendom, må ej lill för­fång för någon, som äger sådan förmånsräll eller förmånsräll, som skall

2'Senaste lydelse 1967:229.

Prop. 1978/79:105

644

Nuvaraiule lydelse

Föreslagen lydelse

beaktas fiamför den särskilda, av egendomens avkaslning och köpeskilling gäldas annan konkurskostnad än ovan sagls; dock att, där den särskilda förmånsrätten grundar sig på företagsinleckning, av egendomen må bestri­das jämväl övriga konkurskoslnader, i den mån boet eljesl ej lämnar till­gång diirtill.

82 8

Arvode till rättens oinhiidsman och lill förvaltare bestämmes av rätten; äro flere förvaltare, skall för envar bestämmas särskilt arvode.

Arvode till förvaltare bestämmes av rätlen; äro flere förvaltare, skall för envar beslämmas särskilt arvo­de.

Sådant arvode må icke sältas till högre belopp än som med avseende å del arbele uppdragei kiävi. den omsorg och skicklighet, varmed del ul­förts, samt boets omfattning må anses uigöra skälig ersättning för uppdra­get.

Ej må arvode efter tid räknas.

83 8

Arvode till rättens ombudsman ävensom arvode till förvaltare skall bestämmas lill visst belopp i ett för allt, utan så är att jämlikt 81 8 må anses erforderligt, atl för egendom, som avses i sagda paragraf, beräk­nas särskilt arvode. Sådani särskilt arvode må kunna bestämmas innan arvodesfrågan i övrigt avgöres.

Arvode till förvallare skall be­stämmas till visst belopp i ett för allt, ulan så är alt jämlikt 81 8 må anses erforderiigt, all för egendom, som avses i sagda paragraf, beräk­nas särskilt arvode. Sådant särskilt arvode må kunna beslämmas innan arvodesfrågan i övrigi avgöres.

Vid bestämmandet av särskilt arvode, som ovan sägs, skall vad i 82 8 sladgas om de grunder, efter vilka arvode skall beräknas, äga molsvarande lillämpning.

84 8

Arvode till rättens ombudsman och till förvallare beslämmes efter därom hos konkursdomaren gjord framställning från den till arvode berälligade; och bör, där del lämp­ligen kan ske, arvode pä en gång beslämmas för samiliga därtill be­rälligade. Framsiällning, som nyss sagls, skall angiva del belopp, som i arvode fordras, och, där besläm­mande av särskili arvode för viss egendom kan ifrågakomma, jämväl del belopp, som i sådant avseende äskas. Vid framställningen skall fo­gas ej mindre redogörelse för del arbele uppdraget medfört än även specificerad räkning, utvisande del

Arvode lill förvaltare bestämmes efter därom hos konkursdomaren gjord framställning frän den lill ar­vode berättigade; och bör. där det lämpligen kan ske, arvode på en gång beslämmas för samtliga därtill berälligade. Framsiällning, som nyss sagls, skall'angiva del belopp, som i arvode fordras, och. där be­slämmande av särskilt arvode för viss egendom kan ifrågakomma, jämväl del belopp, som i sådani av­seende äskas. Vid framslällningen skall fogas ej mindre redogörelse fördel arbete uppdraget medfört än även specificerad räkning, utvisan­de del fordrade beloppels fördel-

Prop. 1978/79:105

645

Nuvarande hdetse

Föreslagen lydelse

fordrade beloppets fördelning på de olika förvallningsålgärderna. Har förvaltare för viss förvaltningsåt­gärd, såsom förrätlande av boupp­leckning, införande av rällegång, huUande av auklion etter dylikl, an­litat annan och har gollgörelse där­för lillgodoförts denne eller har er­sättning för utgifter lillgodoförts rättens ombudsman dier förvalla­re, skall sådant angivas i redogörel­sen.

ning pä de olika förvaltningsätgär­derna. Har förvaltare anlitat bilrä­de som avses i 52 § och har gottgö­relse däriör tillgodoförts bilrädel eller har ersättning för ulgifter lill­godoförts förvaltare, skall sådant angivas i redogörelsen.

Kan fråga uppkomma om beslämmande av särskilt arvode för viss egen­dom, åligge förvallaren all tillhandahålla konkursdomaren förteckning över kända rättsägare, som hava särskild förmånsrätt i egendomen.

85 8-' Dä framställning om beslämmande av arvode inkommii, utsatte kon­kursdomaren dag för ärendels handläggning vid rätlen. Avser framställ­ning allenast beslämmande av särskilt arvode för viss egendom, äge dock konkursdomaren pröva, huruvida skäl att företaga frägan därom innan ar­vode i övrigt beslämmes mä anses föreligga.

Sedan dag för ärendets handlägg­ning vid rälien blivii ulsall, skall konkursdomaren genom kungörel­se, som minsl lio dagar före den ut­satta dagen införes en gång i Posi-och Inrikes Tidningar och den eller de orlslidningar, som beslämls för offenlliggörande av kungörelser om konkursen, ulfärda kallelse å vederbörande rällsägare alt vid rälien utföra sin talan: och skatt därjämle särskild kallelse medde­las den, för vilken arvode skall be­slämmas, så ock gäldenären. Kal­lelse skall innehålla underräiielse om belopp, som i arvode fordras. I fall. som omförmäles i 84 8 andra slyckel, äge den, som har panträtt i den egendom, varom Jråga är, JÖra lalan i ärendet, ändå att han ej i konkursen bevakal sin fordran: skolande konkursdomaren i god lid lill envar, som har särskild för­månsrätt i egendomen och vars ad­ress är känd, översända kallelse.

Sedan dag för ärendels handlägg­ning vid rälien blivit utsatt, skall konkursdomaren / god tid före den utsatta dagen till borgenär, som hos konkursdomaren begärt att bli underrättad, samt till den, för vil­ken arvode skall beslämmas. och gäldenären sända underrättelse om tid och plats för handläggningen vid rätten. Underrättelse skall in­nehålla uppgift om belopp, som i arvode fordras. 1 fall, som omför­mäles i 84 8 andra slyckel, skatt konkursdomaren i god tid lill en­var, som har särskild förmånsrätt i egendomen och vars adress är känd,översända underrättelse, som nyss sagls.

 Senaste lydelse 1977:675.

Prop. 1978/79:105

646

Niivarande lydelse

som nyss sagls. År sådant fäll för handen, au Jrågan om arvode ej in­verkar på borgenärernas rätl, skatt kungörelse, varom ovan sladgals, ej iilfärdas, men varde särskild kal­lelse meddelad den, för vilken arvo­de skall bestämmas, så ock gälde­nären.

Dä Jråga är om beslämmande av arvode till Jörvallare, skall kon­kursdomaren inhämla yllrande i ärendet av rättens ombudsman.

Föreslagen lydelse

Konkursdomaren skall inhämla yttrande i ärendet av lillsynsmyn­digheien.

86 8

Förvaltare får ej uppbära arvode förrän han avgivit slutredovisning för sin förvaltning.

Rällens ombudsman äge ej upp­bära arvode förrän slutredovisning avgivits i konkursen, ulan så är alt hun därförinnan avgår; och må ej arvode uppbäras av förvaltare förr­än han avgivit slutredovisning för sin förvallning.

86 a 8"

Utan hinder av vad i 82-86 88 finnes stadgal häremot siridande må rättens ombudsman och förval­tare, om del med hänsyn lill omfatt­ningen av det arbele uppdraget medfört, den lid under vilken kon­kursen varat och ytterligare beräk­nas pågå saml övriga förhållanden finnes påkallal av synnerliga skäl, av konkursdomaren tillerkännas skäligt belopp att utgä i avbidan på atl arvode slulligen beslämmes. Framställning därom skall angiva del belopp som fordras ävensom de skäl vilka åberopas för erhållande av sådan betalning. Vid framställ­ningen skall fogas redogörelse för del arbele uppdraget medfört samt uppgifi om boets ekonomiska ställ­ning. Över framsiällning, som gjorls av förvallare, skall konkurs­domaren inhämla yttrande av rät­tens ombudsman.

Ulan hinder av vad i 82-86 88 finnes stadgal häremol stridande må förvaltare, om del med hänsyn lill omfattningen av del arbele upp­draget medfört, den lid under vil­ken konkursen varat och ytterligare beräknas pågå saml övriga förhål­landen finnes påkallal av synneriiga skäl, av konkursdomaren tillerkän­nas skäligt belopp atl utgå i avbidan på att arvode slutligen beslämmes. Framställning därom skall angiva del belopp som fordras ävensom de skäl vilka åberopas för erhållande av sådan belalning. Vid framställ­ningen skall fogas redogörelse för det arbele uppdraget medfört saml uppgifi om boets ekonomiska ställ­ning. Konkursdomaren skall in­hämla yttrande / ärendet av tiU­synsmyndigheten .

" Senaste lydelse 1959:181.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Ml

4 kap. Om gäldenärs skyldigheler under        Gäldenärens skyldigheter in. m. konkursen saml räll lill underhåll, .så ock om bouppieckningsed av an­nan än gäldenären.

88 8

Gäldenär må ej efter del beslul om hans försättande i konkurs meddelals och innan han avlagt den I 91 § föreskrivna bouppieck­ningsed utan samtycke av rättens ombudsman begiva sig från den ort, där han är bosatl. Senare un­der konkursen må gäldenären ej utan samtycke av ombudsmannen begiva sig längre bort än att han kan en vecka efter kallelse personli­gen infinna sig inom rätlens dom­saga å ort, där hans närvaro påkal­las: vare ock gäldenären skyldig att för ombudsmannen och förvaltaren uppgiva slället, där han vistas, och, om del är ulom domsagan, viss därinom bosatt person, till vil­ken kallelse å honom må lämnas.

Gäldenären får ej efter det beslut om hans försällande i konkurs meddelals och innan ed eiiligi 91 fi har avlagts begiva sig från rikel utan samtycke av konkursdoma­ren. Om del senare under konkur­sen skäligen kan befaras utt gälde­nären genom att begiva sig från ri­ket undandrager sig skyldighei som föreskrives i denna lag, Jår förbud meddelas honom atl lämna riket.

Kan det skäligen befaras all gäl­denären åsidosätter förbud an be­giva sig Jrån rikel, Jår han åläggas att lämna ifrån sig sill pass lill lill­synsmyndigheien.

Kan det skäligen befaras atl gäl­denären genom atl begiva sig Jrån den orl där han är bosatt undan­drager sig skyldighet som Jöre skri­ves 1 denna tag, får förbud medde­las honom all lämna orlen.

Beslut om resejörbud eller om åläggande Jör gäldenären atl läm­na ifrån sig pass medddas av kon­kursdomaren på begäran av förval­laren eller lillsynsmyndigheien. När skål Jör sådani beslul ej längre jörellgger, skall besluiel omedel­barl hävas.

Innan beslut medddas i Jråga som a\'ses i denna paragraf, skall konkursdomaren bereda gäldenä­ren. Jörvaltaren och tillsynsmyn­digheten lillfälle att yttra sig, om del lämpUgen kan ske och del ej Jhines vara ulan belydelse. Kon­kursdomaren får också hålla för­handUng i Jrågan.

Byter gäldenären vistelseort, skall han meddela Jörvaltaren var han vislas.

Prop. 1978/79:105

648

Nuvarande Ivdelse

Föreslagen lydelsi

88 a fi

Har gäldenären enligi 14 b § lämnal ifrån sig sill pass, skall kon­kursdomaren omedelbart efter kon­kursbeslutet pröva om gäldenären skall återfå passet. Kan det skäli­gen befaras att gäldenären åsido­sätter JÖrbud alt begiva sig Jrån ri­kel, har han ej rätt att återfå pas­set.

89 8

Gäldenär vare pliktig giva kon­kursdomaren, rällens ombudsman, förvaUare och granskningsman ävensom, vid borgenärssamman­träde, borgenärerna de upplysning­ar om boel, som de begära.

Vid borgenärssammanträde skall gäldenären vara tillslädes, så framt han ej är hindrad av laga förfall. Vill gäldenären, utan att sådani hin­der föreligger, från sammanträde utebliva, tage konkursdomarens el­ler, om sammanlrädel skall hållas Inför rällens ombudsman, dennes samtycke därtill. Utebliver gälde­nären från sammaniräde, vare hans utevaro ej hinder för handläggning av de ärenden, som där skola före­komma.

Gäldenären skall lämna kon­kursdomaren , tillsynsmyndigheien, förvallare och granskningsman de upplysningar om boet. som de be­gära.

Vid borgenärssammanträde skall gäldenären vara tillstädes, så framt han ej är hindrad av laga förfall. Vill gäldenären, utan all sådani hin­der föreligger, från sammanträde utebliva, tage konkursdomarens samlycke därtill. Utebliver gälde­nären från sammanträde, vare hans utevaro ej hinder för handläggning av de ärenden, som där skola före­komma.

91 8

Gäldenär vare pliklig all inför konkursdomaren med ed jästa den / anledning av konkursen upprälla-de bouppieckningens riktighet. Då eden skall avläggas, göre gäldenä­ren försl de lillägg lill bouppteck­ningen eller c/e' ändringar Jfln, som han måjlnna påkallade, och betyge därefter med ed, att bouppteck­ningen (med däri av honom gjorda tillägg eller ändringar) är riklig, sä att honom veterligen Icke någon lillgång eller skuld indämnais, ej heller någon lillgång eller skuld, som ej hör till boet, upplugils.

Gäldenären skall inför konkurs­domaren avlägga boupptecknings­ed. Han skall därvid göra de tillägg till eller ändringar / den med anled­ning av konkursen upprättade bo­uppteckningen som han Jinner på­kallade och med ed betyga all bo­uppteckningen med gjorda lillägg eller ändringar är riktig, så att det ej honom veterligen har oriktigt ute­lämnats eller upptagits någon till­gång eller skuld.

År gäldenären juridisk person och finnas flera ställföreträdare, behöver bouppteckningsed ej av­läggas av sådan slällförelrädare vars edgång förvallaren anser sak­na betydelse för boulredningen.

Prop. 1978/79:105

649

Nuvarande Ivdels

Föreslagen lydelse

92 8

Den i 91 8 föreskrivna boupp­teckningsed skall avläggas vid försia borgenärssammanträdel. Är gäldenären av laga förfall hindrad att då avlägga eden eller är till följd av särskilda omsländigheier boupp­teckningen dä ännu ej till konkurs­domaren inkommen, kalle konkurs­domaren, sedan förtället upphört eller bouppteckningen inkommit, så snarl ske kan gäldenären all in­finna sig för edgångens fullgörande; och varde rånens ombudsman och förvallaren underrättade därom.

År gäldenären häktad eller av­lägset boende, ma konkursdoma­ren lilläla honom all fuUgöra ed­gången inför den domsiol eller kon­kursdomare, som är närmasi; är gäldenären sjuk, äge konkursdoma­ren låla honom hemma i sin boslad avlägga eden.

Den i 91 8 föreskrivna boupp­teckningsed skall avläggas vid försia borgenärssammanlrädel. Är gäldenären av laga förfall hindrad all då avlägga eden eller är lill följd av särskilda omständigheter boupp­teckningen då ännu ej lill konkurs­domaren inkommen, kalle konkurs­domaren, sedan förfallel upphört eller bouppteckningen inkommit, så snart ske kan gäldenären att in­finna sig för edgångens fullgörande; och varde tiUsynsmyndigheten och förvaltaren underrättade därom.

När anledning förekommer, får konkursdomaren tillåta gäldenären all avlägga eden inför annan kon­kursdomare. År gäldenären sjuk, får eden avläggas där han vistas.

93 8

1 fall, då det åligger förmyndare att avlägga sådan ed, som omjör­mäles i 91 §, vare jämväl den omyndige, om han fyllt femton år, pliktig alt avlägga eden. så framt förvallaren eller borgenär det yrkar samt ej sådana särskilda omstän­digheter föreligga, att anledning till edgången saknas. År gäldenär gift åligge samma skyldighei hans ma­ke.

Gäldenärs barn eller, där gälde­nären är död, hans slärbhiisdd-ägare, så ock gäldenärens husfolk och tjänare vare, om del kan anta­gas, atl de äga kunskap om boet, plikiige all på yrkande av förvalla­ren eller borgenär avlägga ed, som nyss nämnts. Har någon haft egen­dom, som hör lill boel, om händer, vare han pliklig att uppgiva vad han omhänderhafl och med ed fäs­ta uppgiften, så Jraml förvallaren eller borgenär del yrkar.

I fall, då del äligger förmyndare all avlägga bouppteckningsed, vare jämväl den omyndige, om han fyllt femlon år, pliktig all avlägga eden, så framl förvallaren eller borgenär del yrkar samt ej sådana särskilda omsländigheier föreligga, att anled­ning till edgången saknas.

Annan än gäldenären är skyldig att på yrkande av förvaltaren eller borgenär avlägga boupptecknings­ed eller beediga viss uppgift i bo­uppteckningen, om det kan antagas all sådan edgång är av belydelse för boulredningen.

" Senaste lydelse 1971:878.

Prop. 1978/79:105

650

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Edgångsyrkande, som ovan i denna paragraf avses, skall göras hos konkursdomaren. Har sådant yrkande framställts, kalle konkurs­domaren den, av vilken edgång äs­kas, alt infinna sig inför konkursdo­maren å tid och slälle, som av ho­nom beslämmas; underrätte ock därom rättens ombudsman och för­vallaren saml, där edgångsyrkan­det framställts av borgenär, denne. Medgives yrkandet, varde, om det kan ske. edgången genasl fullgjord; kan del ej ske vid tillfället, meddele konkursdomaren beslut om tid och Slälle. då eden skall inför honom avläggas. Medgives ej yrkandet, varde frågan om edgång skall äga rum hänskjuten lill rätlen; och va­re, där rälten bifaller edgångsyr­kandel, om edgångens fullgörande inför konkursdomaren lag, som nyss sagts. Bestämmelserna i 92 8 andra stycket skola i fall. varom här är fråga, äga motsvarande till­lämpning.

Edgångsyrkande, som ovan i denna paragraf avses, skall göras hos konkursdomaren. Har sådant yrkande framställts, kalle konkurs­domaren den, av vilken edgång äs­kas, all infinna sig inför konkursdo­maren å lid och ställe, som av ho­nom beslämmas; underrätte ock därom lillsynsmyndigheien och för­vallaren saml, där edgångsyrkan­del framställts av borgenär, denne. Medgives yrkandet, varde, om det kan ske. edgången genast fullgjord; kan det ej ske vid tillfället, meddele konkursdomaren beslut om lid och Slälle, då eden skall inför honom avläggas. Medgives ej yrkandet, varde frägan om edgång skall äga rum hänskjuten till rätten; och va­re, där rälten bifaller edgångsyr­kandel, om edgångens fullgörande inför konkursdomaren lag, som nyss sagls. Bestämmelserna i 92 8 andra stycket skola i fall, varom här är fråga, äga motsvarande till­lämpning.

94 8

Undandrager sig gäldenär att fullgöra vad honom enligt 54, 88. 89, 91 eller 93 8 åligger eller över­träder gäldenär förbud, varom sladgas i 88 8, må han efter omstän­dighetema hämtas eller genom häk­te tillhållas att fullgöra sin skyldig­het.

Undandrager sig gäldenären att fullgöra vad honom enligt 53, 88, 89, 91 eller 93 8 åligger eller över­träder han reseförbud, varom stad­gas i 88 8, må han efter omständig­heterna hämtas eller genom häkte lillhållas alt fullgöra sin skyldighet. Detsamma gäller, om det skäligen kan befaras att gäldenären undan­drager sig skyldighet eller överträ­der förbud som nu har angetts och, beträffande häktning, särskild an­ledning förekommer.

Undandrager sig annan all fullgöra edgång, som blivit honom enligt 93 8 förelagd, varde hämtad eller genom föreläggande av vite eller genom häkle tillhållen all fullgöra sin skyldighet.

Varder någon efter ly nu är stadgat hållen i häkte, skall kostnaden härför gäldas av allmänna medel.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

651

95 8'

På konkursdomaren ankomme att förordna om vidtagande av ål­gärd enligt 94 8 och att utdöma förelagt vite. Har nägon för iredska insatts i häkle, skall konkursdoma­ren, då anledning lill hans kvarhål­lande ej längre är för handen, ge­nasl förordna om hans lösgivande. Den, som insatts i häkte, skall se­nast var fjortonde dag inställas för konkursdomaren.

Det ankommer på konkursdoma­ren all på begäran av Jörvaltaren eller tlUsynsmyndlgheien förordna om vidtagande av älgärd enligt 94 8 och all utdöma förelagt vile.

Har någon insatts i häkte, skall konkursdomaren, då anledning lill hans kvarhållande ej längre är för handen, genasl förordna om hans lösgivande. Den, som insatts i häk­le, skall senast var fjortonde dag in­ställas för konkursdomaren. Ingen får under konkursen hållas häktad längre tid än tre månader.

Innan beslut meddelas i fråga som avses 1 denna paragraf, skall konkursdomaren bereda gäldenä­ren, förvaltaren och tillsynsmyn­digheien tilljälle att yttra sig, om del lämpligen kan ske och det ej finnes vara utan betydelse. Kon­kursdomaren får också hålla för­handling i Jrågan.

95 a §

År gäldenären häktad med stöd av 14 b §, skall konkursdomaren eller, i fall då konkursansökningen prövas av rätten, denna 1 samband med konkursbeslutet pröva om gäl­denären fortfarande skall vara häk­tad. FöreUgga skäl till häktning en­Ugt 94 §, skall häktningen bestå.

96 8

Har reseförbud meddelats gälde­när, förfalle förbudet, så snart gäl­denären avlagt den 1 91 § föreskriv­na bouppieckningsed.

Om gäldenären är juridisk per­son, äga 88§, 88a§. 89§ första stycket, 94 § första och tredje styc­kena, 95 § samt 95 a § tiUämpning åven på styrelseledamot, verkstäl­lande direktör och Ukvidator som avgått eller entledigats senare än ett år Jöre dagen då konkursansö­kan kom in till konkursdomaren.

" Senaste lydelse 1946:809.

Prop. 1978/79:105

652

98 8'

Nuvarande lydelse

Förvallaren skall / samråd med rätlens ombudsman handlägga frå­ga om vad som fär utgå enligt 97 8. Uppkommer tvisl. äger 27 8 fjärde siycket molsvarande tillämpning.

Föreslagen lydelse

Förvallaren skall handlägga fråga om vad som får utgå enligt 97 8. Uppkommer tvist, äga 27 8 fjärde och femte slyckena molsvarande lillämpning.

99 8

Gäldenär vare berättigad all av konkursboet erhålla vad som er­fordras för resa och uppehälle, när han enligt vad i denna lag sladgas har att inslälla sig hos konkursdo­maren eller annorstädes, dock ej mera, om han vislas ulom rättens domsaga, än som tarvades, om han uppehölle sig därinom å orl, där han sist vistades.

Gäldenär vare berättigad att av konkursboel erhålla vad som er­fordras för resa och uppehälle, när han enligt vad i denna lag sladgas har all inslälla sig hos konkursdo­maren eller annorstädes, dock ej mera, om han vistas utom rättens domsaga, än som tarvades, om han uppehölle sig därinom å ort, där han sisl vistades. Vad nu sagls gäl­ler även beträffande sådan förut­varande ställföreträdare som avses 1 96 fi.

Angående ersättning till gäldenären för inslällelse vid sammaniräde i an­ledning av anmärkning mot eflerbevakning stadgas i 111 8.

Annan än den som avses i första siycket är berättigad att av kon­kursboet erhålla ersättning för in­ställelse enligt 93 § andra stycket efter vad konkursdomaren prövar skäUgt.

102

Så snart bevakningsiiden gått till ända, överlämne konkursdomaren del ena exemplaret av de inkomna bevakningshandlingarna lill rättens ombudsman, som har all skynd­samt upprätta en förteckning, ulvi­sande för varje bevakad fordran dess belopp och, om förmånsräll yrkats, den åberopade grunden där­för saml den plats i förmånsrätts-ordningen, som enligi del framställ­da yrkandet skulle tillkomma ford­ringen. Förteckningen skall uppräl­las i två exemplar, av vilka det ena skall biläggas de till ombudsman­nen överlämnade bevakningshand-

Så snart bevakningsiiden gått till ända, överlämne konkursdomaren det ena exemplaret av de inkomna bevakningshandlingama lill förval­taren, som har att skyndsamt upp­rälla en förteckning, utvisande för varje bevakad fordran dess belopp och, om förmånsräll yrkats, den åberopade grunden därför saml den plals i förmånsrättsordningen, som enligt det framställda yrkandet skulle tillkomma fordringen. För­teckningen skall upprättas i två ex­emplar, av vilka det ena skall biläg­gas de till förvaltaren överlämnade bevakningshandlingarna   och   del

' Senasle lydelse 1968:625.

Prop. 1978/79: 105

Nuvurande lydelse

lingarna och del andra tillställas konkursdomaren för atl jämte det andra exemplaret av handlingama vara atl tillgå hos honom.

653

Föreslagen lydelse

ändra tillställas konkursdomaien för all jämte det andra exemplaret av handlingarna vara att tillgå hos honom.

103 8'

Efter bevakningslidens utgång bestämme konkursdomaren utan dröjsmål efter samråd med rättens ombudsman och förvallaren ej mindre viss tid, inom vilken an­märkningar mä framställas mot de bevakade fordringarna, och ställe, varesi de till ombudsmannen över­lämnade bevakningshandlingama skola hållas tillgängliga för gransk­ning, än även lid och slälle för del borgenärssammanlräde, som enligt 108 8 skall hällas inför ombuds­mannen, därest anmärkningar framslällas.

Änmärkningstiden skall bestäm­mas lill minsl Ivå, högsl fyra vec­kor från bevakningstidens utgång; dock må konkursdomaren, där del prövas oundgängligen nödigt. Jäst-ställa längre anmärkningstid ån nu sagts. Del i 108 8 omförmälda sam­manträde må icke hållas lidigare än två eller senare än fyra veckor från uigången av anmärkningsliden.

Konkursdomaren bestämme ock viss dag inom fjorton dagar från nyssnämnda sammanträde, å vil­ken, därest förlikning ej träffas, målet angående de tvistiga Jord-ringarna skall vid rätten förekom­ma. Där det 1 särskilt fall befinnes nödvändigt, må målet utsållas lill senare tidpunkt.

De avgöranden som avses i första och tredje styckena får träf­fas före utgången av bevakningsti­den, om det lämpligen kan ske.

Efter bevakningslidens utgång bestämme konkursdomaren utan dröjsmål efter samråd med förval­laren ej mindre viss lid, inom vil­ken anmärkningar må framslällas mol de bevakade fordringama, och slälle, varesi de lill förvaltaren överiämnade bevakningshandling­arna skola hållas tillgängliga för granskning, än även tid och ställe för del borgenärssammanträde, som enligt 108 8 skall hållas inför konkursdomaren, däresi anmärk­ningar framställas. Avgörandet får träffas före uigången av bevak­ningsiiden, om del lämpligen kan ske.

Änmärkningstiden skall bestäm­mas lill minst tvä, högsl fyra vec­kor från bevakningslidens utgång. Om det med hänsyn till förhållan­dena 1 konkursen år erforderligt, får dock längre anmärkningstid fastställas. Del i 108 8 omförmälda sammaniräde må icke hållas tidiga­re än två eller senare än fyra veckor frän utgången av anmärkningsli­den.

" Senaste lydelse 1975:244.

Prop. 1978/79:105

654

Nuvarande lyddse

Föreslagen lydelse

107 8

Efter anmärkningstidens utgång varde, där anmärkning gjorts, del ena e.xemplarel av anmärknings-skri ficn genasl av konkursdomaren överiämnal till rättens ombuds­man; och skall ombudsmannen ofördröjligen lill varje borgenär, mol vars bevakning anmärkning är framställd och vars adress är känd, med poslen översända avskrifi av anmärkningsskriflen i vad den rör hans bevakning med erinran om lid och ställe för del i 108 8 omförmäl­da borgenärssammanträde.

108 De ivislefrågor, som uppkommil därigenom all anmärkningar fram­slällls, skola förelagas till hand­läggning vid borgenärsssammanlrä-de inför rättens ombudsman. Där­vid äga förvallaren, borgenärema och gäldenären föra lalan; och böra de borgenärer, mot vilkas bevak­ningar anmärkning gjorls, ingiva skriftliga svaromål och bifoga de handlingar, som siyrka deras lalan.

Efter anmärkningsiidens utgång skaU konkursdomaren ofördröjli­gen till varje borgenär, mot vars be­vakning anmärkning är framställd och vars adress är känd, med pos­ten översända avskrifi av anmärk­ningsskriflen i vad den rör hans be­vakning med erinran om lid och ställe för del i 108 8 omförmälda borgenärssammanlräde.

De tvistefrågor, som uppkommit därigenom att anmärkningar fram­ställts och som ej blivit förUkta ge­nom medverkan av förlikningsman .som avses i 50 a § eller på annat sätt, skola företagas till handlägg­ning vid borgenärssammanträde in­för konkursdomaren. Därvid äga förvaltaren, borgenärema och gäl­denären föra talan; och böra de borgenärer, mot vilkas bevakningar anmärkning gjorts, ingiva skriftliga svaromål och bifoga de handlingar, som styrka deras talan.

Förvallaren skall vara tillstädes vid sammanträdet, så framt han ej har laga förfall; dock vare hans ulevaro ej hinder för ärendels handläggning.

På ombudsmannen ankomme all söka genom förhör med de närva­rande uireda tvistefrågorna och däri åsiadkomma förlikning. Med­giva samtUga närvarande, all an­märkning må förfalla. eUer in­skränka de densamma, äge ej den, som itlehlivil. därå lala.

Konkursdomaren skall vid sam­manträdet utreda tvistefrågoma och söka åstadkomma förlikning. Om alla närvarande medgiva att anmärkning förfaller eller inskrän­ka den eller uppdraga åt förvalta­ren att sluta förUkning med borge­när mot vars bevakning anmärk­ning gjorts, gäller det även för den som uteblivit. Äro både borgenär och borgensman eller annan som förutom gäldenären ansvarar för borgenärens fordran närvarande och kunna de icke enas, gäller bor-

=" Senasle lyddse 1957:97.

Prop. 1978/79:105

655

Nuvarande Ivdelse

Finnes anmärkning, varom för­likning ej blivit träffad, skall frågan hänskjutas lill rälten.

Efier borgenärssammanlrädet llllsiälle ombudsmannen så snart ske kan konkursdomaren prolokoll över sammanträdet, innehållande om och 1 vad mån förlikning skett och vilka anspråk .så.som stridiga återstå. Vid protokollet skola fogas å sammanlrädel ingivna handling­ar.

Föreslagen lydelse

genärens mening, om ej de andra lösa ul honom eller slälla belryg­gande säkerhei Jör fordringen.

Finnes anmärkning, varom för­likning ej blivit träffad, skall frågan hänskjulas lill rälien. Konkursdo­maren skall vid sammanlrädels slul bestämma när rättens handlägg­ning av ivistejrågorna skall äga rum. Om del är möjligt, skall hand­läggningen ske omedelbart i an­slutning till sammanträdet. Tviste­frågor som ej behandlas omedel­bart av rätten skall sältas ut att förekomma viss dag inom fyra vec­kor efter sammanlrädel eller, om särskilda skäl föreligga, senare dag.

Ill  8'' Vill borgenär efter utgången av den för bevakning av fordringar utsatta lid anmäla fordran, må del ske i den ordning, som i 101 8 är sladgad angå­ende bevakning.

Då eflerbevakning sålunda gjorts, överlämne konkursdomaren genasl det ena exemplaret av be­vakningshandlingarna till rällens ombudsman: late ock en gång i Post- och Inrikes Tidningar och den eller de ortstidningar, som be­stämts för offentliggörande av kun­görelser om konkursen, kungöra, att efterbevakning skett, så ock viss tid. inom vilken anmärkningar må framställas mol bevakningen, slälle, varesi de till ombudsmannen överlämnade bevakningshandling­arna skola hällas tillgängliga för granskning, lid och ställe för sam-

Då efterbevakning sålunda gjorts, överlämne konkursdomaren genasl det ena exemplaret av be­vakningshandlingarna till förvalta­ren; låle ock en gång i Posl- och In­rikes Tidningar och den eller de ortstidningar, som bestämts för of­fentliggörande av kungörelser om konkursen, kungöra, alt eflerbe­vakning skett, så ock viss lid, inom vilken anmärkningar må framsläl­las mol bevakningen, slälle, varesi de till förvaUaren överlämnade be­vakningshandlingarna skola hällas tillgängliga för granskning samt tid och  ställe för sammaniräde inför

2" Senaste lydelse 1977:675.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

maniräde inför ombudsmannen, däresi i anledning av anmärkning sammaniräde varder ertbrderligl, samt viss dag, å vilken, om förlik­ning ej träffas, målet angående den tvistiga fordringen skall vid rätlen förekomma.

Änmärkningstiden må ej utgöra mindre än två eller mera än fyra veckor från den dag ovanberörda kungörelse infördes i Post- och In­rikes Tidningar. Sammanträdet in­för ombudsmannen skall hållas inom fyra veckor från anmärk­ningstidens utgång.

Om innehållet i kungörelsen ålig­ge konkursdomaren atl med poslen avsända meddelande lill gäldenären och, där den efterbevakandes adress är känd. till denne ävensom särskilt underrätta ombudsmannen och förvaltaren.

656

Fiheslagen lydelse

konkursdomaren, durest i anled­ning av anmärkning sammaniräde varder erforderligt.

Anmärkningsliden mä ej uigöra mindre än två eller mera än fyra veckor från den dag ovanberörda kungörelse infördes i Posl- och In­rikes Tidningar. Sammanlrädel in­för konkursdomaren skall hållas inom fyra veckor från anmärk­ningsiidens utgång.

Om innehållet i kungörelsen ålig­ge konkursdomaren atl med posten avsända meddelande till gäldenären och. där den efterbevakandes adress är känd, till denne ävensom särskilt underrätta förvaltaren.

1 övrigt lände beträffande efterbevakning i tillämpliga delar till efterällel-se vad ovan stadgats om bevakning.

Hava flere efterbevakningar gjorls, skola de, såvitt ske kan, handläggas gemensamt.

Ersältning till rättens ombuds­man, förvaltare och gäldenären för inställelse vid sammaniräde i anled­ning av anmärkning mot efterbe­vakning skall gäldas av borgenär, som gjort efterbevakningen; och vare borgenären jämväl skyldig atl gottgöra kostnaden för kungörelse och annan underrättelse om efter­bevakningen. Hava flere borgenä­rer gjort efterbevakning, svare de en för alla och alla för en för kost­nad, som är gemensam för efterbe­vakningarna.

Ersättning till förvaltare och gäl­denären för inställelse vid samman­träde i anledning av anmärkning mol eflerbevakning skall gäldas av borgenär, som gjort efterbevak­ningen; och vare borgenären jäm­väl skyldig atl gottgöra kostnaden för kungörelse och annan underrät­telse om efterbevakningen. Hava flere borgenärer gjort efterbevak­ning, svare de en för alla och alla för en för kostnad, som är gemen­sam för efterbevakningarna.

113 8

Talan mot dom, varigenom an­märkning mot bevakning ogillats, må fullföljas ej mindre av förvalla­ren än av borgenär och gäldenären.

Talan mot dom, varigenom an­märkning mot bevakning ogillats, må fullföljas ej mindre av förvalla­ren än av borgenär och gäldenären. Ifråga om sådan talans fullföljan­de av förvaharen skall vad i 79 § för där avsedda faU sladgas äga motsvarande tiUämpning.

Prop. l91Sfl9:105

657

Nuvarande lydelse

118 Då edgångsföreläggande, som avses i 117 8. blivit meddelal, skall konkursdomaren ofördröjligen un­derrätta rånens ombudsman och förvallaren därom.

Bevis, atl borgenär fullgjort ho­nom förelagd edgång, skall så snarl del inkommii till konkursdomaren av honom överlämnas lill ombuds­mannen. Har edgångsbevis inkom­mit lill konkursdomaren i fall, som avses i 116 8 andra slyckel, varde ock det bevis överlämnat lill om­budsmannen.

Föreslagen lydelse

8

Dä edgängsföreläggande, som avses i 117 8, blivit meddelal, skall konkursdomaren ofördröjligen un­derrätta förvallaren därom.

Bevis, alt borgenär fullgjort ho­nom förelagd edgång, skall så snart del inkommii lill konkursdomaren av honom överlämnas lill förvaha­ren. Har edgångsbevis inkommit lill konkursdomaren i fall, som av­ses i 116 8 andra slyckel, varde ock del bevis överiämnal lill förvalta­ren.

120 8 Försummar borgenär alt inom föreskriven tid till konkursdomaren in­komma med bevis, all borgenären fullgjort honom förelagd edgång, må in­nan sådant bevis inkommii fordringen ej komma i belraklande såsom beva­kad i konkursen; dock varde, där anmärkning mol bevakningen är gjord, ivislefrågan prövad i laga ordning, och gälle om utdelning för fordringen vad därom är i 6 kap. stadgal.

Å borgenärssammanlräde, som hålles inför rättens ombudsman ef­ter uigången av den för ingivande av edgångsbevis föreskrivna tid, må fordringen icke komma 1 be­traktande, med mindre edgängsbe­viset genom konkursdomarens för­sorg kommit ombudsmannen till­handa eller borgenären hos om­budsmannen styrkt, att beviset till­ställts konkursdomaren.

123 8'» Borgenär, som till säkerhet för fordran har panträtt i fasl eller lös egen­dom, vare för lillgodonjuiande av rält till betalning ur den egendom, som sålunda häfiar för fordringen, icke skyldig alt bevaka fordringen i konkur­sen.

Borgenär, varom i försia stycket förmäles, vare, där det äskas, plik­tig atl fästa sin fordran med sådan ed, som i 116 8 sägs. Å edgången skola föreskrifterna i 116-119 §§ äga molsvarande tillämpning; dock skall beträffande liden för edgångs-

Borgenär, varom i försia siycket förmäles, vare, där det äskas, plik­tig atl fästa sin fordran med sådan ed, som i 116 8 sägs. Å edgången skola föreskriftema i 116-119 88 äga motsvarande tillämpning; dock skall beträffande tiden för edgångs-

ä" Senaste lydelse 1970:444.

42   Riksdagen 1978179. 1 saml. Nr 105

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

yrkandes framställande gälla, att del må väckas intill dess borgenä­ren uppburit belalning för sin ford­ran, och må delgivning av edgångs­föreläggande ej ske enligi 15 8 del­givningslagen. Edgångsyrkandel vare förfallel, där ej underrättelse, som 1118 8 försia stycket sägs, el­ler annat bevis, all edgångsföreläg­gande meddelats, kommit rättens ombudsman lillhanda innan kungö­relse om framläggande av slututdel­ningsförslag utfärdats.

658

Föreslagen lydelse

yrkandes framställande gälla, all del må väckas intill dess borgenä­ren uppburit belalning för sin ford­ran, och må delgivning av edgångs­föreläggande ej ske enligt 15 8 del­givningslagen. Edgångsyrkandet vare förfallet, där ej underrättelse, som i 118 8 första slyckel sägs, el­ler annal bevis, alt edgångsföreläg­gande meddelats, kommit förvalta­ren lillhanda innan kungörelse om framläggande av slululdelnings­förslag uifärdals.

Försummar borgenären alt inom föreskriven tid till konkursdomaren in­komma med bevis, atl borgenären fullgjort honom förelagd edgång, varde den egendom, vari panträtten äger rum, såsom annan konkursboets egen­dom av förvallaren omhändertagen; och gälle angående borgenärens rält till betalning vad därom är i 6 kap. stadgat.

126 8=" På förvallaren ankomme atl bestämma, när utdelning skall äga rum.

Finnes lillgång lill gäldande av lio för hundra av bevakade ford­ringar, som ej utgå med förmåns­räll, må dock förvaltaren ej låla med uidelning för dessa fordringar anslå, med mindre rättens ombuds­man samtycker därtill.

Finnes tillgång till gäldande av tio för hundra av bevakade ford­ringar, som ej utgå med förmåns­rätt, må dock förvallaren ej låta med utdelning för dessa fordringar anstå, med mindre särskilda skäl föreUgga.

Kan utdelning lill borgenärer, som hava förmånsrätt och icke jämlikt 143 8 lyft betalning för sina fordringar, lämpligen äga mm, må sådan utdel­ning ej uppskjutas i avbidan på utdelning lill andra borgenärer.

Sedan all konkursboels lillgängliga egendom blivit förvandlad i penning­ar, skall slututdelning ske; dock må ej kungörelse om sådan utdelning ut­färdas före utgången av lid, inom vilken borgenär har all ingiva bevis där­om alt honom förelagd edgång, som i 116 eller 123 8 sägs, blivit fullgjord. 1 fall, varom i 70 8 andra stycket eller 71 8 femle slyckel förmäles, utgöre den omständigheten, att där avsedd egendom icke blivit försåld, ej hinder för slululdelning.

127 8="

Är ackordsförslag beroende pä prövning, kan förvaltaren, i den mån del föranledes av förslaget, med samtycke av rättens ombuds­man låla anslå med utdelning lill dess ackordsfrågan blivit avgjord.

' Senasle lydelse 1955:236. 32 Senaste lydelse 1970:848.

Är ackordsförslag beroende på prövning, kan förvallaren, i den mån del föranledes av förslaget, lå­ta anstå med utdelning till dess ac­kordsfrågan blivit avgjord.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

659

128

Då utdelning skall ske, åligge för­vallaren att / samråd med rällens ombudsman uppgöra utdelnings-förslag. Uppslå därvid skitjakliga meningar emeUan ombudsmannen och förvallaren, varde förslagei upprällal ejler ombudsmannens mening.

Då utdelning skall ske, åligge för­vallaren all uppgöra utdelnings­förslag.

Uidelningsförslag skall för varje däri upplagen borgenär angiva beloppet av hans fordran med den ränla, varå utdelning må vara atl beräkna, den förmånsrätt, som mä vara med fordringen förenad, samt den utdelning, som belöper på fordringen. Föreligger omsländighel, som jämlikl 141 8 andra siycket medför inskränkning i borgenärs räll alt lyfta pä hans ford­ran belöpande utdelning, eller har borgenär enligt 143 8 uppburii betalning, varde del ock anmärkt i förslaget.

Utdelningsförslag skall vara åtföljt av redogörelse för förvaltningen av egendom, för vilken lill uidelning avsedda medel influtit. Av redogörelsen skall framgå, huru myckel genom försäljning eller annorledes influtit för egendomen, saml, där ej hela delta belopp enligt förslaget utdelas, för vil­ka andra ändamål ålersloden tagils i anspråk. Hava medel, som avses i för­slaget, influtit för egendom, vari särskild förmånsrätt funnits, skola nu fö­reskrivna uppgifier lämnas särskilt för den egendom.

129 8'

Sedan utdelningsförslag uppräl­lais, skall förslagei med därlill hö­rande förvallningsredogörelse hål­las lillgängligl för granskning å släl­le, som beslämmes av rånens om­budsman efter samråd med förval­taren. Ombudsmannen läte en gång i Post- och Inrikes Tidningar och den eller de orlslidningar, som be­slämls för offenlliggörande av kun­görelser om konkursen, kungöra, alt utdelningsförslag upprättats, så ock frän och med vilken dag saml var det kommer alt hällas tillgäng­ligt. I kungörelsen skall ock näm­nas, all den, som vill klandra för­slaget, har alt anmäla sitt klander pä säll och inom lid, som sladgas i 130 8.

Del äligger ombudsmannen  all ofördröjligen efter utfärdandel av

Sedan utdelningsförslag upprät­tats, skall förslaget med därlill hö­rande förvallningsredogörelse hål­las tillgängligt för granskning å tid och slälle som beslämmes av för­valtaren. Når Jråga är omförslag till slututdelning, skall förvaltaren bestämma tid och ställe efter sam­råd med tillsynsmyndigheten. För­vaharen läte en gäng i Posl- och In­rikes Tidningar och den eller de ortstidningar, som beslämts för offentliggörande av kungörelser om konkursen, kungöra, att utdel­ningsförslag upprättats, så ock från och med vilken dag saml var det kommer alt hållas tillgängligt. 1 kungörelsen skall ock nämnas, att den, som vill klandra förslaget, har att anmäla sitt klander pä sätt och inom lid, som sladgas i 130 8.

Det åligger/ö/-vfl//a/-e/) att oför­dröjligen efter utfärdandet av ovan-

='Senaste lydelse 1977:675.

Prop. 1978/79:105

660

Nuvarande lydelse

ovannämnda kungörelse dels till­ställa konkursdomaren ell exem­plar av uldelningsförslagel och för­valtningsredogörelsen, dels ock lill gäldenären och varje i förslaget upptagen borgenär, vars adress är känd. med poslen översända med­delande om innehållet i kungörel­sen; och varde borgenär tillika un­derrättad om den utdelning, som är för honom beräknad i förslaget.

Ombudsmannen har därjämte all så snarl ske kan tillställa konkurs­domaren ett exemplar av de lid­ningar, i vilka kungörelsen varit in-förd.

Då kungörelse om slululdelning ulfärdas, skall underrättelse därom samiidigi meddelas konkursdoma­ren.

Föreslagen lyddse

nämnda kungörelse dels lillslälla konkursdomaren och tillsynsmyn­digheien ell exemplar av uldel­ningsförslagel och förvallningsre­dogörelsen, dels ock lill gäldenären och varje i förslagei upplagen bor­genär, vars adress är känd, med poslen översända meddelande om innehållet i kungörelsen; och varde borgenär tillika underrättad om den utdelning, som är för honom beräk­nad i förslaget.

Förvaharen har därjämle alt så snarl ske kan lillslälla konkursdo­maren och tillsynsmyndigheten ett exemplar av de lidningar, i vilka kungörelsen varil införd.

Då kungörelse om slututdelning utfärdas, skall underrättelse därom samtidigt meddelas konkursdoma­ren och tUlsynsmyndigheten.

130 8'" Klander mot uidelningsförslag skall skriftligen anmälas hos konkursdo­maren inom trettio dagar från den dag, då förslaget enligt kungörelsen där­om försl varit lillgängligl för granskning. I klanderskriften skall angivas, i vilkel avseende ändring i förslagei yrkas; är sådant ej iakttaget, må kland­ret ej upplagas.

Varder klander upplagd, ulsätte konkursdomaren dag för målels handläggning vid rätlen saml låle den utsatta dagen minst tio dagar förut kungöras en gång i Posl- och Inrikes Tidningar och den eller de ortstidningar, som bestämts för of­fentliggörande av kungörelser om konkursen; underrätte ock särskilt rätlens ombudsman, förvaltaren och den, som anmält klandret, saml, där klandret avser utdelning till viss borgenär, som icke anmäll klandret, denne.

Vid målets handläggning böra ombudsmannen och förvallaren va­ra tillstädes.

De för målels prövning nödiga handlingar skola genom ombuds­mannens försorg tillställas kon­kursdomaren för atl tillhandahållas rätten.

Varder klander upptaget, utsatte konkursdomaren dag för målels handläggning vid rätten saml låle den utsatta dagen minst lio dagar fömt kungöras en gång i Posl- och Inrikes Tidningar och den eller de ortstidningar, som bestämts för of­fenlliggörande av kungörelser om konkursen; underrätte ock särskilt tillsynsmyndigheten, förvaltaren och den, som anmäll klandret, samt, där klandret avser utdelning lill viss borgenär, som icke anmäll klandret, denne.

Vid målets handläggning bör för­vaUaren vara tillstädes.

De för målels prövning nödiga handlingar skola genom förvalta­rens försorg tillställas konkursdo­maren för atl tillhandahållas rätlen.

i Senaste lydelse 1977:675.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande Ivddse

Föreslagen lydelse

661

132 8

Har borgenär bevakal fordran ef­ter utgången av den för bevakning av fordringar utsatta tid, skall ut­delning för den fordran beräknas i uidelningsförslag, om vars framläg­gande kungörelse ulfärdas sedan bevakningsinlagan genom konkurs­domarens försorg kommii rättens ombudsman lillhanda eller borge­nären hos ombudsmannen visat, att bevakning skett.

Har borgenär bevakal fordran ef­ter utgången av den för bevakning av fordringar utsatta tid, skall ut­delning för den fordran beräknas i utdelningsförslag, om vars framläg­gande kungörelse ulfärdas sedan bevakningsinlagan genom konkurs­domarens försorg kommit/ön'rt//ä-ren lillhanda eller borgenären hos denne visal, atl bevakning skell.

Av medel, som ej äro upptagna i äldre uidelningsförslag än i försia styc­ket avses, varde försl, såvitt de förslå, tilldelat borgenären så myckel, som skulle hava lillagls honom, däresi han bevakal sin fordran inom den ulsalla bevakningsiiden; och läge han därefier med övriga borgenärer del i vad som kan ålerslå.

137 8

Uidelning för fordran, i avseende å vilken borgenären förelagts sädan edgång, som i 116 eller 123 8 sägs, skall, ändå all edgången ej full­gjorts, beräknas i uidelningsför­slag, som ej avser slululdelning i konkursen. Då slututdelning förela­ges, må sådan fordran ej komma i belraklande, med mindre innan kungörelse om framläggande av ul­delningsförslagel uifärdals bevis, all eden avlagts, genom konkursdo­marens försorg kommii rättens om­budsman lillhanda eller borgenären hos ombudsmannen siyrkt, all sä­danl bevis tillställts konkursdoma­ren; och skall, där fordringen enligt vad nu sagts icke må komma i be­lraklande, vad vid tidigare utdel­ning mä hava beräknats för ford­ringen gä till fördelning emellan andra borgenärer.

Utdelning för fordran, i avseende å vilken borgenären förelagts sådan edgång, som i 116 eller 123 8 sägs, skall, ändå atl edgången ej full­gjorts, beräknas i uidelningsför­slag, som ej avser slululdelning i konkursen. Då slututdelning företa­ges, må sådan fordran ej komma i betraktande, med mindre innan kungörelse om framläggande av ul­delningsförslagel utfärdats bevis, all eden avlagts, genom konkursdo­marens försorg kommit förvaUaren lillhanda eller borgenären hos den­ne styrkt, att sådani bevis lillställis konkursdomaren; och skall, där fordringen enligt vad nu sagls icke må komma i belraklande, vad vid lidigare utdelning må hava beräk­nats för fordringen gå till fördelning emellan andra borgenärer.

Har i fall, då edgångsföreläggande meddelats borgenär, som till säkerhei för sin fordran har panträtt i fasl eller lös egendom, borgenären föranstaltat om egendomens försäljning, äge han ej uppbära belalning ur egendomen, innan föreläggandel fullgjorts; och skall förty vad av köpeskillingen ä bor­genärens fordran belöper intill dess föreläggandet fullgjorts eller den därför föreskrivna lid lilländagått insättas i riksbanken eller annan bank, varom borgenären och förvallaren enas.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande Ivdelse

Föreslagen lyddse

662

140 8

Varder gäldenär, som i konkurs erhållit ackord, ånyo försalt i konkurs innan ackordet fullgjorts, vare borgenär, vars fordran nedsatts genom ack­ordet, berättigad till utdelning för fordringens hela ursprungliga belopp med avdrag av vad han redan må hava uppburii; dock äge han icke uppbä­ra mer än vad enligt ackordet tillkommer honom.

Vad sålunda stadgals skall äga motsvarande tillämpning.där gälde­nären erhållil ackord enligt lagen om ackordsJÖrhundling ulan kon­kurs.

Vad sålunda sladgals skall äga molsvarande tillämpning, där gälde­nären erhållil ackord enligt ack­ordslagen (1970:847).

144 8

Lyftning enligt 143 8 må ej med­givas borgenär, med mindre han bevakal sin fordran i konkursen, där det enligt denna lag åligger ho­nom, ävensom släller borgen för all medlen ålerbäras i händelse han finnes ej vara berättigad atl i utdel­ning behålla vad han fått lyfla. För­valtaren må dock med samlycke av rätlens ombudsman eftergiva bor­gen, om skäl därlill finnas; och vare kronan ej skyldig att slälla borgen.

Lyftning enligt 143 8 må ej med­givas borgenär, med mindre han bevakat sin fordran i konkursen, där det enligt denna lag åligger ho­nom, ävensom ställer borgen för all medlen ålerbäras i händelse han finnes ej vara berättigad all i utdel­ning behålla vad han fått lyfta. För­vallaren må dock eftergiva borgen, om skäl därlill finnas; och vare kro­nan ej skyldig all slälla borgen.

Vad i 141 8 tredje slyckel är stadgat om skyldighet all gälda ränta å me­del, som ålerbäras, skall äga molsvarande lillämpning vid återbäring av medel, som borgenär enligt 143 8 fält lyfla.

145 a 8

Har belalning utfallit på kapilal-beloppel av fordran, lill säkerhei för vilken företagsinleckning med­delats, skall rättens ombudsman, sedan tiden för klander mol fram­lagt utdelningsförslag gätt till ända eller väckt klander avgjorts genom beslut som vunnil laga krafl, göra anmälan därom lill inskrivningsdo­maren och därvid insända uldel­ningsförslagel eller annan handling som visar fördelningen. Kan det aniagas att ytterligare belalning kommer alt tilläggas inleckningsha­varen, skall dock med anmälan an­slå till dess det blivit avgjort, om sådan belalning skall utgä.

Har betalning utfallit på kapital­beloppet av fordran, till säkerhei för vilken förelagsinteckning med­delats, skall förvaltaren, sedan li­den för klander mot framlagt utdel­ningsförslag gäll lill ända eller väckl klander avgjorts genom be­slut som vunnil laga krafl, göra an­mälan därom till inskrivningsmyn­digheten och därvid insända uldel­ningsförslaget eller annan handling som visar fördelningen. Kan det antagas att ytterligare betalning kommer all lilläggas inleckningsha­varen, skall dock med anmälan an­stå till dess del blivit avgjort, om sådan betalning skall ulgä.

'5 Senaste lydelse 1967:144.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande Ivdelse

Föreslagen lyddse

663

När innehavare av inleckning som avses i första siyckei lyfter belalning, skall anteckning härom göras på inteckningshandlingen.

146 8-'

Då förslag till slululdelning enligt utfärdad kungörelse försl är all lill­gå för granskning, anses konkursen avslutad, ändå atl tvist om bevakad fordran eller fråga om undeihåll ål gäldenären eller om arvode lill räl­lens ombudsman eller förvallare ännu ej är slutligen avgjord eller nä­gon ytterligare tillgång, i följd av rällegång eller annorledes, seder­mera kan uppkomma för konkurs­boel.

Dä förslag till slululdelning enligt utfärdad kungörelse försl är all lill­gå för granskning, anses konkursen avslutad, ändå att tvist om bevakad fordran eller fråga om underhåll åt gäldenären eller om arvode lill för­vallare ännu ej är slulligen avgjord eiler någon ytteriigare lillgång, i följd av rällegång eller annorledes, sedermera kan uppkomma för kon­kursboet.

Utan hinder av alt konkursen avsluials må ackordsförslag som ingivils tidigare prövas enligt vad som stadgas i 7 kap.

148 8

Varda efter konkursens avslutan­de medel lillgängliga för utdelning, åligge förvallaren all uldela dem till borgenärerna, sä ock atl avgiva re­dovisning för förvaltningen av med­len; skolande därvid de i denna lag om utdelning ävensom om redovis­ning vid slululdelning givna stad­ganden lända lill efterrättelse. Efter framställning av rällens ombuds­man och förvallaren äge dock kon­kursdomaren, om han med hänsyn till de med en utdelning förenade kostnaderna finner sädan icke lämpligen böra äga rum, förordna, att medlen i stället för all utdelas skola överlämnas lill gäldenären.

Varda efter konkursens avslutan­de medel lillgängliga för utdelning, åligge förvallaren alt uldela dem lill borgenärerna, så ock atl avgiva re­dovisning för förvaltningen av med­len; skolande därvid de i denna lag om utdelning ävensom om redovis­ning vid slululdelning givna stad­ganden lända till efterrättelse. Efter framställning av förvallaren äge dock konkursdomaren, om han med hänsyn till de med en utdel­ning förenade kosinaderna finner sädan icke lämpligen böra äga rum, förordna, att medlen i stället för atl utdelas skola överlämnas till gälde­nären.

149 Har gäldenären om betalningen av sin gäld träffat skriftlig överens­kommelse med alla borgenärer, som bevakat fordran i konkursen, eller har han andra bevis, all nämn­da borgenärer blivit förnöjda, var­de, sedan den för bevakning av fordringar utsatta tid gått till ända.

Har gäldenären om betalningen av sin gäld träffat skriftlig överens­kommelse med alla borgenärer, som bevakal fordran i konkursen, eller har han andra bevis, att nämn­da borgenärer blivit förnöjda, var­de, sedan den för bevakning av fordringar utsatta tid gått till ända.

'« Senaste lydelse 1970:848. " Senaste lydelse 1977:675.

Prop. 1978/79:105

664

Nu varande lydelse

konkursen nedlagd, om gäldenären gör ansökning därom hos konkurs­domaren. Innan konkursdomaren meddelar beslut i anledning av an­sökningen, skall han höra rättens ombudsman och förvaltaren.

Är sådan ansökning gjord, äge konkursdomaren, om han finner skäl därtill, förordna, atl medan an­sökningen är beroende på prövning boets egendom ej må säljas, så vitt det ej påkallas av anledning, som avses i 6/ . andra stvcket.

Föreslagen lydelse

konkursen nedlagd, om gäldenären gör ansökning därom hos konkurs­domaren. Innan konkursdomaren meddelar beslut i anledning av an­sökningen, skaU han höra förvalta­ren.

Är sådan ansökning gjord, äge konkursdomaren, om han finner skäl därtill, förordna, atl medan an­sökningen är beroende på prövning boets egendom ej mä säljas, så vitt det ej påkallas av anledning, som avses i 67 § första stycket andra och tredje meningarna.

Varder konkursen nedlagd, låle konkursdomaren införa tiUkännagivan­de därom en gång i Posl- och Inrikes Tidningar och den eller de ortstid­ningar, som beslämls för offentliggörande av kungörelser om konkursen.

152 8'

Ingives ackordsförslag i räll tid, skall konkursdomaren inhämla ytt­rande av rättens ombudsman och förvallaren huruvida förslaget bör föreläggas borgenärerna. Avstyrka de atl så sker, mä förslaget uppla­gas endasl om konkursdomaren fin­ner synnerliga skäl därlill.

Ingives ackordsförslag i rätl tid, skall konkursdomaren inhämta ytt­rande av förvaltaren humvida för­slaget bör föreläggas borgenärerna. Avstyrker denne all sä sker, må för­slaget upptagas endast om konkurs­domaren finner synnerliga skäl där-UU.

/59§39

Om både borgenär och borgens­man eller annan som förutom gäl­denären ansvarar för borgenårens fordran vilja rösta för denna i ack­ordsfrågan, ha de tillsammans en röst, vilken beräknas efter borge­närens fordran. Kunna de icke enas, gåUer borgenärens mening, om ej de andra lösa ut honom eller ställa betryggande säkerhet för fordringen.

9 kap. Huru förfaras skall, då konkurs-        Handläggning   av   mindre   kon-bo ej förslår till bestridande av kon-     kurs, m. m. kurskostnaderna.

'» Senaste lydelse 1970:848.

'" Förutvarande 159 § upphävd genom 1970:848.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Föreslagen lyddse

665

185 8-*

Finner konkursdomaren, då be­slul om konkurs meddelas, anled­ning till antagande, att gäldenä­rens bo icke förslår till bestridande av konkurskosinaderna, och siälles ej genasl säkerhet för sagda kost­nader, skall vad förut i denna lag är stadgat om vidtagande av åtgärder då konkurs uppstått icke äga till­lämpning, utan gälle vad här nedan föreskrives:

1) Konkursbeslutet kungöres i Post- och Inrikes Tidningar och ortstidning. I kungörelsen skaU an­märkas att anledning finnes till så­dant antagande, som ovan sagts.

2) Konkursdomaren skall, där det prövas erjörderligt, förordna en god man atl taga vård om gäldenä­rens bo. Har icke till konkursdoma­ren ingivits av gäldenären under edsförpliktelse underskriven för­teckning över hans tillgångar och skulder med uppgifi om dels varje borgenärs namn och postadress, dels i vad mån skuld avser lön eller pension och dels de böcker och andra handlingar, som röra boel, skall god man alltid JÖrordnas. Del åligger i sådant fall gode mannen att ofördröjligen upprätta och llll konkursdomaren inkomma med förleckning, som nyss sagls, saml all så snarl kunskap vunnits om lö­ne- eller pensionsskuld genast an­mäla detta till kronofogdemyndig­heten 1 gäldenärens hemortskom­mun. Finnes ej löne- eller pensions­skuld skall detta anmärkas i för­teckningen. Vid boupptecknings­förrättningen skall gäldenären vara tiUsiädes och under edsförpliktelse redligen uppgiva boet.

Konkurs skall handläggas som mindre konkurs, om del Jlnns an­ledning antaga

1.

alt gäldenärens bo ej räcker lill betalning av de konkurskoslna­der som annars skulle följa, eller

2.

att boet med hän.syn till dess omjailning och övriga förhållan­den är av enkel beskaffenhei och alt konkursen med fördel kan ge­nomföras ulan att bevakningsförfa­rande enligt 5 kap. anordnas.

Når konkurs handlägges som mindre konkurs, tillämpas före­skrifterna i 3 och 5-7 kap. om handläggning av konkurs endast om det särskUt angives i detta kapi-td.

185 a §

Beslutas att konkursen skall handläggas som mindre konkurs, skaU konkursdomaren efter höran­de av tillsynsmyndigheten genast ulse en förvaUare att handha för­valtningen av boet. Ifråga om för­valtare gäller 44 §.

År gäldenären dödsbo, behöver förvaltare utses endast om boupp­teckning enligt 20 kap. ärvdabalken ej har upprättats eller annars sår-skilda skäl föreligga.

Beträffande tiUsyn över förvalt­ningen äga 42, 59 och 60 §§ mot­svarande tillämpning.

I fråga om entledigande av för­valtare gäUer 80 § i tillämpliga de­lar. Avgår förvaltaren innan kon­kursen avskrives, skall redovisning för förvaltningen snarast avges till tillsynsmyndigheten. Avskrift av re­dovisningen skall lämnas till kon­kursdomaren.

" Senaste lydelse 1977:675.

Prop. 1978/79:105

666

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

185 b fi

I Jråga om förvallarens allmänna åligganden äga 51, 51 a och 52 §§, 53 § första stycket, 57 §, 58 § försia och andra styckena samt 60 § and­ra stycket motsvarande tillämp­ning. Vidare äger 54 § motsvaran­de tillämpning.

Förvaltaren skall lämna konkurs­domaren och tillsynsmyndigheten skriftUg uppgifi om orsakerna lill gäldenärens obestånd, såviti de kunnai utrönas. Samtidigt skall an­märkas, om det har Jörekommit förhållande som kan föranleda återvinning till konkursboet och om det finns skälig anledning antaga att gäldenären gjort sig skyldig till gäldenärsbrott. Finns anledning tiU sådant antagande, skall grun­den därför angivas. Om gäldenä­ren är eller under det senaste året före konkursansökningen varit bok­föringsskyldig, skall vidare anmär­kas, vilkel bokföringssystem han har tillämpat och hur bokförings­skyldigheten har fullgjorts. I så­dant fall skall samtidigt den av gäl­denären senast uppgjorda balans­räkningen ingivas.

Så snarl kunskap har vunnits om löne- eller pensionsskuld skall för­valtaren anmäla sådan skuld till kronofogdemyndighelen i den orl där gäldenären bör svara i tviste­mål som angå gäld I aUmänhet. Finns ej löne- eller pensionsskuld, skaU jörvaltaren anmärka detta i bouppteckningen.

Bouppteckningen skaU jämie uppgifter enligt andra stycket till­stäUas konkursdomaren och till­synsmyndigheten snarast och se­nast en månad från konkursbeslu­tet. Når särskilda omständigheter föreligga, får konkursdomaren be­vilja uppskov.

Om förvaltaren finner att gälde­nären kan misstänkas för att ha gjort sig skyldig till gäldenärsbrott, skall  han   omedelbart   underrätta

Prop. 1978/79:105

667

Nuvarande lyddse

Föreslagen lyddse

allmän åklagare därom och därvid angiva grunden för misstanken.

185 c §

Om ej annat är föreskrivet, skaU egendom som finns 1 boet säljas så snart det lämpligen kan ske.

Beträffande försäljning av egen­dom, förlsätlande eUer återuppta­gande av rörelse, indrivning av fordringar och förlikning angående osäker eller tvistig tiUgång under konkursen gälla 61, 63. 67, 70, 71 och 73-78 fi§ i tillämpUga delar. Fordran som kan göras gällande i konkursen skaU anses som bevakad fordran. Den lid avfyra veckor som enligt 73 § försia stycket skaU räk­nas från första borgenärssamman­trädet skall 1 stället räknas från konkursbeslutet.

3)    Framgår ej av bouppieck­

ningen, all tillgång Jlnnes till be­

stridande av konkurskostnaderna,

kalle konkursdomaren genast gäl­

denären att inställa sig för att fästa

bouppieckningens riktighet med

sådan ed, som 1 91 § sägs. Edgång­

en må ej utsättas att äga rum tidi­

gare än en vecka efter det beslutet

om konkurs meddelades. Har kon­

kursansökningen gjorls av borge­

när, varde underrättelse om liden

för edgången med posten översänd

till honom.

Edgångsyrkande, varom stadgas 1 93 §, må jämväl IfaU, varom nu är .fråga, av borgenär framställas.

Vad 4 kap. i övrigt Jöre skriver i avseende å edgång likasom ock vad i samma kapilel stadgas om påföljd för gäldenär av tredska att vid boupplecknlngsförrältning vara tillstädes och uppgiva boet skall 1 faU, som här avses, äga motsva­rande tiUämpning.

4)   Varder ej genom tillägg vid

bouppieckningens beedigande eUer

eljesl ådagalagi, atl tiUgång flnnes

185 d §

Så snart bouppteckning har till­stäUts konkursdomaren skaU denne kalla gäldenären att Inställa sig för att avlägga sådan ed som avses i 91 §. År gäldenären dödsbo och har förvahare ej utsetts, skall vad som i 91 § andra stycket sägs om förvaUaren 1 stäUet gälla konkurs­domaren. Edgången får ej äga rum tidigare ån en vecka från konkurs­beslutet.

Finner konkursdomaren, sedan bouppteckningen har beedigats, ef­ter förvaltarens hörande att  till-

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

IiU bestridande av konkurskosina­derna, och ställes ej heller säkerhet för sagda koslnader, meddele kon­kursdomaren beslul om avskriv­ning av konkursen. Innan gäldenä­ren beedigai bouppieckningen eller annan fuUgjorl edgång, som må hava förelagts honom, må konkur­sen ej avskrivas, där ej hinder före­Ugger för edgångs fullgörande inom skälig tid och konkursdoma­ren ftnner anledning saknas till an­lagande, att genom edgången till­gäng till kostnadernas bestridande skulle yppas.

668

Föreslagen lydelse

gångarna ej räcka till belalning av konkurskostnaderna och annan skuld som boet har ådragit sig. skall han besluta om avskrivning av konkursen. Sådant beslut får åock ej meddelas Jörrän förvaharen har fuUgjort vad som åligger honom enligt 185 b § andra stycket. Av­skrives konkursen, skall förvaltaren snarast avge redovisning för för­valtningen lill tillsynsmyndigheten. ÅvskrlJ) av redovisningen skall lämnas till konkursdomaren.

Föreligger hinder mot att boupp­teckningsed avlägges av gäldenä­ren eller annan Inom skåUg lid och saknas anledning antaga att ge­nom sådan edgång skulle yppas lillgång till betalning av konkurs­kostnaderna och annan skuld som boel har ådragit sig, äger första slyckel molsvarande tillämpning trots att edgång icke har fullgjorts.

185 e §

Avskrives ej konkursen enligt 185 d S skall boets medel, sedan all tiUgängUg egendom har förvand­lats till pengar, delas ut till borge­närerna i den mån medlen ej behö­vas för betalning av konkurskost­naderna och annan skuld som boet har ådra gli sig. Utdelningen skaU ägu rum 1 enlighet med den rått tiU belalning som lillkommer borgenä­rerna. I fall som avses i 70 S andra stycket eller 71 § femte stycket ut­gör den omständigheten att där av­sedd egendom icke har blivit såld ej hinder för utdelning.

Förslag till utdelning upprättas av förvaharen. Förslaget skall för varje däri upptagen borgenär ange beloppet av hans fordran med den ränta varpå utdelning skall beräk­nas, den förmånsrätt som följer med fordringen och den utdelning som belöper på denna. Vid försla­get skaU fogas sådan förvaltnings-

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lyddse

Föreslagen lydeLse

669

redogörelse som angives i 128 § iredje siycket.

Vid tillämpning av 138 eller 139 fi skall vad som sägs där om den dag. från vilken liden för klander mot ui­delningsförslag är all räkna, i siäl­lei avse dagen för utdelningsförsla­gels upprättande.

185 f§

Förvaltaren skall genast lillslälla

konkursdomaren och tillsynsmyn­

digheten uldelningsförslaget och

förvaltningsredogörelsen.

Han

skall samtidigt avge redovisning för förvaltningen till tillsynsmyn­digheten och därvid bifoga de handlingar som kunna vara av be­lydelse för kontroll av redovisning­en. Avskrifter av redovisningen jämte bifogade handlingar skola lämnas llll konkursdomaren.

Konkursdomaren skall genast i Post- och Inrikes Tidningar och den eller de ortstidningar, som be­stämts för offendiggörande av kun­görelser om konkursen, kungöra att utdelningsförslag har upprät­tats. Den som vill framställa in­vändning mot utdelningsförslaget skall göra detta hos konkursdoma­ren senast två veckor efter det att kungörelsen var införd i Post- och Inrikes Tidningar. Erinran härom skall intagas i kungörelsen.

Sedan tiden för invändning mot Uldelningsförslaget har gått ut, skall konkursdomaren fastställa utdelning i konkursen enligt för­slaget, om det eJ genom invändning eller på annat sått framgår att fel eller brist som inverkat på någons rätt föreligger. Finner konkursdo­maren sig icke böra fastställa ut­delning enligt förslaget, skall han antingen göra behövliga ändringar i det och fastställa utdelning enUgt det sålunda ändrade förslaget eller återförvisa ärendet till förvaltaren. Mot beslut om återförvisning får talan ej föras. Att nytt utdelnings-

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

670

5) Finnes boet förslå IiU kon­kurskostnadernas bestridande eller ställes säkerhet för desamma, skall konkursdomaren iakttaga vad som

förslag har upprättats skall kungö­ras endasl om del finns skäl IiU det. När beslut om fastslälldse av ui­delning medddas, skall konkursdo­maren samtidigt besluta om av­skrivning av konkursen.

185 g §

Sedan beslut om fastställelse av utdelning i konkursen har vunnil la­ga kraft, skall förvaltaren snarast tillställa borgenär de medel som tillkomma denne. Detta gäller dock ej beträffande fordran som är be­roende av villkor, som avses i 136 §, eller som är föremål för rätte­gång. Borgenär är berättigad till den ränta som har upplupil på medlen från dagen för utdelnings­förslagets upprättande. När med­len ha tillställts borgenärerna, skall förvaltaren anmäla det hos kon­kursdomaren och tillsynsmyndig­heten. Har betalning utfallit på ka­pitalbeloppet av fordran, till säker­het för vilken företagsinteckning meddelats, gäller 145 a §.

Bli medel tillgängliga för utdel­ning sedan konkursen avskrivits, skall förvaUaren utdela dem tiU borgenärerna och avge redovisning för förvaltningen av medlen. Be­stämmelserna i 185 e och 185 f §§ om utdelning och redovisning skola därvid tiUämpas. Att nytt utdel­ningsförslag har upprättats skall kungöras endast om det finns skäl tiU det. Om konkursdomaren med hänsyn till de med en utdelning för­enade kostnaderna finner att sådan icke lämpligen bör ske, äger han ef­ter framställning av förvaUaren förordna att medlen i stället för att utdelas skola överlämnas tUl gälde­nären.

185 h§

Om förvaharen i konkurs som handlägges som mindre konkurs finner att i 185 § första stycket 2. angivna förutsättningar för sådan

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

omförmäles i 19 fi, därvid likväl de lider, som enligt sagda paragraf skola räknas från det beslutet om konkurs meddelades, i slället skola räknas från dagen för utfärdandel av kungörelse enligi paragrafen. Med konkursen skall jämväl i öv­rigt så förhåUas som i allmänhet är belräjfunde konkurser föreskrivet; dock all. där bouppteckningsed re­dan avlagts, det ej åligger gäldenä­ren eller annan, som gått eden, att ånyo fullgöra sådan edgång.

671

Föreslagen lydelse

handläggning icke föreUgga samt att boet räcker IiU betalning uv dels de konkurskostnader som följa med att konkursen handlägges i enlighel med vad som i allmänhet är före­skrivel i Jråga om konkurs, dels an­nan boets skuld, skall han genast anmäla delta till konkursdomaren.

Om konkursdomaren, efter till­synsmyndighetens hörande, i an­ledning av anmälningen eller eljest finner att konkursen bör handläg­gas i enlighel med vad som 1 all­mänhet år föreskrivel i fråga om konkurs, skall konkursdomaren besluta att konkursen skaU hand­läggas i denna ordning. Meddelas sådani beslul, äga 19 S .första och tredje slyckena motsvarande till­lämpning.

Beslutet jämte vad konkursdo­maren har bestämt enligt 19 § första stycket skall kungöras i Post­och Inrikes Tidningar och den eller de ortstidningar som bestämts för offentliggörande av kungörelser om konkursen. De tider som enligt 19 § första stycket skola räknas från det beslutet om konkurs med­delades skola i slället räknas från dagen för utfärdandel av kungörel­sen.

Medddas beslut enligt andra srycket, skall förvallaren anses vara utsedd enligt 45 §. Bouppteck­ning som angives i 53 § behöver icke upprättas på nyll. Ej heller behöver gäldenären eller annan behöver gäldenären eller annan som avlagt bouppteckningsed eller beedigat viss uppgijt i bouppteck­ningen åter fullgöra sådan edgång.

186 8

Varder efter utfärdandet av den 1 19 § omförmälda kungörelsen up­penbart, att tillgång ej finnes tiU bestridande av konkurskostnader­na.   åUgge  förvaltaren   att   utan

Om förvaltare som har utsetts enligt 46 § finner anledning antaga att tillgångarna i boel ej räcka till betalning av konkurskostnaderna och   annan   skuld  som   boet   har

Senaste lydelse 1977:675.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

dröjsmål göra anmälan därom hos konkursdomaren. Vid sådan anmä­lan skall fogas redovisning för för­valtningen.

Finner konkursdomaren efter rättens ombudsmans hörande an­mälningen vara befogad, läte han kungöra densamma en gång i Post­och Inrikes Tidningar och den eller de ortstidningar, som bestämis för offentliggörande av kungörelser om konkursen. Ställes inom trettio dagar från det kungörelsen inför­des i Post- och Inrikes Tidningar säkerhet för konkurskostnaderna, vare anmälningen förfallen. Vill borgenär eller gäldenären annorle­des visa, atl tillgäng finnes till be­stridande av sagda kostnader, göre anmälan därom hos konkursdoma­ren inom tid, som nyss nämnts, och äge konkursdomaren giva honom det rådrum, som prövas nödigi. Där säkerhet ej ställes eller anmälan, som sist sagls, ej föranleder tiU an­tagande, att medel till gäldande av nämnda koslnader finnas, meddele konkursdomaren beslut om av­skrivning av konkursen.

672

Föreslagen lydelse

ådra gli sig, skall han genasl anmä­la delta till konkursdomaren. Han skall sanilidigl avge redovisning för förvaltningen //// lillsynsmyn­digheien. Vid anmälan som här av­ses skall jögas avskrifi av redovis­ningen.

Om konkursdomaren, efter till­synsmyndighetens hörande, / an­ledning av anmälningen eller eljest fmner grund Jör antagande att till­gångarna äro så otillräckliga som sägs i Jörsta stycket, skall han kungöra detta i Posl- och Inrikes Tidningar och den eller de ortstid­ningar, som bestämts för offenllig­görande av kungörelserom konkur­sen. Vill borgenär eller gäldenären visa atl tillgång/inwi till hetahung av nämnda kostnader och skuld, skall han anmäla detta hos kon­kursdomaren inom en månad från den dag då kungörelsen var införd i Post- och Inrikes Tidningar. Kon­kursdomaren äger ge borgenären eller gäldenären behövligi rådrum. Föranleder anmälan som nu har angivits eller annan inträffad om­ständighet ej antagande att till­gång Jlnns till belalning av kon­kurskostnaderna och annan skuld som boet har ådragit sig, skall kon­kursdomaren besluta om avskriv­ning av konkursen. Har förvaltaren icke avgivit redovisning för förvalt­ningen, skall han göra detta Innan beslut om avskrivning meddelas.

187 8

Avgår förvaltare eller gransk­ningsman sedan jämlikt 186 § an­mälan skett därom att tiUgång ej finnes till bestridande av konkurs­kostnaderna, skall borgenärssam­manträde, som omförmäles i 49 §, ej utsättas, så länge anmälningen är beroende på prövning.

Avskrives konkursen enligt 185 d, 185 f eller 186 §, skaU kon­kursdomaren efter hörande av till­synsmyndigheten bestämma arvo­de tiU förvaltaren och ersättning för kostnad som uppdraget har medfört. I fråga om arvode äga 82 och 83 §§, 84 § första stycket samt 86 § molsvarande tillämpning.

Finns i boet egendom, vari sär­skild förmånsräll äger rum, gäller 81 §.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelst

613

Regeringen eller myndighei som regeringen besiämmer Jäslställer taxa som skall lillämpas vid be­stämmande av arvode till förvalla­ren, när konkurs avskrives enligt 185 dS.

188 8

Varder konkurs, som uppstått ef­ter ansökning av borgenär, avskri­ven jämlikt 185 §, vare borgenären pliktig att vidkännas de av förfa­randet föranledda kostnaderna, däri Inbegripen gottgörelse, ejler konkursdomarens beprövande, till god man, som omförmäles i nämn­da paragraf under 2). Beslutet om konkursens avskrivande skall inne­hålla åläggande för borgenären att gälda nämnda kostnader, därvid varje koslnadsbelopp skall särskUt angivas.

Har konkurs upphört annorledes än genom slululdelning, äge kon­kursdomaren, i den mån konkurs­boet ej lämnar tillgång till gäldan­de av vad konkursdomaren förskju­tit för kungörelser, kaUelser och underrättelser, som bort gäldas av boet, och kostnaderna ej heller kunnai uttagas av borgenär, vilken jämlikt första stycket är ansvarig för desamma, atl av allmänna me­del undfå ersättning för vad sålun­da förskjutits.

Kostnaderna för konkurs .som har avskrivils enligi 185 d § skola utgå ur konkursboet framjör annan skuld som boet har ådragit sig. Har konkursen uppstått på ansökan av annan borgenär än staten och kun­na konkurskostnaderna ej uttagas ur boet, skall borgenären betala dessa, dock högst ett belopp som motsvarar en tiondel av det vid ti­den för konkursbeslutet gäUande basbeloppet enligt lagen (1962: 381) om allmän försäkring. Åro Jle­ra borgenärer belalningsskyldiga, svara de solidariskt. Beslutet om avskrivning skall, i den mån boet befinnes otillräckligt, innehålla åläggande för ansvarig borgenär att betala kostnaderna med angiv­na begränsning. Kunna konkurs­kostnaderna ej uttagas ur boet eller av borgenären, skola de utgå av allmänna medel.

Kostnaderna för konkurs som har avskrivits enligi 186 § skola ut­gå ur konkursboet framför annan skuld som boet har ådragit sig. Kunna konkurskostnaderna ej utta­gas ur boet, skola de utgå av all­männa medel.

Har konkurs upphört på annal sätt än som har angivits 1 försia el­ler andra stycket, äger andra styc­ket motsvarande tiUämpning.

189 8

Avgår förvallare före konkursens avslutande, skall redovisning för förvaltningen, evad denna hand­hafts av den avgående ensam eller av honom jämte annan, ofördröjli-

« Senaste lydelse 1977:675.

43   Riksdagen 1978179. 1 saml. Nr 105

Avgår förvaltare som har utsetts enUgt 45 eller 46 § före konkursens avslutande, skall redovisning för förvaltningen, evad denna hand­hafts av den avgående ensam eller

Prop. 1978/79:105

674

Nuvarande lydelse

gen avgivas. Har förvaltningen va­rit delad, såsom i 52 § försia slyc­kel är stadgat, skall redovisningen avse allenast den del av förvalt­ningen, som varit åt den avgående förvallaren uppdragen.

Då förslag lill slututdelning fram­lägges eller, där ackord kommii till stånd, egendomen i boet ålerslälles lill gäldenären, skall ock redovis­ning för förvaltningen av boel avgi­vas.

Rällens ombudsman har atl granska redovisning, varom ovan förmäles, och däröver avgiva utlå­tande. Redovisningen och nämnda ullålande skola därefier hållas lill­gängliga för dem, som önska taga del av handlingarna. Avgives redo­visning i sammanhang med fram­läggande av förslag lill slululdel­ning, skola redovisningshandlingar­na vara all tillgå för granskning från och med samma dag och å samma ställe som utdelningsförslaget; och varde underrättelse därom intagen i den kungörelse, som omförmäles i 129 8. Då redovisning eljest avgi­ves, äge ombudsmannen efter sam­råd med förvaltaren bestämma släl­le, där redovisningshandlingarna skola hållas tillgängliga; låle ock en gäng i Posl- och Inrikes Tidningar och den eller de orlslidningar, som beslämts för offentliggörande av kungörelser om konkursen, kungö­ra, från och med vilken dag saml var handlingarna komma all hållas tillgängliga.

Föreslagen lyddse

av honom jämte annan, ofördröjli­gen avgivas //// tillsynsmyndighe­ten. Har förvaltningen varil delad, såsom i .50 § första slyckel är stad-gal. skall redovisningen avse alle-nast den del av förvaltningen, som varit ål den avgående förvaltaren uppdragen.

Då förslag till slutuidelning fram­lägges enligi 129 fi eller, där ackord kommii till stånd, egendomen i boel ålerslälles lill gäldenären, skall ock redovisning för förvalt­ningen av boel avgivas //// lillsyns­myndigheien.

Tillsynsmyndigheten har all granska redovisning, varom ovan förmäles, och däröver avgiva utlå­tande. Redovisningen och nämnda utlåtande skola därefter hållas till­gängliga för dem, som önska laga del av handlingama. Avgives redo­visning i sammanhang med fram­läggande av förslag till slululdel­ning, skola redovisningshandlingar­na vara att lillgå för granskning frän och med samma dag och ä samma ställe som uldelningsförslaget; och varde underrättelse därom intagen i den kungörelse, som omförmäles i 129 8. Dä redovisning eljesl avgi­ves, äge tiUsynsmyndigheten efter samråd med förvaltaren besiämma ställe, där redovisningshandlingar­na skola hållas tillgängliga; låle ock en gäng i Posl- och Inrikes Tidning­ar och den eller de ortstidningar, som beslämts för offenlliggörande av kungörelser om konkursen, kungöra, frän och med vilken dag saml var handlingama komma all hällas lillgängliga.

I kungörelse angående redovisnings framläggande skall ock nämnas, all den, som vill klandra redovisningen, har all anhängiggöra sin lalan pä säll och inom lid, som sladgas i 191 8.

Dä kungörelse, som ovan sägs, utfärdas, skola redovisningshand-lingama i styrkt avskrift genom om­budsmannens    försorg    tillställas

Då kungörelse, som ovan sägs, utfärdas, skola redovisningshand­lingarna i tyrkt avskrifi genom ////-syn.smyndigheiens  försorg  lillsläl-

Prop. 1978/79:105

675

Nuvarande lydelse

konkursdomaren för att hos honom vara alt lillgå; äro räkenskaper eller andra handlingar, som bifogals re­dovisningen, av vidlyftigare be­skaffenhei, vare dock ej nödigi, atl avskrifter därav överlämnas. Det åligger därjämle ombudsmannen alt ofördröjligen efter kungörelsens utfärdande till gäldenären och varje borgenär, som i konkursen bevakat fordran men icke erhållil full belal­ning och vars adress är känd, med poslen översända meddelande om innehållet i kungörelsen angående redovisningen; dock alt, där ackord kommit till stånd, dylikt meddelan­de ej skall avsändas till borgenär, som för sin bevakade fordran icke äger förmänsrätt.

Föreslagen lyddse

las konkursdomaren för all hos ho­nom vara all lillgå; äro räkenskaper eller andra handlingar, som bifo­gats redovisningen, av vidlyftigare beskaffenhet, vare dock ej nödigt, atl avskrifter därav överlämnas. Det åligger därjämle lillsynsmyn­digheien att ofördröjligen efter kungörelsens utfärdande till gälde­nären och varje borgenär, som i konkursen bevakat fordran men icke erhållit full betalning och vars adress är känd, med poslen över­sända meddelande om innehållet i kungörelsen angående redovisning­en; dock atl, där ackord kommii lill stånd, dylikl meddelande ej skall avsändas lill borgenär, som för sin bevakade fordran icke äger för­månsrätt.

190 8"

Varder beslul om konkurs upp-hävl av högre räll eller varder kon­kurs avskriven jämlikl 124 8 eller nedlagd jämlikt 149 8, skall förval­taren ofördröjligen till gäldenären avgiva redovisning för förvaltning­en av boet. Har konkursdomaren jämlikt 148 8 förordnai, all kon­kursboel tillhöriga medel skola överlämnas till gäldenären, skall ock redovisning ofördröjligen avgi­vas lill honom.

Varder beslut om konkurs upp­hävt av högre rält eller varder kon­kurs avskriven jämlikl 124 8 eller nedlagd jämlikt 149 8, skall förval­taren ofördröjligen lill gäldenären och lillsynsmyndigheien avgiva re­dovisning för förvaltningen av boet. Har konkursdomaren jämlikl 148 8 eUer 185 g § andra stycket förordnai, att konkursboel tillhöri­ga medel skola överlämnas lill gäl­denären, skall ock redovisning ofördröjligen avgivas till honom och tillsynsmyndigheten.

Redovisning som skall avgivas av förvaltaren enUgt 185 a, 185 d, 185 f eller 185 g § gäller som slutre­dovisning.

Avskrives konkurs enligt 186 8, gälle den redovisning, som enligt sam­ma paragraf skall avgivas av förvallaren, såsom slutredovisning.

191

8

Vill gäldenären klandra redovis-

Vill gäldenären klandra redovis­

ning,   varom   stadgas  i   189  eller

ning,   varom   stadgas   i   189  eller

190 8, eller vill i fall, som avses i

190 8, eller vill i fall, som avses i

" Senaste lydelse 1975:244.

Prop. 1978/79:105

676

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

189 8. borgenär, vars rätt kan vara beroende av redovisningen, kland­ra densamma, skall talan instäm­mas till den rätl, där konkursen är eller varit anhängig, inom tre måna­der, räknat i fall, som avses i 189 8, från den dag, då redovisningen en­ligt vad kungjort blivit först vant för granskning tillgänglig, ifall, som avses i 190 8 första stycket, frän det redovisningen tillställdes gälde­nären och i fall, som i 190 8 andra stycket sägs, från del beslutet om avskrivning av konkursen vann la­ga kraft.

189      8 eller 190 § andra slyckel, bor­

genär, vars rält kan vara beroende

av redovisningen, klandra densam­

ma, skall talan instämmas till den

rätl. där konkursen är eller varit an­

hängig, inom tre månader, räknat i

fall, som avses i 189 8, från den

dag, då redovisningen enligt vad

kungjort blivit försl varil för

granskning tillgänglig, i fall, som

avses i 190 § försia siycket, från

det redovisningen tillställdes gälde­

nären, i fali; som avses i 190 § and­

ra stycket, från det redovisningen

inkom till konkursdomaren och 1

faU, som avses i 190 § tredje styc­

ket, från del beslutet om avskriv­

ning av konkursen vann laga krafl.

Tillsynsmyndigheten får klandra redovisning som avses i 189 eller

190      §. Härvid äga bestämmelserna

i första stycket om gäldenärens

klandertalan motsvarande tillämp­

ning. I fall som avses i 190 § första

stycket skall dock klandertiden räk­

nas från det redovisningen tillställ­

des tillsynsmyndigheten.

200 8

Vad i denna lag sladgas därom atl förvaltningsåtgärd ej må vidta­gas, med mindre gäldenären lämnat sitt samlycke eUer fått tillfälle att yttra sig, skall icke äga tillämpning, då gäldenären rymt eller eljesl ej kan anträffas med kallelse.

Vad i denna lag sladgas därom atl förvaltningsåtgärd ej må vidta­gas, med mindre gäldenären lämnal sill samtycke, skall icke äga till­lämpning, då gäldenären rymt eller eljest ej kan anträffas med kaUelse.

202 

§

Erfordras under konkursen änd­rad föreskrifi, i vilken eller vilka ortstidningar kungörelser angående konkursen skola införas, ankomme på konkursdomaren att meddela och låla kungöra sådan föreskrifi; underrätte ock ofördröjligen rät­tens ombudsman därom.

Erfordras under konkursen änd­rad föreskrift, i vilken eller vilka ortstidningar kungörelser angående konkursen skola införas, ankomme på konkursdomaren att meddela och låta kungöra sädan föreskrift; underrätte ock ofördröjligen till­synsmyndigheten och förvaltaren därom.

" Senaste lydelse 1977:675.

Prop. 1978/79:105

677

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Möler hinder för införande av kungörelse om konkursen i viss ortstid­ning, skall kungörelsen anses behörigen offentliggjord, ändå all den ej inla­gils i den lidning.

Kungörelse om konkursmåls handläggning vid rälien må ulan hinder av föreskrifi, all densamma skall införas i ortslidning minsl lio dagar före den, som ulsalls för handläggningen, i sådan lidning införas senare, om kon­kursdomaren finner särskilda omständigheter därtill föranleda.

203 8 I stället för all i enlighel med vad föml i denna lag finnes siadgal genom kungörelse kalla borgenärer lill rälien, då konkursmål skall där handläg­gas, bör konkursdomaren lillämpa annal kallelsesäli, om del kan ske ulan ökning av kallelsekoslnaden. Kungörelse må dock ej utbytas mol särskilda kallelser, så framl ej alla borgenärer, som i målel äga lalan, undeiTälias så lidigi, att de kunna själva eller genom ombud infinna sig. Där kallelse sisl tio dagar före den för handläggningen utsatta dagen med posten avsänts till borgenär, vars adress är känd, skall den borgenär anses behörigen under­rättad.

Å kallelse till borgenärssamman­träde, som hålles efter bevaknings­lidens utgång och icke av.ser pröv­ning av ackordsförslag, skall vad i första srycket stadgas äga motsva­rande tillämpning.

206

8

Där ej av bestämmelserna i den-

FöreUgger vid konkursens avslu-

na lag annat föranledes, skola till

tände hinder mot att de böcker och

rättens  ombudsman  överlämnade

andra handlingar rörande boet, vil-

handlingar rörande konkursen så

ka förvaltaren tagit hand om, åter-

snarl lämpligen kan ske tillställas

ställas   till  gäldenären,   skola   de

förvaltaren för att av honom för-

överlämnas   lill   tillsynsmyndighe-

varas. Behöver förvallaren tillgång

ten, om ej förvallaren anser an han

till handling, som av ombudsman-

bör   bevara   dem.   Handlingarna

nen innehaves, ombesörje ombuds-

skola bevaras i enlighet med vad

mannen avskrifi därav för förvalta-

som i varje särskilt fall gäller om

rens räkning.

arkivering.

208 .?"

/ fråga om jäv mol tjänsteman vid tillsynsmyndigheten gäller ul­över vad som följer av 4 § förvalt­ningslagen (1971:290) att den som i mål om uttagande av skatter, böter eUer andru på indrivning beroende medel har tagit befattning med in­drivning av fordran som göres gäl-

 Förutvarande 208 § upphävd genom 1975:244.

Prop. 1978/79:105

678

Nuvarande Ivdelse

Föreslagen lydelse

lande i konkursen eller vidtagit exe­kutiv åtgärd för uttagande av så­dan fordran ej får fullgöra tiUsyns-uppgijl i konkursen.

209 Konkursdomaren äge, ändå att han ur jävig, meddela de beslul el­ler vidlaga de åtgärder, som om­förmälas I 6 § tredje stycket, 7 och 10 fifi. 12 § andra stycket samt 13, 15, 19 och 201 fiS: finner konkurs­domaren, då konkurs uppslån, an-leånlng llll antaganåe, att gäldenä­rens bo icke förslår till bestridande av konkurskosinaderna, äge han ock, ulan hinder av jäv, vidlaga de ålgärder, som Jör sådant jall före­skrivas i 185 § under 1] och 2). År konkursdomaren av jäv hindrad alt ulse konkursjörvaliure enligt 43 §, skall han uppdraga åt lämplig per­son all laga vård om boet inlill dess förvaltare varder av ojävig domare utsedd.

Mot tillsynsmyndighetens beslut enligt denna lag får talan ej föras i andra fall än som avses i 27 eller 98 §.

210 8'

Över beslut, som konkursdomaren meddelat i fall, där sådani enligt denna lag på honom ankommer, må klagan föras i hovrätten.

Över beslul, som konkursdoma­ren meddelat i fall, där sådant enligt denna lag på honom ankommer, må klagan föras i hovrätten; dock må ej klagas däröver att rällens ombuds­man entledigais eller att förvaltare tlllhålUts att fullgöra sina åliggan­den.

Vill någon klaga däröver att konkurs blivit nedlagd jämlikl 149 8, varde liden för besvärs anförande räknad från det kungörelsen om konkursens nedläggande infördes i Post- och Inrikes Tidningar.

Beslut av konkursdomaren i frå­gor, .som omförmäles i 3, 4 eller 6 kap. eller om förordnade eller ent­ledigande av tillsynsman enligt 171 b 8 länder omedelbarl till efter­rättelse, om ej annat förordnas; dock all vad sålunda sladgals icke

Beslul av konkursdomaren i de hän­seenden som avses i 3, 4 eller 6 kap. eller om förordnande eller enl­ledlgande av tillsynsman enligt 171 b 8 eller om utseende eller ent­ledigande av förvahare enligt 185 a § länder omedelbart till efter-

" Senasle lydelse 1975: 244. "' Senaste lydelse 1977: 675.

Prop. 1978/79:105

679

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

skall äga tillämpning å beslut, var-      rättelse,  om   ej   annat  förordnas;

igenom förelagt vite utdömts.

dock atl vad sålunda stadgals icke

skall äga lillämpning ä beslut, var­igenom förelagt vite utdömts.

210 a fi

Talan mol konkursdomarens be­slut får föras även av tiUsynsmyn­digheten, om beslutet rör förmen för konkursens handläggning, uise­ende eller entledigande av jörvalla­re, antalet förvahare, delning av förvaltningen mellan fiera förvalta­re, uppdrag eller arvode enligt 50 a §, jörskott enligt 86 a § till för­valtare, reseförbud eller skyldighet för gäldenären atl lämna ifrån sig pass, hämlning eller häklning, föreläggande eller utdömande av vite, avskrivning ar konkursen en­ligt 186 § eller arvode eller kost-nadsersällniug lill förvallare enligi 187 § försia slyckel.

210     b §

Om borgenär anser alt beslut av borgenärerna 1 fråga som avses i 108 § tredje stycket andra mening­en icke har lillkommil på lagligt sätt, får han anföra besvär där­över.

Anser borgenär elter gäldenären alt beslut varigenom ackord.sför-stag JÖrkaslats av borgenärerna icke har lillkommil på tagligi sått, får besvär anföras mot beslutet, av gäldenären dock endast om hans rätt kan vara beroende därav.

I fråga om besvär enligt denna paragraf äga bestämmelserna i 210 § om klagan över konkursdo­marens beslut motsvarande till­lämpning.

211    r

Mål, som avses i 16, 27, 85, 93,

Mål, som avses i 16, 85, 93 eller

98, 164eller 183 §, skaU utan förbe-

164 8, skall utan förberedelse före-

redelse företagas till huvudförhand-

tagas till huvudförhandling. Utsät-

ling. Utsattes målet lill fortsatt eller

tes målel till fortsatt eller ny huvud-

» Senaste lydelse 1973:243.

Prop. 1978/79:105

680

Föreslagen lydelse

förhandling, äge rälien, om det er­fordras för att mälel vid denna skall kunna slulföras. förordna, all för­beredelse skall äga rum, saml med­dela erforderliga föreskrifter där­om.

Nuvarande lydelse

ny huvudförhandling, äge rätten, om del erfordras för att målel vid denna skall kunna slulföras, förord­na, all förberedelse skall äga mm, saml meddela erforderliga före­skrifter därom. Vid huvudförhand­ling 1 mål som avses i 16 S etter 85 § är rälien domför med en lagfaren domare.

I mål, som avses i 109 eller 130 8, skall huvudförhandling föregås av förberedelse, om det behövs. Hål­les sammanträde för muntlig förbe­redelse och lämna samtliga närva­rande sitt samlycke därtill eller fin­nes saken uppenbar, mä huvudför­handlingen hållas i omedelbarl samband med förberedelsen.

Mål. som avses i 109 eller 130 8, må ej företagas tlU huvudförhand-Ung, med mindre sammanträde för muntlig förberedelse hållits. Läm­na samtliga närvarande sitt samtyc­ke därtill eller finnes saken uppen­bar, må huvudförhandlingen hållas i omedelbarl samband med förbere­delsen. Hålles ej huvudförhand­lingen 1 omedelbart samband med förberedelsen, skall envar som när­varit och vars adress är känd erhål­la särskild underrättelse om tid och ställe för huvudförhandlingen, så jraml ej besked därom lämnats un­der förberedelsen .

Vid huvudförhandling i mål som avses i denna paragraf år rälien domför med en lagfaren domare.

Uteblir i mål, som avses i denna paragraf, part eller annan, som äger komma tillstädes vid förhandling, ulgöre del ej hinder för målets handlägg­ning och avgörande, om ej annat är stadgat.

Beiräffande lalan mot avgörande i mål, som nu sagts, gälle vad i räl­legångsbalken är stadgal om talan mol beslut i mål, som väckts vid underrätt. Över underrätts eller hovrätts beslut, varigenom sådan av gäldenären förd talan, som av­ses i 183 S tredje stycket andra punkten, blivit bifallen, må klagan ej föras.

Beträffande talan mot avgörande i mål, som nu sagls, gälle vad i rät­tegångsbalken är stadgal om talan mot beslut i mål, som väckis vid underrätt.

211 a §

Talan mot avgörande i mål som avses i 85 § får föras även av till­synsmyndigheten .

Prop. 1978/79:105

681

Nuvarande lyddse

Förestagen lydelse

219

S""

Åtal mot gäldenär för brottsligt

Åtal mol gäldenär för brollsligl

förhällande mol borgenärer, så ock

förhållande mot borgenärer, så ock

åtal för förbrytelse, som omforma-

åtal för förbrytelse, som omförmä­

les i 213 eller 214 fi, må väckas vid

les i 213 8. må väckas vid den rätt,

den rätt, där konkursen är eller va-

där konkursen är eller varil anhäng-

ril anhängig.

ig-

Talan, som avses i 216 8, skall anhängiggöras vid den rält, dit målel om gäldenärens försättande i konkurs hänskjutits eller skolat hänskjulas, och må i nämnda mål ulan stämning väckas, ända atl den, mol vilken sådan ta­lan föres, är tillstädes genom ombud.

1.

Denna lag liäder i krafl den 1 januari 1980.

2.

Äldre besiämmelser gäller fortfarande i fräga om konkurs, i vilken konkursbeslulel meddelats före ikraftträdandet.

3.

Förekommer i annan lag eller författning beslämmelse om att ålgärd skall ha vidlagils viss tid efter försia borgenärssammanträdet i konkurs el­ler atl viss rättsverkan skall inträda viss tid efter detta sammanträde skall, om konkursen handlägges som mindre konkurs, frislen i stället räknas från tidpunkten för konkursbeslutel.

4.

Åtgärd som enligt föreskrifi i lag eller annan författning ankommer pä rällens ombudsman skall i siällei vidlagas av förvallaren.

5.

Förekommer i lag eller annan författning hänvisning lill föreskrifi som ersatts genom beslämmelse i denna lag, lillämpas i slället den nya be­stämmelsen.

2    Förslag till

Lag om ändring i jordabalken

Härigenom föreskrivs all 12 kap. 31 8 jordabalken' skall ha nedan angiv­na lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

12 kap.

31

8

Försattes hyresgästen i konkurs.

Försattes hyresgästen i konkurs,

får konkursboel uppsäga avlalel.

får konkursboel uppsäga avlalel.

Beiräffande bostadslägenhet förd-

Beiräffande bostadslägenhet ford­

ras dock all gäldenären samiycker

ras dock all gäldenären samiycker

lill uppsägningen eller att rättens

lill uppsägningen.

ombudsman godkänner denna.

"'Senaste lydelse 1957:97.

' 12 kap. jordabalken omtryckt 1974:1083.

Prop. 1978/79:105

682

Nuvarande lyddse

Föreslagen lydelse

Har lägenheten ej tillträtts när konkursen inträffar och har ej hyresvär­den säkerhet för avtalets fullgörande med vilken han skäligen kan nöjas, får hyresvärden uppsäga avtalet om han ej erhåller sådan säkerhet inom en vecka efter anfordran.

Inträffar i fråga om annan lägenhet än bostadslägenhet konkursen efter tillträdet och har ej hyresvärden säkerhet för avtalels fullgörande med vil­ken han skäligen kan nöjas, får hyresvärden uppsäga avlalel, om ej sådan säkerhei ställes inom en månad efter anfordran eller inom samma lid kon­kursboet förklarar sig vilja svara för hyresgästens skyldigheler under hy­restiden eller, när hyresrätten får överlåtas, överlåtelse sker i enlighel med avtalet.

Uppsäges avtalet enligt första-tredje stycket, har hyresvärden rätl till ersättning för skada.

Denna lag iräder i kraft den I januari 1980.

3   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1921:244) om utmätningsed

Härigenom föreskrivs alt 13 8 lagen (1921:244) om utmälningsed skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

13 8 Har gäldenär avlagi utmätningsed, vare han ej pliklig att innan tre år för­flutit ånyo avlägga sådan ed, där del ej göres sannolikt, all ny lillgång efter edgången lillfallit honom.

Samma lag vare, då gäldenären

Samma lag vare, dä gäldenären

avlagt bouppieckningsed i konkurs,

avlagt bouppteckningsed i konkurs,

som avskrivits jämlikl 185 eller

som avskrivils jämlikl 185 d eller

186 8 konkurslagen eller avslutals

186 8 konkurslagen (/92/.-225) eller

genom slututdelning ulan att icke

avslutats på annat sätt ulan all icke

förmånsberättigade borgenärer er-

förmånsberättigade borgenärer er­

hållil full belalning. 1 nu sagda fall

hållit full belalning. I nu sagda fall

skall liden räknas från del konkur-

skall liden räknas från det konkur­

sen upphörde.

sen upphörde.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1980. Äldre bestämmelser gäller fortfarande i fråga om konkurs, i vilken konkursbeslulet meddelals före ikraftträdandet.

Prop. 1978/79:105

683

4   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1956:217) om vissa kreditinrättningars

konkurs

Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1956:217) om vissa kreditinrätt­ningars konkurs dels all 4 8 skall upphöra all gälla, dels att 3 8 skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande Ivdelse

Föreslagen lyddse

3 8'

Konkursdomaren äger alt utan hinder av vad som stadgats 1 19 .$ konkurslagen bestämma att kungö­relser angående konkursen skota införas i fiera än ivå tidningar i den on, varesi kreditinrättningens sry-relse har sitt säte, samt en elter fle­ra lidningar på annan ort, där den har kontor.

Förvaltarna åligger att upprätta förleckning över de borgenärer, vilka enligt kreditinrättningens räkenskaper hava fordran hos kreditinrättningen på gmnd av insättning på räkning eller enligt sparbanksbok. Förteckningen skall för varje borgenär upplaga beloppet av hans fordran. Är ränla på fordringen ulfäst, skall tillika upptagas den dag, från vilken räntan är ogul­den, jämte räntefoten.

Förteckningen skall i huvudskrift av förvaltarna så forl ske kan ingi­vas lill konkursdomaren. Vid hu­vudskriften bör fogas avskrifter till del antal, som påkallas av vad här efteråt sladgas. Sedan avskrifter­nas överensstämmelse med hu­vudskriften blivit av konkursdoma­ren bekräftad, skall förteckningen i sålunda styrkt avskrift under de trettio sisla dagarna före uigången av den för bevakning av fordringar utsatta liden för envar, som viU ta­ga del av densamma, hållas till­gänglig hos konkursdomaren, hos rättens ombudsman saml vid vart och ell av kreditinrättningens kon­tor.

Förteckningen skall i huvudskrifl av förvallarna så fort ske kan ingi­vas lill konkursdomaren. Vid hu-vudskriflen bör fogas avskrifter till det antal, som påkallas av vad här efteråt stadgas. Sedan avskrifter­nas överenssiämmelse med hu­vudskriften blivit av konkursdoma­ren bekräftad, skall förteckningen i sålunda styrkt avskrift under de trellio sista dagarna före utgången av den för bevakning av fordringar utsatta tiden för envar, som vill ta­ga del av densamma, hällas lill­gänglig hos konkursdomaren, hos förvaltarna saml vid vart och ett av kreditinrättningens kontor.

Senaste lydelse 1970:855.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

684

Fordran, som upplagils på förteckningen, skall anses vara bevakad i konkursen som om borgenären själv hade anmäll densamma inom den för fordringars bevakning utsatta tiden.

Till borgenärer, varom ovan denna paragraf förmäles, skota kallelsebrev enligi 20 § konkursla­gen icke utsändas. Erinran därom skall intagas i kungörelse, som sägs i 19 § samma tag. Meddelan­den enligt 103 § konkurstagen skola ej heller utsändas till sådana bor­genärer, utan skall i stäUet vad konkursdomaren enligt sistnämnda paragraf bestämt kungöras en gång i allmänna tidningarna och den el­ler de ortstidningar, som bestämis för offenlliggörande av kungörelser om konkursen. Ulan hinder av vad i 129, 155, 161 och 189 88 konkurs­lagen föreskrives om utsändande av meddelanden saml avskrifter av ackordsförslag och yttranden mä innehållet i nämnda meddelanden och handlingar i annan ordning, som av konkursdomaren bestäm­mes efter samråd med rättens om­budsman och förvaltama, bringas till ifrågavarande borgenärers kän­nedom. Underrättelse om vad så­lunda bestämis skall genom rättens ombudsmans försorg kungöras i de lidningar, som nyss sagls.

Vad konkursdomaren bestämt enligt 103 § konkurslagen (1921: 225) skall kungöras en gång i Post­och Inrikes Tidningar och den eller de ortslidningar, som beslämls för offentliggörande av kungörelser om konkursen. Ulan hinder av vad i 129, 155, 161 och 189 88 konkursla­gen föreskrives om utsändande av meddelanden saml avskrifter av ac­kordsförslag och yllranden må in­nehållet i nämnda meddelanden och handlingar i annan ordning, som av konkursdomaren bestäm­mes efter samråd, när 189 § kon­kurslagen är tiUämplig med till­synsmyndigheten i konkursen och eljesl med förvallama bringas till ifrågavarande borgenärers känne­dom. Underrättelse om vad sålun­da beslämts skall kungöras i de tid­ningar, som nyss sagls, av tillsyns­myndigheten när avsteg gjorts från föreskrifterna i 189 § och i övriga fall av förvaltarna.

Denna lag iräder i krafl den 1 januari 1980. Äldre bestämmelser gäller fortfarande i fråga om konkurs, i vilken konkursbeslulet meddelals före ikraftträdandet.

Prop. 1978/79:105

685

5    Förslag till

Lag om ändring i lagen (1970:741) om statlig lönegaranti vid kon­kurs

Härigenom föreskrivs all 2. 6-8 och 11 88 lagen (1970: 741) om statlig lö­negaranti vid konkurs skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

2 8' Belalning enligt garantin ulgår för sådan fordran på lön eller annan er­sättning som har förmånsräll enligt 12 8 förmånsrättslagen (1970: 979) och för fordran på pension som har förmånsrätt enligi 12 eller 13 8 samma lag.

Har någon på grund av fordran som omfattas av garantin ansökt om gäldenärens föisätlande i kon­kurs, utgår belalning även för kost­naden härför och, om konkursen avskrivits enligt 185 § konkursla­gen (1921:225), för kostnad som han ålagts atl ulge enligt 188 8 sam­ma lag.

Har någon på grund av fordran som omfattas av garantin ansökt om gäldenärens försättande i kon­kurs, ulgår betalning även för kost­naden härför och, om konkursen avskrivils enligt 185 d 8 konkursla­gen (1921:225), för kosinad som han ålagts alt utge enligt 188 8 sam­ma lag.

Beiräffande fordran med förmånsrätt enligi 12 8 förmånsrättslagen gäller garantin för varje arbetstagare högst ett belopp som molsvarar tolv gånger del vid liden för konkursbeslutel gällande basbeloppel enligi I kap. 6 8 la­gen (1962:381) om allmän försäkring. Betalning utgår därvid för fordran som avser ersältning för särskilda kostnader framför annan fordran.

6 8 =

KonkursförvaUaren skall snarasi efter konkursbeslulel underrätta myndighei som avses i 5 8 om ford­ran på lön för uppsägningslid i den män fordringen enligt förvaltarens bedömande är klar. Underrättelse bör lämnas även om annan fordran som omfattas av garantin under samma förutsättning. I övrigi skall underrättelse lämnas ulan dröjsmål när fordran som omfattas av garan­tin efter bevakning blivit utdel­ningsgill.

Förvahare 1 konkurs, som hand­lägges i enUghet med vad som i all­mänhet är föreskrivet i fråga om konkurs, skall snarasi efter kon­kursbeslutel underrätta myndighet som avses i 5 8 om fordran på lön för uppsägningstid i den mån ford­ringen enligt förvallarens bedöman­de är klar. Underrättelse bör läm­nas även om annan fordran som omfattas av garantin under samma fömtsättning. 1 övrigt skall under­rättelse lämnas ulan dröjsmål när fordran som omfattas av garantin efter bevakning blivit utdelnings­gill.

Senaste lydelse 1975:1250. ' Senaste lydelse 1975:1261.

Prop. 1978/79:105

686

Nuvarande Ivddse

Föreslagen lydelse

Underrättelse som avses i försia stycket behöver icke lämnas i den mån arbetslagaren fär lyfla belalning för sin fordran enligt 143 8 konkurslagen (1921:225), beiräffande fordran på lön för uppsägningslid på fordringens förfallodag och beiräffande annan fordran utan dröjsmål sedan fordringen blivit utdelningsgill.

När underrättelse lämnas enligt försia slyckel försia eller andra mening­en skall konkursförvaltaren samtidigt för arbetstagarens räkning bevaka fordran som avses med underrättelsen. Bevakning sker genom att förvalta­ren tillställer konkursdomaren tvä kopior av underrättelsen med angivande av alt denna avser bevakning. Förvallaren skall i sådani fall genasl under­rätta arbetstagaren om bevakningen.

7 8 =

Handlägges konkurs enligt 185 § konkurslagen (1921: 225) och finnes arJedning antaga att fordran, som omfattas av garantin, kan göras gäl­lande, skall konkursdomaren ge­nasl sända underrättelse därom till kronofogdemyndighelen i gäldenä­rens hemortskommun. Sedan tid för gäldenärens edgång har be­slämts, skall myndigheten under­rättas därom. Myndigheten har be­hörighel som borgenär, även om slalen icke innehar fordran hos gäl­denären.

Försia siycket gäller i tillämpliga delar, när konkursdomaren motla-gil anmälan som avses i 186 8 kon­kurslagen (1921:225) utan att un­derrättelse som avses i 6 8 lämnats dessförinnan.

Handlägges konkurs som mindre konkurs enligt konkurslagen (1921; 225) och finnes anledning an­taga att fordran, som omfattas av garantin, kan göras gällande, skall konkursdomaren genasl sända un­derrättelse därom lill kronofogde­myndigheten i den ort, där gälde­nären bör svara i tvistemål som angår gäld i allmänhet. Sedan tid för gäldenärens edgång har be­slämts, skall myndigheien under­rättas därom. Myndigheten har be­hörighet som borgenär, även om slalen icke innehar fordran hos gäl­denären.

Försia stycket gäller i tillämpliga delar, när konkursdomaren från konkursförvaltaren mottagit anmä­lan som avses i 186 8 konkurslagen eUer fråga på annat sått uppkom­mit om avskrivning av konkursen enligi nämnda paragraf ulan alt underrättelse som avses i 6 8 läm­nats dessförinnan.

8 8'

Det åligger kronofogdemyndig­hel som får underrättelse enligt 7 8 alt skyndsaml pröva i vad mån be­talning enligt garantin skall utgå för fordran i konkursen. Detta gäller även när fordran i konkursen på an­nal säll blir känd för myndigheien.

Del åligger kronofogdemyndig­hel som får underrättelse enligt 7 8 eller anmälan enligt 185 b § kon­kurslagen (1921:225) alt skyndsaml pröva i vad män belalning enligt ga­rantin skall utgå för fordran i kon­kursen. Delta gäller även när ford­ran i konkursen på annal säll blir känd för myndigheten.

' Senaste lydelse 1975:1261. * Senaste lydelse 1975:1261.

Prop. 1978/79:105

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

687

Arbetsgivare är skyldig att vid kronofogdemyndighetens prövning enligt försia siycket på anfordian lämna uppgift om arbelslagaies anställnings-och avlöningsförhållanden eller pensionsförhållanden. Undandrager sig ar­betsgivaren alt fullgöra detla, kan han efter omständigheterna hämtas eller häkias.

Beslut om hämtning eller häkl­ning meddelas av konkursdomaren efter framställning från kronofog­demyndighelen. Kosinaden för hämtning eller häklning ulgår av allmänna medel. I övrigi gäller be­träffande sådan åtgärd 95 8 kon­kurslagen (1921:225) i tillämpliga delar.

Beslul om hämlning eller häkl­ning meddelas av konkursdomaren efter framställning från kronofog­demyndighelen. Kostnaden för hämlning eller häktning utgår av allmänna medel. 1 övrigt gäller be­träffande sädan ålgärd 95 8 kon­kurslagen i tillämpliga delar.

Kronofogdemyndighelen skall ulan dröjsmål underrätta den i 5 8 avsed­da myndigheien angående fordran som vid prövning enligt försia siycket funnits vara betalningsgmndande. Förekommer anledning därtill får kro­nofogdemyndigheten återkalla sitt beslul, om del sker innan utbetalning har ägl rum.

11 8' Överlåtes fordran, har förvärvaren rätl till garantibelopp enligt denna lag endast om förvärvel avsetl av arbetsgivaren innehållet, ej utbetalt mäl-ningsarvode eller därmed jämföriig avgift eller facklig medlemsavgift eller förvärvel skett sedan konkursbeslulet meddelats och förvärvaren är ar­betstagarorganisation i vilken överlålaren är medlem eller fond i vars för­valtning organisationen deliar.

Rätt lill garantibelopp enligt la­gen lillkommer underhållsberätti­gad för underhållsbidrag som har innehållits genom införsel. Sådan rätt tillkommer dock ej kommun som har utgivit bidragsförskott för underhållsbidrag.

Rätl lill garanlibelopp enligt la­gen lillkommer underhållsberätti­gad för underhållsbidrag som har innehållils genom införsel. Sådan rält lillkommer dock ej allmän för­säkringskassa som har utgivit bi­dragsförskott för underhållsbidrag.

Denna lag träder i kraft den I januari 1980. Äldre bestämmelser i 2 och 6-8 88 gäller fortfarande i fråga om konkurs, i vilken konkursbeslulet meddelals före nämnda dag.

' Senaste lydelse 1975:1261.

Prop. 1978/79:105

688

6   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1971:494) om exekutiv försäljning av fast

egendom

Härigenom föreskrivs alt 13 8 lagen (1971:494) om exekutiv försäljning av fast egendom skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

13 8

Hör fastigheten lill konkursbo, kan borgenär som i konkursen be­vakat fordran med panträtt eller bätire förmånsräll i fasligheten be­gära all fasligheten säljes för hans fordran, om hans rält lill betalning ur fastigheten är ostridig eller styr­kes.

Hör fastigheten lill konkursbo, kan borgenär som har fordran med panträtt eller bälire förmånsrätt i fastigheten begära all fasiighelen säljes för hans fordran, om hans räll till belalning ur fastigheten är ostridig eller styrkes.

Borgenär som vill ansluta sig enligt försia stycket skall anmäla detta hos överexekutor senast två veckor före bevakningssammanträdet.

Bestämmelserna i 12 8 äger molsvarande lillämpning i fråga om rält att utlösa den som anslutit sig enligt försia stycket.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1980.

7   Förslag till

Lag om ändring i lagen (1971:500) om exekutiv försäljning av luft­fartyg m.m.

Härigenom föreskrivs atl 5 8 lagen (1971:500) om exekuiiv försäljning av luftfartyg m. m. skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

Hör egendomen lill konkursbo, kan borgenär, som har fordran var­med är förenad luflpanlrält eller för vilken egendomen svarar på gmnd av inteckning eller varmed är för­enad retentionsrätt eller förmåns­rätt enligt 10 8 förmånsrättslagen (1970:979), begära all egendomen säljes för hans fordran, om hans

5 8'

Hör egendomen till konkursbo, kan borgenär, som / konkursen be­vakat fordran varmed är förenad luftpanträll eller för vilken egendo­men svarar på gmnd av inteckning eller varmed är förenad retentions­rätt eller förmånsrätt enligt 10 8 förmånsrättslagen (1970:979), be­gära atl egendomen säljes för hans

Senaste lydelse 1975:1252.

Prop. 1978/79:105

689

Nuvarande lyddse

Föreslagen lydelse

fordran, om hans räll till betalning     rätt lill belalning ur egendomen är

ur egendomen är oslridig eller styr-     ostridig eller styrkes.

kes.

Bestämmelserna i 4 8 äger motsvarande tillämpning i fråga om lätt atl ut­lösa den som anslutit sig enligt första siycket.

Denna lag träder i kraft den 1 januari 1980.

8   Förslag tili

Lag om ändring i rättshjälpslagen (1972:429)

Härigenom föreskrivs alt 10 8 rättshjälpslagen (1972:429) skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse'

Föreslagen lydelse

10

8

Skall den som beviljals allmän

Skall den som beviljats allmän

rättshjälp slälla säkerhet för atl få

rättshjälp ställa säkerhei för all fä

lill stånd kvarslad, skingringsför-

lill stånd kvarstad, skingringsför­

bud eller annan handräckning enligt

bud eller annan handräckning enligt

rättegångsbalken eller utsöknings-

rättegångsbalken, utsökningslagen

lagen (1877:31 s. 1), får rättshjälps-

(1877:31 s. 1) eller konkurslagen

nämnden utfärda ansvarsförbindel-

(1921:225), får rättshjälpsnämnden

se på stålens vägnar.

utfärda ansvarsförbindelse på sta­

tens vägnar.

Första slyckel äger molsvarande lillämpning i fråga om verkställighet enligt 41 eller 42 8 ulsökningslagen, om allmän rättshjälp beviljats i verk­ställighetsärendel.

Föranleder ansvarsförbindelsen utgift för staten, anses utgiften såsom kosinad för rättshjälpen.

Denna lag träder i krafl den 1 januari 1980.

' Lydelse enligt förslag i prop. 1978/79:90. 44   Riksdagen 1978179. 1 saml. Nr 105

Prop. 1978/79:105

690

Uldrag

LAGRÅDET

PROTOKOLL

vid sammaniräde 1979-01-31

Närvarande: justitierådet Hesser, regeringsrådet Hamdahl. justitierådet[REDACTED_EFTERNAMN], justitierädet Hessler.

Enligt utdrag av prolokoll vid regeringssammanlräde den 28 seplember 1978 har regeringen pä hemslällan av statsrådet Sven[REDACTED_EFTERNAMN] beslulal in­hämta lagrådets yttrande över förslag till

1.

lag om ändring i konkurslagen (1921:225),

2.

lag om ändring i jordabalken,

3.

lag om ändring i lagen (1921: 244) om utmätningsed,

4.

lag om ändring i lagen (1956:217) om vissa kreditinrättningars kon­kurs,

5.

lag om ändring i lagen (1970: 741) om statlig lönegaranti vid konkurs,

6.

lag om ändring i lagen (1971:494) om exekuiiv försäljning av fasl egendom,

7.

lag om ändring i lagen (1971: 500) om exekuiiv försäljning av luftfar­tyg m. m.,

8.

lag om ändring i rällshjälpslagen (1972:429).

Förslagen har inför lagrådet föredragits av hovrättsassessorn Magnus Åkerdahl.

Förslagen föranleder följande yttranden inom lagrådet.

Förslaget till lag om ändring i konkurslagen (1921: 225)

Lagrådet:

Del remitterade förslaget ulgör ett led i den revision av konkursrälten som inleddes med de år 1975 genomförda ändringarna i konkurslagen. Dessa ändringar, som grundade sig på förslag av lagberedningen, avsåg hu­vudsakligen vad man kan kaUa den materiella konkursrätten, främst reg­lerna om förutsättningama för all en gäldenär skall få försättas i konkurs, om konkursgäldenärs rådighel över sin egendom och om älervinning av egendom till konkursbo. En huvudtanke bakom reformen var att så långl som möjligt motverka otillböriiga transaktioner av gäldenären eller borge­när i samband med förestående konkurs. I det fortsatta reformarbetet har turen nu kommit till den del av förfarandel vid konkurs som gäller förvalt­ningen av konkursboets egendom och lillsynen över förvaltningen. 1 denna del innefattar det nu remitterade förslaget genomgripande ändringar pä grundval av förslag som framlagls av den är 1971 tillsatta konkurslagskom-

Prop. 1978/79:105

691

mitten. Samiidigi föreslås ändringar i reglema om konkursgäldenärens rö-relsefrihet och om Ivängsmedel mol gäldenären.

Enligi gällande räll handläggs en konkurs anlingen enligt regler som är avsedda för konkursförfarandét i allmänhet, s. k. ordinär konkurs, eller en­ligt särskilda regler, avsedda för fall dä boets lillgångar inie förslår till kost­nadema för ell förfarandel enligt de allmänna reglerna, s. k. fatligkonkurs. 1 fråga om ordinär konkurs syftar del remitterade förslaget till en ordning för förvallning och lillsyn som är effektivare än den nuvarande och samti­digt bälire anpassad lill nutida samhällsförhållanden. Del nuvarande syste­met med failigkonkurs ersätts av en ny ordning för handläggning av vad som i förslaget benämns mindre konkurs. Denna handläggningsform för mindre konkurs skall tillämpas också i åtskilliga fall som nu följer reglerna för ordinär konkurs. Den blir sålunda enligt förslaget tillämplig både i fall då det finns anledning anta, atl boet ej räcker till betalning av de konkurs­koslnader som annars skulle följa, och i fall då boet med hänsyn lill sin om­fattning och övriga förhållanden är av enkel beskaffenhei och konkursen rned fördel kan genomföras ulan bevakningsförfarande. Skillnaden mellan de båda handläggningsformema kommer därmed att främst hänföra sig lill bevakningsförfarandet, i del alt sådant förfarande skall äga rum i ordinär konkurs men ej i mindre konkurs.

Liksom i fräga om ordinär konkurs är förslagets syfte i fråga om mindre konkurs all åsiadkomma en effeklivare konkursförvallning. En vikiig ny-hel är sålunda, all förvallare skall förordnas också i mindre konkurser. Förvaliningen skall i båda slagen av konkurser handhas av specialisier. i första hand avses advokater. Förvaltaren får en i huvudsak självsiändig ställning i förhållande till tillsynsorgan och borgenärskollektiv men skall i vikligare frågor samråda med sådana borgenärer som särskilt berörs av frågan. Även i mindre konkurs skall det åligga förvaltaren bl. a. alt utreda orsakema till obeståndet samt undersöka om möjlighel finns lill återvin­ning och om skäl föreligger till misstanke om gäldenärsbrott.

Mot förslaget i slort finns enligt lagrådels mening ej anledning lill erinran såvitt avser de skilda handläggningsformema och konkursförvaltningens anordnande.

När del gäller lillsynen över förvaltningen vill lagrådet däremot dröja nå­got längre vid förslaget. I denna del innebär förslaget, alt rällens ombuds­man avskaffas och att konkursdomaren inte skall ha någon tillsynsfunk­tion. 1 stället skall enligt förslaget kronofogdemyndighel ha lillsyn över förvaltningen, såväl när fräga är om ordinär konkurs som i fråga om mind­re konkurs. Till stöd för förslaget anförs att kronofogdemyndigheterna har stor erfarenhet av exekutiv verksamhei över huvud och har nära kontakt med konkursförvallning på grund av sin befattning med skatteindrivning och statlig lönegaranti i konkurs. Därjämte åberopas organisatoriska skäl. Lagrådel anser sig kunna godta förslaget såvitt det innebär atl tillsynen förs över till en myndighet. Däremot inger förslaget betänkligheter, inte

Prop. 1978/79:105

692

minst av principiell nalur, mot valet av myndighet för uppgifien. Under re­missbehandlingen av konkurslagskommitténs belänkande (SOU 1977:29) "Konkursförvallning" har också åtskillig kritik framförts mol förslaget all göra kronofogdemyndighel till lillsynsmyndighel.

Liksom själva konkursförvaltningen skall lillsynen däröver ulövas med samtliga borgenärers inlressen för ögonen. Betydelsefullt härvidlag är att förvaltningen bedrivs med sådan energi atl även de oprioriterade borgenä­rerna om möjligt kan få utdelning och alt verksamheten alllså inte begrän­sas lill atl tillgodose sädana borgenärer som har förmånsrätt för sin ford­ran.

Vid bedömande av förslaget all lillsynen skall ulövas av kronofogde­myndighet bör beaktas att staten i de flesta konkurser - både sädana som enligt förslaget skall handläggas som ordinär konkurs och sådana som skall handläggas som mindre konkurs - är den största fordringsägaren på grund av att gäldenären häftar för ogulden skatt eller på grund av atl staten inträtt i arbetstagares räll mot gäldenären lill följd av att belopp utgivits enligt statlig lönegaranti. Båda slagen av fordringar är förenade med förmånsräll. Staten såsom innehavare av skallefordringar företräds i konkursen av kro­nofogdemyndighet. Detsamma är i regel fallel beiräffande fordran på grund av lönegaranti.

Ett lidigare förslag (prop. 1975/76: 210) alt kronofogdemyndighel i regel skulle vara förvaltare i mindre konkurser ledde inte till lagstifining. 1 kriti­ken mot delta förslag framhölls bl. a. att del av principiella skäl var mindre lämpligt att kronofogdemyndighet skulle handha konkursförvallningen (LU 1976/77:11 s. 36).

Principiella invändningar av samma art kan riklas mol all företrädare för en av borgenärema, såsom enligt nu föreliggande förslag, i stället skall ut­öva tillsyn över förvaltningen. Sådana invändningar bemöts i remissproto­kollet bl. a. med alt kronofogdemyndigheten inte - såsom för närvarande rättens ombudsman - skall medverka vid förvaltningen och med att en särskild jävsregel föreslås av innebörd atl tjänsteman vid kronofogdemyn­dighel, som lagit befallning med indrivning av fordran som görs gällande i konkursen eller vidtagit exekutiv ålgärd för uttagande av sådan fordran, inte får fullgöra lillsynsuppgifl i konkursen.

Härtill är all säga all de principiella invändningama mot alt låla en bor­genär få en särställning i fråga om tillsynen - en verksamhei som kräver objektivitet och obundenhet gentemot olika ekonomiska intressen i kon­kursen - är väl så siarka som de principiella invändningar som kan anföras mot att, som fallet var i del tidigare förslaget, tillerkänna samma borgenär ell särskilt inflytande över själva konkursförvaltningen. 1 ell, visserligen speciellt, fall har tillsynsmyndigheten för övrigt i del nu föreliggande för­slaget fått en direkl förvaltningsuppgift, nämligen att vid oenighet mellan två eller flera förvaltare i en konkurs träffa avgörande beträffande förvalt­ningsåtgärd (50 8 iredje siycket). Anledning saknas visserligen lill annat

Prop. 1978/79:105

693

anlagande än alt de tjänstemän hos kronofogdemyndighel, som skulle an­förtros tillsynsgöromålen, skulle eftersträva objektivitet vid fullgörandet av dessa. Sammanförandel hos en och samma myndighet av uppgifterna all bäde företräda statens - i allmänhet dominerande - borgenärsinlresse och ulöva lillsyn i alla borgenärers iniresse kan dock vara ägnat all leda lill all tillsynsarbelel influeras av myndighelens verksamhet för indrivning av de statliga fordringarna. I alla händelser kan uppfattningen atl så är fallet läll vinna insteg hos konkursborgenärer i allmänhet. Redan del anförda la­lar enligt lagrådels mening för att tillsynen anordnas på annal sätt än som föreslagits.

När del gäller de organisatoriska skäl som kan anföras för alt anförtro tillsynen åt kronofogdemyndighel vill del synas som om skälen inte har den tyngd som lillagls dem i remissprolokollel. Enligt delta bör inte alla kronofogdemyndigheter göras till tillsynsmyndighet. I stället förordas en stark koncentration, sä att i princip endast en kronofogdemyndighet i var­je län skall anförtros lillsynsuppgiften. 1 vissa fall skall en kronofogdemyn­dighel kunna ha mer än ett län till verksamhetsområde, i andra skall mer än en kronofogdemyndighet kunna förekomma som lillsynsmyndighel i ell län. Del anses möjligl och önskvärt atl inrätta speciella tillsynsenheter vid vissa tillsynsmyndigheter. Den nya tillsynsordningen medför enligt remiss-protokollet behov av resursförstärkning hos de kronofogdemyndigheter, som skall anförtros tillsynen, och hos riksskatteverket, som är central­myndighet i administrativt hänseende för kronofogdemyndighetema. Vid de Ire slörsla kronofogdemyndighetema i landet har enligt vad som upp­lysts inräitats tjänster för uiredning, bedömning och rådgivning i förelags­ekonomiska och revisionslekniska frägor. Innehavarna av dessa tjänsier bör enligt remissprolokollel kunna utnyttjas vid lillsynen i konkurser. I öv­rigt avses tillsynsmyndigheternas behov av expertis av detta slag till en början bli tillgodosett genom atl tjänstemän vid länsstyrelserna anlitas.

Den nu angivna koncentrationen av tillsynsuppgiftema till i princip en myndighei i varje län jämte behovei av förstärkning med expertis som inte finns vid kronofogdemyndighetema gör all dessa inte heller från organisa­torisk synpunkt framstår som mest närliggande för tillsynsuppgiftema. 1 och för sig skulle en domstol för vatje län eller för en grupp av län kunna på sätt som föreslås för kronofogdemyndighetema organiseras för att ta hand om lillsynsuppgifterna. Emellertid kan det inte fömekas atl dessa uppgifter faller ulom ramen för domstolamas verksamhet i övrigi. Vidare synes det ligga ett vissl värde i all tillsynsmyndigheten kan överklaga be­slul av konkursdomaren, en uppgifi som knappasl kan läggas på en dom­stol.

Med del verksamhetsområde som sålunda avses för tillsynsmyndigheten ärdet enligt lagrådets mening naluriigt alt lägga tillsynsuppgiftema pä läns­styrelserna. 1 vissa delar av landet torde del vara lämpligt att en länsslyrel­se är tillsynsmyndighet för mer än ell län. I vart fall med en resursförstärk-

Prop. 1978/79:105

694

ning molsvarande den som avses komma kronofogdemyndighetema lill del. om dessa myndigheter skulle överta lillsynsuppgifterna, synes del va­ra hell möjligt atl organisera ett tillräckligt antal länsstyrelser så atl de blir väl skickade alt vara tillsynsmyndigheter. Möjligheterna till en ändamåls­enlig organisation synes särskilt goda med hänsyn till den allmänna omor­ganisation av den statliga länsförvaltningen som föresläs i budgetproposi­tionen 1979 (prop. 1978/79:100 bil. 18). De uppgifter i fråga om utbildning och information som enligt remissprolokollel avses ankomma på riksskat­teverket torde kunna fullgöras även om länsslyrelse blir lillsynsmyndighel i konkurs.

På grund av del anförda förordar lagrådel atl uppgifien all vara lillsyns­myndighel i konkurs anförtros länsslyrelse. Della påkallar ändringar i 27, 42 och 209 88 i det remitterade förslaget varjämte 208 8 bör utgä. Till dessa ändringar ålerkommer lagrådet i del följande.

Hesser, Hamdahl och Hessler:

I remissprolokollel (avsniii 5.7.8) berörs den siluaiionen alt konkurs­boels lillgångar ej förslår lill belalning av konkurskoslnader och övriga massaskulder. Som av framslällningen framgår har i rättsfallet NJA 1945 s. 177 ansetts, atl konkursbo ej kan försällas i konkurs.

Nämnda avgörande har blivit föremål för kritik såväl inom litteraturen som i lagstiflningssammanhang. Inom litteraturen har avgörandel kritise­rats främst av Welamson, utförligast i en uppsats i SvJT 1952 s. 401 ff. Rättsområdet har i Welamsons framställningar blivit belyst och klariagi i en hell annan utsträckning än som var fallet vid tidpunkten för 1945 års avgö­rande. Skälen för atl på konkursbo tillämpa allmänna regler om verkan av rättssubjekts insolvens och sålunda för alt reglerna om försättande i kon­kurs borde gälla har kommit all framstå som starkare än vid frågans tidiga­re behandling. Här må även hänvisas lill en uppsats av Rydin i SvJT 1977 s. 298 ff

Även lagberedningen kritiserade i betänkandet Utsökningsrätt

X 

(SOU 1970: 75) 1945 års avgörande. Beredningen ansåg sig dock inte böra föreslå någon bestämmelse som tog avstånd från praxis. Ej heller i förevarande förslag anses någon lagbestämmelse böra upptas.

Welamson framhåller i sin uiredning 1952, all om reglerna om försättan­de i konkurs ej anses formellt gällande det likväl blir nödvändigt att tilläm­pa konkursreglerna analogi i flera hänseenden (se även justitierådet Hell-quisls yttrande i 1945 ärs rättsfall). I en del frågor måste dock ovisshet rå­da. Beträffande reglerna om återvinning anses, med hänsyn till dessa reg­lers karaktär, någon analogisk lillämpning ej kunna komma i fråga.

Skevhelen med en ordning, som innebär alt konkursbo ej kan försällas i konkurs, har markerats ytteriigare genom den år 1970 tillkomna lönegaran­lilagen. En förutsättning för att denna lag skall bli tillämplig är, atl arbets­givaren är försall i konkurs. Eftersom det numer inte sällan förekommer.

Prop. 1978/79:105

695

att gäldenärs rörelse drivs vidare i konkursboels regi. skulle tydligen ell för de hos boel anslällda oacceptabelt läge inträda, om lagen ej kunde till-lämpas vid boets insolvens. Man torde också i del prakliska tältslivet ha funnit nödvändigt att lillämpa lagen analogt i fråga om arbetstagare som är anslällda hos konkursbo.

Rättslägel synes sålunda för närvarande vara del all man i prakiiken nödgats atl på den ena punklen efter den andra, trots atl något konkursbe­slut ej föreligger, likväl tillämpa konkursrättsliga regler för insolvent kon­kursbos del. Undantag torde dock gälla beiräffande de viktiga återvin­ningsreglema, där analogisk lillämpning ej anses kunna komma i fräga. Ell sådant rättstillstånd kan knappasl anses tillfredsställande.

Även om den praktiska betydelsen av förevarande fråga ej fär överdri­vas, bör man eftersträva en lagreglering av hithörande problem. Detta kan otvivelaktigt ske på annat sätt än genom atl möjlighel öppnas att försätta konkursbo i konkurs. Den enklaste lösningen synes dock vara att nu från­gå den regel som fastlades i 1945 års rättsfall. En lagbeslämmelse i ämnet kunde få innehållet, alt konkursbo, som är insolvent, kan försältas i kon­kurs samt all vad som i konkurslagen är föreskrivel om gäldenär i sådant fall skall gälla konkursboet.

Den sakligt sett mest närliggande platsen forell stadgande om möjlighel att försätta konkursbo i konkurs skulle väl vara 1 8 konkurslagen; stadgan­det kunde där tas upp som ett nyll Iredje stycke. Del måste emellertid medges atl stadgandel i så fall finge en så framträdande plals i lagen alt det knappasl kunde anses stå i proportion lill bestämmelsens vikt och praktis­ka betydelse. Lämpligasl synes vara att bestämmelsen tas upp som en ny 193 8 i konkurslagen. En sådan placering i lagen kunde ocksä vara motive­rad, om säsom här föreslagits i tydlighetens iniresse föreskrivs, all, om konkursbo försätts i konkurs, vad som i lagen är siadgal om gäldenär skall gälla konkursboet, sålunda inte gäldenären i den ursprungliga konkursen.

Det mä anmärkas all någon mer ulföriig reglering av detla säkerligen ganska sparsamt förekommande fall inte torde vara erforderlig. Den lag­tekniska lösningen kan alllså inte sägas vara komplicerad. Innebörden av den nu föreslagna bestämmelsen är att vanliga regler om tillsättande av för­valtare, om borgenärssammanträde, om bevakning och utdelning elc. får tillämpas. Borgenärer i den nya konkursen blir de som är massaborgenärer i den ursprungliga konkursen. 1 allt fall om konkursboels insolvens inie kan sägas bero på försumlighet hos förvallaren. synes något hinder ej kun­na föreligga mot att lill förvallare i den nya konkursen ulses samma person som är förvallare i den ursprungliga konkursen. En situation där ell sådani arrangemang kan te sig naturligt är den all förvaltare i den ursprungliga konkursen entledigats t.ex. pä grund av missvärd och ersatts av en ny. Del kan då vara lämpligt att den sislnämnde - som är väl insatt i boeis för­hållanden - får handha förvaliningen även i den nya konkursen och där får möjlighel att anställa återvinningslalan rörande rättshandling som före-

Prop. 1978/79:105

696

tagits av den tidigare förvaltaren.

Om möjlighet öppnas att försälla konkursbo i konkurs, torde därav följa att nägot hinder mot att massaborgenär får utmätning hos konkursbo ej kan föreligga Ofr NJA 1951 s. 238).

Höglund:

1 remissprotokollet (avsnitt 5.7.8) berörs det fallet all konkursbos till­gångar inte förslår till belalning av konkurskoslnader och annan boets gäld, s. k. massaskulder. Som framgår av framslällningen har i rättspraxis ansetts, att konkursbo inte kan försättas i konkurs (NJA 1945 s. 177). För­slag till reglering av frågan lagstiftningsvägen läggs ej fram nu. Däremot föreslås en mindre långlgående regel som innebär alt i fall som nu sagls konkurskostnaderna skall utgå ur boel framför annan skuld som boel har ådragit sig.

Den enligt rättspraxis rådande ordningen, all konkursbo inte kan försäl­las i konkurs, har blivit föremål för krilik både i lilteraluren och i lagstift­ningssammanhang. Fastän frågan har diskuterats upprepade gånger i lag­stiftningsarbetet på senare tid har den inte föranlell något förslag till regle­ring. Det tyder på atl det prakliska behovei av en reglering inte framträtt säideles slarkl. En ändring i delta hänseende kan emellerlid sägas ha skett genom tillkomsten av lagen (1970: 741) om statlig lönegaranti vid konkurs. En förutsättning för all denna lag skall bli lillämplig är, all arbelsgivaren är försatt i konkurs. Efiersom del numera inie sällan förekommer, atl en kon­kursgäldenärs rörelse drivs vidare i konkursboets regi, innebär det klara olägenheier för de hos boel anslällda all lagen inte är tillämplig vid boets insolvens. 1 praktiken torde det också ha blivit nödvändigt alt lillämpa la­gen analogi i fråga om arbetstagare som är anslällda hos konkursbo.

Frågan om löneskyddel för de anställda när konkursbo fortsätter att dri­va rörelse kräver tydligen sin lösning inom lagsiiftningen. Olägenheterna av att lönegarantilagen egentligen inte är lillämplig annal än när arbelsgiva­ren är försalt i konkurs kan avhjälpas även på det säliei alt tilllämpnings-omrädel för lönegarantilagen utvidgas. Motsvarande reglering i våra nor­diska grannländer har sålunda ell vidsträcktare tillämpningsområde än den svenska lagen. 1 remissprolokollel uttalas att frågan om löneskyddel för de anslällda kommer all bli föremål för överväganden inom arbeismarknads­departemeniel i anslutning lill den pågående översynen av del statliga engagemanget för nedläggningsholade förelag. Det synes önskvärt atl i della sammanhang las upp till prövning inte bara frågan om tillämpnings­området för lönegarantilagen ulan också frågan om konkursbos försättan­de i konkurs. Tillräckligt underlag för en bedömning av denna fråga saknas ' enligt min mening i nu förevarande lagstiftningsärende. En klarare belys­ning av det prakliska behovet och de praktiska konsekvenserna av en reg­lering behövs. I allt fall synes frågan böra las upp,till grundligt övervägan­de både i sak och lagtekniskt innan den fortsatta översynen av konkursla-

Prop. 1978/79:105

697

gen avslutas.

Lagrådet:

1 fråga om detaljutformningen av det remitterade förslaget har, lill följd av atl föredragningen inför lagrådel påbörjats innan förslaget färdigställts, åtskilliga synpunkter från lagrådels sida kunnai beakias redan under för­slagets utarbetande. I sitt slutliga skick ger del remitterade förslaget anled­ning till följande ytterligare synpunkter av lagrådel.

14 a och 14 b 88

1 paragraferna har tagits upp nya bestämmelser om kvarslad och sking­ringsförbud samt om reseförbud m. m., när konkursansökning är föremål för prövning. I bestämmelserna anges under vilka förutsättningar förord­nande om sådana säkerhetsåtgärder kan meddelas. Vidare stadgas bl. a. all vad som enligt 15 kap. rättegångsbalken gällerom kvarslad och skingrings­förbud och om reseförbud skall äga molsvarande lillämpning, om ej annal följer av konkurslagen.

Såsom framhålls i remissprolokollel skall enligt bestämmelserna säker­hetsåtgärd endast gälla för tiden fram lill dess konkursansökningen prö­vas. Säkerhetsåtgärd gäller alltså inte för tid därefier och beslul om säker-helsålgärd kan ej meddelas i samband med målels avgörande. Besiämmel­sen i 15 kap. 6 8 rättegångsbalken, atl rätlen när målet avgöres skall pröva om säkerhetsåtgärd fortfarande skall bestå, har alltså inte någon tillämplig­hel.

Enligt bestämmelserna ankommer prövningen av begäran om säkerhets­åtgärd på konkursdomaren eller rälien. Såsom anförs i remissprolokollel kan beslul i sådan fråga överklagas lill hovrätten genom besvär. Ullalan-del avser tydligen bäde fall när begäran bifalles och fall dä den avslås.

Paragraferna innehåller inte någon bestämmelse som är direkt tillämplig på förfarandel när konkursansökning efter överklagande är anhängig i hovrätt. Av hänvisningen till 15 kap. rättegångsbalken följer emellerlid alt ansökan om säkerhetsåtgärd kan göras hos hovrätten. Enligt 5 8 i nämnda kapitel meddelas nämligen beslut, som avses i kapitlet, av den rätl där räl­legången är.

18 a 8

Enligt försia stycket i paragrafen skall konkursdomaren i samband med att beslutet om konkurs meddelas bestämma huruvida konkursen skall handläggas i ordinär ordning eller som mindre konkurs. I remissprotokol­let framhålls atl delta avgörande skall iräffas av konkursdomaren oavsell om konkursbeslulel har meddelals av honom eller av rätlen eller av högre instans.

I remissprolokollel uttalas, all del torde ligga i sakens nalur all beslul om handläggningsformen skall lillämpas lills vidare ulan hinder av alt be-

Prop. 1978/79:105

698

svär anförs. Att en sådan ordning bör gälla är också enligt lagrådels me­ning naturiigi (jfr lagradels uttalande i prop. 1975/76: 210 s. 313). 1 tydlighe­tens iniresse synes dock en uttrycklig föreskrift härom böra meddelas. En sådan föreskrift kan lämpligen las upp i 25 8 konkurslagen i anslutning till den där givna bestämmelsen, att beslut om konkurs går i verkställighet utan hinder av att ändring i beslutet sökes. och få lydelsen att detsamma skall gälla beslut om formen för konkursens handläggning.

Den föreslagna bestämmelsen blir tillämplig både i fräga om beslut som meddelas av konkursdomaren och i fråga om beslul, som efter överklagan­de meddelas av högre instans.

Beslul om val av handläggningsform är av grundläggande betydelse för konkursförfarandét. Enligt 18 a 8 andra slyckel i förslaget skall konkurs­domarens beslut i denna fråga kungöras. Enligt lagrådets mening bör även högre rälis beslul i sådan fråga kungöras, om beslutet innebär ändring av handläggningsformen. Det torde böra ankomma pä konkursdomaren all ulfärda sådan kungörelse. En beslämmelse härom synes böra införas i an­slutning lill 26 8 konkurslagen, som innehåller bestämmelse om kungöran­de av högre rätts beslul att upphäva konkurs. Lämpligasl synes vara alt bestämmelsen får utgöra en särskild paragraf, som med beteckningen 25 a 8 las in närmasi för 26 8.

När beslul meddelas om handläggningsform, skall konkursdomaren en­ligt förslaget genast vidla vissa ålgärder. Bestämmelser härom ges i fråga om ordinär konkurs i 19 8 och i fråga om mindre konkurs i 185 a 8. Både 19 8 och 185 a 8 är avfattade så all de är tillämpliga även när beslutet om handläggningsform meddelas av högre rält. Det synes dock lämpligt att i den nya 25 a 8, som enligt lagrådets mening bör införas, las in en erinran om alt konkursdomaren, när högre rält ändrat beslut om handläggnings-form, skall vidla de åtgärder som är föreskrivna för den handläggningsform som skall tillämpas enligt den högre rättens beslut.

När den högre rättens beslut innebär atl konkurs, som enligt beslul av den lägre instansen skulle handläggas i ordinär väg i slället skall handläg­gas som mindre konkurs, blir enligt del sagda 185 a 8 lillämplig. Konkurs­domaren skall enligt denna beslämmelse genasl ulse en förvallare att hand­ha förvaltningen av boet. Har inlerimsförvallare redan förordnals, torde denne i regel kunna ulses atl vara förvallare enligi 185 a 8. Stundom torde del dock kunna komma i fråga atl entlediga interimsförvallaren och ulse annan person till förvallare enligt 185 a 8. Konkursdomaren bör vidare in­ställa utsatt försia borgenärssammanlräde. Föreskrifi härom synes böra las in i konkursförordningen.

Innebär den högre rätlens beslul all konkurs, som enligt den lägre in­stansens beslut skulle handläggas som mindre konkurs, i stället skall hand­läggas i ordinär väg, blir 19 8 tillämplig. I försia stycket innehåller denna bl. a. föreskrift om alt de lider, som av konkursdomaren skall tillämpas vid beslämmande av bevakningslid, skall räknas från konkursbeslulel. I nu

Prop. 1978/79:105

699

avsedda fall bör dessa tider i stället räknas från dagen för utfärdandet av kungörelse om den högre rättens beslut, jfr 185 h 8. 1 19 8 andra stycket föreskrivs all vad konkursdomaren har bestämt enligt första stycket skall intas i konkurskungörelsen. När högre rätt beslutat att konkurs skall hand­läggas i ordinär ordning, bör vad konkursdomaren bestämmer i nämnda hänseende i stället tas in i kungörelse som utfärdas om den högre rättens beslut. Föreskrifier i de frågor som nu berörts bör meddelas i det stadgan­de som enligt lagrådets mening bör upptas som 25 a 8.

Om i anledning av den lägre instansens beslut förvallare redan har hun­nit tillsättas, har konkursdomaren även atl överväga om förvallarbyte är erforderligt. Sådant byte lorde visserligen normalt inte behöva ske men kan i speciella fall var motiverat, jfr vad som i remissprolokollet uttalas för motsvarande fråga vid tillämpning av 185 h 8. Vad angår bouppleckning bör sädan inte behöva upprällas på nytt. Ej heller bör det krävas all gälde­nären eller annan som avlagt bouppteckningsed eller beedigat viss uppgifi i bouppteckningen åter fullgör sådan edgång. Även i dessa delar bör 185 h 8 kunna lillämpas analogivis. Uttryckliga föreskrifter i nu nämnda hänseen­den synes alllså ej behövas.

1 enlighel med det anförda skulle den nya 25 a 8 kunna få förslagsvis följande lydelse:

"Beslutar högre rätt

1.

alt konkurs, beträffande vilken bestämis alt den skall handläggas i en­lighet med vad som i allmänhet är föreskrivel i fråga om konkurs, i stället skall handläggas som mindre konkurs, eller

2.

att konkurs, beiräffande vilken beslämls all den skall handläggas som mindre konkurs, i stället skall handläggas i enlighel med vad som i allmän­het är föreskrivel i fråga om konkurs,

skall konkursdomaren genast låta kungöra den högre rällens beslul.

Konkursdomaren skall vidtaga de åtgärder som äro föreskrivna för den handläggningsform som skall tillämpas enligt den högre rätlens beslut. I fall som avses i första siycket 2 skola de lider, som enligi 19 8 försia slyc­kel skola räknas från del besluiel om konkurs meddelades, i stället räknas från dagen för utfärdandel av kungörelsen. Vad konkursdomaren bestäm­mer enligt 19 8 försia siycket skall inlagas i kungörelsen."

Enligt 18 a 8 försia slyckel andra meningen i förslaget skall konkursdo­maren i samband med att beslul om konkurs meddelas bestämma den eller de ortslidningar i vilka kungörelserom konkursen skall införas. Av denna beslämmelse följer att kungörelse enligt den nu föreslagna paragrafen skall införas i den eller de ortstidningar som konkursdomaren sålunda besläml.

1 remissprolokollel ullalas, all del i fall då högre räll beslutar om ändring av handläggningsformen bör ankomma på den rälien alt la ställning lill om de av konkursdomaren lidigare vidtagna åtgärderna skall upphävas. Så­som framgår av del föregående lorde del emeUertid följa av förslaget atl de olika följdåtgärder som beslutet föranleder skall vidlas av konkursdoma-

Prop. 1978/79:105

700

ren. Lämpligen bör den högre rätten i sitt beslut la in en föreskrift om att beslutet skall översändas till konkursdomaren för vidtagande av de åtgär­der som ankommer på honom. Föreskrift härom torde böra meddelas i konkursförordningen.

27 8

Del remitterade förslagei utgår från all frågor som avses i denna para­graf vid tvist skall prövas av kronofogdemyndighel. Bestämmelsen i fjärde stycket att prövningen skall ankomma pä tillsynsmyndigheten fär ses mol bakgrunden av alt kronofogdemyndighel är tillsynsmyndighet. Lagrådets förslag att länsstyrelse skall vara tillsynsmyndighet föranleder jämkningar i fjärde och femle styckena. Om kronofogdemyndighel inte skall vara till­synsmyndighet, kan det emellertid ifrågasättas om man inte bör behålla nuvarande ordning för prövning av tvisl som avses i paragrafen. Frågan synes böra bli föremål för fortsatt övervägande.

42 8

Lagrådet har förordat atl länsstyrelse skall var tillsynsmyndighet. I en­lighel härmed bör i andra slyckel av denna paragraf i en första mening stadgas, alt tillsynsmyndighet är länsstyrelsen. En andra mening bör inne­hålla, atl regeringen får förordna alt viss länsslyrelse skall vara lillsyns­myndighel för ivä eller flera län.

54 8

I paragrafen ges regler om användandel av tvång som kan komma i frå­ga, om förvaltaren begärt handräckning hos kronofogdemyndigheten för all komma i besittning av egendom för konkursboels räkning. 1 remisspro­lokollet framhålls all tvång skall kunna tillgripas även mot annan än gälde­nären, exempelvis en tredje man som innehar egendomen. Det uttalas, att om tredjemannen gör gällande att han inte är skyldig att lämna ut egendo­men del åligger kronofogdemyndighelen atl pröva invändningen. I special­motiveringen till förevarande paragraf sägs, att det för att handräckning skall kunna ske mot tredjemannens bestridande krävs, all saken är uppen­bar.

Med anledning av dessa uttalanden vill lagrådet stryka under, all tvångs-användning mol iredje man, då denne gör gällande räll till egendom som finns i hans besittning, endasl bör förekomma i rena undanlagsfall. Del bör ej komma i fräga, all kronofogdemyndighelen skall gå in på nägon mer självsiändig prövning av de civUrättsliga förhållandena. Läget bör vara så­dant alt iredjemannens invändning - såsom det heter i ett av departe­mentschefen godtaget uttalande av lagberedningen rörande en motsvaran­de beslämmelse i lagrådsremissen beiräffande ulsökningsbalk (2 kap. 17 8) - kan lämnas utan avseende.

Prop. 1978/79:105

701

66, 67 och 149 88

De i 67 8 försia siycket i det remitterande förslaget upptagna bestämmel­serna om att försäljning i vissa fall får äga rum utan hinder av vad som före­skrivs i 63 och 66 88 blir mera lättlästa om de får sin plats i sistnämnda pa­ragrafer.

Detla kan ske genom att i 63 8 införs ett nytt andra stycke av innehåll all utan hinder av första stycket försäljning av egendom i boel får äga rum un­der de förutsättningar som i förslaget anges i 67 8 första siycket. 1 66 8 bör andra meningen lyda, all vad som sagls nu ulgör ej hinder mot försäljning, om sådan är förenlig med ackordsförslaget eller föranledes av skäl som sägs i 63 8 andra stycket försia och andra meningarna eller behövs för än­damål som angives i 171 8 eller särskilda skäl annars föreligga. Iakttas vad nu sagts kan 67 8 försia stycket utgå. 1 149 8 andra slyckel bör då hänvis­ningen till 67 8 försia siycket andra och tredje meningama utbytas mot en hänvisning lill 63 8 andra slyckel andra och iredje meningarna.

185 d 8

Medel som vid avskrivning enligt förevarande paragraf kan finnas i kon­kursboel skall i försia hand las i anspråk för betalning av konkurskosina­derna och andra massaskulder. Såsom uttalas i remissprolokollet får för­valtaren, för alt anskaffa medel till sådan belalning, försälja boeis lillgång­ar även efter del all konkursen avskrivits. Någon lagbestämmelse härom anses inte behövlig. Emellerlid föreskrivs i 124 och 171 88 för där avsedda fall av avskrivning eller nedläggning av konkurs all, innan egendomen i boel ålerslälles lill gäldenären, förvallaren skall av densamma, såvitt den förslär, belala konkurskosinaderna och den gäld, som boel eljest må ha åsamkat sig. En molsvarande beslämmelse bör införas som ett sista stycke i 185 d 8-

185 f 8

Enligt del föreliggande förslaget skall konkurs handläggas som mindre konkurs inte bara när anledning finns lill anlagande, att boet inte räcker till belalning av de konkurskostnader som annars skulle följa, utan också när boets medel kan räcka till utdelning ål borgenärerna, blott boel är av enkel beskaffenhei och konkursen med fördel kan genomföras utan bevak­ningsförfarande. I sistnämnda fall skall, om medel finns ulöver vad som behövs för betalning av konkurskostnaderna och annan skuld som boel har ådragit sig, utdelning till borgenärerna äga rum enligt utdelningsförslag som upprättas av förvaltaren och fastställs av konkursdomaren. 1 anslut­ning härtill stadgas i 185 f 8 sisla siycket i förslaget att konkursdomaren skall, när beslut om fastställelse av utdelning meddelas, samtidigt beslula om avskrivning av konkursen. Terminologin är här densamma som när till­gångarna inie räcker till betalning av konkurskosinaderna och annan skuld som boet har ådragil sig. Även i sådant fall skall konkursdomaren, enligi 185 d 8 andra siycket i förslaget, besluta om avskrivning av konkursen.

Prop. 1978/79:105

702

Detta senare överensstämmer med gällande rätt. Enligt 185 8 4) konkurs­lagen skall nämligen konkursdomaren meddela beslul om avskrivning av konkursen, om det ej blir ådagalagt, all lillgång finns till bestridande av konkurskostnaderna, och inte heller säkerhei ställs för dessa.

1 det fall äter atl medel finns lill utdelning åt borgenärerna skall enligt nu­varande ordning utdelningsförslag upprällas och hållas lillgängligl för granskning, varom kungörelse skall ulfärdas och underrättelse ske lill bl.a. i uldelningsförslaget upplagna borgenärer (129 8 konkurslagen). När förslag lill slululdelning enligt utfärdad kungörelse först är att tillgå för granskning anses konkursen enligt 146 8 konkurslagen avslutad, oaktat vissa ouppklarade frågor, angivna i nämnda lagrum, ålersiår. På samma sätt skall enligt del remitterade förslaget konkursen för det fall att den handläggs som ordinär konkurs anses avslutad, när förslag till slululdel­ning enligt utfärdad kungörelse försl är att tillgå för granskning. Konkurs­lagen har lämnals oförändrad i denna del.

Enligt lagrådels mening bör i fråga om konkursens avslutande lermino­login vara densamma för alla fall dä utdelning sker lill borgenärerna, oav­sett om konkursen handlagts som ordinär konkurs eller som mindre kon­kurs. Termen avskrivning bör användas endast för de fall då konkursen avslutas utan att utdelning till borgenärerna skett.

I enlighel med del sagda förordar lagrådet, att sista stycket i 185 f 8 fär lydelsen, atl när beslul om faslställelse av utdelning meddelas konkursen anses avslutad.

Den sålunda föreslagna lydelsen föranleder jämkningar i 185 g 8 andra siycket och 187 8 första slyckel i förslaget.

191 8

Enligt bestämmelserna i förevarande paragraf om klander av redovis­ning får borgenär klandra redovisning som avses i 189 8 eller 190 8 andra stycket i del remitterade förslaget. Av bestämmelserna följer atl borgenär inte får klandra redovisning som skall avges enligt 186 8, dvs. i fall då be­slul om avskrivning meddelas av den anledningen att del i konkurs som från början handlagts som ordinär konkurs visat sig att lillgång saknas liil belalning av konkurskosinaderna och annan skuld som boel har ådragil sig. Förslaget överensstämmer i denna del med gällande rält. Justitiekans­lern har i remissyttrande över konkurslagskommitténs belänkande (SOU 1977:29) "Konkursförvallning" framförl önskemål om sådan ändring atl borgenär äger klandra slutredovisning även när konkurs avskrivs enligt 186 8 konkurslagen. I anslutning därtill har justitiekanslern framhållit, att en skadesländslalan mot förvaltare enligt gällande rätt skall föras som klander av slutredovisning och att borgenärerna bör ha klanderrätl även i del fall som avses i 186 8, om förvallaren har tillfogat dem skada. Föredra­gande slalsrådel har i lagrädsremissen sagt sig ej ha funnit anledning till lagändring i den riktning justitiekanslern föreslagil och därvid anförl bl. a., all borgenären i hithörande fall har möjlighet alt för egen del väcka skade-

Prop. 1978/79:105

703

ståndstalan mot förvaltaren.

Den i konkurslagen föreskrivna ordningen med slutredovisning och möj­lighet till klandertalan innefattar i princip en slutlig reglering av förvalta­rens ekonomiska ansvar på grund av förvaltningen. Även lalan om skyldig­het för förvaltaren all ulge skadestånd skall som justitiekanslern anförl fö­ras i form av klander av slutredovisning. För förvallaren är således be­stämmelserna i 191 8 av betydelse särskilt därigenom, all liden för talans väckande begränsas till tre månader. Ulan särskild beslämmelse blir 18 kap. 9 8 handelsbalken tillämplig, enligt vilken talan mot förvaltaren skall föras " inom natt och år". Även om de fall då klandertalan från borgenärs sida kan komma i fråga i samband med avskrivning enligt 186 8 är fä till an­talet, vill lagrådel ansluta sig lill förslaget all borgenär fär klanderrätl enligt konkurslagen också i dessa fall. Skadeståndstalan i annan ordning än enligt de särskilda bestämmelserna i konkurslagen eller, i den mån sådana sak­nas, enligt 18 kap. 9 8 handelsbalken lorde inte stå borgenär till buds i hit­hörande fall annat än om den grundar sig på brollsligl förfarande från för­vallarens sida (jfr nuvarande beslämmelse i 197 8 konkurslagen om skade­sländslalan mot rättens ombudsman). En räll enligt 191 8 konkurslagen för borgenär till klandertalan mot redovisning som avges enligt 186 8 slår ock­så väl i överensstämmelse med det remitterade förslaget till den del det en­ligt 191 8 ger borgenär sådan rält i fråga om redovisning som avges enligt 185 d 8, dvs. i fall då konkursen från början handläggs som mindre kon­kurs och avskrivning sker pä den grund alt tillgångarna ej räcker lill belal­ning av konkurskosinaderna och annan skuld som boel har ådragil sig.

Pä grund av del anförda förordar lagrådel, alt bestämmelsen i 191 8 försia slyckel i förslagei såvitt gäller borgenärs klandertalan ulvidgas till all omfatta även del fall som avses i 190 8 Iredje stycket i förslaget. Klan­dertiden tre månader kommer för borgenär liksom för gäldenären alt räk­nas från del besluiel om avskrivning vann laga krafl.

206 8

Enligi förevarande paragraf skall efter konkursens avslulande under vis­sa förutsättningar böcker och andra handlingar som rör konkursboel över­lämnas till tillsynsmyndigheten. De skall bevaras i enlighet med vad som i varje särskilt fall gäller om arkivering.

Tillsynsmyndighet är kronofogdemyndighel. Enligt huvudregeln i 2 kap. 3 8 tryckfrihetsförordningen blir handlingar som inkommer lill kronofog­demyndigheten allmänna handlingar. De blir därmed också enligt 1 8 i samma kapitel tillgängliga för envar. Sädana handlingar av privat natur som här är i fräga skulle möjligen kunna hänföras till handlingar som avses i 2 kap. 118 3 tryckfrihetsförordningen och därmed ej vara att anse som allmänna handlingar. Enligt nämnda lagrum undantas nämligen från kale­gorin allmänna handlingar "tryckt skrift, ljud- eller bildupplagning eller annan handling som ingår i bibliotek eller som från enskild har lillförts all­mänt arkiv ulesluiande för förvaring och värd eller forsknings- och sludie-

Prop. 1978/79:105

704

ändamål eller privata brev, skrifter eller upptagningar som eljest ha över­lämnats till myndighet uteslutande för ändamål som nu angivits". Denna beslämmelse tillkom genom 1976 års ändringar i tryckfrihetsförordningen som ersättning för en tidigare liknande bestämmelse i 2 kap. 7 8 samma förordning. Den syfiar närmast på privata arkiv och liknande samlingar av handlingar (se t. ex. prop. 1975/76:160 s. 180). De handlingar som här är i fråga överlämnas emellertid till kronofogdemyndigheten i dess egenskap av lillsynsmyndighel i konkurs. Förvaringen av handlingarna hos myndig­heten blir därmed ett led i myndighetens befattning med konkursen. Vid angivna förhållande torde det inte vara möjligl att hänföra handlingarna till sådana handlingar som avses i nyssnämnda lagrum i tryckfrihetsförord­ningen.

De överlämnade handlingarna får sålunda anses bli allmänna handlingar närde kommer in lill kronofogdemyndighelen. Det kan emellertid inte va­ra meningen att de skall bli offentliga. En regel bör därför övervägas av in­nehåll att dessa handlingar undantas från offentlighet. Konkursförvaltaren måste annars välja ut de handlingar som han med hänsyn lill att de blir of­fentliga anser sig kunna överlämna till tillsynsmyndigheten. Med en sädan ordning kan emellertid inte fulll ut vinnas de fördelar som torde vara av­sedda med den i förevarande 206 8 öppnade möjlighelen atl utnyttja till­synsmyndighetens förvaringsulrymmen.

Enligt vad föredragande statsrådet anfört i den allmänna motiveringen har frågan om inskränkningar i offentlighetsprincipen beiräffande de kon­kurshandlingar som finns hos lillsynsmyndigheien lämnats öppen för atl övervägas i samband med del arbele pä en ny sekretesslagstiftning som på­går inom justitiedepartementet. Den nu berörda frågan bör beakias i della lagstiftningsarbete. Remiss till lagrådet i ämnet väntas inom kort. Kan be­stämmelser i frågan hinna träda i kraft samtidigt med föreliggande förslag lill ändring i konkurslagen eller i nära anslutning därtill saknas skäl att vidare behandla den särskilt i nu förevarande lagstiftningsärende.

Vad som sagts i del föregående i fråga om kronofogdemyndighet har molsvarande tillämpning i det fall all länsslyrelse skulle såsom lagrådel förordat bli tillsynsmyndighet.

208     8

Om, såsom lagrådet föreslagil, kronofogdemyndighel inte skall vara till­synsmyndighet, kan paragrafen utgå.

209     8

Efiersom enligt lagrådets förslag tvist som avses i 27 och 98 88 ej skall prövas av tillsynsmyndigheten, bör hänvisningen lill dessa paragrafer ut­gå.

Övriga lagförslag

Lagrådet lämnar förslagen ulan erinran.

Prop. 1978/79:105

705

Liidiag

JUSTITIEDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1979-02-08

Närvarande:   statsministem  [REDACTED_EFTERNAMN].  oidlörande.   och   statsråden   Sven[REDACTED_EFTERNAMN], Mimdebo.[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].[REDACTED_EFTERNAMN]. Huss, Rodhe,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].[REDACTED_EFTERNAMN].[REDACTED_EFTERNAMN]. Winlher. De[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]. Gabriel[REDACTED_EFTERNAMN]. Tham, Bondeslam Föredragande: statsrådet Sven[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om ändring i konkurslagen (1921: 225). m.m.

Föredraganden anmäler lagrådets yttrande' över förslag till

1. lag om ändring i konkurslagen (1921: 225).

2.

lag om ändring i jordabalken.

3.

lag om ändring i lagen (1921: 244) om utmälningsed.

4.

lag  om  ändring   i   lagen   (1956:217)  om   vissa   kreditinrättningars konkurs,

5.

lag om ändring i lagen (1970: 741) om statlig lönegaranti vid konkurs,

6.

lag om ändring i lagen (1971:494) om exekutiv försäljning av fasl egendom,

7.

lag om ändring i lagen (1971:500) om exekuiiv försäljning av luft­fartyg m.m..

8. lag om ändring i rättshjälpslagen (1972:429).

Föredraganden redogör för lagrådets yttrande och anför.

Lagförslagen

När det gäller förslaget till ändring i KL har lagrådel i allt väsentligt godtagit de lösningar som förslaget innehåller om de olika formema för handläggning av konkurs och om konkursförvallningens anordnande. Den föreslagna fördelningen av uppgifter mellan förvaltnings- och tillsynsorgan har också lämnals utan erinran av lagrådel.

1 fråga om hur lillsynen över förvaltningen skall anordnas har lagrådet godlagil all lillsynen förs över från rätlens ombudsman lill en myndighet men framfört betänkligheter mot förslaget all kronofogdemyndighet skall vara lillsynsorgan. Lagrådel förordar all länsstyrelserna i slället anförtros lillsynen. En sädan lösning är enligt lagrådet atl föredra från både princi­piella och organisatoriska utgångspunkter.

' Beslut om lagrådsremiss fattat vid regeringssammanträde den 28 september 1978. 45    Riksdagen 1978179. I saml. Nr 105

Prop. 1978/79:105

706

För min del villjag först understryka atl huvudsyftet med den i lagråds­remissen föreslagna reformen i fråga om förvallning och tillsyn är alt i alla borgenärers intresse åsiadkomma en effektivare ordning som kan ge bättre möjligheter lill utdelning. När del gäller tillsynen måsle som framgått av remissprotokollet dessutom beaktas att samhällel i växande omfattning har tagit på sig ansvar för sysselsättningen. Della kommer bl.a. till uttryck i den mångfald former av stöd och bidrag som ges till företagen av sam­hället. Det är mol den bakgrunden naluriigt och angelägel all lillsynen ordnas så atl samhället får insyn i förelag som råkar i konkurs. Vidare är en effektiv lillsyn vid sidan av andra insaiser ell verksamt medel i kampen mol den brottslighet som ofta är förknippad med konkurser. Den höga frekvensen av konkurser där broll kan misslänkas har senasi belysts i en inom brottsförebyggande rådet upprättad rapport "Konkurser och ekonomisk brottslighet" (1978:1).

Det är främst de angivna förhållandena som motiverar förslaget atl konkurslillsyn skall ske genom en myndighei i slället för genom en rällens ombudsman.

Jag anser atl det i principielll hänseende finns betydelsefulla skillnader mellan tidigare förslag atl låla kronofogdemyndighel handha förvaltningen i vissa konkurser och del nu förevarande förslaget atl låta samma myndighet ulöva tillsyn över förvaltningen. På lillsynsorganet ankommer således enligt del remitterade förslaget - med ell relativt betydelselöst undanlag - inte några som helsl förvaltningsuppgifter. Till skillnad från vad som gällde enligt konkurslagskommitténs förslag - lill vilkel den av lagrådel berörda remisskritiken hänförde sig - skall del inie heller förekomma någon rådgivning av lillsynsorganel i förvallningsfrågor. För­valtaren skall således i förhällande till tillsynsorganet självständigt bedöma vilka åtgärder som är motiverade och när de bör företas. Detta hindrar visserligen inte att kontrollen även skall vara materiell, dvs. avse ändamålsenligheten och effektiviteten i förvaltningen. Den kontrollen är dock väsentligen avsedd alt ha karaktären av en eflerhandskontroll. När del gäller remissutfallel med anledning av kommiltéförslaget bör fö. tilläggas all en klar majoritet bland de remissinstanser som godtog förslaget om myndighelslillsyn var posiliva lill atl tillsynsuppgiften anför­troddes åt kronofogdemyndighet.

Lagrådets principiella invändning mot valet av kronofogdemyndighel som lillsynsorgan gär i huvudsak ul pä all det lill följd av kronofogde­myndighetens ställning som representant för stålen som borgenär finns risk för atl tillsynsarbelel influeras av myndighelens verksamhet för in­drivning av de statliga fordringama. 1 alla händelser kan konkursborge­närema enligt lagrådel lätt få ett intryck av att så är fallel. Vad lagrådet här synes åsyfta är all tillsynsmyndigheten skulle kunna nöja sig med atl se till att förvaltningen bedrivs med den effektivitet som behövs för all priori­terade borgenärer, däribland staten, skall få sin utdelning i konkursen säkrad.

Prop. 1978/79:105

707

Med anledning av lagrådets kritik villjag till en början erinra om att inte alla fordringar som bevakas av kronofogdemyndighel för statens räkning är förenade med förmånsrätt, låt vara atl de opriorilerade fordringarna representerar en ringa del av det sammanlagda fordringsbeloppel. Mer betydelsefullt är dock all del i prakiiken är svårt alt bedöma om den ena eller andra förvallningsåtgärden är lill fördel enbarl lör förmånsberättigade borgenärer eller gynnar hela borgenärskollektivet.

Kronolögdemyndighelerna har i sin verksamhei med utmätningar och annan specialexekution ofta en dubbel funklion. 1 allmänna mål förelräder kronofogdemyndighelen stålen som borgenär och har samtidigt beslutande och verkslällande uppgifter i egenskap av exekutiv myndighet. Denna ordning, som har gällt under mycket lång tid, torde inte ha föranlett några olägenheter. 1 lagrådsremissen med förslag till ulsökningsbalk ansågs inte heller att det fanns anledning alt ompröva kronofogdemyndighetens ställning i allmänna mål.

Den dubbla ställning som kronofogdemyndigheierna enligt del nu aktuella förslaget får i konkurs kan lika lilet som deras ställning vid utmätning m.m. anses ägnad all inge betänkligheter. När det gäller för­hållandel mellan indrivningsuppgifterna och tillsynsuppgifterna i konkurs har jag emellertid i syfte alt skapa en ytteriigare garanti mol misstankar om obehöriga hänsynstaganden föreslagil en särskild jävsregel. Jag kan tillägga att förutsättningar finns för att på flera tillsynsmyndigheter skapa en organisation som möjliggör atl tjänsteman som handhar tillsynsfrågor helt är befriad från att fullgöra indrivningsuppgifter.

Lagrådets principiella invändningar mot valel av kronofogdemyndighel som tillsynsorgan ger mig vidare anledning uttala att jag har fulll för­troende för de berörda tjänstemännens förmåga alt utföra tillsynen med utgångspunkt från konkursförvallningens grundläggande ändamål att till­godose samtliga borgenärers intressen. Det bör också understrykas att tjänstemän vid kronofogdemyndigheterna handlar med samma ansvar som andra offentliga Ijänslemän och alt kronofogdemyndighetemas verksam­het liksom annan slallig verksamhei på flera sätl är underkastad offentlig kontroll.

Sammanfallningsvis anser jag atl del remitterade förslaget ger en från principiell synpunki fullt tillfredsställande ordning.

När del därefter gäller lagrådets förslag om länsstyrelse som tillsyns­myndighet villjag som en allmän kommentar påpeka atl man mol förslaget kan framföra principiella synpunkter av samma slag som de som enligt lagrådels mening lalar mot kronofogdemyndighel som lillsynsorgan. Länssiyrelsen fullgör borgenärsfunklioner i samband med uppbörden av skatter. Del ankommer sålunda på länsstyrelsen atl pröva frågor om ackord, avskrivning och avkortning av skaltefordringar. Del är också länssiyrelsen som yllersl prövar om konkursansökan skall göras (se 62 och 67 88 uppbördslagen,  1953:272). Även många andra slailiga fordringar

Prop. 1978/79:105

708

följer samma reglering (jfr I 8 uppbördslagen och förordningen. 1965:852. om ackord och avskrivning rörande vissa skaller). I fråga om statens fordran på grund av utbetalat lönegaraniibelopp ankommer del på läns­styrelsen all utöva motsvarande borgenärsfunklioner (se 16 och 19 SS kun­görelsen. 1970:745, om statlig lönegaranti vid konkurs jämförd med 18 5 avskrivningskungörelsen. 1965:921). Länsstyrelsen har härutöver till uppgifi att ulöva tillsyn över utmätningsmännen i deras exekutiva verksamhet, varvid länsstyrelsen i egenskap av företrädare för statens fordringsanspråk har att övervaka eftckliviieten i indrivningsarbetet. Det bör i detla sammanhang också erinras om att länsstyrelsen i vissa fall före­träder staten i tvist vid allmän domstol. Om återvinningslalan skulle riklas mot staten, kan nämligen länsstyrelsen komma att företräda staten i försia instans (9 8 länsstyrelseinstruklionen, 1971:460).

Del sagda visar all länsstyrelserna har att i vikliga avseenden la befatt­ning med fordringar som staten bevakar i konkurs. Länsstyrelserna har alltsä inte någon sådan ställning alt de från rent principiella synpunkter skulle ha företräde framför kronofogdemyndigheierna när det gäller uppgiften all handha tillsyn i konkurs.

Till de nu anförda principiella synpunkterna kommer en rad sakliga och prakliska skäl som lalar till förmån för kronofogdemyndigheterna. Dessa är somjag har anfört i remissprotokollet väl förtrogna med exekutiv verk­samhet och har nära kontakt med konkursförvallning. De erfarenheler och del kunnande som kronofogdemyndigheterna härigenom förvärvar på dessa områden saknar motsvarighet hos länsstyrelserna. Som jag har anfört inledningsvis är tillsynen i konkurs en viktig faktor när det gäller alt bekämpa den ekonomiska brottslighet som ofta är akluell i samband med konkurs. Kronofogdemyndighelernas erfarenheler är jusl pä denna punkl av särskili värde.

Vad som vidare lalar för atl välja kronofogdemyndighel som lillsyns­organ är att tillsynsuppgiften kan knytas an lill en befintlig organisation lämpad för uppgifien. För länsslyrelsernas del skulle en tillsynsfunktion uigöra en helt ny uppgift med därav följande organisatoriska och kostnads­mässiga problem.

En ytterligare särskild fördel med del remitterade förslaget ligger däri all del ger möjlighel för de kronofogdemyndigheter som skall vara lillsyns­organ all delegera vissa uppgifter inom ramen för tillsynsverksamheten till andra kronofogdemyndigheter inom tillsynsmyndighetens verksamhets­område. Någon motsvarande delegeringsmöjlighel skulle inte föreligga vid alternativet med länsstyrelse som tillsynsorgan.

På grund av del anförda vidhåller jag del remitterade förslaget att krono­fogdemyndighet skall vara lillsynsorgan i konkurs.

En annan fråga som lagrådet behandlar i sill yttrande är frågan om det skall vara möjligl alt försälta ell insolvent konkursbo i konkurs. Lagrädeis majoritet anser atl en sådan möjlighet bör finnas och förordar att en

Prop. 1918fl9:105

709

bestämmelse i ämnet förs in i KL. En ledamot har avvikande mening. Enligt denne ledamot saknas i detta lagstiftningsärende tillräckligt underlag för en bedömning av frågan om konkursbos försättande i konkurs.

1 remissen har jag intagit den ståndpunkten att tillräckliga skäl inte före­ligger för alt lagstiftningsvägen reglera frågan om konkursbos försättande i konkurs. Vägledande för det ställningstagandet har bl.a. varil alt del inte har påvisats några prakliska olägenheier av all frågan f.n. är oreglerad. Jag gör fortfarande den bedömningen att det prakliska behovet av en lagreglering är ringa, även om vissa svårigheter kan tänkas föreligga all tillämpa lönegarantilagen när ett konkursbo, som fortsatt driften och anställt arbetstagare, kommer på obestånd. Som framgått av remissproto­kollet har frågan om lönegarantilagens tillämplighet i denna situation samband med mera övergripande frågor rörande löneskyddet för de anslällda i ett nedläggningshotat förelag. Dessa frågor är föremål för över­väganden i arbetsmarknadsdepartementet. Resultatet härav kan komma all ytterligare minska den praktiska belydelsen av frågan om konkursbos försättande i konkurs.

Från principiell synpunkt kan del dock, som lagrådets majoritet anför, knappasl anses tillfredsställande atl man vid konkursbos insolvens är hänvisad till en inte alla gånger självklar analogisk lillämpning av konkurs­rättsliga regler. Jag vill därför inte motsätta mig förslaget att frågan lagreg­leras. Jag delar meningen atl den lämpligaste lösningen i så fall äratt i KL införs en beslämmelse som anger alt ett insolvenl konkursbo kan försättas i konkurs. Bestämmelsen bör fä det innehåll och den placering i KL som lagrådsledamötema förordar. Med den nya regleringen blir vanliga regler om borgenärssammanträde, bevakning, utdelning etc. tillämpliga vid konkursbos konkurs.

Borgenärer i den nya konkursen blir de som är massaborgenärer i den ursprungliga konkursen. Som massaborgenär räknas då även den som innehar fordran på konkurskostnad, t.ex. förvallaren. Äv grunderna för den nya bestämmelsen i 188 8 om den inbördes ordningen mellan konkurs­kostnad och massafordran följer att i den nya konkursen de kostnader som har föranletis av den ursprungliga konkursen har företräde framför massa­fordringar i samma konkurs.

Teoretiskt selt finns ingel hinder mot atl konkursbo kan försällas i konkurs pä ansökan även av innehavare av fordran på konkurskostnad. Jag vill dock underslryka alt det kostnadsansvar för staten som föreskrivs i 188 8 är avsetl all lillämpas ulan all boel skall behöva försättas i konkurs.

1 185 d och 186 88 finns för mindre resp. ordinär konkurs bestämmelser om avskrivning av konkurs när boet ej förslår lill belalning av konkurs­kostnader och massaskulder. 1 dessa fall är konkursboel ofta insolvent. Det går då alt vänla med atl skriva av konkursen enligt något av nyss angivna lagrum och i stället försätta boet i konkurs. När några massakrav

Prop. 1978/79:105

710

inte föreligger finns dock knappasl anledning att välja della alternativ. Inte heller då sådana krav finns behöver förhållandena vara sådana all det finns anledning att försätta boet i konkurs med därav följande koslnader.

I och med att ett insolvent konkursbo kan försällas i konkurs får de anställda hos konkursboet möjlighet atl få sina lönekrav tillgodosedda genom en direkt lillämpning av lönegarantilagen i den nya konkursen. För det läll att förvaltaren i den konkursen fortsätter rörelsen fördel nya boets räkning och detta i sin tur blir insolvent med nödlidande lönefordringar kan, efter ett nytt konkursbeslul, lönegarantimedel på nytt utgå för all läcka sådana fordringar. Del finns med hänsyn lill atl staten hela tiden garanlerar de anställdas löner en viss risk för att den ursprungliga gälde­närens rörelse drivs vidare, eventuellt av flera successiva konkursbon, längre än vad som är sakligt motiverat. Det är naturligtvis tillsynsmyndig­hetens uppgift all ingripa mol sådani missbruk av den nya regleringen. Enligt min mening bordet krävas myckel siarka skäl för alt den ursprung­liga konkursgäldenärens rörelse skall få drivas vidare av del nya konkurs­boet (jfr 61 8 i del remitterade förslaget).

Lagrådels majoritet anser att del - med undanlag för fall där in­solvensen beror på försumlighet hos förvallaren - ej finns hinder mol all lill förvallare i den nya konkursen utses samma person som är förvallare i den lidigare konkursen. Med tanke pä atl del är angelägel all hålla kosl­nadema nere för förvaltningen av det nya konkursboet finner jag denna uppfattning välgrundad. Det bör dock understrykas all konkursdomaren har atl noggrant pröva frågan om vem som skall vara förvaltare i den nya konkursen.

Lagrådet har i fråga om detaljutformningen av del remitterade förslaget till lag om ändring i KL föreslagil en del ändringar och lillägg. Jag godtar lagrådets förslag med undantag för ändringar som betingas av lagrådets förslag i fråga om lillsynsorgan och har ingen erinran mol lagrådets ut­talanden om innebörden av de berörda bestämmelserna. Lagrådet har vidaie gjort vissa anmärkningar beträffande tillämpningen av 14 a, 14 b och 54 88 i det remitterade KL-förslaget. Inte heller i den delen har jag något au invända.

Lagrådet berör i sill yttrande slutligen 206 § i del remitterade KL-för­slaget. Enligt lagrådet följer av gällande bestämmelser atl handlingar som enligi 206 8 inges lill kronofogdemyndighelen i egenskap av lillsyns­myndighel blir allmänna handlingar. Lagrådel finner all dessa handlingar inte bör vara offentliga och anser atl en regel bör övervägas som gör alt handlingarna undanlas från offentlighet. Lagrådet tillägger dock atl del saknas skäl all behandla frågan vidare i detta lagstiftningsärende, om del pågående arbetet med en ny sekretesslagstiftning medför all en bestäm­melse i ämnet kan hinna träda i kraft samtidigt med föreliggande förslag till ändring i KL eller i nära anslutning därlill.

Onekligen kan skäl anföras för att sådani gäldenären tillhörigt bok-

Prop. 1978/79:105

711

föringsmaterial som ges in lill tillsynsmyndigheten med stöd av 206 8 bör kunna sekretessbeläggas i vissa fall. Någon regel härom finns ej upplagen i del förslag lill ny sekretesslagstiftning varom remiss till lagrådel har beslu­tats den 7 december 1978. Ställningstagande i frågan fär ske i samband med den fortsatta behandlingen av nämnda lagstiftningsärende.

Kostnader m. m.

Det nya systemet lör tillsyn medför all nya arbetsuppgifter läggs på kronofogdemyndigheierna, i försia hand de myndigheter som skall vara tillsynsmyndigheter i konkurs. De nya uppgifierna kan endasl delvis ulföras med uinyltjande av redan befintlig personal. Det är därför nödvän­digt all tillföra kronofogdeorganisationen ytterligare personalresurser.

I prop. 1978/79:100, bil. 18. har föreslagils alt riksdagen till Kronojögde-myndigheiernu för budgetårel 1979/80 skall anvisa ett förslagsanslag av 337.124.000 kr. Härvid har inte medel beräknats för de nytillkommande arbetsuppgiftema.

I remissprolokollet har jag angell all tillsynsuppgiftema i princip skall ankomma pä en kronofogdemyndighet i vatje län men atl avvikelse från denna princip skall kunna göras. Del ankommer på regeringen all besiämma vilka kronofogdemyndigheter som skall vara tillsynsmyndighet i konkurs (42 8 i förslaget). Jag räknar med all kronofogdeorganisationen behöver tillföras knappt 20 nya tjänster inom en koslnadsram av ca 2 milj.kr. om året.

De ökade koslnader för personal som således uppkommer fram lill budgetåret 1980/81 torde få bestridas genom atl förslagsanslaget B 3 Kronofogdemyndighetema under femtonde huvudlileln får överskridas.

När det gäller förvaltningen i de mindre konkurserna har jag i remissprolokollet angeti all det lorde uppslå koslnader för staten om ca 3,5 milj. kr. per år. Della innebär i jämförelse med statens nuvarande koslnader för mindre konkurser en merkostnad om ca 500.000 kr. Pä sam­ma sätt som nu torde kostnaderna fä belasta förslagsanslaget Ersättning åt vittnen m. m. under andra huvudtiteln.

Det är viktigt alt utbildningen av den personal vid kronofogdemyndig­hetema som berörs av reformen inleds i god tid före dennas ikraftträdande. Del får ankomma på RSV att inom ramen för sin ordinarie utbildnings­verksamhet anordna denna utbildning.

Även i andra frågor är det angeläget atl förberedelsearbetet för reformen kommer i gång så lidigi som möjligl. Jag syftar här bl.a. pä arbetet att fast­ställa normer för beräkning av ersättning lill staten för tillsynsverksam­heten. Även fastställande av taxor för förvallararvoden i vissa mindre konkurser hör till förberedelsearbetet. Jag har för avsikt atl inom den närmasle tiden la upp dessa frågor med berörda myndigheler.

Prop. 1978/79:105

712

Hemställan

Med hänvisning lill vad jag nu har anfört hemställerjag atl regeringen föreslår riksdagen

att anta de av lagrådet granskade förslagen med vidtagna ändringar.

Beslut

Regeringen ansluler sig lill föiedragandens överväganden och beslutar alt genom proposiiion föreslå riksdagen all ania de förslag som före­draganden har lagl fram.

Prop. 1978/79:105

713

Innehåll

Proposition......................................................................... 

.... 

1

Propositionens huvudsakliga innehåll............................... 

.... 

1

Lagförslag   ....................................................................... 

3

1

lag om ändring i konkurslagen (1921:225)  ................... 

3

2

lag om ändring i jordabalken........................................... 

66

3

lag om ändring i lagen (1921: 244) om utmälningsed..... 

67

4

lag om ändring i  lagen (1956:217) om vissa kreditinrättningars konkurs 

68

5

lagom ändring i lagen (1970: 741) om statlig lönegaranti vid konkurs

70

6

lag om ändring i lagen (1971:494) om exekuiiv försäljning av fasl egendom        

73

7

lag om ändring i lagen (1971: 500) om exekuiiv försäljning av luftfar­tyg m.m       

73

8 lag om ändring i rättshjälpslagen (1972: 429)  .............. 

.. 

74

Uldrag av regeringsproiokollet den 28 seplember 1978..... 

.. 

75

1

Inledning......................................................................... 

75

2

Gällande rätl m. m........................................................... 

.. 

77

2.1

Allmänt om konkursinstitutel  .................................... 

.. 

77

2.2

Förfarandel vid ordinär konkurs................................. 

.. 

79

2.2.1

Förvallnings- och tillsynsorgan........................... 

.. 

79

2.2.2

Borgenärernas och gäldenärens inflylande pä konkurs­förfarandet     

80

2.2.3

Förvaltningens bedrivande ............................... 

.. 

81

2.2.4

Tillsynen över förvaltningen............................... 

.. 

85

2.2.5

Bevaknings-och uldelningsförfarandet m. m...... 

.. 

86

2.3

Förfarandel vid fatligkonkurs .................................... 

.. 

89

2.4

Konkursgäldenärs skyldigheter, m.m......................... 

91

2.5

Konkurskoslnader...................................................... 

93

2.6

Närliggande rättsområden  ....................................... 

.. 

96

2.6.1

Utmätning och utmälningsed  ........................... 

96

2.6.2

Ackord  .............................................................. 

97

2.6.3

Slallig lönegaranti.............................................. 

99

2.7 Statistiska uppgifter................................................... 

100

3

Prop. 1975/76: 210 om ändring i konkurslagen m. m...... 

103

4

Konkurslagskommitténs betänkande (SOU   1977:29) Konkursför­valtning           

105

4.1

Kommitténs förslag i sammandrag............................. 

105

4.2

Huvudgrunder för kommitténs lagförslag i fråga om förvalt­ningen i ordinär konkurs            

107

4.2.1

Reformens inrikining ......................................... 

107

4.2.2

Samråd och informaiion..................................... 

107

4.2.3

Övriga frågor angående förvaltningen............... 

110

4.3............................................................................. Huvudgrunder för kommitténs lagförslag i fråga om tillsynen i

ordinär konkurs ........................................................ 

114

4.3.1

Tillsynen i slort .................................................. 

114

4.3.2

Rällens ombudsman........................................... 

115

4.3.3

Nytt lillsynsorgan .............................................. 

116

4.3.4

Vissa  spörsmål  vid  en  ordning  med  kronofogdemyn­dighet som lillsynsorgan       

120

Prop. 1978/79:105

714

4.3.5

Organisationsfrågor m.m....................................    123

4.3.6

Granskningsmän ................................................    124

4.4 Arbetsmarknads-och regionalpolitiska intressen vid konkurs  .   124

4.4.1

Bakgrund   .........................................................    124

4.4.2

Kommitténs förslag.............................................    125

4.5 Tvistiga fordringar i ordinär konkurs...........................    127

4.5.1

Allmänna synpunkier.......................................... 

127

4.5.2

Längre anmärkningstid och ökade befogenheter för för­vallaren         

128

4.5.3

Förlikningsorgan................................................. 

. 

129

4.5.4

Rättens handläggning av hänskjutna Ivister. m. m 

130

4.6

Avskaffande av borgenärssammanlräden ................. 

132

4.7

Huvudgrunder för  kommitténs  förslag  i  fråga  om   mindre konkurs           

133

4.7.1

Allmänt............................................................... 

133

4.7.2

Gränsdragningen mellan mindre och ordinär konkurs ...

133

4.7.3

Förvaltningsorgan.............................................. 

. 

133

4.7.4

Bestämmande av handläggningsform................. 

135

4.7.5

Förvaltning och lillsyn.......................................... 

137

4.7.6

Taxesäuning av förvallararvoden........................ 

138

4.8 Gäldenärens skyldigheler m.m.................................... 

139

4.8.1       Tillämpning av bestämmelserna när konkursgäldenären

är juridisk person............................................... 

. 

139

4.8.2

Gäldenärens rörelsefrihet under konkursen....... 

. 

139

4.8.3

Gäldenärens rörelsefrihet under liden för prövning av konkursansökan, m. m           

141

4.8.4

Bouppieckningsed............................................... 

. 

142

4.8.5

Tvångsmedel mot gäldenären............................. 

. 

143

4.8.6

Ersättning för inställelse  ................................... 

. 

145

4.9 Kostnader för reformen ............................................. 

145

5  Föredraganden   ............................................................ 

146

5.1

Allmänna utgångspunkter  ........................................    146

5.2

Förvallning i ordinär konkurs......................................    156

5.2.1

Förvaltares kvalifikationer.................................. 

156

5.2.2

Utseende av förvaltare...................................... 

.. 

159

5.2.3

Antalet förvallare................................................ 

161

5.2.4

Sakkunnigt biträde............................................. 

163

5.2.5

Förvaltarens ställning m. m................................ 

163

5.2.6

Arbetstagamas ställning i arbetsgivares konkurs 

169

5.2.7

Tvång för besittningstagande av boets egendom m. m. ..

173

5.2.8

Brottsutredning.................................................. 

. 

177

5.2.9

Konkursbos bokföringsskyldighet m.m............... 

. 

179

5.3 Tillsyn i ordinär konkurs ............................................. 

. 

184

5.3.1

Inledning............................................................ 

184

5.3.2

Frågan om lillsyn av konkursdomaren............. 

187

5.3.3

Innehållei i tillsynen och valel av lillsynsorgan... 

188

5.3.4

Granskningsmän................................................ 

197

5.3.5

Vissa frågor i samband med tillsynen................. 

197

5.4

Tvistiga fordringar i ordinär konkurs........................... 

. 

200

5.5

Utseende av person all vara rådgivare och/eller förlikningsman

i ordinär konkurs........................................................    205

5.6

Arvodesprövning i ordinär konkurs.............................    206

5.7

Mindre konkurs...........................................................    208

Prop. 1978/79:105

71

5

5.7.1

De grundläggande principerna för reformen  .... 

208

5.7.2

Gränsdragningen mellan ordinär och mindre konkurs, m.m     

214

5.7.3

Förvaltning......................................................... 

220

5.7.4

Tillsyn................................................................. 

227

5.7.5

Konkursens upphörande................................... 

229

5.7.6

Bestämmande av arvode m. m.......................... 

. 

232

5.7.7

Ansvaret för konkurskostnader......................... 

. 

233

5.7.8

Företrädesordningen mellan konkurskoslnader och an­nan boets skuld          

234

5.8 Konkursgäldenärens skyldigheter m.m..................... 

. 

237

5.8.1

Inledning........................................................... 

. 

237

5.8.2

Gäldenärens lörelsfrihet under konkurs............. 

. 

242

5.8.3

Gäldenärens rörelsefrihet när konkursansökan har gjorls

245

5.8.4

Kvarstad m. m. när konkursansökan har gjorts    

247

5.8.5

Giltighetstid för säkerhetsåtgärd....................... 

. 

249

5.8.6

Edgång m.m....................................................... 

. 

250

5.9 Koslnader för reformen ............................................ 

251

5.10

Ikraftträdande  ....................................................... 

253

5.11

Upprättade lagförslag.............................................. 

254

6 Specialmotivering............................................................ 

254

6.1

Förslaget till lag om ändring i konkurslagen (1921: 225)            

254

6.2

Förslaget till lag om ändring i jordabalken ................ 

356

6.3

Förslaget lill lag om ändring i lagen (1921: 244) om utmälnings­ed    

357

6.4

Förslaget lill lag om ändring i lagen (1956: 217) om vissa kredit­inrättningars konkurs          

357

6.5

Förslaget lill lag om ändring i lagen (1970: 741) om statlig löne­garanti vid konkurs  

358

6.6

Förslaget lill lag om ändring i lagen (1971:494) om exekuiiv för­säljning av fast egendom     

360

6.7

Förslaget lill lag om ändring i lagen (1971: 500) om exekutiv för­säljning av luftfartyg m. m  

360

6.8

Förslaget till lag om ändring i rättshjälpslagen (1972:429)         

361

7

Hemställan

362

8

Beslut

362

Bilagor

1

Konkurslagskommitténs förslag...................................... 

363

2

Sammanställning av remissyttranden ............................ 

434

3

De remitterade förslagen................................................ 

. 

620

Utdrag av lagrådets prolokoll den 31 januari 1979........... 

690

Utdrag av regeringsprotokollet den 8 februari 1979......... 

705

Norstedts Tryckeri. Stockholm 1979