Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1980/81:183

Regeringens proposition

1980/81:183

om fortsatt fysisk riksplanering

beslutad den 2 april 1981.

Regeringen föreslår riksdagen alt anlaga del förslag som har upptagits i bifogade utdrag av regeringsprotokoll.

På regeringens vägnar THORBJÖRN[REDACTED_EFTERNAMN]

GEORG[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

I proposifionen lämnas förslag till riktlinjer för det fortsatta arbetet med fysisk riksplanering, vilka innebär att arbetet så längt möjligt inordnas i den fortlöpande planerings- och beslutsprocessen, främsl i anslutning lill kommunemas markanvändningsplanering. Den fysiska riksplaneringen skall bedrivas i samarbete mellan staten och kommunerna utan krav pä den typ av omfattande samfidiga redovisningar från alla kommuner som har förekommit under program- och planeringsskedena i den fysiska rikspla­neringen.

Berörda myndigheter föreslås svara för all ange den närmare innebörden av olika sektoriella riksintressen. Under de närmaste åren bör formerna för den fysiska riksplaneringens kunskapsförsörjning utvecklas.

För riksdagens kännedom redovisas i propositionen även vissa nya hushållningsfrågor som bör behandlas i den fysiska riksplaneringen. Del gäller främst markanvändningsfrågor vid utnyltjandel av inhemska ener­giresurser samt havsresursernas utnyttjande och skydd. Vidare tas upp hur vissa frågor beträffande anläggningar för transporter och energidistribution samt tätortsstrukturen bör behandlas i den fysiska planeringen.

1    Riksdagen 1980181. I saml. Nr 183

Prop. 1980/81:183

2

Utdrag

BOSTADSDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1981-04-02

Närvarande: statsministern Fälidin, ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Äsling,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Bu­renslam[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Boo,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Da­nell, Petri,[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om fortsatt fysisk riksplanering

1    Inledning

1.1 Bakgrund

I september 1979 publicerades bostadsdepartementets rapport (SOU 1979: 54, 55) Hushållning med mark och vatten 2. I rapporten presenteras överväganden och lämnas förslag beträffande formerna för den fortsatta fysiska riksplaneringen. Vidare behandlas vissa mera långsiktiga fråge­ställningar rörande hushållningen med mark och vatten. Exempel på så­dana frågeställningar är resurser för energiändamål, vattenhushållning och havsområdenas behandling. Tätorts- och infrastrukturfrågornas behand­ling i planeringen tas också upp. Förslagen till åtgärder bygger på dels erfarenheter som har vunnits under det tidigare arbetet med den fysiska riksplaneringen, dels resultat av nya sludier och utredningar rörande an­språk och tillgångar på fysiska resurser av nationell betydelse.

Rapporten har remissbehandlats. Remissyttranden har avgetis av hov­rätten över Skåne och Blekinge, hovrätten för Nedre Norrland, vatten­överdomstolen, centralnämnden för fastighetsdata, överbefälhavaren, för­svarets forskningsanstalt, fortifikationsförvaltningen, civilförsvarsstyrel­sen, försvarets fastighetsnämnd, socialstyrelsen, statens järnvägar, statens vägverk, transportforskningsdelegationen, sjöfartsverket, Sveriges me­teorologiska och hydrologiska institut, luftfartsverket, statens geotekniska institut, transportrådet, statistiska centralbyrån, kammarkollegiet, stats­ kontoret, riksrevisionsverket, riksuntikvarieämbetet gemensamt med sta­tens historiska museer, naturhistoriska riksmuseet, statens sjöhistoriska museum, universitets- och högskoleämbetet, universitetet i Stockholm,

Prop. 1980/81:183

3

universitetet i Uppsala, universitetet och lekniska högskolan i Linköping, universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN], universitetet i Göteborg, universitetet i Umeå, tek­niska högskolan i Stockholm, Chalmers tekniska högskola, högskolan i Örebro, högskolan i Växjö, högskolan i Karlstad, högskolan i Luleå, slalens kulturråd, forskningsrådsnämnden, nordiska institutet för sam­hällsplanering, lantbruksslyrelsen, skogsstyrelsen, statens livsmedels­verk, fiskeristyrelsen, statens naturvårdsverk, beredningen för planering och samordning av statliga insatser för rekreation m.m., koncessions­nämnden för miljöskydd, miljödalanämnden, Sveriges lantbruksuniversi­tet, generaltullstyrelsen, överstyrelsen för ekonomiskt försvar, Sveriges turistråd, arbetsmarknadsstyrelsen, bostadsslyrelsen, statens råd för byggnadsforskning, statens institut för byggnadsforskning, statens plan­verk, statens lantmäteriverk, statens industriverk, rådgivande nämnden för transport av farligt gods, Sveriges geologiska undersökning, nämnden för statens gruvegendomar, nämnden för energiproduktionsforskning, sta­tens vattenfallsverk, styrelsen för teknisk utveckling, delegationen för samordning av havsresursverksamheten, mineralpolitiska ulredningen, statens delegation för rymdverksamhet, domänverket, länsstyrelsernas organisationsnämnd, samtliga länsstyrelser, jakt- och viltvårdsberedning­en, utredningen om den slatliga rekreations- och turistpolitiken, fritids­boendekommittén , landskapsinformationsutredningen, oljeersättningsde­legationen, 19 landstingskommuner, 158 kommuner. Nordvästra Skånes kommunalförbund. Sydvästra Skånes kommunalförbund. Göteborgsre­gionens kommunalförbund, Kungl. vetenskapsakademien. Ingenjörsve­tenskapsakademien, Svenska handelskammarförbundet. Riksförbundet för hembygdsvärd. Svenska föreningen för hembygdsvård. Svenska för­eningen för byggnadsvård. Svenska kommunförbundet. Landstingsförbun­det, Svenska samernas riksförbund. Svenska hamnförbundet. Svenska naturskyddsföreningen, Sveriges fältbiologiska ungdomsförening, Sveri­ges skogsägareföreningars riksförbund. Svenska jägareförbundet, Sveriges industriförbund, Lantbrukarnas riksförbund. Svenska kraftverksförening­en, Sveriges riksidrottsförbund. Tjänstemännens centralorganisation (TCO), Centralorganisationen SACO/SR, Landsorganisafionen i Sverige (LO), Svenska arbetsgivareföreningen. Centrala driftledningen. Vatten­värnet, Skid- och friluftsfrämjandet, Sveriges fritidsfiskares riksförbund, Älvräddamas samarbetsorganisaUon, Svenska arkitekters riksförbund. Hyresgästemas riksförbund, Sveriges allmännyttiga bostadsförelag. Hyresgästernas sparkasse- och byggnadsföreningars riksförbund (HSB), Riksbyggen, Kooperativa förbundet. Näringslivets byggnadsdelegation, Studiegmppen för Frostvikens sportfiskeklubb, Tanums naturskyddsför­ening, Aktion Skåne-Miljö, Härryda naturvårdsförening, Landskapsarki­tekternas riksförbund, Svenska hälso- och sjukvårdens tjänstemannaför­bund, Resarö Miljöstiftelse, Sveriges fastighetsägareförbund. Skogsindu­striemas samarbeisutskott och Centerns ungdomsförbund.

Prop. 1980/81:183

4

Till prolokollet i delta ärende bör fogas en sammanfattning av rapporten Hushållning med mark och vatten 2 som bilugu 1 och en sammanställning av remissyttrandena över rapporten som bilaga 2.

1.2 Propositionens uppläggning och innehåll

Den fysiska riksplaneringens uppbyggnadsskede får anses genomfört i och med all den pågående elappen av planeringsskedet avslutas år 1982. Mot bakgrund av de överväganden och förslag som redovisas i rapporten Hushållning med mark och vatten 2 samt remissyttrandena över denna föreslår jag i det följande riktlinjer för det fortsatta arbelel med fysisk riksplanering. Jag kommer atl behandla planeringsprocessen (avsnitt 2.2.1), lagreglering av riktlinjerna för hushållning med mark och vatten (avsnitt 2.2.2), den kommunala fysiska översiktsplaneringens roll i den fysiska riksplaneringen (avsnitt 2.2.3) och kunskapsförsörjningen (avsnitt 2.2.4). Jag redovisar även min syn på hur vissa verksamheler och sektorer bör behandlas i den fortsatta fysiska riksplaneringen (avsnitt 2.3).

2   Föredragandens överväganden

2.1 Den hittillsvarande fysiska riksplaneringen

Regeringen redovisade i proposition 1972:111, bil. 2 förslag till riktlinjer för hushållning med mark och vatten och till former för en fortlöpande fysisk riksplanering. Förslagen i propositionen godtogs i allt väsentligl av riksdagen (CU 1972: 35, rskr 1972: 348).

I propositionen angavs tre huvuduppgifter för den fysiska riksplanering­en, nämligen

1.    att kartlägga dels de långsiktiga önskemål som skilda intressen riktar

mot mark och andra naturtillgångar, dels de tillgängar som svarar mot

anspråk som kan förutses,

2.

att analysera i vilken utsträckning det föreligger konflikter mellan olika anspråk och klarlägga konsekvenserna av alternativa sätt atl utnyttja naturresurserna samt

3.

att i den mån det är motiverat av riksintresse dra upp riktlinjer för hushållningen med sådana naturtillgångar som är eller kan väntas bli efter­frågade av skilda intressen eller som är särskilt känsliga för miljöpåverkan.

Arbetet med att fullfölja och vidareutveckla de beslutade riktlinjerna för hushållning med mark och vatten har förts vidare i ett program- och ett planeringsskede. Resultaten av aibetet har redovisats i proposition 1975/ 76:1 (programskedet) och proposition 1978/79:213 (planeringsskedet). I den sist nämnda propositionen lade regeringen fram förslag till vissa kom­pletterande utgångspunkter för planeringen i fråga om hushållning med jordbruksmark och utveckling av frifidsbebyggelse i områden med s.k.

Prop. 1980/81:183

5

geografiska riktlinjer. Förslagen i propositionerna godtogs av riksdagen (CU 1975/76: 1, rskr 1975/76:45 och CU 1979/80:6, rskr 1979/80:87).

Arbetet under planeringsskedet har inneburit att intentionerna i den fysiska riksplaneringen har kunnat fullföljas i betydelsefulla delar. För vissa områden har emellertid en fördjupad planering ansetts nödvändig. En redovisning till regeringen av denna planering skall enligl regeringens beslut i anslutning till planeringsskedet göras av de berörda länsstyrelserna under år 1982. Vissa länsstyrelser har under slutet av år 1980 redovisat för regeringen hur långl planeringsarbetet har fortskridit. Länsslyrelserna i Kristianstads och Malmöhus län har lagt fram förslag till markhushåll­ningsprogram för Skåne. Dessa redovisningar och förslag bereds f. n. i regeringskansliet.

Under program- och planeringsskedena, som har haft sin tyngdpunkt på lokal och regional nivå, har vissa åtgärder vidtagits även på central nivå för att vidareutveckla den fysiska riksplaneringen. I della sammanhang bör nämnas propositionerna om riktlinjer i den fysiska riksplaneringen för vissa s.k. obrutna fjällområden (prop. 1977/78:31) och för vattendrag i norra Svealand och Norrland (prop. 1977/78:57) som riksdagen behand­lade i december 1977 (CU 1977/78:8 och 9, rskr 1977/78:99 och 100). Därefter har riksdagen även tagit ställning lill regeringens proposition om avgränsning av obrutna fjällområden (prop. 1980/81:71, CU 1980/81:99, rskr 1980/81:155), vilken främst behandlar vissa avgränsningsfrågor i an­slulning lill två aktualiserade vägar i Västerbottens och Norrbollens län.

Enligt nu gällande ansvarsfördelning för den fysiska riksplaneringen ankommer det i första hand pade myndigheter som företräder olika sekior-inlressen att redovisa de anspråk av betydelse från rikssynpunkl som varje sektor ställer på användningen av landets mark- och vattentillgångar. Mot bakgmnd av bl.a. sådana redovisningar av sektoriella riksintressen har riksdagen angett riktlinjer för hur dessa inlressen bör beaklas i den fysiska planeringen och vid ställningstaganden till enskilda tillståndsfrågor, s. k. verksamhetsunknutna riktlinjer. Exempel på seklorer som omfattas av verksamhetsanknutna riktlinjer är jordbruk, skogsbruk, fiske, renskötsel, naturvård, friluftsliv och kulturminnesvård. Mol bakgrund av en bedöm­ning av konflikterna mellan olika anspråk som skilda intressen riktar mot mark och andra naturtillgångar har riksdagen också angett riktlinjer för hushållningen med mark och vatten i vissa områden, s. k. geogrufisku riktlinjer. Dessa riktlinjer anger hur från rikssynpunkt markanvändningen bör prioriteras i vissa områden, t.ex. kuster, fjällområden, outbyggda älvar och älvsträckor samt vissa områden som har särskilda förutsättning­ar för industriell verksamhet. För atl åstadkomma en god hushållning med mark och vatten i enlighet med den fysiska riksplaneringens intentioner har statsmakterna dessulom för områden som berörs av de geografiska riktlinjerna samt för vissa andra områden angett alt det från rikssynpunkl är angeläget med fysisk planering, pluneringsriktlinjer.

Prop. 1980/81:183

6

De former som har valts för den fysiska riksplaneringen medför all planeringsarbetet engagerar etl stort anlal organ på olika nivåer. Kommu-nernu har grundläggande uppgifter genom att riktlinjerna förutsätts bli behandlade i ett kommunalt programarbete och komma lill uttryck i bl.a. kommunernas fysiska planer. Ämbetsverkens uppgifter beslår i alt utarbe­ta underlagsmaterial för den kommunala planeringen, della i samråd samt följa upp kommunernas planering. Verken har därvid ocksä lill uppgift atl i enlighet med sina instruktioner företräda vissa allmänna intressen. Läns-styrelsernu har förmedlande uppgifter mellan kommunerna å ena sidan samt regeringen och ämbetsverken å den andra när det gäller frågor av belydelse för den fysiska riksplaneringen. Länsslyrelserna har också an­svar för rådgivning lill kommunerna och för samordning av planeringen mellan kommunerna. Vidare har länsstyrelserna till uppgift atl i samråd och vid fastställelseprövning av planer m. m. bevaka olika nationella intressen samt att med stöd i speciallagstiftningen inom främst naturvårds-området säkerställa skyddet av olika riksinlressanla objekl och områden.

Riktlinjerna för hushållning med mark och vatten är inte förenade med några direkta rättsverkningar. Riktlinjerna är emellertid vägledande för regeringens och de statliga myndighelernas handlande vid alla beslul om sådan markanvändning som riktlinjerna avser (prop. 1972:111, CU 1972:35, rskr 1972:348). Det har också förutsatts att rikfiinjerna beaktas vid kommunala beslut om markanvändningen. I cirkulär (SFS 1973: 15) har regeringen anbefallt samtliga slatliga myndigheter alt beakla de rikllinjer som statsmakterna har dragit upp för hushållningen med mark och vatten. Regeringen har enligl 10a § byggnadslagen (1947:385, omtryckt 1972:775, 10a§ ändrad senast 1975:439) (BL) befogenhet all under vissa förutsätt­ningar föreskriva att kommunen skall upprätta generalplan, som tillgo­doser ett visst riksintresse.

Del hittills genomförda arbetet visar enligt min mening atl riktlinjerna i den fysiska riksplaneringen har h.aft stor positiv betydelse för all hävda viktiga hushållningsfrågor belräffande marken och vattnet. Jag vill särskill framhålla att skyddet har stärkts väsenlligl för den brukningsvärda jord­bruksmarken, större områden av riksintresse för naturvård, friluftsliv och kulturminnesvård, icke exploaterade kuster och Qällområden saml om­byggda älvar och älvsträckor. Jag bedömer att resultatet av arbetet med den fysiska riksplaneringen väl har svarat mot de ursprungliga intentioner som statsmakterna uttryckte år 1972.

I anslutning till arbetet med den fysiska riksplaneringen har det skett en betydande utveckling av den kommunala fysiska översiktsplaneringen. 1 samband med genomförandet av program- och planeringsskedena har näs­tan samlliga kommuner utarbetat s. k. kommunöversikter. 1 ungefär en fjärdedel av kommunerna finns också kommunomfallande s. k. markdispo-sitionsplaner. I många kommuner finns markdispositionsplaner för kust­områden, insjöområden och älvdalar. Det finns sålunda nu en översiktlig

Prop. 1980/81:183

7

redovisning av den pågående markanvändningen och viktigare markan­språk i landet. I arbetet med den fysiska riksplaneringen har vidare for­merna utvecklats för samverkan meJlan staten och kommunerna när det gäller markanvändningsfrågor.

2.2 Former för fortsatt fysisk riksplanering

2.2.1 Planeringsprocessen

Arbetet med att genomföra beslutade riktlinjer för hushållning med mark och vatten föreslås i rapporten Hushållning med mark och vatten 2 i huvudsak ske i kommunernas fortlöpande planering utan krav på samlade redovisningar från kommunerna av hur detta arbete bedrivs. Uppföljning av att riktlinjerna tillgodoses i plan- och fillslåndsbeslut torde i första hand kunna ske av länsstyrelserna i den ordinarie planerings- och beslutproces-sen i enlighet med olika lagar och förordningar. I etl system utan krav på större samlade redovisningar behöver regeringen emellertid ha vissa möj­ligheter att följa upp hur den fysiska riksplaneringen fullföljs lokalt. En lämplig form för detta kan enligt rapporten vara att länsstyrelserna vid behov i den årliga rapport som skall lämnas till regeringen om länsplane­ringen också behandlar planeringsläge och särskilda problem som berör hushållningen med mark och vatten. Remissinstanserna instämmer i all­mänhet i dessa förslag.

Som framgår av vad jag tidigare har anfört är den fysiska riksplaneringen en planeringsprocess genom vilken en systemafisk samordning åsladkoms dels mellan olika nationella sektorintressen, dels mellan staten och kom­munerna om sådana mark- och vattenhushållningsfrågor som bedöms vara viktiga från rikssynpunkt och för vilka särskilda insatser behövs. Därmed är det också klart att det rör sig om en process i vilken det materiella innehållet med liden förändras och där mark- och vatlenanvändningsfrågor som bedöms viktiga från rikssynpunkt fortlöpande skall kunna behandlas.

De erfarenheter som har vunnits i det hittills bedrivna arbetet med den fysiska riksplaneringen kan enligt min mening läggas till grund för ställ­ningstaganden till hur arbetet skall föras vidare som en del av den fortlö­pande fysiska planeringen på olika nivåer. Jag vill nu redovisa min syn på hur planeringsprocessen bör vara upplagd i sina huvuddrag.

Det ankommer på regeringen att för sådana frågor som behandlas i den fysiska riksplaneringen överväga behovet av riktlinjer för hushållning med mark och vatten för berörda verksamheter eller geografiska områden. Jag tar i det följande upp förslaget att sådana materiella riktlinjer skall ges i form av lagbestämmelser. Regeringen bör vidare ha möjlighet att, ulan att inhämta riksdagens godkännande, med hänsyn till ett visst riksintresse besluta om att planering skall ske för en viss verksamhet eller ett visst område. Kartläggningar och analyser av mark- och vattenanvändningen och av miljöförhållandena samt särskilda utredningar utförda av kom-

Prop. 1980/81:183

8

muner, länsstyrelser och centrala ämbetsverk bör i fortsättningen utgöra underlag för regeringens bedömning av vilka frågor som skall tas upp till behandling i den fysiska riksplaneringen och av behovet av riktlinjer för berörda verksamheter eller geografiska områden.

De översiktliga planer som kommunerna har arbetat fram under pro­gram- och planeringsskedena torde komma att fortlöpande revideras. Med en mllande översiktlig kommunal planering av detta slag, kan behovet av atl följa upp hur intentionerna i den fysiska riksplaneringen fullföljs i den kommunala planeringen tillgodoses på ett enklare sätt än hittills. Enligt min mening behövs inga omfattande samtidiga redovisningar från kommu­nerna av det slag som har förekommit lidigare.

I den mån statsmaktema beslutar om ändrade eller nya riktlinjer för hushållningen med mark och vatten bör dessa kunna inarbetas i den fortlöpande planeringsprocessen. Jag fömtsätter därvid att den närmare avgränsningen av olika områden och intressen kommer att ske på samma sätl som hittills, dvs. genom att berörda kommuner och länsstyrelser vid samråd om kommunala översiktsplaner kommer överens om lämpliga av­gränsningar och om behovet av eventuell närmare planläggning m. m. Det ankommer på länsstyrelserna att tillsammans med berörda kommuner härvid överväga behovet av kompletterande planerings- och utredningsin­satser för att statsmakternas beslut skall kunna fullföljas. I den mån an­språk ställs på revidering av tidigare upprättad översiktsplan, bör denna göras vid en tidpunkt som är anpassad till den kommunala planeringens fömtsättningar. Bevakning av att olika riksintressen tillgodoses i den över­siktliga planeringen bör således i första hand ske genom de samråd som äger rum mellan kommunerna saml länsslyrelserna och olika regionala myndigheter. Önskemål från kommunerna om ändringar i riktlinjerna kan likaledes föras vidare genom de samråd m.m. som fortlöpande sker med länsstyrelserna.

Regelbundna kontakter bör upprätthållas mellan länsstyrelserna och de ämbetsverk som är berörda av den fysiska riksplaneringen. Ömsesidig information bör därvid lämnas ifråga om dokumentation och bevakning av från seklorsynpunkt riksinlressanla objekt, områden och verksamheter. Det ingår i länsstyrelsens ansvar att om så erfordras och efter samråd med berörda kommuner, fästa regeringens uppmärksamhet på behovet av kom­pletterande eller ändrade rikllinjer för hushållning med mark och vatten eller pä behovet av att ange närmare utgångspunkter från rikssynpunkt för sådan planering som behövs med hänsyn till visst riksintresse.

Förslaget i rapporten att frågor som rör hushållningen med mark och vatten skall redovisas i den årliga rapport som skall lämnas till regeringen om länsplaneringen övervägs i det översynsarbete beträffande planerings­verksamheten inom länsslyrelsernEi som f. n. pågår inom regeringskansliet (prop. 1980/81:20, bil. 14 s. I).

Det ankommer på länsstyrelserna att i enskilda plan- och tillståndsbeslut

Prop. 1980/81:183

9

ansvara för alt olika nationella markanvändningsinlressen tillgodoses. 1 de fall kommunen och länsslyrelsen inle är överens om hur beslutade rikt­linjer skall fullföljas i den kommunala planläggningen, kan länsstyrelsen med stöd i byggnadslagstiftningen vägra fastställelse av plan eller under­ställa frågan regeringens prövning.

Enligt byggnadslagstiftningen är det ytterst regeringen som har ansvaret för att statsmakternas intentioner i den fysiska riksplaneringen fullföljs i den kommunala planeringen. Så bör vara fallet även i fortsättningen. Endasi i undantagsfall har regeringen för att hävda riksintressen behövt använda de möjligheter som finns att enligl 10 a § byggnadslagen förelägga en kommun att upprätta generalplan.

I ett system som inte bygger på samtidiga omfattande redovisningar från kommunerna kan regeringen beträffande något visst markanvändningsin­tresse ha behov av alt följa upp att intentionerna i den fysiska riksplane­ringen fullföljs av kommunerna. Även behovel av särskilda planeringsin­satser för att tillgodose ett visst riksintresse kan ibland kräva en belysning. De redovisningar som i sådana fall kan bli nödvändiga bör enligt min mening kunna göras av länsstyrelserna efter särskilt uppdrag från regering­en. Länsstyrelsernas fortlöpande samråd med kommunerna och de statliga sektormyndigheterna på regional nivä kan förutsättas ge tillräckligt under­lag för sådana redovisningar. De bör därmed kunna fullgöras utan särskilt resurstillskott vid länsstyrelserna.

2.2.2 Lagreglering av riktlinjerna för hushållning med mark och vatten

Vid den fastställelseprövning som staten gör av kommunala planer skall bedömas bl. a. hur kommunen har tillgodosett de olika intressen som anges i byggnadslagstiftningen, dvs. BL och byggnadstadgan (1959:612, om­tryckt 1972:776, ändrad senast 1980:408) (BS). De bestämmelser som avses är främst 4 och 5§§BL och 9-13 §§BS. Av riksdagens beslut om riktlinjer för hushållning med mark och vatten följer att vissa specificerade intressen skall ges särskild tyngd vid den avvägning mellan olika intressen, som kommunerna och staten har att göra enligt byggnadslagstiftningen.

Riktlinjerna för hushållning med mark och vatten har emellertid, som jag tidigare har anfört, ingen direkt rättsverkan. Såväl i rapporten Hushållning med mark och vaUen 2 som i betänkandet (SOU 1979:65, 66) Ny plan- och bygglag (PBL-ulredningen) föreslås att riktlinjerna förs in i en ny plan- och bygglag. Härigenom klargörs vilken effekt riktlinjerna skall ha för efterföl­jande plan- och tillståndsbeslut. Genom en lagreglering ges enligt utred­ningsförslagen också en bättre överblick över gällande riktlinjer, vilka f. n. återfinns i skilda propositioner och utskottsbetänkanden.

Förslaget innebär följande ändringar i förhållande till nuläget. Om rikt­linjerna regleras i lag kommer riksdagen att ta ställning till ändringar eller kompletteringar av dessa i egenskap av lagstiftare. Sådana ställningstagan­den får därvid formen av beslut om ändring av byggnadslagstiftningen.

Prop. 1980/81:183

10

Förslaget om lagreglering tillstyrks av flerlalel av de remissinsianser som har yttrat sig i frågan.

Även jag anser att riktlinjerna för hushållning med mark och vatten bör lagregleras. En lagreglering skulle innebära att den osäkerhet om riktlinjer­nas rättsliga innebörd som nu finns undanröjs. Härigenom får hela den process som den fysiska riksplaneringen innebär en ökad stadga, som i sin tur ger fömtsättningar för förenklingar i planerings- och beslutsprocessen.

I regeringskansliet övervägs f. n. dels frågan om den närmare utform­ningen av lagregleringen beträffande såväl de verksamhelsanknutna som de geografiska riktlinjerna, dels förslagen i rapporten om ändrade och nya geografiska riktlinjer.

2.2.3 Den kommunala fysiska översiktsplaneringens roll i den fysiska riks­planeringen

Jag har tidigare framhållit att den kommunala fysiska översiktsplane­ringen är av grundläggande betydelse i arbetet med den fysiska riksplane­ringen. Det är främst genom denna översiktsplanering som riktlinjerna för hushållning med mark och vatten fors in i planeringsprocessen. Översikts­planeringens utformning och ställning får därför stor betydelse för genom­förandet av den fysiska riksplaneringens intentioner.

Under senare år har nästan samtliga kommuner upprättat och antagit s.k. kommunöversikter, i vilka anges behov av fortsatt mera detaljerad planering samt riktlinjer för bebyggelseutvecklingen. Kommunöversiklen har i många kommuner en betydelsefull roll, bl.a. i samband med ställ­ningstaganden i enskilda byggnadsiirenden. Kommunöversikterna har ock­så visat sig vara väl lämpade för att konkretisera statsmakternas inten­tioner beträffande hushållningen med mark och vatten. Kommunöversik­ten återfinns emellertid inte som begrepp i byggnadslagstiftningen. Statens planverk har dock rekommenderat att kommunöversikten skall handläggas enligt byggnadslagstiftningens regler för antagen generalplan (Lämplig­hetsprövning av bebyggelse utanför detaljplan, dnr U 1172/73). Kommu­nerna har som regel angett att kommunöversikten skall ses över inom en period av tre till fem år. Åtskilliga kommuner har redan genomfört eller påbörjat en sådan översyn.

Omfattande förändringar i lagsliftningen belräffande den kommunala fysiska översiktsplaneringen har föreslagits av PBL-ulredningen och vat­tenplaneringsutredningen (SOU 1980: 39, 40 VaUenplanering). Förslagen från dessa utredningar bereds f. n. inom regeringskansliet. Vad gäller den översiktliga planeringen står förslagen i dessa utredningar i huvudsak i överensstämmelse med den informella planering som har utvecklats i samband med den fysiska riksplaneringens program- och planeringsske­den.

Det är flera olika nationella intressen, förutom de som anges inom ramen för den fysiska riksplaneringen, som har betydelse för den kommunala

Prop. 1980/81:183

11

fysiska planeringen. Det gäller t.ex. riktlinjerna för regionalpolitiken. Ar­betsmarknadsutskottet har uttalat (AU 1978/79:23) aU del är självklart all länsslyrelserna vid sitt samråd med kommunerna hävdar dessa riktlinjer. Delta innebär å andra sidan inte att kommunernas planmonopol enligt gällande byggnadslagstiftning ifrågasätts.

Det är enligt min mening angeläget att kommunerna i sina överväganden om markanvändning och bebyggelseutveckling inbegriper frägor om av­vägningen mellan olika nationella intressen och lokala intressen som gäller markanvändning och byggande. Det är sålunda väsentligt atl den kommu­nala fysiska översiktsplaneringen har sådana former atl bl. a. de frågor som behandlas i den fysiska riksplaneringen på ett naturiigt sätt kan behandlas fortlöpande av kommunerna. En utvecklad kommunal översiktsplanering där bl.a. olika nationella intressen har beaktats bör kunna ge ell gott underiag och vägledning för beslut i konkreta ärenden enligt de skilda lagar som rör markanvändningen. De slutliga avvägningarna mellan olika stat­liga, kommunala och enskilda intressen måste emellertid ske i samband med beslut om detaljplaner och tillståndsgivning.

För att en kommunöversikt skall kunna tillmätas betydelse vid statlig överprövning av plan- och byggnadsärenden är det väsentligl alt den är väl förankrad i byggnads- och fasUghetsbildningslagstiftningen. Eftersom kommunöversikten f. n. inte har en självständig rättsverkan, krävs tydliga hänvisningar till de lagrum och sakskäl som den allmänna lämplighelsbe-dömningen i kommunöversikten grundar sig på. I enskilda beslut i bebyg­gelse- och fastighetsbildningsärenden är det inte tillräckligt att enbart hänvisa till en kommunöversikt. Sådana beslut måsle gmndas på de för­fattningsföreskrifter som är tillämpliga och omständigheterna i det enskilda fallet. En kommunöversikt, som har antagits av kommunfullmäktige, bör emellertid enligt min mening kunna få stor betydelse som vägledning för beslut i enskilda ärenden. Självfallet blir detta dock beroende av hur väl underiaget för översikten är dokumenterat samt hur konkret och nyanserat den är utformad. Jag vill särskiU betona betydelsen av atl det av kommun­översikten går att utläsa kommunens syfte med markanvändningen till vägledning för den allmänna lämplighetsprövning som sedan skall ske vid beslut i enskilda byggnadsärenden.

Även s. k områdesplaner och andra översiktsplaner för delar av en kommun kan enligt min mening vara lämpliga instmment för att föra in nafionella intressen i den kommunala planeringsprocessen. Det gäller bl. a. i samband med planering för tätortsutbyggnad och planering för friluftsli­vets och frifidsbebyggelsens utveckling. Även vissa av de nya frågor som jag anser bör behandlas i den fysiska riksplaneringen, t. ex. markanvänd­ningsfrågor vid utnyttjande av inhemska energiresurser, bör kunna be­handlas inom ramen för arbetet med sådana planer.

Planeringen för olika statliga verksamheter har ofta stor betydelse för markanvändning och bebyggelseutveckling i kommunerna. HeU naturhgt

Prop. 1980/81:183

12

kan inte samordning på lokal nivå med annan seklorplanering åstadkom­mas genom planering inom de olika samhällssektorerna var för sig. Ställ­ningstaganden inom skilda statliga planeringsaklivileler bör därför enligt min mening följas av kommunala ställningstaganden till härav föranledda krav på markanvändning och byggande. Enligl min mening bör i den kommunala fysiska översiktsplaneringen göras en samlad bedömning av hur olika statliga och kommunala markanvändningsintressen skall tillgo­doses.

För att den kommunala fysiska översiktsplaneringen skall kunna fortsät­ta atl ulvecklas till det instrument för samordning av olika nationella och lokala markanvändningsintressen som jag nu har angett behöver del ske en bättre samordning än f n. mellan den statliga seklorplaneringen och den kommunala planeringen. Del är därför angeläget att, såväl vid utformning­en av den statliga planeringen som i samrådsförfarandet mellan kommu­nerna och olika statliga myndigheter, främst pä regional nivå, finna former för att behandla olika statliga sektorinlressen inom ramen för den kommu­nala planeringen. På den regionala nivån har länsstyrelserna ansvaret för samordningen mellan sektorerna. Planverket har enligt sin instruktion ansvar pä myndighetsnivå för samordningen av allmänna råd för den översiktliga fysiska planeringen. Jag återkommer lill förhållandel mellan den kommunala fysiska översiktsplaneringen och statliga intressen vid behandlingen av vissa sektorfrågor i avsnitt 2.3.

2.2.4 Kunskapsförsörjning

Kartläggningar och analyser av mark- och vattenanvändningen saml av naturmiljöns tillstånd och känslighet är enligl rapporten Hushållning med mark och vatten 2 nödvändiga inslag i den fysiska riksplaneringen. Genom bl.a. det arbete som har skett hittills i samband med den fysiska rikspla­neringen har samlats ett omfattande kunskapsmaterial om mark- och vat­tenanvändningen och miljöförhållandena i landet. För att vidmakthålla den kunskapsbank som har byggts upp är det enligl rapporten angelägel atl sådant material som bedöms vara värdefullt som underlag för den fysiska planeringen och i samband med tillståndsbeslut hålls aktuellt. Detta lorde enligt rapporten med utgångspunkt i befintligt material i flertalet fall kunna ske utan särskilda utredningsinsatser. I rapporten föreslås att berörda centrala myndigheter ajourhåller (iversikter på riksnivå över olika verk­samheter och intressen som är av särskild betydelse för hushållningen med mark och vatten. Vidare föreslås att sammanställningar över förhållanden av betydelse för den fysiska riksplaneringen hålls aktuella hos länsstyrel­serna. Formerna för den fysiska riksplaneringens kunskapsförsörjning be­höver enligt rapporten utredas närmare och del föreslås att planverket skall svara för en sådan utredning.

För att ge statsmakterna överblick och möjlighet att följa utvecklingen beträffande mark- och vattenanvändningen samt miljösituationen i landet

Prop. 1980/81:183

13

torde det enligt rapporten även i fortsättningen finnas behov av atl göra mera samlade redovisningar av dessa frägor. Innehållet i redovisningarna och vid vilka tidpunkter de skall göras bör enligl rapporten bestämmas av regeringen och få formen av uppdrag lill berörda myndigheler. Enligt rapporten bör planverket, naturvårdsverket och havsresursdelegationen ha det samlade ansvarel på myndighetsnivå för atl inom resp. område fortlöpande följa och ha översikt över mark- och vattenanvändningen saml miljöförhållandena i landel. Det föreslås därför atl dessa myndigheler skall svara för de samlade redovisningar som i fortsättningen kan bli aktuella i den fysiska riksplaneringen och mol bakgrund av dessa lämna regeringen förslag till eventuella ålgärder. Även i övrigt bör det enligl rapporten ankomma på dessa myndigheter att redovisa sådana frägor som bör upp­märksammas i den fysiska riksplaneringen samt lämna förslag till åtgärder för alt främja en god hushållning med landets mark- och vattentillgångar.

Remissinstanserna är överlag positiva lill de nu redovisade förslagen. Kommunförbundel anser alt översikter på riksnivå är värdefulla speciellt när nya frågor skall föras in i planeringen, t. ex. energi- och havsresursfrå­gor, och då det föreligger särskilda behov av all snabbt få en översiktlig bild av de resurser som slår till förfogande. Ä andra sidan kan förbundet inte acceptera att av statliga myndigheter upprättade översikter avseende riksintressen skall fungera som planeringsdirekliv i den fysiska riksplane­ringen.

Några remissinstanser har kommenterat förslaget om samlade redovis­ningar av mark- och vattenanvändningen samt miljöförhållandena i landet. Förslagel tillstyrks av havsresursdelegationen, naturvårdsverket och plan­verket - vilka enligt rapportförslaget skall svara för dessa redovisningar -samt av bl.a. miljödatanämnden och länsstyrelsen i Älvsborgs län. Sveri­ges industriförbund framhåller atl det knappast finns behov av atl göra ofta återkommande inventeringar och sammanställningar av exempelvis miljö­förhållandena i landet. Samlade redovisningar bör enligl förbundet begrän­sas lill att avse problem- och frågeställningar som har hög aktualitet.

För egen del anser jag att behovet av kunskapsförsörjning självfallet måste bedömas mot bakgrund av de uppgifter som den fysiska riksplane­ringen avses få i fortsättningen. Som jag tidigare har sagt blir en väsenllig uppgift för den framtida fysiska riksplaneringen att som underiag för den fortlöpande översiktliga fysiska planeringen i kommunerna förmedla infor­mation om sådana frågor som är av riksintresse för hushållningen med mark och vatten. Det är också viktigt atl statsmakternas ställningstagan­den i dessa frågor finns tillgängliga både för kommunal planering och statliga myndigheters beslutsfattande. En viktig uppgift för den fysiska riksplaneringen är vidare atl följa upp förändringar i markanvändningen, miljöförhållandena och naturresursernas utnyttjande som underlag för statsmakternas ställningstagande till nya hushållningsfrågor i den fysiska riksplaneringen. Samtliga angivna arbetsuppgifter ställer krav på en funge-

Prop. 1980/81:183

14

rande kunskapsförsörjning. Jag avser atl senare ge statens planverk i uppdrag atl i samråd med berörda ämbetsverk och länsstyrelserna lämna förslag till former för kunskapsförsörjningen. Jag vill emellertid redan nu redovisa efter vilka huvudlinjer kunskapsförsörjningen enligl min mening bör utvecklas.

De slatliga myndigheterna bör som hittills ansvara för dokumentationen av sådana resurser och anspråk inom det egna ansvarsområdet som är av riksintresse för hushållningen med mark och vatten. Det bör ingå i det uppdrag som jag nyss nämnde att klargöra vilka myndigheter som bör svara för en sädan dokumentation. Det är angeläget alt denna dokumenta­tion i fortsättningen hålls aktuell så att den kan utnyttjas av berörda parter i den fortlöpande planerings- och beslutsprocessen på olika nivåer. Detla torde i flertalet fall kunna ske med utgångspunkt i befintligt material. Härigenom torde den fysiska riksplaneringens behov av kunskapsförsörj­ning kunna tillgodoses utan den typ av särskilda utredningsinsatser som utförts i det hittills bedrivna arbetet.

Som underlag för den hittillsvarande fysiska riksplaneringen har vissa sektormyndigheter lämnat redovisningar av viktiga intresseområden. I statsmakternas beslut har angetts att vissa från nationell synpunkl viktiga intressen skall beaktas i kommunernas planering och i myndighetsbeslul av betydelse för hushållningen med mark och vatten. Dessa s. k. verksam­hetsanknutna riktlinjer preciserades under program- och planeringsske­dena och omsattes i bl.a. riktlinjer i kommunöversikterna. I många fall torde de angivna intresseområdena för olika sektorer ha avgränsats pä etl preliminärt underlag. Del är väsentligl all allt eftersom bättre malerial kommer fram, etl mer preciserat underlag presenleras av berörda seklor­myndigheter till ledning för andra myndigheters beslut samt för de revide­ringar av kommunala planer som företas.

Under arbetet med att fullfölja beslutade riktlinjer för hushållning med mark och vatten har länsslyrelserna gjort sammanställningar av bl. a. kom­munernas översiktliga planer och andra åtgärder med anledning av stats­makternas riktlinjer. Även fortsättningsvis behövs sådana sammanställ­ningar som underlag för att följa upp hur den fysiska riksplaneringens intentioner fullföljs i den kommunala planeringen. Sammanställningarna bör som hittills göras med ledning av tekniska anvisningar som utarbetas av planverket i samråd med i första hand länsstyrelserna. Länsstyrelserna torde bl.a. för egna samordningsuppgifter m.m. även i fortsättningen ha behov av liknande sammanställningar, varför det är lämpligt all länsstyrel­serna överväger möjligheterna alt löpande hålla ett underiag för dessa aktuellt. Jag bedömer atl länsslyrelsernas fortlöpande samråd med kom­muner och berörda statliga myndigheter ger tillräckligt underiag för dessa sammanställningar. Ambitionsnivån får självfallet rättas efler tillgängliga resurser vid länsstyrelserna och berörda myndigheter.

Vad gäller i rapporten föreslagna samlade redovisningar avseende mark-

Prop. 1980/81:183

15

och vattenanvändningen och miljöförhållandena i landet bör de enligl min mening främst avse tidigare inte uppmärksammade hushållningsfrågor som har hög aktualitet. Syftet med redovisningarna skall vara atl ge underiag för statsmakternas bedömning av behovet av ålgärder för att fillgodose från rikssynpunkt angelägna frägor beträffande hushållningen med mark och vatten. I likhet med vad som föresläs i rapporten anser jag att del bör ankomma på regeringen att bestämma innehåll i och tidpunkt för redovis­ningarna samt att de bör göras efter uppdrag till berörda statliga myndighe­ter.

Planverket har ett samordnande ansvar när det gäller insamling och bearbetning av kunskaper som rör hushållningen med mark och vatten. Naturvårdsverket har ett övergripande ansvar för att följa upp förändring­ar i miljöförhållandena av betydelse från rikssynpunkt. Havsresursdelega­tionen har vissa samordnande uppgifter när det gäller resursutnyttjandet i havet. I delegationens uppgifter får anses ingå att ha överblick över resurs­utnyttjandet i havet. Det är därför enligt min mening naturligt att det blir nämnda organ som i samråd med andra berörda myndigheler får i uppdrag att svara för de redovisningar rörande mark- och vattenanvändningen samt miljöförhållandena i landet som i framtiden kan bli aktuella och att mot bakgmnd av dessa lämna regeringen eventuella förslag till åtgärder. Även i övrigt bör det ankomma främst på nämnda organ, men även på andra berörda myndigheter, att uppmärksamma sådana frågor som bör behand­las i den fysiska riksplaneringen och att lämna förslag till åtgärder för att främja en god hushållning med landets mark- och vattentillgångar.

2.2.5 Sammanfattning

Sammanfattningsvis innebär det jag har sagt i det föregående följande i fråga om ansvar och arbetsuppgifter för de organ som skall medverka i den fortsatta fysiska riksplaneringen.

Jag vill inledningsvis peka på att arbetet inom länsstyrelser och ämbets­verk måste ske inom ramen för tillgängliga resurser. Det blir därför anled­ning för myndigheterna atl på sikt prioritera arbetet med översiktliga frågor inom den fysiska planeringen pä bekostnad av detaljfrågor och frågor av lokal betydelse där kommunernas beslut i ökad utsträckning kommer att få genomslagskraft.

Kommunerna bör liksom hittills ha grundläggande uppgifter. De rikt­linjer för hushållning med mark och vatten som beslutas av statsmakterna skall beaktas i kommunernas fortlöpande planeringsverksamhet. Detta klarläggs genom att riktlinjerna lagregleras. Normalt kommer inte att stäl­las krav på den typ av omfattande och samtidiga redovisningar lill rege­ringen från samtliga kommuner som har varit fallet under program- och planeringsskedena i den fysiska riksplaneringen. Det är angeläget att vida­reutveckla den kommunala fysiska översiktsplaneringen så att den i ökad utsträckning kan tjäna som instrument för atl samordna nationella och

Prop. 1980/81:183

16

kommunala intressen av betydelse för markanvändningen. Ett mer ulveck­lal samråd mellan kommunema och olika statliga myndigheter på regional nivå, främst länsstyrelsen, bör vara en lämplig form för aU föra fram de nationella intressen som skall beaktas i den kommunala planeringen.

Väsentliga uppgifter för länsstyrelserna bör vara att förmedla informa­tion mellan kommunema å ena sidan samt regeringen och ämbetsverken å den andra samt att bevaka att olika nationella intressen beaktas i den kommunala planerings- och beslutsprocessen. Vidare ankommer det på länsstyrelsema att från de staUiga sektormyndigheterna förmedla och för den kommunala planeringens behov anpassa det underlag som kommuner­na behöver för att de i sina plan- och tillståndsbeslut tillfredsställande skall kunna beakta rikthnjerna för hushållning med mark och vatten. Länssty­relserna bör vidare ansvara för samordning av planeringen mellan kommu­nerna. I de fall en kommun och länsstyrelsen inte är överens om hur beslutade riktlinjer skall fullföljas i den kommunala planeringen bör det ytterst ankomma på länsstyrelsen att exempelvis vägra fastställelse av en plan helt eller delvis eller att underställa planförslaget regeringens pröv­ning. En väsentlig uppgift för länsstyrelserna är vidare att förmedla erfa­renheter och synpunkter till ämbetsverken och regeringen beträffande fullföljandet av intenfionerna i den fysiska riksplaneringen och behovet av kompletterande riktlinjer för hushållning med mark och vatten.

Ämbetsverken bör svara för dokumentation och bevakning av riksintres­santa objekt, områden och verksamheter inom sitt verksamhetsområde. Det innebär bl. a. att verken skall upprätta och hålla översikter aktuella över verksamheter och intressen som är av betydelse för hushållningen med mark och vatten. Ämbetsverken bör uppmärksamma regeringen på eventuella behov av rikflinjer för att tillgodose viktiga mark- och vatten­hushållningsintressen. Vidare bör statens planverk, statens naturvårds­verk och delegationen för samordning av havsresursverksamheten ha an­svaret för att i samråd med berörda myndigheter mer samlat följa utveck­lingen vad gäller mark- och vattenanvändningen och miljöförhållandena i landet samt att på uppdrag av regeringen svara för redovisningar av dessa frågor.

Riksdagen skall på förslag av regeringen besluta om riktlinjer för hus­hållning med mark och vatten. Ett införande av riktlinjerna i lagstiftningen innebär att riksdagen kommer att ta ställning Ull dessa i egenskap av lagstiftare.

Regeringen har huvudansvaret för den fysiska riksplaneringen. I detta ansvar ingår att uppmärksamma områden där markanvändningsförhållan­dena är särskilt komplicerade och att för dessa områden överväga behovet av att föreskriva närmare utgångspunkter för planeringen, t. ex. genom att föreslå riksdagen att lägga fast kompletlerande riktlinjer för hushållning med mark och vatten. Det är vidare regeringens uppgift att ta initiativ till behandling av nya frågor, ge uppdrag fill ämbetsverk och länsstyrelser om

Prop. 1980/81:183

17

lägesredovisningar m. m. samt fatta beslut i enskilda ärenden då en kom­mun och länsstyrelsen inte är överens om hur beslulade rikllinjer skall fullföljas i den kommunala planeringen och besvär sker eller då ärenden underställs regeringen.

2.3 Överväganden om vissa verksamheter och sektorer

2.3.1 Inledning

I rapporten Hushållning med mark och vatten 2 görs en bred genomgång av frågor som är av intresse för hushållningen med landets samlade mark-och vattentillgångar. Beträffande de frågor som har behandlats i det hittills bedrivna arbetet med den fysiska riksplaneringen, I.ex. angående jord­bruksmarken, bevarandeintressen och försvarsinlressen, anges i rapporten atl fortsatta överväganden främsl sker i det arbele som pågår i kommuner och län med att fullfölja fastlagda riktlinjer. Jag delar den uppfattning som anges i rapporten atl dessa frågor bör behandlas vidare i pågående plane­ringsarbete med aU fullfölja fastlagda rikllinjer.

De överväganden och förslag som redovisas i rapporten kan hänföras dels till åtgärder i den fysiska planeringen på olika nivåer, dels till åtgärder som bör vidtas inom olika samhällssektorer och enligt den speciallagstift­ning som rör dessa sektorer. En del av de ätgärdsförsiag som har lagits upp i rapporten fömtsätter ändringar t. ex. i speciallagstiftningen inom jordbru­kets och skogsbrukels områden samt inom miljölagstiftningen. Jag har efter samråd med jordbruksministern mle funnil skäl att i delta samman­hang överväga rapportens förslag i nämnda avseenden.

Inte heller beträffande vissa andra frågor som har behandlats i rapporten kommer jag nu att lägga fram förslag. Frågorna har ell så starkt samband med pågående utredningsarbete eller beredningsarbete i regeringskansliet alt de lämpligen bör övervägas i del sammanhanget. Jag avser bl. a. vissa förslag till lagändringar som berör byggnadslagstiftningen, förslag rörande fritidsbebyggelse, mineral- och sötvatlenresurser saml vissa miljöfrågor. Jag kommer dock (avsnitt 2.3.7) atl kort redovisa hur jag anser att dessa frågor bör följas upp i det fortsatta arbetet inom ramen för den fysiska riksplaneringen.

När det gäller rapportens förslag om markanvändningsfrågor rörande inhemska energiresurser, vissa industrifrågor, utnyttjande av havsresurser samt vissa övergripande strukturfrågor rörande anläggningar för transpor­ter och energidistribution samt tätortsutvecklingen bedömer jag all vissa grundläggande utgångspunkter för hur dessa frågor bör behandlas i den fysiska planeringen bör redovisas för riksdagens information. Jag gör detta i del följande efter att ha samrått med övriga berörda statsråd. Jag kommer härvid att utgå från de förslag som jag tidigare har redogjort för när det gäller formerna för den fortsatta fysiska riksplaneringen.

2   Riksdagen 1980/81. I saml. Nr 183

Prop. 1980/81:183

18

2.3.2 Resurser för industriproduktion

Frägor om lokalisering av sådan industri som har behov av speciella naturresurser eller är särskilt miljöstörande har ingående behandlats i den hittillsvarande fysiska riksplaneringen (s. k. FRP-industri). Mol bakgrund av de beslutade riktlinjerna för hushållning med mark och vallen har vid södra Sveriges kuster vissa områden för lokalisering av FRP-industri re­serverats i den kommunala översiktliga planeringen. Som underiag för övervägandena i rapporten har betörda länsstyrelser och kommuner kom­pletterat lidigare sludier rörande förutsäitningar för och restriktioner mot industrilokalisering vid Norrlandskusten. Industriell eller liknande verk­samhel som är av väsenllig betydelse för landets hushållning med mark och vatten prövas av regeringen med stöd av 136a§ BL.

Mol bakgrund av redovisade studier av industriverket konstateras i rapporten all anspråken pä mark för nyetableringar av sådan industri som är av intresse i den fysiska riksplaneringen förefaller vara små.

Jag vill i detla sammanhang peka på att industriverkets sludier har genomförts under en period med låga framtidsförväntningar inom indu­strin. För egen del vill jag understryka atl bedömningar i den fysiska riksplaneringen måste ge handling:5frihet för etableringar i ett mer långsik­tigt perspektiv.

I rapporten övervägs även frågan om lokalisering av kolkondenskraft­verk mot bakgrund av lokaliseringsstudier som har utförts av Centrala driftledningen. Flera remissinstanser har kommenterat rapportens lokali­seringsöverväganden och förslag och pekat på såväl förutsättningar för som restriktioner mot lokalisering av kolkondenskraftverk.

Naturvårdsverket har i sitt yttrande framhållit atl underlaget för rappor­tens lokaliseringsöverväganden avseende kolkondenskraftverk är bristfäl­ligt. Verket har därför genomfört ett utredningsarbete som har syftat till att från nalur- och miljösynpunkt ange lämpliga regioner för lokalisering av sådana kraftverk (SNV PM 1358 Lokalisering av koleldade kondenskraft­verk). Av utredningen framgår att Skåne- och Upplandskusterna förefaller vara minst känsliga för etablering av kolkondenskraftverk. Utredningen har remissbehandlats. Remissinstanserna stöder i huvudsak de i ulredning­en anförda slutsatserna. Bl. a. industriverket, Sveriges meteorologiska och hydrologiska institut och flera länsstyrelser har dock pekat på behovet av kompletterande lokaliseringsstudier.

Ställningstaganden i den fysiska riksplaneringen avseende eventuella särskilda riktlinjer för lokalisering av kolkondenskraftverk kan enligt min uppfattning ske först sedan bl. a. naturvårdsverkets lokaliseringsstudie har utvärderats närmare och behovet av kompletterande studier övervägts. I detta sammanhang blir också de erfarenheter av stor betydelse som kan vinnas av den snabba utveckling som f. n. sker beträffande teknik för att minska de miljöproblem som hänger samman med kolkraftverk. Genom avsvavling av rökgaserna eller annan förbättrad reningsteknik bör en friare lokalisering kunna bli möjlig.

Prop. 1980/81:183

19

1 rapporten bedöms lokaliseringsmöjligheterna i de särskilt anvisade industrilägena längs södra Sveriges kuster vara tillräckliga för de etable-ringsbehov som kan förutses under överblickbar tid. 1 rapporten pekas dock på vissa begränsande faktorer för ytterligare utbyggnad av FRP-industri i de anvisade lägena. Det gäller bl.a. restriktioner p.g.a. skilda platsers känslighet för olika utsläpp samt att vissa närbelägna områden är särskilt skyddsvärda. Flertalet remissinstanser delar eller anför inga erin­ringar mot de överväganden som görs i rapporten.

Vad gäller södra Sveriges kuster villjag allmänl framhålla viklen av att det vid dessa kuster finns tillräckliga markresurser avsatta för framtida etablering av industri. Trols vissa i rapporten redovisade restriktioner i de olika lägena delar jag rapportens och flertalet remissinstansers bedömning att det inte nu finns skäl att ändra urvalel av områden för FRP-industri vid södra Sveriges kuster. De restriktioner för industrietablering som har uppmärksammats i rapporten anser jag i tillräcklig utsträckning kan beak­tas i kommunernas fortsatta planering av områdena och i samband med tillståndsprövning av de utbyggnader som kan komma atl aktualiseras. Vid tillämpning av riktlinjerna bör självfallet beaktas utvecklingen av renings­teknik m.m.

Strömstads kommun anser att riksdagens beslut med anledning av pro­gramskedet i den fysiska riksplaneringen (CU 1975/76:1) innebär att Hog-dalsområdet bör utpekas som läge för FRP-industri.

Jag vill när det gäller Hogdalsnäset påminna om de ställningstaganden som har gjorts med anledning av regeringens proposition 1978/79:213 Redovisning av planeringsskedet i den fysiska riksplaneringen. Vid be­handlingen av propositionen anförde civilutskottet (CU 1979/80:6) att även dockläge för tillverkning av oljeutvinningsplattformar kan anses vara för­enligt med de rikflinjer som gäller för området. Därav följer enligl utskottet att markbehovet för därtill knuten verksamhet motiverar att det av kom­munen föreslagna inte vattenanknutna reservområdet bör kunna godtas för utnyttjande av till djupvatten- eller docklägena direkl anknuten verksam­het. Riksdagen anslöt sig fill utskottets bedömning (rskr 1979/80:87). Riks­dagens beslut ledde till att regeringen ändrade sitt beslut den 1 mars 1979 beträffande fullföljande av riktlinjer för hushållning med mark och vatten i Göteborgs och Bohus län. Det ändrade beslutet innebär att tillverkning i dockläge av oljeutvinningsplattformar och liknande verksamhet som har särskilda krav på djupt vatten och som inte är miljöstörande bör kunna medges i Kålvik-Lunnevikenområdet. Vidare anförs i beslutet att ett inte vattenanknutet reservområde får tas i anspråk för verksamhet som är direkt knuten till verksamhet med särskilda krav på djupt vatten och som inte är miljöstörande.

Genom statsmaktemas beslut angående Hogdalsnäset har klarlagts vilka verksamheter som kan inrymmas under gällande riktlinjer. Några ändring­ar av riktlinjerna bör inte komma i fråga.

Prop. 1980/81:183

20

När del gäller Norrlandskusten och inlandet anförs i rapporten alt kon­kurrensen om mark generellt inle är lika slor i dessa områden som vid södra Sveriges kuster. Enligt rapporten finns del därför från den fysiska riksplaneringens utgångspunkter f. n. inte anledning att vid Norrlandskus­ten eller i inlandet anvisa särskilda lägen för FRP-industri. Remissinslan­serna instämmer i huvudsak i rapportens överväganden.

Jag anser att det för atl främja en god hushållning med markresurserna är angeläget att nytillkommande FRP-industri längs Norrlandskusten i första hand lokaliseras till redan befintliga industrilägen. Jag anser vidare all det är angeläget att i den kommunala markanvändningsplaneringen bevara handlingsfriheten för lokalisering av FRP-industri på platser med goda lokaliseringsförutsältningar.

Rapportens förslag om att FRP-industri inte bör få etableras vid vissa slörre, av sådan industri opåverkade, delar av Norrlandskusten kommer atl tas upp i samband med de förslag beträffande reglering i lag av riktlin­jerna i den fysiska riksplaneringen som senare kommer att föreläggas regeringen. I detta sammanhang avses också överväganden ske beträffan­de eventuellt behov av att anvisa särskilda platser för FRP-industri vid Norrlandskusten.

1 det hittillsvarande arbetet med den fysiska riksplaneringen har under­lag beträffande industrins lokaliseringsanspråk ställts samman genom sär­skilda studier som industriverket har ansvarat för. I rapporten föreslås att verket utarbetar underlag för den fysiska riksplaneringen även beträffande den framtida industriutvecklingen.

I enlighet med vad jag tidigare har sagt om kunskapsförsöijningen i den fortsatta fysiska riksplaneringen, anser jag att industriverket inom ramen för tillgängliga resurser bör ha ansvaret för att hålla ett underlag aktuellt beträffande sådana anspråk på mark och vatten som är av riksintresse och på lång sikt kan förutses för olika industrityper. Detta material bör redovi­sas på ett sådant sätt atl det dels kan tjäna som underlag för den kommuna­la planeringen, dels kan ligga till grund för överväganden på central nivå i fråga om behov av riktlinjer för att hushålla med resurser av särskilt intresse för industri. Formerna för sådana redovisningar bör utvecklas inom ramen för den utredning orn kunskapsförsörjningen i den fysiska riksplaneringen som jag, enligt vad jag tidigare har anfört, kommer aU ge planverket i uppdrag att svara för.

Jag ansluter mig till vad som anförs i rapporten om att planverket i samräd med bl. a. andra berörda myndigheter förulsätts svara för att ställa samman och redovisa erfarenheter från etableringar i och utformning av större industriområden.

2.3.3 Inhemska energiresurser

I rapporten konstateras bl. a. att det är angeläget att hushålla med mark-och vattenresurser av särskilt värde från energisynpunkt. Dessa resurser

Prop. 1980/81:183

21

bör så längt möjligt skyddas från sådana ändringar av markanvändningen som försvårar elt framtida ulnyltjande för energiändamål. Vidare under­stryks att risker för miljöstörningar av stöi-re omfattning lill följd av energi­produktion och utvinning av energiråvaror samt för konflikter mellan utnyttjande för energiändamål och annan användning av mark- och vatten­tillgångar av riksintresse bör övervägas på ett tidigt sladium i planerings­processen.

Enligl rapporten bör i den fysiska riksplaneringen i första hand upp­märksammas stora kraftproducerande anläggningar samt utnyttjande av energislag som kan slälla omfaltande krav på landets mark- och vattenre­surser, bl.a. vad gäller energislagen torv, vindkraft och energiskog som i framtiden kan komma atl introduceras i större skala. 1 rapporten nämns även atl det på sikt kan bli aktuellt atl i den fysiska riksplaneringen behandla energislag som solvärme, skiffer och vågkraft om de aktualiseras i större skala.

De remissinstanser som har yttrat sig över rapporten i denna del insläm­mer i huvudsak med vad som framförs i rapporten. Kommunförbundet framhåller att energifrågorna måste ges högsla priorilel i den fortsatta fysiska riksplaneringen. Flera kommuner pekar pä behovel av ett förbätt­rat underlagsmaterial för all kommunerna pä ell konkret säll skall kunna behandla energifrågorna i sin planering.

Kommunerna har enligt lagen (1977:439) om kommunal energiplanering elt stort ansvar för energiförsörjningen. Enligl denna lag skall kommuner­na i sin planering främja hushållningen med energi samt verka för en säker och tillräcklig energitillförsel. I 9§ BS föreskrivs atl den fysiska planlägg­ningen skall ske med tillbörlig hänsyn till bl.a. behovel av energihushåll­ning.

Mot bakgrund av energifrågornas växande betydelse och den påverkan på markanvändningen som flera energislag medför anser jag, i likhet med vad som anges i rapporten och av många remissinstanser, all det är angeläget alt mark- och valtenanvändningsaspekter avseende skilda ener­gifrågor ägnas ökad uppmärksamhet i den fysiska planeringen på olika nivåer. Det gäller särskilt beträffande olika inhemska energislag.

I regeringens proposition om rikllinjer för energipoliliken (prop. 1980/ 81:90) föreslås atl kommunerna skall ha väsentliga uppgifter för atl minska oljeanvändningen. Huvuduppgiften för den kommunala energiplaneringen anges vara att ge underlag för kommunala beslut inom energiområdet. Därigenom bör kommunerna även kunna förse staten med underlag för den nationella energipolitiken. I propositionen föreslås atl kommunerna senasl den Ijuli 1982 upprättar planer för att minska oljeanvändningen under 1980-talel. Vidare anförs aU det på sikt givelvis kan bli aktuellt alt ändra uppläggning och inriktning av energiplaneringen och all del i så fall bör prövas hur energiplaneringen förhåller sig till andra former av planering i kommunerna och hur samspelet mellan staten och kommunerna bör gä till.

Prop. 1980/81:183

22

Som ell komplement till den behandling som energifrågorna skall få enligt lagen om kommunal energiplanering vill jag, i likhet med vad flera remissinstanser har anfört, understryka betydelsen av att kommunerna i den fysiska planeringen behandlar de lokala förutsättningarna för olika energislag. I syfte att klarlägga handhngsmöjligheterna inför en introduk­tion av olika inhemska energislag är det angelägel alt kommunerna på ett tidigt stadium överväger möjliga anspråk pä mark och vallen för energiän­damål saml vilka hänsyn som måste tas med anledning av motstående mark- och vatlenanvändningsintressen och skilda energislags miljöef­fekter. Jag vill framhålla att arbete med alt analysera förutsättningarna för all ta i anspråk inhemska energislag redan pågår i flera län och kommuner. Länsstyrelserna har nyligen på uppdrag av regeringen redovisat vissa frågor om effekterna på den regionala utvecklingen av en ökad användning för energiändamål av skogsavfall och för vissa län användning av torv.

Jag går nu över till att ange hur markanvändningsaspekter avseende energifrågor bör behandlas i del fortsatta planeringsarbetet.

Bland de nya energislag som är av intresse i den fysiska riksplaneringen framslår torv som den resurs som på kort sikl kan få störst belydelse. Enligt rapporten förefaller det i många områden finnas förutsättningar för torvtäkt utan allvarliga konflikter med motstående riksintressen. Det fram­hålls emellertid att det i områden med goda förutsäitningar för torvutvin­ning erfordras ytterligare studier. Pvcmissinstanserna instämmer i huvud­sak i vad som anförs i rapporten.

Kunskaperna om landels torvtillgångar är enligt min uppfattning inle tillräckliga för atl det nu skall vara möjligt att bedöma eventuella behov av att i den fysiska riksplaneringen ange särskilda riktlinjer i syfte alt skydda sådana förekomster som är av särskilt värde från rikssynpunkt. Jag anser emellertid att det är angeläget atl de kommuner som har slörre torvtillgång­ar överväger lämpliga läktområden med beaktande av eventuella mot­stående mark- och vattenanvändningsintressen. Mot denna bakgrund bör kommunerna i sin markanvändningsplanering pröva behov och möjligheter att behålla handlingsfriheten för att på sikt utnyttja vissa områden för energiändamål. Visst underlag för sådana överväganden finns redan, ex­empelvis genom Sveriges geologiska undersöknings inventeringar av torv­förekomster och naturvårdsverkets våtmarksinventering samt de vegeta­tionskarteringar som f n. utförs. Ytteriigare underiag finns i vissa fall hos länsstyrelser och kommuner. Den typ av planeringsinsatser som jag nu har nämnt syftar till att successivt förbättra underlaget för beslutsfattande. Beslut i enskilda ärenden måste självfallet kunna fattas innan dessa plane­ringsinsatser är slutförda. Jag vill framhålla att det under 1980-talel kan bli aktuellt att ta i anspråk endasi en myckel liten del av Sveriges stora tillgångar av torv. Det är emellertid enligt min mening angeläget att ett utnyttjande av torv för energiändamål kommer i gång i vårt land och inte onödigtvis försvåras.

Prop. 1980/81:183

23

Vad gäller övriga inhemska energislag som enligl rapporten bedöms vara av intresse att behandla i den fysiska riksplaneringen, nämligen vindkraft och energiskog, bekräftar remissutfallet att kunskaperna om dessa är sämre än när det gäller torv. Enligt min bedömning är därför förutsättningarna små att nu på ett meningsfullt sätl konkrel behandla dessa frågor i den fysiska planeringen. I propositionen om riktlinjer för energipolitiken görs bedömningen att det tidigast omkring år 1985 kan bli aktuellt alt i större skala introducera vindkraft och energiskog i del svens­ka energisystemet. Jag vill mot denna bakgrund stryka under angelägenhe­ten av att kunskapsunderlaget förbättras inför en mera omfattande intro­duktion av vindkraft och energiskog så att bättre förutsättningar då finns att bedöma behovet av åtgärder bl.a. inom ramen för den fysiska plane­ringen.

Enligt rapporten är det angeläget att planer på utbyggnad av små val-tenkruftverk uppmärksammas på ett tidigt stadium i den kommunala mark­användningsplaneringen, om utbyggnad avses ske i större omfattning i elt vattendrag eller konflikter med andra markanvändningsintressen av riks-karaktär kan uppstå. Vissa remissinstanser, däribland vattenöverdomsto­len och Älvräddarnas samorganisation, ställer sig tveksamma till en mer omfattande utbyggnad av små vattenkraftverk. Riksantikvarieämbetet, länsstyrelsen i Örebro län m.fl. önskar ytterligare inventering och plane­ring av de mindre vattendragens utnyttjande. För egen del anser jag, i likhet med rapporten, att frågor om utbyggnad av små vattenkraftverk bör övervägas i kommunernas fysiska planering. Några särskilda åtgärder inom ramen för den fysiska riksplaneringen anser jag inte nödvändiga.

Beträffande kraftvärmeverk, som också behandlas i rapporten, vill jag hänvisa till aU regeringen i prop. 1980/81:90 framhåller au kommunerna i sin fysiska planering bör beakta behovet av platser för sådana anläggning­ar.

Jag går nu över till att behandla hur jag anser att energifrågorna bör följas upp i den fysiska planeringen. Som jag har framhålht behöver kun­skaperna beträffande de nya energislagen förbättras inför ställningstagan­den till hur dessa skall behandlas i den fysiska planeringen på såväl central som lokal nivå. Jag fömtsätter att statens energiverk, som enligt förslag i propositionen om riktlinjer för energipolitiken skall inrättas den I juli 1982 - och dessförinnan industriverket - svarar för att ställa samman kun­skapsunderlag avseende energitillgångar och aktualiserade projekt samt att i lämplig form redovisa detta till kommuner och länsstyrelser som underiag för överväganden i den fysiska planeringen. Utredningsarbete av betydelse i detta sammanhang pågår på flera håll och jag förutsätter att energiverket (industriverket) tar del av detta i samråd med berörda myndigheter. Vidare är det angeläget att energiverket (industriverket), inom ramen för det utredningsarbete angående kunskapsförsörjningen som jag tidigare har behandlat, samråder med planverket och kommuner beträffande utform-

Prop. 1980/81:183

24

ningen av det material som skall redovisas, så aU detta på bästa sätt blir användbart i den fysiska planeringen.

Underiag beträffande inhemska energitillgångar finns även hos vissa länsstyrelser och kommuner. Delta bör successivt kompletteras med un­deriag frän berörda ämbetsverk. Jag vill i detta sammanhang framhålla att det är angeläget att länsstyrelserna biträder med att till kommunerna förmedla det kunskapsmaterial som slälls samman centralt och även förser kommunerna med kompletterande underlag, bl. a. i form av redovisningar av skyddsvärda områden och bedömningar av regionalpolitisk karaktär. Även andra regionala myndigheter, t.ex. skogsvårdsstyrelserna och lant­bruksnämnderna, kan i många fall bidra med underlagsmaterial av betydel­se för den kommunala planeringen vad avser energifrågor.

Som jag tidigare har redovisat ftireslås i propositionen om riktlinjer för energipolitiken att kommunerna inom ramen för den kommunala energi­planeringen senast den 1 juli 1982 skall upprätta planer för att minska oljeanvändningen. Enligt min mening bör samordnat med detta redovisas erfarenheler av det hittills bedrivna arbetet med skilda energifrågor i den fysiska planeringen. Redovisningarna bör inle vara generella utan begrän­sade till problem som har uppstått eller positiva erfarenheter som har vunnits. Redovisningarna syftar sålunda inte till att ge någon allmän bild av planeringsläget. I stället bör syftet vara att uppmärksamma statsmakterna på eventuella behov av lagändringar eller andra fömtsättningar som kan underiätta planeringen. I den mån positiva erfarenheter redovisas bör dessa kunna ligga till gmnd för bl. a. rådgivning för den fortsatta planering­en. Jag avser att ge länsstyrelserna i uppdrag att vid slutet av år 1982 till regeringen lämna en redovisning av behandlingen av mark- och vattenan­vändningsaspekter avseende inhemska energislag i den kommunala fysiska planeringen. En redovisning bör endast lämnas i den mån resp. länsstyrel­se mol bakgrund av situationen i det egna länel finner delta erforderligt. Jag utgår från att en sådan redovisning bl. a. kan grundas på underlag som länsstyrelserna i sina fortlöpande samråd med kommunerna får del av och således inte skall behöva föranleda någon särskild kunskapsinsamling från kommunerna.

I rapporten betonas att metoderna för hur energifrågorna skall behandlas i den fysiska planeringen behöver ulvecklas. Det gäller bl.a. frågor om planeringsunderlag och planeringsteknik samt hur skilda institutionella hinder som kan finnas kan hanteras. Planverket har i sitt remissyttrande strukit under betydelsen av alt planeringsmetoderna utvecklas bl.a. med hänvisning till en inom verket pågående studie rörande behandlingen i den fysiska riksplaneringen av energislagen torv, vind och energiskog. Plan­verkets metodstudie skall redovisas till bostadsdepartementet i slutet av innevarande år. Innan planverket har slutfört sin studie finner jag inte skäl att ta upp frågan om vilka insatser som kan behövas för att utveckla planeringsmetoderna för energifrågornas behandling i den fysiska plane­ringen.

Prop. 1980/81:183

25

2.3.4 Skydd och utnyttjande av havets resurser

I rapporten framhålls att i takt med det ökade intresset atl utnyttja havsresurserna har konflikter mellan olika utnyttjandeformer blivit vanli­gare. Utvinning av mineralråvaror från havsbottnen, muddrings- och ut­fyllnadsföretag, sjölransporter med farligt gods, industriutsläpp, utbygg­nad av småbåtshamnar m. m. utgör enligt rapporten i vissa områden ett hot mot områden av riksintresse från bevarande- och fiskesynpunkt. Geove-tenskapligt och marinbiologiskt intressanta bottnar och vattenområden, viktiga lek-, uppväxt- och fångstområden för konsumtionsfisk och värde­fulla rekreationsområden kan förorenas, skadas eller förstöras. Om inte miljösituationen förbättras kommer enligt rapporten allt fler marina orga­nismer att nå den kritiska nivå, vid vilken deras motståndskraft bryts och sjukliga förändringar inträffar. Vissa marina arter hotas lill sin existens redan i dag. Sålunda har t. ex. sälstammarna i Östersjön så höga gifthalter i sig att de är utrotningshotade.

Civilutskottet (CU 1978/79: 1) har förordat att havsresurserna i framti­den behandlas i den fysiska riksplaneringen. Härvid bör det enligl ulskol­lels mening vara en angelägen uppgift att bl.a. bringa klarhet i frågor som gäller planeringsbehov, myndighetsansvar och instmment som kan komma till användning för att reda ut konflikter mellan motstående intressen i olika havsområden. Utskottet har vidare anfört att de övergripande värde­ringarna av motstående intressen när det gäller havsområdena bör göras inom den fysiska riksplaneringens ram.

Anspråken från olika havsanknutna verksamheter är särskilt uttalade inom vissa havsområden. Av rapporten framgår att det i 19 områden föreligger mer eller mindre uttalade konflikter mellan skilda intressen. Det krävs enligt rapporten ytterligare studier innan överväganden kan göras om behovet av långsikuga riktlinjer för resursutnyttjandet i havet. Det bedöms därför som angeläget att berörda länsstyrelser i samråd med kom­muner och centrala verk med utgångspunkt i tillgängligt underlagsmaterial närmare analyserar problemen inom dessa 19 havsområden och arbetar fram åtgärdsprogram för att hushålla med resurserna.

Formerna för att i samhällsplaneringen behandla olika hushållningsfrå­gor rörande havet är enligt rapporten outvecklade. För att ge underlag för ställningstaganden till lämpliga former för att i den fysiska planeringen behandla havsfrågorna är det enligt rapporten önskvärt att en försökspla­nering inleds i några områden. Den föreslagna planeringen bör enligt rapporten i första hand komma till stånd i Bohusläns och norra Hallands skärgårdsområden, i Öresund, i ett område norr om Gotland samt i Upp­lands och Södermanlands skärgårdar, där planeringsbehoven sett från rikssynpunkt är mest framträdande. I dessa områden är de flesta havsan­knutna verksamheter och intressen representerade och i områdena förelig­ger uppenbara konflikter med riksintressen.

Prop. 1980/81:183

26

Ett 10-tal remissinstanser, bl.a. sjöfartsverket, havsresursdelegationen, naturvårdsverket, planverket, Sveriges geologiska undersökning och Kommunförbundet, delar rapportens uppfattning om behovet av en mer medveten planering och samordning av olika havsanknutna verksamheter. Sveriges industriförbund anför tveksamhet till en fördjupad och mer med­veten planering av havsområdena och förordar koncentrerade utrednings­insatser i samband med att olika frågor aktualiseras. Etl 10-tal remissin­stanser kommenterar och tillstyrker rapportens förslag om all länsslyrel­serna närmare skall analysera problemen inom 19 angivna havsområden och arbeta fram åtgärdsprogram för atl hushålla med resurserna. Några remissinstanser föreslår kompletteringar av de 19 utpekade områdena. Förslaget i rapporten att en försöksverksamhet med planering av havels utnyttjande och skydd bör komma till stånd tillstyrks av remissinstanser­na. Flera remissinstanser, bl. a. naturvårdsverket, havsresursdelegationen och länsstyrelserna i Stockholms saml Göteborgs och Bohus län anser att försöksverksamheten bör genomföras innan länsslyrelserna överväger be­hovet av särskilda åtgärder inom de 19 utpekade områdena.

Mot bakgmnd av att remissinstanserna i huvudsak delar de bedömningar som görs i rapporten anser jag all det är angelägel att länsstyrelser och kommuner inom kustlänen påbörjar ett arbete med att ulifrän tillgängligt underlagsmaterial närmare analysera problem och frågor som gäller havs­resursernas utnyttjande och skydd inom områden där det föreligger kon­flikter. Länsstyrelserna bör mot denna bakgrund i samråd med kommuner­na överväga behovet av åtgärder för att hushålla med havsresurserna. För att regeringen skall få underlag för att bedöma behovel av evenluella riktlinjer för resursutnyttjandet i havet bör havsresursdelegationen i sam­råd med kommunerna och länsstyrelserna till regeringen redovisa de över­väganden som görs av åtgärdsbehoven. Jag vill framhålla alt länsstyrelser­na inte kan påräkna särskilda resurser för detta arbete.

I enlighet med vad jag tidigare har anfört villjag stryka under att frågor som gäller havsresursernas utnyttjande och skydd successivi bör inordnas i den fortlöpande planerings- och beslutsprocessen, främst på lokal och regional nivå. Det är mot denna bakgrund angeläget att sektormyndighe­terna i det arbete med översikter på riksnivå över objekt, områden och verksamheter som är av särskild betydelse för hushållningen med mark och vatten, som jag har behandlat tidigare (avsnitt 2.2.3) även beaktar behovet av kunskaper av betydelse för den fysiska planeringen och det beslutsfattande i enskilda ärenden som rör kust- och havsområdena.

Ansvaret för att samordna arbetet med insamling och bearbetning av kunskaper och erfarenheter som rör hushållningen med våra havsresurser åvilar havsresursdelegationen. Det åligger delegaUonen enligt dess instruk­tion att bl.a. verka för samordning av sådan verksamhet som innefattar utnyttjande, skydd eller utforskning av havet och att med beaktande av den fysiska planeringen lägga fram förslag till övergripande program för

Prop. 1980/81:183

27

svensk havsresursverksamhet. 1 det praktiska arbetet med allmänna råd beträffande behandlingen av havsresurserna i den fysiska planeringen har planverket i enlighet med sin instruktion huvudansvaret i samverkan med havsresursdelegationen och andra berörda myndigheter.

1 enlighet med vad jag tidigare har anfört är del en väsenllig uppgift för länsstyrelserna att till kommunerna och olika myndigheter på regional nivä förmedla det planeringsunderlag som utarbetas för olika verksamheter. Länsstyrelserna kan också inom ramen för sina resurser behöva göra vissa kompletterande utredningar som underlag för planeringen av kust- och havsområdena. En enligt min mening viktig uppgift för länsstyrelserna är vidare att bevaka att olika nationella intressen som rör havels utnyttjande och skydd beaktas i plan- och tillståndsbeslut på lokal och regional nivå.

Som framgår av rapporten är formerna för att i samhällsplaneringen behandla olika hushållningsfrågor rörande havet outvecklade. För egen del anser jag att frågan om hur havsresurserna skall behandlas i den fysiska planeringen behöver vidareutvecklas genom en försöksverksamhet med havsresursplanering. En sådan försöksverksamhet bör enligt min mening i första hand ske i de kust- och havsområden, där planeringsproblemen från rikssynpunkt är störst, dvs. i Upplands och Södermanlands kust- och skärgårdsområden, i Öresund samt i Göteborgs och Bohus läns skärgård samt skärgården inom Hallands läns kustområde. Jag anser att havsresurs­delegationen bör få i uppdrag att, i samarbete med bl.a. planverket, naturvårdsverket och fiskeristyrelsen samt kommuner och länsstyrelser, sätta igång en försöksverksamhet i nämnda områden. Jag har i denna fråga samrått med industriministern.

Kommunerna har självfallet en viktig roll i den vattenplanering i kust-och havsområden som behöver komma till stånd. 1 den utsträckning som erfordras bör denna planering också samordnas med kommunemas mark­användningsplanering. En planering av vattenområden kan emellertid inte vara snävt kommunavgränsad. Flera frågor om t. ex. sjöfart, försvar och föroreningar griper över betydligt större områden än en kommun och har som regel internationell anknytning. Samfidigt kan kommunens åtgärder i kustvattenområdena naturligtvis påverka förhållanden långt utanför kom­munens gränser. Jag vill därför framhålla att en utveckling av metoder och former för planering av kust- och havsområdenas utnyttjande måste beakta behovet av samordning- vad gäller frågor av lokal, regional och nationell betydelse. För större områden än en kommun kan det vara lämpligt att planeringen sker genom interkommunalt samarbete, i vilket länsstyrelsen bör kunna ha en väsentlig samordnande roll.

2.3.5 Anläggningar för transporter och energidistribution

Mofiven för att i den fysiska riksplaneringen behandla vissa infrastruk­turanläggningar (huvudvägar, större hamnar, flygplatser, järnvägar, inter­regionala terminalanläggningar och energidistributionssystem) är enligt

Prop. 1980/81:183

28

rapporten främst följande. Vissa anläggningar exempelvis djuphamnar och flygplatser har särskilda krav på naturresurser eller andra fysiska förutsätt­ningar av specielU slag. Vissa andra anläggningar, exempelvis större vägar och större kraftledningar, kan komma i konflikt med de areella näringarna och riksintressen för naturvård, friluftsliv och kulturminnesvård. Föränd­ringar i bebyggelse och infrastruktur kan endast ske långsamt och är starkt styrande för samhällsutvecklingen. För alt åstadkomma elt bebyggelse­mönster och etl Iransport- och energidistributionssystem som både skapar goda produklionsförulsältningar och tillgodoser de regionalpoliliska strä­vandena och kravet på hushållning med mark och vatten är det enligl rapporten angeläget att samhällsinvesteringar av detta slag i ökad utsträck­ning beaklas i den övergripande samhällsplaneringen på nationell, regional och lokal nivå.

Rapportens förslag atl i ökad utsträckning behandla vissa infrastruktur­anläggningar i den fysiska riksplaneringen har inte mött invändningar i remissbehandlingen.

Även jag anser att sådana markhushållningsfrågor som hänger samman med större samhälleliga investeringar bör behandlas i den fysiska rikspla­neringen.

Inom transportområdet finns den mest utvecklade långsiktiga planering­en inom vägbyggandet. Vägverket beslutade under år 1978 om en flerårs­plan för byggande av riksvägar och länsvägar under perioden 1979-1988. Riksdagen har (prop. 1980/81:20, TU 1980/81:6, rskr 1980/81:101) för järnvägarnu givit förutsättningar för SJ:s långsikliga investeringsverksam­het. När det gäller hamnar och furleder villjag fästa uppmärksamheten på att sjöfartsverket under hösten 1980 redovisade förslag till en perspektiv­planering för hamnväsendet. Beträffande fly gputser har lufttransportutred­ningen nyligen lämnat förslag (SOU 1981:12 Inrikesflyget under 1980-talet) till en framtida flygplatsstruktur för det inrikes flyglinjenätel.

De långsiktiga planer som finns inom transportmyndigheterna har inte i första hand arbetats fram för den fysiska planeringens behov. Det bör dock ankomma på statens vägverk, statens järnvägar, luftfartsverket och sjö­fartsverket att ange vilka anspråk på mark och vatten som de långsiktiga planerna ställer för vägar, järnvägar, flygplatser och hamnar m. m.

I rapporten lämnas förslag om hur större kraftledningar och större gas-och hetvattenledningar bör behandlas i den fysiska planeringen. Förslagen innebär att planerade ledningar av dessa slag skall redovisas till industri­verket som skall sammanställa planerna och till regeringen redovisa så­dana ledningar som bedöms vara av särskilt intresse från rikssynpunkl. Berörda länsstyrelser föreslås, mot bakgrund av regeringens ställningsta­ganden till vad som är ledningar av riksintresse, samråda med bl. a. kom­muner och berörda företag om lämpliga sträckningar för dessa ledningar. För att garantera att riksviktiga ledningar kan komma till stånd föreslås regeringen få möjlighet att föreskriva att mark för viss ledningssträckning skall reserveras i den kommunala planeringen.

Prop. 1980/81:183

29

Förslag beträffande hur kraftledningar skall behandlas i planeringen har lämnats av industriverket i rapporten Distribution och överföring av el­kraft (SIND PM 1980:09). som har remissbehandlats. Enligl min bedöm­ning bör ställningstaganden till förslagen i rapporten rörande den formella handläggningsordningen för slörre ledningssystem samordnas med ställ­ningstaganden lill bl.a. förslagen i industriverkets rapport.

Jag har tidigare behandlal vissa principer för kunskapsförsörjningen inom ramen för den fysiska riksplaneringen. Jag anser mol bakgrund av dessa principer, att det bör ankomma på statens industriverk, och fr. o. m. den 1 juli 1982 på det i proposition 1980/81:90 föreslagna statens energi­verk, atl inhämta information om skilda projekl avseende kraftledningar samt gas- och hetvattenledningar. Den ansvariga myndigheten bör vidare, liksom vad jag har föreslagit beträffande kunskapsförsörjningen i övrigl i den fortsatta fysiska riksplaneringen, utforma detla underlag sä att del är användbart i den fysiska planeringen på olika nivåer.

I överensstämmelse med vad jag tidigare har anfört bör det ankomma pä länsstyrelserna atl svara för atl mark- och vattenanspråken rörande olika infrastrukturinvesteringar förmedlas till kommunerna som etl underlag för deras fysiska planering. Del är angelägel alt kommunerna i sin fysiska planering överväger möjligheterna atl tillgodose de redovisade anspråken på mark- eller vattenområden. Länsstyrelserna bör ha ell ansvar för alt dessa anspråk lillfredsslällande beaklas i kommunernas planering. 1 de fall det föreligger svårigheier att lillgodose önskemålen, t.ex. på grund av konflikter med andra väsentliga intressen, har länsstyrelsen en viktig upp­gift att förmedla information om della till berörd sektormyndighet för ytterligare överväganden om pä vilket säll frågan skall kunna lösas. Där­igenom skapas möjligheter all bättre anpassa sådana sektoriella statliga anspråk till vad som är möjligt att genomföra med hänsyn lill andra mark­användningsinlressen.

I rapporten redovisas vissa utbyggnadsplaner för transportanläggningar och anläggningar för energidislribution. Utbyggnadsplanerna är till bety­dande del koncentrerade till storstadsområdena och områdena mellan des­sa. Om planerna fullföljs kommer enligt rapporten den befintliga orts- och infrastrukturen att ytterligare förstärkas. En sådan utveckling kommer också att ge upphov till belydande markanvändningskonflikter. De områ­den som det i första hand gäller är Mälardalen, Göteborgsregionen, Skåne och Halland där konflikterna mellan jordbmkets markanvändning och väg-och tätortsutbyggnaden är särskilt framträdande. I rapporten konstateras att det är angeläget att bättre samordna samhällets invesleringar i infra-stmkturen med hänsyn såväl till kraven på hushållning med mark och vatten som till kraven på att skapa gynnsamma lokaliseringsförutsältningar för näringslivet och den offentliga sektorn.

Flera remissinstanser instämmer i rapportens bedömning att det behövs en bättre samordning av samhällets investeringar i infrastrukturen. Bl.a

Prop. 1980/81:183

30

länsstyrelserna i Uppsala, Väslernorrlands och Kopparbergs län, Örebro, Härnösands och Sölvesborgs kommuner, Kommunförbundel samt Sveri­ges fältbiologiska ungdomsförening anser att de redovisade planerna för utbyggnad av infrastrukturen står i strid med de regionalpolitiska målen och kraven på hushållning med mark och vatten.

Vid sidan av det arbele som är inriktat på att ge underlag för all i kommunernas planering beakta olika nationella frågor rörande hushållning med mark och vallen är del enligt min mening även av väsentligt intresse att inom ramen för den fysiska riksplaneringen uppmärksamma vissa över­gripande stmkturfrågor. Exempel pä sädana frågor är investeringar i för­sörjningssystem för energi och olika transportsystem. Statsmakterna bör ha en beredskap för en framsynt och genomtänkt planering av denna lyp av investeringar. Det är därför av väsentligt intresse alt det finns väl funge­rande former och en institutionell ram för sådana planeringsinsatser. Som en viktig utgångspunkt vill jag betona samverkan mellan den fysiska riks­planeringen och den verksamhetsplanering som utförs inom olika sam­hällsområden. Det är härvid viktigt alt väl övervägda och samlade analyser kan göras av behovet av åtgärder för att stärka infrastrukturen i olika delar av landet. Denna typ av analyser bör till stor del kunna hämta underlag från sektormyndigheternas planering men utföras som en del av regerings­kansliets beredningsarbete i anslutning till viktigare beslut om infrastruk­turinvesteringar. Jag avser föreslå regeringen att överväga de nu nämnda frågorna i särskild ordning. Jag har i denna fråga samrått med cheferna för industri- och kommunikationsdepartementen.

2.3.6 Tätortsstruktur

Motivet för att i den hittillsvarande fysiska riksplaneringen behandla tätorterna har främst varil att tätortsutbyggnad i vissa fall kommer i kon­flikt med andra angelägna markanvändningsintressen, som exempelvis önskemålet att hushålla med jordbmksmarken. I rapporten anförs alt frågor som gäller tätortemas utbyggnad har central betydelse i den regio­nalpolitiska planeringen. Därutöver pekas i rapporten på att det är angelä­get att kommunerna analyserar tätortsstmkturen och i den kommunomfal­lande planeringen redovisar fördelningen av byggandet mellan skilda orter. Inom vissa delar av landet finns enligt rapporten behov av interkommunal samverkan vid planering av tätortsutvecklingen och infrastmkturinveste-ringar.

Förslagen i rapporten om behandlingen av tätort sf rågorna stöds i all­mänhet av remissinstanserna. Överlag framhåller de remissinstanser som har tagit upp frågorna att det finns ett stort behov av att analysera tätorts­strukturen. Länsstyrelsen i Jönköpings län t. ex. anser att utvecklingen av tätorter och infrastmktur är gmndläggande i fysisk planering och att en systematisk stmkturanalys bör ske i kommunerna. Länsstyrelsen i Hal­lands län understryker vad som i rapporten framförs beträffande värdet av planeringsinsatser för att analysera lätortsstrukturen.

Prop. 1980/81:183

31

Jag vill erinra om att civilutskottet vid behandlingen av proposition (1978/79:213) Redovisning av planeringsskedet i den fysiska riksplanering­en (CU 1979/80:6) framhöll att gmnderna för samordningen av riksintres­sen i den fysiska riksplaneringen, den regionalpolitiska planeringen och trafikplaneringen inte är klart definierade när det gäller aU ge uttryck ål dessa intressen i kommunal fysisk planering. Utskottet ansåg att utgångs­punkterna och de skilda intressena bör klariäggas ocli att överväganden bör göras om en vidgad samordning inom den fysiska planeringens ram. Enligt utskottets mening borde riksdagen påkalla ett angivet arbete genom att som sin mening ge regeringen tillkänna vad utskottet hade anfört. Riksdagen (rskr 1979/80:87) gjorde ett tillkännagivande i enlighet med utskottets hemställan.

Planeringen av tätortsstmkturen är enligt min mening i första hand en kommunal uppgift. Den principen har slagits fast bl.a. i proposition 1978/ 79:213. Den kommunala planeringen av tätortsstrukturen måste dock självfallet beakta vissa övergripande mål och riksintressen av olika slag. Jag skall med utgångspunkt i denna gmndinställning i det följande närmare redogöra för hur jag ser på formerna för hur olika statliga och kommunala intressen som hänger samman med tätortsutvecklingen bör behandlas i den kommunala översiktliga fysiska planeringen. Den rättsliga regleringen av vilken tyngd olika statliga intressen av belydelse för markanvändnings­planeringen skall ha i kommunernas fysiska planering övervägs i samband med beredningen av PBL-utredningens förslag till ny plan- och bygglag.

Det ökade behovet av att hushålla med energi medför bl. a. att kommu­nema i sin planering från denna utgångspunkt måste överväga lokalisering­en av bostäder och arbetsplatser och frågor om trafikförsörjningen. Varje kommun måste beakta sina speciella fömtsättningar i fråga om energi- och transportförsörjningen när den tar ställning till lokaliseringen av nya bo­stadsområden och nya arbetsplatser. Möjligheterna alt nå befintliga arbets­tillfällen någorlunda bekvämt och till låga energikostnader påverkar män­niskornas möjligheter till arbete. Även den tilltagande resursknappheten i den kommunala ekonomin medför att kommunerna mer medvetet behöver överväga fördelningen av byggandet såväl inom som mellan tätorter för att så långt möjligt utnyttja redan gjorda investeringar i befintliga anläggning­ar, t. ex. tekniska försöijningssystem och skolor.

De exempel som jag nu har redovisat visar att kommunerna behöver göra övergripande slmkturella överväganden rörande bebyggelseutveck-hngen. I den kommunala översiktliga planeringen kan lokalisering av bo­stadsbebyggelse, arbetsplatser och service samt åtgärder beträffande tra­fikförsörjningen styras och anpassas till andra markanvändningsintressen. Planinstmmenten finns eller håller på att utvecklas. Många kommuner Ullmäter strukturfrågorna ökad vikt i den översiktliga planeringen och redovisar dessa i kommunöversikter, markdispositionsplaner eller ulveck-hngsprogram. Bl. a. har härigenom möjligheterna att bygga i mindre tätor­ter tillvaratagits på ett bättre sätt.

Prop. 1980/81:183

32

Det är enligt min mening angeläget att finna former för hur olika statliga intressen skall kunna tillgodoses i den kommunala planeringen. I den fysiska riksplaneringen har använts en arbetsmetod som har gett kommu­nerna initiativet att pröva och föreslå lösningar på olika frågor som rege­ring och riksdag har uppmärksammat beträffande hushållningen med mark och vatten. Enligt min mening vore det lämpligt att med samma arbetssätt ge kommunerna förbättrade möjligheter att utifrån kommunala övervägan­den vidareutveckla en ortsstmktur som också beaktar statliga inlressen vad gäller regional-, sysselsättnings- och trafikpolitik. 1 vissa delar av landet kan sådana stmkturfrågor huvudsakligen lösas inom kommunens gränser. På många håll i landet finns emellertid behov av interkommunal samverkan.

Den hittills i den regionalpolitiska verksamheten genom länsplaneringen genomförda kunskapsuppbyggnaden och analysverksamheten har visat på ohka problem av inomregional karaktär när det gäller lokaliseringen av arbetsplatser och bostäder. Det bör enligt min mening vara möjligt för länsstyrelserna att utvärdera hiUillsvarande arbete inom ramen för läns-planeringen på ett sådant sätt att det i ökad utsträckning kan tjäna Ull ledning för den kommunala fysiska översiktsplaneringen. 1 kommunernas planering är det angeläget att åstadkomma en ömsesidig påverkan mellan trafikplaneringen och lokaliseringen av bostäder och arbetsplatser. En viktig uppgift är därför att utveckla samrådsverksamheten mellan de nya huvudmännen för den regionala trafiken och kommunerna samt länsstyrel­serna som ansvariga för samordningen inom den statliga regionala förvalt­ningen.

Jag anser att kommunerna i sin översiktliga fysiska planering bör redovi­sa hur de har beaktat olika övergripande statliga intressen av de slag som jag nu har nämnt. Sådana redovisningar bör enligt min mening även tjäna som underlag för kommunemas medverkan i länsplaneringen. Fömtom överväganden i planeringen om fördelningen av byggandet mellan olika tätorter bör det för kommunema vara av intresse att ufifrån den kommuna­la planeringen belysa behovet av statliga investeringar i tekniska system, service samt vägar, hamnar och flygplatser.

2.3.7 Frågor som kräver vidare överväganden

Fritidsbebyggelsens omfattning, inriktning och lokalisering har behand­lats ingående i den hittillsvarande fysiska riksplaneringen. I rapporten behandlas dessa frågor mycket kortfattat men trots detta har remissinstan­serna i stor utsträckning tagit upp fritidsbebyggelsefrågorna till behand­ling.

Fritidsboendekommittén (Bo 1978:01) har uppdrag att utreda frågor om fritidsboendet. Kommittén har till chefen för bostadsdepartementet över­lämnat ett delbetänkande med förslag till åtgärder rörande omvandling av fritidsbebyggelse till helårsbebyggelse och omvänt. Enligt vad jag har

Prop. 1980/81:183

33

erfarit avser kommittén atl avge sitt slutbetänkande vid årsskiftet 1981/ 1982.

Jag vill erinra om atl frågor med anknytning till frilidsboendel också behandlas av utredningen (Jo 1979:07) om den statliga rekreations- och turistpolitiken. Utredningen har till uppgift att bl. a. föreslå ålgärder för att få till stånd en bättre samordning av de statliga styr- och stimulansmedlen inom rekreations- och turislseklorn. Jag vill också erinra om all länsslyrel­serna i samband med redovisningen av vissa frågor i den fysiska rikspla­neringen under år 1982 skall redovisa resultaten av pågående planeringsar­bete i de primära rekreationsområdena. Vissa frågor som gäller behandling av fritidsbebyggelse i inlandet studeras f. n. på bostadsdepartementets uppdrag av länsstyrelserna i de sju sydligaste länen i samråd med kommu­nerna.

Ett omfattande utredningsarbete pågår således rörande frilidsboendel. Jag är därför inte beredd atl nu lägga fram några förslag på della område. 1 fråga om mineralresurser konstateras i rapporten bl.a. att utvinning och förädling av mineralråvaror kan innebära omfattande anspråk på mark och vatten samt medföra belydande miljöproblem. Vidare framhålls att det kan finnas anledning alt skydda vissa mineralförekomsler av särskill värde i ett nationellt perspektiv. Huvuddelen av remissinslanserna instämmer i rapportens utgångspunkter vad gäller mineralresurser. Flera remissinstan­ser framhåller att det är angeläget all markanvändnings- och miljöfrågor med anledning av tänkbar utvinning av mineralrävaror ägnas ökad upp­märksamhet i den fortsatta fysiska riksplaneringen.

Även jag anser att mineralfrågorna bör ägnas ökad uppmärksamhel i del fortsatta arbetet med den fysiska riksplaneringen. Som underiag såväl för den fysiska planeringen på olika nivåer som för regionalpolilisk och indu­stripolitisk planering anser jag atl det är av vikl alt områden med mineral­resurser kartläggs samt att olika bevarande- och exploateringsinlressen som riktas mot dessa redovisas. Liksom beträffande andra resurser kan riktlinjer behövas för markanvändningen så alt evenluell framlida exploa­tering av mineralresurser, som är av nationellt inlresse, inte onödigtvis försvåras på gmnd av ändringar i markanvändningen. I PBL-utredningens betänkande föreslås i avsnittet om särskilda bestämmelser beträffande riksintressen en regel med denna innebörd.

Remissyttrandena över rapporten har bekräftat atl kunskapsunderiaget inte är tillräckligt för att mineralfrågorna skall kunna behandlas på ett tillfredsställande sätt i den fysiska planeringen på olika nivåer. Jag avser därför att i annat sammanhang ge planverket i uppdrag all i samräd med övriga berörda myndigheter utreda frågan om behandlingen av mineralre­surser i den fysiska planeringen. I detla arbete bör, i enlighet med vad jag tidigare allmänt har anfört om kunskapsförsörjningen i den fysiska riks­planeringen, ingå att överväga former för kunskapsöversikter på riksnivå och på regional nivå beträffande olika mineralresurser. 3   Riksdagen 1980/81. I saml. Nr 183

Prop. 1980/81:183

34

Vissa påtalade svårigheter all behandla mineralfrågor i den fysiska pla­neringen på elt med andra mark- och vatlenanvändningsintressen likvär­digt sätl har samband med mineiallagsliftningens utformning. 1 flera olika sammanhang har främst länsstyrelser och kommuner framfört att lagstift­ningen inom mineralområdet bör ses över. Flera remissinsianser, bl.a. planverket, naturvårdsverket, lantbruksstyrelsen och flera länsstyrelser, förordar en sädan översyn i sina yttranden över rapporten. Enligt vad jag har erfarit frän industriministern kan det på sikt finnas anledning att se över lagstiftningen inom råvaruområdet.

Jag vill i detta sammanhang erinra om atl vissa förslag om samordning mellan handläggningen av ärenden enligt främst gruvlagen och ärenden enligl byggnadslagstiftningen har lämnats av planverket i samråd med industriverket, naturvårdsverket och riksanlikvarieämbetet i rapporten (slalens planverk, dnr R 1356/77) Förbättrat informationsutbyte vid hand­läggning av gruvlagsärenden. Planverket har dessutom i en skrivelse i februari 1980 till kommunstyrelser och byggnadsnämnder belräffande revi­dering av kommunöversikterna framhållit att uppgifter om gruvinlressen, som är av belydelse från markanvändningssynpunkl, regelmässigi bör införskaffas som underlag för den kommunala planeringen.

I rapporten läggs också fram förslag beträffande grusförsörjningen för vissa regioner. Enligl min mening bör dessa förslag övervägas i samband med att regeringen tar ställning till betänkandena (SOU 1979: 14) Natur­värd och läktverksamhet, (SIND 1980:1) Sand och grus på land och i hav saml (SOU 1980: 12) MineralpoUlik, där bl. a. likartade frägor behandlas.

När del gäller sötvattenresurser anges i rapporten att problem beträffan­de vattenhushållningen börjar bli allt mer påtagliga i vissa områden i landet. Främst gäller detta delar av Skåne samt Öland och Gotland, där vattenproblemen lill slora delar direkt hänger samman med markanvänd­ningen. Vidare finns problem i flera av våra största insjöar och vattendrag, t.ex. Vänern med Göta älv, Vättern, Motala[REDACTED_EFTERNAMN], Mälaren-Hjälmaren och Bolmen, vilka är belydelsefulla bl.a. för dricksvatlenförsörjningen. Dessulom uppvisar vissa andra vattendrag, främst Fyrisån, Hedström-men-Kolbäcksån, Svartån-Kumlaån, Tidan, Viskan och Mörrumsån, så­dana problem av olika slag att åtgärder bör vidtas.

Beträffande sådana områden som jag nu har nämnt framhålls i rapporten att det är angelägel med långsiktiga och planmässiga åtgärder för vård och utnyttjande av vattenresurserna. En sådan planering bör enligt rapporten samordnas med markanvändningsplaneringen. Härvid hänvisas lill vatten­planeringsutredningen som sedermera har avlämnat betänkandet (SOU 1980:39) Vattenplanering. Betänkandet bereds f.n. inom regeringskan­sliel.

Rapportens bedömning av behovet av vattenplanering sett frän rikssyn­punkt har i huvudsak accepterats av remissinstanserna. För egen del anser jag atl det är angeläget att planmässiga åtgärder vidtas för vård och utnytt­jande av vattenresurserna inom främst de områden som jag nyss nämnde.

Prop. 1980/81:183

35

Formerna för en vattenplanering och hur sölvaltenfrågorna närmare bör behandlas i den forlsalla fysiska riksplaneringen bör emellertid behandlas samlat i samband med beredningen av vattenplaneringsutredningens be­länkande. Redan i det här sammanhanget villjag dock slå fasl att statsmak­terna liksom hittills i den fysiska riksplaneringen bör ha etl ansvar för att slälla upp rikllinjer för hushållningen med sådana vattentillgångar som är av särskill intresse från rikssynpunkt.

Mot bakgmnd av rapportens behandling av vissa frågor rörande förore­ning av miljön övergår jag nu till att ange hur jag ser på vissa akluella miljöfrågor och deras samband med överväganden som görs i den fysiska riksplaneringen.

Kunskap om och hänsynstagande lill de ekologiska sammanhangen är av grundläggande betydelse för hushållningen med naturresurserna. Jag vill erinra om att statsmaklerna i 1972 års beslut om hushållning med mark och vatten (prop. 1972: 111, bil. 2, CU 1972: 35, rskr 1972:348) angav au en av huvuduppgifterna för en fortlöpande fysisk riksplanering är att, i den mån det är motiverat av riksintresse, dra upp rikllinjer för hushållningen med sådana naturtillgångar som är särskilt känsliga för miljöpåverkan. Vidare framhölls också att den fysiska planeringen bör medverka till all samhälls­utvecklingen sker inom de ramar som naturresurserna och naturmiljön medger. Riksdagen anslöt sig till uppfattningen alt den fysiska riksplane­ringen skall baseras på en ekologisk grundsyn.

Som en gmndläggande handlingslinje i den fysiska riksplaneringen stryks i rapporten under att stor försiktighet måste iakttas när del gäller alt tillåta ytterligare påfrestning på naturmiljön. De utsläpp av föroreningar som kan behöva medges skall ske så alt störningarna sä långt möjligt begränsas. Det är enligt rapporten vidare en väsentlig uppgift för den fysiska riksplaneringen att klarlägga och i överväganden rörande mark-och vattenanvändningen beakta regionala skillnader i naturmiljöns känslig­het för olika typer av miljöföroreningar.

Enligt min uppfattning är det i syfte att åstadkomma en god hushållning med naturresurserna väsentligt att söka förutse och sä långl möjligt be­gränsa sådan miljöpåverkan som påverkar de ekologiska systemen nega­tivt och som kan leda till problem beträffande användningen av våra mark-och vattenresurser. Jag anser bl. a. mot denna bakgmnd att del är angelä­get att även i fortsättningen underlag utarbetas som bidrar till att ge överblick över miljöförhållandena i landet och belyser regionala skillnader i känslighet för olika föroreningar. Ett sådant underlag är nödvändigt för att vi skall kunna ta ställning till vilka åtgärder som behöver vidlas, såväl i den fysiska planeringen som i andra sammanhang, för au olika miljöpro­blem skall kunna lösas. Naturvårdsverket har ett övergripande ansvar för att följa upp förändringar i den yttre miljön. Det är därför närmast en uppgift för naturvårdsverket att överväga formerna för redovisningar av miljöförändringar av riksintresse.

Prop. 1980/81:183

36

1 rapporten konstateras beträffande försurningen av mark och vatten atl belastningen på miljön av försurande ämnen behöver redu­ceras yllerligare för atl de redan allvariiga försurningsproblemen inle skall förvärras eller spridas. Rapportens bedömning atl belastningen på miljön av försurande ämnen är ett av våra allvarligaste miljöproblem har fått elt starkt stöd av remissinslanserna. Särskill kommuner och länsstyrelser i södra Sverige framhåller alt åtgärder mot försurningen är brådskande. Kommunförbundet finner det i likhel med flera andra remissinstanser ytterst angelägel atl belydande statliga resurser omgående sätts av för atl man skall komma lill rätta med försurningsproblemet.

Jag delar bedömningen alt försurningen av mark och vatten är ell av vårt lands största miljöproblem. Ålgärder mot försurningen vidtas i första hand inom ramen för miljöpolitiken, men även åtgärder inom andra områden har slor betydelse för försurningssitualionen. Påtagliga resullal av åtgärder mol försurningen förutsätter samarbete pä del internationella planet, efter­som en betydande andel av de försurande ämnena med luftströmmarna förs till vårt land från andra länder. 1 del europeiska samarbetet bedriver Sverige därför etl mycket aktivt arbele när det gäller försurningsfrågorna.

Det föreligger stora skillnader mellan olika delar av landet när del gäller påverkan pä mark och vatten av försurningen och vissa andra immissioner. 1 rapporten föreslås som riktlinje atl försurande utsläpp från nya källor inte skall tillåtas, om de i väsentlig ulslräckning påverkar försurningskänsliga områden i Kronobergs, Blekinge, Hallands, Älvsborgs saml Göteborgs och Bohus län.

En stor del av remissinstanserna är positiva till den i rapporten föreslag­na riktlinjen beträffande försurande ulsläpp. Några inslanser har dock invändningar mot förslagel. Bl.a. naturvärdsverket är tveksamt till om man nu på detta sätt skall införa generella riktlinjer för lokalisering av olika typer av industri- och energianläggningar med försurande ulsläpp. Konces­sionsnämnden för miljöskydd anser atl försurande utsläpp liksom hittills bör bedömas från fall lill fall enligl miljöskyddslagen. Planverket ansluter sig lill förslagels syfte men anser inte att frågan bör lösas genom riktlinjer i den fysiska riksplaneringen.

Jag bedömer att underlaget f.n. inle medger att på ett meningsfullt sätt göra en geografisk avgränsning av områden som är försurningskänsliga.

Sedan rapporten publicerades har regeringen vidtagit en rad ålgärder för att minska belastningen av försurande ämnen och lindra effekterna av del försurande nedfallet.

Den europeiska konventionen om begränsning av långväga gränsöver­skridande luftföroreningar, vilken i första hand är inriktad på frågor om begränsning av svaveldioxidutsläpp, har ratificerats av Sverige genom riksdagens beslul med anledning av proposition 1980/81:31. Sverige kom­mer ocksä att fortsätta att på det internationella planet arbeta aktivt för åtgärder i syfte att minska bl. a. svavelutsläppen. Detta arbete kommer att

Prop. 1980/81:183

37

skedels inom ramen för den konvention som jag nyss nämnde, dels genom direkla kontakter med andra regeringar. Som en uppföljning av FN-konfe­rensen i Stockholm år 1972 om den mänskliga miljön har den svenska regeringen ocksä tagil initiativ lill en särskild studie och en konferens i Stockholm år 1982 om försurningsproblemen.

I regeringens proposition 1980/81:90 om riktlinjer för energipoliliken föreslås begränsningar av svavelulsläpp från kraftproducerande anlägg­ningar. I propositionen uttalas också att del är önskvärt med en utbyggnad av fjärrvärme i en takt av ca I 000 MW per är under 1980-talet, vilkel skulle reducera utsläppen av försurande ämnen.

För att motverka effekterna av försurningen har regeringen i budgetpro­positionen (1980/81:100, bil. 13) föreslagil all de statliga bidragen för kalkning av sjöar och vattendrag höjs frän 15 lill 23 milj. kr. för budgetåret 1981/82. Fiskeristyrelsen och naturvårdsverket skall till den I juni 1981 till regeringen redovisa en utvärdering av den hittillsvarande kalkningen av sjöar och vattendrag och lämna förslag i fråga om fortsatta ålgärder. Regeringen kommer mol bakgrund av bl.a. denna redovisning au pröva omfattningen och inriklningen av forlsalla åtgärder för alt motverka för­surningen. Även resultat av den omfattande forskning som pågår i fråga om försurningen och möjlighelerna alt komma till rätta med denna är av betydelse i detta sammanhang.

I rapporten behandlas även frågor om kväve förorening av mark och vallen. Del framhålls atl det är viktigi all pågående ansträngningar att minska utlakningen av kväve från jordbruksmark intensifieras bl.a. genom att driftformer ulvecklas, som ger god hushållning med del tillförda kvävet och genom rådgivning och information. Vidare framhålls all orsa­kerna till den ökade belastningen av kväve i Östersjön behöver utredas.

Behandlingen av kväveföroreningarna i rapporten får i huvudsak slöd i remissbehandlingen. Ålgärder för atl komma lill rälla med problemen rörande kväveföroreningar måste enligl min mening övervägas i första hand inom ramen för miljöpolitiken. Jag vill erinra om att frågan om användningen av gödselmedel behandlas av utredningen (Jo 1979:09) om användningen av kemiska medel i jord- och skogsbruket m.m. Vid lant­bruksuniversitetet och naturvårdsverket pågår arbelen som avser alt bl. a. belysa hälso- och miljöeffekter av intensiv lillförsel av växtnäring. Dessa studier bör kunna ge underlag för en bedömning av inom vilka områden kväveutlakning kan medföra miljö- och hälsoproblem. Därigenom ges yl­terligare underlag för ställningstaganden till eventuella ålgärder inom ra­men för den fysiska planeringen.

1 rapporten framhålls all ulsläpp av tungmetaller och svårned­brytbara ämnen av giflkaraktär är oförenliga med en ekologisk grund­syn. Nästan undantagslöst betraktar remissinstanserna dessa miljöpro­blem som utomordentligt allvarliga. Frågorna övervägs bl.a. inom natur­vårdsverket och av den av mig nyss nämnda utredningen om användningen av kemiska medel i jord- och skogsbruket.

Prop. 1980/81:183

38

Vad gäller de av mig behandlade miljöfrågorna har jag erfarit att jord­bruksministern avser att framlägga förslag till åtgärder efter hand som underlag för beslut redovisas.

1 rapporten konstaleras att nägra mera utarbetade former för miljökon-sekvenshedömningur inte finns i Sverige. Enligt rapporten är del angeläget atl överväga behovet av och formerna för sådana bedömningar så att tillräckliga ekologiska hänsyn skall kunna tas i den fysiska planeringen och vid ärendeprövning. 1 rapporten föreslås alt naturvårdsverket i samräd med andra berörda myndigheter utvecklar former för miljökonsekvensbe­dömningar. Remissutfallet är i detla avseende i huvudsak positivt. Del stora flertalet remissinstanser stryker under att det är angeläget med mera genomarbetade miljökonsekvensbedömningar främsl vad gäller större in­duslriella eller liknande anläggningar.

Frågor om miljökonsekvensbedömningar har behandlals i proposition 1980/81:92 om ändring i miljöskyddslagen. Del föreslås i propositionen atl miljöeffektbedömningar skall redovisas av sökanden som underlag för koncessionsnämndens ställningslagande i lillständsärende enligl miljö­skyddslagen. Vidare övervägs sådana bedömningar bl.a. av utredningen (Jo 1978:01) om den framlida naturresurs- och miljöpolitiken. Mot bak­grund härav finner jag efter samråd med jordbruksministern all del inte nu finns skäl att vidta ytterligare åtgärder.

3   Hemställan

Med hänvisning lill vad jag nu har anfört hemställer jag atl regeringen dels föreslår riksdagen att godkänna vad jag har förordat, såvitt

avser formerna för fortsatt fysisk riksplanering, dels bereder riksdagen tillfälle alt la del av redovisningen i övrigt.

Prop. 1980/81:183

39

4    Beslut

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar alt genom proposition föreslå riksdagen atl antaga del förslag som föredra­ganden har lagt fram.

Prop. 1980/81:183

40

Bilugu I

Sammanfattning av rapporten (SOU 1979:54, 55) Hus­hållning med mark och vatten 2

Framtida anspråk på landets naturresurser motiverar enligl rapporten alt den fortsatta fysiska riksplaneringen särskilt uppmärksammar följande problemområden:

1.

Begränsning av miljöföroreningarna. Stor restriklivilel när det gäller att tillåta ytterligare belastning på naturmiljön.

2.

Skydd av vattenresurserna. Medvetna åtgärder för all hushålla med sötvalten och med havets resurser.

3.

Ökad vaksamhet beträffande miljöutvecklingen i stort. Ökad upp­märksamhet kring konsekvenserna för naturvården, friluftshvet och kul­turminnesvården av de miljöförändringar som orsakas av rationaliseringar­na i jord- och skogsbruket.

4.

Fortsatt satsning på friluftsliv och alternativa fritidsboendeformer. Mark måste reserveras för fritidsboende i sådana former som gör de attraktiva rekreationsområdena tillgängliga för så mänga människor som möjligt.

5.

Handlingsberedskap inför introduktion av nya energikällor. Ett ökal utnyttjande av inhemska energikällor kräver atl resurser reserveras. Stor hänsyn måste samtidigt las till annan markanvändning och kraven på en god miljö.

6.

Bättre överblick över och reservation av resurser för produktion. Naturresurser m.m. som är av särskill värde för industri och gruvverk­samhet bör skyddas så atl ett framtida utnyttjande inte försvåras. Lokali-seringsfömtsättningarna för olika verksamheter bör bedömas samlat med hänsyn till naturens känslighet för föroreningar och annan påverkan.

7.

Bättre samordning av bebyggelseutvecklingen och viktigare investe­ringar i transport- och energidistributionssystem. Samordningen mellan den fysiska riksplaneringen, den regionalpolitiska planeringen och den regionala trafikplaneringen bör stärkas för att åstadkomma ett bebyggelse­mönster och ett transport- och energidistributionssystem som tillgodoser krav på sysselsättning och service samtidigt som kraven på hushållning med mark och vatten tillgodoses.

8.    Förenkling av arbetsformerna. Riktlinjerna för hushållning med mark

och vatten bör regleras i en ny plan- och bygglag och i ökad utsträckning

fullföljas i det löpande planerings- och utredningsarbetet på i första hand

kommunal nivå.

I det följande sammanfattas behandlingen i rapporten av skilda verksam­heter.

Prop. 1980/81:183

41

Areella näringar och bevarandeiniressen

Jord- och skogsbrukels brukningsmetoder kan medföra konflikter med olika bevarandeintressen och få betydande konsekvenser för naliirmiljön.

Åtgärder inom ramen för den fysiska riksplaneringen kan endast till en del begränsa de oönskade konsekvenserna för markanvändningen och miljön av de areella näringarnas brukningsmetoder. 1 huvudsak måsle därför dessa problem lösas inom ramen för närings- och miljöskyddspolili-ken. En väsentlig uppgift för den fysiska riksplaneringen är emellertid alt peka på regionala variationer i naturmiljöns tillstånd och känslighet och att föreslå åtgärder mot bakgrund av dessa variationer.

Användningen av handelsgödsel inom jordbruket har ökat kraftigt under de senaste årtiondena, vilket har medförl risker för förorening av grund­vattnet med bl. a. nitrat, vilket kan utgöra ell hälsoproblem. Inom områden med odlade lätta jordar är del därför angelägel all användningen av gödsel­medel i jordbruket anpassas så atl grundvattnet inle förstörs som dricks­vattenresurs. Det är en uppgift för lantbruksnämnderna och hälsovårds­nämnderna att genom rådgivning och information verka för alt jordbruket bedrivs med hänsyn härtill. Del föreslås vidare atl användningen av ke­miska bekämpningsmedel i jordbruket skall begränsas.

Det bör övervägas om allmänna hänsynsregler bör införas i jordbrukets lagstiftning som ett komplement till naturvårdslagen på molsvarande sätt som har skett i skogsvårdslagen. Som exempel på hänsyn som borde kunna tas i jordbmket nämns i rapporten bevarande i rimlig omfattning av öppna diken, våtmarker, odlingsrösen och åkerholmar.

För att stärka rennäringens ställning föreslås en riktlinje i en ny plan-och bygglag om särskilt hänsynstagande till rennäringen. Vidare föreslås att skogsstyrelsen i samråd med lantbruksstyrelsen meddelar föreskrifter om skogsbmkets bedrivande i områden som är av väsentlig belydelse för renskötseln.

Vissa naturtyper är mer än andra utsatta för anspråk på alt få utnyttjas för skilda ändamål. Det gäller bl. a. skog som är opåverkad av senare liders skogsbmk (s. k. naturskog), ädellövskog och våtmarker. Bl. a. föreslås all länsstyrelserna utnyttjar möjligheten till samråd enligt 20 § naturvårdsla­gen i samband med planerad avverkning av natur- och ädellövskog. Det är en uppgift för naturvårdsverket att i samråd med planverket ange hur hänsynstagandet till faunan bör ske i den fysiska riksplaneringen.

För att stärka kulturminnesvärdens ställning föreslås atl en särskild lagstiftning med möjlighet att bilda kulturreservat eller kulturminnesvårds­områden övervägs.

I bl. a. vissa odlingsbygder inom de s. k. slörre områdena av betydelse för kuUurminnesvården finns sammanfallande intressen mellan naturvår­den, friluftslivet och kulturminnesvården som kräver elt skydd mol för­ändringar av landskapet. Vissa av dessa områden har ocksä angetts i regeringens beslut med anledning av den fysiska riksplaneringens plane-

Prop. 1980/81:183

42

ringsskede. Även aktiva ålgärder i form av ett levande jordbruk är av grundläggande betydelse för atl kunna bibehålla områdenas karaktär.

Fritidsboende och turism

En fortsatt hög efterfrågan på fritidsbostäder och övernattningsmöjlig­heter kan förutses i framtiden. Med hänsyn till brislen på mark tör ytterli­gare enskild fritidsbebyggelse vid södra Sveriges kuster samt på Öland och Gotland finns särskild anledning alt uppmärksamma i vilken utsträckning anspråk på mark för fritidsboende kan uppkomma i olika inlandsområden och om dessa anspråk går att förena med andra markanvändningsintres­sen. Av redovisningarna i rapporten framgår atl anspråken på mark för fritidsboende i inlandet utanför områden med geografiska riktlinjer kan komma atl öka. Anspråk på mark för fritidsboende i inlandet kan främst förväntas uppkomma i områden som ligger relativt nära storstadsområde­na och de större tätorterna.

I första hand inom inlandsområden som är av intresse för naturvården, kulturminnesvården och friluftslivet finns del anledning atl vara restriktiv när det gäller utveckling av ytterligare enskild fritidsbebyggelse. Områden nära medelstora och större tätorter har ofta stor belydelse för friluftslivet, vilket gör dem mindre lämpliga för utveckling av enskild fritidsbebyggelse. Det är angeläget all kommunerna vid behov initierar en översiktlig planering av markanvändningen i sådana områden i landet där fritidsbe­byggelse kan förväntas tillkomma. En god planberedskap i sådana områ­den är angelägen för alt efterfrågan på fritidshus skall kunna tillgodoses med hänsyn tagen till bl.a. friluftslivets och skogsbrukels intressen.

I bl.a. södra fjällområdet bör, enligt regeringens beslut med anledning av den fysiska riksplaneringens planeringsskede, samordnade planerings­program för bl.a. turismens och fritidsbebyggelsens utveckling upprättas. Vidare betonas atl fritidsbebyggelsen i dessa områden bör utvecklas i sådana former som gör områdena tillgängliga för så många människor som möjligt. Ytterligare rikllinjer för markanvändningen inom de primära rekreationsområdena föreslås inte i rapporten.

Tätorter och infrastruktur

Betydelsen av en bättre samordning av samhällels investeringar i infra­strukturen med hänsyn såväl till kraven på hushållning med mark och vatten som till kraven på att skapa gynnsamma lokaliseringsförutsättningar understryks.

Utbyggnaden av transportsystemet blir ofla starkt styrande för närings­livs- och befolkningsutvecklingen och därmed även för markanvändning­en. Det är därför angeläget all det underlagsmaterial som utarbetas i den fysiska riksplaneringen utnyttjas i den regionala trafikplaneringen samt den planering av vägar, hamnar och flygplatser som sker i särskild ord­ning.

Prop. 1980/81:183

43

Om kol introduceras i värt land i större skala kan det bli aktuellt att reservera mark för en cenlral kolhamn. Innan beslut fallas om en sådan hamn måste noggranna studier av förutsättningarna för lokalisering ske. Åven en introduktion av gas kan ställa krav pä mark för terminal- och lagringsanläggningar.

För utbyggnader av kraftledningar som är av nationell betydelse är del väsentligt att markreservationer sker i den kommunala planeringen. Om starka motstående intressen föreligger beträffande viss kraftlednings-sträckning är det angeläget atl alternativa ledningsdragningar utreds när­mare. Industriverket bör i samråd med bl.a. planverket och naturvårds­verket till regeringen redovisa kraftförelagens planer på slörre kraftled­ningar som är av riksintresse. Regeringen kan därefter bedöma angelägen­heten av större kraftledningsprojekt och uppdra ål länsslyrelserna all samråda med bl. a kommuner och kraftföretag om lämpliga ledningssträck­ningar. Ett liknande förfarande föreslås när del gäller planering av gas- och helvattenledningar.

Mol bakgrund av främst kravet på hushållning med jordbruksmark är del angeläget att kommunerna analyserar tätortsstmkturen i samband med överväganden om fördelning av byggandet mellan olika tätorter. I den kommunomfallande planeringen bör klarläggas hur kommunen har beaktat olika statliga intressen för markanvändning och bebyggelse. Sådana redo­visningar bör även tjäna som underlag för kommunernas aktiva medverkan i länsplaneringen, den regionala trafikplaneringen, vägplaneringen samt den särskilda hamn- och flygplalsplaneringen. Kommuner som ligger i områden där del finns ett starkt samband mellan bostädernas och arbets­platsernas lokalisering bör gemensamt överväga i vilka former ett samar­bete bör bedrivas.

Energi

I den fysiska riksplaneringen har hittills energiproducerande anläggning­ar och vattenkraftutbyggnader behandlats.

Under senare år har bl.a. utvinning av lorv, vindenergi och odling av energiskog blivil aktuella. Om en introduktion av sådana energikällor sker i större skala krävs stora markområden, vilket kan medföra betydande markanvändningskonflikter. Del är därför angeläget all industriverket, naturvårdsverket och planverket fortlöpande följer utvecklingen inom energiområdet och uppmärksammar regeringen pä sådana framtida ut­byggnader av olika energislag som medför stora anspråk på mark och vatten.

Det finns starka skäl till att kvarvarande outbyggda älvar inte exploa­teras. Även en eventuell framtida utbyggnad av små vattenkraftverk och pumpkraftverk kräver uppmärksamhel i den fysiska riksplaneringen.

Etablering och utbyggnad av kondenskraftverk med myckel omfaltande utsläpp av försurande ämnen föreslås inte få ske vid västkusten, i Karls­hamn eller i Norrköping.

Prop. 1980/81:183

44

1 vissa fall skulle en utvinning av torv i större skala leda till konflikter med främst naturvårds- och friluflslivsinlressen. 1 områden med förutsätt­ningar för torvutvinning bör genomföras sludier, som redovisar förutsätt­ningar och restriktioner för utvinning av lorv. Behovel av riktlinjer för torvutvinning behöver övervägas yllerligare.

Om vindkraft skulle utnyttjas i större skala kan del i vissa fall leda lill konflikter med bl. a. fritidsbebyggelse- och friluftslivsintressen. 1 områden med särskill goda vindförhållanden förutsälls all ytterligare sludier av möjligheler till och konsekvenser av vindkraftproduklion genomförs. Gmppstationer för produktion av vindkraft kan komma alt prövas enligt 136a§ byggnadslagen.

När det gäller områden som skulle kunna vara lämpliga för odling av energiskog krävs det ytterligare utredningar om konsekvenserna för mark­användning och miljö. Det är f. n. osäkert om det kan bli aktuellt att odla energiskog i slörre skala i vårt land.

I rapporten övervägs vidare översiktligt markanvändnings- och miljö-konflikter vid en eventuell framtida användning av bl.a. solvärme och vågkraft.

Industri

Etablering av sådan industri som behandlas i den fysiska riksplaneringen FRP-industri - medför en omfattande påverkan pä området dit den lokaliseras. Sedan år 1973 har industri som är av väsentlig belydelse för hushållningen med mark och vatten prövats av regeringen enligl 136 a § byggnadslagen.

I den fysiska riksplaneringen görs översiktliga bedömningar av vilka platser som är lämpliga för FRP-industri. Dessa bedömningar behöver kompletteras med mer utförliga naturundersökningar som närmare belyser möjlighelerna lill och effekterna av olika elableringar.

Eftersom det i Sverige inte finns några mer utarbetade systematiska former för miljökonsekvensbedömningar i den fysiska planeringen pä olika nivåer och vid ärendeprövning föreslås naturvårdsverket i samråd med andra berörda myndigheter utveckla innehållet i och formerna för miljö­konsekvensbedömningar.

Det är angeläget atl industriverket fortlöpande redovisar underiag be­träffande den framtida ulvecklingen av FRP-induslrin. Planverket fömt­sätts redovisa erfarenheter från etablering och utformning av störte indu­striområden. En samordning av studier om industriutvecklingen mellan den fysiska riksplaneringen och andra planeringsformer eftersträvas.

Del finns f. n. inte anledning att ändra gällande riktlinjer för lokalisering av industri till södra Sveriges kuster. 1 vissa avseenden föreslås dock ökade krav på redovisning av miljökonsekvenser i samband med ansök­ningar om etablering av FRP-industri vid södra Sveriges kuster.

När det gäller Norrlandskusten finns det starka skäl att undanta vissa

Prop. 1980/81:183

45

områden, som har litet inslag av miljöstörande industri och där det finns slarka bevarandeiniressen, från etablering av FRP-industri. Det finns dock inle f n. anledning att från den fysiska riksplaneringens utgångspunkter anvisa särskilda lägen längs Norriandskusten för FRP-industri. Det fram­hålls att det är angeläget att i den kommunala planeringen överväga möjlig­helerna att bevara handlingsfriheten på de platser vid Norrlandskusten där av länsstyrelserna utförda sludier visar all del finns goda lokaliseringsbe­tingelser.

Mineralråvaror

Utvinning av mineralråvaror medför ofta belydande ingrepp i landskapet och konflikter med motstående intressen.

På sikt kan utvinning i större utsträckning komma atl inriktas på stora läghaltiga fyndigheler som bryts i dagbrott. Efterhand som rika och gynn­samt belägna malmfyndigheler på land uttöms kan även förekomster av bl. a. sand- och grusfyndigheter på havsbotten komma att utvinnas.

För att planeringsunderlaget skall förbättras föresläs i rapporten bl. a. all viktigare undersökningsresultat fortlöpande delges kommuner och länssty­relser. Indusiriverkel föresläs vidare i samarbete med Sveriges geologiska undersökning sammanställa och till regeringen redovisa underlag beträf­fande rävamintressen för att möjlighelerna alt bedöma långsiktiga anspråk skall förbättras.

För att begränsa naluringreppen och hushålla med mineralråvaror är del viktigi atl i områden med slark markkonkurrens överväga möjligheterna till fortsatt brytning i redan öppnade gruvor och takter. Del är ocksä angeläget att så långt möjligt utvinna biprodukter direkt eller ur reslmas-sor.

Innan prövning sker av planer på mineralutvinning är det väsentligt att miljökonsekvenser, frågor rörande omhändertagande av överskottsmassor och restprodukter samt lämplig eflerbehandling av brytningsområdet redo­visas. Del är därför angelägel alt naturvårdsverket i samråd med andra berörda myndigheler lämnar förslag lill innehåll i och form för konsekvens­analyser för olika typer av mineralutvinning med särskild inriktning på de mest betydelsefulla aspekterna. Särskilda undersökningsprogram om mil­jöförhållanden m. m. kan vidare behöva upprällas för områden där mine­ralutvinning kan bli aktuell.

Eftersom efterfrågan pä kalk bl.a. för jordbrukels och miljövärdens behov i framtiden kan väntas öka starkt föreslås indusiriverkel i samråd med Sveriges geologiska undersökning, lantbruksslyrelsen, naturvårds­verket och berörda länsstyrelser belysa de framtida anspråken närmare och ge förslag till lämpliga ulvinningsomräden. I dag saknas tillräcklig kunskap även om andra induslrimineral, t. ex. kvarts och kvartsii.

För vissa områden föreslås att regionala gmsförsörjningsplaner upprät­tas av länsstyrelserna varvid såväl alternativa förekomster på land som

Prop. 1980/81:183

46

förekomster i sjöar och hav bör behandlas. 1 områden där kartering av havets sand- och grusförekomster redan har skelt finns det anledning att göra en avvägning mol andra inlressen.

Sötvalten

Anspråken på utnyttjande av vatten i floder och .sjöar samt grundvatten har ökal i takt med den induslriella utvecklingen och den höjda levnads­standarden. Samlidigl har behovet av skydd av värdefulla vattenmiljöer ökat. Olika intressekonflikter uppslår ofta till följd av mer eller mindre oförenliga anspråk på samma vattenresurser.

Höga halter av kväve i dricksvattnet som härrör frän jordbrukels an­vändning av kväve och gödsel kaf\ utgöra en hälsoVara för spädbarn. Eventuella långtidseffekter på vuxna är inle kända. Även om nitrattillför-seln helt upphör i områden som har påverkats kommer det att la läng tid innan nilrathalten i grundvattnet har sjunkit lill en acceptabel nivå.

1 vissa vattenområden är valtenproblemen sä komplicerade alt långsik­tiga och planmässiga ätgärder för värd och utnyttjande av vattenresurserna är nödvändiga. Områden med vallenproblem kan delas in i större områden där problemen ofta är knutna till markanvändningen (främst Skåne. Öland och Gotland), sjöar av slor betydelse för dricksvatlenförsörjningen (bl. a. Vänern med Göta älv, Mälaren-Hjälmaren, Vättern med Motala siröm och Bolmen) samt vattendrag med lokalt särskill stora problem av skilda slag (bl.a. Fyrisån, Svartån-Kumlaån, Hedslrömmen-Kolbäcksån, Tidan, Vis­kan och Mörrumsån).

Havet

Under senare år har anspråken pä havet och dess tillgångar blivit allt mer uttalade, särskill i kustnära områden. Konkurrensen mellan olika inlressen är påtaglig och leder ofta lill konflikter.

Eftersom Östersjöns djupområden under vissa perioder är syrefria har svavelväte utbrett sig över stora arealer. Orsaken lill detta är dels begrän­sat vattenutbyte med Västerhavet, dels ökad tillförsel av föroreningar. Del är viktigt att fortlöpande få kunskap om miljösituationen i olika havsområ­den. Det är angelägel atl arbetet inom naturvårdsverket med alt utveckla enhetliga principer för mätning av förorenande utsläpp lill havet fortsätter.

Konflikter om utnyttjandet av havet som resurs uppslår bl. a. mellan fisket och industrin till följd av ulsläpp av föroreningar. Konflikter förelig­ger ocksä bl.a. mellan yrkesfiskel och fritidsfisket samt mellan friluftsliv och försvar. Genom de alltmer omfattande transporterna av miljöfarligt gods utefter kusterna har risken för oljeförorening ökal.

Den slora ökningen av anlalel fritidsbåtar innebär problem i vissa skär­gårdsområden. Det är därför angeliiget att länsstyrelser och kommuner uppmärksammar konsekvenserna av del ökade innehavet av fritidsbåtar och utbyggnaden av bl. a. fritidsbåtshamnar i kustområdena.

Prop. 1980/81:183

47

För att komma till rätta med de problem som föreligger i våra havsområ­den och för att bättre hushålla med havels resurser måste en mer medveten planering och samordning av olika verksamheter komma till stånd. 1 dag saknas i hög grad instrument för och erfarenhet av en samordnad havspla­nering. En utgångspunkt för den framtida planeringen av havsområdena bör vara all en fysisk planering för olika havsområden utformas på i princip samma säll som gäller för planeringen av marken. Del krävs därior ylterligare sludier innan överväganden kan göras om behovel av långsik­tiga riktlinjer för resursutnyttjandet i havet. Inom etl antal havsområden föreslås länsslyrelserna fä i uppdrag alt närmare analysera problem och upprätta älgärdsprogram. I Bohusläns och Hallands skärgårdsområden. Öresund, omrädel norr om Gotland samt Upplands och Södermanlands skärgårdar bedöms planeringsbehovet sell frän rikssynpunkl vara mest framträdande, varför en försöksverksamhet bör inledas för atl finna lämp­liga former för behandling av havsfrågor i den fysiska planeringen.

Miljöpåverkan av olika föroreningar

Utsläppen av försurande ämnen frän olika verksamheter är ell av vårt lands allvarligaste miljöproblem. En stor del av det försurande nedfallet i Sverige beräknas härröra frän utländska källor.

År 1975 uppskattades antalet försurade sjöar i landet lill ca 10000. 1 dag kan sannolikt ca 20000 sjöar i samband med snösmältningen få så låga pH-värden atl den biologiska produktionen störs. Försurningen påverkar även markens ekosystem. Bl.a. kan den komma all få negaliva effekler för skogsproduklionen.

I rapporten föreslås som riktlinje i den fysiska riksplaneringen att försu­rande utsläpp från nya källor inle skall tillåtas om de i väsentlig utsträck­ning påverkar försurningskänsliga områden i Kronobergs, Blekinge, Hal­lands, Älvsborgs saml Göieborgs och Bohus län.

Mängden kväve från kommunala och induslriella ulsläpp har minskal lill följd av stora insatser för rening. Trols en nästan oförändrad kvävean­vändning inom jordbruket har samtidigt mängden kväve som tillförs Öster­sjön via floderna ökat under den undersökta perioden. Orsakerna till dessa förhållanden behöver utredas närmare. Del är vikligl alt pågående an­strängningar för atl minska utlakningen av kväve från användning av handelsgödsel inom jordbruket intensifieras. Förändringarna av nilrathal­ten i grundvattnet i känsliga områden behöver följas av berörda myndighe­ter.

Tungmetaller som exempelvis kvicksilver och kadmium, saml svårned­brytbara ämnen med gifleffekter, t.ex. klorerade kolväten (bl.a. PCB), påverkar miljön starkt negativt. Ökad försurning kan leda till utlakning av olika metaller i sådan ulslräckning att giftverkan uppstår på skilda organis­mer. Utsläpp av tungmetaller förekommer främsl från bl. a. järn-, stål- och metallverk samt vid eldning av fossila bränslen. Det är viktigi atl varje

Prop. 1980/81:183

48

lOrm av utsläpp av PCB till Östersjön upphör, eftersom PCB kan leda till utrotning av landets salar och allvarligt försämra förulsältningarna för bl.a. yrkesfiskel. Det är synnerligen angeläget atl intensifiera det arbete som framför allt sker inom naturvårdsverket med atl vidareutveckla pro­gram för att eliminera utsläpp av tungmetaller och svårnedbrytbara ämnen med giftkaraktär samt att minska hanteringen av dem.

Sammunfattande geogrufisku övervägunden

Med hänsyn främsl till de betydande naturvårds-, kullurminnesvårds-och friluftslivsintressena pä Ölund och Gotlund föresläs all samma rikl­linjer som gäller för obruten kust skall gälla för hela Öland samt för Gotlandskusten inkl. Fårö, Sudret och Östergarnslandet men med undan­tag för Slite. Åven del centrala skärgårdsområdet i Vänern, som ulgör ett sammanhängande område med mycket stora värden för naturvård, kultur­minnesvård och friluftsliv, föreslås fä samma rikllinjer som obmten kust.

Värmlandsskärgården i Vänern är hårt belastad av utsläpp från tätorter, fritidsbebyggelse och industrier. Kustområdet mellan Grums tätort och Kristinehamns tätort utom Karistads tätort och Skoghall föresläs därför omfattas av riktlinjerna för högexploaterad kust.

1 rapporten föreslås att sädan industri som behandlas i den fysiska riksplaneringen inte skall få etableras vid vissa delar av Norrlandskusten. Det gäller Haparanda- och Luleskärgården utom tätorterna Kalix, Luleå och Piteå, Västerbottenskusten mellan Skellefteå tätort och Umeå uthamn samt kuststräckan mellan Essvik och Hudiksvalls tätort.

Former för fortsatt fysisk riksplanering

Genom den lagreglering av riktlinjerna i den fysiska riksplaneringen som finns i förslaget till en ny plan- och bygglag ges bättre möjligheler att skapa överblick över gällande rikllinjer. Sådana riktlinjer återfinns nu i skilda propositioner och riksdagens uttalanden. Kommunerna och myndigheler­na skulle också härigenom lättare kunna förulse riktlinjernas innebörd.

Ett införande av riktlinjerna i den fysiska riksplaneringen i en ny plan-och bygglag innebär att riksdagen skall fastställa riktlinjerna och att kom­munerna även i fortsättningen skall ha huvudansvaret för del konkreta planeringsarbetet. Länsslyrelserna skall följa upp alt riktlinjerna tillgo­doses i kommunernas plan- och lillständsbeslut. Om länsstyrelse och kom­mun inte är överens får regeringen avgöra frågan.

Berörda myndigheter på central nivå föresläs hålla översikter pä riks­nivå aktuella för olika verksamheter och intressen som är av särskild betydelse för hushållningen med mark och vatten. Det kan t.ex. gälla områden av riksintresse för naturvården eller utvinning av råvaror. Det finns även behov av länssammanställningar över förhållanden av betydelse för den fysiska riksplaneringen.

Även i framtiden kan det finnas behov av mer samlade redovisningar av

Prop. 1980/81:183

49

mark- och vattenanvändningen och miljösituationen i landet. Planverket har ansvarel för samordningen pä myndighetsnivå när del gäller att ta tillvara kunskaper och erfarenheler av hushållningen med mark och vallen medan havsresursdelegationen kan sägas ha motsvarande ansvar när det gäller havsområden. Naturvårdsverket har del övergripande ansvarel för att följa förändringar i miljösituationen som har belydelse från rikssyn­punkt. Dessa myndigheter bör i fortsättningen fortlöpande följa utveck­lingen inom sina områden och svara för de samlade redovisningar som kan bli aktuella och också ge regeringen förslag till evenluella åtgärder.

4   Riksdagen 1980/81. I saml. Nr 183

Prop. 1980/81:183

50

Bdaga2

Remissyttranden över rapporten (SOU 1979:54, 55) Hus­hållning med mark och vatten 2

1    Inriktningen av den fortsatta fysiska riksplaneringen

1.1 Remissinstansernas allmänna synpunkter på inriktningen av den fortsat­ta fysiska riksplaneringen

I rapporten redovisas i ätta punkter frågor som särskilt bör uppmärk­sammas i den fortsatta fysiska riksplaneringen. Det stora flertalet remissin­stanser tillstyrker eller anför inga erinringar mol rapportens förslag i detla avseende.

Enligt slutens planverk kommer grunderna för hushållning med mark och vatten alt i väsentliga delar vara fastlagda i och med redovisningen av den fysiska riksplaneringens planeringsskede år 1982. Därefter bör enligt verkel nya områden prioriteras inom ramen för den fysiska riksplanering­en. Fortsatta insatser behövs enligt verkel i samarbete mellan stat och kommun för att ge kommunerna underlag för hänsynslagande lill för landet gemensamma behov och för att integrera den fysiska riksplaneringen i myndigheternas ordinarie arbete.

Slutens nuturvårdsverk efterlyser fortsättningsvis en löpande plane­ringsverksamhet, bl.a. när det gäller resurshushållningsfrägor, i stället för punktinsatser pä olika områden och vid olika tidpunkter.

Flera remissinstanser utvecklar sin syn pä fortsatt fysisk riksplanering genom att prioritera olika problemområden. Svensku kommunförbundet framhåller att planeringsanslrängningarna under 1980-lalet måsle inriklas mot att lösa de svåra resurshushållningsproblem som samhället slår inför. De mest angelägna frågorna bedömer förbundet vara planeringen av be-byggelsestmktur och tätorter, energiproblemen i vidaste mening, ansprå­ken på vattentillgångarna samt försurningsfrågorna. Lantbrukarnas riks­förbund och Sveriges skogsägareföreningars riksförbund anser all den fysiska riksplaneringen bör inriktas på att föreslå åtgärder för att lösa frågor rörande försurning, tungmelallspridning och bevarande av sötvat­tenresurserna. Skogsstyrelsen prioriterar behandlingen av miljöfrågorna, energifrågorna och samordningen med andra planeringsformer. Enligt länsstyrelsen i Skaraborgs län bör den fysiska riksplaneringen bedrivas i form av vattenresurs-, miljövårds- och energiplanering. Detla är enligt länsstyrelsen nödvändigt för att den fysiska riksplaneringens intenfioner skall kunna preciseras och tillämpas vid enskilda beslul.

Ett antal länsstyrelser och kommuner behandlar resursfrågorna och framhåller atl fortsatta insatser inom ramen för den fysiska riksplaneringen kan kräva ökade resurser från staten.

Prop. 1980/81:183

51

Näringslivets byggnadsdelegation ställer sig negativ till en fortsatt fysisk riksplanering. Delegationen anser atl de frågor som behandlas i den fysiska riksplaneringen i stället bör bli föremål för behandling inom ramen för myndigheternas nuvarande organisation och med stöd av befintlig lagstiftning.

1.2 Synpunkter på de nya frågor som enligt rapporten bör uppmärksammas särskilt

Flertalet remissinstanser, bl. a. statens naturvårdsverk och statens plan­verk, anför inga erinringar mot rapportens förslag om alt riksplaneringen bör syfta till att begränsa miljöföroreningarna.

Länsstyrelsen i Skaraborgs län anser att särskilda miljövårdsprogram bör upprättas regionalt i syfte att prioritera miljövårdsinsatser pä kort och lång sikt med hänsyn tagen till kostnad och effekt. Forskningsrådsnämn­den anser att den fysiska riksplaneringen i större utsträckning bör behand­la ohka miljöföroreningars effekt på befolkningens hälsa.

En majoritet av remissinstanserna delar eller anför inga erinringar mot rapportens förslag att en planering av landets sötvattenresurser år angelä­gen för att skydda vattenresurserna. Mot bakgrund av att frågan om vattenplanering har varit föremål för överväganden inom ramen för vatten­planeringsutredningen (SOU 1980:39,40 Vattenplanering) avstår ett stort antal remissinstanser från att ta slutlig ställning beträffande omfattningen av och formerna för vattenplanering. Statens nuturvårdsverk anser atl problemen i ett begränsat antal områden är av sådan art och omfattning att ett direkt planeringsarbete synes nödvändigt redan nu. Fiskets företrädare, bl.a. fiskeristyrelsen, anser att fiskefrågorna bör ges en mer framskjuten roll i en eventuell framtida vattenplanering. Några remissinsianser, bl.a. Sveriges geologiska undersökning anser all gmndvaltenfrågorna bör få större tonvikt i en planering av sötvattenresurserna. Även behovel av atl i en vattenplanering integrera bevattningsfrågor samt små vattenkraftverk betonas av vissa remissinstanser.

Remissinstansema instämmer eller anför inga erinringar mot rapportens inriktning när det gäller frågan om hushållning med havets resurser. Några remissinstanser anser bl.a. att rapporten mer borde ha betonat Sveriges internafionella ansvar i fråga om hanteringen av dessa frågor.

Frågan om ökad vaksamhet beträffande miljöutvecklingen i stort kom­menteras närmare av ett antal remissinstanser.

Statens naturvårdsverk, Kungl. vetenskapsakademien, flera kommuner och några organisationer anser att den fortsatta riksplaneringen bör priori­tera en planering byggd på en ekologisk grundsyn i enlighet med de intenfioner som finns angivna i statsmakternas beslul år 1972 om den fysiska riksplaneringen (prop. 1972:111, CU 1972:35, rskr 1972:348). Läns­styrelserna i Västmanlands och Gävleborgs län samt Svenska kommunför-

Prop. 1980/81:183

52

bundet framhåller aU flera av de frågor rapporten tagit upp inte går all behandla enbart inom ramen för den fysiska riksplaneringen. 1 samman­hanget pekas bl. a. på behovet av ytteriigare kunskapsunderiag från natur­vårdens område.

Flertalet remissinstanser, bl. a. Flera länsstyrelser, kommuner och miljö­vårdsorganisationer, delar eller anför inga erinringar mol rapportens be­handling av de areella näringarna. Företrädare för lantbruket är mera tveksamma eller direkl avvisande lill rapportens förslag. Lantbrukarnas riksförbund och Sveriges skogsägareföreningurs riksförbund anser atl rap­porten innehåller förslag som innebär vissa hinder för lantbrukets rationali­seringssträvanden. Luntbruksstyrelsen anser atl frågor om löpande pro­duktion i areella näringar inte kan lösas inom ramen för den fysiska riksplaneringen. Skogsstyrelsen anser att rapporten överdrivit konflikterna mellan skogsbruket och friluftslivet. Flera skogsvårdsstyrelser anser alt större uppmärksamhel bör riktas mot att bevara skogen som en produk­tionsresurs. Enligt dessa skogsvärdsstyrelser är en av de angelägnaste frågorna att långsiktigt säkra tillräckliga och lämpliga marker för skogspro­duktion.

Rapportens förslag när det gäller fortsutt satsning på friluftsliv och alternativa fritidsboendeformer får starkt stöd, inte minst från kommuner­na. Inriktningen ifrågasätts endast av några få remissinstanser, framförallt av domänverket, Sveriges turistråd, länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län. Forskningsrådsnämnden och Näringslivets byggnadsdelegation. I hu­vudsak anser dessa remissinstanser att den restriktiva inställningen till enskih fritidsboende i vissa områden, som bl.a. har kommit till uttryck i regeringens länsvisa beslut och prop. 1978/79:213 Redovisning av plane­ringsskedet i den fysiska riksplaneringen, bör omprövas.

Chalmers tekniska högskola anser att det krävs styrmedel för att för­hindra spekulation i fritidsboende och att det krävs statligt stöd i form av bl.a. organisation och lån så atl berörda kommuner förmår investera i fritidsbostäder för uthyrning. Även länsstyrelsen i Malmöhus län vill att fritidsboendet inriktas mot andra former än enskilt ägda fritidshus mol bakgmnd av att den allemansrättsligt tillgängliga marken är begränsad i länet. När det gäller fortsatt fritidsbebyggelse framhåller länsstyrelsen att den måste utvecklas i former som medger etl intensivare markutnyttjande och ett mindre markkrävande byggnadssätt.

Flertalet remissinstanser, bl.a. statens planverk, statens naturvårds­verk, statens industriverk och Svenska kommunförbundet, vilka kommen­terar förslaget om handlingsberedskap inför introduktion av nya energikäl­lor, anser att det är angeläget alt den fysiska riksplaneringen spelar en aktiv roll när det gäller planering för och ianspråktagande av kraftverkslä­gen och inhemska energikällor. Några länsstyrelser, kommuner och orga­nisationer lämnar också vissa förslag till hur en sådan planering bör kunna genomföras på regional och lokal nivå. Flera remissinstanser understryker

Prop, 1980/81:183

53

behovet av överväganden rörande kopplingen mellan energifrågor och frägor om bebyggelsestruktur.

Förslaget i rapporten om bättre överblick över och reservation uv re­surser för produktion kommenleras av flera remissinstanser. Till dessa hör bl.a. vattenöverdomstolen, Västerås kommun. Ingenjörsvetenskapsaka­demien, Sveriges industriförbund, Cenirala driftledningen och slutens vut-tenfallsverk, som pekar på behovet av atl den fysiska riksplaneringen i framtiden inte blir en restriktionsplanering ulan mer syflar till att genom positiva planeringsätgärder skydda markområden för framtida ianspråkta­gande exempelvis för energiproduktion. Statens industriverk instämmer i huvudsak i behandlingen av främsl industri- och energifrågor i rapporten. LO anför liknande synpunkter och pekar på behovel av integrering med andra planeringsformer så att inte den fysiska riksplaneringen begränsas till inventeringar. Sveriges geologiska undersökning framhåller viklen av ett förbättrat kunskapsunderlag i form av kartläggningar och inventeringar av olika naturresurser.

Remissinstanserna är genomgående positiva till en bättre samordning i samhällsplaneringen av bebyggelseutveckling och viktigare investeringar i trunsporter och energidistribution. De remissinstanser som behandlar den­na fråga delar rapportens förslag att kommunerna bör analysera tätorts­stmkturen som ett led i den fysiska planeringen. Ett stort antal remissin­stanser, däribland slutens industriverk, anser all frågor om planering av kraftledningar samt gas- och hetvaltenledningar bör integreras i övrig samhällsplanering. Centrala driftledningen och statens vattenfallsverk är emellertid negativa till rapportens förslag till hantering av kraftledningsfrå­gorna. Behovet av en integrering mellan den kommunala energiplanering­en och den fysiska planeringen när det gäller planeringen av landets fysiska stmktur framhålls av flera remissinstanser, däribland länsstyrelsen i Skuraborgs län. Nämnda länsstyrelse m.fl. remissinstanser anser vidare att den fysiska riksplaneringen i framtiden bör samordnas bättre med den regionalpoHliska planeringen och den kommunala energiplaneringen. En­ligt Västerås kommun bör den fortsatta fysiska riksplaneringen i högre grad än f. n. ägnas åt hushållning med tätorternas och transportsystemens fysiska resurser. Svenska kommunförbundet anför liknande synpunkter.

Flertalet remissinstanser delar eller anför inga erinringar mot rapportens förslag att förenkla arbetsformerna genom att bl.a. föra in den fysiska riksplaneringen i den kontinuerliga planeringsverksamheten i stal och kommun. Statens planverk anser att det är viktigt med förenklingar av planeringssystemet. Enligt verkel bör antalet relativt likartade rikllinjer för olika geografiska områden minskas och delas upp på adressater (centrala verk, länsstyrelser eller kommuner). Detta bör enligt verket kunna förkor­ta behandlingen av olika frågor samt underlätta samordningen med kom­munema. Sveriges industriförbund, statens naturvårdsverk och Svensku kommunförbundet vill att kartläggningar och analyser görs för mera be­gränsade områden och problem som har hög aktualitet. Några remissin-

Prop. 1980/81:183

54

stanser, däribland riksrevisionsverket och Industriförbundet, framhåller att restriktivitet bör iakttas när del gäller fortsalt datainsamling. Länsstyrel­sen i Malmöhus län, statens planverk m.fl. remissinstanser framhåller behovet av ökad delegering till länsslyrelserna.

2   Former för fortsatt fysisk riksplanering

2.1 Ansvarsfördelning

1 rapporten anges atl ulgångspunklen för förslagen om former för fort­satt fysisk riksplanering är all ansvarel för all fullfölja statsmakternas riktlinjer för hushållning med mark och vatten skall ligga på kommunerna och länsslyrelserna samt atl olika moment av arbetet i ökad ulslräckning förenklas och förs in i det löpande planerings- och utredningsarbete som sker inom statliga myndigheler och på kommunal nivä.

Ett femtiotal remissinsianser kommenterar rapportens allmänna ut­gångspunkter och överväganden om ansvarsfördelning. Flertalet insläm­mer i eller lämnar rapportens överväganden ulan erinran. Remissinstanser­na är bl.a. socialstyrelsen, lantbruksstyrelsen, skogsstyrelsen, Sveriges lantbruksuniversitet, statens planverk, slutens luntmäteriverk, fiskenämn­den i Värmlands län, tolv länsstyrelser, två lundsting, tjugo kommuner. Göteborgsregionens kommunalförbund, Svenska kommunförbundet, Svenska föreningen för byggnadsvård. Svenska naturskyddsföreningen, LO-distriktel i Stockholm, Vattenvärnet och HSB.

Direkl negativa eller tveksamma till rapportens utgångspunkter och överväganden om ansvarsfördelning är forskningsrådsnämnden. Staffans­torps, Göteborgs, Uddevullu, Växjö och Enköpings kommuner. Sydvästra Skånes kommunalförbund, Uppsala universitet, Sveriges industriförbund och Näringslivets byggnadsdelegaiion.

Bland de allmänl positiva remissinstanserna är länsstyrelsen i Malmö­hus län, som framhåller atl en ökad delegering av ansvar bör medföra enklare former för den fysiska riksplaneringen. Överföring av beslulsan-svarel i större utsträckning till länsstyrelsen, som företrädare för statliga intressen, torde enligt länsstyrelsen i många fall ocksä kunna förkorta den procedur för förhandlingar och uppgörelser kring riksplanefrågor som i den första omgången av den fysiska riksplaneringen enligt länsstyrelsen har tett sig onödigt utdragna i tiden. Länsstyrelsen framhåller vidare atl det är särskilt betydelsefullt att pågående överväganden under ell planeringsar­bete inte får lägga hinder i vägen för del dagliga handlandet i kommunen. Statens planverk anser att former bör sökas för att ge länsstyrelserna ett mer självständigt ansvar för sådana plan- och tillståndsbeslut som enligt PBL-utredningens förslag förutsätts ankomma på staten. De centrala myn­digheterna får därmed enligt planverket anledning att samverka med läns-

Prop. 1980/81:183

55

styrelserna och att föra ut övergripande ståndpunkter och värderingar via länsslyrelsens samråd med kommunen. Svenska kommunförbundet fram­håller atl kommunerna har ställt sig bakom de grundläggande principerna för den fysiska riksplaneringen och har därmed accepterat alt angelägna riksintressen skall påverka den kommunala fysiska planeringen. Samtidigt är det enligl kommunförbundel viktigt att slå fast att kommunerna bär och skall bära ansvaret, för den lokala fysiska planeringen. Det förutsätter enligt förbundet att kommunerna har frihet atl efter eget bedömande ta ställning lill hur marken och vattnet skall disponeras. Förbundet fram­håller vidare alt del är viktigt att de restriktioner i denna frihet som riksplaneringen medför begränsas till vad som är erforderiigt för all ta tillvara riksintressen. Förbundet framhåller slutligen att det är av väsenllig betydelse att samspelet mellan staten och kommunerna i del fortsatta arbetet med den fysiska riksplanerinengen och inom ramen för en ny plan-och bygglag utvecklas så alt statens styrning sker via den översiktliga planeringen. Skellefteå kommun anser atl kommunerna bör ges ytterligare ansvar och beslutsbefogenheter saml att regionala och cenirala myndighe­ter bör få ökad betydelse som serviceorgan.

Sveriges industriförbund tar i sitt yttrande avstånd från tanken pä en omfattande och mer eller mindre bindande kommunal förplanering av all mark. Den kommunala fysiska planeringen bör enligt förbundet istället koncentreras lill tätorter och deras närområden saml vissa kultur- och naturvårdsområden. Näringslivels byggnadsdelegution anser alt den fysis­ka riksplaneringen har kommit att rubba ansvarsfördelningen mellan stat och kommun bl.a. vad avser ansvarel för ställningstaganden lill enskilda tätorters utveckling och utformning. Forskningsrådsnämnden finner den föreslagna organisationen för den fysiska riksplaneringen vara alltför kom­plicerad med för många myndigheter inblandade.

Göteborgs kommun anser det befogat alt göra en paus i det massiva utredningsarbetet på det cenirala planet. Det bör vidare enligl kommunen skapas klarhet i fråga om de ekonomiska konsekvenserna av alt vissa områden är av riksintresse. Åven Uddevullu kommun framhåller all rege­ring och riksdag måste la ett ekonomiskt ansvar för aU fullfölja sina riktlinjer för mark- och vattenanvändningen. Växjö kommun anser alt utfärdade myndighetsanvisningar för den fysiska planeringen inte är an­passade till kommunernas fysiska planering. Kommunen godtar ej all statsmaklerna reglerar den fysiska riksplaneringen genom myndighetsan­visningar. Stuffunstorps kommun framhåller att den föreslagna ansvars­fördelningen kan inge farhågor för ett mera komplicerat handläggningsför­farande. Ansvarsfördelningen får enligl kommunen inle leda lill all den kommunala självbestämmanderätten urholkas. Sydvästru Skånes kom­munalförbund anser att departementens anvisningar och vissa beslut i riksdagen fört med sig en tidvis hårt styrande slallig slyrning av kommu­nerna. Sydvästra Skånes kommunalförbund betonar vidare behovet av interkommunal planering.

Prop. 1980/81:183

56

I rapporten föreslås ökade planeringsinsatser rörande bl.a. energi, mi­neralrävaror, sötvattenresurser och havsresurser. Slutens planverk fram­håller att inom dessa områden är kommunemas inflytande över de konkre­ta besluten relativt begränsat. Planverket bedömer därför att de kommuna­la insatserna beträffande dessa problemområden kan komma atl begränsas till sådana geografiska områden där påtagliga intressekonflikter föreligger och där primärkommunala intressen är starkt berörda. Planverket be­dömer därför kommunala insatser inom dessa områden som mindre ak­tuella. Skellefteå, Haninge, Södertälje och Uppsalu kommuner är tvek­samma till att det fortsatta riksplanearbetet kommer att kunna förenklas i någon större utsträckning beroende på att arbetet kommer att ta upp nya frågor. Kommunema liksom även länsstyrelsen i Göteborgs- och Bohus län. Göteborgsregionens kommunalförbund och Skellefteå kommun anser att inom dessa nya områden bör staten ha en akfivare roll bl.a. genom forsknings- och inventeringsarbeten.

Beträffande länsstyrelsens roll anser skogsvårdsstyrelsen i Gävleborgs län att länsstyrelsema även i fortsättningen skall ha befogenhet och skyl­dighet att redan i ett tidigt skede i planeringen samordna kommunemas behandling av skogsbruket. Risken är annars enligt skogsvårdsstyrelsen att olika synsätt kan utbildas i olika kommuner beträffande exempelvis restriktioner för skogsbmkets bedrivande och avgränsning av områden för skogsbmk. Laholms, Falkenbergs och Varbergs kommuner anser att läns­styrelsernas roll bör vara att samordna olika sektoriella intressen i samråd med kommunerna och arbeta fram underlagsmaterial för den kommunala planeringen. Krokoms kommun betonar länsstyrelsens roll som informatör och samordnare. TCO anser att samordningsfrågorna på länsplanet borde ha behandlats mera ingående i rapporten. Fiskenämnden i Kronobergs län anser det väsentligt att fackmyndigheternas uppfattningar i vissa faktasam­manhang redovisas i obeskuret skick till kommunerna, eftersom länssty­relserna inte alltid har tillräcklig fackkunskap om näringens utövande, grundfömtsättningar och bevarandeintressen.

Ett antal statliga myndigheter har utvecklat sin syn på myndigheternas ansvar i det fortsatta riksplanearbetet. Statens planverk framhåller att riksplaneringen de närmaste åren bör inriktas mot uppföljning av markan­vändningen i stort, analys av konsekvenserna för markanvändningen av stora anläggningar av betydelse för landets samlade hushållning med mark och vatten samt konsekvenserna av alternativa energikällor, uppföljning av riksplaneringens intentioner i områden med geografiska rikflinjer samt behandling av olika sektorintressen i den ordinarie kommunala planering­en. Planverket delar också rapportens uppfattning att utrednings- och sammanställningsarbeten av rapportens karaktär i ökad utsträckning bör göras utanför regeringens kansli främst på myndighetsnivå. Statens natur­vårdsverk sammanfattar sin syn på sina uppgifter till att fortlöpande följa situationen inom sin sektor, biträda regeringen med sakkunskap och plane­ringsunderlag (riksöversikter), biträda kommuner och länsstyrelser med

Prop. 1980/81:183

57

råd och riktlinjer, beakta riksintressenas hantering i den kommunala plane­ringen och att uppmärksamma regeringen på situationen inom sitt ansvars­område. Åven Sveriges meteorologiska och hydrologiska inslilui och Sve­riges geologiska undersökning ger synpunkter på sina uppgifter i den fortsatta fysiska riksplaneringen. Försvarets forskningsanstalt anser att planverket, naturvårdsverket och havsresursdelegationen bör ges etl tydli­gare markerat ansvar för de långsikliga frågorna .samt skyldighet alt sam­råda och samverka med andra myndigheter och organisationer.

Några remissinstanser diskuterar ansvaret pä departementsnivå för frå­gor om naturvård, miljöskydd, naturresurshushållning m. m. Statens naturvårdsverk anser att det finns behov av en mera samordnad verksamhet på departementsnivå. De nämnda frågorna bör enligt verket samordnas inom ett och samma departement.

Uppsala universitet anser att allmänhetens insynsmöjligheter är av stor betydelse. Större hänsyn än hittills bör enligl universitetet tas till ortsbe­folkningen och allmänheten vid planering, beslul och genomförande. Be­hovet av störte inflytande för allmänhet och ideella organisationer betonas också av nationalekonomiska institutionen vid Göteborgs universitet och Riksförbundet Jör hembygdsvård.

2.2 Uppfödning och översyn av riktlinjerna

De översiktliga planer som kommunerna har arbetat fram under pro­gram- och planeringsskedena torde enligt rapporten komma atl fortlöpande revideras. De former för kommunal planering som vuxit fram i samband med den fysiska riksplaneringen föreslås i förslaget till ny plan- och bygg­lag att i sina huvuddrag stadfästas och regleras i lagstiftningen. Därigenom kan enligt rapporten behovet av att följa upp intentionerna i den fysiska riksplaneringen fullföljas i den kommunala planeringen och därigenom fillgodoses på ett enklare sätt än hittills.

Remissinstanserna instämmer i rapportens konstaterande all riktlinjerna skall fullföljas i den fortlöpande kommunala planeringen. Riksrevisionsver­ket framhåller att den nya plan- och bygglagen kommer all medföra nya arbetsformer och mtiner. Åven annan sektorövergripande eller sektoriell planering kan behöva prioriteras under de närmaste åren. Riksantikvarie­ämbetet anser mot den bakgrunden att någon ny separat planeringsomgång för den fysiska riksplaneringen ej bör komma till stånd. De planeringsin­satser inom den fysiska riksplaneringen som kan behövas bör enligt verket inordnas i befintliga planeringssystem, såsom länsplaneringen och den kommunala markplaneringen. Nordvästra Skånes kommunalförbund an­ser det angeläget att stora samlade redovisningar undviks och att rikspla­nearbetet integreras i den kommunala planeringen. Det är enligt förbundet av största vikt för stadsplanearbetets kvalitet och för kommunernas verk­samhet i övrigt att planeringen kan bedrivas med tillräcklig kontinuitet.

Prop. 1980/81:183

58

Krav på nya stora kommunala redovisningar bör enligl länsstyrelsen i Norrbotten f. n. undvikas för all inle onödigtvis störa det viktiga översikts­planearbete som nu kommit igång i kommunerna. Västerviks kommun anser att rapportens slutsals att del f.n. inte är lämpligt atl påbörja några nya stora samlade redovisningar av riksplaneringen synes riklig. Bl.a. niåste enligl kommunen beaktas all kommunerna har begränsade plane­ringsresurser, som ofta blivh hårt ansträngda genom den lidigare, ej avslu­tade riksplaneringen. Andra, ur lokal synpunkt väsentliga planeringsupp­gifter, har enligt kommunen härigenom på många håll blivil eftersatta. Ambitionen i det fortsatta utredningsarbetet bör anpassas lill kommuner­nas resurser. Integration av den fysiska riksplaneringen i den kommunala planeringen och borttagande av stora redovisningsomgångar betonas i övrigt av Lunds universitet, länsstyrelserna i Malmöhus, Älvsborgs, Ös­tergötlands och Jämtlands län, fiskenämnden i Gävleborgs län. Tingsryds. Krokoms, Lunds, Norrköpings, Partille, Huddinge och Mfölby kom­muner.

1 ett system utan krav på större samlade redovisningar av planeringsar­betet behöver enligt rapporten regeringen ha möjlighel alt följa upp atl den fysiska riksplaneringen fullföljs i den kommunala översiktliga planeringen. En lämplig form för detta kan enligt rapporten vara atl i den årliga rapport som skall lämnas till regeringen om länsplaneringen också behandla pla­neringsläge och särskilda problem vad gäller frågor i den fysiska riksplane­ringen. Innehållet i en sådan rapportering torde i slor utsträckning kunna avgöras av resp. länsstyrelse utifrån förhållandena i länet.

Rapportens förslag tillstyrks uttryckligen av civilförsvarsstyrelsen, riks­revisionsverket, riksantikvarieämbetet, länsstyrelserna i Malmöhus, Kri­stianstads, Göteborgs och Bohus, Kronobergs och Västernorrlands län, lantbruksnämnden i Norrbottens län, landstingen i Skaraborgs och Kal­mar län, fem kommuner. Sydvästra Skånes kommunalförbund och Svens­ka naturskyddsföreningen. Viss tveksamhet visar länsstyrelsen i Väster­norrlands län och Landskrona kommun. Sveriges industriförbund är nega­tiv till rapportens förslag.

Riksrevisionsverket delar uppfattningen att en lämplig form för uppfölj­ning av riktlinjerna i den fysiska riksplaneringen kan vara den årliga länsrapport som länsstyrelsen lämnar lill regeringen. Förslaget skulle en­ligt lantbruksnämnden i Norrbottens län ge en samlad syn på planeringsin­satserna. Göteborgs kommun finner förslaget tillfredsställande. Inifialivel till förändringar av riktlinjer för hushållning med mark och vatten bör dock enligt kommunen i högre grad än vad förslaget anger åläggas kommunerna, som i första hand möter de konkreta problem som kan uppstå med anled­ning av rikfiinjerna. Landstinget i Skaraborgs län anser att rapportens förslag medför att aktuella frågor i den fysiska riksplaneringen kan sättas in i sitt sammanhang och dess betydelse för en regions utveckling bedömas mer samlat. Länsstyrelsen i Malmöhus län hänvisar till sUt länsprogram 80 i vilket styrelsen gjort ett försök att samordna olika intressen beträffande

Prop. 1980/81:183

59

arbele, service och miljö. Länsstyrelsen anser att förslaget om en äriig samlad redovisning av samhällsplaneringsfrågorna i länsrapporten är ett lämpligt sleg mot en ökad integering av de olika planeringsarbetena.

Civilförsvarsstyrelsen stöder förslaget och framhåller alt länsstyrelser­nas försvarsenheter i den föreslagna rapporten måste ange förhållanden ur skyddssynpunkt inte minst dä behov finns av interkommunal samverkan.

Länsstyrelsen i Västernorrlands län anser del inle nödvändigl med en årlig rapportering till regeringen av riksplanefrågor, med hänsyn lill det långsiktiga perspektivet i den fysiska riksplaneringen. Årliga rapporter tenderar enligt länsstyrelsen atl ta en allt större del av länsstyrelsens resurser i anspråk, resurser som annars skulle kunna användas för aktivt ulredningsarbete med syfte bl.a. all ge service lill kommunerna i form av underlag för deras planeringsarbete. Rapporter om riksplanefrågor skulle enligt länsslyrelsen i stället med fördel kunna anknytas lill länsplanerings-omgångarna, vilket skulle ge bällre förutsäitningar all göra en samlad analys av ulvecklingen i länel. För all en samordning av de båda piane-ringsformerna ska kunna genomföras fullt ul fordras dock enligl länsslyrel­sen en anpassning av länsplaneringen i dess nuvarande utformning så att denna ger utrymme för en sådan samlad analys. Viss tveksamhet lill förslaget redovisas även av Landskronu kommun, som framhåller atl om förslaget skulle ge länsplaneringen högre status och därmed bidra till atl de av kommunerna i sammanhanget framförda åtgärdsförslagen blir realise­rade vore mycket vunnet. Å andra sidan finns det enligt kommunen uppen­bar risk för att kopplingen mellan länsplaneringen och den fysiska riskpla­neringen kan medföra betydande inskränkningar i det kommunala planmo­nopolet och därmed i den kommunala självstyrelsen. Mera tveksam till rapportens förslag är Sveriges industriförbund, som inte tror atl en årlig rapportering av kommunernas samhällsplaneringsaktiviteter fyller etl så väsentligt behov att kostnaderna kan motiveras.

2.3 Underlag för fysisk riksplanering

2.3.1 Allmänna synpunkter

I rapporten framhålls att genom arbetet i samband med den fysiska riksplaneringen har ett omfattande kunskapsmaterial om mark- och vatten­användningen och miljösUuationen samlats in. Rapporten anser det angelä­get att det material som är värdefullt som underlag för den fysiska plane­ringen hålls aktuellt.

Riksrevisionsverket anser det viktigt att det finns en samlad kunskap om vilket underlagsmaterial som upprättats inom berörda myndigheler och andra institufioner. Det kan enligt verket också finnas behov av vissa centrala anvisningar och praktiska råd för hur ett sådanl malerial skall hanteras. Ingenjörsvetenskapsukudemien har inga erinringar mot rappor­tens överväganden rörande formerna för kunskapsförsöijningen. Denna

Prop. 1980/81:183

60

bör enhgt akademien ske i enkla former och som en del i den fortlöpande planeringen pä olika nivåer. Akademien pekar också pä behovel av fram­förhållning och studier rörande långsiktig teknisk utveckling. Central­nämnden för fastighetsdata och skogsstyrelsen framhåller att dataförsörj­ningen för den fysiska riksplaneringen bör ske genom atl data som erhålls i samband med löpande administrativt arbele slälls lill andra myndigheters eller planeringens förfogande. Särskilda mtiner eller separat insamhng av data enbart för den fysiska riksplaneringens behov bör undvikas. Denna uppfattning delas av landskapsinformationsutredningen, som konstaterar atl det resursutrymme för leknisk utveckling och investeringar som behövs för alt nya anspråk på landskapsinformationen skall kunna tillgodoses är utomordenfligt knappt. Detta gör enligt utredningen att den fysiska riks­planeringens behov av informationsförsöijning så långt möjligt bör tillgo­doses inom ramen för den gmndläggande landskapsinformationen. Sveri­ges industriförbund framhåller atl mycket stark restriktivitet bör iakktas vid ett fortsatt kunskapsinhämtande. I den mån mer kunskap behövs bör den åstadkommas med kvalificerad och kritisk bearbetning av det material som redan finns.

Direkt avvisande till rapportens förslag är Näringslivets byggnadsdele­gation.

Allmänna synpunkter om kompletteringar av den fysiska riksplanering­ens underlag lämnas av socialstyrelsen, landstinget i Södermanlands län och länsläkarorganisationen i Skaraborgs län, som framhåller att den fysiska riksplaneringens kartläggningar och analyser av naturresursan­vändningen bör sättas i förhållande till användningens biologiska, ekono­miska och sociala verkningar. Instanserna framhåller att såväl rapporten som förslaget till ny plan- och bygglag i stort sett saknar överväganden och förslag i detta avseende. Genom en systematisk sammanställning och uppföljning av miljöpåverkande faktorer samt befolkningens hälsotillstånd torde enligt de nämnda remissinstanserna värdefulla insikter kunna vinnas om miljöns påverkan på befolkningens hälsa.

2.3.2 Riksöversikter och länssammanställningar

I rapporten föreslås att berörda centrala myndigheter ajourhåller över­sikter på riksnivå - riksöversikter - över olika verksamheter och intres­sen som är av särskild betydelse för hushållningen med mark och vatten. Det kan exempelvis gälla översikter över områden som är av riksintresse för naturvården eller har särskild betydelse för utvinning av råvaror. Vidare föreslås i rapporten att länssammanställningar och förhållanden av betydelse för den fysiska riksplaneringen hålls aktuella hos länsstyrelser­na. Sådana länsvisa sammanställningar kan enligt rapporten tjäna som underlag för de centrala verkens riksöversikter och för fullföljandet av den fysiska riksplaneringens intentioner i den kommunala planeringen.

Prop. 1980/81:183

61

Förslaget kommenteras positivt av ett 30-lal remissinsianser, huvudsak­ligen länsstyrelser och kommuner. Tveksamma eller negaliva är riksrevi­sionsverket och Näringslivets byggnadsdelegation.

Några statliga sektormyndigheter kommenterar behovel av och innehål­let i riksöversikterna. Civilförsvarsstyrelsen anser all riksöversikler bör upprättas rörande skyddsaspekter i krig för att ge såväl civilförsvarsstyrel­sen som andra totalförsvarsmyndigheter möjlighel alt kunna medverka i den fortsatta planeringen. Skogsstyrelsen instämmer i atl det finns behov av att på riksnivå äjourhålla varje sektors basdala. För skogsbrukets vidkommande sker det sedan mer än ett halvt sekel inom ramen för riksskogstaxeringen. Inom elt par decennier kommer även statistik frän den översiktliga skogsinventeringen att kunna sammanställas till riksöver­sikter. Sjöfartsverket anser att för verkels del bör riksöversiklerna innehål­la material från tidigare inventeringar över djuphamnsmöjligheler samt material från arbetet med en perspektivplan för svenska hamnar. Statens naturvårdsverk är berett att ta pä sig ansvaret för riksöversikter inom sitt ansvarsområde. Som hittills är verket också berett atl leda och samordna inventeringar och sammanställningar inom verkets verksamhetsområde som utförts av länsstyrelser och kommuner. Verkel är vidare berett att öka sina insatser för atl på olika sätt sprida information om den kunskap som verket besitter inom hela miljövårdsområdet.

Enligt länsstyrelsen i Västernorrlands län behöver underlagsmaterialet från centrala myndigheter bearbetas av länsstyrelserna för att bättre svara mot kommunernas behov. Länsstyrelsen i Södermanlunds län framhåller att det är betydelsefullt att information om natur- och kulturiandskapet och dess förändringar äjourhålls.

Några kommuner ger allmänt positiva synpunkter i anslutning till rap­portens förslag. Falu kommun tillstyrker förslaget om riksöversikter och länssammanställningar och framhåller atl del har varil svårt all följa exem­pelvis naturvårdsverkets och riksantikvarieämbetets fortlöpande redovis­ningar avseende riksintressanta områden för naturvården, kullurminnes-vården och friluftslivet. Göteborgs kommun menar all begreppet riksöver­sikt bör användas för en riksomfattande redovisning av riksintressena eventuellt i form av en karta och inte sektorvis för olika centrala myndig­heters redovisningar av sina resp. partsintressen. Åven Luleå kommun är allmänt positiv till rapportens förslag.

Svenska kommunförbundet anser att det finns fördelar med att över­sikter upprättas för vissa begränsade redovisningsområden. Det kan gälla redovisningar av genomförda resursinventeringar, exempelvis av mineral­tillgångar. Riksöversikter och länsöversikter kan enligl förbundel också vara värdefulla när nya viktiga frågor skall föras in i den fortsatta plane­ringen, exempelvis för energi- och havsresurserna, och då det föreligger särskilda behov av att snabbt få en översiktlig bild av de resurser som står till förfogande. Däremot kan förbundet inte acceptera atl översikter införs

Prop. 1980/81:183

62

som ett nytt generellt planeringsinstrument i den fysiska riksplaneringen. Det föreligger enligt förbundel uppenbara risker för all information succes­sivt kommer alt lagras pä överiklema och därigenom göra dessa lill statliga styrinstrument vid sidan av den lagreglering som föreslås i den nya plan-och bygglagen. Samma farhågor beträffande riksöversikterna som styrme­del framförs av Enköpings och Ulricehamns kommuner.

Flera länsstyrelser och kommuner framhåller att arbetet med riksöver­sikter och länssammansslällningar kommer att kräva ekonomiska och per­sonella resurser. Länsstyrelsen i Väslernorrlands län framhåller att en bearbetning krävs av länsstyrelserna för att översikterna skall kunna ge underlag för kommunernas arbele. En sådan bearbetning kräver en inte obetydlig resursinsats, vilken måste läggas på länsstyrelsernas ordinarie arbetsuppgifter, och som därför är svår alt genomföra. Karlskronu kom­mun har ingen erinran mol ansvarsfördelningen beträffande arbelel med riksöversikterna utan finner förslagel mycket bra. Kommunen anser emel­lertid att det krävs särskilda resurser för att hålla materialet aktuellt.

Elt 10-tal remissinstanser diskuterar ansvarsfördelningen mellan organi­sationer på cenlral, regional och lokal nivä. Svenska naturskyddsförening­en framhåller att kunskapsinsamlingen för den fysiska riksplaneringen mäste ägnas större uppmärksamhet än hittills. Varje riksöversikl måste baseras på successiv sammanställning och urval av mer detaljerad infor­mation. Vidare bör enligt föreningen informationsinsamlingen vara rikstäc­kande. Detta talar för att insamlingsnivän bör vara länet eller kommunen. Naturskyddsföreningen menar vidare alt länsslyrelserna mäste bli den naturliga centralen för insamling av data om naturmiljön. Genom att läns­styrelserna också har ansvaret all sammanställa malerial länsvis får de centrala myndigheterna tillgång lill ordnad och utvärderad information som kan användas till eventuella riksöversikler. Behovet av delegering av arbetsuppgifter till regional och lokal nivå framhålls även av länsstyrelser­na i Kronobergs, Södermanlunds och Norrbottens län samt Nordvästra Skånes Kommunalförbund. Länsstyrelserna i Södermanlands och Norr­bottens län framhåller dessulom de lekniska förutsättningar och andra resurser som finns på länssstyrelserna och överlanlmälarmyndigheterna.

Ett fåtal remissinstanser visar viss tveksamhet eller är negativa till förslaget. Riksrevisionsverket pekar pä den risk som finns för ell mer allmänt insamlande och sammanställande av uppgifter i riksöversikler ulan att det föreligger ett aktuellt behov av dessa. I flera fall lorde del enligt verket räcka med länsvisa sammanställningar. Näringslivets byggnadsde­legation finner förslaget att kommuner och länsstyrelser kontinuerligt skall uppdatera planeringsunderlag och inventeringsmaterial oövertänkt, efter­som rapporten inte anger vilka uppgifter som egentligen behöver redovisas i riksöversikter och länssammansslällningar.

Några instanser bl. a. länsstyrelsen i Norrbottens län framhåller behovel av centrala anvisningar för hur malerial framtaget inom ramen för den

Prop. 1980/81:183

63

fysiska riksplaneringen skall systematiseras, presenteras och lagras så att det blir fillgängligt för olika användare.

I rapporten föreslås att innehållet i och formerna för föreslagna riksöver­sikter och länssammanställningar utreds närmare. Det föreslås alt planver­ket ges i uppdrag att i samarbete med berörda ämbetsverk och länsstyrel­ser svara för en sådan utredning. Omkring tio remissinstanser kommen­terar förslaget. Riksantikvarieämbetet anser all en utredning bör komma till stånd för att se över dels länsslyrelsernas och de centrala verkens behov av kunskapsmaterial, dels vilket behov del finns av yllerligare kunskapsmaterial på denna översiktliga nivå i arbetet med den fysiska riksplaneringen. Svalövs kommun anser atl del är angelägel all den före­slagna ulredningen snarast kommer till stånd. Även om framtida faklasam-manställningar och redovisningar i ökad utsträckning görs pä myndighets­nivå kommer faktainsamlingen enligt kommunen även att belasta den kommunala administrationen. Positiva till utredningen är dessutom statens planverk, statistisku centrulbyrån, miljödatanämnden, landskapsinformu-tionsutredningen och LO. Tveksamma till rapportens förslag är skogssty­relsen och Näringslivets byggnadsdelegution. Skogsstyrelsen är tveksam till en utredning i planverkets regi då bl.a. landskapsinformalionsutred-ningen och markdatagmppen vid bostadsdepartementet f n. arbetar med dessa frågor. Planverkets uppgift f n. torde enligl skogsstyrelsen kunna inskränkas till att förmedla vilka slags riksöversikter som finns för de skilda sektorerna. Näringslivets byggnadsdelegution framhåller atl det inte behövs en förnyad utredning. Enligt delegationen riskerar man alt bygga upp en omfattande administration som det finns föga efterfrågan på.

2.3.3 Samlade redovisningar

För att ge statsmakterna överblick och möjlighet att följa utvecklingen beträffande mark- och vattenanvändningen saml miljösituationen i landel torde det enligt rapporten även i fortsättningen finnas behov av atl göra mera samlade redovisningar belräffande dessa frågor. Framlida samman­ställningar och redovisningar bör i ökad omfattning göras på myndighels-nivå. Innehållet i redovisningarna och vid vilka tidpunkter de skall göras behöver enligt rapporten inte läggas fast pä förhand utan kan bestämmas av regeringen och få formen av uppdrag lill berörda myndigheter. Planver­ket, naturvårdsverket och havsresursdelegationen föreslås ha det samlade ansvaret för att följa mark- och vattenanvändningen samt miljösituationen i landet.

Förslaget kommenteras av ett fåtal remissinstanser. Statens naturvårds­verk stöder den princip för ansvarsfördelning mellan myndigheter pä olika nivåer som framförs i rapporten. Verket anser emellertid att rapporten inte har löst frågan om ansvarsfördelning mellan olika verk och myndigheter när det gäller olika naturresurser. Naturvårdsverket anser sig ha ett be­vakningsansvar för ett stort antal naturresurser och ser som sin uppgift atl

Prop. 1980/81:183

64

fortlöpande följa och ha överblick över användningen av mark, vatten och luft saml över miljösituationen i landet. Enligt naturvårdsverkets uppfaU­ning har man också ett hushållningsansvar för faunan, skyddsvärd natur, skyddsvärda naturtyper och arter, exempelvis bokskog, urskog och stränder. Verket framhåller behovet av kartläggningar och analyser för att den fysiska riksplaneringen på olika nivåer skall leva upp till ett ekologiskt synsätt. Det behövs enligt verkel probleminriktade undersökningar som kompletteringar Ull den basinformation som tas fram generellt för hela landet. Statens planverk tillstyrker ulredningens förslag och hänvisar till en försöksverksamhet med kvantitativa analyser av de kartredovisningar som länsstyrelsema har gjort i samband med den fysiska riksplaneringens planeringsskede. Avsikten med försöksverksamheten är att finna ratio­nella former för en fortlöpande uppföljning på central nivå av utvecklingen beträffande utnyttjandet av mark- och vattenresurserna. Miljödatanämn­den hälsar med tillfredsställelse de förbättrade möjligheter till redovisning­ar av miljösituationen som framkommer om berörda myndigheter får öka­de redovisningsåligganden inom sina ansvarsområden. Sveriges industri­förbund framhåller att det knappast finns behov av att göra ofta återkom­mande inventeringar och sammanställningar av exempelvis miljösitua-Uonen i landet. Samlade redovisningar bör enligt förbundet begränsas till att avse problem- och frågeställningar som har hög aktualitet. Lunds uni­versitet föreslår att den mest angelägna informationen från rapporten bör samlas i en kartbok. En sådan läUillgänglig kartbok för alla i planering inblandade parter, såväl fackfolk som förtroendevalda, skulle enligt uni­versitetet stimulera intresset för en mera övergripande syn på planfrågor. Den kunde enligt universitetet även gå ut till landets skolor för att på ett tidigt stadium grundlägga intresset för hushållning med mark och vatten och andra miljöfrågor. Länsstyrelsen i Älvsborgs län ser positivt på rap­portens förslag om samlade redovisningar.

2.3.4 Statistikfrågor

Rapporten diskuterar inte samlat planeringsunderlag som kan erhållas genom staUstikproduktionen. Främst statistiska centralbyrån och miljöda­tanämnden diskuterar statistikens roll i den fysiska riksplaneringens kun­skapsförsörjning.

Statistiska centralbyrån anser det angeläget att centralbyrån i egenskap av statisfikproducerande och statisliksamordnande myndighet fortlöpande deltar i statens planverks utredningsarbete om formema för den fysiska riksplaneringens kunskapsförsörjning så att statistikens roll och möjlighe-'ter penetreras systematiskt och så att dubbelarbete och dubbelredovis­ningar därigenom kan undvikas. Centralbyrån är för sin del beredd att i mån av resurser utveckla sin statistikproduktion så att den tillgodoser även den fysiska riksplaneringens behov. Verket menar att detta på ett naturligt sätt bör kunna åstadkommas inom de projektarbeten som nu bedrivs i syfte

Prop. 1980/81:183

65

alt förbättra den officiella statistiken över naturresurserna - inkl. markan­vändningen - och naturmiljön. Av belydelse i delta sammanhang är atl klargöra hur denna statistik bör samordnas med kunskapsförsörjningen för annan fysisk planering och andra ändamål än fysisk planering. Vidare behöver formerna utredas för tillhandahållandet av statistik till de myndig­heter som enligt rapporten skall ha fortlöpande översikt över markanvänd­ning, vattenanvändning och miljösituation. Miljöduiunämnden menar att det torde vara behov av två slags redovisningar från berörda myndigheler nämligen dels uppgifter som har karaktär av miljöstatistik, dels uppgifter som mera direkl tar sikte på miljösituationen och miljöulvecklingen jämte dess förändringar. För att få underlag för mera övergripande sådana sam­manställningar samt möjligheter till analys av utvecklingen, trendbeskriv­ningar m. m. är det enligt nämnden angeläget atl grunduppgifter av god täckningsgrad framkommer frän den som har etl huvudansvar inom olika områden bl.a. kommunerna.

2.3.5 Basdutu och kartläggningsverksamhet

I rapportens bakgrundsbeskrivning diskuteras behov av försörjning med basdata och värderade data. Med basdata menas enligt rapporten grundin­formation om markens naturgivna innehåll och egenskaper samt den byggda miljön och befolkningen som inte är värderande utifrån något speciellt intresse. Statens lantmäteriverk, Sveriges geologiska undersök­ning och Sveriges meteorologiska och hydrologiska institut är enligt rap­porten exempel på myndigheler som har ansvar för atl la fram basdala om mark, vatten och luft.

Ett flertal remissinstanser tar upp allmänna synpunkler i anslulning lill dessa frågor. Bl.a. diskuleras de olika myndigheternas roll, omfallning och innehåll i basdata samt resursfrågor.

Allmänna synpunkter pä basdata och kartläggningsverksamhet framförs av statens lantmäteriverk och landskupsinformutionsulredningen, vilka framhåller att den fysiska riksplaneringens kunskapsförsörjning så längt möjligt bör tillgodoses inom ramen för den grundläggande landskapsinfor­mationen. Umeå univershet framhåller att universiteten är hell förbisedda trots att de förser samhället med s. k. basdata genom grundforskningen.

Statens luntmäteriverk framhåller atl det är nödvändigt alt beakta lanl­mäteriets roll när det gälleratt tillhandahälla och samordna landskapsinfor­mation. Verket bör enligt egen uppfattning svara för utveckling av system i tekniskt avseende för insamling, lagring, bearbetning och presentation av kart- och underlagsmaterial. Med hänsyn lill atl underlagsmaterial måste sammanställas från olika sektorer och nivåer blir enligl verket samord­ningsfrågorna myckel vikliga både från ekonomisk synpunkl och med tanke på behovel av alt kunna presentera materialet på ett användbart och lällillgängligl sätt. På länsplanet bör enligt verkel överlantmälarmyndighe­ten som regional myndighet för landskapsinformation ha en mycket bety-5   Riksdagen 1980/81. I saml Nr 183

Prop. 1980/81:183

66

delsefull uppgift. Inom länsstyrelsen bör lantmäterienheten svara för läns­sammanställningarna i lekniskl avseende. Lantmäteriverket framhåller vi­dare att del är en central fråga för landskapsinformationsutredningen atl ange vilken roll lantmäteriet ska ha när det gäller insamling, lagring och tillhandahållande av fjärranalysdata i en mera produktionsmässig tillämp­ning.

Lantmäteriverket konstaterar vidare alt det är väsenlligt atl enhetliga underlagskartor utnyttjas i samband med den fysiska riksplaneringen och att därvid del allmänna kartmaterialet bildar stommen. Lantmäteriverket och överlantmätarmyndigheterna som regionala kartmyndigheter bör en­ligl verkel utnyttjas vid samordningen av redovisningsinsatserna. Verket framhåller också att eftersom väsentliga delar av undertaget för den fysiska planeringen hämtas ur den kommunala översiktsplaneringen är enhetlighet i kartanvändning och redovisningsteknik också på det kommunala planet fördelaktigt. Beträffande ajourhållning av basdata framhåller verket att det är väsentligl all ekonomiska kartor hålls aktuella. Nuvarande resurser medger emellertid inte en vare sig innehållsmässig eller ylmässig ökning av ajourhållningen pä det sätt som lidigare avsetts. Nuvarande medelstillgång medger inte heller en ajourhållning av åkermarkens utbredning. En upp­byggnad av ajourhållning av åkermarkens utbredning bör enligl lantmäteri­verket ske främst i konfliktomräden. Verkel framhåller att det idag är oklart hur en ajourhållning av åkerredovisningen skall kunna organiseras och finansieras. Åven lånsstyrelsen I Södermanlands län framhåller alt del är en allvarlig brist alt åkermarkens utbredning inte kan äjourhällas i den ekonomiska kartan.

Flera remissinstanser framhåller behovet av en riksomfattande vegeta­tionskartering. Statens luntmäteriverk framhåller alt en riksomfattande vegetationskartering skulle ulgöra etl intressant komplement till det nuva­rande innehållet i topografiska och geologiska kartor. En sådan vegeta­tionskartläggning bör enligt verket infogas i den allmänna kartläggningen. Även länsstyrelsen i Norrbottens lim framhåller atl en förbättrad känne­dom om landets vegetation och våtmarker är angelägen. Enligl länsstyrel­sens bedömning efterfrågas sådan information av en rad intressenter bl.a. företrädare för naturvården, gruvnäringen, rennäringen, skogsvårdsstyrel­sen, domänverkel, mililära myndigheter och olika föreliädare för plane­ringsintressen. En sådan vegetationskarta bör enligt länsstyrelsen finansi­eras över statsbudgeten och ingå bland de allmänna kartorna. Åven statens naturvårdsverk och Svenska naturskyddsföreningen framhåller behovel av en vegetationskartering. Tillsammans med en geomorfologisk kartering, som verket anser angelägen, skulle dessa kartor utgöra bra komplement lill befintliga allmänna kartverk. Verket föreslår alt en riksomfattande kart-läggnin sker till en beräknad kostnad av omkring 100 milj. kr. under en 10-årsperiod.

Statens lantmäteriverk. Styrelsen för teknisk utveckhng och länsstyrel-

Prop. 1980/81:183

67

sen i Göteborgs och Bohus län diskuterar den nuvarande geologiska kart­läggningen. Styrelsen för teknisk utveckling framhåller alt modern geolo­gisk information som lillhandahålls av Sveriges geologiska undersökning i form av berggrundsgeologiska, geofysiska, jordartsgeologiska och hydro­logiska kartor har en begränsad geografisk täckning. Karteringen är med några fä undantag föråldrad eller obefintlig. Geologiska kartor borde enligt slyrelsen kunna utgöra värdefullt underlag för preliminär bedömning av markens lämplighet för skilda ändamål och för prioritering mellan komplet­lerande geotekniska och andra undersökningar. Slyrelsen anser att en övergripande central bedömning och prioritering av geologisk kartering är angelägen bl.a. med hänsyn lill den fysiska riksplaneringen. Slalens lant­mäteriverk anser att nya frågor inom den fysiska riksplaneringen, exempel­vis energi- och mineralfrägor, släller krav pä redovisning som de allmänna kartorna f. n. endast delvis kan lillgodose. Inte heller de geologiska kar­torna tillgodoser dessa behov bl.a. därför all slora områden saknar mo­derna geologiska kartor i lämpliga skalor. Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus lån poängterar särskilt behovel av vissa geotekniska förhållanden, främst områden med stor rasrisk samt områden med hög radonhalt. Åven anläggningar under mark är enligl länsslyrelsen angelägna att få kartlagda. Behovet av elt modernt geologiskt kartmaterial understryks dessutom av Stockholms universitet.

Utöver framförda behov av förbättrad kartläggning över vegetation, geomorfologi och geologi framför dessutom slutens luntmåleriverk och länsstyrelsen i Södermanlands län behov av allmänna kartor över havs-och sjöområden. Lantmäteriverket framhåller alt rapportens förslag om en utvidgad vattenplanering kommer att medföra krav på förbättrat kartun­derlag. Åven den administrativa indelningen av havsområdena och de större insjöarna behöver redovisas på allmänna kartor.

Statens lantmäteriverk och länsstyrelsen i Göieborgs och Bohus län redovisar dessulom behov av undermarkskartering. Lantmäteriverket framhåller all de områden som är mest akluella i delta avseende är områ­den där anspråken från kommunikationsnätet är särskilt stora, dvs. områ­dena mellan de slörre lälorlsregionerna i södra Sverige.

Behovet av ekonomiska resurser tas upp av flera remissinstanser. Sta­tens luntmäteriverk och länsstyrelsen i Södermanlands län pekar på beho­vel av ökade ekonomiska resurser för en ajourhållning av den ekonomiska kartan och åkermarkens utbredning. Sveriges meleorologisku och hydrolo-gisku institut framhåller allmänl alt en förutsättning för att myndigheterna skall fullfölja betänkandets förslag om planeringsunderiag är all erforder­liga resurser finns tillgängliga. Slutens nuturvårdsverk och länsstyrelsen i Norrbottens län framhåller behovel av ekonomiska resurser för vegeta­tionskartering och geomorfologisk kartering.

prop. 1980/81: 183

68

2.3.6 Information, regislerinformation och ADB

Rapporten anger som ulgångspunkt för den fysiska planeringens kun­skapsförsörjning alt material i olika register och sammanställningar skall utnyttjas i största möjliga utsträckning.

Flera remissinstanser framhåller de möjligheter som ges att utnyttja exislerande eller planerade informationssystem vid framtagning av infor­mation för samhällsplaneringen. Centralnämnden för läsiighetsdala fram­håller, att de ADB-register som behandlar marken och dess användning är betydelsefulla i detta sammanhang. Bland ADB-register som har samband med faslighelsdalasyslemet nämns fastighetstaxeringsregislrel, folk- och bostadsräkningsregistren, lantbruksregistret, befolkningsregisten, vägda-labanker m.fl. Centralnämnden framhåller atl dess erfarenheler av sam­körningar med olika ADB-register och utvecklingsarbete i fråga om lämpli­ga presenlalionsformer bör bli ett värdefullt stöd i del fortsatta utveck­lingsarbete som behöver ske i anslulning lill den fysiska riksplaneringen. Viklen av möjligheterna till samutnytljande av olika informationssystem framhålls dessutom av slutens lanirnuteriverk. styrelsen jör teknisk utveck­ling, landskapsinftnmationsiiiredningen och Svenska naturskyddsför­eningen. Lantmäteriverket anser att läslighelstaxeringsregislren i framti­den bör kunna förse framför allt länsdaiorerna med mycket värdefull information för samhällsplaneringen. Genom en kombination av fastighets-taxeringsuppgifter med fastighelsregistrets koordinatuppgifter och de all­männa kartornas ajourhållning bör det enligt verket vara fullt möjligt atl ulan slora invesleringar få till stånd ell byggnadsregister som tillgodoser vissa väsentliga behov i samhällsplaneringen. Styrelsen för teknisk utveck­ling pekar på risken all materialet i olika register kan bli svårhanterligt i kommunerna. Anledningen till detta är den bristande samordningen eller samverkan mellan myndighelerna vid utveckling av databaser eller regis­ter. Landskapsinformationsutredningen hänvisar till utredningens arbete beträffande ålgärder att åstadkomma den normering av data m.m. som erfordras för atl möjliggöra elt rationellt tekniskt informationsutbyte mel­lan olika källor och register vid exempelvis inventeringar. Särskill om ett ökal utnyttjande av ADB-teknik kommer till stånd kommer enligl utred­ningen en sådan leknisk standardisering att krävas. Svenska naturskydds-jöreningen framhåller att erfarenhelerna frän genomfört utvecklingsarbete bör göra det möjligt alt fatta beslut om alt den fortsatta registreringen av naturmiljön skall ske med ADB-ruliner. ADB-behandling av data bör enligt föreningen också underlätta läns- och rikssammanställningar.

Flera remissinstanser diskuterar den försöksverksamhet som bedrivits av lantmäteriverket. Statistiska centralbyrån och statens planverk att med datateknik lagra, bearbeta och presentera underlagsmaterial för den fysis­ka riksplaneringen i form av en s. k. FRP-faktabank. Statens luntmäteri­verk anser beträffande ADB-tekniken atl denna lorde vara den mest ända­målsenliga för att presenlera och analysera material inom den fysiska

Prop. 1980/81:183

69

riksplaneringen. Försöksverksamheten har enligt verket visal alt del är av siörsta vikl alt redan själva inventeringsarbetet läggs upp så alt materialet kan lagras på ett rationellt sätl. Genom alt pä ett tidigt sladium beslula vilken information som behövs för kommande ställningstaganden av mera övergripande natur kan insamlingsarbetet utföras så att elt minimum av arbete behöver läggas ned pä atl i efterhand anpassa materialet för någon form av lagring och presentation med hjälp av ADB. Svenska naturskydds­föreningen framhåller all de försök med rikssammanslällningar som bedri­vits i samarbete mellan planverket, lantmäteriverket. Statistiska central­byrån och länsslyrelsen i Skaraborgs län ocksä bör kunna ge en anvisning om hur ADB-ruliner på länsnivå skulle kunna utnyttjas i riksplaneringen. Slatistiska centralbyrån och länsstyrelsen i Örebro län framhåller att det är angelägel atl utvärdera försöksverksamheten. Även statens naturvårds­verk anser att försöken att tillskapa faktabanker eller databaser är lov­värda, om man har ulgångspunklen atl det gäller atl för olika intressenter nyttja del malerial som finns i slällel för all var och en vid varje tillfälle gör nya inventeringar. Verkel anser alt man inle skall tillskapa någon speciell databas som förbehålls den fysiska riksplaneringen. 1 stället för en enda slor FRP-faktabank bör enligt naturvårdsverket de myndigheter som har eller får ansvarel för en viss naturresurs eller en viss verksamhet också ha ansvaret för att kunskaperna sprids eller hålls tillgängliga även för andra myndigheter eller organ. FRP-faklabanken skulle sälunda svara för hänvis­ningsservicen medan de olika ansvariga myndigheterna skulle svara för dokumentationsservicen. Miljödatanämnden pekar pä möjligheter till sam­arbete med en funktion för informationsservice pä miljöområdet, vad gäller speciellt hänvisning till olika informationskällor. Statens råd för byggnadsforskning, länsstyrelserna i Älvshorgs och Kopparbergs län framhåller allmänl behovet av användning av ADB i den fysiska rikspla­neringen.

Viss tveksamhet mol användning av ADB i den fysiska riksplaneringen redovisas av Sveriges industriförbund, som framhåller att det i viss omfatt­ning kan vara berättigat att utnyttja material från myndigheler i den fysiska riksplaneringen. Förbundel ser emellertid med skepsis på tanken atl sam­la, bearbeta och presentera underlag för den fysiska riksplaneringen som sammanhålls cenlrall med hjälp av ADB-teknik.

2.3.7 Ny metod och teknik

Flera remissinstanser diskuterar tillämpningen av ny leknik och nya meloder som tagits fram i forsknings- och utvecklingsverksamhet. Bl.a. diskuteras försök med s.k. koordinatsail Sverige-karta och fjärranalys. Beträffande fjärranalys framhåller statens lantmäteriverk all den satellit-baserade fjärranalyslekniken slär relalivi långl från produktionstillämp-ningar inom den fysiska riksplaneringen trots atl instrument och utvärder­ingsmetoder finns tillgängliga. Länsstyrelsen i Norrbottens län anser atl

Prop. 1980/81:183

70

den bearbelning som krävs för atl utnyttja satellitdata i planeringsarbetet bör förläggas till Kiruna kommun. De organisationer och myndigheler som har ansvaret för att denna teknik ulvecklas resp. utnyttjas i den löpande kartproduktionen bör enligt länsstyrelsen ges i uppdrag atl redan nu fram­lägga förslag till hur en produktion bör organiseras i Kiruna. Landskapsin­formationsutredningen redovisar all utredningen överväger åtgärder för en förbättrad försörjning med fjärranalysmaterial, exempelvis infraröda bilder för vegetationkartering. Svenska naturskyddsföreningen och länsstyrelsen i Älvsborgs län framhåller all modern leknik måste komma till större användning än hittills. För naturvården har enligt dessa instanser den infraröda flygbilden mycket stort värde.

2.4 Samordning med länsplaneringen

Rapporten föreslär bl. a. alt länsstyrelserna skall svara för en förbättrad samordning av länsplaneringen och den fysiska riksplaneringen. Mot bak­grund av att samordningen skall ske löpande under planerings- och genom­förandearbetet föreslås en ökad tidsmässig samordning av de båda plane­ringsformerna.

Förslagen tillstyrks i huvudsak av länsstyrelserna i Örebro, Hallunds, Östergötlands, Gävleborgs, Malmöhus, Skaraborgs, Uppsala, Jämtlands och Norrbottens län, lantbruksnämnden i Norrbottens och Gävleborgs län, Ingenjörsvetenskapsukudemien, Göteborgs universitet, landstinget I Östergötlands län samt Östra Göinge, Hårnösunds, Kromfors, Kävlinge, Värnamo, Falu, Gävle, Jönköpings, Tanums, Svalövs, Skövde, Vaxholms och Karlskrona kommuner.

Några av remissinstanserna, bl.a. Gotlands kommun, anser att förut­sällningarna för en närmare samordning mellan den fysiska riksplanering­en och den regionalpolitiska planeringen förbättras genom att knyta redo­visningen av vissa markhushållningsfrågor lill den återkommande läns­planeringen.

Några remissinstanser anser att en samordning mellan länsplaneringen och den fysiska riksplaneringen inte är någon garanti för allsidighet i planeringsverksamheten. Några remissinsianser släller sig ocksä tvek­samma lill förslagel om förbättrad samordning, om del innebär atl kommu­nerna blir påtvingade en rad förutsättningar och planeringsunderlag. Bl. a. släller sig Tingsryds kommun tveksam lill en utökad samordning då läns-planeringen har etl kortare tidsperspektiv och den fysiska riksplaneringen ett längre perspektiv.[REDACTED_EFTERNAMN], Falkenbergs, Laholm, Tingsryds, Nybro och Varbergs kommuner anser alt sambandel mellan de båda planerings­formerna inle är särskilt starkt.

Svenska industrijörbundet anser inte att de exempel rapporten anger för samordningsinsatser, t. ex. all utnyttja olika naturresurser i syfte att skapa sysselsättning och stärka underlaget för samhällsservice inom områden

Prop. 1980/81:183

71

med sysselsättningsproblem, skulle vara en förutsättning för att sådan verksamhet ändå kommer lill ständ. Industriförbundet kan mot denna bakgrund ej ansluta sig till rapportens förslag. Industriförbundet kan där­emol se vissa fördelar i en samordning mellan den fysiska riksplaneringen och den regionalpoliliska planeringen på lokal nivä, om insatserna syftar till eller inriktas på att motverka dubbelarbete och ökad byråkratisering.

Flera av remissinstanserna släller sig positiva till att en utveckling av samordningen skall ske pä regional och lokal nivå. Några pekar också på nödvändigheten av att denna samordning också kommer till stånd på riksnivå.

Samordningen mellan olika deparlemenl och slalliga centrala verk behö­ver förbättras enligt bl.a. stalskontorel, .sjöfartsverket, länsslyrelserna i Malmöhus och Västmanlands län, Uddevullu och Nässjö kimimuner samt Kooperutivu förbundet. Länsstyrelsen i Mulmöhus län pekar på att den övergripande statliga planeringen måste samordnas bättre så att en gemen­sam grundsyn finns i presentationen av de skilda delarna av den översikt­liga planeringen. På riksnivå finns enligl länsslyrelsen olika mål för den framtida utvecklingen och det är inte ovanligt att vissa av dessa mål kolliderar med varandra på den kommunala nivån. På läns- och riksnivå måste därför samordningen avsevärl förbättras.

Transportrådet understryker vikten av en samordning mellan den fysis­ka riksplaneringen och den regionala trafikplaneringen, som utförs av länsstyrelserna.

Socialstyrelsen anser all ställningstaganden rörande hushållning med mark- och vattenområden där slaten har maleriella inlressen atl bevaka, måste grunda sig på kunskaper om människors villkor. Enligl socialstyrel­sens uppfattning måste därför kunskaper om de sociala och medicinska konsekvenserna av olika handlingsalternativ liksom om det komplicerade samspel som råder mellan brister i niiljön och människors välbefinnande och hälsotillstånd i framliden beaklas i större ulslräckning inom rikspla­neringen än vad som hittills varit möjligt. Detta förutsätter dock både breda och djupa kunskaper om de sociala förhållanden som olika männi­skor lever under. I dagens läge saknas enligl socialslyrelsen samlade sociala övergripande mål och ulgångspunkter för samhällsplaneringen.

Statens naturvårdsverk anser liksom Svenska naturskyddsföreningen alt miljövårdsfrågorna bör redovisas i länsprogrammen.

Svenska kommunförbundel anser atl kommunerna sedan länge krävt all också länsplaneringen skall utvecklas i linje med de arbetsformer som har fillämpats i den fysiska riksplaneringen, dvs. med ett uttalat kommunalt planeringsansvar. Enligt förbundets uppfattning är detta en förutsältning för att man skall kunna acceptera den föreslagna samordningen mellan fysisk riksplanering och länsplanering. Del är enligl förbundet vikligl att betona atl planeringen måste ulgå från etl kommunalt medansvar och ha som mål att belysa regionala samband och problem på en konkret och

Prop. 1980/81:183

72

förståelig nivå. Hittills har enligt förbundel länsplaneringen inle haft en sådan inriklning.

På regional nivå administreras den statliga stödverksamheten som har lill uppgift atl vara ett näringsstöd eller ett stöd lill sysselsättningen inom en bygd eller en ort. Det gäller bl.a. slöd till jord- och skogsbruket, turism och rekreation samt medel till beredskapsarbeten för landskapsvård, upp­rustning av kulturhistoriska byggnader samt iordningställande av fornmin-nesområden. Behandlingen av ärenden av denna typ har karaktären av kreditprövning eller sysselsättningsslödjande ålgärder för att åstadkomma eller bygga under en önskvärd regional struktur. Det är enligt rapporten angelägel alt stödel sä långl som del är möjligt används så att även strävandena i den fysiska riksplaneringen vad gäller säkerställande och vård av riksinlressanla objekt och områden för naturvården, friluftslivet och kulturminnesvården understöds.

Förslaget tillstyrks utan reservation av riksantikvarieämbetet, länssty­relserna I Jönköpings, Örebro. Västerbottens, Jämtlands och Göteborgs och Bohus län samt Svenska naturskyddsföreningen.

Lantbruksstyrelsen, Krokoms kommun, Lantbrukurnus riksjörbund, Sveriges skogsugureföreningars riksförbund och Byggnadsvårdsfljrbundet tillstyrker förslaget med viss reservation.

Luntbrukurnas riksförbund delar utredningens uppfattning atl de statliga stöd som utgår till sysselsättning inom en bygd eller en ort också bör kunna utgå för beredskapsarbeten rörande landskapsvård och upprustning av kulturhistoriska byggnader m. m. Emellertid fär enligt riksförbundet inte naturvårdens, friluftslivets och kulturminnesvårdens inlressen råda gene­rellt om detla alltför myckel strider mot de areella näringarnas intressen. Lantbruksnämnden i Göteborgs och Bohus län anser all vissa hänsyn måste tas till vård av riksintressanta objekl och områden för naturvård m. m. Det primära för del statliga stödet till jordbruket måste dock enligt nämnden alltid vara näringens fortbestånd och utveckling. Ulvecklingen i jordbruket har alltid lidigare medförl förändringar i landskapets karaktär. Att genom ätgärder i samband med statligt stöd skydda den nuvarande karaktären mot förändringar finner lantbmksnämnden därför varken möj­ligt eller nödvändigt.

2.S Tidsplan for det fortsatta riksplanearbetet

Flera remissinstanser anser att förutsättningen för att arbetet med den fortsatta fysiska riksplaneringen skall kunna genomföras enligt den tids­plan som har föreslagits i rapporten är att erforderiiga resurser ställs till förfogande.

Trollhättans, Karlskoga och Mörbylånga kommuner, länsstyrelserna i Göteborgs och Bohus och Kalmar län samt fiskeristyrelsen tillstyrker tidsplanen.

Prop. 1980/81:183

73

Landskronu kommun anser alt kommunerna bör ges möjlighel att fullföl­ja del under planeringsskedet pågående arbelel innan man påbörjar ett nytt skede av den fysiska riksplaneringen. Liknande synpunkter framförs av Nybro, Krokoms, Fulkenbergs. Muriestuds och Västerås kommuner.

Fulkenbergs, Lidköpings saml Östhummurs kommuner anser att arbetet fram lill 1982 med att fullfölja fastlagda rikflinjer bör ges längre lid. Liknan­de synpunkler framförs av Kalmar kommun, som också menar att del förefaller som om de nya frågorna i den fysiska riksplaneringen behöver lång förberedelselid för atl introduceras i kommuner och länsstyrelser.

Länsstyrelsen i Malmöhus län anser atl del pågående arbetet bör fullföl­jas innan nya arbetsuppgifter initieras. Länsstyrelsen vill därför kraftigt understryka atl det förslag lill inriklning av den forlsalla fysiska rikspla­neringen som framförs i rapporten måste ses som en långsiktig strategi för atl stegvis förbättra beslutsunderlaget och räckvidden av den fysiska riks­planeringens innehåll.

Lantbrukurnus riksförbund och Sveriges skogsägureföreningars riksför­bund är tveksamma till en ny omgång fysisk riksplanering efter det att den nu pågående omgången är klar. Näringslivets byggnadsdelegation anser att del nu beslutade planeringsarbetet har en omfattning och inriklning som starkt kan ifrågasältas med utgångspunkt från den ursprungliga målsätt­ningen med 1972 års beslut om riktlinjer för hushållning med mark och vatten. Riksrevisionsverket anser, mol bakgrund av all en ny plan- och bygglag kommer att innebära nya arbetsformer och rutiner saml atl annan sektorövergripande eller sektoriell planering kan behöva prioriteras under de närmasle åren, alt en ny planeringsomgång för den fysiska riksplane­ringen inte bör komma till stånd.

Några av remissinstanserna anser atl de nya frågor som har lagits upp i rapporten bör föras in i planeringsprocessen redan före år 1982. Delta gäller bl.a. Vallentuna,[REDACTED_EFTERNAMN], Mjölby och Stenungsunds kommuner samt länsstyrelsen i Älvsborgs län. Tekniska högskolan i Stockholm anser atl ambitionsnivån i rapporten är alltför låg och menar att åtgärder mäste komma lill stånd tidigare.

Svenska kommunförbundet anser atl de nu mest angelägna frågorna rör planeringen av bebyggelsestrukturen och planeringen av tätorter, energi­planering i vidaste mening, anspråken på vattentillgångarna saml pro­blemen med den snabbt ökande försurningen av mark och vallen. Kom­munförbundet anser att dessa frågor är så omfattande atl etl belydande arbete återstår innan dessa frågor kan få effekter i praktisk planering. Samtidigt menar förbundet att del är av betydelse för samhällsutveckling­en att dessa frågor redan nu successivt las in i planeringsarbetet. De nya planeringsaspekterna är enligt förbundet till stor del resultatet av snabbi förändrade förutsättningar i samhällsutvecklingen. Av den anledningen bör inle införandet i riksplanearbetet uppfattas som början på en ny plane­ringsomgång. Tvärtom är det väsentligt att det fortsatta arbetet får en stark

Prop. 1980/81:183

74

koppling lill lidigare genomförd planering. Kommunförbundet menar vi­dare alt man nu måsle inrikta planeringsansträngningarna mot atl lösa de svära resurshushållningsproblem som samhällel står inför under 1980-talet. Dessa mäste enligl förbundet prioriteras i diskussionen pä alla pla­neringsnivåer i samhället. Frågor som rör jordbruksmarken och fritidsbe­byggelsen bör enligl förbundet inle dominera i framtiden.

2.6 Resurser för fortsatt arbete

Ell antal av remissinstanserna anser all resursfrågorna borde ha behand­lats mer utförligt i rapporten. Det gäller statens naturvårdsverk, slatskon­lorel, högskolan i Örebro, Uppsalu universitet, Sveriges lantbruksuniver­sitet, länsslyrelserna i Södermanlands, Kristianslads, Gävleborgs. Slock­holms och Jönköpings län, Västmanlands läns lundsting saml Västerås, Östra Göinge, Karlstads, Varbergs, Enköpings, Göieborgs, Valdemars­viks, Vårgårda, Uppsala. Västerviks, Härnösands, Mjölby, Tingsiyds, Kristinehamns, Lidköpings, Näs.sjö, Timrå,[REDACTED_EFTERNAMN], Partille, Gävle och Salu kommuner.

Länsstyrelsen i Södermanlunds län menar att som utgångspunkl för beräkning av kostnaderna borde en uppskattning av arbetsvolymen av del hittills vid olika myndigheter nedlagda arbetet göras. Karlstads kommun anser att de statliga kraven inneburit en senareläggning av angelägna kommunala planeringsinsalser. Kommunen framhåller att en ekonomisk plan för hur den fysiska riksplaneringen skall genomföras bör upprättas. Åven naturvårdsverket understryker behovel av etl program för genomfö­randet av den fysiska riksplaneringen mol bakgrund av alt regeringen kräver slark restriktivitet när det gäller nya åtaganden. Länsstyrelsen i Jönköpings län menar atl del är ett krav atl länsstyrelsernas anslag inle minskas.

Några remissinstanser pekar vidare pä alt ett resurstillskott är nödvän­digt för atl arbeta med nya frågor i den fysiska riksplaneringen. Denna åsikt företräds av Sveriges meteorologiska och hydrologiska institut, Upp­sala universitet, statens livsmedelsverk, statens planverk, lantbruksnämn­den i Hullands län, länsstyrelserna i Norrbottens, Jönköpings och Älvs­borgs län, landstinget t Skaraborgs län. Eskils t unci och Västerås kom­muner. Svenska kommunförbundet och Härryda naturvårdsförening. Väs­terås kommun framhåller särskill att utökade ambitioner endasi kan kom­ma i fråga inom de områden där planeringen kan resultera i reella kostnads­besparingar.

Flera remissinstanser - riksmuseet, statens livsmedelsverk, byggforsk­ningsrådet, länsstyrelserna I Jönköpings, Värmlands, Hallunds, Östergöt­lands och Malmöhus län, Enköpings, Gislaveds, Salu, Tingsryds, Härnö­sands, Uppsala, Helsingborgs, Väslerviks, Kumla, Alingsås, Åre, Kristi­nehamns och Karlstads kommuner. Göteborgsregionens kommunaiför-

Prop. 1980/81:183

75

bund. Svenska naturskyddsföreningen och SACOISR ~ anser att ambi­tionsnivån för den fysiska riksplaneringens genomförande inte står i paritet med tillgängliga resurser, varken personellt eller ekonomiskl. Gislaveds kommun menar att det råder obalans i förhällandel mellan den fysiska riksplaneringens ambitioner och de resurser som avsälts för alt förverkliga planerna.

Några instanser anser att resurserna är mycket ojämnt fördelade mellan landets kommuner. Bl.a. framhåller byggforskningsrådet och Svenska kommunförbundel alt flertalet av Sveriges kommuner har en mycket blyg­sam planeringsapparat i relation lill de uppgifter som vilar på dem.

Kommunförhundel understryker all kommunerna ställer sig bakom de grundläggande principerna för den fysiska riksplaneringen. Det är enligt förbundet samtidigt nödvändigl alt begränsa den fortsatta planeringens ambitionsnivå. Kommunförbundel menar atl omdisposition av resurser från annan kommunal planeringsverksamhet till arbete med den fysiska riksplaneringen medför negaliva konsekvenser för bostadsförsörjningen och den kommunala ekonomin.

Länsstyrelsen i Malmöhus lån anser atl både med avseende på kompe­tens och befogenhet är länsstyrelserna särskilt lämpade all överblicka skilda samhällsseklorer. Länsstyrelsen underslryker all samarbele mellan länsstyrelse och kommuner är av grundläggande betydelse i det fortsatta riksplanearbetet. Länsstyrelsen anser att en resursförstärkning är nödvän­dig för att tillgodose dessa behov.

Eu 30-tal remissinstanser, däribland ett stort antal kommuner, anger närmare att del erfordras resurstillskott för fortsaU fysisk riksplanering främst i form av statliga bidrag för atl täcka ylleriigare personalförslärk­ningar och underlagsmaterial från expertis på andra nivåer. Östhammars kornmun anser exempelvis att ett villkor för fortsatt kommunalt rikspla-nearbele är avsevärda slatliga bidrag, dels i form av penningmedel, dels i form av insatser från sådan expertis som länsstyrelsen och de centrala verken förfogar över och som kommunen inte har.

Ett 20-tal av remissinslanserna - statskontoret, jiskeristyrelsen, statens naturvårdsverk, statens industriverk, länsstyrelserna i Kronobergs, Stock­holms, Skaraborgs och Västmanlands län.jiskenämnden i Göteborg, lant­bruksnämnderna i Skuruborgs, Göteborgs och Bohus, Norrbottens, Jämt­lands, Uppsala och Värmlands län - redovisar närmare behovet av perso­nal och medel. Flerlalel instanser uppskattar att en personalförstärkning mellan en och fyra personer är rimlig. Remissinstanserna understryker också au om detta resurstillskott inle kan ges, kan den kommunala plane­ringsverksamheten inte utföras i samma ulslräckning som f. n. sker. Lik­nande synpunkler framförs av lantbruksnämnderna i Skaraborgs, Göte­borgs och Bohus och Norrbottens län. Statens naturvårdsverk beräknar att för alt klara invenleringsbehovet och fortlöpande nalurresursräken-skaper för de naturresurser som verket anser sig ha etl hushållningsansvar

Prop. 1980/81:183

76

för, krävs elt lotalt årligt ökat behov av 6-8 milj. kr. för det egna ansvars­området. Därutöver tillkommer koslnader för att kunna fullfölja verkets bevakningsansvar. Verket anför atl del genom omprioriteringar kan avdela ca 2 milj. kr. per år.

Länsstyrelsen i Västmanlands län samt lantbruksnämnderna i Uppsala och Värmlands län anser att ökade resurser för den kommande vattenpla­neringen blir nödvändig. Dessa bedömer dock att yllerligare resurser för­anledda av övrig regional och kommunal planering inte skulle behövas.

Om nuvarande detaljgransknings- och lästsiällandeförtärande slopas bör enligt statskontorets mening delta följas upp och studeras så alt lämpliga omfördelningar kan göras. Liknande synpunkler framförs även av lant­bruksnämnden i Västmanlands län.

Nägra av remissinslanserna, länsstyrelserna i Värmlunds och Mulmö­hus län samt Enköpings, Lidköpings, Malmö, Laholms och Oskarshamns kommuner, anser alt knapphet på resurser leder till atl tidsplanen för fortsatt arbete med den fysiska riksplaneringen bör utsträckas. Bl. a. anser Lidköpings kommun all del är nödvändigl med en senareläggning av pla­neringsskedet med tvä är. Oskarshamns kommun föreslår en ytterligare förskjutning av tidsplanen.

3    Aktsamhet i landskapet

3.1 Hänsyn till naturvården m. m. inom jordbruket

Del bör enligt rapporten övervägas om allmänna hänsynsregler bör införas i jordbrukels lagstiftning som etl komplement lill naturvårdslagen på motsvarande sätt som har sketl i skogsvårdslagen. Som exempel på hänsyn som borde kunna tas i jordbruket nämns i rapporten bevarande i rimlig omfattning av öppna diken, våtmarker, odlingsrösen och åkerhol­mar.

Rapportens förslag om att överväga införande av hänsynsregler i jord­brukets lagstiftning kommenteras främst av företrädare för bevarande- och jordbruksintressen, av vissa högskolor saml av länsstyrelserna. Kommu­nema tar endast i nägra fall upp frägan. Förslaget fär elt blandat mottagan­de. Myndigheter och organisationer som företräder bevarandeintressen, flera högskolor och flertalet länsstyrelser som lar upp frägan tillstyrker förslaget. Myndigheter och organisationer som förelräder jordbruket är däremol som regel negativa.

Rapportens förslag tillstyrks uttryckligen av framför allt rlksuntikvurie-ämbetet, statens naturvårdsverk, ell 15-tul länsstyrelser samt Svenska naturskyddsföreningen. Riksantikvurieämbetet framhåller att det behövs en bestämmelse om generellt hänsynstagande för hela kulturmiljön, och att detta bör uppmärksammas vid en kommande översyn av kulturminnesvår-

Prop. 1980/81:183

77

dens lagstiftning. Behovet av hänsyn till kulturmiljön bör emellertid ocksä komma Ull uttryck i sektoriagstiftningen för de areella näringarna. En sädan hänsynsbestämmelse bör därför enligt ämbetet införas i jordbmkets lagstiftning i analogi med kravet på naturvårdshänsyn i skogsvårdslagen. Åven slutens naturvårdsverk anser atl hänsyn lill miljövårdens intressen från jordbmkets sida bör formuleras pä molsvarande sätt som i skogs­värdslagen med föreskrifter. Verket föreslår atl della sker genom en kom­plettering av lagen om skötsel av jordbruksmark. Lånsstyrelsen i Uppsala län understryker all de förändringar i odlingslandskapet som sker i ralio­naliseringssyfle, t.ex. borttagande av åkerholmar och ändmoräner. utdik­ning av våtmarker m. m. påverkar landskapsbilden och kulturlandskapels karaktär, samt i vissa fall också medför en utarmning av flora och fauna eftersom de aktuella områdena ofta utgör refuger för många växter och ger skydd saml häcknings- och boplatser för olika djurarter. Den hänsynsregel som nu finns i I § naturvårdslagen är enligl länsstyrelsen så allmänt hällen atl den är svär all tillämpa i det enskilda fallet. En hänsynsregel med tillämpningsföreskrifter molsvarande vad som finns för skogsbruket, torde enligl länsstyrelsen ge etl bättre stöd för atl åstadkomma bättre hänsynsla­gande lill naturvården i jordbruket. Länsstyrelsen i Kristianstads län fram­håller all borttagandet av odlingshinder i jordbrukslandskapet innebär atl fömtsättningarna för del ursprungliga växt- och djurlivet försvinner. Från vetenskaplig naturvårdssynpunkl är detta elt allvarligare problem än igen-växningen. Därför anser länsslyrelsen alt det kan ifrågasättas om inle jordbruket bör åläggas visst hänsynslagande till naturvärden i likhet med skogsbruket. Länsstyrelsen i Örebro län. som också är positiv till atl en hänsynsregel införs, menar att denna inle bara bör tillgodose naturvårdens intressen ulan också kulturminnesvårdens. I den män det föreligger kon­flikt mellan de hänsynstaganden som föresläs i rapporten och gällande jordbrukspolitik, anser länsstyrelsen att de jordbrukspolitiska målsättning­arna bör ändras. Det är enligt länsstyrelsen rimligt atl jordbrukspolitiken inrymmer produktionsmål där del finns utrymme för skäliga hänsynstagan­den till andra intressen. Svensku naturskyddsföreningen understryker alt i vissa delar av landel minskar jordbrukslandskapets mångformighet snabbi genom de rationaliseringar som vidtas. Föreningen anser att en hänsynsre­gel för jordbruket, på samma sätt som för skogsbruket i skogsvårdslagen, skulle vara till stor nytta som ett komplement till naturvårdslagens hän­syns- och samrådsregler.

Rapportens förslag om hånsynsregler avstyrks av främsl lantbrukssly­relsen och elt lO-lal lantbruksnämnder, länsstyrelsen i Norrbollens lön samt Lantbrukarnas riksförbund och Sveriges skogsägarejöreningars riks­jörbund. Luntbruksstyrelsen menar alt odlingslandskapet hela tiden för­ändras med ändrade brukningsformer och rationaliseringar i de areella näringarna. Också framdeles kommer det enligt slyrelsen alt finnas behov av förändringar. Åven om nya produktionsmetoder införs, torde enligt

Prop. 1980/81:183

78

styrelsen rationellt lantbruk väl gå att förena med naturvårdens, kultur­minnesvårdens och det rörliga friluflslivels intressen. Konflikter mellan lantbmket och bevarandeintressenti kan bäsl undvikas genom etl utökat samråd och en utökad information mellan ansvariga myndigheler och mellan myndigheter och brukare. Det finns därför enligt lantbruksstyrelsen inget behov av hänsynsregler i jordbrukslagstiftningen. Länsstyrelsen i Norrbottens län menar all de ekonomiska marginalerna för jordbruket i länel är starkt begränsade jämförl med i slättbygderna. Nägra merkost­nader betingade av bevarandeiniressen torde därför inle kunna medges, varför länsstyrelsen finner det olämpligt att införa generella begränsningar på det sätl som rapporten föreslår. Länsslyrelsen menar dock alt för vissa områden i landet kan särskilda hänsynsregler behöva slällas upp. 1 den mån man vill bevara vissa typer av kultur- eller odlingslandskap bör della emellertid ske genom aktiva insalser med särskilda medel. Lantbrukarnas riksförbund och Sveriges skogsägareföreningars riksförbund avvisar på del bestämdaste införandel av hänsynsregler. Det är tvärtom så atl vissa hänsynsregler i gällande lagstiftning bör ses över dä de mera innebär ell onödigt och tidsödande byråkratiskt krångel än fyller något verkligt behov och således motverkar de intressen de vill skydda, hävdar förbunden. 1 den mån det erfordras nägon speciell hänsyn lill andra inlressen vid lant­brukels verksamhet bör detla åstadkommas genom stimulansålgäider. Förbunden anser atl naturvårdslagen i dag innehåller möjligheter alt trygga den vetenskapliga naturvårdens och friluftslivels inlressen. Att införa yt­teriigare hänsynsregler anser man inle vara meningsfullt.

3.2 Hänsyn till naturvården i skogsområden av lokalt intre.sse

I rapporten påpekas alt det är av betydelse för kommunernas möjlighe­ler aU påverka tillämpningen av skogsvärdslagen att skogsvårdsstyrelsen samråder med kommunen i skogsbruksfrägor av särskild vikl med hänsyn lill de lokala förhållandena. Kommunernas översiktliga planer bör enligt rapporten kunna utgöra underlag för bedömningar av för vilka områden sådant samråd bör ske. I regeringens proposition med redovisning av planeringsskedet i den fysiska riksplaneringen (prop. 1978/79:213) fram­hålls att det är angelägel att kommunerna vidareutvecklar sina kommun­översikter och markanvändningsplaner så att de i ökad utsträckning kan ge underiag för tillämpningen av hänsyns- och samrädsreglerna i skogsvårds­lagen och naturvärdslagen.

Rapporten innehåller inga förslag till nya åtgärder utan refererar endasi lill redan lidigare genomförda lagändringar och propositionsultalanden. Relativt många remissinsianser lämnar dock kommentarer.

Flera remissinsianser framhåller vikten av att kommunerna utvecklar sina fysiska planer som underiag för skogsvårdsstyrelsernas samråd i skogsbruksfrågor av särskild vikl med hänsyn lill de lokala förhållandena.

Prop. 1980/81:183

79

Kommentarer med den inriktningen framförs av bl.a. skogsstyrelsen och flera skogsvårdsstyrelser, slutens nuturvårdsverk, länsstyrelsernu i Söder-munlands, Östergötlands och Gävleborgs lån saml ett pur uv Lantbrukur­nas länsförbund. Således delar skogsstyrelsen uppfattningen atl kommu­nernas planer bör vidareutvecklas sä all lämpliga områden för samråd mellan kommun och skogsvårdsslyrelse i skogsbruksfrågor av särskild vikl med hänsyn till de lokala förhållanden ska kunna avgränsas. Naturvårds­verket har en liknande uppfattning. Länsstyrelsen i Södermanlands lån framhåller alt avgränsningen av områden bör ske i samråd med skogs­vårdsstyrelserna för att få överensstämmelse med skogsvårdslagens hän­synsregler och ge tillfälle atl diskutera reglernas tillämpning.

Bland de övriga frågor som tas upp kan nämnas atl skogsvårdsstyrelsen i Västerbottens län anser att kommunöversikterna är för grova och allmänt hållna för att kunna ge underlag för tillämpningen av skogsvärdslagen. Mera detaljerade planer behöver enligt styrelsen upprättas. Länsstyrelsen i Kronobergs län hävdar att det krävs noggrannare invenleringsunderlag än som finns f. n., för all kommunernas planer ska kunna ulvecklas lill under­lag för samråd i skogsbruksfrågor.

3.3 Hänsyn till faunan i fysisk planering

I rapporten framhålls all hänsynstagandet till faunan i den fysiska plane­ringen bör förbättras. Det är en uppgift för naturvårdsverket att i samråd med planverket ange hur detta bör ske. Särskill väsenlligl är det enligt rapporten att beakta behovet av skydd för hotade arter och vård och skydd av för faunan särskilt belydelsefulla områden.

Rapportens förslag om förstärkt hänsynstagande lill faunan i fysisk planering kommenteras främsl av några centrala verk och vissa länsstyrel­ser. Förslagel får etl i huvudsak positivt mottagande. Ingen remissinstans ifrågasätter behovet av ökat hänsynstagande.

Att större hänsyn bör tas till faunan i fysisk planering framhålls uttryck­ligen i yttranden från slutens nalurvärdsverk, länsstyrelserna i Slockholms och Älvsborgs län samt Luleå kommun. Statens naturvårdsverk underslry­ker behovet av ökat hänsynstagande i bl.a. den kommunala planeringen. Verket avser att utarbeta råd och riktlinjer för hur faunaaspekten ska kunna beaktas. Luleå kommun framhåller att del är angeläget atl plan- och bygglagen och annan lagstiftning på motsvarande sätt som skogsvårdsla­gen anger regler för hur faunan ska beaktas vid bl. a. lälortsulbyggnad.

Förslaget att naturvårdsverket i samråd med planverket bör ange hur hänsynstagandet kan förbättras, lämnas ulan erinran av flertalet remissin­stanser. Länsstyrelsen i Blekinge län anser dock att frågan bäsl löses inom ramen för naturvårds- och miljöskyddslagslifiningen. Länsstyrelsen i Älvs­borgs län anser atl den bristande hänsynen lill faunan i fysisk planering beror bl.a. på aU erforderiig kunskap saknas om faunans utbredning och livsmiljökrav.

Prop. 1980/81:183

80

Bland övriga kommentarer kan nämnas att lantbruksslyrelsen ifrågasät­ter om frågan om hänsynstagande lill faunan bör behandlas inom den fysiska riksplaneringen.

3.4 Användning av kemiska bekämpningsmedel

1 rapporten framhålls att användningen av kemiska medel i jordbruket för bekämpning av ogräs, insekter och svampar har ökal starkt under efterkrigstiden. Under de senaste åren har användningen av bekämpnings­medel dock legal på en konstant nivå. Vidare har de giftigaste preparaten förbjudils. Användningen av kemiska bekämpningsmedel leder som regel lill alt även djur och växter som inle är skadliga för jordbruket bekämpas. Frän naturvårdssynpunkl bör därför enligl rapporten användningen av kemiska bekämpningsmedel undvikas. Åven för jordbruket kan de ke­miska bekämpningsmedlen få ogynnsamma effekter genom att markens organismer kan påverkas så att produktionsförmågan försämras. Lant­bruksuniversitetet och naturvårdsverket har upprättat ett forskningspro­gram rörande konsekvenserna av användningen av kemiska bekämpnings­medel. Del ankommer enligt rapporten på de myndigheter som har ansva­ret för jordbruket och miljövården att föreslå lämpliga ålgärder för alt komma till rätta med de problem som förorsakas av användningen av kemiska bekämpningsmedel i jordbruket.

I flera yttranden understryks det angelägna i atl användningen av ke­miska bekämpningsmedel inom jord- och skogsbruket minskas. Uppfatt­ningarna skiftar dock om vilken grad av restriktivitet som i praktiken bör gälla. Vissa remissinstanser, bl.a. luntbruksstyrelsen. har valt atl inte behandla frågan med hänsyn lill den pågående utredningen om användning av kemiska medel inom jord- och skogsbruket.

Rapportens förslag stöds i allt väsenlligt i yttranden från Kungl. veten­skapsakademien, statens naturvårdsverk, länsstyrelsen i Kronobergs län, Lessebo och Tingsiyds kommuner. Västernorrlands läns landsting samt Sveriges fåltbiologiska ungdomsförening. Kungl. vetenskupsukademien anser all jordbrukels användning av peslicider pä sikt bör nedbringas till ett minimum, med hänsyn till den ständiga påverkan av den biologiska balansen som ligger nära lill hands genom alt markarealen besprutas ärli­gen eller med enstaka års mellanrum, och alt besprulningen drabbar inte endast de organismer som bekämpningen avser utan får konsekvenser även för växt- och djurlivet i övrigt. .Alla möjligheter att nedbringa kemika­liebehovet genom ändrade växtföljder och utveckling av mer resistenta sorter måste enligl akademien tas tillvara. Statens nuturvårdsverk delar också rapportens uppfattning alt användningen av kemiska bekämpnings­medel bör begränsas eller undvikas. Det senare gäller särskill svårnedbryt­bara ämnen och ämnen med dålig selektivitet. När det gäller åtgärder för att komma lill rätta med problem i samband med kemikalieanvändning.

Prop. 1980/81:183

81

avvaktar verket förslaget från ulredningen om användningen av kemiska medel inom jord- och skogsbruket. Länsstyrelsen i Kronobergs län anser det orealistiskt att helt avstå från användning av kemiska bekämpningsme­del inom jordbmket, men anser aU användningen bör kunna nedbringas väsentligt. Rådgivning och forskning på området anser styrelsen vara viktigt.

Övervägande negativt till rapportens förslag är främst Sveriges industri­förbund, som anser det orealistiskt att hävda atl kemiska bekämpningsme­del bör undvikas och pekar på de enligt förbundet avsevärda koslnadsök­ningar som skulle drabba jordbruket och därmed samhället i storl om användningen av bekämpningsmedel förbjöds. Förbundet menar att den uppmärksamhet som bekämpningsmedlen fått i den allmänna debatten torde borga för att jordbruket så långt möjligt undviker mindre lämpliga medel och att de övriga används med försiktighet.

4    Skydd av resurser för areell produktion

4.1 Resurser för jordbruk

4.1.1 Riktlinjer till skydd för jordbruksmurken

Rapporten innehåller inle några nya förslag när det gäller riktlinjer för hushållning med jordbruksmarken. I stället hänvisas till gällande riktlinjer. Många kommentarer finns dock kring gällande riktlinjer. Vissa remissin­stanser uttrycker exempelvis fillfredsställelse över den skärpning av skyd­det för jordbruksmarken som skeU i och med den nya jordbrukspolitiken och prop. 1978/79:213 Redovisning av planeringsskedet i den fysiska riks­planeringen. Betydligt fler, främst kommuner, är dock kriliska mot riktlin­jerna för att de är svåra att tillämpa eller inte medger goda lösningar för samhällsutbyggnaden.

När det gäller riktlinjernas utformning anser flera inslanser att de är olämpligt utformade eller svåra all lillämpa. Länsstyrelsen i Jönköpings län anser säledes att tillämpningen är svär och kräver stora kommunala utredningsinsatser. Lantbruksnämnden i Örebro län menar att en strikt tillämpning av riktlinjerna inte är möjlig eftersom det skulle leda till eU lotalt stopp för alla intressenters krav på markresurser för expansion. Liknande åsikter framförs av länsstyrelsen i Kronobergs län samt Uppsa­la, Södertälje, Värnamo och Gotlunds kommuner, vilka alla underslryker behovel av en nyanserad tolkning av riktlinjerna till skydd för jordbruks­marken. Jönköpings kommun framhåller alt del visat sig svärl atl finna mark för en lälortsulbyggnad som även är ekonomiskt genomförbar. Ösiru Göinge, Orusts och Bergs kommuner anser att det behövs ett förtydligande av begreppet brukningsvärd jordbruksmark. Kramfors och Västerås kom­muner anser att de gällande riktlinjerna bör ersättas med de som tidigare gällde för högvärdig jordbruksmark. 6   Riksdagen 1980/81. I saml Nr 183

Prop. 1980/81:183

82

Några remissinstanser anser atl viss jordbruksmark bör kunna fä utnytt­jas för bebyggelse om det samlidigl går alt ersätta denna jordbruksmark med annan mark som ulnylljas för produktion av jordbruksprodukter. Länsstyrelsen i Koppurbergs län framhåller t. ex. atl vid sludier av tätorts-expansion contra jordbruksmark kan i vissa fall även möjligheten alt bryta ny jordbruksmark tas upp som en alternativ lösning. Länsstyrelsen i Norr­bottens län anser all om vinslen av att få använda viss åkermark för bebyggelse kan användas för att återföra tidigare nedlagd åker i produktion genom t. ex. markavvatlning, täckdikning m. m., så bör bebyggelseexploa­teringen kunna accepteras. I riksplaneperspektiv skulle enligl länsstyrel­sen en avgift kunna läggas på åkerexploatering, vilken sedan användes för att främja jordbruket i områden där del är regionalpolitiskt särskill angelä­get. Svenska byggnadsarbeiureförbundet i Östersund anser att eftersom det finns stora arealer av outnyttjad jordbruksmark och möjligheter till nyodling bör jordbruksmark kunna få användas för andra ändamål när andra samhällsinlressen kräver delta.

En del remissinsianser lämnar uttryckliga positiva kommentarer om riktlinjerna. Lantbruksnämnden i Västernorrlands län menar att betydan­de framsteg har gjorts för att i ökad utsträckning lokalisera samhällsut­byggnaden lill andra markområden än åker. Lantbruksnämnden i Örebro län ser med tillfredsställelse på beslutet alt skärpa kraven vid ianspråkta­gande av åkermark för andra ändamål än jordbruk. Del innebär enligt nämnden alt jordbruksnäringen fortsättningsvis bättre kan hävda sina intressen. Ljusdals, Norrtälje och Kils kommuner stöder riktlinjerna. Lantbrukarnas riksförbund och Sveriges skogsägareföreningars riksför­bund uttrycker tillfredsställelse med arbelel att skydda jordbruksintres­sena. Man pekar dock på alt riktlinjerna bara gäller bebyggelse, och önskar atl samma regler skulle gälla även för andra inlressen.

4.1.2 Bevarunde av jordbruksmarkens produktionsförmåga

I rapporten hävdas all del finns tecken som tyder på att jordbruksmar­kens förmåga och lämplighet för livsmedelsproduktion är på väg atl för­sämras som följd av bl.a. tillförsel av tungmetaller, användning av lunga jordbruksmaskiner, ensidig stråsädesodling och bruk av kemiska bekämp­ningsmedel. Därför är det enligt rapporten viktigt atl fortlöpande följa ulvecklingen för alt i lid kunna överväga behovel av åtgärder för all slå vakt om jordbruksmarkens förmåga till biologisk produktion. Det ankom­mer enligt rapporten pä de myndigheter som har ansvaret för jordbruket och miljövården att göra detla.

Rapportens redovisning av riskerna för en försämring av jordbruksmar­kens produktionsförmåga har lett till många kommentarer, framför allt från myndigheter och organisationer som företräder jordbmksinlressen. Ge­nomgående delar man rapportens uppfattning om problemen med tungme­taller, medan man när det gäller andra förhållanden som rapporten redovi-

Prop. 1980/81:183

83

sar kan ha negativ påverkan, som regel menar alt riskerna är mindre. Vissa remissinstanser tar upp försurningen som ett ylterligare hol mol produk­tionsförmågan. Behovet alt följa utvecklingen vad beträffar produktions­förmågan framhålls i flera yttranden.

Rapportens konstaterande om risker för försämrad produktionsförmåga hos jordbruksmarken får blandade kommentarer. Lantbruksslyrelsen för­klarar sig väl medveten om problemen, särskilt tillförseln av tungmetaller som kan medföra förhöjda halter i grödan, i synnerhet om utsläppen av försurande luftföroreningar inle kan nedbringas. Användning av tunga maskiner kan enligt styrelsen ge långvariga men knappast bestående ska­dor på marken. Att kemiska bekämpningsmedel skulle kunna ge långvariga eller bestående effekter pä markbördighelen är enligt slyrelsen inte belagt. Statens livsmedelsverk delar rapportens bedömning all markens förmåga och lämplighet för livsmedelsproduktion på grund av tillförsel av vissa tungmetaller och en ensidig inriklning på kemisk bekämpning på sikl kan försämras om inle erforderliga åtgärder vidtas redan nu för alt undvika en sådan uiveckling. Lunibruksuniverslietet delar utredningens farhågor vad gäller tungmetaller, men hävdar för övrigl all inga påtagliga försämringar för jordbruksproduktionen kan märkas.

Vissa remissinstanser har pekat på andra faktorer än de i rapporten nämnda, som kan påverka produktionsförmågan. Göieborgs universilel tar upp markerosionen och anser att vinderosion och ytavspolning vid regn inte fär nonchaleras. En omfattande forskningsinsats inom hela mark­vårdsområdet är enligl universitetet i högsla grad påkallad. Flera remissin­stanser, främsl lantbruksnämnder, tar upp försurningen som ett allvarligt miljöhot för jordbruket. Luntbruksnåmnden i Västernorriands län anser t.ex. försurningen vara del kanske allvarligaste miljöproblemet sett från jordbrukets utgångspunkter. Luntbrukurnas riksjörbund och Sveriges skogsägureföreningars riksförbund menar att försurningen är ett av de allvarligaste miljöproblemen. Förutom nackdelar i form av produktions­bortfall på sura jordar, framhåller förbunden tungmelallproblemel som har samband med försurningen. Förbunden menar alt det är oacceptabelt att utvecklingen får gå så längt aU åkerjordarna på grund av försurning och frigöring av tungmetaller inle kan användas för livsmedelsproduktion. Snabba ålgärder är enligt förbunden nödvändiga för att hejda och minska dessa utsläpp som leder till försurning och förhöjning av halten av tungme­taller i jordarna.

Flera remissinsianser, bl.a. vissa lantbruksnämnder, framhåller vikten av all ulvecklingen vad gäller produktionsförmåga följs noggrant. Lant­bruksnämnden i Kalmar län anser t.ex. all del är viktigi att slå vakt om produktionsförmågan och att ulvecklingen på omrädel följs. Lantbruks­nämnden i Malmöhus län har en liknande uppfattning. Lantbrukurnus riksförbund och Sveriges skogsägareföreningars riksförund anser del nöd­vändigt att med uppmärksamhel följa de problem som kan uppstå genom

Prop. 1980/81:183

84

att jordbruksmarkens förmåga och lämplighet för livsmedelsproduktion är pä väg all försämras.

4.1.3 Övriga frågor

Frågor i samband med bevattning för jordbruksändamål behandlas i avsnill 10 om sötvalten. Försurningens konsekvenser för jordbruket las upp till behandling också i avsnill 12 om påverkan på mark- och vattenre­surserna genom föroreningar. Här behandlas även kväveföroreningen av grund- och ytvatten.

Flera remissinstanser, främsl lantbruksnämnder, lar upp s.k. närhels-problem vid bebyggelse i anslulning lill jordbruk. Konflikter kan uppstå genom att jordbrukets verksamhel ger upphov lill buller, lukt etc. som inte accepteras av de närboende. Länsstyrelsen i Kronobergs län anser att problemet måsle uppmärksammas, och anser att lagstiftningen bör ändras så att sådan lokalisering inte sker som kan äventyra en etablerad produk­tionsinriktning, t.ex. svinuppfödning. Lantbruksnämnden i Hallands län framhåller atl med nuvarande hälsovårdslagsiifining riskerar befinlliga jordbruksförelag med animalieproduktion restriktioner i driften även om produktionen bedrivits innan bostadsbebyggelsen kom lill sländ. Lant­bruksnämnden anser alt lagstiftningen bör utformas sä all den som bosät­ter sig i närheten av redan befintlig animalieproduktion måste acceptera olägenheler i form av lukt och buller frän denna. Lantbruksnämnden i Kronobergs län har en liknande uppfattning. Lantbruksnämnderna i Stockholms och Älvsborgs lån nämner särskill fritidsbebyggelsen som ett närhetsproblem för jordbmket. Lantbruksnämnden i Västerbottens län menar att närhetskonflikterna är alltför ytligt behandlade i rapporten. Det råder enligl nämnden osäkerhet om hur dessa frägor ska hanteras i prakti­ken. Ytterst är det en fräga om vilket inlresse som ska vika jordbruks-eller boendeintresset.

4.2 Resurser för skogsbruk

4.2.1 AUmänt om behandlingen av skogsbruket

Skogsbrukels behandling i rapporten har lett till viss kritik. Företrädarna för skogsbruket menar genomgående alt skogsbruket borde givits en mer positiv behandling. Man anser t.ex. att skogsbruket borde ges status av riksintresse i den fysiska riksplaneringen, och att det inle bör införas ytteriigare hänsynstagande i skogsbruket lill andra inlressen. Denna upp­fattning delas också av vissa länsstyrelser. Det flnns dock även remissin­stanser som har en motsatt uppfattning om skogsbrukets behandling i rapporten. Det gäller främsl vissa miljöorganisationer.

Skogsstyrelsen anser att möjligheterna lill sambruk av skogen mellan skogsbruk och andra intressen inte har poängterats i tillräcklig utsträck­ning i rapporten. Snarare har enligl slyrelsen uppmärksamheten riktals

Prop. 1980/81:183

85

mol möjliga konflikter. Skogsstyrelsen anser alt rapporten därför inte kan läggas lill gmnd för den fortsatta fysiska riksplaneringen. Domänverkel hävdar att skogsbruket inle fäll någori positiv behandling i rapporten. Betoningen ligger enligl verkel i första hand på den negaliva inverkan skogsbruket uppges ha på en rad intressen, i första hand naturvård och friluftsliv. Verkel anser att konflikterna mellan skogsbruket och andra intressen överdrivs. Länsstyrelsen i Kristianstads lån anser att skogsbru­ket hittills behandlats relativt restriktivt i den fysiska riksplaneringen, och atl rapporten innebär en ylterligare förslärkning av naturvärdens och fri­luftslivels ställning på bekostnad av skogsbmket. Länsstyrelsen anser all i och med den senaste omarbetningen av skogsvärdslagen bör inle ulan starka skäl ytterligare inskränkningar ske i skogsdriften. Sveriges industri­förbund anser att man, med hänsyn till skogsindustrins belydelse, kunde ha väntat sig väsentligt ökad hänsyn lill skogsbrukels intressen. Sä är emellertid enligt förbundet inle fallet. Beskrivningarna av skogsbrukets inverkan på andra inlressen är i rapporten ibland vilseledande. Förbundet menar all riksplanearbetet förstorar problemen pä skogsområdet, och att rapporten knappast bidrar till alt ge vidgad kunskap och förståelse för skogsbruket.

Svenska naturskyddsföreningen tillhör de remissinsianser som anser att rapporten inte har gått tillräckligt långt vad gäller förslag beträffande skogsbrukets hänsynstagande fill naturmiljön. Föreningen saknar förslag till hur det framtida skogsbruket ska utformas vad avser hänsyn till natur­vården. Föreningen anser att en grundläggande linje måsle vara all avverk­ningen inte överstiger tillväxten och att man bör utreda hur ett mindre miljöomdanande skogsbmk bör se ut. Skogsulredningen belyste enligt föreningen inte de problem som är förknippade med elt sä hårt utnyttjande av skogen som nu pågår. Sveriges fältbiologiska ungdomsförening anser atl skogen måste ses som en resurs också för friluftsliv, naturvård samt bär-, svamp- och viltproduklion. Dessa verksamheter behandlas enligl föreningen alltför kortfattat och övergripande i rapporten.

4.2.2 Riktlinjer för skogsbruket i en ny plan- och bygglag

Vare sig rapporten eller PBL-ulredningen föreslår någon särskild riktlin­je i den nya plan- och byggnadslagstiftningen för all skydda skogsmarksre­surserna. Däremot erinras i rapporten om riktlinjerna för skogspolitiken, i vilka det framhålls att när det gäller ianspråktagande av skogsmark för andra ändamål än skogsproduktion, måsle förändringen föregås av över­siktlig planering på lokal och regional nivå, där man försöker nå lösningar som innebär all skogsmark inle las i anspråk för andra ändamål, om likvärdiga och från skogsbrukssynpunkt lämpligare lösningar kan åstad­kommas. I första hand bör sådan mark väljas som från skogsproduktions­synpunkt bäst kan undvaras. Skogsbruksmarkens ställning i fysisk planering på olika nivåer har kom-

Prop. 1980/81:183

86

menlerats i mänga yttranden, framför allt från företrädare för skogsbruket. Flertalet yttranden går ut på att skogsbrukels markanspråk bör ges större tyngd än idag. 1 en del yttranden krävs även atl skogsbruket ska betraktas som riksintresse eller all skogsmarken ska ges elt skydd av samma slag som jordbruksmarken.

Krav på att skogsbruket tillmäts slörre vikt i planeringssammanhang framförs av främst skogsstyrelsen och ett lO-tul skogsvärdsstyrelser, do­mänverkel, länsstyrelserna i Uppsala, Södermanlunds och Kronobergs län, Luntbrukurnas riksförbund och Sveriges skogsägareföreningurs riks­förbund. Svenska skogsarbelareförbundel, Skogsindustrins samarbeisut­skott och Sveriges industriförbund. Skogsstyrelsen anser alt skogsbruket är sä väsentligl för landel aU del borde vara en självklarhet alt del bör betraktas som ett riksintresse. Styrelsen anser atl det finns ett starkt stöd för detta i prop. (1978/79:110) med rikflinjer för skogspolitiken m.m. Skogsstyrelsen anser aU skogsbruket i den nya plan- och bygglagen bör behandlas på samma sätl som jordbruket. Domänverket intar en likartad sländpunkl. Länsstyrelsen i Uppsala län anser alt skogsfrågorna bör få ökad tyngd i planeringen. Allt slörre inlresse riktas enligl länsstyrelsen mol utnyttjande av skogsmarken. Den brukningsvärda skogsmarken bör därför ges etl skydd motsvarande vad som gäller för jordbruksmarken. Länssryrelsen i Södermanlands län anser att riktlinjer för hushållningen med skogsmark bör införas i den nya plan- och bygglagen, i syfte all ange under vilka förutsättningar som skogsmark skall få tas i anspråk för andra ändamål än skogsproduktion. Innebörden bör enligl länsslyrelsen vara i stort sett samma som gäller för brukningsvärd jordbruksmark. Länsstyrel­sen i Kronobergs län ifrågasätter om man inle bland bestämmelserna i 3 kap. i förslaget till ny plan- och bygglag borde ta in en föreskrift om skydd för högprodukliv skogsmark. Även Lantbrukarnas riksförbund och Sveri­ges skogsägureföreningars riksförbund anser all del behövs elt skydd för skogsmarken liknande det som föreslås för åkermarken. Sveriges industri­förbund har invändningar mot aU riksintressen anges på det säll som har föreslagits i 3 kap. i förslagel till ny plan- och bygglag. Förbundel anser emellertid att om modellen bibehålls, sä bör skogsmarken jämställas med jordbruksmarken. Förbundel hänvisar också till propositionen om rikt­linjer för skogspolitiken m. m. Skogsindustriernas samarbetsutskoll har en liknande uppfattning.

4.2.3 Bällre gradering av skogsmarkens produktionsförmåga

I rapporten konstateras atl det i den kommunala planeringen finns möj­ligheler att minska intrånget i skogsbruket genom att välja utbyggnadsrikt­ningar och exploateringsområden för lälorier och fritidsbebyggelse så att för skogsbruket värdefull skogsmark sparas så långt möjligt. Ett behov föreligger dock av mer delaljerade graderingar av skogsmarkens värde som underlag för planeringen. Detsamma gäller vid planeringen av kraftled­ningsdragningar.

Prop. 1980/81:183

87

Behovet av mer delaljerade graderingar av skogsmarkens produktions­förmåga kommenteras främst av länsstyrelser, skogsvärdsstyrelser och en del kommuner. Genomgående understryks behovet av bättre graderingar av skogsmarkens värde som underlag för planeringen. En del remissinstan­ser diskuterar detaljeringsnivån i graderingen.

Behovet av en bättre karlläggning av skogsmarkens värde framhålls av skogsstyrelsen och elt lO-tuI skogsvårdsstyrelser, elt lO-tal länsstyrelser och etl 10-tul kommuner. Skogsstyrelsen instämmer i kravel pä tidiga samråd i t.ex. planeringen för bebyggelse och kraftledningar samt under­stryker behovet av bättre underlagsmaterial för skogsbruket för denna planering. Länsstyrelsen i Jönköpings län bedömer atl skogsbruket i fram­tiden kan komma att möta ökade krav på skogsmark för t.ex. bebyggel­seändamål och friluftsliv. Skogsbrukels intressen kan enligl styrelsen san­nolikt tillgodoses bättre i planeringen än f. n., förutsatt all kommunerna får tillgång lill underlagsmaterial som klariägger skogsbrukets intressen. En detaljerad kartläggning pågår i länet. Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län framhåller att mer detaljerade graderingar av skogsmarkens värde i hög grad skulle förbättra möjlighelerna atl ta hänsyn lill skogsbrukels intressen i den fysiska planeringen. Gislaveds kommun delar hell uppfattningen atl det finns behov av mer delaljerade graderingar av skogsmarkens värde, men uppger alt man inle har lyckats få skogsvärdsstyrelsen atl ta fram material.

Sveriges industriförbund år tveksamt till en mera allmänl genomförd och detaljerad gradering i central regi, eftersom den enligt förbundel skulle bli mycket kostsam och nyttan av materialet myckel olika för olika kom­muner. Förbundet kan däremot se ett värde i all skogsmarkens produk­tionsförmåga ingår som en av bedömningsgrunderna vid urval av nya områden för tätortsbebyggelse. Kommunerna själva bör kunna göra så­dana kvalilelsundersökningar anser förbundel.

Flera remissinsianser diskuterar lämplig detaljeringsnivä i graderingen. Skogsvårdsstyrelsema i Stockholms, Södermanlands och Östergötlands län framhåller atl nyttan av en översiktlig karlläggning av skogsbrukels produktionsområden är betydligt överdriven, beroende på atl skogsmar­kerna i huvudsak är mycket heterogent sammansatta. Samråd i markan­vändningsfrågor måste enligt skogsvårdsstyrelserna grundas på en detalje­rad redovisning av skogsmarken. Styrelserna pekar på atl detta ändå inte medför att de kommunala planerna kommer atl kunna ge lillräckligl kon­kreta besked om hur skogsbrukets intressen beaktas. Därtill är de för översiktliga. En liknande uppfattning har skogsvårdsstyrelsen i Uppsalu län, som också omtalar alt del som en följd av arbetet med skogsbruks­planer finns kartor i skala 1:10000 med produktionsförmåga, virkesförråd, trädslagsfördelning m. m. för stora delar av länet. Härur kan enligt skogs­vårdsstyrelsen för planering vikliga uppgifter hämtas. Skogsvårdsstyrelsen i Kopparbergs län menar att graderingsarbetet är svårt och omfattande och

Prop. 1980/81:183

88

att nägon enkel lösning pä problemet med markklassificering inle finns. Gävle kommun framhåller att graderingsmaterialet mäsle preciseras så att det framgår vilka områden som har goda egenskaper för skogsbruk och vilka som kan användas för andra ändamål.

4.2.4 Övriga frågor

Rapporten har redovisat vilka anspråk på att få utnyUja skogsmark som kan förväntas från andra inlressen. E'.n del remissinsianser har kommente­rat dessa uppgifter. När del gäller kraftledningsdragningar framhålls i yttranden från skogsstyrelsen och ett par skogsvårdsstyrelser att det är angeläget med tidiga samräd för atl diskulera och påverka sträckningar. Skogsstyrelsen anser dessutom alt skogsbruket i dessa samråd undervär­deras. Vad gäller bebyggelse lar rnan särskill upp fritidsbebyggelsen. Skogsstyrelsen framhåller att ett åriigt tillskott på 15000-20000 hus medför betydande konsumtion av skogsmark och anspråk även på omgivningen. Slyrelsen menar att man bör undvika alt bebygga eller splittra den medel­goda och goda skogsmarken. Länsstyrelsen i Kalmar län anser atl skogs­bruket ska prioriteras i konflikter mellan skogsbruk och fritidsbebyggelse. Kds kommun framhåller atl fritidsbebyggelsen bör hänvisas lill lägproduk­liv mark.

Flera remissinstanser lar upp den nya skogsvårdslagen och diskuterar betydelsen för framför allt bevarandeinlressena. Länsstyrelsen i Söder­manlunds län betonar att möjlighelerna lill samutnytljande av skogsmar­ken kommer atl förbättras i och med utvecklingen av skogsvårdslagens hänsynsregel. Liknande synpunkter lämnas av flera skogsvärdsstyrelser.

Vissa remissinstanser är kritiska till möjligheterna alt med skogsvårdsla­gens hjälp påverka skogsbruket. Länsstyrelsen i Älvsborgs län menar att möjligheterna all påverka utformningen av skogsbruket är mycket begrän­sade trots skogsvärdslagens hänsynsregler. Svenska naturskyddsförening­en anser atl skogsvårdslagens hänsynsregler i praktiken visat sig vara tämligen uddlösa och dessulom svåra atl lillämpa. Föreningen hävdar alt det saknas resurser hos naturvården atl utöva den tillsyn som fordras. Ibland tycks enligt föreningen inle heller det rätta intresset för atl lillämpa hänsynsreglerna finnas hos de skogsvårdande myndighelerna. Riksanti­kvarieämbetet anser alt skogsvårdslagen bör kompletteras med föreskrif­ter om hänsyn till kulturminnesvårdens intressen så som gäller för natur­vårdens intressen.

Flera remissinstanser tar upp försurningens betydelse för skogsbruket. Försurningsfrågorna las upp i avsnill 12 om påverkan på mark- och vatten­resurserna genom föroreningar.

I rapporten har beskrivits olika företeelser i skogsbruket som kan inver­ka på annan markanvändning. Betydelsen av de olika åtgärderna har diskuterats i remissbehandlingen. Från skogsbrukets sida hävdar man i många fall att de olägenheler som redovisas är överdrivna.

Prop. 1980/81:183

89

När det gäller införande av främmande trädslag finns endast få kommen­tarer. Strömsunds kommun anser alt restriktiviteten bör ökas när del gäller att använda främmande trädslag i skogsbriiket. Göteborgs universitet är däremot positivt till plantering av främmande trädslag.

Få kommentarer finns när det gäller skogsgödsling. Länsstyrelsen i Kristianstuds län anser atl skogsgödslingens konsekvenser vad gäller eulrofiering och försurning måste beaktas. Sura gödselmedel bör inle användas i försurningskänsliga områden. Skogsvårdssiyrelsen i Krono­bergs län hävdar att skogsgödsling pä kort sikt kan lämna vikliga bidrag till landets virkesbalans, varför del är viktigt att verksamheten kan fortsätta utan alltför slora restriktioner.

När det gäller kemisk bekämpning pekar domänverket på alt de årligen behandlade ytorna är myckel små och att behandlingen återkommer försl efter 100 år. Verkel jämför detta med alt åkermarken behandlas åriigen.

Vad beträffar trakthyggesbrukel hävdar lantbruksuniversitetet att kal­hyggen är en resursbevarande åtgärd som bl. a. molverkar försurning. När det gäller växlnäringsföriusler anser universitetet atl dessa år obetydliga. Man delar dock uppfattningen alt insektsproblemen kan vara svårbemäs­trade efter kalavverkning och att vissa djurarter kräver gamla skogar för sin existens.

1 rapporten redovisas vissa uppgifter om skogslandskapets utveckling, bl.a. förändringar i fördelningen mellan löv- och barrskog, hämtade från en rapport från naturvårdsverket och miljödatanämnden. Domänverket hävdar att dessa uppgifter är missvisande och hänvisar till skogsstatislisk årsboks uppgifter om atl andelen lövträd förändrats obetydligt de senasle 25 åren. Åven lantbruksuniversitetet är kritiskt, och hävdar alt andelen lövskog sjunkit obetydligt de senaste 40 åren.

4.3 Resurser för renskötsel

4.3.1 Renskötseln och den fysiska planeringen

Några remissinstanser har diskuterat renskötselns ställning i planeringen mera generellt. Lantbruksstyrelsen framhåller atl renskötselns karaktär, de växlande naturförhållandena där den bedrivs och de olika anspråken som ställs på näringen från motstående intressen visar på behovet av mer detaljerade ställningstaganden och anvisningar till hur intressekonflikterna skall lösas med skäligt hänsynstagande till renskötseln. Lantbruksslyrel­sen menar att de anspråk som olika motstående intressen i fjällområdet redovisar, kan vara så stora atl de lokall kan äventyra renskötseln om inte anvisningar utarbetas för en mer samlad bedömning av de samhällsinlres­sen som molverkar renskötselintresset. Länsstyrelsen i Västerbottens lån understryker att ett utnyttjande av de nalurliga förutsättningarna i fjällom­rådet för olika ändamål kan innebära visst intrång för renskötseln. Läns­slyrelsen menar dock att en turistisk utveckling i fjällområdet måsle lill för

Prop. 1980/81:183

90

att ge utkomst ål de boende i området. Länsstyrelsen pekar här på behovel av att öka förståelsen för olika verksamheters beroende av markutnytt­jande och att det ofta blir fråga om samexistens där man är beroende av samarbete och samförslåndslösningar. Länsslyrelsen i Norrbottens län hävdar atl konflikter mellan rennäring och andra inlressen ofta beror av faklorer som inte är sakligt dokumenterade. Orsaker till della förhållande är enligl länsslyrelsen bl. a. att det saknas etl material som ger vägledning för all bedöma om konflikter föreligger. Det material som presenterats av planverket om rennäringens markanvändning ger enligt länsslyrelsen en förenklad och ibland vilseledande bild beroende på atl del inle är relaterat till modern renskötsel. Länsstyrelsen underslryker bl.a. vikten av att genomföra en vinterbetesinventering. Vidare föreslår man atl det utarbetas utvecklingsplaner för de olika samebyarna som redovisar näringens inrikl­ning, föreslagna anläggningar, markanvändningsanspråk elc.

4.3.2 Riktlinjer till skydd för renskötselns områden

1 rapporten framhålls all det kan behöva övervägas atl införa en riktlinje i en ny plan- och bygglagsliflning om att områden av väsenfiig betydelse för rennäringen bör skyddas i samband med plan- och tillslåndsbeslul.

Förslaget kommenteras främst av vissa länsstyrelser och företrädare för renskötseln. Flertalet remissinstan;5er anser alt ett bättre hänsynstagande till renskötselns områden behövs och bör föranleda särskilda bestämmel­ser i en ny plan- och bygglag. Några kommenterar också del förhållandel alt PBL-ulredningen inle innehåller någol förslag lill riktlinjer för rensköt­selns områden.

Behovel av rikllinjer till skydd för renskölseln framhålls i yllranden från kammurkollegiei, lantbruksnämndernu i Norrbottens och Västerbottens län saml Svensku samernas riksjörbund. Lantbruksslyrelsen har uttryckt samma uppfattning i yttrandet över förslaget lill ny plan- och bygglag. Lantbmksstyrelsen anser det anmärkningsvärt atl rennäringen och ren­skötselområdena inte lagits med bland bevarandeintressen av rikskaraktär i förslaget till ny plan- och bygglag. Styrelsen anser att stöd för denna uppfattning finns i bl.a. tidigare beslut i samband med den fysiska riks­planeringen. Lantbruksstyrelsen pekar också på atl rennäringen i flera kommuners planering alltjämt saknar en tillfredsställande behandling. Det­ta motiverar enligt styrelsen en statlig bevakning, genom att en särskild bestämmelse till skydd för områden av väsentlig belydelse för rennäringen införs i den nya plan- och bygglagen. Kammarkollegiet framhåller att renskötseln i rennäringslagen har tillerkänts en stark ställning i förhållande till konkurrerande intressen, men noterar samtidigt att förslaget lill ny plan- och bygglag inte upptar någon riktlinje om renskötseln. Kollegiet begär atl frågan ses över. Lantbruksnämnden I Västerbottens län anser det helt nödvändigt atl en riktlinje till skydd för renskötseln införs i den nya plan- och bygglagen. Svenska samernas riksförbund anser det häpnadsväc-

Prop. 1980/81:183

91

kände all förslaget till plan- och bygglag inle betraktar rennäringen som etl riksintresse.

Negaliva eller tveksamma till rapportens förslag är länsslyrelserna i Västerbottens och Norrbottens lån samt lånsarheisnämnden i Västerhtn-tens län. Länsstyrelsen i Västerbottens län är tveksam till behovel av skydd i planlagsliftningen för en särskild näringsgren. Erfarenheterna har enligt länsstyrelsen hittills visat alt stora svårigheier kommer att uppstå vid avgränsning av olika intresseområden eftersom dessa kan variera över liden. Rennäringens intressen tillgodoses enligt länsslyrelsen bäst i den form delta nu redovisas i kommunöversikter och markdispositionsplaner. Länsslyrelsen i Norrbottens lån anser med hänsyn till sysselsättningsläget i glesbygderna att yllerligare opreciserade och svårtolkade bestämmelser mot annan verksamhet i speciallagstiftningar inte kan tillstyrkas.

Lantbrukarnas rik.sförbund och Sveriges skogsägureföreningars riksför­bund har i princip inga invändningar mol rennäringens behandling i rappor­ten, men framhåller med anledning av förslagel till rikllinjer i den nya plan-och bygglagen all även rennäringen bör bedrivas så att onödiga konflikter undviks.

4.3.3 Hänsyn till renskötseln inom skogsbruket

1 rapporten framhålls att skogsbruk i stor utsträckning bedrivs i rennä­ringens vinterbetesmarker. Skogsbruket kommer därvid ofta i konflikt med renskötselns inlressen. Del är enligt rapporten angeläget all vinter­betesmarkerna ges bättre skydd eftersom vinterbelel är en grundförutsätt­ning för renskölseln. I rapporten föreslås all skogsstyrelsen i samråd med lantbmksstyrelsen, inom ramen för hänsynsregeln i skogsvärdslagen. med­delar föreskrifter om skogsbrukets bedrivande pä platser som är av bely­delse för renskötseln, såsom rastplatser, samlingsplatser, renskölselan-läggningar m.m.

Förslaget att i skogsvårdslagen införa föreskrifter om skogsbrukets hän­synstagande till renskötseln har behandlals främst av berörda cenirala verk och regionala myndigheler. Förslaget tillstyrks av alla remissinstan­ser utom en.

Rapportens förslag tillstyrks av i första hand lantbruksstyrelsen, skogs­styrelsen, lantbruksnämndernu i Västerbottens och Norrbottens län samt Svenska samernus riksjörbund. Lantbruksstyrelsen omtalar all styrelsen Ullsatt en samrådsgrupp för olika frågor rörande skogsbruk och renskötsel. Samrädsgmppen har för lantbruksstyrelsen påpekat, alt det samrådsförfa­rande som gruppen har till huvudsaklig uppgift att finna former för, försvå­ras av att särskilda föreskrifter för hänsynstagande till rennäringen saknas i skogsvårdslagen. Skogsstyrelsen framhåller all man är beredd alt ulreda frågan, men anser atl pågående försöksverksamhet inom området i Norr­bottens län och forskningsresultat från lantbruksuniversitetet bör avvaktas för att evenluellt ligga till grund för arbelel. Lantbruksnämnden i Norrbot-

Prop. 1980/81:183

92

tens län anser all förslagel får anses vara grundläggande för alt rennäring­ens markanvändning ska kunna beaktas i enlighet med rennäringslagen. Svensku samernas riksförbund uppger alt förbundet i en särskild skrivelse lill skogsstyrelsen har påtalat nödvändigheten av föreskrifter om skogsbru­kels hänsynstagande till renskötseln.

Del enda avstyrkandet av förslaget kommer från länsstyrelsen i Norr­bottens län, som med hänsyn lill sysselsättningsläget i glesbygden anser atl ytterligare opreciserade och svårtolkade bestämmelser i olika speciallag­stiftningar inle kan tillstyrkas.

4.3.4 Kartläggning av vinlerbetesomrudena

I rapporten framhålls alt den kartläggning av samebyarnas vinterbetessi­tuation som lantbruksstyrelsen har fått i uppdrag alt genomföra kommer alt ge ell förbättrat underiag för att göra lämpliga avvägningar mellan skogsbrukels och rennäringens anspråk inom vinterbeiesområdena.

Behovel av en karlläggning av vinterbelessitualionen för renskötseln kommenteras och understryks av flera remissinstanser, bl.a. berörda cen­trala verk. Kommentarerna föranleds bl. a. av alt resurser för atl genomfö­ra avsedda inventeringar vid liden för remissbehandlingen inte ställts lill lanlbruksslyrelsens förfogande.

Behovet av kartläggning av vinterbetesmarkerna framhålls av luntbruks­styrelsen, skogsstyrelsen, länsstyrelsen, lantbruksnämnden och skogs­vårdsstyrelsen i Norrbottens län samt Svenska samernas riksförbund. Luntbruksstyrelsen omtalar att styrelsen har haft i uppdrag att utföra en förstudie till en renbelesundersökning i vinterbetesområdena, och att för­studien visar att en vegetationskartering baserad på flygbildiolkning utgör det från flera synpunkter bästa utgångsmaterialet. Lantbruksslyrelsen an­ser att allmänna medel bör slällas lill förfogande med hänsyn bl.a. lill atl flera olika intressen berörs. Skogsstyrelsen anser det angelägel all kart­läggningen av vinterbelessitualionen slutförs och att skogsbrukels behov av åtgärder samtidigt kan överblickas. Med etl sådanl underlag för samräd anser skogsstyrelsen atl ömsesidiga driflsanpassningar kan diskuleras bättre än idag. Länsslyrelsen i Norrbottens län anser atl dokumentationen av renbetestillgångarna är en särskilt angelägen uppgift för atl bedöma om konflikter mellan rennäring och andra intressen föreligger. Svenska sumer-nus riksförbund framhåller att avsevärda arealer utomordentligt känsliga renbetsmarker berörs av det mer aktiva skogsbruk som domänverket enligl förbundet avser att bedriva. Del är enligl förbundet nödvändigt att några avverkningar inte kommer till stånd i avvaktan pä föreskrifter om skogsbrukets hänsynstagande till renskötseln och atl kartläggningen av vinterbetesmarkerna har genomförts.

4.3.5 Övriga frågor

1 rapporten framhålls att det är angeläget att anläggningar för rekreation

Prop. 1980/81:183

93

och turism lokaliseras så all renskötselns intressen skadas så lite som möjligt.

Några remissinstanser har kommenterat detta. Lantbruksstyrelsen anser t. ex. atl en fortsatt utbyggnad för atl underlätta turism och röriigt frilufts­liv medför störningar och intrång som sker med stöd av allemansrätten även om utbyggnaderna lokaliseras med hänsyn till renskötselns inlressen. Styrelsen pekar också pä olägenheter genom spridd bebyggelse. Svenska samernus riksförbund redovisar en liknande uppfaUning.

4.4. Viltproduktion

I rapporten har viltproduktion inle betraktats som en areell näring och har heller inte tagits upp till nägon särskild behandling. Detta har lell lill vissa kommentarer, vilka i huvudsak går ut på att jakten bör ses som en areell näring.

Lunds universitet anser att till de areella näringar som behandlas i rapporten bör evenluellt läggas jakten, vars avkastning är fullt jämförbar med exempelvis renskötseln. Slutens naturvårdsverk menar alt vilifrå-gorna är helt försummade i den fysiska riksplaneringen, trots den inle föraktliga nalionalekonomiska betydelsen. Detla bör enligt verkel rättas till genom förbättrat inventerings- och planering.sarbete samt rikllinjer. Verkel är berett atl göra en närmare ulredning om behövliga insatser. Åven Svenska jägareförbundet anser att jakten borde föras in i riksplane­ringen som en egen näring. Förbundet hänvisar till att avkastningen i kött enbart av den svenska älgslammen representerade etl pris pä ca 470 milj. kr. jaktåret 1979/80. Därtill kommer värdet av rådjurs-, krön- och dovvill-stammarna. Man kan därför enligl förbundet inle förbigå hjorlvillel som naturtesurs i den fysiska riksplaneringen.

5   Skydd av nationella resurser för naturvård, friluftsliv och kultur­minnesvård

5.1 Översyn av urvalet av riksintressen

1 rapporten framhålls atl kunskaperna om landets nalur- och kulturvär­den har ökat väsenlligl sedan urvalet av områden av riksintresse för naturvården, kulturminnesvården och friluftslivet gjordes. De ökade kun­skaperna i olika avseenden motiverar enligt rapporten en översyn av urvalel av riksintressen.

Frågan om en översyn av urvalet av riksintressen behandlas framför allt av berörda centrala verk, länsstyrelser och kommuner. Förslaget tillstyrks uttryckligen av flertalet remissinstanser. Något avstyrkande finns inle.

Förslagel tillstyrks uttryckligen främsl av riksantikvarieämbeiei, länt-

Prop. 1980/81:183

94

hruksstyrelsen, ett knappt 10-tal länsstyrelser, flera kommuner. Lantbru­karnas riksförbund och Sveriges skogsägareföreningars riksförbund saml Svensku nuturskydd.sföreningen. Riksantikvarieämbetet anser det viktigt att urvalet av kulturminnesvårdens intressen ses över. Lantbruksstyrelsen anser det väsentligt att bevarandeintressena blir bättre redovisade och avgränsade än vad som nu är fallet, och tillstyrker därför en översyn. Länsstyrelsen i Östergötlunds län menar alt del ökade kunskapsunderlaget gör del motiverat all se över urvalel av områden som bör belecknas som riksintressanta för naturvård och kulturminnesvård. Länsstyrelsen i Älvs­borgs län framhåller all en översyn behövs, och atl samtidigt definitionen av riksintresse bör omprövas för atl undvika att områden som inle är av riksintresse men inte heller enbart är av lokalt intresse ska försummas i skyddsarbetet. Länsstyrelsen i Västerbottens län framhåller atl riksintres­sena för naturvård, friluftsliv och kulturminnesvård har preciserats och karllagts närmare, och all det därior nu är moliveral med en översyn av urvalet - dels för alt utesluta vissa objekt, dels för att införa vissa nyfunna värdefulla områden. Luleå kommun menar atl frågan om vilka områden som ska vara av riksintresse och deras omfattning ständigt måste omprö­vas. Ulricehumns kommun anser det vikligl atl de riksintressanta områ­dena ses över och att begreppet riksintresse ges en definition som svarar mot ett ekologiskt tänkande. Kommunen menar också alt satsningarna pä skydd av naturmiljön framstår som mycket blygsamma jämfört med andra investeringar i samhällel, varför en ökning av insatserna bör göras. Svens­ku naturskyddsföreningen finner en översyn i högsta grad nödvändig, men framhåller samtidigt att urvalskriterierna behöver ses över. Nya aspekter på naturmiljön mäsle tas upp, rörligheten i urvalel bör vara slörre, begrep­pel riksintresse bör ges en ny definition och riksintressena bör närmare kopplas till den ekologiska grundsynen, hävdar föreningen.

Några remissinstanser föreslår tidpunkt för översynen. Riksantikvarie­ämbetet föreslår för kulturminnesvårdens del alt översynen sker i anslul­ning till upprättandet av regionala kullurminnesvårdsprogram. Länsstyrel­sen i Östergötlands län förordar en översyn under hösten 1982.

Statens naturvårdsverk lar inte direkt ställning för en översyn, men anger att en systematisk översyn och precisering av riksintressen för naturvård och friluftsliv pågår vid verkel. Verkel menar att det i de naturgeografiska regioner där inventeringar genomförts finns förutsätl­ningar för en sakligt grundad översyn. Det stora behov av inventeringar som påtalades 1977 kvarstår dock enligt verket.

5.2 Särskilt utsatta naturtyper

5.2.1 Allmänt

Rapporten anger all vissa naturtyper mer än andra är ulsalla för anspråk på alt få utnyttjas för skilda ändamål, exempelvis skogs- och energiproduk-

Prop. 1980/81:183

95

tion. Det gäller bl.a. våtmarkerna, naturskogen och ädellövskogen. Som en följd av aU vissa naturtyper har minskat i omfattning har enligt rappor­ten bl.a. en del djurarter fåU väsentligt försämrade livsmiljöer. Vissa arter är direkl utrotningshotade.

Urvalet av särskilt utsatta nalurtyper har som regel tillstyrkts eller lämnats ulan erinran. Svenska nolurskyddsföreningen anser dock att de grunda havsvikarna som förekommer framför allt i Bohuslän också hör lill de särskilt utsatta naturtyperna. De är av stor belydelse för fiskproduk­lionen och myckel viktiga rast- och provianteringslokaler för sjöfågel, men hotas bl.a. av frifidsbebyggelse och därtill hörande bälhamnar. Akilon Skånemiljö menar aU skyddsplanteringarna i odlingslandskapet bör be­traktas som en hotad nalurtyp.

5.2.2 Våtmurker

I rapporten anges atl beslutet om riktlinjer för skogspolitiken m.m. innebär alt skyldighet införs atl anmäla våtmarksdikning via skogsvårds-styrelserna fill länsstyrelsen för samråd. Detta ger bättre möjlighet än f. n. att följa utvecklingen och att göra ingripande i de fall naturvärdsvärden är hotade. Länsstyrelsen i Jönköpings län anser atl anmälningsplikten inte ger länsstyrelsen tillräckliga möjligheler all bedöma dikningarnas effekt i naturmiljön. Anmälningsliden om två månader är enligt länsstyrelsen för kort för att det med nuvarande resurser skall vara möjligt alt göra en allsidig bedömning av effekterna. Uppsala universitet redovisar en liknan­de uppfattning, och framhåller bl.a. atl anmälningsplikten bara gäller dikning i samband med skogsbruk. Vidare menar universitetet atl rättslä­get är oklart vad gäller vilka åtgärder som länsstyrelsen kan kräva vid ett samråd. Lantbrukarnas lättsförbund i Kronobergs län har en annan syn, och anser att länsmyndigheten i samrådet dikterar villkoren för markäga­ren och sedan utdömer vite om markägaren inte är av samma uppfattning. Behov av mer kunskap om våtmarkerna framhålls av främst slutens nuturvårdsverk, länsstyrelserna i Uppsala, Kristianstads och Jönköpings län saml Svenska naturskyddsföreningen och Sveriges fältbiologiska ung­domsförening. Noturvårdsverkei anser bl.a. alt en förutsättning för all bestämmelserna om anmälningsplikt för våtmarksdikning ska fungera lill­fredsslällande är ökad kunskap om våtmarkerna. Länsstyrelsen i Jönkö­pings län anser att de ökade anspråken på våtmarkerna motiverar bättre kunskap för avvägningar mellan olika anspråk och skyddsbehovei. Läns­styrelsen anser det därför angeläget att naturvårdsverkets våtmarksinven­tering genomförs snabbt. Svensku nolurskyddsföreningen underslryker behovet av att pågående inventeringar påskyndas och förankras på läns­nivå. Som riktlinjer i fysisk riksplanering anser föreningen bör gälla alt alla våtmarksområden som omfattas av våtmarkskonventionen ska skyddas från bebyggelse och annan exploatering.

Prop. 1980/81:183

96

5.2.3 Ädellövskog

Uppgifterna i rapporten om arealen ädellövskog och dess lokalisering har kommenterats av flera remissinsianser. bl.a. skogsstyrelsen, lant­bruksuniversitetet saml länsslyrelserna i Södermanlands, Blekinge och Hallunds län. Genomgående framhålls alt de uppgifter som rapporten grundas på inle är tillförlitliga och inte ger nägon säker bild av förekoms­ten.

Ädellövskogens belydelse las upp i yttranden från riksuntikvurieämbe-let. Lunds universilel, Göteborgs universilel, länsslvrelserna i Blekinge, Skaraborgs och Västmanlands lån saml Svensku naturskyddsföreningen. Riksantikvarieämbetet anser t.ex. atl ädellövskogen har ett betydande kullurminnesvärdsinlresse som miljöskapande element och som exempel på äldre markutnyttjande, specielll i vissa äldre slotts- och herrgårdsland­skap. Lunds universitet anser all ädellövskogen har en slor ekologisk betydelse. Länsstyrelsen i Blekinge lån anser alt en kraftig minskning av ädellövskogsarealen inverkar negativt pä kulturiandskapet, landskapsbil­den, floran och faunan. Minskningen kan enligt styrelsen få vittgående ekologiska följder genom försämrade markförhållanden och därmed bidra till ökad försurning av mark och vallen. Länsslyrelsen i Västmanlands län konstaterar all ädellövskogen är elt viktigi inslag i kulturlandskapet i Mälarområdel. Länsslyrelsen i Skuraborgs län omtalar atl lövskogen har stor utbredning på sluttningarna av länets platåberg. Lövskogarna har har enligl länsslyrelsen delvis belydande naturvärden och stor ekologisk bely­delse, bl.a. genom alt vara livsmiljö för vissa lill naiurtypen knutna djur­arter. Åven Svensku nuturskydd.sföreningen anser att de kvarvarande ädel-lövskogarna är omistliga ekosystem, som rymmer en lång rad växter och djur vilka är bundna till naiurtypen.

Behovel av skydd för ädellövskogen framhålls i yttranden från bl.a. domänverket. Lunds universitet, länsstyrelsen i Malmöhus lån, Svensku nuturskydd.sföreningen och Sveriges fältbiologiska ungdomsförening. Do­mänverket anser t.ex, att särskilda insalser behövs för atl bevara åter­stående ädellövskogar i landel. Berörda arealer är enligl verket så begrän­sade att de är av ringa betydelse för skogsbruket. Länsstyrelsen i Malmö­hus län understryker behovet av elt snabbt skydd för ädellövskogen. Länsstyrelsen har noterat alt en ökad avverkning av ädellövskog pågår i länel, vilket enligt styrelsen kan ha etl samband med naturvårdsverkets pågående utredning om utökat skydd för ädellövskogen. Skogsstyrelsen framhåller att ett bevarande av ädellövskogen i landel kräver också unga bestånd av ädellövskog. Liknande synpunkter har Sveriges fällbiologiska ungdom.sförening. som anser att en rejäl satsning på föryngring av lövskog mäste komma igång snarast eftersom den kvarvarande skogen är gammal. Föreningen föreslår statliga bidrag för lövskogsdrifl. ulbildning i lövskogs­odling samt lövskogsforskning.

Behovel av en översyn av lagsliftningen för atl ge skydd åt ädellövsko-

Prop. 1980/81:183

97

gen las upp av högskolan i Växjö, länsstyrelserna I Blekinge, Göieborgs och Bohus och Våstmanlunds län. Svenska naturskyddsföreningen samt Sveriges fällbiologiska ungdomsförening. Lånsstyrelsen i Blekinge län anser att sannolikl kan ädellövskogen inle bevaras i tillfredsställande om­fallning såvida inle särskild skyddslagstiftning införs. Länsslyrelsen i Västmanlands län menar att en översyn av lagstiftningen behövs för all reglera slutavverkning och överföring lill granskog. Svenska naturskydds­föreningen anser alt del bör införas lillståndsplikl för avverkning av ädel­lövskog. Sveriges fällbiologiska ungdomsförening föreslår all bokskogsla­gen kompletteras med ett skydd för övriga lövträd och alt ett älgärdspro­gram upprättas för att öka möjlighelerna till lövskogsodling. Negativa lill en särskild skyddslagstiftning för ädellövskogen är Lantbrukarnas riksför­bund och Sveriges skogsägureföreningars rik.sförbund, som i stället vill ha en stimulans av lövskogsbruket.

Enligt rapporten är del angeläget atl länsslyrelserna utnyttjar möjlighe­terna till samråd om eventuella avverkningar enligt 20 § naturvårdslagen (NVL). Olika meningar föreligger om betydelsen av sådant samråd. Riks­antikvarieämbetet delar den uppfattning som kommer till uttryck i rappor­ten. Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län anser däremot atl som elt någorlunda stabilt skydd för ädellövskogen är samrådsskyldigheten enligt 20 § NVL helt otillräcklig. Uppsala universitet har en liknande uppfattning och menar att samråd endast är elt instrument för atl länsslyrelsen skall få information. Reglerna i NVL hindrar vanligen skydd och bevarande ulom vad gäller små arealer, såvida man inte bildar naturreservat och betalar ersättning.

5.2.4 Naturskog

Uppgifterna i rapporten om arealen naturskog och dess förekomst i olika delar av landet kommenleras av några remissinsianser, bl.a. skogsstyrel­sen samt länsstyrelserna i Blekinge och Hallunds län. I yttrandena fram­hålls att de uppgifter som rapporten bygger på är osäkra.

Behovel av skydd för nalurskogen framhålls i yttranden frän nuturhis-toriska riksmuseet, högskolun i Karlstad, Lunds universitet, länsslyrelser­na i Jönköpings och Blekinge län, Falkenbergs, Halmsiuds, Luholms och Vurbergs kommuner samt Sveriges fältbiologiska ungdomsförening. Na­turhistoriska riksmuseet framhåller atl det fordras snabba beslul om skyddsåtgärder för nalurskogen. Del bör enligt museet l.v. krävas stopp för avverkning. Länsstyrelsen i Jönköpings län framhåller alt naturskogen generelll har högl skyddsvärde. Länsstyrelsen i Blekinge län anser atl del är en myckel väsenllig nalurvårdsuppgift all bevara representativa natur­skogar. Särskilt pekar länsstyrelsen på sådana naturskogar som i ringa grad har påverkats av människans ålgärder och som därför ulgör nalurliga skogsekosystem. 1 södra Sverige är sådana bestånd sällsynta.

Behov av särskild lagstiftning för alt, åtminstone temporärt, skydda 

7   Riksdagen 1980/81. 1 saml Nr 183

Prop. 1980/81:183

98

nalurskogen tas upp av naiurhislorisku riksmuseet och länsstyrelsen i Koppurbergs län. Nuturhisttniska riksmuseet anser alt det behövs ell stopp för avverkning tills kunskaperna om naturskogen blivil bättre. Läns­styrelsen i Kopparbergs län har liknande synpunkler.

Liksom beträffande ädellövskogen finns det kriliska uppfattningar om samrådsförfarandets betydelse för att skydda skogen. Kriliska synpunkler har kommit från länsstyrelserna i Jönköpings, Blekinge, Hallands och Koppurbergs län. Länsstyrelsen i Jönköpings län anser t. ex. att det krävs reservat för alt kunna bevara nalurskog. Länsstyrelsen i Blekinge län redovisar en liknande uppfattning. Länsstyrelsen i Hallands län framhåller alt 20S NVL i huvudsak bara ger möjlighet att följa utvecklingen, men tycker ändå atl den bör utnyttjas. Länsstyrelsen i Kopparbergs län finner det mindre meningsfullt alt samräda enligl 20 § NVL när avverkningar är aktuella, eftersom de krav som kan ställas inle kan tillgodose naturvär­dena.

5.2.5 Fjällnäru skog

Det finns olika uppfattningar bland remissinslanserna när del gäller naturvärdena hos den fjällnära skogen, vilket hol den är utsatt för och vilket skyddsbehov som föreligger. Till dem som ultrycker farhågor för atl väsentliga naturvärdsintressen kan komma all skadas hör kummarkolle-giet, länsstyrelsen i Koppurbergs län och Göteborgs universitet. Kammar­kollegiet framhåller atl del i ell skogsbruk inom fjällområden med svårför­yngrad skog kan bli fråga om ålgärder som hyggesplöjning och plantering av främmande trädslag. Detta skulle komma i konflikt med rennäring, naturvärd och friluftsliv. Kollegiet är därför avvisande till sådant skogs­bruk. Länsstyrelsen i Kopparbergs län anser atl ell skogsbruk i fjällområ­den med svårföryngrad skog skulle innebära slor risk för alt skog avverkas i områden som bör bevaras med hänsyn till bl. a. naturvårdens och frilufts­livets intressen. Länsstyrelsen anser därför all slyrelsen bör ges resurser att karilägga naturvärdena i området mellan gränsen för svårföryngrad skog och utlagda reservat. Göieborgs universilel understryker behovet av varsamhet vid avverkning i nordsvenska områden med svårföryngrad skog.

Övervägande negativa till att begränsningar införs när det gäller skogs­bruket i de fjällnära områdena är länssiyrelseri i Västerbottens län, skogs­vårdsstyrelserna I Jämtlands och Norrbottens län, länsarbetsnämnden i Västerbottens län saml Storumans kommun. Länsstyrelsen i Västerbot­tens län anger att de Qällnära barrskogarna kan bli föremål för skogsbruk, men anser inte att det behövs några restriktioner utöver skogsvårdslagens bestämmelser. Skogsvårdsstyrelsen i Norrbottens län anser att del inte finns några sakliga moliv för all bevara hela de berörda arealerna. Beva­randeinlressena bör på många häll ges en framskjuten ställning, men därut­över bör enligt länsstyrelsen klarläggas hur hela området på bästa sätl kan

Prop. 1980/81:183

99

hanteras på kort och läng sikl. Storinnuns kommun hävdar alt någon ny lagstiftning beträffande skogsbruket i de fjällnära områdena inle behövs. Särskilda lagregler skulle enligt kommunen kunna medföra svårigheter för dem som bor och arbetar i området.

5.3 Särskild lagstiftning för skydd av kulturmiljöer

1 rapporten konstateras alt en ökad samordning mellan naturvården och kulturminnesvården är angelägen bl.a. i samband med bildande av natur­reservat och naturvårdsområden. För de fall där naturvärdsintressel är otillräckligt för att utnyttja naturvårdslagen, fordras enligt rapporten en särskild lagstiftning med möjlighet att bilda kullurreserval eller kultur­minnesvårdsområden.

Förslaget att införa en särskild lagsliflning med möjlighet alt bilda kul­lurreserval eller kullurminnesvärdsområden behandlas främst av berörda centrala verk, länsstyrelserna, vissa kommuner och några organisationer. Flerlalel av de inslanser som tagit upp frågan tillstyrker rapportens förslag, men vissa avslyrkanden finns.

Rapportens förslag tillstyrks av riksuntikvarieämbetet, Uppsalu univer­sitet, länsstyrelserna i Stockholms, Uppsalu, Jönköpings, Blekinge, Mulmöhus, Göteborgs och Bohus, Örebro, Gävleborgs och Västerbottens län, Luleå, Luxå, Söderköpings, Växjö och Gävle kommuner, Kungl. vetenskapsukudemien, LO-distriktel i Stockholms län och Svenska för­eningen för byggnudsvård. Riksanlikvarieämbetet framhåller all del be­hövs ett lagrum för att skydda sådana miljöer, där del kulturhistoriska värdet främst gäller helheten och inte de enskilda byggnaderna eller an­läggningarna i sig. För de miljöer där naturvårdslagen är tillgänglig bör emellertid denna användas. Länsstyrelsen i Stockholms län tillstyrker en särskild lagsliflning för kulturminnesvården. Länsstyrelsen i Örebro län finner det otillfredsställande att kulturminnesvärden för att kunna bevaka sina intressen i slörre samlade miljöer tvingas utnyttja naturvårdens lag­stiftning och resurser. Styrelsen stöder därför förslagel i rapporten. Läns­styrelsen i Gävleborgs län framhåller alt naturvårdslagen, byggnadslagen och annan lagstiftning ofla är olillräcklig för atl ge värdefulla kullurbygder erforderiigt skydd mot förändringar. Länsstyrelsen understryker därför behovet av lagstiftning för atl bilda kullurreserval eller kulturminnesvårds­områden.

Några av de remissinstanser som tillstyrker behovel av förbällrad lag­sliflning pekar pä möjligheterna atl med den föreslagna nya plan- och bygglagen ge ett skydd för kulturmiljöer. Länsstyrelsen i Malmöhus län menar således all brislerna i dagens kulturminnesvårdslagsiiflning medför alt vissa landskapsparlier i länet inle blir säkerställda i erforderlig omfall­ning. Förslaget till ny plan- och bygglag skulle enligt länsstyrelsen kunna

Prop. 1980/81:183

100

förbättra situationen pä sikt. I avvaklan på plan- och bygglagens ikraftträ­dande bör emellertid enligt länsstyntlsen övervägas någon form av interi­mistisk konstruktion. Lånsstyrelsen I Göieborgs och Bohus län anser alt möjlighelerna till skydd av kullurhisloriskl värdefulla områden och miljöer behöver förbättras väsentligt. Slyrelsen menar att förslaget till ny plan-och bygglag skulle kunna tillgodose behovet. Gävle kommun önskar också bättre skyddsmöjligheler, och anser att dessa bör ingå i plan- och byggla­gens regelsystem.

Förslagel lill särskild lagstiftning till skydd för kulturmiljöer avstyrks av främst lantbruksstyrelsen, lånsstyrelsen i Västernorriands län samt Var­bergs, Falkenbergs, Halmstads och Laholms kommuner. Lantbruksstyrel­sen avslyrker förslaget dels med hänsyn till atl uppdraget till lantbrukssly­relsen, naturvårdsverket och riksantikvarieämbetet all se över samarbetet mellan länsstyrelser och lantbruksnämnder inte har slutförts, dels därför atl konsekvenserna för jordbruket av den föreslagna lagstiftningen inte har utretts. Länsstyrelsen i Västenunrlands län omtalar att erfarenheten i länet är att naturvårdslagens skyddsinslitut går att tillämpa även när skyddsvärda områden till stora delar innehåller bebyggelse. Ur länets synvinkel är det därför inte hell nödvändigt med en särskild lagstiftning. Tillägg om kulturminnesvård i naturvårdslagen skulle enligt länsstyrelsen vara tillräckligt och dessulom lättare att genomföra. Varbergs. Falken­bergs. Halmstads och Laholms kommuner anser att det bör gå att ordna kulturminnesvårdsområden och kullurreserval ulan alt skapa ny lagstift­ning.

5.4 Skydd av vissa odlingsbygder

I rapporten underslryks all del i bl.a. vissa odlingsbygder behövs ett skydd mot förändringar av landskapets karaktär. Del är enligt rapporten angelägel all länsstyrelserna föreslär vilka ålgärder som behöver vidtas med slöd av byggnadslagen, naturvårdslagen och annan lagstiftning för atl områdena skall erhålla erforderligt skydd mot förändringar.

Behovet av skydd mot förändringar av landskapets karaktär inom vissa odlingsbygder har främsl diskuterats av vissa centrala verk. länsstyrelser och organisationer. Rapportens förslag tillstyrks som regel eller lämnas utan erinran.

Rapportens förslag alt det behövs ett skydd mot förändringar av lands­kapets karaktär i vissa odlingsbygder tillstyrks av främsl Göteborgs uni­versitet, lånsstyrelserna i Stockhtdnis. Göieborgs och Bohus och Skara­borgs län, lantbruksnämnden i Jämtlands län, Fulköpings kommun och Svensku naturskyddsföreningen. Länsstyrelsen i Slockholms lån fram­håller atl i flera av kulturminnesvårdens intresseområden i jordbruksbyg­derna finns samtidiga intressen för friluftsliv och naturvård. Länsstyrelsen

Prop. 1980/81:183

101

har börjat ell arbele med atl avgränsa sädana områden som behöver elt skydd. Länsslyrelsen i Skuruborgs län konstaterar atl en odlingsbygd ständigt förändras i lakl med de jordbrukspolitiska och ekonomiska vill­koren. Ändrad eller utebliven hävd, borttagande av brukningshinder och sammanläggning av enheter leder lill kraftiga förändringar i kulturiandska­pet. Länsslyrelsen menar dock all en varsam rationalisering av åkermar­ken kan fortsätta ulan all mångformighelen i landskapet går föriorad. Förändringar ulan samband med de areella näringarna, t. ex. kraftlednings­dragning, energiskogsodling och vindkraftproduklion bör emellertid undvi­kas. Fulköpings kommun år positiv, men framhåller alt en förutsättning är alt en levande jordbruksbygd inte elimineras. Del fordras enligl kom­munen eU levande jordbruk för aU bibehålla landskapets karaktär. Det fordrar vidare information om befintliga värden och olika stödformer för landskapsvård, upprustning av kulturhistoriska byggnader m.m. Svenska naturskyddsföretungen anser det myckel angelägel med ell skydd för vissa odlingsbygder.

Från flera remissinstanser finns positiva kommentarer utan uttryckligt tillstyrkande av förslaget. Det gäller främst riksantikvurieämbetet och länsstyrelserna i Östergötlands, Kopparbergs och Jämtlands lån. Riksan­tikvurieämbetet framhåller bl.a. att bevarande av karaktärslandskap blir en allt viktigare uppgift för att möta en utveckling med storskaliga lekniska system och nya arealkrävande former för energi- och mineralutvinning. Ämbetet pekar vidare på länsstyrelsens roll atl vidla ålgärder för alt hindra förändringar. Detta är enligt ämbetet etl komplicerat arbele, och därför bör regeringen uppdra ål ämbelel, naturvårdsverket och planverket atl bl.a. utarbeta riktlinjer för hur samordningen på regional och kommunal nivå skall gå till.

Vad gäller urvalet av områden finns flera förslag till kompletteringar av rapportens urval. Länsstyrelsen i Blekinge län vill komplellera med Ble­kinge skärgård samt kust- och mellanbygden i Blekinge län. Länsstyrelsen i Västmunlunds län framhåller Hjälmarebygden som lika skyddsvärd som Mälarbygden. Göteborgs universitet vill komplettera med områden med traditionellt småjordbruk inom t.ex. delar av Småland.

Negativa lill förslagel till särskill skydd för vissa odlingsbygder är Udde­vullu kommun och Luntbrukarnus länsförbund i Slockholms län. Udde­vullu kommun är tveksam till rapportens förslag av flera skäl. Kommunen anser t. ex. att det är fel att konservera landskapet till 1980-lalets förhållan­den. Bärkraftiga jord- och skogsbruk fordrar enligt kommunen bl.a. fort­satt teknisk utveckling. Nya lösningar inom energiförsörjningen kan också förändra landskapet. Kommunen pekar också på bristen pä ekonomiska resurser för all få en erforderlig utveckling till sländ. Lanlbrukarnus läns­förbund i Stockholms län menar att förändringarna inom jordbruket inte leder till så stora förändringar i landskapet att karaktären avsevärt föränd-

Prop. 1980/81:183

102

5.5 Hänsyn till riktlinjerna för hushållning med mark och vatten vid statlig stödgivning

Rapporten konstaterar atl på regional nivå administreras den statliga stödverksamhet som har lill uppgift att vara ett näringsstöd eller elt stöd lill jord- och skogsbruket, turism och rekreation samt medel lill bered­skapsarbeten för landskapsvård, upprustning av kulturhistoriska byggna­der och iordningställande av fornminnesområden. Behandlingen av ären­den av denna typ har karaktären av kreditprövning eller sysselsättnings-stödjande åtgärder för att åstadkomma eller bygga under en önskvärd regional struktur. Det är enligl rapporten angeläget att slödel så långt som det är möjligt används så atl även strävandena i den fysiska riksplanering­en vad gäller säkerställande och vård av riksinlressanla objekl och områ­den för naturvården, friluftslivet och kulturminnesvården understöds.

Rapportens förslag om användning av näringstödel så att även strävan­dena i den fysiska riksplaneringen tillgodoses får genomgående elt positivt mottagande. Endast en remissinstans avslyrker förslagel.

Förslaget tillstyrks av främst riksantikvarieämbetet, luntbruksstyrelsen, länsstyrelsernu i Jönköpings, Göteborgs och Bohus, Örebro, Jämtlands och Västerbottens län, Lunibrukarnas riksförbund och Sveriges skogs­ägareföreningars riksförbund. Svenska naturskyddsföreningen saml Svenska föreningen för byggnadsvård. Riksantikvarieämbetet anser hän­synstagandet önskvärt frän kullurminnesvårdssynpunkl. Det bör ocksä enligt ämbetet vara möjligt atl genom en mer utvecklad seklorsamverkan nå fram lill stödgivning inom jordbruket som aktivt främjar kulturminnes­vårdens inlressen. Lantbruksstyrelsen framhåller att arbetskraft och ma­skiner som finns inom jordbruket i många fall lill en låg kostnad kan användas för vård och säkerställande av för bevarandeintressena värde­fulla områden och objekt. DeUa bör enligl styrelsen kunna ske lill nytta för både jordbruket och bevarandeinlressena. Del statliga stödel lill jordbru­ket kan dock enligt styrelsen användas för alt understödja bevaran­deintressen endast om del överensstämmer med stödets grundläggande syfte. Länsstyrelsen i Örebro län menar att det är rimligl atl hänsyn las lill riktlinjerna för hushållning med mark och vatten vid fördelning av statligt slöd. En konsekvens härav är enligl länsstyrelsen alt de författningar som reglerar olika stödformer ändras och att etl hänsynslagande skrivs in i dessa. Lantbrukarnas riksförbund och Sveriges skogsägareföreningurs riksförbund anser det rikligt atl de slalliga stöd som utgår lill sysselsättning inom en bygd eller en ort också kan utgå till beredskapsarbeten rörande landskapsvård och upprustning av kullurhisloriska byggnader m. m. Be­varandeintressena får dock enligt förbunden inle råda generellt om detta alltför mycket strider mot de areella näringarnas intressen. Svenska natur­skyddsföreningen menar att så långt det gär bör reglerna för samhällels olika stödformer utformas så alt de förstärker - och i varje fall inte molverkar - riksplaneringens intentioner.

Prop. 1980/81:183

103

Etl par lantbruksnämnder ställer sig avvisande till rapportens förslag. Lantbruksnämnden i Stockholms län.anser att samrådet mellan länsstyrel­se och lantbruksnämnd i stödärenden redan är väl utvecklat. Nämnden pekar ocksä på atl i förordningen om rationaliseringsstöd finns föreskrifter om bl.a. atl nalurvårdsintressena allmänl ska beaktas i lantbruksnämn­dens ställningstagande. Lantbruksnämnden i Göieborgs och Bohus lån inser att viss hänsyn måsle tas till vård av riksinlressanla objekt och områden för naturvård. Nämnden anser dock alt det grundläggande syfiet med stödet är atl tillgodose näringens fortbestånd och utveckling. All genom åtgärder i samband med statligt slöd skydda den nuvarande karak­tären mot förändringar finner nämnden varken möjligt eller nödvändigl.

5.6 Övriga frågor

5.6.y Naturvård

Vissa kommentarer föreligger kring hur naturvården har behandlals i rapporten. Göteborgs universitet anser att behandlingen är för knapphän­dig. Bl.a. efterlyser man sammanfattningar och utvärderingar av nytill­kommet material under 1970-talel. Universitetet framhåller även alt inven­tering, karlering och värdering av från naturvetenskaplig synpunkt skydds­värda områden är långt ifrån slutförd. Lunds universitet anser alt rappor­ten inte tillräckligt ingående behandlar floran, vilken är i behov av minst lika starkt skydd som faunan. Universitetet framhåller även vikten av atl, såväl vad beträffar växter som djur, bevara tillräckliga populalioner och arealer för alt nä etl skydd på läng sikl. Ocksä Kungl. vetenskapsakade­mien framhåller behovel av skydd för floran.

Flera remissinstanser tar upp problem i samband med skydd och vård av värdefulla naturområden. Vetenskapsakademien anser att det borde kunna gå lättare atl skydda naturområden på statligt eller kommunalt ägd mark. Få saker har emellertid enligt akademien visal sig svårare än all fä olika slatliga myndigheter med förvaltningsansvar för skog och jord all komma överens i nalurvårdsärenden. Domänverket framhåller brislen när det gäl­ler vård och förvaltning av skyddade områden. Verket påpekar atl ansla­gen lill vård och förvallning inte alls följer takten för inrätttande av nya objekl. Regering och riksdag måste la ställning lill hur slora arealer vi har råd att inte bara avsätta utan också sköta, menar verket. Liknande syn­punkter framförs av Svenska nuturskyddsföreningen, som pekar på alt resurserna för vård och förvallning särskill av kulturlandskap endast nöd­torftigt uppfyller skötselplanernas intentioner. Föreningen anser all förtro­endet för naturvården sjunker om inle säkerställda miljöer sköts på ell riktigt sätt. Flera kommuner behandlar den långsamma takten i säkerstäl-landearbelet.

Några remissinstanser har berört möjlighelerna till samverkan mellan naturvården och kulturminnesvården i säkerslällandearbelel. Riksuntikva-

Prop. 1980/81:183

104

rieämbetet omtalar atl ämbetet tillsammanas med naturvårdsverket har en arbetsgrupp för att samordna inventerings- och planeringsarbetet inom natur- och kulturminnesvård. Här behandlas bl. a. gemensamma frågor när del gäller kulluriandskapels skötsel och vård. Svenska nuturskyddsför­eningen framhåller atl värden och skyddet av kulturlandskapet är en lika stor angelägenhet för kulturminnesvården som naturvården. Det är därför angelägel med gemensamma invenleringsinsatser och bättre kriterier för urval av representativa kulturlandskap.

5.6.2 Friluftsliv

Uppfattningarna om friluflslivels behandling i rapporten varierar. Riks­idrottsförbundet och landstinget i Malmöhus län är positiva till behand­lingen i rapporten. Kritik riktas frän bl. a. länsstyrelsen i Kronobergs län. som anser atl rapporten inte tillräckligt har behandlat behovet av goda rekreationsmiljöer i närheten av tätorterna.

Flera remissinsianser lar upp frågor kring båtlivet. Behov av en viss planering och reglering framförs i flera yttranden. Enköpings kommun efterlyser en översiktlig planering med regler för ulbyggnad av hamnar och riktlinjer för reglering av båttrafik i natursköna och fågelrika områden. Kommunen finner det svårt alt själv föra fram sådana riktlinjer i översikt­liga planer och önskar alt slalen tar upp problematiken. Västerås komniun anser alt båtlivet ställer stora krav pä kommunen vad gäller hamnar, vägar och service. En regional planering för bållivet behövs enligt kommunen. Örnsköldsviks kommun menar att statliga insalser behövs för att ta emot ett ökat båtliv. Konflikter med andra intressen har behandlals i en del yttranden. Lunds universitet menar att båtlivets omgivningspåverkan är ett viktigi problem. Man nämner störande effekter av intensivt båtliv inom grunda vattenområden, miljöproblem till följd av giftiga vattenfärger elc. och störande ingrepp i strandområden i samband med anläggning av nya hamnar. I södra Sverige ter del sig enligt universitetet ytterst svårt att lillgodose behovel av hamnar utan myckel störande ingrepp i slrandzonen. Fiskenämnden i Göteborgs och Bohus län framhåller att småbåtslivet har försämrat villkoren för fisket. Särskilt pekar nämnden på problem i sam­band med muddring och mudderlippning, som hell förstör eller försämrar fiskeplatser och näringsproduktion. Den fria förtöjningen av småbåtar utgör enligt nämnden också elt allvarligt hinder för fisket vid kusten. Sveriges fältbiologiska ungdomsförening anser atl föreskrifter om buller, hastigheter, vattenskidåkning, fågelskyddsområden m.m. inte efterievs. Föreningen menar alt man bör överväga möjlighelerna att begränsa motor­styrkor och att hänvisa bållivet lill lämpliga sjöar.

När del gäller fritidsfiske riktas kritik mot rapportens knapphändiga behandling bl.a. a\ jiskeristyrelsen och länsstyrelsen i Södermanlands lån. Fritidsfiskarnas riksförbund anser det förvånansvärt att utredningen inte närmare har försökt atl analysera fritidsfisket och dess problemställ­ningar.

Prop. 1980/81:183

105

Landstinget i Uppsalu län framhåller alt fritidsfiske är en stor lurislat-iraklion i de primära rekreationsområdena. Landstinget anser att en året­runtturism i Mälaren är möjlig med fiske som bas. Det saknas emellertid ulhyrningsbålar, hamnplatser och övernatlningsmöjligheler. Högskolan i Vä.xjö anser alt rapporten borde tagit upp problemen med utslagning av inhemska fiskarter och ulplantering av s. k. ädelfisk. De allvariiga stör­ningar i den biologiska balansen del blir frågan om, motiverar enligt hög­skolan någon form av lagreglering.

6    Industriresurser

6.1    Synpunkter på behandlingen av vissa industrifrågor i den fysiska riks­planeringen

Flertalet remissinstanser delar eller anför inga erinringar mol rapportens behandling av industrin i den fysiska riksplaneringen. Allmänna syn­punkter pä rapportens behandling av industrins lokaliseringsanspråk etc. lämnas av slutens nuturvårdsverk. Lunds universitet, Teknisku högskolan i Stockholm, länsstyrelsen i Västmunlunds län, Nässjö och Timrå kom­muner, lundstinget i Östergötlands län. Ingenjörsvetenskapsakudemien, Sveriges industriförbund. Kooperativa förbundet och Landsorganisa­tionen i Sverige (LO).

Statens naturvårdsverk delar i huvudsak rapportens uppfattning vad beträffar lokaliseringsanspråk, men pekar på all en utbyggnad av befinlliga industrier i vissa fall kan leda lill en diskutabel tillväxt av vissa anläggning­ar som ursprungligen lokaliserats till en plats som visal sig vara olämplig bl.a. med avseende på utsläpp av olika föroreningar. Del är därför enligt verket inte självklart att all produktionsökning i framtiden bör tillåtas ske vid redan etablerade industrier. Etableringar vid lägen med nedlagd indu­stri bör enligl verkel kunna ske om läget för den aktuella verksamheten inle är olämpligt med hänsyn till miljö- och naturskyddsintressena. Del är enligt verkel möjligt alt många industrier skulle kunna lokaliseras till fler än de orter som rapporten har studerat eftersom inte alla industrityper kräver samlliga de specifika lokaliseringsförutsältningar som i vanliga fall förknippas med miljöstörande industri, s.k. FRP-industri. Verkel delar rapportens uppfattning atl vissa lokaliseringsfaklorer på sikt kommer alt få mindre betydelse allt efter som industriella processer och miljöteknik förbättras. Åven Teknisku högskolan i Stockholm, Timrå kommun. Koope­rutivu förbundet och Sveriges industriförbund anser att industrins fort­gående arbete med att minska föroreningsutsläppen kan leda till atl etable­ring av FRP-industri kan ske friare.

Åven Ingenjörsvetenskapsakademien framhåller atl förändrade tillverk­ningsprocesser och förbättrade reningsmetoder kan föranleda friare hante­ring vid lokaliseringsprövning eller eventuellt medföra att sädan prövning

Prop. 1980/81:183

106

inte erfordras. Akademien anser det angelägel alt dessa frägor närmare studeras och all meloder utvecklas som kan minska negativa effekter på mark och vatten och ökar möjligheterna att tillvarata naturresurserna på etl sätt som ökar välfärden. Till följd av den osäkerhet man upplevt i fråga om branschernas utveckling har bedömningarna i flera fall inte utsträckts längre än till ca tio års sikt. Med hänsyn till de långa ledtider m.m. som gäller kan man ifrågasätta värdet av ett sådant utredningsmaterial. Ingen­jörsvetenskapsakademien anser vidare att det begränsade konventionellt branschorienterade synsätt som anlagts är iveksamt även med hänsyn till att dessa bedömningar bör utgöra underlag för en samlad analys av långsik­tiga krav på och konsekvenser för hushållningen med mark och vallen. Även Kumla kommun och TCO betonar all FRP-industrins behandling i den fysiska riksplaneringen bör vara långsiktig och inte påverkas av kort­siktiga bedömningar i samband med konjunktursvängningar.

Sveriges industriförbund konstaterar i likhet med rapporten att osäker­heten om lokaliseringsanspräken för framlida nyanläggningar och utbygg­nader är belydande. Erfarenhelerna frän induslriutvecklingen under 1970-lalel pekar enligl förbundel pä att förändringar i konkurrens- och mark­nadsförutsättningar kan inträffa med relativt kort varsel inom betydande delar av en industribransch eller produktionsgrupp. Det är enligt industri­förbundet självfallet vikligl atl industrins möjligheter till anpassning under­lättas, vilkel också släller krav på flexibilitet i samhällets planering. Den fysiska riksplaneringen blir emellertid enligt förbundet lätt en planering för oföränderlighet. Förbundet underslryker samtidigt betydelsen av att fram­tida nyetableringar och utbyggnader av FRP-industri kan ske på orter som ger goda förutsättningar för verksamheten. Förbundet har i sak ingen erinran mol utredningens belysning av olika lokaliseringsfaktorers betydel­se för etablering av FRP-induslrier. För älskilliga av dessa industrier är också enligl förbundel kostnaderna för transport av råvaror och färdig­varor m. m. av större belydelse än för industrin i genomsnitt varför avstån­det till råvarukällor och avsättningsmarknader påverkar valet av lokalise­ringsort. Del underslryker enligl förbundet betydelsen av att sådana områ­den hålls öppna för denna typ av industrier. Del är samtidigt angelägel att etablering och utbyggnad inte onödigtvis försvåras eller hindras genom rigorösa krav på miljöskyddsåtgärder och omfattande och tidskrävande kontroller etc.

Länsstyrelsen i Västmanlands lön anser att den fysiska riksplaneringens roll bör begränsas ull alt definiera utbyggnadsbetingelserna på olika orter och för olika anläggningar, precisera lägen för vissa typer av anläggningar samt ange vilka ytterhgare utrednings- och planeringsinsalser som behövs för att klargöra utbyggnadsmöjligheterna. Även Timrå kommun anser all samhällsekonomiska bedömningar och strävanden till regional balans i den industriella utvecklingen bör väga tungt vid urval av lämpliga lokaliserings­orter för FRP-industri.

Prop. 1980/81:183

107

LO anser all industrins önskemål som grundar sig pä helt företagsekono­miska bedömningar måsle prövas mol det som från en vidare samhällssyn­punkt är fördelaktigast. LO:s mening är atl del är först när sådana övervä­ganden kan göras som vi kan få en offensiv planering där hänsyn samtidigt las lill resurser av säväl arbetskraft och kapital som nalur och miljö.

Rapportens förslag all industriverket förulsätts utarbeta underlag beträf­fande den framtida induslriutvecklingen kommenleras av nägra remissin­stanser.

Slutens nuturvårdsverk tillstyrker förslaget och är på samma sätt som hittills berett all medverka vid bedömning av kommande miljöinventering­ar och evenluella natur- och miljöbedömningar. 7'CO anser all det är av vikt alt den koppling som finns till industriverket bibehålls och utvecklas. Industriverket bör enligt TCO ha resurser att fortlöpande bevaka industri­aspekterna i den fysiska riksplaneringen.

Gävle kommun framhåller alt det är angeläget alt det slatliga underlags­materialet för FRP-industri hälls aktuellt för atl realismen i kommunernas markreservationer för FRP-industri skall kunna upprätthållas.

Kritik mot rapportens förslag all industriverket utarbetar underlagsma­terial lämnas av Sveriges industrijörbund. Enligt förbundets mening ger industriverkets undersökningar av industrins planer som de redovisas i rapporten knappast någon ledning för bedömningar av vilka nyetableringar som kan bli aktuella i del långa perspektiv som riksplanearbetet är inriktat på och vilka anspråk pä nya lokaliseringsplatser som därmed kan uppstä. Enligt förbundets mening måsle frågan om och i så fall hur sådana under­sökningar skall genomföras övervägas noggrannt.

Rapportens förslag all slalens planverk förulsätts svara för erfarenhets­återföring i samband med industrietableringar kommenteras närmare av statens naturvårdsverk. Verkel anser atl uppläggningen av delta arbete bör ske i nära konlakl med naturvårdsverket, bl. a. eftersom del ofta är angelä­gel att undersöka hur installerade miljöskyddsåtgärder inom industrin fun­gerar i elt längre tidsperspektiv.

6.2    Lokaliseringsöverväganden

6.2.1 Södru Sveriges kuster

Med utgångspunkl i de bedömningar som nu kan göras av industrins lokaliseringsanspråk torde enligl rapporten lokaliseringsmöjligheterna i de anvisade lägena för FRP-industri längs södra Sveriges kuster vara tillräck­liga. Det finns således enligt rapporten inte f n. moliv att överväga föränd­ringar av gällande rikllinjer för lokalisering av industri till södra Sveriges kuster.

Flertalet remissinstanser, däribland statens nuturvårdsverk. delar eller anför inga erinringar mol rapportens lokaliseringsöverväganden angående södra Sveriges kuster. När det gäller industri med försurande ulsläpp avvaktar verket med sitt ställningslagande tills pågående studier rörande

Prop. 1980/81:183

108

olika kustområdens känslighet vid lokalisering av kolkondenskraftverk har färdigställts. (Se avsnitt 7 Resurser för energiproduktion).

Endast Kristinehergs marinbiologiska suition anser atl de utpekade lägena är olyckligt valda med hänvisning lill rapportens underlagsmaterial. Synpunkler av mer principiell art på rapportens lokaliseringsövervägan­den rörande lokalisering av FRP-industri längs södra Sveriges kuster läm­nas av bl.a. Sveriges industriförbund.

Enligt Industriförbundet kan det nu konstaleras alt utvecklingen av FRP-industri hittills varit mindre expansiv an vad som befarades när riktlinjerna för södra Sveriges kuster lades läst år 1973. Enligt förbundels mening är därför den tidigare mycket reslriktiva inställningen till västkust-elableringar inte längre sakligt motiverade och de regionalpolitiska skälen har sålunda minskat i belydelse. Ingen tvekan råder enligt förbundel om att väst- och sydkusten erbjuder de bäsla lokaliseringslägena i flertalet av­seenden som är vikliga för ett företags livskraft. För så gott som samlliga utpekade områden redovisas enligt förbundet miljömässiga förbehåll vilkas bärighet ofta ter sig iveksamma och som kan innebära besvärande restrik­tioner såväl för redan etablerade industrier som för eventuella nyetable­ringar.

1 det följande redovisas synpunkler från remissinslanserna när del gäller rapportens behandling av utpekade induslrilägen vid södra Sveriges kus­ter.

Vad gäller Brofjorden föreslås i rapporten all miljökonsekvenserna för Gullmarsfjorden och det obrutna kustområdet i Bohuslän saml konsekven­serna av utsläpp av försurande ämnen noga redovisas i samband med ansökningar om industriutbyggnad vid Brofjorden.

Av remissinstanserna lämnar lånsstyrelsen i Göieborgs och Bohus lån. Kristinebergs marinbiologisku stution och Jlskeriiniendenlen i västra di­striktet synpunkter på rapportens behandling av Brofjorden. Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län lar inle ställning i sak lill rapportens förslag. (Länsslyrelsens synpunkler redovisas närmare efler redovisningen av rap­portens förslag angående Stenungsund).

Kristinebergs marinbiologiska station motsätter sig yllerligare lokalise­ring av FRP-industri till Brofjorden eftersom vattenföroreningar kommer alt föras in i det obrutna kustområdet i norra Bohuslän och påverka Gullmaren. Innanför kusten ligger enligl stationen försurningskänsliga om­råden och söt vattentillgången är begränsad.

Fiskeriintendenten i västra distriktet anser all rapportens bedömning att del finns förutsättningar för lokalisering av industri med utsläpp till vallen bör omprövas, eftersom de undersökningar av vatlenrecipienten som gjorts är otillräckliga. Även om vattenomsättningen är god utanför fjorden bör man enligl fiskeriintendenten vara myckel restriktiv med ulsläpp lill vatten i detla område.

Beträffande Stemmgsund anförs i rapporten atl det är väsentligl all konsekvenserna av utsläpp lill vatten och luft noga redovisas i samband

Prop. 1980/81:183

109

med ansökningar om industriutbyggnad i Stenungsund. För att inle försvå­ra eventuell utbyggnad av den befintliga petrokemiska induslrin finns del enligt rapporten, med hänsyn till del begränsade recipientutrymmet, skäl all bedöma planer på att etablera annan FRP-industri i Stenungsund re­slriklivl.

Synpunkter pä rapportens lokaliseringsöverväganden lämnas av Sten­ungsunds kommun, länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län, Kristine­bergs marinbiologiska station och Naturhistoriska museet i Göteborg.

Enligt Stenungsunds kommun framgår del av kommunens översiktliga planering atl de areella förutsättningarna finns för en utvidgning av FRP-industri. I samband med en prövning enligt I36a§ byggnadslagen krävs dock enligt kommunen all en evenluell nyetablering inle medför yllerligare påverkan pä vallen- och luftrecipienterna.

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län, som samlal kommenterar industrilägena Brofjorden och Stenungsund, lar inte ställning i sak till rapportens förslag. Länsstyrelsen pekar på behovel av bättre kunskaper om utsläppen från denna typ av industrier och deras effekler på såväl luft-och vattenmiljön som pä människorna. På framställning av länsslyrelsen har regeringen uppdragit ål naturvårdsverket all göra en särskild ulredning om miljöfrågorna i Stenungsund. Erfarenhelerna från Stenungsund och Brofjorden visar enligl länsstyrelsen på svårigheten all upprätthålla kravel på tillräckliga expansions- och skyddsområden för den miljöstörande indu­slrin och samtidigt åstadkomma en lälortsulbyggnad med goda miljöförhål­landen i närbelägna orter.

Enligl Kristinebergs marinbiologiska station har gränsvärden för miljö­störande påverkan i Stenungsundsområdel sedan länge nätts bäde i luft och vallen, vilkel visats genom försural grundvatten och tydliga störningar i bottenfaunan i Askeröfjorden. Enligt stationen bör ytterligare miljöstö­rande industri inle placeras i Stenungsund. Åven Naturhistoriska museet i Göleborg anser all kapaciteten i Stenungsund torde vara i del närmaste fullt utnyttjad eller kanske redan överutnytljad.

Inför yllerligare industrietableringar i Värö är del enligt rapporten ange­läget all valienförsörjningsfrågorna uppmärksammas. Det är vidare enligt rapporten väsentligt alt konsekvenserna av försurande ulsläpp noga redo­visas i samband med ansökningar om lokalisering till Värö. Mot bakgrund av de goda förutsäitningar för lokalisering av FRP-industri som föreligger i Värö är det enligt rapporten - trots de speciella problem som finns i Värö - angelägel atl möjlighelerna till framlida industrietablering bevaras.

Rapportens lokaliseringsöverväganden angående Värö kommenleras av Kristinebergs marinbiologisku station, länsstyrelsen i Hullunds län och fiskeriintendenten i västra distriktet.

Enligl Kristinebergs marinbiologiska stallon ulgör Värö för tillfället, trols begränsad sölvallentillgång, det bäsla induslriläget pä västkusien.

Enligt länsstyrelsen i Hallands län kommer en fortsatt etablering av lung och miljöstörande industri i Värö att vara förenad med svårigheter med

Prop. 1980/81:183

110

hänsyn lill otillfredsställande geologiska förhållanden och problem med tillgång pä råvatten. 1 Värö-omrädel finns enligt länsstyrelsen under vissa förhållanden goda nalurliga möjligheler atl anlägga en djuphamn. Den befolkningsutveckling som ägt rurn inom Värö-området gör del enligl länsslyrelsen önskvärt all fä kompletterande arbetstillfällen med andra verksamheter än tung och miljöstörande industri. Det är enligt länsstyrel­sen viktigt att med hänsyn till industrins evenluella utbyggnad finna möjlig­heler lill elt bättre utnyttjande av Viskan som rävattentillgång. Innan något nytt störte FRP-område för tung industri föreslås bör del enligl länsslyrel­sen vara värdefullt att kartlägga alla erfarenheter som vunnits i Värö-området, bl.a. industriernas olika säkerhetskonsekvenser. Landstinget i Hallands län anför liknande synpunkler. Enligl fiskeriintendenien i västra distriktet bör inverkan av nuvarande utsläpp undersökas innan ytteriigare utsläpp tillåts i Värö.

1 rapporten anförs alt det är väsentligt alt konsekvenserna av ulsläpp av försurande ämnen noga redovisas i samband med ansökningarom lokalise­ring till Karlshamn.

Länsstyrelsen i Blekinge län. jlskeriiniendenlen i västra distriktet och Sölvesborgs kommun kommenterar rapportens förslag närmare.

Enligl länsstyrelsen i Blekinge län är för länels del Karlshamnsomrädet av stort intresse eftersom industri- och hamnområdet i Karlshamn är en väsentlig resurs för länets näringsliv. Ansträngningar måsle därför enligl länsstyrelsen göras för atl kartlägga vilka verksamheler som kan lokali­seras lill området ulan alt förvärra miljösituationen.

Fiskeriintendenten i västra distrikiel riktar kritik mol rapportens konsta­terande att vattenomsättningen i kuslvatlnen i Karlshamn är relativt god. För fiskets del är det av absolut största vikl all utsläppen i della kustom­råde minskar i stället för alt öka. De slora utsläppen i Hanöbuklen från I.ex. Mörrums bruk och Nymölla AB påverkar slora vallenområden och mot denna bakgrund är inre Hanöbuklen enligt fiskeriintendenien inle en recipient med god vattenomsättning.

Sölvesborgs kommun avstyrker ytterligare lokalisering av FRP-industri till Karlshamn. Det faktum att Karlshamn är ett anvisat läge för etablering av FRP-industri inger enligt kommunen oro. särskill som negativa effekter av ulsläpp såväl i luften som i vattnet har konstaterats.

Det är enligt rapporten angeläget att försiktighet iakttas beträffande utbyggnad i Norrköping av industri rned utsläpp av föroreningar lill Bråvi­ken. Det är enligt rapporten väsentligt att konsekvenserna av utsläpp av föroreningar till vallen och ulsläpp till luft av försurande ämnen noga redovisas i samband med ansökningar om lokalisering lill Norrköping och att härvid miljökonsekvenserna för Kolmården, Svensksundsviken och det obrutna kustområdet söder om Bråviken särskilt uppmärksammas.

Rapportens förslag kommenteras av länsstyrelsen i Östergötlands liin samt Norrköpings och Söderköpings kommuner.

Prop. 1980/81:183

111

Länsstyrelsen i Östergötlunds län ansluter sig lill rapportens förslag lill rikllinjer för utbyggnad av FRP-industri i Norrköping. Norrköpings kom­mun, som i sak inle synes ha någol all invända mot rapportens förslag, riktar kritik mot vissa beskrivningar i rapporten. Föroreningssituätionen belräffande luft och vatten kring Norrköping beskrivs enligt kommunen växelvis som förbättrad under senare år och som om den alltjämt skulle vara synnerligen besvärande.

Söderköpings kommun anser atl lokalisering av FRP-industri i största möjliga mån bör begränsas i Norrköping med hänsyn till de effekler en lokalisering av sådan industri kan ge för Bråviken och kustområdet söder därom.

För Oxelösund-Tunaberg år del enligt rapporten angelägel att vattenför­oreningarna nedbringas vad avser svårnedbrytbara ämnen och ämnen som kan lösa ut tungmetaller ur bottensedimenten. Konsekvenserna av ulsläpp av sådana ämnen föreslås i rapporten noga redovisas i samband med ansökningar om lokalisering lill området liksom miljökonsekvenserna för Kolmården och del obrutna kustområdet söder om Bråvikens mynning. I regeringens proposition 1978/79:213 med redovisning av planeringsskedet i den fysiska riksplaneringen förutsätter föredraganden all handlingsfrihet belräffande den framlida markanvändningen i Tunaberg bevaras i den kommunala planeringen inför de ställningstaganden av riksdagen som rap­porten kan komma att föranleda.

Riksuntikvarieämbetet, länsstyrelsen i Södermanlands län samt Nykö­pings och Oxelösunds kommuner kommenterar rapportens förslag närma­re.

Enligl riksuntikvurieämhetet innehåller Tunabergshalvön flera kulturhis­toriskt och naturvetenskapligt värdefulla miljöer. Eftersom utpekade om­råden för FRP-industri finns både i Oxelösund och vid Norrköping bör enligt ämbetet Tunabergsområdet avföras som läge för FRP-industri. En­ligt länsstyrelsen i Södermanlands län har frägan om lokalisering av kol­kondenskraftverk lill Tunaberg behandlats i Bråvikenutredningen där del föreslås att ylterligare FRP-industri i Södermanlands län bör lokaliseras till Oxelösund. Länsslyrelsen har lillstyrkt förslagen i Bråvikenutredningen. Genom den utformning Bråvikenutredningens förslag i övrigt fått med i stort oförändrad markanvändning bibehålls enligl länsstyrelsen handlings­friheten för framtida ställningstaganden. Åven landstinget i Södermun-lunds län ansluter sig lill Bråvikenutredningens förslag. Enligt Nyköpings kommun bör bevarandeintressena pä Tunabergsområdet ges föreiräde. Kommunen framhåller atl den inle vill fränhända sig möjlighelen att plan­lägga området i enlighet med vad som hittills framkommit i det interkom­munala planeringsarbetet. Oxelösunds kommun konstaterar att ingen mot­stridig uppfattning råder centralt och lokalt när del gäller markanvändning­en i Oxelösund.

Enligl rapporten är det angeläget atl vattenföroreningarna utanför Nv-

Prop. 1980/81:183

112

näshumn nedbringas vad avser svårnedbrytbara ämnen och ämnen som kan lösa ut tungmetaller ur bollensedimenten. Konsekvenserna av utsläpp av sådana ämnen bör enligt rapporten noga redovisas i samband med ansökningar om lokalisering till Nynäshamn.

Rapportens förslag kommenleras av Nynäshamns kommun och Center­partiets lokulorgunisulion i Nynäshamn.

Nynäshamns kommun framhåller att man upprällat en omrädesplan för Norvik-Kalvö-omrädei, vilkel medger etablering av FRP-industri. Med hänsyn till rapportens förslag lill riktlinjer för Nynäshamn måste enligl kommunen Norvik-Kalvö behandlas med stor försiktighet. Kommunen pekar vidare på atl i området finns goda förutsättningar för etablering av en djuphamn. Även Centerpartiets lokulorgunisulion i Nynäshumn anser att de goda hamnförulsättningarna bör utnyttjas bällre.

Som en riktlinje i den fysiska riksplaneringen för industriutbyggnader i Landskrona gäller att djuphamnskrävande men inte miljöslörande industri bör tillåtas.

Enligl Landskrona kommun har kommunen mot bakgrund av den rå­dande arbetsmarknads- och sysselsätlningssilualionen nu anledning alt färvänla sig ett positivt beslut beträffande planerna pä en kolhamn i Lands­krona som prövas enligt 136a § byggnadslagen.

Genom de föreslagna nedskärningarna vid Öresundsvarvet är enligt länsstyrelsen i Malmöhus län näringslivet i behov av nya möjligheter till utveckling i området. Enligt länsstyrelsen är en kolhamn av väsenllig betydelse för en samordning av koltransporterna i länet, vilka lill följd av utbyggnaden av kolbaserade kraflvärmeverk förväntas öka i omfallning. Också induslriella elableringar knutna till kolimporten bör enligt länssty­relsens mening kunna komma i fråga för Landskrona inom ramen för de gränsvärden som anges i gällande lagstiftning. Lundstinget i Malmöhus län anför liknande synpunkler.

Aktion Skånemiljö betonar atl FRP-industri inte bör förläggas till Malmö-Landskrona-området som redan har en stor miljöbelastning och inom vars område det finns för svensk framtida livsmedelsproduktion viktiga institutioner och förelag.

Några remissinsianser diskuterar andra induslrilägen längs södra Sveri­ges kuster.

Strömstads kommun anser atl Högdal i norra Bohuslän bör bli ett anvisat läge för FRP-industri. Enligl kommunen har riksdagen beträffande Hogdalsnäset fastslagit att kommunens redovisade planering för specielll djupvatlenkrävande industri i Högdal skall gälla (CU 1975/76: 

I). 

Riksda­gens beslut mäste enligt kommunens uppfattning innebära bl.a. all Hog-dalsområdet utpekas som omräde för FRP-industri.

Nyköpings kommun anser att Studsvik bör prioriteras från intressesyn­punkt, eftersom anläggningen genom sitt läge vid högexploaterad kust och i ett primärl rekreationsområde konkurrerar med bl.a. den vetenskapliga naturvårdens inlressen.

Prop. 1980/81:183

"3

6.2.2 Norrlandskusten

Konkurrensen om mark är enligl rapporten generelll sett inte lika slor vid norrlandskusten som vid södra Sveriges kuster, även om det lokalt kan föreligga starka konflikter om markanvändningen. Enligt rapporten finns det därför frän den fysiska riksplaneringens ulgångspunkter f n. inle an­ledning att vid nortlandskuslen anvisa särskilda lägen för FRP-industri. Med hänsyn till hushållningen med mark och vallen är det enligt rapporten emellertid vikligl alt etablering av FRP-industri i första hand sker i anslut­ning till platser med befintlig industri och att nya områden endast tas i anspråk om förutsättningarna för lokalisering i områden med befintlig industri är otillräckliga.

Flertalet remissinstanser delar eller anför inga erinringar mot rapportens förslag angående lokalisering av FRP-industri vid norrlandskusten. Försla­gen kommenteras närmare av statens naturvårdsverk. Lunds universitet, länsstyrelsen i Gävleborgs län. Gävleborgs läns landsting och Timrå kom­mun.

Statens naturvårdsverk anser att redan etablerade industrilägen eller lägen med nedlagd industri bör väljas i de fall etablering av FRP-industri inte kommer i konflikt med intressen för att bevara obrutna kuslslräckor, eller om lokaliseringen inte är olämplig frän andra utgångspunkter. Utsläpp till vatten och luft av persislenta ämnen bör enligt verkel generelll undvi­kas med hänsyn till Östersjöns känslighet och begränsade vattenomsätt­ning. 1 bedömningsunderlaget bör enligl verket ingå risker för miljön av de eventuellt ökade transporterna av miljöfarligt gods till lands och till sjöss till följd av den aktuella etableringen.

Enligt Lunds universitet är utpekandet av vissa platser längs norrlands­kusten etl framsteg i strävan atl på elt rimligt säll fördela FRP-industri längs landets kuster.

Länsstyrelsen i Gävleborgs län framhåller alt del är synneriigen angelä­get atl det skapas fler arbetstillfällen i länel varför det ur regionalpolitisk synpunkl är önskvärt att FRP-industri lokaliseras dil. Det är enligl länssly­relsen också från den fysiska riksplaneringens utgångspunkter angeläget alt FRP-industri förläggs till norrlandskusten med hänsyn lill markkonkur­rensen längs södra Sveriges kuster. Gävleborgs läns lundsting anför lik­nande synpunkter.

Timrå kommun anser atl de svårt drabbade norrlandskommunerna borde prioriteras vid erhållande av ersättningsindustrier för atl ge syssel­sättning åt friställd arbetskraft.

Kritik mot redovisningen av lämpliga induslrilägen längs norrlandskus­ten framförs av Sveriges industriförbund. Förbundet konstaterar atl inlres­set för lokalisering av FRP-induslrier till denna del av landel inle lorde vara särskilt stort med hänsyn till att förutsättningarna allmänl sett är mindre gynnsamma där för denna typ av industri. En negativ faktor är därvid bl.a. de höga transportkostnaderna och förbundet ställer sig frå-8   Riksdagen 1980/81. I saml Nr 183

Prop. 1980/81:183

114

gande till att resurser avdelas för ytterligare utredningar om lämpliga etableringslägen som ändock måsle bli rätt leoreliska. Förbundel utgår från alt del skall finnas möjligheter att finna lämpliga lokaliseringsplatser med ledning av befintligt material då ett konkret inlresse för lokalisering i första hand uppkommer i anslutning till redan befinlliga industrier.

Rapportens försiag att handlingsfrihet bör bevaras på platser med goda förutsättningar för lokalisering av FRP-industri delas eller lämnas ulan erinran av flerlalel remissinsianser. Viss tveksamhet mol förslaget fram­förs av två länsstyrelser.

Länsstyrelsen i Västernorriands län kritiserar rapportens förslag all kommunerna i sin planering bör bevara handlingsfriheten i de lägen längs norrlandskusten som har förutsättningar atl ta emot FRP-industri. Det borde enligl länsslyrelsen vara möjligt alt ulifrän de olika lägenas specifika förutsättningar och de regionala förutsällningarna i övrigl göra en översikt­lig bedömning av vilka branschtyper som kan vara möjliga alt lokalisera lill olika lägen. En sådan bedömning skulle enligl länsstyrelsen slarkl bidra lill att minska den osäkerhet som nu försvårar planeringen i flera kommuner. Länsstyrelsen i Västerbottens län anser att om lokalisering av FRP-indu­stri skall få etl reellt intresse måste möjligheterna atl vid norriandskusten lokalisera sådan industri mera målmedvetet belysas. Därvid lorde enligt länsstyrelsen berörda kommuner bli mera motiverade att åstadkomma erforderliga markreservationer för att uppnå den önskade handlingsfrihe­ten.

I det följande redovisas av remissinslanserna gjorda bedömningar av vissa av de i rapporten omnämnda industrilägena.

Länsstyrelsen i Gävleborgs län delar rapportens uppfattning att det är angeläget atl i den kommunala planeringen bevara handlingsfriheten vid Idenor, Essvik, Ljusne-Vallvik och Fredriksskans. Länsslyrelsen anser atl det inte f. n. finns anledning att anvisa ytterligare lägen för FRP-industri. Gävle kommun understryker att Fredriksskans i kommunen är avsett för FRP-industri och att inga ätgärder eller lokaliseringar får vidtagas så all områdets framtida användning för sådan industri försvåras.

Hudiksvalls kommun konstaterar att del i den av kommunfullmäktige antagna kommunöversiklen har markerats som möjligt atl lokalisera FRP-. industri till Idenor och Essvik. Enligl kommunen kan del dock redan nu konstateras att Idenor inte passar för industri med besvärande immissioner på grund av vindförhållanden saml den relativa närheten till Hudiksvalls tätort. Sundsvalls kommun framhåller att det vid Essvikshalvön reserve­rats mark för industri i kommunens planering. Prövningen av etablering till Essvik av FRP-industri bör prövas från fall till fall.

Enligt Härnösands kommun pågår i samarbele med Utansjö Bruk och länsstyrelsen studier för en närmare planering av industrimarken i Mört-salsområdet. Industriintresset är enligl kommunen säkrat genom att områ­det i den av fullmäktige antagna markdispositionsplanen är utlagt som industriområde.

Prop. 1980/81:183

H"»

Under förutsältning all garantier ges för att miljön inte förstörs kan Nordmulings kommun acceptera Järnäs-Bredvik och Kräken som länk­bara lokaliseringsorter för FRP-industri. Statens naturvårdsverk anser att Järnäs-Bredvik och Kraken är olämpliga platser för lokalisering av FRP-industri. Järnäshalvön är enligl verkel ell område som i likhel med de tre föreslagna kuststräckorna längs norrlandskusten bör undantas från FRP-industri.

Luleå kommun konstaterar alt inom Luleå tätort finns elt expansionsul-rymme som beslår av hela det område som i kommunöversiklen utpekades för fortsalt områdesplanering. Därvid ingår enligt kommunen Sandön på vars sydvästra sida del finns goda möjligheter lill djuphamn och etablering av miljöstörande industri.

6.2.3 Inlandet

Lokalisering av industri till inlandet är enligt rapporten angelägen säväl av regionalpoliliska skäl som för atl avlasta kusterna. I likhel med norr­landskusten gäller enligl rapporten alt konkurrensen om mark i inlandet inle är lika slark som vid södra Sveriges kuster, även om del självfallel lokalt kan föreligga slarka markanvändningskonflikter. Det finns därför enligt rapporten frän den fysiska riksplaneringens utgångspunkter inle f. n. anledning att anvisa särskilda lägen för FRP-industri i inlandet.

Flertalet remissinstanser delar eller anför inga erinringar mol rapportens förslag.

Länsstyrelsen i Västmanlands län anser att det är angeläget alt den fortsatta utredningen om lokalisering av industri lill Bergslagen resullerar i malerial som ger underiag för beskrivning av möjligheterna lill inlandslo­kalisering av industri pä likvärdigt sätt som vid kusllokalisering. Materialet bör också enligl länsslyrelsen innehålla utredningar om infrastrukturens ulbyggnad och kostnadsslruktur i Bergslagsområdel som underlag för be­dömning av åtgärder för atl utjämna konkurrensläget för inlandslokaliserad industri jämfört med kustlokaliserad. Ulredningar behövs också enligt länsstyrelsen om vilka induslriiyper som är mindre känsliga för de kost­nads- och transportproblem som kan förekomma i inlandet. Landstinget i Koppurbergs län anför liknande synpunkler och betonar att utredningsar­betet bör påskyndas.

Kritik mol förslagel till fortsatta studier i inlandet framförs av Sveriges industriförbund. Förbundet ifrågasätter det meningsfulla i alt avsätta re­surser för ytterligare sludier av inlandslokalisering av FRP-induslrier så länge det inte finns några indikationer på atl etablering lill denna del av landet är intressant från förelagsekonomiska utgångspunkter.

Länsstyrelsen i Örebro län. Svenska kommunförbundet och Kumla kom­mun riktar kritik mol rapportens behandling av inlandslokaliseringsfrä-gorna.

Prop. 1980/81:183

116

Svensku kommunförbundel anser att förslag saknas rörande inlandslo­kalisering av FRP-industri.

Länsslyrelsen i Örebro län anser att inlandet inle har givils en tillfreds­ställande behandling vad gäller möjliga inlandslägen för tung och miljöstö­rande industri och atl liden är mogen för alt utse etl anlal tänkbara lägen i inlandet och därefter studera förutsällningarna för alt lokalisera industri till dessa lägen. Kumla kommun anför liknande synpunkler.

Etl anlal remissinstanser redovisar synpunkler på valet av områden där inlandslokalisering av FRP-industri bör ske resp. inte bör ske. Enligl slalens naturvårdsverk bör etablering eller ulökning av industrier vid Mä­laren och Vänern inte ske om etableringen innebär ökade transporter av miljöfarliga kemikalier på sjöarna, eftersom de är dricksvattentäkter för stora befolkningsgrupper. Enligl länsslyrelsen i Älvsborgs län synes någon ny FRP-industri inom den del av Vänerkuslen som ligger i Ålvsborgs län inte aktuell. Sveriges fällbiologiska ungdom.sJÖrening kan inte acceptera några nya elableringar av FRP-industri vid Vänern. Fiskeriinienlenten i nedre södru distriktet framhåller alt hänsyn måste tas till insjörecipienter-nas begränsade förmåga vid inlandslokaliseringar.

Andra lägen för lokalisering av FFlP-industri i inlandet föreslås av nägra remissinsianser.

Lånsstyrelsen i Örebro län framhåller Kvarnlorpsområdet som ett områ­de med speciella förutsättningar för utveckling av ytteriigare lung industri, specielll vad gäller områdets naturtillgångar och mycket goda iransporiför-utsätlningar. Åven Kumla kommun framhåller all Kvarnlorpsområdet är etl lämpligl utvecklingsområde för lung och miljöstörande industri. Vat­ten- och luftrecipienten saml tillgången på processvatten är dock enligt kommunen begränsade.

Enligt länsstyrelsen i Kronobergs län har Smålands inland goda förut­sättningar atl hysa skogsindustri eller annan industri med behov av slörre valtenrecipient och bör kunna komma i fråga för tänkbara nyetableringar. Lessebo kommun finner del synnerligen angelägel - bl.a. av sysselsätt­nings- och regionalpolitiska skäl - all studier ulförs omfattande Smålands inland. Vä.

6.3 Övriga industrifrågor

Överstyrelsen för ekonomiskt försvar behandlar vissa frågor om under­jordsbyggande. Civilförsvarsslyrelsen uppmärksammar behovet av skyddszoner runt FRP-industri.

Länsstyrelsen i Kopparbergs län. Kumlu kommun och Göteborgsre­gionens kommunalförbund anser atl avfallsdesiruklionsanläggningar bör räknas till FRP-industri. Lånsstyrelsen i Kopparbergs län konstaterar alt det innebär stora problem au lokalisera regionala mellanlagringsstationer för giftigt avfall. Länsslyrelsen vill i deUa sammanhang även påpeka att det

Prop. 1980/81:183

117

finns ell stort behov av mer preciserade riktlinjer för skyddszoner kring avfallsanläggningar och för andra typer av miljöslörande verksamhet.

7    Resurser för energiproduktion

7.1 Allmänna synpunkter

Flertalet remissinsianser delar eller anför inle erinringar molrapportens behandling av energifrågorna. Lunds universitet, Chalmers tekniska hög­skola, länsstyrelserna i Västmanlands, Kopparbergs, Gävleborgs och Västernorrlands län. Svenska kommunförbundel. Tjänstemännens cen­lralorgunisalion (TCO), Riksförbundet för hembygdsvård och Lundskups-arkitekternas riksförbund framhåller särskill att det är av vikl atl energifrå­gorna blir föremål för överväganden inom ramen för den fysiska rikspla­neringen.

Svenska kommunförbundel framhåller alt energifrågorna kommer all ändra förulsältningarna för den kommunala planeringen på etl genomgri­pande sätt genom atl nya energikällor kommer atl slälla anspråk på mark i konkurrens med andra intressen utifrån andra förutsättningar än dagens. Sannolikl blir del nödvändigt att anpassa det framtida samhällsbyggandel så atl slörre hänsyn las lill energikonsumtionen. Energiaspekterna måste enligt förbundet därför behandlas tidigt i planeringsprocessen, dvs. när bebyggelsemönstren läggs fasl, när trafiksystemen utformas etc. Kom­munförbundet anser att energifrågorna måsle ges högsta prioritet i det fortsatta riksplanearbetet så alt en god planeringsberedskap snabbi åstad­kommes.

1 statens planverks yttrande rörande forlsall fysisk riksplanering (DnrR 3040/77) anför planverket bl.a. följande när del gäller energifrågornas behandling i den fysiska riksplaneringen. Frägor som gäller energiförsörj­ningen bör ges en cenlral plats i den forlsalla fysiska riksplaneringen eftersom produktionen och användningen av energi i hög grad påverkar markanvändningen, hushållningen med naturresurserna och uppbyggna­den av landets fysiska struktur. Planeringen av energiförsörjningen måste kopplas till övrig samhällsplanering, främst fysisk planering, regionalpoli­tisk planering och transportplanering. Bebyggelseplaneringen måsle i ökad ulslräckning beakta energiaspekterna, då såväl lätortsstruklur som bebyg­gelsetyp påverkar energiförbrukningen. Utredningsinsatser krävs på cen­lral nivå för alt klarlägga de komplexa sambanden mellan energiåtgång och bebyggelseplanering.

Rapportens förslag alt handlingsfriheten bör bevaras genom att naturre­surser och andra fysiska förutsättningar skyddas så atl framlida ianspråk­tagande inte försvåras delas eller lämnas ulan erinran av flertalel remissin­stanser. Länsstyrelsen i Norrbottens län, Ingenjörsvetenskapsukudemien,

Prop. 1980/81:183

118

Luntbrukarnus riksförbund och Sveriges skogsägareföreningarnas rik.sför­bund saml Västerbottens läns handelskammare underslryker särskilt be­hovel av handlingsfrihet i energipoliliken.

Centrala driftledningen och statens vattenfullsverk ser del som ytterst angeläget all handlingsfriheten bevaras för utformningen av framtida ener­gisystem, varför riktlinjer för lorv, biomassa, vindkraft etc. snarast bör utarbetas inom ramen för den fysiska riksplaneringen. Utformningen av riktlinjer för konventionella energikällor, som kol och vattenkraft, bör enligt Centrala driflledningen utformas sä atl en leknisk utveckling inom dessa områden inte förhindras. Metoden atl lägga in namngivna geografis­ka begränsningar baserade pä kännedom om dagens leknik lägger en hämsko på den tekniska ulvecklingen. Den fysiska riksplaneringen är enligl krafUndustrins uppfattning en del av en nationell miljökonsekvens­beskrivning och verksamheten bör bedrivas av statliga, regionala och kommunala organ. Enligt Cenirala driflledningen är del bäsla underlaget för slutliga miljökonsekvensbeskrivningar för olika anläggningsprojekt re­missyttranden i olika tillståndsfrågor. Svenska kraftverksföreningen anslu­ter sig till de synpunkler och förslag som Centrala driflledningen har avgivit.

Sveriges industriförbund menar i likhel med rapporten alt det kan vara av intresse att skydda sådana naturresurser och andra förulsällningar som är av särskilt inlresse för landets energiförsörjning. Enligt industriförbun­det följs utvecklingen på energiomriidet numera noga av berörda myndig­heler varför lämpligheten all inom riksplaneringens ram genomföra en allomfattande geografisk planering av produktion och distribution av ener­gi starkt kan ifrågasättas. Näringslivets byggnadsdelegation anför liknan­de synpunkter samt pekar på atl ulvecklingen inom energiområdet i dag följs mycket noga av 25 ä 30 olika myndigheter och institutioner. Eftersom varje viktigare beslut som rör hushållning med landets energiresurser enligt delegationen blir föremål för prövning enligl I36a§ byggnadslagen framstår den geografiska planeringen som rapporten härutöver föreslär som överflödig.

Enköpings, Kristianslads och Västerås kommuner, LO samt Jämtlands och Väslernorrlands läns handelskummare betonar vikten av atl den fysis­ka riksplaneringens behandling av energifrågorna samordnas med rege­ringens energipolitiska proposition våren 1981.

Kooperativa förbundet. Svenska nalurskydd.sjöreningen, Sveriges Jält-biologiska ungdomsförening och Akiion Skånemiljö framhåller det ange­lägna i att den fysiska riksplaneringen uppmärksammar frägan om hushåll­ning med energi för all undvika negaliva miljöeffekter från säväl konven­tionella som nya energislag.

Prop. 1980/81:183

"9

7.2 Kraftproducerande anläggningar

7.2.7 Allmänna synpunkter

I rapporten framhålls att det är angeläget att berörda verk fortlöpande följer ulvecklingen inom energiområdet och aktualiserar della underiags­material.

Enligt statens industriverk år del Iroligt atl en betydande kondenspro­duktion, baserad på kol, torv eller biomassa måste komma till stånd för att klara den framtida elförsörjningen. Det är därför enligt industriverket angeläget atl inom den fysiska riksplaneringen lämpliga lägen inventeras och reserveras för sådana relalivi svåriokaliserade elproduklionsenheler som kondenskraftverk. Åven markreservationer för nya energikällor, främst anläggningar för nyttiggörande av solvärme och vindkraft, bör enligl verket beaktas. Det måste vidare bedömas vara en viktig, nödvändig och angelägen uppgift att göra förbränningsanläggningar mer miljövänliga. Etl antal remissinsianser lämnar synpunkler på de olika bränslen som bör komma till användning i del framtida energiproduklionssyslemet.

Enligt överstyrelsen för ekonomiskt försvar är ett ökal ulnyltjande av kol den snabbaste och mest realistiska möjligheten för att begränsa oljeberoen­det. Det framstår enligt överstyrelsen som rimligl atl miljökraven utan alt de därför obehörigt eftersatts hälls inom sådana gränser att en kolintroduk-lion inte försvåras. En ökad kolanvändning kräver importhamnar, hante­ring, lagring och vidaretransporter till konsumenterna som måste byggas upp på ett tidigt stadium. Det är därför enligl överstyrelsen angeläget att de krav som en sådan utveckling för med sig beaktas vid utformningen av riktlinjerna för hushållning med mark och vatten.

Länsstyrelsen i Mulmöhus län anser atl del med hänsyn lill den omfat­tande transportorganisation för bl.a. lillförsel av kol och bortförsel av restprodukter som förutsätts krävs en noga samordnad övergripande pla­nering för de på skilda håll i länel lokaliserade kolkraftanläggningarna. Behovet är därför enligt länsstyrelsen slorl av all såväl på nationell som på regional nivå finna former för en sådan översiktlig planering.

Enligt länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län bör en ökad satsning ske pä olika typer av förgasningsanläggningar och fortsättningsvis bör man konvertera nuvarande oljebaserade syslem för atl öka försörjningstrygghe­ten. Länsstyrelsen anser också att en uppdelning av energiproduktionen på flera energislag och på etl slörre antal små enheter skulle minska sårbarhe­ten och göra det lättare att bemästra miljökonsekvenserna. För att möjlig­göra en för hela samhället önskvärd energipolitik krävs enligt länsstyrelsen att staten lägger fast i vilken grad, med vilka reningskrav och var t. ex. kol, naturgas, biomassa, torv kan användas eller värme från kärnkraftverk skall utnyttjas eftersom delta knappast kan avgöras av enskilda kom­muner. På sikt kan den petrokemiska industrin enligt länsstyrelsen tvingas över till kol som råvara varför industriverket bör få i uppdrag att utarbeta

Prop. 1980/81:183

120

etl underiag som belyser vilken roll kol och naturgas kan fä för den kemiska induslrin och vilka olika slags krav som industrikombinal basera­de på dessa råvaror kan komma all slälla.

Några remissinsianser belyser markanvändningskonflikter och miljöef­fekter som en ökad salsning på bl.a. kol kan medföra. Länsstyrelsen i Älvsborgs län pekar på att en ökad användning av kol och andra fossila bränslen kan komma att medföra arealkrävande och i viss mån miljöstö­rande upplag särskill i anslulning till hamnar. Göteborgsregionens kom-munulförhund anser atl rapporten inte på elt tillfredsställande sätt har behandlat fossileldade kraftverks avfallsproblem. Enligl förbundels me­ning bör områden för avfallshantering på ett naturligt säll ingå i all långsik­tig planering och därmed beaklas pä ett så tidigt stadium som möjligt. Sveriges fällbiologiska ungdomsförening framhåller all utredningen har försummat vitala delar av problemaliken kring kolkondenskraftverk bl.a. genom all inte belysa effekterna av det enorma behov av kalk som erford­ras för att kunna få en önskvärd rening av svavelutsläppen.

7.2.2 Vattenkraftverk

7.2.2.1 Konventionella vattenkraftverk

I rapporten konstateras alt en mera omfattande ylleriigare ulbyggnad av vattenkraften skulle komma i konflikt med starka motstående intressen och atl det är väsentligt atl kvarvarande outbyggda älvar inte exploateras.

Flertalet remissinstanser delar eller anför inga erinringar mot rapportens förslag angående vattenkraften.

Vatienöverdomstolen vill inle ifrågasätta atl såväl ursprungliga som av kulturlandskapet skapade naturvärden kan gä förlorade vid de mycket kraftiga ingrepp i naturen som följer med en vatlenkraflulbyggnad. Genom exempelvis skadeförebyggande ätgärder har det emellertid enligt domsto­len i många fall visal sig möjligt att minska skada och intrång för de nämnda intressena.

Det väsentliga i rapportens förslag att kvarvarande outbyggda älvar inle exploateras framhålls särskilt av riksantikvarieåmbeiet. Krokoms kom­mun, Svensku naturskyddsföreningen, Sveriges fällbiologiska ungdoms­förening. Älvräddarnas samorganisalion, Vilhelmina naturvårdskrets. Nedre Härjedalens naturvårdsförening. Aktionsgruppen räddu Ammerån och Byggnadsarbetarejörbundets avdelning i Östersund.

Några remissinstanser önskar att riktlinjerna för vattenkraften komplet­teras med ytteriigare oulbyggda älvsträckor.

Sveriges fältbiologiska ungdomsförening anser alt riktlinjerna bör kom­pletteras med en rad inle angivna oulbyggda älvsträckor. Älvräddarnus samorganisalion kräver etl totalstopp för kraftverk i biflöden till undan­tagna älvar och älvsträckor och dessutom all följande älvar och älv­sträckor som uppvisar bevarandevälden av riksintresse undantas från utbyggnad genom riktlinjer i den fysiska riksplaneringen: Vemån, Härjeån,

Prop. 1980/81:183

121

Nedre Långan, Ammeråns nedre del, Åbyälven, Storån, Strängforsen (Klarälven), Rotlnaälven saml Marsån. Även Aktionsgruppen rädda Am­merån anser att Ammeråns nedre del bör undantas från vattenkraftutbygg­nad. VUhelmina naturvårdskrets förordar all Marsån med Fatsjön undan­tas från vattenkraftutbyggnad. Enligt Nedre Härjedalens naturvårdsför­ening bör följande större älvsträckor bevaras outbyggda: Ljusnan mellan Hede och Sveg, Härjeån uppströms Kvarnforsen saml Vemån.

Länsstyrelsen i Västerbotlens lån. Strömsunds och Ljusdals kommuner saml Lantbrukarnas länsförbund i Uppsalu, Östergötlunds och Västerbot­tens län anser att fortsatt vattenkraftutbyggnad i första hand bör ske i redan ianspråktagna vattendrag.

Överstyrelsen för ekonomiskl Jörsvur, Nybro kommun, Sveriges indu­striförbund, Svensku kruftverksföreningen saml Centrala driftledningen och statens vattenfallsverk anser alt riktlinjerna för vattenkraften bör omprövas. Om en övergång till s. k. alternativa energislag inte kan komma till stånd i takt med att kärnkraften gradvis avvecklas bör enligt överstyrel­sen för ekonomiskt försvar ett förnyat ställningstagande till ianspråktagan­det av tillgänglig vattenkraft ske. Ceniralu driftledningen och slutens vut-tenfullsverk framhåller atl målsättningen att skapa handlingsfrihet för ut­formningen av framtida energisystem inte kan uppnås om landets mest betydelsefulla potentiella energiresurser undantas från energiplaneringen. Enligl Sveriges industriförbund talar redan i dag försörjningsskäl och eko­nomiska skäl för en utbyggnad av ytteriigare en ä två älvar. Enligt Svenska kraftverksföreningen bör de förändrade fömtsättningarna för elproduktion som har inträffat under 1970-talet föranleda en omprövning till vattenkraf­tens fördel av de tidigare fattade besluten om undantag från utbyggnad av vattenkraften. När det gäller älvsträckor som inte undantagits frän utbygg­nad bör enligt föreningen en blivande utbyggnad beaktas i planeringen även om ett utbyggnadsprojekt ännu inte aktualiserats genom ansökan till vattendomstol. Detta är enligl kraflverksföreningen en fömtsättning för au redan den låga ambitionsgrad i fråga om vattenkraftutbyggnad som nu gäller (65 TWh/år) skall kunna uppnås.

Fiskeriintendenten i nedre södra distriktet konstaterar atl anspråken på vattenkraften har ökat även i södra Sverige vilket lett till att fiskbestånden i strömvattnen starkt trängts tillbaka. Det synes enligt fiskeriintendenien angeläget att motsvarande utredningar och ställningstaganden från stats­makternas sida som skett för älvar och älvsträckor i norra Svealand och Norrland sker för södra Sverige.

7.2.2.2 Små vattenkraftverk

Enligt rapporten kan små vattenkraftverk vara av intresse i den fysiska riksplaneringen i de fall utbyggnad sker i större omfattning i ett vattendrag eller konflikter med andra markanvändningsintressen av rikskaraktär upp­står, varför det är angeläget atl planer pä utbyggnad av små vattenkraft-

Prop. 1980/81:183

122

verk uppmärksammas på elt tidigt sladium i den kommunala markanvänd­ningsplaneringen.

Vattenöverdomstolen, riksantikvarieämbetet, fiskenämnden i Jönkö­pings län och Älvräddarnas samorganisation ställer sig avvisande eller tveksamma lill en mer omfaltande utbyggnad av små vattenkraftverk.

Enligt vatienöverdomstolen skulle en mer omfaltande utbyggnad av små vattenkraftverk i mindre vallendrag medföra beaktansvärda konflikter med motstående inlressen genom alt belydande värden spolieras för utvin­ning av energimängder som framslår som försumbara ur rikssynpunkl. Det kan därför enligl domstolen ifrågasättas det berättigade i atl genom statsbi­drag driva fram utbyggnaden av känsliga mindre vattendrag. Enligt dom­stolen bör samordningen av utbyggnad av mindre vattendrag och bevaran­deintressena ytterligare belysas underdel fortsatta planeringsarbetet. Älv­räddarnas sumorgunisution anför liknande synpunkter. Nedre Härjeda­lens naturvårdsförening anser att anläggande av små vattenkraftverk bör förbjudas saml atl kvarvarande vattendrag skall hållas intakta för fiske och rekreation.

Länsstyrelsen i Kristianstuds län. Luxå, Hulls bergs, Noru, Strömsunds och Östru Göinge kommuner ställer sig mer positiva lill en utbyggnad av små vattenkraftverk.

Enligt länsstyrelsen i Kristianstads län måste upprustning av äldre mind­re vattenkraftverk från samhällsekonomisk synpunkt anses lämplig och i samband härmed kan en upprustning eller ulrivning ske av sådana förtällna dammar som utgör en säkerhetsrisk.

Riksantikvurieämbetet, länsstyrelserna i Örebro och Kopparbergs län, fiskenämnderna i Jönköpings, Kronobergs och Älvsborgs län saml Möns­terås kommun pekar på behovet av inventering och planering för de mindre vattendragens ulnyltjande.

Länsstyrelsen i Örebro län konstaterar all betydande naturvärden i form av kvarvarande naturliga forssträckor och kulturvärden hotas om utbygg­nad av små vattenkraftverk sker enligt mest ekonomiskt gynnsamma alter­nativ . För att kartlägga förutsättningarna för möjliga om- och utbyggnader av småkraftverk med hänsyn till främst motstående intressen måste enligt länsstyrelsen vattendragsvisa inventeringar och utredningar göras. Även riksantikvarieämbetet framhåller att de kulturhistoriska förhållandena bör beaktas vid kommande inventeringar av tänkbara lägen för små vatten­kraftverk.

7.2.2.3 Pumpkraftverk

Om byggande av pumpkraftverk kommer att aktualiseras får det enligl rappporten fömtsättas att kraftföretagen redovisar ytterligare inventering­ar av olika tänkbara lägen som underlag för bedömningar av lämpliga lokaliseringsplatser.

Enligt Sveriges industriförbund skulle byggande av pumpkraftverk kun-

Prop. 1980/81:183

123

na aktualiseras om vindkraftverk i större omfattning introduceras i Sveri­ge. Eftersom förulsältningarna för vindkraftproduklion huvudsakligen finns i södra Sverige är det enligt förbundet främst där som det är menings­fullt alt bygga pumpkraftverk. Ytterligare lägen i södra Sverige ulöver de av Centrala driflledningen redovisade torde enligl förbundel vara svåra all finna med hänsyn till de topografiska krav som slälls på etableringsplats för pumpkraftverk. Ingenjörsvetenskapsakademien anser all del är viktigt alt precisera vilken detaljeringsnivä de yllerligare inventeringar av pump­kraftverk som rapporten förutsätter bör ha.

Enligt Sveriges fältbiologiska ungdomsförening bör ingen etablering av pumpkraftverk få ske vid oreglerade vattendrag.

7.2.3 Kondenskraftverk

I rapporten föreslås alt etablering och utbyggnad av kondenskraflverk med mycket omfattande ulsläpp av försurande ämnen inte får ske pä västkusten, i Karlshamn eller i Norrköping, Asehorn på Kalmarkuslen skulle enligl rapporten från den fysiska riksplaneringens utgångspunkter kunna komma i fräga för etablering av kolkraftverk under förutsättning alt kol som energikälla kan accepteras från miljösynpunkt. I prop. 1978/ 79:213 med redovisning av planeringsskedet i den fysiska riksplaneringen förutsätts att handlingsfrihet belräffande den framtida markanvändningen i Tunaberg bevaras i den kommunala planeringen inför de ställningstagan­den av riksdagen som rapporten kan komma alt föranleda. Vid södra nortlandskuslen har Centrala driftledningen prioriterat Sunnäs, söder om Söderhamn, som ett tänkbart läge för ett kolkondenskraftverk. Berörda länsstyrelser har studerat förutsättningarna för lokalisering lill Norrlands­kusten av sådan industri som behandlas i den fysiska riksplaneringen. 1 dessa studier har Sunnäs inte redovisats. Om etablering av kolkondens­kraftverk på norrlandskusten blir aktuell förutsätts enligt rapporten ytterli­gare studier ske av lägen vid norrlandskusten som kan komma i fräga för en eventuell lokalisering. Enligt rapporten är koleldade kondenskraflverk f.n. förenade med betydande miljöproblem, men på sikl bör resultatet av pågående utredningar, bl.a. projekt Kol Hälsa Miljö, medföra ökade lo­kaliseringsmöjligheter för kolkondenskraftverk.

7.2.3.1 Allmänna synpunkter på rapportens lokaliseringsöverväganden

Statens naturvårdsverk anser alt underlaget för rapportens lokaliserings­överväganden avseende kolkondenskraftverk är bristfälligt, varför verket initierat ett utredningsarbete med målsättningen att från natur- och miljö­synpunkt ange lämpliga regioner för lokalisering av kolkondenskraftverk. Den del av ulredningen som berör försurningsfrågan är enligt verket också tillämplig på andra industrier med försurande utsläpp. Mot bakgrund av de preliminära resultat som föreligger anser inte naturvårdsverket att del

Prop. 1980/81:183

124

finns lillräckligl faktaunderlag för att entydigt säga alt en lokalisering till östkusten är atl föredra jämförl med västkusten.

Lantbruksstyrelsen anser att det är angeläget atl lokalisering av kon­denskraflverk med myckel omfattande utsläpp av försurande ämnen inte sker inom områden som är särskilt utsatta och känsliga för sädana utsläpp. Lantbruksstyrelsen ser därför med tillfredsställelse pä rapportens förslag all kondenskraflverk inle bör få lokaliseras till västkusten. Karishamn eller Norrköping. Enligt Lunds universitet har försurningen inom betydan­de områden i södra Sverige redan nått en närmast katastrofal nivå, varför skyddsaspekter måsle ges företräde före ekonomiskt betingade lokalise­ringskrav. I eller i närheten av försurningskänsliga områden bör enligt länsstyrelsen i Kristianstads län lokalisering av fossileldade kondenskraft­verk helt undvikas med hänsyn till brislerna i nuvarande reningsmetoder. Fiskeriintendenien i nedre södra distriktet konstaterar mol bakgrund av alt försurningen f. n. är del största miljöhotet för våra sötvatten att kolkon­denskraftverk över huvud taget inte bör få komma i fråga i Sydsverige.

Enligt Örnsköldsviks kommun är det ett felaktigt synsätt all försurnings­situationen är mindre allvarlig i Norrland än i södra Sverige. Eftersom försurningen i regionen i högre grad än i södra Sverige är lokall betingad kan ålgärder för en begränsning av ulsläppsnivåerna enligt kommunen förväntas leda till bättre förhållanden i sjösystemen. Atl dä lokalisera ytterligare anläggningar, som emitterar försurande ämnen, torde enligt kommunen vara helt förkastligt ur miljösynpunkt. Åven Riksförbundet för hembygdsvård anser att försurningssitualionen i Norrland har förbisetts i rapporten.

Sveriges fällbiologiska ungdomsförening anser atl de effekter som bl. a. en lokalisering av kondenskraftverk vid norrlandskusten kan fä på finska vattendrag bör beaklas.

Ingenjörsvetenskapsakademien, Sveriges industriförbund saml Cen­trala driftledningen och statens vattenfallsverk anser all man inte bör uttala sig alltför kategoriskt om var kolkondenskraftverk bör resp. inle bör lokaliseras i landet mot bakgrund av del utredningsarbete som pågår inom bl. a. projekt Kol Hälsa Miljö. Sveriges industriförbund kan inte ansluta sig lill rapportens förslag om kategoriskt förbud mot etablering och utbyggnad av kolkondenskraftverk på västkusten, i Karlshamn och i Norrköping. Enligt förbundets mening bör konsekvenserna av sådana rikllinjer klariäg­gas bättre innan så drastiska åtgärder övervägs. Det bör också kunna visas pä andra lokaliseringsplatser i södra delen av landet som tillgodoser de krav som kolkondenskraftverk släller. Centrala driftledningen och statens vattenfallsverk tolkar förslagen till riktlinjer för södra Sveriges kuster så att nämnda lägen fortfarande står till förfogande om erforderlig begräns­ning sker av utsläpp av försurande ämnen. Del är angeläget atl handlings­friheten för etablering av koleldade kondenskraftverk bevaras på Små­landskusten nort om Kalmar samt i Tunabergsregionen.

Prop. 1980/81:183

125

7.2.3.2          Lokaliseringsöverväganden avseende västkusien

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län, fiskeriintendenten i västra

distriktet, fiskenämnderna i Hallands och Älvsborgs län, Göteborgs kom­mun och Svenska hälso- och sjukvårdens tjänstemannaförbund delar rap­portens förslag till riktlinjer för västkusien.

Länsstyrelsen i Älvsborgs län vill med hänsyn till den allvarliga försur­ningssituationen i denna del av landet ifrågasätta rapportens inskränkning till mycket omfattande utsläpp av försurande ämnen. Enligt länsstyrelsen bör riktlinjen i rapporten avse alla slags försurande ulsläpp.

Göteborgs kommun anser atl kraven på begränsning av försurande ut­släpp även bör gälla befintliga anläggningar som t.ex. del oljeeldade kon­denskraftverket i Stenungsund. Enligt kommunen får riktlinjen för försu­rande ulsläpp pä västkusten inte tolkas så kategoriskt atl exempelvis en rimlig lösning på värmeförsörjningen i Göteborg äventyras.

7.2.3.3          Lokaliseringsöverväganden avseende södra Sveriges kuster

Flertalel remissinsianser delar eller anför inga erinringar mot rapportens

lokaliseringsöverväganden avseende södra Sveriges kuster. Flera länssty­relser och kommuner kommenterar förslagen närmare.

Landskrona kommun konstaterar i likhet med rapporten all lokalisering av kolkondenskraftverk i Landskrona lorde kunna komma i fråga försl om kolkondenskraftverk med mindre utsläpp av föroreningar utvecklas. Läns­styrelsen i Kronobergs län anser att etablering av kolkondenskraftverk i Landskrona, Karlshamn och Verkö med nuvarande leknik skulle medföra nedfall av försurande ämnen och kvicksilver i länet och strider mot rappor­tens föreslagna riktlinje om särskild reslriklivitel mol ytterligare försu­rande utsläpp i känsliga områden.

Länsstyrelsen i Blekinge län och Karlshums kommun avser att ta ställ­ning till frågan om etablering av ell kondenskraflverk i Karlshamn i sam­band med remissvaret över Karlshamnsverkets Kraflgmpps AB ansökan. Sölvesborgs kotnmun noterar med tillfredsställelse att etablering av kol­kondenskraftverk med utsläpp av försurande ämnen inte föreslås få ske i Karishamnsområdet. Liknande synpunkter framförs av Tingsryds kom­mun. Nybro kommun anser alt Karlshamn och Åsehorn är olämpliga från den fysiska riksplaneringens utgångspunkter eftersom kommunen redan nu är utsatt för föroreningar och försurning av mark och vatten. Mönsterås kommun år inle beredd att ta ställning till en eventuell etablering av ett kolkondenskraftverk i Åsehorn. Enligl kommunen försvårar inte pågående markanvändningsplanering en etablering i framtiden. Länsstyrelsen i Kul­mur län konstaterar atl del uianför Asehorn finns områden av riksintresse för naturvård och friluftsliv. Ur teknisk synpunkt synes Åsehorn enligt länsstyrelsen vara en mindre lämplig lokalisering och ett alternativt läge har aktualiserats i anslulning lill Oskarshamnsverkel i Simpevarp. Det förhållandet all Simpevarp gränsar till "obruten kusl" ger enligt länssty-

Prop. 1980/81:183

126

relsen skäl för att särskilda miljökrav får ställas vid en sådan lokalisering. Länsslyrelsen ansluter sig dock till rapportens förslag all handlingsfriheten t. v. bör bevaras i den kommunala planeringen för lokalisering lill Åsehorn. Den omständighet att kusttrakterna och Öland inle har så dålig motstånds­kraft mot försurning som landels västra delar får enligt länsslyrelsen inle medföra alt lägre miljökrav slälls i denna del av landet. Åven Oskurshamns kommun konstaterar i likhet med länsslyrelsen alt konflikter uppstår gent­emot naturvården vid en lokalisering lill Åsehorn. Vidare konstaterar kommunen all Emån har en laxöringslam av belydande storlek.

Valdemarsviks kommun avslyrker en lokalisering av kondenskraftverk vid Gryt eftersom läget ligger inom obrutet kustområde samt i direkt anslutning lill primärl rekreationsområde. Åven länsstyrelsen i Östergöt­lands län avstyrker en etablering tili Gryt. Länsstyrelsen är även myckel tveksam till en utbyggnad av kondenskraftverkel i Marviken framför allt med tanke på den omedelbara närheten till det obrutna skärgårdsområdet samt närheten till del försurningskänsliga Kolmårdenomrädet. Länsstyrel­sen delar rapportens bedömning alt lokalisering av kondenskraftverk med mycket omfattande utsläpp av försurande ämnen inte bör få ske i Norrkö­pingsområdet. Detla slällningstagande berör dock enligl länsstyrelsen inle frågan om utbyggnad av etl koleldat värmekraftverk i Norrköping. Inte heller Söderköpings kommun anser all någol kondenskraftverk bör lokali­seras lill Norrköping mot bakgrund av de omfattande utsläppen av försu­rande ämnen.

Enligt länsstyrelsen i Södennanlunds län har frågan om lokalisering av kolkondenskraftverk till Tunaberg behandlats i Bråvikenutredningen där del föreslås atl yllerligare industri av FRP-karaktär i Södermanlands län bör lokaliseras till Oxelösund. Länsstyrelsen har tillstyrkt förslagen i Brå­vikenutredningen. Enligt länsstyrelsens bedömning torde tillgänglig mark­areal i Oxelösund vara alllför begränsad för atl medge utbyggnad av fyra block. Omfattande hydrologiska ulredningar torde erfordras för en bedöm­ning av recipienlkapaciteten i omrädel. En annan förulsällning för lokali­sering synes enligl länsstyrelsen vara alt ny miljövänlig förbränningsteknik ulvecklas så atl luftulsläpp och avfallsproblem kan bemästras. Genom den utformning Bråvikenutredningens förslag i övrigt fått med i slorl oföränd­rad markanvändning bibehålles enligl länsstyrelsen handlingsfriheten för framtida ställningstaganden. Oxelösunds kommun konstaterar alt ingen motstridig uppfattning råder centralt och lokall när del gäller markanvänd­ningen i Oxelösund. Enligt Nyköpings kommun bör bevarandeinlressena på Tunabergsområdet ges föreiräde. Kommunen framhåller atl den med åberopande av I36a§ byggnadslagen och det kommunala planmonopolet inte vill frånhända sig möjligheten att planlägga området i enlighet med vad som hittills framkommit i det interkommunala planeringsarbetet. Enligt riksantikvurieämbetet innehåller Tunabergshalvön flera kullurhisloriskl och naturvetenskapligt värdefulla miljöer. Eftersom utpekade områden för

Prop. 1980/81:183

127

FRP-industri finns både i Oxelösund och vid Norrköping bör enligl ämbe­tet Tunabergsområdet avföras som läge för FRP-industri.

Enligl Huninge kommun skulle eventuell FRP-industri i Oxelösund-Tunaberg och Nynäshamn sprida ulsläpp i luften över bl.a. Haninge kommun. Enligl kommunen bör i bilden av luftföroreningar beaklas de större koleldade fjärrvärmeverk som f. n. uireds i bl. a. nordöstra delen av Södertörn.

7.2.3.4 Lokaliseringsöverväganden avseende norrlandskusten

Rapportens lokaliseringsöverväganden avseende norrlandskusten delas eller lämnas utan erinran av flertalet remissinsianser. Länsstyrelsen i Gäv­leborgs län, Gävle kommun samt Centrulu driftledningen och slutens vuttenfullsverk redovisar emellertid en annorlunda uppfattning i vissa frå­gor.

Centrulu driftledningen och statens vattenfallsverk konstaterar atl kraft-företagen har studerat möjligheterna atl lokalisera kolkondenskraftverk till norrlandskusten. Redan dessa studier medför stora resursinsatser och någon omfattande jämförelse mellan ytterligare tänkbara lägen är varken meningsfull eller realistisk.

Länsslyrelsen i Gävleborgs län anser atl rapportens redogörelse för Cenirala driflledningens prioritering av länkbara lägen i länet för elt kol­kondenskraftverk är något inaktuell. F.n. riktas enligt länsstyrelsen del största intresset mot ell läge mellan Vallvik och Sunnäs i Söderhamns kommun. Lindön och Sundsmarsnäsel har i den fortsatta fysiska rikspla­neringen visal sig sakna aktualitet och länsstyrelsen avstyrker därför loka­lisering av kolkondenskraftverk i dessa lägen. Gävle kommun konstaterar att en eventuell lokalisering av kolkondenskraftverk till Sunnäs i Söder­hamns kommun även påverkar miljöförhållandena i Gävle kommun. Kust­området mellan Sunnäs och Norrsundet i Gävle ulgör enligl kommunen elt av exploatering i stort opåverkat omräde och har belydande riksintressen för vetenskaplig naturvärd. Med hänsyn till all den närbelägna tätorten Norrsundet skulle komma all omgärdas av miljöslörande industrier anser Gävle kommun all Lindön inle bör komma ifräga för lokalisering av kolkondenskraftverk. Sundsmarsnäsel har enligl kommunen över huvud taget inte lidigare diskuterats för lokalisering av miljöstörande industri och en lokalisering av kolkondenskraftverk dit skulle strida mol lidigare re­dovisade riksintressen och inkräkta pä befintliga naturreservat och pä kulturmiljön.

7.2.4 Kraflvärmeverk

Enligt rapporten är det angelägel att kommuner med större tätorter i sin markanvändningsplanering överväger behovet av markreservationer för kraftvärmeverk.

Statens naturvårdsverk påpekar all kraftvärme till skillnad mot kon-

Prop. 1980/81:183

128

densvärme är ett höggradigt utnyttjande av energi som ger större möjlighel lill miljövårdande ålgärder och samtidigt innebär förbällring av luftkvalite­ten i närmiljön. Det är enligl verket viktigi att man säkerställer markbehov för skyddszon kring anläggningen med hänsyn Ull dammning, buller etc. Åven länsstyrelserna i Kronobergs och Göteborgs och Bohus län samt Göteborgs kommun anser all en utbyggnad av kraftvärmeverk kan innebä­ra förbättringar i närmiljön i jämförelse med kondensverk eller enskild uppvärmning. Enligt den senare länsslyrelsen har rapporten tryckt för lite pä allernalivel förgasning av restoljor eller av kol mot bakgrund av att utsläppen i närmiljön blir betydligt mindre från en förgasningsanläggning än frän ett vanligt kolkraftvärmeverk. Åven Nynäshamns kommun upp­märksammar frägan om förgasningsanläggningar som ell alternativ till utbyggnad av kraftvärmeverk.

Länsstyrelsen i Kopparbergs län anser all kommunerna även bör över­väga atl reservera mark vid befintliga kraftvärmeverk och värmeverk som kan komma att eldas med flis, torv eller kol.

Några remissinstanser kommenterar frägor om kraflvärmeulbyggnad mot bakgrund av praktiska erfarenheler av nuvarande kraflvärmeplane-ring. Del är enligt Storstockholms energiukiiebolag angeläget att en infra­struktur för kolhantering snabbi byggs upp. Energiaktiebolaget anser att miljöproblemen som blir följden av kolanvändning kan bemästras med modern leknik och att de inte bör ulgöra ett hinder för en ökad kolan­vändning. Frän miljösynpunkt är det enligl Sundbybergs kommun ett in­lresse all få så få producerande anläggningar som möjligt som utrustas med sådan utrustning atl utsläpp m. m. kan nedbringas till ett minimum.

LO anser atl regeringen bör utarbeta rikllinjer för storstadsområdenas värme- och elförsörjning på längre sikt, eftersom det visar sig svårt eller omöjligt för de berörda kommunerna att själva fatta sådana beslut. Dessut­om påverkar enligt LO dessa beslul i sä hög grad del övriga landet att statens övergripande planering bör vara avgörande.

7.3 Nya energislag

7.J./ Allmänna synpunkter

Under senare är har enligt rapporten frägan om framlida introduktion i stor skala av energislag baserade på inhemska energikällor aktualiserats. I rapporten övervägs behovet av ytteriigare studier och riktlinjer i den fysiska riksplaneringen inför en framtida introduktion av lorv, vindkraft, energiskog etc.

Flertalet remissinstanser delar eller anför inga erinringar mot rapportens mer övergripande överväganden och förslag angående nya energislag.

Av remissinslanserna är del endast Sveriges industrijörbund som ifråga­sätter behovet av att behandla nya energislag inom ramen för den fysiska

Prop. 1980/81:183

129

riksplaneringen. Förbundel konslalerar alt expansion av energiproduktion på praktiskt taget alla områden är omgiven av restriktioner som baseras på mer eller mindre rationella miljöhänsyn varför detta försvårar varje strä­van lill utveckling av allernaliva energikällor. Krav på nya utredningar och inventeringar förlänger enligl förbundet genomförandetiden på ett sätt som skapar osäkerhet om möjlighelerna att realisera olika projekt under ekono­miskl meningsfulla former.

Behovet av en utökad planering för all klariägga nya energislags eventu­ella konflikter gentemot andra intressen saml klarläggande av förutsätt­ningar för ett ianspråktagande av nya inhemska energislag framhålls sär­skilt av Lunds universitet, lantbruksslyrelsen, slalens nuturvårdsverk, Sveriges luntbruksuniversitet, statens planverk. Nämnden Jör energipro­duktionsforskning, länsstyrelserna i Uppsalu, Kronobergs, Älvsborgs, Värmlunds, Örebro och Jämtlunds län, Vaggeryds, Nässjö, Växjö, Tra­nemo, Kristianstads, Fulkenbergs, Luholms, Munkedals och Ulricehumns kommuner, landstinget i Gävleborgs län, SACO/SR, Svensku natur­skyddsföreningen. Lantbrukurnas länsförbund i Kronobergs län saml Cen-terpurliets lokuluvdelning i Nynäshumn.

Slutens nuturvårdsverk framhåller att stora anspråk på mark ställs av energislag som skogsenergi, energiskog saml vind- och vågenergi. Även lagring i och uttag av energi ur mark och vatten ställer enligt verket slora krav på en långt gående fysisk planering. I och med införandel av elt antal nya energislag med stora areella anspråk kommer enligt verkel konflikter med jord- och skogsbruk, sjöfart, fiske, miljövård, rekreation elc. att öka kraftigt. Ell oplaneral utnyttjande av dessa energikällor gör enligl verket att svårigheier kan uppstå att hävda natur- och miljövårdens inlressen. Naturvårdsverket vill därför påpeka nödvändigheten av att en fysisk pla­nering i riksperspektiv genomförs inom en snar framlid för framför allt skogsenergi och gas. Det inventerings- och planeringsarbete som bedrivs för att skapa ett underlag för den fysiska riksplaneringen med avseende pä energifrågor bör enligt verket prioriteras högt och ges tillräckliga resurser. För en hushållning med landets mark- och vattentillgångar är det enligl slutens planverk av största vikt att markkrävande allernaliva energisystem vägs in i den fysiska riksplaneringen. För att göra detta möjligt behövs enligt verket metodutvecklande studier. Arbete pågår inom planverket på området energiproduktion i fråga om torv, vind och energiskog. Planverket anser det angeläget att statsmakterna under 1980-talet efter metodutveck­lande insatser avsätter resurser för ett kommunalt programarbete avseen­de lekniska system på energiförsörjningens område, varför möjligheterna fill statligt stöd till kommunal planering via anslaget C 2 bör bibehållas och om möjligt förstärkas. Åven länsstyrelsen i Örebro län och Växjö kommun anser att det är angeläget att nya energislag så snart som möjligt blir föremål för överväganden inom ramen för den fysiska riksplaneringen.

Nämnden för energiproduktionsforskning anser att rapporten inte till-9   Riksdagen 1980181. 1 saml Nr 183

Prop. 1980/81:183

130

räckligt uppmärksammar omfattningen av det ianspråktagande av naturre­surser som kommer att krävas om väsentliga bidrag till Sveriges energiför­sörjning skall fås ur "uthålliga, helst förnyelsebara och inhemska energi­källor och energiråvaror". Nämnden anser atl resursplaneringen måste utökas vad avser mark för energiproduktion. De studier nämnden hittills bedrivit belräffande energiförsörjningspolential och tillhörande markan­språk visar enligt nämnden atl problemen kan bemästras.

Del måste enligt Sveriges lantbruksuniversitet vara en cenlral uppgift i den fysiska riksplaneringen att identifiera energiproduktionens använd­ningsområden och kvantifiera mark- och vallenanspräken i fysiska och samhällsekonomiska termer. Della är enligl lantbruksuniversitetet mycket ofullständigt gjort vad avser de areella näringarna.

Svenska naturskyddsföreningen anser alt olja, kol, kärnkraft och andra former av lagrad energi successivt bör utgå ur vårt eriergiförsörjningssy-stem och ersättas av flödande energi. Utbytet får enligt naturskyddsför­eningen emellertid inle ske på sådant sätt atl de allvarliga miljöskador som användningen av den lagrade energin ger upphov till endast ersätts av en annan typ av kanske lika allvarliga miljöskador.

Enligt länsstyrelsen i Älvsborgs län är det angeläget att utvecklingsarbe­tet för att kunna utnyttja alternativa energislag intensifieras med hänsyn lill atl kol- och oljebaserade kondenskraflverk inle utan en långl gående rökgasrening bör byggas i västra Sverige. Liknande synpunkter framförs av[REDACTED_EFTERNAMN] kommun.

Länsstyrelserna i Uppsala, Kronobergs, Kopparbergs och Jämtlands län, länsarbetsnämnden i Västerbottens län, Laxå och Degerjörs kom­muner och landstinget i Kopparbergs län betonar behovel av alt länssly­relserna integreras i planeringen av nya energikällor. Enligt länsstyrelsen i Kronobergs län är det underlagsmaterial som rapporten grundar sig på mycket översiktligt, varför sludier på regional och lokal nivå är nödvän­diga för att klarlägga de begränsade faktorerna och förbereda etl mer omfattande utnyttjande av dessa energikällor. Planverkets metodstudie om behandlingen av inhemska energislag i den fysiska planeringen och rege­ringens uppdrag till länsstyrelserna att utreda förutsättningarna för utnytt­jande av länets energitillgängar är av stor betydelse för länsstyrelsen när det gäller att bedöma den lämpliga omfattningen av utnyttjandet av dessa energikällor i störte skala. Åven länsstyrelsen I Koppurbergs län anser all det i dag saknas en regional överblick över energifrågorna, varför länssty­relserna bör ges resurser till en regional samordning av utnyttjandet av särskilda energislag. Länsarbetsnämnden i Västerbottens län anser atl utvecklingen på energiområdet måste följas med största uppmärksamhet av berörda länsmyndigheter, så att länets potential av främst biomassa och torv kan komma att utnyttjas och skapa sysselsättningstillfällen. Enligt Laxå och Degerfors kommuner bör tillgångarna på flis, torv elc. utredas regionalt av länsstyrelserna i samräd med kommunerna. Landstinget i

Prop. 1980/81:183

131

Kt}pparbergs län konstaterar atl överläggningar rörande formerna för en organiserad samordning av landstingels och primärkommunernas plane­ringsansträngningar inom energiområdet har påbörjats. Ett nära samarbete med länsstyrelsen är enligt landstinget givetvis angeläget.

Kommunernas roll i en planering för ianspråktagande av nya energikäl­lor kommenleras av flera kommuner.

Enligl[REDACTED_EFTERNAMN] kommun kommer troligen de allernaliva energislagens utnyttjande i vårt framtida energiproduklionssystem alt ge nya förutsätt­ningar för lokalisering av industri lill inlandet. Detta frågekomplex borde enligt kommunen ylterligare ha kunnat utvecklats i rapporten. Även Nässjö, Munkedals, Kristianstads, Dals Eds. Degerfors och Ulricehamns kommuner betonar vikten av att kommunerna ges ell betydande inflytande i den framtida planeringen för ianspråktagande av nya inhemska energikäl­lor.

Länsstyrelsen i Väslernorrlands län uppmärksammar infrastruklurfrä-gorna i samband med elt ökal ianspråktagande av inhemska energikällor. Enligl länsstyrelsen mäste bedömningarna av möjlighelerna all la i anspråk nya energikällor kompletteras med övervägande avseende anläggningar som krävs för råvarutransporter, energidislribution etc.

Behovel av forskning rörande nya energikällor och bidrag lill demon­strationsanläggningar understryks av länsslyrelserna i Kronobergs och Skuraborgs län, Nässjö, Sölvesborgs och Varbergs kommuner, Luntbru­karnus länsförbund i Östergötlands lån samt Centerpartiets kommunor-gunisution i Nynäshumn.

Uppsala universilel, statens naturvårdsverk, SACO/SR och Svenska naturskyddsföreningen behandlar frågan om behov av lagstiftning rörande nya energislag. Enligt statens naturvårdsverk bör det mol bakgrund av det stora behovet av mark och konflikter med motstående inlressen övervägas om etablering av slörre vind- och vågkraftanläggningar saml energiskogs­odling bör föregås av tillståndsprövning.

Enligl Uppsala universitet vore del lämpligt atl införa särskild tillstånds­prövning för anläggningar och utvinning som rör energiproduktion saml att i lagstiftningen föreskriva atl gällande rikllinjer i fysisk riksplanering ska följas i tillståndsgivningen. 1 den mån utvinningen också orsakar miljöska­dor kan del enligl universitetet övervägas huruvida det ska införas ett kommunalt veto. Genom en sädan särskild lagstiftning kan ocksä en be­hovsprövning ske beträffande olika anläggningar och verksamheter vilket kan medverka till den besparing i energianvändningen som statsmakterna och olika politiska grupperingar i stort sett är överens om bör ske. SACOI SR framför liknande synpunkler. Risken för överelablering på användarsi­dan måste enligt organisationen uppmärksammas och evenluellt kan en prövning enligt 136a§ byggnadslagen behöva övervägas.

Prop. 1980/81:183

132

7.3.2 Ttnv

För att del skall kunna avgöras orn utvinning av torv i större skala kan ske på vissa platser måste enligl rapporten torvtillgångarna bedömas när­mare frän såväl produktions- som bevarandesynpunktcr. Utvinning av torv i större skala torde enligt rapporten med hänsyn till gällande riktlinjer för hushållning med mark och vatten inte kunna komma i fråga inom obrutna fjällområden och obrutna kustområden. Inom områden i landet som förefaller ha goda förutsättningar för utvinning av torv ulan all avgö­rande konflikter med annan markanvändning erfordras enligt rapporten ytterligare studier av förutsättningar och restriktioner. Behovet av rikt­linjer i den fysiska riksplaneringen avseende utvinning av torv behöver enligl rapporten övervägas ylterligare för att det närmare skall kunna avgöras var torvtäkt kan ske.

Flertalet remissinsianser delar eller anför inga erinringar mol rapportens överväganden och förslag angående lorv.

Endast Sveriges industriförbund och två hundelskamrar ifrågasäller rap­portens behandling av torv. Enligl Industriförbundet är rapportens modell för planering av ianspråktagande av torvmossar en utomordentligt omstän-dig väg alt komma fram lill ett avgörande om framlida torvbrytning ulan atl därför några garantier ges för atl urvalet av torvmossar blir del riktiga. Riksplaneringen bör enligl förbundel begränsa sin uppgift till att redovisa vilka konflikter som finns med hänsyn lill miljö, frilufts- och nalurvårdsin-tressen i lämpliga områden. Studierna bör enligt förbundet med fördel kunna utföras regionalt i samarbete mellan berörda företag och myndighe­ter. Enligt Västerbottens läns handelskummare bör inle utarbetandet av rikllinjer i den fysiska riksplaneringen eller naturvårdsverkets våtmarksin-ventering förhindra en exploatering av länets torvtillgångar. Liknande synpunkler framförs av Stockholms handelskummare.

Följande remissinsianser anser att ytterligare studier bör ske som be­lyser förutsätlningar för och motstående intressen vid ell ianspråktagande av torv för energiändamål: riksantikvarieämbetet, universiteten i Uppsala och Göteborg, Kungl. vetenskapsakademien, lantbruksstyrelsen, skogs­styrelsen, överstyrelsen för ekonomiskl försvar, statens industriverk, Sve­riges geologiska undersökning, länsstyrelserna i Östergötlands, Jönkö­pings, Kronobergs, Kristianstads, Hallunds, Värmlands, Örebro, Väst­manlands, Kopparbergs, Västerbottens och Norrbottens län, länsarbets­nämnden i Jämtlunds län, Gislaveds, Jönköpings, Marks. Fdipstads, Sala, Sundsvalls, Timrå, Örnsköldsviks och Gällivare kommuner, landstingen i Uppsala och Hallands län, Ingenjörsvetenskapsukudemien, Centrulu driftledningen, och statens vattenfullsverk. Svenska samernas riksför­bund, Sveriges fältbiologiska ungdomsförening. Riksförbundet för hem­bygdsvård och Vilhelmina naturvårdskrets.

Statens industriverk instämmer i behovet av studier angående förutsätt­ningar för återanvändning av utbrutna torvmossar, men vill samtidigt

Prop. 1980/81:183

133

understryka all ett omfattande planerings- och utredningsarbete inte får slälla hinder i vägen för akluella eller kommande lorvutvinningsprojekl, då del är synnerligen angelägel ur energiförsörjningssynpunkt att snarast vinna erfarenheler av torvutvinning och torvanvändning i större skala. Enligt överslyrelsen för ekonomiskt Jörsvur är det angelägel att prioritera arbelel med alt upprätta en utvecklingsplan som rör bruket av de inhemska torvtillgångarna. Pågående karlläggningar av torvförekomster samt de yt­terligare överväganden som fordras för atl undanröja konflikter med andra inlressen för markanvändning bör enligl överstyrelsen bedrivas så att lorven redan under innevarande decennium blir av betydelse för energiför­sörjningen.

Enligt länsstyrelsen i Västerbottens län förutsälls det mest eflerirågade bränslet i länet bli torv och flis. I vilken omfattning torv kan nyttjas och vilken effekt detta fär i den fysiska miljön kan den metodstudie som planverket bedriver i bl.a. Västerbottens län delvis ge besked om. Inte minsl fördelningen av lorvresurserna kommer enligt länsstyrelsen alt bli av slor betydelse för kommunerna.

I det följande redovisas remissinsianser som bl. a. belyser och kommen­terar konflikter med motstående markanvändningsintressen.

Enligt riksantikvarieämbetet måste vid de forlsalla studierna av förut­sätlningar och restriktioner för torvutvinning i slor skala de kulturhisto­riska aspeklerna beaklas för all klarlägga i vilken mån torvutvinning bör undvikas eller begränsas av kulturhistoriska skäl och var särskilda under­sökningar måsle genomföras i samband med exploatering. Riksantikvarie­ämbetet ämnar inleda studier med syfte att göra en översiktlig redovisning av de ur kulturhistorisk synpunkt värdefullaste mossarna. Inte heller läns­slyrelsen 1 Örebro län anser all kulturminnesvårdsintressel i samband med torulvinning har uppmärksammals. Fornlämningar i torvmossar kan enligt länsslyrelsen sannolikt i vissa fall förrycka lönsamheten vid en eventuell exploatering, då dessa enligt fornminneslagen ställer krav på arkeologisk undersökning.

Luntbruksstyrelsen anser att torvbrytning lorde kunna ske pä betydande arealer ulan konflikt med vare sig lantbruk eller rennäring. Torvutvinning kan dock enligt lantbruksstyrelsen leda till vattenbalansproblem pä jord­bruksmark inom avrinningsomrädel. Lantbruksslyrelsen vill i detta sam­manhang påpeka aU riskerna för konflikter med rennäring dock inte får förbises. Enligl styrelsens mening får torvtäkt anses vara sådan ändrad markanvändning som rennäringslagen förbjuder på åretruntmarkerna och inte minsl mot den bakgrunden är del angeläget atl rennäringens intressen bevakas och tillgodoses i fortsaU planeringsarbete för detta ändamål inom hela renskötselområdel. Åven länsstyrelsen i Norrbottens län påpekar att torvutvinning i vissa områden kan medföra konflikter gentemot rennäring­en. Svenska samernus riksförbund framhåller att man med statens vatten­fall har diskuterat att verket skall bekosta genomförandet av en förstudie

Prop. 1980/81:183

134

till etl slörre projekl där effekter av torvbrytning i renbetesmarkerna belyses. Det är enligl riksförbundet därefter av avgörande betydelse all elt större och samlat projekl kan genomföras.

Enligt skogsstyrelsen förefaller det vid torvutvinning finnas möjligheter atl i viss utsträckning samordna bäde markanvändningen och efterbehand-lingsålgärderna för energiändamål, virkesproduktion och naturvård. Skogsvårdsstyrelsen i Kranobergs län anser all användningen av utbrutna torvmossar bör studeras yllerligare och att även återställandet och an­vändningen av takten efter brytning bör regleras vid den lidpunkt konces­sion beviljas. Liknande synpunkler framförs av skogsvårdsstyrelsernu i Örebro och Koppurbergs län.

Fiskeriintendenten i nedre södra distriktet anser alt torvutvinningens hydrologiska effekter bör belysas. Liknande synpunkler framförs av fts-keriinlendenten i västra distriktet och fiskenämnden i Hallands län.

Svensku naturskyddsföreningen konstaterar att torv aldrig kan bli en energiresurs att räkna med i det långa perspektivet, varför föreningen starkt ifrågasätter om det inte är bällre alt avstå från en satsning pä den tillfälliga energiresurs som torv innebär.

Sveriges geologiska undersökning anser att behovet av forlsalla geolo­giska inventeringar avseende torv är slorl. 1 södra Sverige finns etl gott underlag i form av äldre inventeringar men för norra Sverige är kännedo­men nästan obefintlig. Sveriges geologiska undersökning anser att en torv-geologisk inventering i norra Sverige borde vara av största samhälleliga intresse eftersom huvuddelen av lorvresurserna finns i norra Sverige.

1 det följande redovisas synpunkler från några länsstyrelser och kom­muner av mer principiell art mot bakgrund av förhållandena i länen. Länsstyrelsen i Östergötlunds län år tveksam lill torvutvinning i större skala eftersom lorven är en i högsta grad ändlig resurs och i regel är mycket värdefull ur naturvårdssynpunkl. En exploatering av lorvmar-kerna medför enligt länsstyrelsen i Jönköpings län särskilda problem bl. a. mot bakgrund av atl delar av dessa marker är av inlresse för naturvård, rörligt friluftsliv och kulturminnesvård. Skall exploatering av lorvmar-kerna ske i större skala är det enligt länsstyrelsen nödvändigt all berörda intressen klarläggs och samordnas på ett planmässigt sätl. Enligl Jönkö­pings kommun bör regionala invenleringsarbelen fullföljas på kommunal nivå för att utreda möjligheterna att utveckla och utnyttja denna lokala energilillgång samt beakta de ekologiska konsekvenserna. Enligt länssty­relsen i Hallands län bör Iransportfrågorna beaktas om ett ianspråktagan­de av torv blir aktuell. Länsstyrelsen i Värmlunds län anser att upprättan­de av definitiva torvtäklsplaner inte bör ske förrän invenleringsarbelen fullbordats.

Det är enhgt Ingenjörsvelenskapsakademien viktigt att marker vars känslighet man nu inte kan bedöma vid planering och tillståndsgivning behandlas så atl man stegvis kan besluta om deras utnyttjande då tillräck-

Prop. 1980/81:183

135

liga kunskaper vunnits. I takt med all kunskaperna växer kan också enligl akademien preciseringar av villkor osv. successivt införas.

Sveriges Jältbiologisku ungdomsförening föreslår att det redan i dag formuleras riktlinjer som undantar torvbrytning högt upp i vattensystemen så all störte vattenbalansproblem kan undvikas. Åven Älvräddarnas sam­organisation uppmärksammar de vatlenbalansproblem som kan uppslå vid torvbrytning.

Enligl Vilhelmina naturvårdskrets bör erfarenhelerna från bl.a. Finland och Irland i fråga om miljökonsekvenserna vid torvutvinning studeras.

Lantbrukurnus riksjörbund och Sveriges skogsägareföreningars riksför­bund anser all torven snarast bör utnyttjas enär den finns i så pass rikliga mängder i landet. Lantbrukarnas riksförbund har nyligen i en framställning till regeringen framfört synpunkter på torvutnyttjande.

7.3.3 Vindkraft

Enligt rapporten förutsätts ytterligare sludier av möjlighelerna och kon­sekvenserna av vindkraftproduklion ske i områden med särskill goda förutsättningar för produktion av vindkraft om en slörre ulbyggnad aktua­liseras i framtiden. Konflikter mellan utbyggnad av vindkraft och andra motstående markanvändningsintressen erfordrar enligl rapporten ytterli­gare behandling i den fortsatta fysiska riksplaneringen. Vid eventuell stör­re introduktion av vindkraft kan enligl rapporten behovet av rikllinjer i den fysiska riksplaneringen behöva övervägas närmare.

Flertalet remissinsianser delar eller anför inga erinringar mol rapportens förslag angående vindkraftverk.

Flera remissinstanser pekar på konflikter med motstående inlressen vid en lokalisering av vindkraftverk saml pekar på behovet av ytterligare sludier av områden som är lämpliga för lokalisering av vindkraftverk innan slutlig ställning tas lill var dessa bör kunna lokaliseras. Till dessa remissin­stanser hör riksuntikvarieämbetet, länsstyrelsernu i Uppsula, Södermun-lunds, Östergötlunds, Jönköpings, Kulmur, Krisiiunsiuds, Malmöhus, Hullands, Göteborgs och Bohus och Norrbottens län, Norrtälje, Mjölby, Nybro, Tingsryds, Stenungsunds, Gävle. Hudiksvalls och Kramfors kom­muner saml landstinget i Uppsala län.

Riksantikvurieämbetet anser att en placering av vindkraftverk i känsliga kuUurlandskap bör undvikas och att en handläggningsordning som möjlig­gör avvägning gentemot bl. a. kullurminnesvårdsinlressen är angelägen.

Några remissinstanser anser att rapporten överdrivit konflikterna med motstående intressen eller anser att en introduktion av vindkraftverk i landet bör forceras. Enligt länsstyrelsen i Gävleborgs län har markanvänd­ningskonflikterna och påverkan på landskapsbilden i anslutning lill vind­kraftverk överdrivits. Hallsbergs kommun anser att vindkraft bör utnyttjas i så stor utsträckning som möjligt om driflserfarenheterna inle visar annat.

Prop. 1980/81:183

136

Lönsamhetsbedömningen vid en sädan utbyggnad bör enligt kommunen ulgå från hela landels intresse och lämplig mark bör reserveras för vind­kraft. Mörbylånga kommun är också positiv till en utbyggnad av vindkraft­verk. Mot bakgrund av atl en introduktion av vindkraft nu måsle påskyn­das anser Sveriges fidtbiologiska ungdomsjörerung att rapporten på ell Utförligare sätt borde ha inventerat möjligheterna för lokalisering av vind­kraftverk.

Sjöfurlsverkel, länsstyrelserna i Kalmar, Blekinge. Kristianslads och Hallands län.jiskenämnden i Kalmur län. Gotlands kommun, landstingei i Uppsalu län och Sveriges fidtbiologiska ungdomsjörening behandlar frä­gan om lokalisering av vindkraftverk till havs. Några av remissinslanserna. bl.a. länsstyrelserna i Kalmar. Krisiianslads och Hallands lån, anser atl en lokalisering av vindkraftverk till havs är att föredra mot bakgrund av konflikterna gentemot motstående intressen vid en eventuell landbasering. Sjöfartsverket framhåller att sjöfarlens framkomlighet starkt påverkas av sjöbaserade vindkraftverk. Om ytterligare sludier sker angående sådana vindkraftverk förutsätts verket få medverka i detla arbele. Enligt länssty­relsen i Kulmur län bör frågan om havsbaserade vindkraftverk utredas vidare i samråd med fiskets organisationer och fiskerimyndigheterna. In­verkan på landskapsbilden av anläggningar och ledningsdragningar saml konsekvenserna för bl.a. fågellivet bör enligt länsslyrelsen studeras noga om en lokalisering lill Ölands kustvatten blir aktuell. Fiskenämnden i Kulmur län anser i likhet med länsstyrelsen att samråd med fiskets organi­sationer och fiskemyndigheterna bör ske om planer på havsbaserade vind­kraftverk förverkligas. Åven Jlskenämnderna i Södermanlands och Hul­lands län anser atl placeringen av vindkraftverk till havs bör föregås av samråd med fiskeintressen. Gotlunds kommun framhåller alt bottenplace-rade vindkraftverk i havsområdena uianför Öland och Golland kan vara lämplig under förulsällning alt en sädan lokalisering inle strider mot fiske-och nalurvårdsintressen m.m. Sveriges fällbiologiska ungdomsförening anser att forskningen rörande sjöbaserade vindkraftverk bör intensifieras.

Frågan om behovet av prövning av vindkraftverk behandlas av nämnden för energiproduklionsforskning. koncessionsnämnden för miljöskydd, länsstyrelsen i Kristianstads län och Jönköpings kommun.

Nämnden för energiproduktionsforskning anser all del föreslagna kravel på tillstånd enligt 136 a § byggnadslagen inte bör gälla mindre gruppsta­tioner bestående av medelstora eller små vindaggregat. Koncessionsnämn­den Jör miljöskydd anser att tillkomsten och lokaliseringen av större vind­kraftverk bör bli föremål för regeringens prövning enligl 136 a S byggnads­lagen medan det räcker med ell anmälningsförfarande enligl miljöskydds­lagen beträffande mindre sådana anläggningar. Jönköpings kommun anser att gruppstationer med vindkraftverk bör prövas enligl 136a § byggnadsla­gen.

Enligl länsstyrelsen i Kristianslads län är del viktigt all det klart sägs ul i

Prop. 1980/81:183

137

anvisning att små vindkraftanläggningar för lokala behov är byggnadslovs­pliktiga oavsell placering och användning.

Behovel av prololypanläggningar behandlas av vissa remissinstanser. Cenirala driflledningen och slalens valtenfallsverk konstaterar atl vatten­fallsverket under år 1977 på uppdrag av nämnden för energiproduktions­forskning utförde en lokaliseringssludie för vindkraft i Sverige. Denna tillsammans med det arbele som utförs för aU uppföra två siycken prolo­lypanläggningar bör kunna ulgöra utgångspunkt för en bedömning av intressekonflikter i samband med lokalisering av vindkraftverk. Åven läns­styrelsernu i Uppsala och Malmöhus lån saml Gotlands kommun betonar vikten av att prototypanläggningar uppförs.

7.3.4 Biomassa 7.3.4.1 Energiskog

Enligt rapporten kräver ställningstaganden till var energiskogsodling lämpligen kan ske att konsekvenserna för markanvändning och miljö ytter­ligare utreds. Med hänsyn till gällande riktlinjer för hushållning med mark och vatten torde odling av energiskog i slörre skala enligt rapporten inle kunna komma i fråga inom obrutna fjällområden och obrutna kustområ­den.

Flertalet remissinstanser delar eller anför inga erinringar mot rapppor-lens försiag angående odling av energiskog.

Flera remissinstanser pekar på konflikter med molslånde inlressen vid odling av energiskog och betonar behovet av ytteriigare forskning och utredningar som behandlar förutsällningarna för energiskogsodling. Till dessa remissinsianser hör Lunds och Umeå universitet, matemutisku och nuturvetenskapliga institutionen vid Göteborgs universitet, skogsstyrel­sen, länsstyrelserna i Uppsala, Södermanlands, Östergötlands, Kalmur, Kristiunstuds och Koppurbergs län, luntbruksnåmnden i Hullunds län, Norrtälje kommun, landstinget i Uppsala län, Kungl. vetenskapsukude­mien, Sveriges industriförbund, Sveriges fältbiologisku ungdomsförening och Svensku naturskyddsföreningens lokuluvdelning i Göteborgs och Bo­hus län.

Skogsstyrelsen anser att energiskogsodling knappasi kan komma alt ge avkastning i en för landets energhillförsel betydelsefull omfattning förrän tidigast in på 1990-talet under fömtsättning att verksamheten är klart lönsam för markägaren eller styrd genom tvångsåtgärder. De miljömässiga aspeklerna på energiskogsodling är enhgt skogsstyrelsen hittills ofullstän­digt belysta.

Länsstyrelsen i Kalmar län redovisar en preliminär ulredning av förut­sättningar för energiskogsodling i länet.

Enligt Sveriges fältbiologiska ungdomsförening år en introduktion av energiskog visserligen inte möjlig förrän om ca tio år varför det ännu finns

Prop. 1980/81:183

138

tid atl välja i vilken omfattning och var man kan odla energiskog. Enligt föreningen bör det utfärdas rikllinjer om forskning rörande växelbruk i samband med skogsbruk. Även Svenska naturskyddsföreningens lokaluv-delning i Göteborgs mh Bohus län förordar ett växelbruk mellan energi­skog och konventionellt skogsbruk.

Lantbruksslyrelsen och länsstyrelsen i Kopparbergs län behandlar frå­gan om prövning av energiskogsodling. Enligt lantbruksslyrelsen kräver odling av energiskog på jordbruksmark prövning enligt lagen om skötsel av jordbruksmark. Därigenom kan enligt lantbruksstyrelsen eventuella kon­flikter med kravet på hushållning med brukningsvärd jordbruksmark prö­vas frän fall till fall. Länsslyrelsen i Kopparbergs län anser atl skogsvårds­lagen behöver anpassas lill energiskogsodling.

Nämnden för energiproduktionsforskning och Bergs kommun kommen­terar närmare de lokaliseringsbedörnningar som finns i rapporten. Även Mörbylånga kommun lämnar synpunkler på lokalisering av energiskog.

Enligl Stockholms universitet bör rökgaser från biomassa inle jämställas med dem från torv på det sätt som görs i rapporten eftersom biomassa innehåller betydligt mindre svavel än kol och olja. Till skillnad från fossila bränslen ger inte energiskog något nettotillskott av koldioxid till atmosfä­ren. Liknande synpunkter framförs av lånsstyrelsen i Gävleborgs lån.

7.3.4.2            Skogsenergi

Skogsstyrelsen, statens nuturvårdsverk, länsstyrelsen i Uppsulu län, en skogsvårdsstyrelse och två kommuner har uppmärksammat möjligheterna att utnyttja skogsenergi för energiproduktion. I rapporten har inle förut­sättningarna för utvinning av skogsenergi behandlats, eftersom en sådan verksamhet inte bedöms medföra sådana miljö- och markanvändningskon­sekvenser att den bör behandlas i den fysiska riksplaneringen.

Ett bättre tillvaratagande av skogsenergi stämmer enligt skogsstyrelsen väl med önskemålen om etl bättre resursutnyttjande och borde i nägon utsträckning kunna tillgodose bl.a. friluftslivets önskemål om ökad fram­komlighet i skogsmark. Statens naturvårdsverk anser att en fysisk plane­ring i riksperspektiv bör ske för skogsenergi bl.a. mot bakgrund av att ett stort antal anläggningar för fliseldning projekteras idag. Även länsstyrelsen i Uppsala län, skogsvårdsstyrelsen i Kronobergs län, Jönköpings och Ljusdals kommuner tar upp vissa frågor om skogsenergi.

7.3.4.3            Övrig biomassa

Flera remissinstanser pekar på jordbrukets möjligheter att producera energi i form av energigrödor, metanol, etanol etc. Enligt Kungl. veten­skapsakademien är det önskvärt att man på allvar börjar sludera möjlighe­ten att odla särskilda energigrödor på åkermark. Härigenom erhålls enligt vetenskapsakademien bättre växtföljd och mullbildning, mindre ogräs på kreaturslösa jordbmk samt mindre behov av handelsgödsel och herbicider.

Prop. 1980/81:183

139

Enligt lantbruksnämndernu i Kalmar och Hallands län kan höjda energi­priser och ny teknik medföra att det lönar sig för jordbrukarna att produce­ra egen energi med hjälp av halm, gas och andra avfallsprodukler. Även Lantbrukurnas riksförbund och Sveriges skogsägureföreningars riksför­bund framhåller atl jord- och skogsbruket har slora möjligheler till produk­tion av energiråvara varför det är viktigt all verksamhelen uppmuntras och stöds genom investeringsstöd och garantier.

7.3.5 Andra frumtidu energislug

1 rapporten nämns bl.a. solvärmeteknik, vilken har mindre negaliva miljöeffekter än flertalet andra energislag förutsatt atl från miljösynpunkt lämpliga material väljs. Markanvändningskonsekvenser av evenluell lag­ring i sjöar eller havsvikar kan emellertid enligl rapporten behöva övervä­gas i den fysiska riksplaneringen.

Enligl Lunds universilel kan åtskilligt uppnås genom all byggnader placeras och detaljutformas sä alt de i sig fungerar som värmemagasin för solinstrålning. Enligt Gotlands kommun är Gotland det landskap i Sverige som har flest soltimmar per år vilkel borde ha redovisats i rapporten. Hullsbergs kommun anser all mark bör reserveras för solenergicenlraler i nära anslutning till befintliga distributionsnät för varmvallen.

De siörsta konflikterna vid lokalisering av vågkraftverk skulle enligl rapporten uppstå gentemot bl.a. sjöfart, fiske och bålsporl. Vågkraft som en del av svensk energiförsörjning är enligt rapporten - om den över huvud taget blir aktuell - knappasi trolig före år 2000.

Enligt fiskenämnderna i Kalmar och Hullunds län kan anläggande av vågkraftverk till sjöss medföra vissa olägenheter för fiskets bedrivande varför placering av dessa bör ske i samråd med fiskets organisationer och med fiskerimyndigheterna. Liknande synpunkler framförs av Jlskenämn-den i Södermanlands län.

Länsstyrelsen i Kristianstuds lån, fiskenämnden i Kronobergs län, Got­lands, Hullsbergs och Krokoms kommuner uppmärksammar frågan om utvinning av värme med hjälp av värmepump. Enligt länsstyrelsen i Kris­tianslads län bör miljöeffekterna i samband med utnyttjande av värmen i yt- och grundvatten närmare studeras och resultera i centrala råd och anvisningar för handläggning av dessa frågor. Enhgt Jiskenämnden i Kro­nobergs län påverkar utvinning av värme med hjälp av värmepump vatt­nets produktionsförmåga och även ledningsdragningar kan bli lill men för fisket.

Överstyrelsen för ekonomiskt försvar anser att frågan om utvinning av inhemskt uran förtjänar uppmärksamhet i samband med den fysiska riks­planeringen. Om och i vilken grad uranfrågan kommer att påverka den fysiska riksplaneringen blir enligt överstyrelsen beroende av utformningen av den framtida energipolitiken.

Prop. 1980/81:183

140

7.4 Behov av planeringsåtgärder

Byggnadslagstiftningen och lagen om kommunal energiplanering är en­ligt rapporten viktiga medel för atl genomföra intentionerna i energipoliti­ken på lokal nivå.

Statens naturvårdsverk och lånsstyrelsen i Skuraborgs län har i sina remissvar närmare behandlat den kommunala energiplaneringen och hur den fysiska riksplaneringen bör integreras i denna planering.

Slutens nuturvårdsverk anser att det skulle vara av värde för miljövär­den om den kommunala energiplaneringen påskyndades eftersom en sådan planering kan skapa goda möjligheter alt långsiktigt påverka frågor som luftföroreningar, varmvatlenutsläpp, transporter av olika energislag m. m. Den kommunala energiplaneringen är enligt verkel i första hand ett medel för att förbättra energihushållningen i landets kommuner, men en förbätt­rad energihushållning innebär samtidigt atl utnyttjande av naturresurserna och påverkan på människans hälsa och miljö minskar. Den kommunala energiplaneringen kan vara ett verksamt medel för att förbättra luftmiljön i landels tätorter varför verket har intresse av att de kommunala miljövårds-frågorna även fortsättningsvis kommer all ingå som elt naturligt led i energiplaneringsprocessen.

Enligt länsslyrelsen i Skuraborgs län är samhällets insatser för att på olika sätt hushålla med energi f. n. mycket splittrade. Enligt länsstyrelsens uppfattning är det angelägel alt förulsältningarna för hushållning och an­vändning av energi redovisas på elt enhelligl sätt inom ramen för den fysiska riksplaneringen. Den kommunala energiplaneringen bör enligt läns­styrelsen ulgöra den samlande planeringsformen för hushållning med ener­gi. Detla föruisätter enligt länsstyrelsen att lagen om kommunal energi­planering ges en mera strikt utformning innebärande att samtliga kom­muner åläggs planlägga energiförsörjningen inom sitt omräde. Kommuner­na bör enligl länsslyrelsen ha ansvaret för all lokala resurser för framlida alternativ energiproduktion bevaras samt atl bebyggelsemönstrets betydel­se för energihushållningen beaktas. Länsstyrelsen bör utarbeta regionall underlagsmaterial, göra länssammanställningar och vid samräd företräda allmänna och statliga intressen.

I statens planverks yttrande rörande fortsatt fysisk riksplanering (Dnr R 3040/77) anför verket följande när det gäller behovel av planering för nya energikällor.

Konsekvenserna av energiskogsodling och lokaliseringsmöjligheter för vindkraftverk kan exempelvis behöva analyseras i regionala modellstu­dier. Konflikterna mellan de markkrävande energisystemen och den ex­panderande fritidsbebyggelsen är ytterligare ett exempel pä problem som bör studeras.

I samband med statsmakternas kommande ställningstagande till energi­politiken bör uppmärksammas all den fysiska riksplaneringens arbelsme-

Prop. 1980/81:183

141

löder bör kunna tillämpas för del samarbele mellan stat och kommun som kommer alt behövas om den framlida energiproduktionen ska kunna ske med beaktande av riktlinjerna för hushållning med mark och vatten och kraven på en lämplig uppbyggnad av landels fysiska slruklur. Belydande utredningsinsatser lorde behöva göras under de närmasle åren för all ge underlag för en sådan samverkan mellan stal och kommun. Bl.a. bör analyseras energiproduktionssystemens inverkan på markanvändning och miljö i etl längre tidsperspektiv, sambanden mellan bebyggelsemönster och energiåtgång på regional nivå, lälorlsnivå och grannskapsnivå saml melodfrågor vad gäller den kommunala energiplaneringens samband med den sektorövergripande samhällsplaneringen på central, regional och lokal nivä.

Byggforskningsrådet samt flera länsstyrelser och kommuner behandlar effekterna på i första hand den kommunala markanvändningsplaneringen som en introduktion av nya energislag kan medföra.

Enligt byggforskningsrådet blir en konsekvens av övergången till alter­nativa energikällor att närproduktion av energi kommer att bli elt viktigt inslag i kommunernas fysiska planering. Det blir enligt rådet nödvändigt att beakta energitekniken både i detaljplanering och i översiktlig markan­vändningsplanering. Om värmeproduktion och distribution i framtiden kommer att ske genom småskaliga anläggningar av typen kvarters- och områdescentraler kommer enligt rådet nya markbehov uppstå i tätorterna. Forskningen behöver bl. a. belysa grundläggande samband mellan markan­vändning och energitillförsel och mellan markanvändning och energibe­hov. Länsstyrelsen i Uppsalu län konstaterar att en kraftig satsning på de alternativa energikällorna medför krav på betydande markområden och medför stora markanvändnings- och miljökonsekvenser. Detta aktualise­rar enligt länsstyrelsen att statsmakterna anger riktlinjer för bl.a. den kommunala översiktsplaneringen i syfte alt kunna reservera lämpliga pro­duktionsområden och de villkor som bör gälla för annan markanvändning inom aktuella områden. Enligl länsstyrelsen i Södermanlands län föränd­rar odling av energiskog och anläggande av vindkraftaggregal markan­vändningen i större områden så genomgripande atl lämplighetsprövning i de kommunala översiktsplanerna måste förutsättas.

7,5 Övriga frågor

Enligt överstyrelsen för ekonomiskt försvar talar myckel för alt ett ökal underjordsbyggande för lagringsändamål blir aktuellt i framliden bl. a. mol bakgrund av låga anläggningskostnader och låg värmeförbrukning. En underjordisk lagringsanläggning inkräktar enligl överstyrelsen i regel inle särskilt mycket på den ovanför bergrummet befintliga markytan. Åven statens geotekniska institut uppmärksammar denna fråga och anser atl det i rapporten inte tillräckligt tydligt framgår atl relativt stora markytor måsle reserveras inom tätbebyggda områden för energilagring.

Prop. 1980/81:183

142

Enligt statistisku centrulbyrån har den allmänna energidebatten medförl elt markant ökal behov av faktaunderlag avseende bl. a. energitillgång och energianvändning. Centralbyrån har därför i samråd med andra berörda myndigheter byggt ut energistatistiken, bl. a. i syfte att ge förbättrat under­lag för uppföljning av energiförsörjningen. Enligl slatistiska centralbyrån kan bl. a. miljöeffekter förknippade med olika energiförsörjningssyslem lill en del analyseras ulifrän den information energislalistiken ger.

8   Mineralresurser

8.1 Allmänna utgångspunkter

I rapporten anges vissa utgångspunkter för alt behandla frågor om mine­ralrävaror i den fysiska planeringen. Bl.a. anges att utvinning och föräd­ling av mineralrävaror i den fysiska planeringen kan medföra omfaltande krav på mark och vatten samt betydande miljökonsekvenser. 1 rapporten anges också att mineralråvamförekomster av särskilt intresse i elt långsik­tigt nationellt perspektiv så långt möjligt bör skyddas från sådana ändring­ar som omöjliggör eller allvarligt försvårar en framlida utvinning.

Några remissinstanser nämligen statens industriverk, statens planverk, länsstyrelserna i Malmöhus, Västmanlands saml Göieborgs och Bohus län, Nässjö kommun och Lantbrukurnus riksförbund framhåller uttryckli­gen att det är angelägel alt mineralfrågorna ägnas stor uppmärksamhel i den fortsatta fysiska riksplaneringen. Slutens plunverk framhåller exem­pelvis atl centrala verk och länsstyrelser har redovisat erfarenheler och förslag lill insatser inom mineralomrädet, vilket slöder verkets uppfattning atl gmv- och läktfrågor bör ägnas stor uppmärksamhet i den fortsatta fysiska riksplaneringen. Flera remissinstanser, bl.a. teknisku högskolun i Stockholm, överstyrelsen för ekonomiskt försvar, Sveriges geologiska un­dersökning, bergmästurämbetet i södra distriktet, domänverket och Väs­terbottens handelskammare, ansluter sig lill rapportens utgångspunkl atl mineralförekomster så långt möjligt bör skyddas så att markanvändningen inte försvårar en framtida utvinning av mineralråvaror. Bergmästarämbe-tet framhåller exempelvis att vägar, bebyggelse m. m. inte får tillkomma på ett sådant sätt som innebär hinder för nuvarande eller framtida nyttiggö­rande av malmer och industrimineral samt förekomster av leror, olja, alun­skiffer, torv m. m. Enligt bergmästarämbetet finns det en sådan risk, bl. a. på grund av att vissa gruvföretag inle bevakar sina utmålsområden som tidigare. Dessutom kan det enligt ämbetet finnas en tendens alt vid kon­flikter mellan olika intressen undervärdera gmvinlresset i jämförelse med andra aktuellare intressen. För att undvika delta krävs överblick i elt tidigt skede av planeringen.

Främst mineralpoliliska utredningen och Sveriges industriförbund år

Prop. 1980/81:183

143

kriliska mot de allmänna utgångspunkter rapporten har angett. Mineralpo­litiska utredningen framhåller all utvinning och förädling av mineralrå­varor knappast i det enskilda fallet kan medföra omfattande krav på mark och vatten, särskilt inte med hänsyn till atl de flesta gruvorna är belägna i områden där konkurrensen om markanvändningen är myckel lilen. Indu­striförbundet och Sveriges geologisku undersökning anser att den industri-positiva syn som kan skönjas i rapportens andra utgångspunkter inte är någol argument för fortsatt planeringsarbete. Industriförbundet anser all en metodik som tvingar fram en restriktiv planering via kommunernas markoversikler bör frängås.

Ett 10-tal remissinstanser, nämligen Göteborgs univershet, fiskenämn­den 1 Kronobergs län, slutens naturvårdsverk, styrelsen för teknisk utveck­ling, havsresursdelegationen. Svenska naturskyddsföreningen, Svensku samernus riksförbund, Svensku hälso- och sjukvårdens tjänstemunnuför-bund och länsläkurorganisutionen i Örebro län, bedömer att mineralutvin­ning och mineralförädling medför en rad negaliva miljökonsekvenser och krav pä markresurser samt atl problemen kommer att öka i framliden. Slutens nuturvårdsverk framhåller exempelvis alt brytning av sulfidmalm i stora, ylnära och låghaUiga fyndigheter medför ökade problem från natur­vårds- och miljöskyddssynpunkt. Problemen orsakas enligt verket främst av stora dagbrott och stora mängder restmaterial. Miljökraven kan enligt verkets uppfattning bli svåra att uppfylla. Verket framhåller vidare atl även mindre gmvor med kortare varaktighet på många platser och drift i dagbrott ger miljöproblem, vilkel gör alt det innan sådana gruvor öppnas måste övervägas om mängden värdefulla ämnen som kan utvinnas är så stor att miljöingreppet kan motiveras.

8.2 Översiktlig karta över geologiska förutsättningar för mineralförekoms­ter

I rapporten föreslås atl industriverket får i uppdrag alt i samråd med Sveriges geologiska undersökning, planverket och andra berörda myndig­heler genom försöksverksamhet i lämpligl län ularbela förslag lill en över­siktlig karta över geologiska förutsättningar för mineralförekomsler.

Förslagel tillstyrks av slutens nuturvårdsverk, statens planverk, slutens industriverk, Sveriges geologisku undersökning, Umeå universitet, läns­styrelserna i Malmöhus, Örebro, Uppsala och Västerbottens län, mineral­politiska utredningen. Ingenjörsvetenskapsakademien, Askersunds kom­mun, Lantbrukurnus riksförbund och Luntbrukurnas lånsförbund i Väster­bottens län.

Sveriges geologiska undersökning anser att en försöksvis kartsamman­ställning enligt rapportens förslag bör inledas i Sverige. Sveriges geolo­giska undersökning framhåller emellertid att i jämförelse med Kanada och Västtyskland, som tas fram som exempel i rapporten, är berggrunden

Prop. 1980/81:183

144

myckel dåligl känd och resurserna vad avser geologisk forskning och karlering otillfredsställande. Del geologiska underlagsmaterialet påverkar planeringskarlornas kvalitet.

Även Umeå universitet, statens industriverk och hergmäslarämbelel i södra distriktet menar atl framtagning av en sådan karta förutsätter elt förbättrat bakgrundsmaterial av geologiska kartor. Industriverket ser posi­tivt på en framställning av den föreslagna kartan och menar att kartan skulle ha en väsenllig uppgift som underlag för den fortsatta prospekte­ringsverksamheten. Underlag för den föreslagna karteringen kommer en­ligl industriverket fram genom de storregionala geokemiska undersökning­ar som bedrivs inom ramen för nämndens för statens gruvegendom lång­tidsprogram. Framtagning av etl sådanl geokemiskt underiagsmaterial måsle med nuvarande resurser ses i ell perspektiv pä 10- 15 är men kan för begränsade delar, exempelvis delar av Västerbollens län, vara klarl inom 3-5 år. Verket betonar vidare kartans begränsningar, bl. a. all geokemiska undersökningar endasi ger indikationer för fortsatta prospekteringsin­salser. Mineralpoliliska utredningen anser att förslagel har vissa förtjäns­ter, men enligl utredningen förefaller del inle nödvändigt all binda sig vid någon bestämd presentationsform.

Viss tveksamhet vid utnyttjandet av den föreslagna kartan redovisas av bergmästarämbetet i norra distriktet som framhåller atl den skulle ha begränsad tillförlitlighet när det gäller att bedöma framtida råvaruintres­sen. Den begränsade tillförlitligheten beror på atl kännedomen om landets mineraltillgångar är bristfällig. Vidare kommer prospekteringsteknikens utveckling atl innebära förbättrade möjligheler all finna djupare belägna malmer och genom att intresset förskjuts mellan olika malmer och minera! kommer man i prospekteringsverksamheten alt ånyo intressera sig för lidigare genomletade och som ofyndiga bedömda områden. Dessutom avgör intäkter, kostnader och pålagor för mineralproduktionen om en fyndighet kan bearbelas. Dessa begränsningar innebär atl all planering, som inbegriper mineralproduklion måsle vara flexibel och mottaglig för stora förändringar.

Nämnden för statens gruvegendom är tveksam till rapportens förslag. Nämnden anser att rapportens förslag lill karta måste baseras på bl.a. geokemisk basprospeklering samt översiktliga geologiska och geofysiska kartor. Detta bakgrundsmaterial saknas enligt nämnden helt eller delvis över slora delar av landel. Nämnden anser vidare alt en snabbare utgiv­ningstakt av geologiska kartor är önskvärd.

8.3 Rapporteringsskyldighet beträffande undersökningsresultat m.m.

I rapporten framhålls atl det är angelägel all kommunerna i den fysiska planeringen på ell tidigt stadium ges möjlighet att beakla framtida mineral­utvinning, vilket skulle ge förutsättningar för ändamålsenliga avvägningar

Prop. 1980/81:183

145

mellan mineralråvamintressen och olika motstående markanvändnings­intressen. F. n. får enligt rapporten berörda länsstyrelser och kommuner som regel del av undersökningsresultat från prospektering pä ett sent stadium. För att planeringsarbetet skall förbättras föreslås i rapporten bl.a. all viktigare undersökningsresultat i samband med prospektering fortlöpande delges kommuner och länsstyrelser.

Förslaget som ges i rapporten tillstyrks av etl 20-tal remissinstanser, statens planverk, Göteborgs universitet, flera länsstyrelser, länsarbets­nämnden i Västerbottens län, ell anlal kommuner. Svenska kommunför­bundet, Ingenjörsvetenskapsukudemien och Lantbrukurnus riksjörbund.

Lånsstyrelsen i Gävleborgs län anser all del är angelägel alt viktigare prospekteringsresultat av betydelse för fysisk riksplanering delges kom­muner och länsstyrelser på elt tidigt sladium. Enligl länsstyrelsen är det väsenlligl att materialet presenleras så att tolkningen inte kräver slörre sakkunskap. 1 många fall torde den information som lämnas i samband med beslut av utmål resp. brytningskoncession vara tillräcklig. Länsstyrel­sen understryker också vikten av att informationen om undersökningsre­sultat beträffande de mineraltillgångar som faller uianför gruvlagen och lagen om vissa mineralfyndigheter förbättras. Inte heller länsstyrelsen i Kopparbergs län anser sig ha möjlighet att själv utvärdera undersöknings­resultat ulan föreslår att bergmästaren utvärderar prospekleringsresuliaten och redovisar sådana som är av stort inlresse till länsstyrelsen. Statens planverk framhåller att samordningen mellan prospektör/brytningsintres-sent, bergsstaten, länsstyrelse och kommun inte fungerar tillfredsställande från samhällelig planeringssynpunkt. Bl.a. regionalpolitiken, naturvården och den kommunala markanvändningsplaneringen har speciellt i ett tidigt skede svag koppling till gruvintressenas aktiviteter. Planverket anser atl nämnden för statens gruvegendom bör ta initiativ till att länsstyrelserna och kommunerna får tidig information om resultaten av prospekterings­verksamhet. Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län slöder rapportens förslag om prospekteringssamordning och rapporteringsskyldighet till be­rörd kommun och länsstyrelse. Skyldigheten bör enligt länsslyrelsen ut­sträckas även till fyndigheter av industrimineral, förekomst av berg för krossändamål samt förekomster av sand- och grus. Enligl länsstyrelsen kan en avstämning och vägning mot motstående markanspråk på detta sätt komma till stånd i ett tidigt skede i planeringen.

Tveksamma eller avvisande till rapportens förslag om informationsskyl­dighet beträffande undersökningsresultat är nämnden för statens gruv­egendom, bergmästarämbetet i norra distriktet och Sveriges industriför­bund. Nämnden för statens gruvegendom och bergmästarämbetet i norra distriktet framhåller att den dåliga informationen till länsstyrelserna eller kommunen kan bero på att så få undersökningar leder till positivt resultat. Av t. ex. samtliga inmutningar resulterar endast ett fåtal procent i anvis­ning av utmål. Den föreslagna informationsskyldigheten till kommun och 

10   Riksdagen 1980181. I saml Nr 183

Prop. 1980/81:183

146

länsstyrelse bör därför enligl nämnden knytas lill beslul om beviljande av utmäl snarare än inmutning. Den som har för avsikt alt bedriva gruvdrift torde enligt nämnden i eget intresse informera kommun och länsstyrelse om sina planer. Direkl avvisande till förslaget om informationsskyldighet är Sveriges industrijörbund som framhåller att en sådan framförhållning i planeringen knappast fyller någon funktion eftersom uppgifterna ger en mycket osäker information om framtida markanvändning. Del är vidare enligt förbundel orimligt atl begära alt en prospektör skall åläggas lämna ifrån sig resultaten av dyrbara undersökningar innan han själv eller hans uppdragsgivare utvärderat dem och ansökt om koncession eller inmutning­ar.

Statens industriverk, mineralpoliliska utredningen och Sveriges indu­strijörbund hänvisar vidare till all informationsfrågor även behandlas av mineralpoliliska ulredningen.

I rapporten framhålls vidare atl del finns skäl lill en föreskrift i gruvkun-görelsen att bergmästare i samband med inmutning får förelägga sökanden att till länsstyrelse och kommun lämna in en plan för undersökningsarbe­tets bedrivande.

Länsstyrelsernu i Koppurbergs och Västernorrlunds län lillslyrker ut­tryckligen förslaget. Länsstyrelsen i Västerbottens län anser del väsentligl att länsstyrelser och kommuner får en betydligt ökad kännedom om på­gående och planerad prospektering. Ell genomförande av rapportens för­slag skulle vara ett steg i rätt riktning mot förutseende fysisk riksplanering i anslutning till mineralförekomster. Länsstyrelsen anser atl del behövs etl samarbete i fastare form med prospekterande myndigheler och förelag. Länsslyrelsen har därför lagl fram förslag om atl inrätla en särskild läns-geologtjänst som skulle göra del möjligt atl aktivt bevaka prospektering och delta i utredningar m. m. om geologiska frågor. Enligt länsstyrelsen skulle då möjligheterna all bistå kommunerna med underlagsmaterial för den fysiska riksplaneringen förbättras väsentligt.

Tveksamma till rapportens förslag är slutens industriverk, nämnden för slutens gruvegendom, länsstyrelsen i Örebro län, mineralpolitisku utred­ningen och Ingenjörsvetenskapsakademien. Nämnden för statens gruv­egendom anser att värdet av den föreslagna föreskriften lorde bli ringa eftersom schablonmässiga planer troligen kommer att lämnas. Mineralpo­litiska utredningen anser att eftersom inmutningen görs på ett mycket tidigt stadium av undersökningsarbetet är det i de flesta fall svårt för inmutaren att göra upp en meningsfull plan. Utredningen anser emellertid att del är viktigt att kommuner och länsstyrelser hålls informerade om hur undersökningsarbetet framskrider och om undersökarens planer. Mineral­politiska utredningen hänvisar vidare till sitt slutbetänkande.

Prop. 1980/81:183

147

8.4 Översyn av nuvarande rättsliga reglering beträffande mineralutvinning

1 rapporten redogörs för den lagsliflning som reglerar ianspråkiagande av mineralfyndigheter, dvs. minerallagen, gruvlagen och naturvårdslagen. I rapporten konstaleras bl.a. att minerallagen ger möjlighel att väga olika intressen översiktligt mot varandra innan frågor om tillstånd till undersök­ning och brytning avgörs. Vid prövning enligt gruvlagen av ansökningar om inmutning eller utmål finns däremol inle möjlighet lill samma övergri­pande bedömningar som minerallagen. I olika sammanhang har enligt rapporten påtalats behovel av alt lagstiftningen ses över.

Ett tiotal remissinstanser, nämligen Uppsulu universilel, luntbrukssty­relsen, slutens naturvårdsverk, statens planverk, lånsstyrelserna i Malmö­hus, Östergötlands, Örebro, Kalmar och Norrbottens län samt Hallsbergs kommun och Svenska samernus riksförbund, framhåller alt nuvarande rättsliga reglering av mineralutvinning bör ses över. Det finns enligt re­missinslanserna små möjligheter atl väga motstående intressen mol var­andra.

Slutens nuturvårdsverk framhåller all gruv- och mineralprojekl medför regelmässigt omfattande anspråk på mark- och vattenresurser. Utvinning­en är som regel också särskilt energikrävande. För att åstadkomma en allsidig prövning och en övergripande bedömning av hushållningen med dessa resurser bör enligl verkels mening gruv- och mineralprojekt alltid prövas enligt 136 a § byggnadslagen. Mindre projekt bör av regeringen kun­na undantas frän prövning. Det föreligger också enligt verket behov av möjligheter lill riksöverväganden vid prövning av ansökningar gällande vissa induslrimineral som inte omfattas av gruv- och minerallagsliftningen, främsl kalk. Länsstyrelsen i Norrbottens län underslryker vikten av en översyn av lagstiftningen inom mineralområdet. Större mineralutvinnings-projekt bör jämställas med den grupp av industriella verksamheler som benämnts miljöslörande industri. 1 konsekvens med detta bör även hand­läggningen av större gruvbrytningsförelag anpassas lill vad som nu gäller för s.k. riksplaneindustrier. Detta innebär enligl länsslyrelsen även en översyn av gruvlagen. Hallsbergs kommun finner del otillfredsställande all koncessioner enligl gruv- och minerallagen kan beviljas ulan alt kommu­nens synpunkter inhämtas. Uppsulu universitet framhåller att del finns starka skäl att se över den lagstiftning som gäller och all så långl möjligt integrera denna med annan lagstiftning på plan- och miljöområdet. Särskilt besvärande idag är atl de olika prövningarna enligt resp. lagstiftning sker på grundval av olika, ibland sinsemellan motstridiga, kriterier. Dessa med­för troligen att beslut enligt senare lagsliflning i praktiken binds upp redan genom ett tidigt beslut som fattals pä dåligt beslutsunderiag vad gäller sådana aspekter som ska beaktas enligt naturvårds- och miljöskyddsla­garna.

Mineralpolitiska utredningen och bergmästarämbetena i norra och söd-

Prop. 1980/81:183

148

ra distriktetui instämmer inle i rapportens allmänna beskrivning av lagslift­ningen på mineralomrädel. Exempelvis framhåller mineralpoliliska ulred­ningen att den avvägning som sker enligt minerallagen oftast görs på ett tidigt stadium och är myckel översiktlig. Gruvdrifts tillåtlighet från miljö­synpunkt m.m. prövas därför i båda fallen enligl miljöskyddslag, bygg­nadslag, vattenlag elc.

Slutens industriverk hänvisar till mineralpolitiska utredningen och fram­håller att utredningen lämnat förslag om vissa ändringar i lagsliftningen av betydelse även för den fysiska riksplaneringen. Industriverket hänvisar till atl det av mineralpolitiska ulredningens slutbetänkande framgår atl ulred­ningen inle ställer sig avvisande lill en framlida ulredning om översyn av minerallagsliftningen.

Några remissinsianser anför synpunkter på naturvärdslagen. Göteborgs kommun anser all avsaknaden av tillståndsprövning vid husbehovstäkl innebär risker för allvarliga skador ur nalur- och kullurminnesvårdssyn­punkl. Med hänsyn härtill bör enligl kommunen övervägas att innefatta omfattande husbehovstäkl bland lillståndspliktig lälkverksamhel. Statens industriverk framhåller att länsstyrelserna föresläs få ökade möjligheter all väga in även resurshushållningsfrägor vid läkitillståndsprövning enligl 18 § naturvårdslagen. Förslagel avvisades dock av industriverket i fråga om mineral av riksbetydelse.

8.5 Sammanställning av underiag orn framtida råvaruintressen

I rapporten framhålls all genom redovisning av underlag om tänkbara framlida råvaruutvinning skulle viktigare råvaruintressen efler viss avväg­ning på riksnivå kunna preciseras i den kommunala planeringen. I rappor­ten föreslås därför att statens industriverk i samarbele med Sveriges geolo­giska undersökning sammanställer och fortlöpande till regeringen redovi­sar underlag beträffande rävamintressen. Genom sådanl underlag skulle möjligheterna att bedöma långsiktiga anspråk förbättras.

Förslaget i rapporten kommenleras endast av minerulpolttisku utred­ningen och nämnden för statens gruvegendom. Mineralpolitiska ulred­ningen har inga principiella invändningar mot förslaget, men ulredningen framhåller att det är förenat med ganska stora praktiska svårigheter atl ta fram ett sådant underlag. Frägan om hur denna redovisning skall ske bör enligt utredningen övervägas av den ansvariga myndigheten på mineralom­rädet. Nämnden anser del naturligare att industriverket i denna fråga samarbetar med överstyrelsen för ekonomiskt försvar saml med berörda branschorganisationer.

Prop. 1980/81:183

149

8.6 Utvärdering av utmål inom anrikningsverkens närzoner

I Sverige finns enligt rapporten f. n. drygl 4800 utmål, vilket innebär att det i vissa kommuner finns slora ulmålslagda områden där intresset för mineralutvinning är oklart. En utvärdering av kunskaperna om dessa utmål har gjorts av mineralpolitiska ulredningen. De ekonomiska möjligheterna till utvinning är som regel slörre i närheten av befintliga anrikningsverk. Del kan därför enligt rapporten finnas anledning atl industriverket utvärde­rar utmäl inom anrikningsverkens närzoner.

Rapportens förslag tillstyrks av statens industriverk, minerulpolttisku utredningen, Askersunds och Falu kommuner samt Luntbrukurnas riksför­bund. Sveriges industriförbund är tveksammt lill rapportens förslag.

Statens industriverk framhåller all f.n. är malmtillskottet genom prospektering i anslutning till befintliga gruvor betydligt slörre än tillskot­tet i form av nya gruvor och atl övervägande delen av under senare är öppnade gruvor är resultat av prospektering inom lidigare kända fyndom­råden. Falu kommun delar den i rapporten framförda uppfattningen alt nya sulfidmalmsgruvor av ekonomiska skäl i första hand kan förväntas i närhe­ten av befintliga anrikningsverk. Del är därför enligl kommunen angelägel alt rapportens förslag kan genomföras, så all förutsättningarna för markan­vändningen kan klarläggas inom berörda områden. Kommunen framhåller vidare att del är angelägel alt kommunen pä etl tidigt stadium ges möjlighet atl beakla planerad utvinning av mineralråvaror samt atl goda konktakter upprätthålls mellan myndigheter och förelag.

Sveriges industriförbund är tveksamt till rapportens förslag och be­dömer att utvärderingen bäst görs av de förelag som äger anrikningsver­ken. Enligl förbundet har företagen större kompetens för uppgiften än industriverket.

8.7       Brytning i berintliga gruvor och takter

För alt begränsa naluringreppen och hushålla med mineralråvaror är det enligl rapporten angelägel all i områden med slark markkonkurrens möjlig­helerna till ytterligare brytning i befinlliga gruvor och takter övervägs innan nya öppnas.

Förslagel tillstyrks av statens industriverk, länsslyrelsen i Västman­lands län, Falu kommun och Sveriges industriförbund. Däremol avvisas förslaget av mineralpolitisku utredningen och Ingenjörsvetenskapsakade­mien.

Länsstyrelsen i Västmunlunds län framhåller atl del är önskvärt all den lekniska ulvecklingen på malm- och mineralbrylningsområdel inriklas pä atl öka brytningsmöjligheterna i fyndigheter av de typer som finns i bergs­lagsområdel. I viss utsträckning har detta redan skett genom atl i vissa fall parallell brytning sker i flera mindre fyndigheter, med anrikning i elt centralt beläget verk. Fortsatt utveckling av sådan leknik är enligl länssty-

Prop. 1980/81:183

150

relsen önskvärd. Sveriges industriförbund framhåller alt det är en själv­klarhet för mineralföretagen alt överväga möjligheterna till brytning i re­dan öppnade gruvor och takter. Undersökning av de ekonomiska förutsätt­ningarna för en utvidgad brytning ulöver den ursprungligt planerade pågår normalt under hela den tid en gruva utnyttjas.

Mineralpolitisku ulredningen och Ingenjörsvetenskupsukademien ifrå­gasätter förslaget. Förslagel syns enligt de båda remissinstanserna bygga på den underförstådda principen atl mineralutvinningen i Sverige skall begränsas och att mineralrävarorna skall utvinnas bara lill en i förväg given och bestämd kvot. Ulredningen och akademien anser att en sådan princip är felaktig. Principen är endasi tillämplig på transportkänsliga bulkvaror som grus- och sand.

8.8 Utvinning av biprodukter och återvinning

Industrimineral finns i vissa fall i samma fyndigheter som malmer eller energiråvaror. Med hänsyn till mineralutvinningens inverkan på landska­pet och Ull hushållningsaspekter är det enligt rapporten angeläget att vid utvinning så långt möjligt utvinna sådana biprodukter direkt eller ur rest-massor.

Statens naturvårdsverk, statens industriverk, Sveriges geologiska un­dersökning, nämnden för statens gruvegendom. Styrelsen för teknisk ut­veckling, mineralpolitiska utredningen, Askersunds kommun. Svenska na­turskyddsföreningen, Sveriges fåltbiologiska ungdomsförening och Cen­terns ungdomsförbund i Kronobergs distrikt inslämmer i rapportens kon­staterande.

Bl.a. bedömer statens industriverk atl etl sådant produkfionsulnyil-jande kan få stor betydelse inle bara för landets råvaruförsörjning utan även för gmvornas ekonomiska situation. Detta gäller för sulfidmalmer men skulle även avsevärt kunna bidra lill alt höja landets produktion av industrimineral. Ett intensivt arbete pågår sedan länge inom förelagen, samfidigt som betydande forskning utförs.

Göteborgs universitet, östra Göinge kommun och LO-distriktel i Stock­holm anser atl angelägenheten av återställning av gruvor och grusläkler inte har framhållits tillräckligt i rapporten. Göteborgs universitet fram­håller att en ökad brytning av lågprocentiga malmer i dagbrott och en ökad brytning av industrimineral som kvarts, kaolin och diabas ger upphov lill överskottsmaterial (sprängsten, ofyndigt berg, överskott från anriknings­verk, lakrester) som skapar betydande miljöproblem. Problemet med till­varatagande, deposition och evenluelll nyttiggörande av överskottsmale-riai hör enligl universitetet till de större naturvårdsproblemen.

Prop. 1980/81:183

151

8.9 Prospektering av alunskiffer

Enligt prop. 1978/79:115 om riktlinjer för energipolitiken bör prospekte­ring av alunskiffer i första hand riktas mot sådana förekomstområden dar konflikter med annan markanvändning av riksintresse är mindre uttalade. 1 rapporten föreslås mot denna bakgrund all prospektering av alunskiffer i första hand riktas mot förekomster i Närke och Jämtland.

Rapportens förslag har fält etl blandat remissutfall. Statens nuturvårds­verk, riksuntikvurieämbetet. Lunds universitet och Lantbrukarnas riksjör­bund tillstyrker förslagel. Högskolun i Örebro, Hullsbergs och Kumlu kommuner, Sveriges industriförbund. Studiegruppen för Frostvikens sporlfiskeklubb och Nedre Härjedulens nuturvårdsförening accepterar inte rapportens förslag. Sveriges geologisku undersökning, Hallsbergs, Kumla och Strömsunds kommuner framhåller atl undersökningar av olika slag bör föregå ett beslul om brytning av alunskiffer i de områden som pekats ul i rapporten. Hell avvisande lill brytning av alunskiffer och förslag kring frågan är Centerns ungdomsförbund i Kronobergs distrikl. Nedre Härjedalens naturvårdsförening och Studiegruppen Jör Frostvikens sportfiskeklubb.

Lunds universitet framhåller atl alunskifferbrytning till stora delar inne­bär introduktion av en ny leknik i svensk mineralråvamulvinning. Själva utvinningen av metallen kommer all ske med hjälp av lakningsmetoder, som kan misstänkas ge betydande föroreningar sannolikl främsl lill ytvatl-net men även till grundvattnet. Avfallsmassorna kommer uppenbarligen att bli mycket stora och de utbrutna områdena måste förväntas komma alt täcka slora arealer. Problemet med eflerbehandling av dessa slora brylom-råden kan ännu ingalunda anses löst och så länge inte delta sketl kommer denna verksamhetsform att innebära mycket stora sår i landskapet. Uni­versitetet delar de bedömningar som framförs i rapporten över vilka områ­den som i första hand förefaller vara lämpade för brytning på grundval av det underlagsmaterial som hittills föreligger.

Negativa till rapportens förslag är Högskolan i Örebro saml Hallsbergs och Kumla kommuner, eftersom de inte delar rapportens uppfattning att alunskifferområdena i Närke är områdena där konflikterna med annan markanvändning av riksintresse är mindre uttalade. Åven om del endasi finns få motstående riksintressen inom området är del enligt kommunerna lika angeläget att ta hänsyn lill andra slarka motstående intressen. En noggrann kartläggning av områdets motstående intressen skulle sannolikt medföra samma bedömning som ulredningen framfört belräffande Billing­en. Negativt till förslagel är även Sveriges industriförbund som anser förslaget oklart. Enligt förbundet måste prospektering i första hand rikta sig mol områden där man förväntar sig att finna ekonomiskt utvinnbara mineraliseringar. Bedömning av motstående intressen får enligl förbundet ske i ett senare skede.

Prop. 1980/81:183

152

Några remissinstanser ställer krav på särskilda undersökningar innan beslut tas om brytning inom de utpekade områdena. Sveriges geoltigiska undersökning framhåller att alunskiffer på olika stratigrafiska nivåer och i olika delar av landet har mycket skilda haller av ingående metaller, mineral och organiskt material och kan inte utan vidare betraktas som likvärdiga. Omfattande undersökningar krävs därför för atl kunna bedöma om bryt­ning inom ett område eventuellt skall kunna ersättas med utvinning på annan plats. Hullsbergs och Kumla kommuner anser alt kompletlerande undersökningar är nödvändiga före ett eventuellt beslut om exploatering av skiffrarna i Närke.

Helt avvisande till brytning av alunskiffer med tanke pä negativa miljöef­fekter och beslutet i kärnkraflfrågan är Centerns ungdomsförbund i Krono­bergs distrikl. Nedre Härjedalens naiurvårdsjörening och Studiegruppen för Frostvikens sporlfiskekhibh.

8.10 Alunskiffer på Billingen

Genom riksdagens ställningslagande lill prop. 1977/78:124 (NU 1977/ 78:69, rskr. 1977/78:3421 har fastlagts atl ingen skifferbrylning bör startas i Billingen - med undantag för den brytning som erfordras för forsknings­verksamhet innan en fullutvinningsprocess har utvecklats. I prop. 1978/ 79: 213 med redovisning av planeringsskedet i den fysiska riksplaneringen anförs att ställningstaganden lill en eventuell framlida uranbrylning i Ran­stad bör avvakta slutförandet av den utredning som regeringen avser att tillkalla och som skall sludera och utvärdera tekniska meloder för råvaru­utvinning saml föreslå ålgärder för att en eventuell sådan utvinning skall kunna åstadkommas pä ell miljömässigt acceptabelt säll. 1 rapporten knyts an fill detla och att del försl när förutsättningarna för utvinning av andra komponenter än uranet ur alunskiffer har klarlagts kan ställning tas till frågan om den långsiktiga markanvändningen på Billingen. Fram till dess bör med hänsyn till starka motstående inlressen alunskiffern i Billingen inte utnyttjas för annal än forskningsändamål.

Länsstyrelsen i Skuruborgs län samt Skövde och Falköpings kommuner inslämmer i rapportens konstaterande. Skövde kommun hänvisar exempel­vis till att det finns elt särskilt regeringsbeslut beträffande brytning i Ranstad. Hiuills utförd interkommunal planering kan utnyttjas och byggas på med ytteriigare kunskaper, forskningsresultat m. m. vid eventuellt kom­mande prövning enligl 136a§ byggnadslagen. Lantbrukurnus riksförbund, riksantikvarieämbetet och fiskeriintendenien i nedre södra distriktet beto­nar de konflikter med jordbruk, fiske, nalur- och kulturminnesvård som en eventuell alunskifferbrytning kommer att medföra. Lantbrukarnas riksför­bund släller sig helt bakom lantbrukarnas länsförbund i Skaraborgs län uttalande att uranbrytning i Ranstad är oförenlig med jordbruk och natur­vård. Förutom den jordbruksmark som förstörs genom den direkla bryt-

Prop. 1980/81:183

153

ningen kommer enligt Lantbmkarnas riksförbund etl mycket stort jord-bmksområde att förstöras av förorenat lakvatlen. Det är inte bara jordbm­kets intressen som berörs i dessa avseenden även andra intressen kommer att omöjliggöras.

8.11 Kalk för jordbruks- och miljövårdsändamål

I rapporten konstaleras att efterfrågan pä kalk bl. a. för jordbrukets och miljövårdens behov i framtiden kan förväntas öka starkt. Industriverket föreslås därför i samråd med Sveriges geologiska undersökningen, lant­bmksstyrelsen, naturvårdsverket och berörda länsstyrelser i elt riksper­spektiv närmare belysa de framtida anspråken och ge förslag till lämpliga områden för utvinning av kalksten och dolomit för andra ändamål än cemenltillverkning.

Samfliga remissinstanser som kommenterar förslaget tillstyrker. Re­missinstanserna är lantbruksstyrelsen, statens naturvårdsverk, statens in­dustriverk, länsstyrelsen i Kopparbergs län, mineralpoUtiska utredningen och Centerns ungdomsförbund i Kronobergs distrikt.

Statens industriverk framhåller att kunskaperna om kalkförekomsternas kvalitel är bristfälliga. Kvaliteten kan dessutom skifta kraftigt även inom en och samma förekomst. En utredning med uppgift att lämna förslag till lämpliga områden för utvinning måste därför bygga på omfattande under­sökningar. Av rapporten framgår inte om förslaget om en fördjupad kalk­stensutredning skall syfta till att tillgodose jordbmks- och miljövårdsända­mål eller om de skall omfatta samtliga användningsområden utom cement-Ull verkningen. I det senare fallet måsle kraven på undersökningarna ställas betydligt högre, inte minst med hänsyn till de krav på en högklassig råvara som måste ställas bl.a. av stålindustrin. För att undvika misshushållning med värdefulla mineralråvaror på motsvarande säll kan i vissa fall under­sökningar vara nödvändiga för att undvika alt fyndigheter av hög kvalitet utnyttjas för ändamål där kraven kan ställas lägre, t. ex. för miljövårdsän­damål. För genomförande av en ulredning fömtsätter industriverket elt aktivt deUagande från naturvårds- och lantbruksmyndigheter för atl fast­ställa behov både av geografiska belägenheter och av kvantiteter.

8.12 Riksöversikter för kvarts, kvartsit och kaolin

I rapporten konstateras att vissa råvaror, t.ex. kvarts och kaolin är av betydelse i den fysiska riksplaneringen främst med hänsyn till att de bl.a. förekommer i områden där utvinning skulle komma i konflikt med annan markanvändning av riksintresse. Med hänsyn till tänkbara konflikter med riksintresse erfordras riksöversikter som visar i vilka delar av landet rå­varor förekommer, vilka motstående intressen som föreligger och vilken efterfrågan som kan förväntas. Sådana översikter föreslås bli utarbetade

Prop. 1980/81:183

154

av industriverket i samråd med andra myndigheler för kvarts, kvartsii samt för kaolin. Riksöversikter kan i framtiden komma aU erfordras även för andra mineral.

Remissutfallet är posilivt vad gäller utarbetandet av riksöversikter för kvarts, kvartsii och kaolin. Statens naturvårdsverk, statens industriverk, Sveriges geologiska undersökning, mineralpoliliska utredningen och In-genjörsvetenskapsakademien tillstyrker eller har inget att erinra mot rap­portens förslag. Några instanser pekar pä olika förutsättningar att genom­föra förslaget. Statens industriverk utgår från aU riksöversiklerna avses utarbetade på befintligt geologiskt material, då de i annat fall skulle kräva prospekteringsinsalser eller annan form av fältundersökning och därmed ställa mycket omfattande krav på tids- och resursinsatser. Sveriges geolo­giska undersökning framhåller att utfallet av de föreslagna riksöversik­terna står i direkt proportion till del geologiska underlagsmaterialets kvali­tet. Beträffande valet av mineral som skall göras lill föremål för riksöver­sikter framhåller mineralpolitisku utredningen att det skall göras av den ansvariga myndigheten på mineralområdet. Statens industriverk fram­håller att verket inte har möjlighel att bedöma vilka mineral som med hänsyn till olika riksintressen eller av andra skäl är av särskill inlresse för den fysiska riksplaneringen. Industriverket pekar även på att andra mi­neral exempelvis nickel bör vara av intresse. I likhet med mineralpoUtiska utredningen anser Ingenjörsvetenskapsukudemien att valel av riksöver­sikler bör bli föremål för överväganden inom den ansvariga myndigheten på mineralområdet. Akademien anser att ersäuningsmaterial för vissa mineral, t. ex. sand och gms bör bli föremål för ytterligare studium.

8.13 Planering för regional grusförsörjning m. m.

För att tillståndsprövningen av takter skall bli effektiv frän hushållnings­synpunkt är det väsentligt att länsstyrelsen har tillgång till ett beslutsun­deriag som gör det möjligt att bedöma den enskilda takten i ett regionalt perspekfiv. I rapporten föreslås därför att regionala gmsförsörjningsplaner upprättas av länsstyrelsen varvid såväl alternativa förekomster på land -inkl. bergtäkter eller takter av grov morän - som förekomster i sjöar och hav bör behandlas. Planeringen beträffande gmsförsörjningen bör i första hand avse bristområdena Göteborg-Götaälvsområdet, delar av Blekinge och området mnt Bråviken.

Rapportens förslag om överväganden av gmsförsörjningen har bemötts posiUvt av samtliga remissinstanser som behandlar förslaget. Remissin­stanserna är riksuntikvurieämbetet, Lunds universitet, statens naturvårds­verk, statens industriverk, Sveriges geologiska undersökning, domänver­ket, ett I5-tal länsstyrelser och ett 10-tal kommuner. Flera remissinstanser hänvisar fill förslag lämnade av naturvårdskommittén samt industriverkets utredning om gms och sand på land och i hav.

Prop. 1980/81:183

155

Statens naturvårdsverk framhåller atl genomförs de av nalurvärdskom­mitlén föreslagna regionala inventeringarna av täklmaterial kommer områ­den med brist på naturgrus all prioriteras. Skulle kommitténs förslag inle förverkligas bör ändå dessa områden inventeras och resurshushållnings-planer upprättas. 1 dessa bör redovisas möjligheterna alt använda ersätt­ningsmaterial för naturgrus. Naturvårdsverket kommer alt verka för all sådana ulredningar kommer till stånd. Sveriges geologiska undersöknig anser att gmsförsörjningsplaner inle bör begränsas till rapportens utpe­kade områden utan bör utarbetas för flertalet större lälortsregioner. Sveri­ges geologiska undersökning anser vidare att genomförandel av rapportens förslag kräver atl kunskaper om tillgångarna förbättras. Regionala invente­ringar i den omfattning som nalurvärdskommitlén rekommenderat är etl viktigi led härför. I enlighel med industriverkets förslag bör dessa invente­ringar genomföras med Sveriges geologiska undersökning som huvudman pä grund av verkets myndighetsansvar och erfarenhet av dylika uppgifter.

Lånsstyrelsen i Jönköpings län framhåller atl frågan om gmsförsörj-ningsplan har tagits upp i bl.a. Jönköpings, Tranås och Gislaveds kom­muner. Åven om det i dag inle är någon brist på grus och sand inom länet kan lokala försörjningssvårigheter uppkomma. Gjorda grusinventeringar bör enligl länsstyrelsen kompletteras och gmsförsörjningsplan bör upprät­tas för hela länet. Trollhättans kommun anser atl behovet av planering för alt främja hushållning med sand och grus är påkallad. En särskild planering bör även gälla krossat stenmaterial i trestadsregionen. Tillgången är enligt kommunen begränsad inom området särskilt mot bakgrund av möjligheten att producera krossmaterial från miljö- och transporlsynpunkt lämpligt placerade anläggningar. Kommunen anser alt förslaget i betänkandet om länsstyrelsemedverkan i denna hushällningsfråga är lämpligt. Åven Lunds universitet menar atl det är viktigt att samla upplysningar om förekomsten av bergarter lämpliga för krossning som ersättning för naturgrus. Erfaren­hetsmässigt är sådana bergarter tämligen sällsynta. Behovet av planering av bergkrossmaterial påtalas även av statens naturvårdsverk, Sveriges geologiska undersökning, länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län samt Göteborgs, Trollhättans och Härnösands kommuner.

Förslag om kartering av havsområdenas sand- och grusförekomster har lämnats av industriverket i utredningen Grus och sand på land och i hav. I rapporten föreslås en kartläggning av sand- och grusförekomsterna i Katte­gatt, utanför Skånes sydkust, i Blekingeskärgården och i Gotska sjön för att göra en avvägning mot andra intressen.

Förslaget tillstyrks av Lunds universitet, statens industriverk, statens planverk, Sveriges geologiska undersökning, länsstyrelserna i Blekinge, Malmöhus samt Göteborgs och Bohus län och Uddevalla kommun.

Länsstyrelsen i Malmöhus län har ingen erinran mot betänkandets för­slag om en utredning rörande sand- och gmsförekomslerna uianför Skånes sydkust. Länsstyrelsen påpekar atl ett utredningsuppdrag i denna fråga

Prop. 1980/81:183

156

fömtsätter atl länsslyrelsen ges resurser för sin befallning med detla arbe­le. Med hänsyn lill att flerlalel intressenter som gör anspråk på delaktighet i områdets resurser kan det förväntas att utrednings- och avvägningsarbe­tet blir tidsödande.

För områden där en kartering redan skett, dvs. Öresund och området norr om Gotland, föreslås i rapporten en avvägning mellan sand- och grusulvinning och andra intressen. Arbetet bör ske inom ramen för det planeringsarbete som föreslås ske vid berörda länsstyrelser.

Rapportens förslag tillstyrks av statens naturvårdsverk, Sveriges geolo­gisku   undersökning,  fiskenämnden,   länsstyrelsen   och   landstinget Mulmöhus län samt Landskrona kommun.

Exempelvis framhåller fiskenämnden i Mulmöhus län all del är i hög grad angeläget atl, innan tillstånd till sandtäkl meddelas, undersökningar görs för all klarlägga inte bara sandens beskaffenhet ulan också de konse­kvenser takten skulle få på den marina miljön. I det sammanhanget fram­håller fiskenämnden att det underlag som f. n. föreligger för sådana bedöm­ningar är alltför dåligt. Resurser bör sättas in pä alt göra erforderliga inventeringar. Behovet av inventeringar framhålls även av länsslyrelsen 1 Göteborgs och Bohus län.

Flera remissinsianser framhåller att rapportens förslag inle bör genom­föras enbarl i de föreslagna områdena. Instanserna är länsslyrelsen i Göte­borgs och Bohus län, fiskeriintendenten i västra distriktet saml Göteborgs, Laholms, Falkenbergs och Varbergs kommuner. Liknande synpunkler lämnas beträffande andra områden av fiskenämnden i Södermanlands län, länsstyrelsen i Gävleborgs län och Hudiksvalls kommun.

9    Fritidsboende och turism

9.1 Markresurser för fritidsboende i inlandet

1 rapporten redovisas atl anspråken på mark för fritidsboende i inlandet kan komma att öka. Fritidsbebyggelsen kan enligl rapporten även i vissa inlandsområden komma i konflikt med annan markanvändning av riksin­tresse. Inom vissa områden i inlandet finns del därför anledning all vara restriktiv när det gäller utveckling av ytterligare enskild fritidsbebyggelse. Det gäller enligt rapporten främst inom områden som är av intresse för naturvården, kulturminnesvården och friluftslivet. I rapporten framhålls vidare att del är angelägel att kommunerna vid behov initierar en översikt­lig planering av markanvändningen i områden där fritidsbebyggelse kan förväntas uppkomma.

Övervägandena i rapporten har i huvudsak mottagits positivt. Remiss­yttrandena ger stöd för bedömningen att det finns goda möjligheter att lokalisera fritidsbebyggelse lill inlandet. Någon större efterfrågan har dock

Prop. 1980/81:183

157

enligt remissinstanserna inte förmärkts ännu. 1 remissyttrandena under­stryks också att fritidsbebyggelsen bör utvecklas planmässigt även i inlan­det.

När del gäller efterfrågan på mark för fritidsboende i inlandet redovisar vissa remissinstanser att efterfrågan har ökat. Del gäller länsstyrelserna i Kalmar och Mulmöhus län samt Vuggeryds och Ovanåkers kommuner. Länsstyrelsen i Kalmar län konstaterar atl etl visst ökat intresse för frilidsbosättning i inlandet kunnat märkas. Länsslyrelsen i Malmöhus län framhåller att anspråken under senare år har förskjutils till inlandet lill följd av bl.a. bristen på mark i kustområdena och behovet av att här reservera fillgänglig mark för rekreation. Under den allra senasle tiden har emellertid åter etl visst ökat intresse för kustområdet kunnat iakttas, i många fall i form av andelshusbebyggelse. Vaggeryds kommun anger att anspråken på mark för fritidsboende i inlandet har ökat och att del kan bli konflikter med andra markanvändningsintressen. Åven Ovanåkers kom­mun redovisar en ökad efterfrågan.

Ett par remissinstanser bedömer att det inte har skett någon efterfrä­geökning i inlandet. Det gäller bl. a. Värnamo kommun.

Tillgången på mark för fritidsboende i inlandet kommenteras i flera yttranden. Yttrandena, som alla ger stöd för rapportens bedömning, kom­mer från länsstyrelserna i Jönköpings, Kronobergs, Göteborgs och Bohus, Skaraborgs, Värmlands och Gävleborgs län. Länsstyrelsen i Kronobergs län anser att länet har goda möjligheter att ta emot ytterligare fritidsbebyg­gelse. Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län anser att åtskilliga områ­den i inlandsdelarna av länet lämpar sig för utveckling av enskild fritidsbe­byggelse. Styrelsen pekar dock på att avståndet till havet inte blir längre än att det även för dessa områden finns behov av bad- och båtplatser vid kusten. Länsstyrelsen i Skaraborgs län anser att det på många håll i länet kan ske betydande kompletteringar av fritidsbebyggelse fömtsatt att ex­ploateringen föregås av omsorgsfull planering. Utrymmet för enskild, spridd fritidsbebyggelse får däremot enhgt länsstyrelsen anses vara be­gränsat med hänsyn till permanentningsrisker, landskapsbildpåverkan och inverkan på jord- och skogsbmket. Länsstyrelsen i Värmlands län menar att markresurserna för fritidsbebyggelse i de norra delarna av länet tycks vara stora. Däremot är fillgången på mark vid Vänerkuslen mycket liten. Länsstyrelsen i Gävleborgs län menar att det särskilt i länets inland finns utrymme för en betydande utökning av fritidsbebyggelsen. De största anspråken riktas dock mot kusten och älvdalarna, där konflikterna med främst frilufts- och naturvårdsintressena kan bli betydande.

Vissa remissinstanser har uttryckt åsikter om lämpligheten av frifidsbe­byggelse i inlandet. Flertalet är positiva. Länsstyrelsen i Jönköpings län anser t. ex. att det är angeläget att planmässigt studera möjligheterna till fritidsbebyggelse i inlandsområden. Göteborgs kommun finner det önsk­värt att ökade möjligheter skapas till fritidsboende i inlandsdelarna av

Prop, 1980/81:183

158

Bohuslän och Halland. Däremot anser kommunen inle detta som så ange­lägel i t.ex. Göieborgs närregion. Fritidsbostäder i koloniträdgärdsform förordas i sådana områden. Norrtälje kommun anger alt en viklig ambition i arbetet med den kommunomfallande markdispositionsplanen är att ange lämpliga områden för fritidsbebyggelse i inlandet, inte bara med hänsyn till bevarandeintressen och areella näringar ulan också med tanke på kravet på god energihushållning vad gäller transporter och möjligheter att öka underlaget för glesbygdsbutiker med vikande kundunderlag. Svenska nu­turskyddsföreningen anser atl principen att lokalisera fritidsbebyggelsen till inlandet är riktig.

Några kommuner är iveksamma till fritidsbebyggelse i inlandet. Vur­bergs, Halmstads, Laholms och Falkenbergs kommuner menar säledes atl erfarenhetema i inlandet när det gäller slörre grupper av hus inte är enbart positiva. Det är t.ex. svårt atl hålla kostnaderna för brukarna på en godtagbar nivå.

Några remissinstanser har kommenterat principerna för planering av tillkommande fritidsbebyggelse i inlandet. Länsstyrelsen i Jönköpings lån pekar på att metoderna för översiktlig planering med inriktning på fritids­bebyggelse är outvecklade. Styrelsen anser atl man bör analysera erfaren­heterna av hittillsvarande planering i riktlinjeområden och primära rekrea­tionsområden. Metodanvisningar från centralt håll efterlyses. Länsstyrel­sen i Kalmar län anser att utvecklingen av fritidsbebyggelse i inlandet bör ske planmässigt, främst för att inte bebyggelsen skall komma i konflikt med skogsbrukels intressen, I första hand bör utbyggnad ske i anslutning till befintliga byar och bebyggelsegrupper för att ge ett för hela samhället gynnsamt resultat. Länsstyrelsen i Värmlands län anser en planering nöd­vändig inom flera av länets kommuner, där utrymme för ytterligare fritids­bebyggelse bedöms föreligga. Planeringen bör enligt länsstyrelsen ske på sådant sätt att ett eller några stora områden i kommunen avgränsas inom vilka en utveckling av fritidsbebyggelse bör kunna ske utan mer ingående reglering än allmänl hänsynstagande lill areella näringar och bevaran­deintressen. Därigenom menar länsstyrelsen att trycket mot mer värde­fulla områden ska minska. Östra Göinge kommun pekar på vikten av att vid planering av fritidsbebyggelse anpassa bebyggelseformerna till önske­målet att bevara och tillgodose andra intressen som landskapsbild, kultur­minnesvård, rörligt friluftsliv osv. Svenska naturskyddsföreningen anser att behovet av fritidsbebyggelse på olika sätt bör begränsas och att plane­ring och utformning av bebyggelsen biir ske efter ekologiska principer. Det innebär enligt föreningen bl. a. enkelt, marksnålt byggande med markarbe­ten och försöijning i samklang med de lokala naturfömtsättningarna. För­eningen anser att del behövs utvecklingsarbete inom området, och all den fysiska riksplaneringen bör ge riktlinjer för vilka villkor en resurssnål ekologiskt anpassad fritidsbebyggelse bör uppfylla.

Prop. 1980/81:183

159

9.2 Fritidsbebyggelse kring tätorterna

I rapporten framhålls all områdena nära de medelstora och större tätor­terna med goda rekreationsmöjligheler ofta har slor belydelse för friluftsli­vet och atl detta gör dem mindre lämpliga för utveckling av enskild fritids­bebyggelse.

Rapportens förslag stöds i remissyttranden frän Västerås och Gävle kommuner samt tandstinget i Gävleborgs län. Gävle kommun anser t.ex. att rekreationsområdena i tätorternas närhet blir särskilt belydelsefulla när knappheten på energi för rekrealionsresor blir större. Kommunen förutsät­ter i sin planering ingen ylterligare enskild fritidsbebyggelse inom en 15 km bred zon runt centrala Gävle.

I några remissyttranden redovisas en annan uppfattning än i rapporten. Statens naturvårdsverk menar sålunda atl det finns skäl som talar för alt det kan vara lämpligl att försöka utveckla former av fritidsbebyggelse som kan accepteras nära tätorterna. Verket pekar på alt kolonilrädgårdslik-nande bebyggelse med små boende- och tomtytor skulle kunna lokaliseras nära tätorter utan atl vara störande på naturmiljön eller det friluftsliv som utgår ifrån permanentbostäderna. Reskostnader och energiåtgång i sam­band med utnyttjande skulle därmed kunna minskas. Därigenom skulle också enligt naturvårdsverket många människors önskan om en närbelä­gen fritidsbostad för veckoslutsvistelse, arbete på tomt m.m. kunna upp­fyllas. Länsstyrelsen i Södermanlunds län har en liknande uppfattning, och framhåller att det är i städernas närhet som framtida former av fritids­boende kan behöva utvecklas, beroende på energibrist och kraven på markhushållning. Styrelsen påpekar att länet är rikt pä områden som av olika skäl bör bevaras. Expansionsmöjligheterna för fritidsbebyggelse är därför begränsade, och kompletteringar alternativt smågrupper av bebyg­gelse blir troligen ett huvudalternativ. Styrelsen pekar också på funktions­omvandlingen som ett problem som är svårt att bemästra. Länsstyrelsen anser därför att det behövs en medveten satsning på alternativa fritids­boendeformer. En möjlighet är samhällsägda stugbyar för uthyrning, en annan stugan på 25 m med egen odlingslott placerad på cykelavstånd från tätorten.

9.3 Fritidsbebyggelse i anslutning till Jord- och skogsbruk

I rapporten konstateras att i skogs- och jordbmksdominerade områden kan frifidsbebyggelsen komma i konflikt med de areella näringarna fill följd av olämplig lokalisering av fritidshusen. Om enstaka fritidshus eller fritids­hus i mindre gmpper lokaliseras i anslutning till befintlig bebyggelse eller på mindre produktiv mark behöver enligt rapporten något väsenfiigt in­trång i jord- och skogsbmket inte uppkomma. Fritidsbebyggelse främst i form av frifidshus för korttidsuthyrning kan ibland vara ett stöd fill jord-

Prop. 1980/81:183

160

bruksnäringen. Del gäller särskill i vissa skärgårds- samt glesbygdsområ­den. Oanvända jordbruksbyggnader kan till viss del användas som frilids-hus, vilkel kan vara till fördel bäde från landskaps- och bebyggelsevårds-synpunkt.

Till remissinsianser som ser positivt pä fritidsbebyggelse i anslutning till jord- och skogsbruket hör domänverket, som anser alt det genom invenle­ring och planering bör gå atl där tillgodose en evenluell efterfrågan på fritidsbostäder. I avfolkningsbygder kan det enligl verket ibland finnas goda möjligheter all komplellera ett äldre byggnadsbestånd med nya fri­tidsbostäder. Verket framhåller dock alt skogs- och jordbruksmark med god produktionsförmåga bör undvikas. Forskningsrådsnämnden anser att den spridda, enskilda fritidsbebyggelsen från naturskyddssynpunkt är alt föredra framför stora fritidsanläggningar, beroende på alt den för många människor är mer attraktiv och atl det inte innebär någon koncentrerad nednötning av naturen. Länsstyrelsen i Jönköpings län framhåller atl korl-tidsuthyrning av fritidshus och därtill knuten service är en sysselsättnings-och inkomstkälla, som bör tillvaratas i högre grad än hittills. Länsstyrelsen pekar särskilt på alt det i länet finns många glesbygdsområden där syssel­sättningen inom jord- och skogsbruket behöver kompletteras med annan verksamhet. Tranemo kommun har en liknande uppfattning. Nässjö kom­mun framhåller att såväl enstaka som gruppbyggda frifidshus bör tillåtas. Lantbrukarnas länsförbund i Kalmar och Kronobergs län menar att plane­ringen av fritidsbebyggelse bör iniiktas på att skapa bestående arbets­tillfällen i länets glesbygder. Förbunden framhåller särskiU uthyrningsstu­gor som en verksamhet som kan bidra till att skapa flera arbetstillfällen. En sluggmpp på 35 stugor skulle kunna bidra till att förbättra såväl syssel­sättning som inkomst för lantbmkare, lanthandlare och hantverkare, anser förbunden. Som andra fördelar nämner man att inslaget i miljön inte blir dominerande och att konflikterna med jordbmket blir mindre om inte husen avstyckas. Lantbrukarnas länsförbund i Östergötlands län har en liknande uppfattning. Näringslivets byggnadsdelegation anser rapportens förslag om fritidsbebyggelse i anslutning till jord- och skogsbmket värt att ta fasta på, och pekar på att en avfolkningshotad jordbmksbygd kan få ett väsentUgt stöd i fritidsbebyggelse, både ekonomiskt och när det gäller att vidmakthålla ett kulturlandskap.

Några remissinstanser är dock kritiska till rapportens förslag. Lant­bruksstyrelsen menar, att när det gäller uthyrningsstugor kan en anknyt­ning till lantbmksföretag vara ett lämpligt komplement. Riskerna för kon­flikter med lantbruksdriften bedömer styrelsen som små. Spridd enskild frifidsbebyggelse kan dock medföra konflikter med lantbruket som följd av jordbmkets omgivningspåverkan i form av lukt och buller. Annan fritids­bebyggelse än uthyrningsstugor bör därför enligt lantbmksstyrelsen inte 

lokaliseras i anslutning tiil befintlig permanent bebyggelse på landsbygden. 

Länsstyrelsen i Kronobergs län anser att gles fritidsbebyggelse kan vara

Prop. 1980/81:183

161

markkrävande och kan komma i konflikt med skogsbmkets, naturvårdens och det rörliga friluftslivets intressen om bebyggelsen lokaliseras olämp-Ugt. Tillkomsten av gles fritidsbebyggelse bör därför prövas planmässigt, anser länsstyrelsen. Länsstyrelsen i Kopparbergs län framhåller att en fortsatt utbyggnad för fritidsboende, särskilt i dess utspridda, enskilt ägda form, i allt större utsträckning kommer i konflikt med naturvårdens, kul­turminnesvårdens och skogsbmkets intressen. Lantbrukarnas länsförbund i Göteborgs och Bohus län framhåller att om ytterligare fritidsbebyggelse ska uppföras i Bohuslän, skall det ske i andra former än som enskild fritidsbebyggelse. Förbundet understryker särskilt att nytillkommande be­byggelse måste acceptera normal jordbmksdrift med de konsekvenser i form av specielU buller och lukt som kan uppstå.

9.4 Kommentarer till gällande riktlinjer för fritidsbebyggelsens utveckling

Gällande riktlinjer i den fysiska riksplaneringen för fritidsbebyggelsens utveckling får i huvudsak elt gott stöd i remissbehandlingen. Endast få erinringar lämnas. Statens naturvårdsverk anser t. ex. att de gällande rikt­hnjerna bidragU till att för viss tid begränsa en fortsatt privatisering av värdefulla rekreationsresurser. Därigenom har enligt verket en gmndläg­gande fömtsättning getts för boendeformer som gör områdena tillgängliga för ett störte antal människor och som innebär bättre hushållning med mark och ekonomiska resurser. Några remissinstanser ifrågasätter dock den fysiska riksplaneringens inriktning beträffande fritidsboende. Länssty­relsen i Göteborgs och Bohus län vill ifrågasätta den enligt styrelsen mycket restrikfiva inställningen till enskild fritidsbebyggelse i länet. Läns­styrelsen hävdar att den fritidsbebyggelse som har tillkommit under senare år i huvudsak har uppförts inom redan befintliga planområden, och att det inte kan påvisas att detta medför några betydande konflikter med friluftsli­vet. Länsstyrelsen menar vidare att skälet till att rekreationspolitiken inte kan fullföljas inte är den enskilda fritidsbebyggelsens markanspråk utan bristen på statligt stöd för utbyggnad av turist- och rekreationsanläggning­ar. Styrelsen pekar vidare på att en utbyggnad av fler enskilda frifidshus skulle dämpa prisutvecklingen. Forskningsrådsnämnden anser att restrik-fionema mot det enskilda friudsboendet har lett till att priserna har sfigit våldsamt och att vanliga människor av det skälet knappast har möjlighet aU skaffa fritidshus. Det har även enligt nämnden lett till att bebyggelsen blivit mer koncentrerad, vilket nämnden ser som negativt eftersom den blir oattraktiv för många människor och leder till starkt slitage på naturen. Särskilt pekar man på riskema för de känsliga vattendragen i fjällen av stora fritidsbebyggelsekoncentrationer. Slutligen anser forskningsråds­nämnden att de ökade transportkostnadema i samband med Qärrekreation talar för att man bör sträva efter att öka möjligheterna att skaffa billiga enskilt ägda fritidshustomter. 11    Riksdagen 1980/81. I saml Nr 183

Prop. 1980/81:183

162

Vid sidan av de ovan redovisade allmänna synpunkterna, lämnar en del remissinsianser synpunkter på riktlinjernas utformning i ohka områden.

Några remissinsianser tar upp problem i samband med fullföljandet av riktlinjerna för fritidsbebyggelsen. Länsstyrelsen i Östergötlands län anser att riksplaneringens planeringssyn vad gäller fritidsboende och turism har haft förhållandevis begränsad genomslagskraft. Länsstyrelsen menar att en huvudförklaring kan vara brisl på styrinstmment, och atl det därför tar lång tid för riktlinjerna atl slå igenom. Länsstyrelsen understryker bl.a. behovet av ekonomiska medel för att stödja tillkomsten av anläggningar för friluftsliv och alternativa fritidsboendeformer. Ulricehamns kommun anser att riktlinjerna för fritidsbebyggelsens utveckling inte fått någon större verkan beroende på avsaknad av effektiva styrmedel. Liknande synpunkter framförs av Vårgårda kommun. Svenska nuturskyddsförening­en anser att de uppställda riktlinjerna för frUidsbebyggelsen i praktiken inte fått någon större effekt. Föreningen anser det motiverat att det, med hänsyn till de lokala organens oförmåga alt bemästra utvecklingen, görs generella ingripanden vid strand-, kust- och Qällområdena på samma sätt som när det indispensabla slrandskyddel infördes.

Flera remissinsianser har diskuterat olika boendeformers lämplighet och förenlighet med riktlinjerna i den fysiska riksplaneringen för frifidsbebyg­gelsens utveckling.

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län är positiv till boende i andels-ägda frifidshus. Styrelsen ser andelsboendet som ett sätt att öka utnyttjan­det av fritidshusen och förväntar sig att fritidsboendekommittén ska finna lösningar på de juridiska och administrativa problem som är förknippade med ägandeformen. Stockholms handelskammare ifrågasätter om inte an-delsägda fritidsanläggningar och stugbyar är minst lika försvarbart som uthyrningsstugor.

Länsstyrelsen i Södermanlands län anser atl fritidshus med andelsägare visserligen kan användas en längre period under året men kan vara svåra att acceptera i primära rekreationsområden som Sörmlandskusten. Anled­ningarna är bl.a. de höga upplåtelsepriserna, den osäkra framtiden för andelssystemet och det begränsade antalet ägare till varje hus. Undersök­ningar visar enligt länsstyrelsen att andelshus ägs av dem som har hög inkomst, egen villa och eget fritidshus på annat håll. Länsstyrelsen i Malmöhus län finner att andelsägda fritidshus förefaller innebära ett högre utnyttjande än enskilt ägda fritidshus. Styrelsen anser emellertid ändå att bebyggelseformen kan ifrågasättas i områden med mycket begränsade utrymmen för det rörliga friluftslivet. Länsstyrelsen pekar också på att konkurtensförhållandena mellan stugbyar och andelshus inte är hell jäm­förbara på gmnd av skattesystemets konstruktion. Länsstyrelsen i Kop­parbergs län anser alt andelssystemels utveckling inom de primära rekrea­tionsområdena är tveksam ur såväl rekreations- som närings- och regional­politisk synvinkel. Systemet bör emellertid enligt länsstyrelsen kunna ac-

Prop. 1980/81:183

'

cepteras som en finansieringskälla för turistnäringens utveckling. Krokoms kommun anser aU andelshus inte är likvärdiga med ulhyrningsstugor ur rekreationspolitisk synvinkel.

När det gäller stugor för uthyrning finns en del kommentarer. Länssty­relsen i Södermanlands län anser aU samhällsägda stugbyar för korttids-uthyming är etl lämpligt alternativ lill det vanliga fritidsboendet. Lunds­tinget i Uppsala län menar atl i länet bör, med hänsyn lill närheten till tätorter, fritidsboendet styras över mot fritidshus för korttidsuthyrning, gäma som ett stöd för jordbruksnäringen. HSB menar aU det är fel atl kategoriskt förorda en bebyggelse i form av exempelvis stugbyar för uthyr­ning utan att samtidigt överväga hur en sådan bebyggelseform ska kunna göras ekonomiskt bärkraftig. Det är enligt HSB inte heller fillfredsställan­de utreu att det ur kommunal synpunkt skulle vara fördelaktigare med den typen av turism än en fritidsbebyggelse av mera traditionell karaktär.

Ett 20-tal remissinstanser tar upp behovet av statligt stöd fill olika slags rekreationsanläggningar. I många fall anser man att bristen på statliga insatser är orsaken till svårighetema att genomföra riksplaneringens syf­ten. Chalmers tekniska högskola anser att statligt stöd för uthyrningsstu­gor är ett viktigt led i styrningen av utvecklingen i områden för rörligt friluftsliv. Statens naturvårdsverk konstaterar att de planeringsåtgärder som vidtagits vad gäller fritidsbebyggelse inte har räckt till för att åstad­komma de alternativ som fömtsätts i form av stugbyar och motsvarande enkla anläggningar för övernattning. Framför allt är enligt verket finansie­ringsfrågan i stort sett olöst, en fråga som staten har huvudansvaret för. Sveriges turistråd konstaterar att det statliga stödet till anläggningar för frifidsboende och rekreation är otillräckligt. Ett ökat stöd skulle enligt turistrådet både gagna turismen och ge en bättre hushållning med mark och vatten. Länsstyrelsen i Östergötlands län konstaterar att ett omfattande utrednings- och planeringsarbete har genomförts av berörda kommuner och av länsstyrelsen, men att inga konkreta genomförandeåtgärder reali­serats. De sociala målen - rekreation för alla till en rimlig kostnad - är enligt länsstyrelsen fortfarande avlägsna. Kraftigt ökade stafliga insatser är enligt länsstyrelsen helt nödvändigt, inte bara för planering utan även för konkreta projekt. Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län anser att det är bristerna i den staUiga stödpolitiken som är orsak fill att de rekreationspoli-fiska målen ej har kunnat förverkligas. Länsstyrelsen menar aU kommu­nemas ansvar är att i första hand göra attraktiva områden tillgängliga för det rörliga friluftslivet. Anläggningarnas och boendeutbudets typ och stan­dard bör vad gäller de sociala aspekterna påverkas genom bidragspoliti­ken, anser länsstyrelsen. Utredningen om den stathga rekreations- och turistpolitiken framhåller att utredningen studerar och utvärderar olika stödformer. Landstinget i Västernorrlands län anser atl riksplaneringens riktlinjer saknar betydelse så länge resurser saknas för utbyggnad av alternativa former för frifidsboende. Landstinget finner det därför naturiigt

Prop. 1980/81:183

164

att det på en del håll inte längre upplevs som meningsfullt atl planera för boendeformer för vilka finansieringsresurser inte finns. Krokoms kommun anser att stödel lill turismen måste förbättras och inte koncentreras lill få utvalda områden. Kramfors kommun anser atl ökat statligt stöd för genom­förande torde krävas för att planeringen för turism och friluftsliv ska bli realistisk och meningsfull.

9.5 Övriga frågor vad beträffar fritidsboende

Problem i samband med ändring av bostäders användning har tagits upp i en del yttranden. Framförallt gäller det permanentbosältningen i fritids­hus.

Länsstyrelsen i Kristianstuds län konstaterar att flera kommuner i länet har försökt att motverka permanent bosättning i fritidsbebyggelseområden genom att begränsa tilläten byggnadsyla. Metoden är enligt länsstyrelsen inle tillfredsställande. Västerås kommun anser alt en fömtsättning för ell kommunalt engagemang i planering för fritidsbebyggelse är att använd­ningen för fritidsbruk kan garanteras. Fritidsbebyggelsen fär enligl kom­munen inte genom permanentning övergå till en oplanerad bostadsmark­nad med byggnader av lägre teknisk standard och med dålig kommunal service. Vaggeryds kommun har liknande synpunkter, och anser att för atl inte äventyra genomförandet av ett ökal fritidshusbyggande är det nödvän­digl att få ökade möjligheter att styra frilidsboendel. Möjligheterna alt styra permanent bosättning i fritidshus anser kommunen som en viklig fråga. Söderköpings kommun mienar att permanenlningen är ett problem som alltmer har tilltagit i omfattning. Kommunen anser att det från många synpunkter är angelägel atl kunna begränsa permanentboendet i rena fritidsområden. Vaxholms kommun anser att den ekonomiska belastningen på gmnd av skyldigheten att hålla social och teknisk service kan bli slor vid permanentning av fritidsbebyggelsen. Särskilt gäller detla i skärgården. Kommunen efteriyser åtgärder för alt styra utvecklingen.

Vad gäller den omvända frågan, övergång från permanent boende till boende på fritiden, framhåller Göteborgs universitet atl priserna på bostä­der längs Bohus- och Hallandskusten drivs upp av frilidshusköpare pä sådant sätt att det blir svårt för de bofasta atl stanna kvar i skärgården. De bofasta bör därför ges företräde till bostäderna i skärgården. Åre kommun hävdar att övergången från permanenlbostäder lill fritidshus är ell allvar­ligt problem i attraktiva turistområden.

1 några yttranden har man tagil upp VA-frågan som ett problem i sam­band med fritidsbebyggelse. Forskningsrådsnämnden anser att dagens VA-slandard hos fritidsbebyggelsen kan leda till avsevärda störningar om inte hårda krav slälls pä den tekniska utformningen. Fritidsbebyggelsen bör därför utformas med så slutna system som möjligt. Nämnden fram­håller särskilt fjällvattnen som känsliga för vattenföroreningar. Eftersom

Prop. 1980/81:183

165

myckel små föroreningar kan förstöra fjällvattnen borde vattenutsläpp enligt nämnden helt förhindras och icke vattenburna metoder användas. Uddevalla kommun hävdar att VA-frågornas lösning är elt stort problem särskilt vid exploatering för fritidsbebyggelse. Vattenbrist är sommartid redan nu etl stort problem vid kusten. Avloppsfrågornas lösning blir enligl kommunen ofta mycket dyrare på gmnd av de restriktioner som ligger pä recipienterna. Kommunen nämner Gullmarn som exempel. Lundstinget i Uppsula län omtalar atl vid norra Upplandskusten begränsas möjligheler­na till störte koncentrationer av fritidshus av brist på sötvatten.

Etl par remissinstanser diskuterar kunskapsunderlaget. Länsstyrelsen i Kopparbergs län tar upp lantmäteriverkets inventeringar av fritidsbebyg­gelsen, och kritiserar definitionen av strandnära bebyggelse. Länsstyrel­sen vill att definitionen endasi ska omfatta bebyggelse närmare stranden än 300m. Vidare framhålls att utvecklingen i de geografiska riktlinjeområdena bör följas upp särskilt, samt att resultat av inventeringarna borde redovisas på planeringskartan för överskådlighetens skull. Statistiska centralbyrån framhåller att samordningen mellan folk- och bostadsräkningen 1980 och den allmänna fastighetstaxeringen 1981 kan väntas ge bättre fömtsättning­ar än tidigare när det gäller att skilja permanenthus från fritidshus vid klassificeringstidpunkten. Härigenom förbättras möjligheterna att använda enbart registerbearbetningar av fastighetstaxeringsregistret för redovis­ning av frifidshusbebyggelse.

9.6 De primära rekreationsområdena

Rapportens behandling av de primära rekreationsområdena får uttryck­ligt stöd i yttrandena från beredningen för planering och samordning av stathga insatser för rekreation m. m.. Lantbrukarnas riksförbund och Sve­riges skogsägareföreningars riksförbund samt Skid- och friluftsfrämjan­det. Socialstyrelsen menar att det är värdefulU att områden har avsatts som primära rekreationsområden. Styrelsen understryker dock att dessa inte får innebära att rekreationsanläggningama nära tätortema försummas. Olika undersökningar har enligt socialstyrelsen visat att många människor på gmnd av bristande ekonomi, arbetsförhållanden etc. inte har möjlighet att utnyttja anläggningar på så stort avstånd från större befolkningscentra som de primära rekreationsområdena. Även statens råd för byggnads­forskning tar upp avståndsproblematiken. Rådet anser att om bil- och levnadskostnaderna fortsätter att stiga så återverkar det i hög grad på möjligheterna att ägna sig åt Qärrekreation liksom att ha ett avlägset lokaliserat fritidshus.

Länsstyrelsen i Kopparbergs län framhåller att det behövs en precise­ring av inriktningen av rekreations- och fritidsboendepolitiken. Länsstyrel­sen anser bl.a. att turistnäringen i väsentligt högre grad än fritidsboendet tillgodoser den fysiska riksplaneringens och regionalpolitikens krav, och

Prop. 1980/81:183

166

därför bör prioriteras i de delar av länet som har goda förutsättningar för turistisk utveckling. Lantbrukurnas riksförbund och Sveriges skogsägare­föreningurs riksförbund framhåller atl turistsatsningarna inte får bli för stora, och nämner som etl dåligt exempel satsningarna i Åre. Skälet till förbundens inställning är framför allt hänsyn till den bofasta befolkningen. Man bör istället salsa på det genuina svenska landskapet och den svenska kulturen. Förbunden menar att en ökad satsning bör ske på bygdeturism, vilken också bör bli billigare än storsatsningar på vissa orter. En sädan satsning bör också förbättra sysselsättning och service i glesbygderna.

Uppfattningen om bebyggelsens förmer i de primära rekreationsområ­dena varierar, framför allt vad gäller inslaget av enskild fritidsbebyggelse. Landstinget i Gävleborgs län anser atl en fortsatt kraftig exploatering av de primära rekreationsområdena bör undvikas. Landstinget i Västernorr­lands län menar att en fortsatt kraftig lillväxl av fritidshus inom vissa av landets primära rekreationsområden innebär ett hot mot områdenas natur-och rekreafionsvärden. Kumlu kommun menar alt huvudmålet för fritids­boende och turism är en för alla medborgare likvärdig tillgång till fritids­bostäder och turistanläggningar i attraktiva områden. Samhället bör därför enligt kommunen verka för att utbyggnaden av anläggningar för friluftsliv och turism i attraktiva områden inriktas på att kollektiva boendeformer prioriteras framför enskilda fritidsbostäder. LO framhåller att kollektiva rekreationsanläggningar måste ges företräde i de primära rekreationsområ­dena framför de privata och kommersiella intressen som snabbt håller på att etablera sig.

En något mer positiv uppfattning när det gäller enskild frifidsbebyggelse i primära rekreationsområden redovisas av ett par kommuner. Enköpings kommun anser det angeläget att tillkommande fritidsbebyggelse i det pri­mära rekreationsområdet vid Mälaren sker i form av stugbyar. Kommunen anser emellertid att det finns möjlighet att på lämpliga ställen inom Mälar­områdel planlägga för fritidsbebyggelse av begränsad omfattning. Krum-fors kommun hänvisar till utredningen om Höga kusten, och framhåller att en utbyggnad av frifidsbebyggelse, eventuellt kopplat till andra former för fritidsboende och rekreation, skulle kunna berika landskapsupplevelser och vara en fillgång för turism och friluftshv, och samtidigt innebära hushållning med markresurserna.

Ett 10-tal remissinstanser understryker behovet av statliga insatser för att förverkliga syftet med de primära rekreationsområdena. Rekreations­beredningen anser att ett statligt investeringsstöd för anläggningar i de primära rekreationsområdena är en helt nödvändig åtgärd för att klara genomförandet av områdenas utvecklingsprogram. Länsstyrelsen i Krono­bergs län framhåller att så länge finansieringsmöjligheterna för olika former av anläggningar är dåliga torde få konkreta projekt komma till stånd i de primära rekreationsområdena. Det fordras därför enligt länsstyrelsen någon form av statligt stöd fill de primära rekreationsområdena. Särskilt

Prop. 1980/81:183

167

angeläget är det enligt länsstyrelsen med etl statligt stöd för byggande av regionala leder för vandringar etc. Landstingei i Göieborgs och Bohus län framhåller att det måste skapas klarhet när det gäller vilket statligt stöd som kan utgå till de anläggningar som föreslås i planeringen. Särskilt framhåller landstingei atl det måsle vara naturligt atl staten engagerar sig i de primära rekreationsområdena, där utvecklingen av turism och rekrea­tion är ett riksintresse. Kristianstads kommun anser det naturligt atl slaten bidrar med medel för uppbyggnad av turistanläggningar som vandrarhem och stugbyar i de primära rekreationsområdena, med hänsyn till alt staten har tagit initiativ till planeringen av dessa. Tingsryds kommun anser all statsmaktemas engagemang i de primära rekreationsområdena är för svagt. Statsmakterna mäste enligt kommunen ge stöd till verkställighetsät­gärder. 1 annat fall lägger kommunen ned sin planering. Del krävs högre statsbidrag till uppförande av anläggningar, driftstöd, stöd till upprustning av vägnätet, högre belopp till markförvärvsfonden samt ätgärder för att stimulera korttidsuthyrning av fritidsstugor. LO anser det angelägel att medel ställs till förfogande för att utveckla anläggningar i de primära rekreationsområdena som medverkar till att de sociala målen för rekrea­tionspolitiken uppfylls.

Många synpunkter har lämnats på urvalet och avgränsningen av de primära rekretationsområdena. Ofta föreslås ändringar i gränsdragningen.

10   Skydd och utnyttjande av sötvattenresurser

10.1    Allmänna synpunkter

Remissinstansema uttalar sig genomgående positivt till all vatlenplane-ringsfrågor ges en ökad betydelse i den fysiska riksplaneringen.

10.2    Anspråk och tillgångar

I rapporten påpekas att de slora anspråken på vatten kommer från industri och kommuner men att industrins anspråk minskal under senare

o

ar.

Malmöhus läns landsting anför, att efter en period med kraftig ökning av hushållens och industrins vattenförbmkning har en stagnation inträtt under senare år. Vattentillgångarna i länet räcker därför f. n. till för dessa ända­mål. Under senare tid har emellertid nya krav ställts på länets vattentill­gångar. Det är bl. a. krav på bättre och jämnare vattentillgång för fisket och naturvården och önskemål om mindre variationer i sjöarnas vattenstånd. Därtill kommer ökade anspråk för bevattning till växtodlingen.

Enligt Vattenvärnets uppfattning bör utvecklingen ledas i riklning mol en förbättrad hushållning med vattenresurserna.

De stora sjöamas mycket stora betydelse för försörjning med konsum­tionsvatten framhålls av länsstyrelserna i Stockholms, Uppsala, Värm-

Prop. 1980/81:183

168

lands och Örebro län, Uppsala läns lundsting, Slockholms, Enköpings, Askersunds och Karlstads kommuner m.fl. Flera remissinsianser, bl.a. länsstyrelsen i Södermanlands län. anser alt skyddet av vattentäkter behö­ver förbättras. För de stora sjöarna behövs enligt vissa remissinsianser en bättre reglering av fartygstrafiken med fariigt gods.

Frägor kring jordbrukets ökade användning av vatten för bevattningsän­damål behandlas av relativt mänga remissinstanser. Lantbruksstyrelsen anför atl bevattning inom jordbruket har slor ekonomisk betydelse i områ­den där nederbörden och jordarnas vattenhållande kapacilel är för liten för atl under torrperioder täcka växternas vattenbehov. Styrelsen anför att uttag ur vattendragen lokalt kan medföra olägenheter. Genom olika åtgär­der kan enligt slyrelsen variationerna i del naturliga vallenflödet utnyttjas för att öka tillgången på vatten under torrperioder.

Lantbrukarnas riksförbund menar att jordbmkets anspråk på bevattning kommer att öka och att detta kan leda till konflikter med andra inlressen. Enligt förbundet bör det vara möjligt all möta den förväntade ökningen av jordbmksbevattning genom att anlägga dammar.

Fiskenämnderna i Kalmar, Göteborgs och Bohus och Malmöhus län, länsstyrelserna i Kristianstads och Hallands län, tekniska högskolan i Stockholm, Kooperativa förbundet och Sveriges fältbiologiska ungdoms­förening pekar på de problem som jordbmkets anspråk på sötvatlenresur-serna medför. Främst 

\is

sa

fiskenämnder men även länsstyrelserna i Kris­tianstads, Malmöhus och Hullanäs län pekar på den intressekonflikt med främst fiske som ett ökat uttag för konstbevattning medför. Särskilt fram­hålls riskerna för de vattensystem som hyser värdefulla havsörings­bestånd.

Länsstyrelsen i Hullands län fömtsätter att en planering som innebär kontroll och tillståndsgivning vad gäller jordbrukets vattenuttag i dagvat­tentäkter kommer till stånd. Åven andra remissinstanser anser att jordbm­kets vattenanvändning bör planeras och regleras bättre än vad som sker f n.

Överbefälhavaren anser att försvarets verksamhet och behov inle ägnats särskild uppmärksamhet i rapportens avsnitt om sötvatten. Överbefälha­varen framhåller nödvändigheten av att försvarets ohka grenar kan utnytt­ja riskområden över vatten för skjutfält, skjutplatser och skjutmål.

Vattenöverdomstolen ifrågasätter det berättigade i att driva fram utbygg­naden av känsliga mindre vattendrag och samtidigt inta en reslrikfiv håll­ning till fortsatt utbyggnad av större vattendrag, där utbyggnaden relativt sett gör mindre skada och ger större energiutvinning fill mindre kostnad. Under alla förhållanden bör enligt vattenöverdomstolen samordningen av utbyggnad av mindre vattendrag och bevarandeintressena ytterligare bely­sas under det fortsatta planeringsarbetet. Även Svenska naturskyddsför­eningen anser att samhället på lämpligt sätt måste skaffa sig kontroll över byggandet av s. k. minikraftverk, bl. a. därför att det i många fall är osäkert om utnyttjandet av en fallsträcka fordrar domstolsprövning.

Prop. 1980/81:183

169

Statens naturvårdsverk och länsstyrelsen i Kristiunstuds län tar avstånd från rapportens resonemang om utspädningsanspråk. Naturvårdsverket anför att genom att frångå en utspädningsfilosofi och i stället gå in för rening av avloppsvatten har en avsevärd förbättring av förhållandena i vattenmiljön erhåUits.

Tekniska högskolan i Stockholm påpekar att försurningen och dess följdeffekter f. n. är ett av de svåraste regionala vattenkvalitetsproblemen. Denna synpunkt delas av ett stort antal remissinstanser. Utlakningen av näringsämnen från i första hand jordbmksmark är ett kvalitetsproblem som påtalas av flera remissinstanser bl.a. vattenöverdomstolen. Särskilt har riskerna för påverkan av gmndvattenkvahteten bl. a. i form av höga nitrathalter kommenterats av remissinstanserna.

I rapporten konstateras att Sverige i jämförelse med flertalet andra länder i Europa har mycket stora vattentillgångar. Vattnets ojämna geogra­fiska fördelning liksom också fördelningen över årstiderna samt de olika anspråk som riktas mot vattenresursema medför dock vattenhushållnings­problem i vissa områden.

Ingenjörsvetenskapsakademien anför att tillgången till sötvatten såväl för industriella ändamål som för bebyggelse i många områden, t. ex. på västkusten, har visat sig vara en knapp resurs och att detta förhållande inte har uppmärksammats tillräckligt i flera fall. Det är därför enligt akademien viktigt att dessa frågor har lyfts fram i rapporten.

Behovet av förbättrat underlagsmaterial och utökade kunskaper om sötvatten framhålls särskilt av Sveriges meteorologiska och hydrologiska institut, länsstyrelsen i Kristianstads län. Svenska naturskyddsföreningen och SACOISR.

Sveriges meteorologiska och hydrologiska institut framhåller vikten av att den hydrologiska datainsamlingen förbättras och att ett hydrologiskt kartmaterial anpassat för planeringsändamål snarast tas fram. Institutet påpekar vidare att arbete har inletts vid institutet med datoranpassad presentation av hydrologisk information lämpligt att ingå i en FRP-data-bank.

Sveriges geologiska undersökning. Vattenvärnet, länsläkarorganisa­tionen i Örebro län och Svenska hälso- och sjukvårdens tjänstemannaför­bund understryker behovet av en omfattande inventering och kartläggning av gmnd vattenförhållandena. Länsstyrelsen i Gävleborgs län framhåller värdet av hydrologiska prognosmodeller för att beräkna riskerna för höga vattenflöden i översvämningsbenägna vattensystem.

10.3 Ansvarsfrågor och former för vattenplanering

De remissinstanser som kommenterar frågorna instämmer i stort i rap­portens bedömning att planering för vård och utnyttjande av vatten bör samordnas med markanvändningsplaneringen. Länsstyrelsen i Malmöhus

Prop. 1980/81:183

170

län, fiskenämnden i Skaraborgs län, forskningsrådsnämnden. Vattenvär­net och Lantbrukarnas länsförbund i Uppsala län anser att en bättre samordning behövs mellan mark- och vattenplanering. Enligt länsstyrelsen i Malmöhus län är vattenresursanvändningen i Skåne sä intimt samman­kopplad med markanvändningsfrågorna att en mera integrerad form av "naturtesursplanering" bör utvecklas. Svalövs, Finspångs och Degerfors kommuner, fiskenämnderna i Skaraborgs och Örebro län påpekar att inventering och planering av sötvattentillgångarna bör ingå som en del i kommunernas översiktliga planering. Länsstyrelsen i Skaraborgs län me­nar att ett sätt att få problemen överskådliga och hanterbara är att koncen­trera planeringsarbetet på kvantiletsfrågor.

Beträffande ansvar för vattenplaneringen finns mycket olika uppfatt­ningar mellan remissinstanserna.

Vattenvärnet anser det nödvändigt att samhället skyndsamt skaffar sig inslmmenl för en effektiv vattenplanering. Det erfordras enligt Vattenvär­net en ändamålsenlig lagstiftning för att reglera och fördela vattenflödet. För att få till stånd ett konstruktivt arbete beträffande vattenplanering är bildande av vattenförbund en vikfig del anser bl.a. vattenöverdomstolen och landstinget i Uppsala län.

Länsstyrelsen i Koppurbergs län anser alt möjlighelerna atl fä med alla intressenter utefter störte vattendrag måste förbättras. Svenska kommun­förbundet, Landskrona och Karlskrona kommuner skriver uttryckligen att ansvaret för vattenplaneringen bör ligga hos kommunerna. Enligt länssty­relsen i Skaraborgs län är primärkommunerna endast i undantagsfall den lämpligaste huvudmannen. I allmänhet torde särskilda flodområdesvisa planeringskommittéer behöva bildas där de olika vatlenanvändningsintres-sena är företrädda. Länsstyrelsen i Östergötlands län och Degerfors kom­mun anser att vattenplaneringen bör ske i nära samarbete mellan länssty­relser och kommuner. Ansvaret för vattenplaneringen bör huvudsakligen ligga hos länsstyrelsen anser länsstyrelsen i Uppsalu län och Lidköpings kommun.

10.4 Behov av planmässig vattenanvändning

I rapporten konstateras att det i merparten av landels avrinningsområ­den inte finns sådana problem aU särskilda planeringsåtgärder är motivera­de. Inom vissa områden är dock vattenproblemen så komplicerade att långsiktiga och planmässiga åtgärder för vård och utnyttjande av vattenre­sursema är angelägna. I rapporten behandlas ett antal områden där vatten­problemen förefaller särskilt svåra.

I avvaktan på vattenplaneringsutredningens betänkande tar flertalet re­missinstanser inte definitiv ställning till behovet av vattenplanering. Re­missinstanserna instämmer dock preliminärt i behovet av vaUenplanering för de områden som anges i rapporten. Behov av vattenplanering även för områden som inte behandlas i rapporten påtalas av remissinstanserna.

Prop. 1980/81:183

171

Vattenöverdomstolen, lantbruksstyrelsen, statens nuturvårdsverk, Sve­riges geologiska undersökning. Svenska naturskyddsföreningen, SACOI SR, Vattenvärnet och Lantbrukarnas riksförbund instämmer i rapportens bedömningar av planeringsarbetet.

Lantbrukarnas riksförbund inslämmer i rapportens förslag om atl lång­siktiga och planmässiga åtgärder vidlas och att dessa föregås av etl ål-gärdsprogram som samordnas med den regionalpolitiska och fysiska riks­planeringen. Statens naturvårdsverk anser att ett generellt uppdrag om åtgärdsprogram för de områden som anges i rapporten bör vänta i avvak­tan på behandlingen av vattenplaneringskommitténs förslag. Naturvårds­verket menar samtidigt att problemen i ett begränsat anlal områden är av sådan art och omfattning att ett planeringsarbete syns nödvändigl redan nu. Naturvårdsverket anser därför det vara befogal atl länsslyrelserna i berörda län ges uppgiften att närmare precisera behovel av vattenplane­ring.

Lantbruksstyrelsen påpekar att de områden som angivits i rapporten täcker de områden där planeringsbehovet frän lantbrukssynpunkt är störst. Vattenvärnel anser alt det i första hand behövs en vattenplanering för landets stora jordbruksområden. Länsstyrelsen i Södermanlands län finner det specielll vikfigt atl planera vattentillgångarna nära de större tätorterna.

Fiskeristyrelsen delar inte rapportens bedömning av planeringsbehovet och anser med stöd i flera fiskenämnders och fiskeriinlendenlers yttran­den att de allra flesta av landets vattenavrinningsområden kräver en hushållningsplanering för att lösa befintliga problem och för atl säkerställa erforderliga fiskemöjligheler i framtiden.

Rapportens förslag avstyrks uttryckligen endasi av Näringslivets bygg­nadsdelegation, som anser att problemens mångfald och svårighetsgrad i sig inte motiverar ytterligare planeringsarbete. Delegationen framför all intressekonflikter bör regleras inom ramen för befinllig speciallagstiftning.

Lunds universitet anser alt det finns skäl atl diskutera vilka målsättning­ar som tänks bli vägledande för vattenvårdsarbetel i de delar av landel där planeringsbehoven inte har bedömts vara särskilt stora. Universitetet an­för att det i många fall torde vara lämpligt att - där en omfattande vattenresursplanering inte kommer i fråga - inrikta arbelel mot en s.k. vattenkvalitetsplanering.

Som alternativ fill en omfattande vattenplanering - för vilken konkreta metoder ännu ej föreligger - hänvisar vattenöverdomstolen till möjlighe­ten atl genom vattenförbund samordna tillåten vattenanvändning och minska skadeverkningarna av denna. Vattenöverdomstolen påpekar att lagstiftningen inom området bör göras effektivare.

Prop. 1980/81:183

172

10.4.1 Geografisk genomgång

1 rapporten påpekas att områdena med vattenproblem kan delas in i större områden där problemen ofta är knutna till markanvändningen, sjöar av stor betydelse för dricksvattenförsörjningen och vattendrag med lokalt särskilt uttalade problem av skilda slag.

Till den första kategorin hör Skåne, Öland och Gotland. Inom den andra kategorin återfinns Vänern, Göta älv, Mälaren, Hjälmaren, Vättern-Mo­tala ström och Bolmen. Till den tredje kategorin räknas bl.a. Fyrisån, Svartån-Kumlaån, Hedslrömmen-Kolbäcksån, Tidan, Viskan och Mör­mmsån.

Skåne

I rapporten påpekas att behovet av vattenplanering närmare behöver preciseras med hänsyn till den komplicerade vattenresurssituationen i Skåne och att eventuella samband med arbetet med markhushållningspro-grammet därvid bör beaktas.

Landskrona, Östra Göinge och Kristianstads kommuner, Norra Skånes kommunalförbund, fiskenämnden i Kristianstads län, länsstyrelserna i Kristianstads och Malmöhus län och Malmöhus läns landsting inslämmer i stort i rapportens bedömning av vattenplaneringsbehoven för Skåne.

Länsstyrelsen i Kristianstads län påpekar all det inom vissa delar av länet råder stor konkurrens om vattenfillgångarna. Särskilt uttagen för lantbmksbevattning har ökat starkt under senare år. Under torrår medför uttagen stora problem särskilt i de mindre vattendragen. En överexploate­ring av gmndvattentillgångarna innebär bl.a. grundvattensänkning samt ökad föroreningsrisk. Områden med särskilt uttalade problem är Kristian­stadsslätten, Bjärehalvön och Skräbeåns avrinningsområde. Länsstyrelsen anser att valtenproblemen inom länel lorde vara av den omfattningen att åtgärds- och hushållningsprogram bör upprättas för samtliga huvudvallen-drag och flertalet biflöden. Av länets åar anser länsstyrelsen att problemen är störst beträffande Vegeån och Rönneån.

Enligt länsstyrelsen i Malmöhus län är vattenresursanvändningen i Skå­ne så intimt sammankopplad med markanvändningsfrågorna att någon form av naturtesursplanering bör utvecklas och atl interkommunal sam­verkan är angelägen i en sådan utvecklad planeringsverksamhet. Malmö­hus läns landsting och länsstyrelsen i Kristianstads län anser atl del är nödvändigt att få en bättre bedömning av vattentillgångarna i länet, särskilt ifråga om gmndvatten och att säkrare behovsprognoser utarbetas. De mindre vattendragens betydelse som reproduktionsområden för fisk fram­hålls av flera remissinstanser.

Mörmmsån

I rapporten påpekas att behoven av planering behöver närmare preci­seras för Mörmmsåns avrinningsomräde och eventuella samband med planering av Hanöbuklen belysas.

Prop. 1980/81:183

173

Växjö och Tingsryds kommuner, länsstyrelsen i Blekinge län, lantbruks­nämnden i Kronobergs och Blekinge län instämmer i rapportens bedöm­ning av behovet av vattenplaneringen för Mörmmsån.

Länsstyrelsen i Blekinge län anför att vattenproblemen i Blekinge län torde vara av den omfattningen att även andra vattendrag fordrar en planering för ett rationellt utnyttjande. Denna planering är även väsentlig för utnyttjande av skärgårdsområdena.

Länsstyrelsen i Kronobergs län påpekar att det inte finns någon samlad plan för vattenutnyttjandet inom Mörmmsåns avrinningsområde, men att förhållandena i Mörmmsån är relativt väl kända bl.a. tack vare den verk­samhet som Mörmmsåns vattenvårdsförbund bedriver sedan 1960-talet.

Öland

Länsstyrelsen i Kalmar län påpekar att de problem som påtalas i rappor­ten sedan länge har uppmärksammats av kommunema och länsstyrelsen. Länsstyrelsen anför att en följd av den bristande vattentillgången på Öland och en ökande odling av sådana specialgrödor som kräver bevattning har blivU att det nu byggs dammar för att ta tillvara ytavrinningsvatten och borras bmnnar för att få upp gmndvattnet. Detta har blivit ett så stort problem att enligt länsstyrelsen någon form av tillståndsplikt bör införas. Bevattningsföretagen måste samordnas inbördes och med andra anspråk som ställs på de begränsade sötvattenresursema.

Mörbylånga kommun noterar att kommunen under de senaste åren arbetat med vattenförsöijningsproblematiken och att detta arbete har varit framgångsrikt. Vattentillgången har härvid enligt kommunen konstaterats vara betydligt bättre än vad tidigare utredningar visat. Kommunen är medlem i Sydostvatten AB som arbetar för att överföra vatten från fastlan­det till Öland. De möjligheter som ligger häri bör enligt kommunen helt klart medtagas vid en bedömning av vattensituationen på Öland.

Gotland

Gotlands kommun, fiskenämnden i Gotlands län och fiskeriintendenten i östra distriktet instämmer i förslaget i rapporten att behovet av vattenpla­nering för Gotland behöver preciseras.

Gotlands kommun påpekar att en framträdande fråga i Gotlands framti­da vattenförsörjning kan bli transport av vatten mellan olika delar av ön för olika ändamål samt anläggande av dammar för uppsamling av ytvatten. Kommunen framhåller att en långsiktig planering med avseende tillgång och behov av sötvatten är särskilt angelägen på Gotland. Fiskeriintenden­ten i östra distriktet påpekar att bevattningsbehovet redan idag innebär stora konfliktrisker med fiskevårdsintresset. Särskilt uttalat är detta på Gotland, som har ett antal skyddsvärda och synnerligen känsliga åar och bäckar med bestånd av havsöring. 1 den pågående vattenplaneringen vid länsstyrelsen studeras olika intressenters behov av vatten.

Prop. 1980/81:183

174

Mälardalen - Mälaren, Hjälmaren, Fyrisån, Kolbäcksän, Hedströmmen, Kumlaån, Täljeän, Närkes Svarta

I rapporten påpekas att en planering för utnyttjande och vård av Mäla­rens vattenresurser i första hand behöver värna om Mälaren som läkt för hushållsvatten. Vidare konstaleras att inom vissa avrinningsområden i Mälardalen finns akuta problem bl. a. Fyrisån. Arbete med vattenplanering för Mälarens avrinningsområde har påbörjats av Mälarkommillén i samar­bete mellan berörda länsstyrelser och kommuner. Enköpings, Hallsbergs och Västerås kommuner, luntbruksnåmnden i Stockholms län, länsstyrel­serna i Stockholms, Uppsala, Södermanlands och Västmanlands län samt Fyrisåns vattenvårdsförbund tillstyrker uttryckligen förslaget i rapporten att behovet av vattenplanering för Mälarområdel behöver preciseras.

Enköpings kommun anser alt del är myckel angeläget att en planering av Mälarens vattenresurser utförs och att denna i första hand tar hänsyn till Mälaren som leverantör av hushålls vatten. Uppsala läns landsting fram­håller att Mälarens vattenresurser kommer att bli av stort intresse i framti­den för både Uppsala och de södra länsdelarna.

Länsstyrelsen i Stockholms län påpekar, att trots stora ansträngningar att minska utsläppen av organiska ämnen och närsalter till Mälaren och innerskärgården är belastningen av avloppsvatten av stor omfattning. Länsstyrelsen menar att som underiag för ställningstaganden till vilka miljövårdskrav som bör ställas på enskilda utsläpp bör målsättningar om miljökvaliteter fastläggas för olika delområden. Ett sådanl arbete bör ingå som en del i den planering för Mälaren och skärgårdsområdet som föreslås i rapporten. Behov av reglering av fartygstrafik med miljöfarligt gods påpekas av bl.a. generaltullstyrelsen och LO-distriktet i Stockholm. Ge­neraltullstyrelsen framhåller att transportema i Mälaren bör uppmärksam­mas på motsvarande sätt som skett belräffande Vänern.

Länsstyrelsen i Södermanlands län anser att farhågorna om att Mälarre­gionen skulle vara ett bristområde under torrare perioder förefaller något överdrivna. Länsstyrelsen anser dock att en vattenförsöijningsplan för hela länet bör utarbetas.

Länsstyrelsen i Västmanlands län och Arboga kommun påpekar att Arbogaåns avrinningsområde också bör betraktas som ett område med stort planeringsbehov. Kommunen påpekar bl.a. de skador som uppstår till följd av åns översvämningar. Länsstyrelsen i Västmunlands län påpe­kar att Mälarkommillén som ett led i att närmare precisera behovet av vattenplanering har genomfört en probleminventering av Hedströmmens avrinningsområde i samråd med berörda intressenter. Ett liknande arbete berör Fyrisån.

Länsstyrelsen och landstinget i Uppsala län samt Fyrisåns vattenvårds­förbund anser det nödvändigt att åtgärdsprogram upprättas för Fyrisåns vattensystem med hänsyn till de stora anspråk som riktas mot Fyrisåns vatten. Länsstyrelsen anser också att planmässiga åtgärder är aktuella för

Prop. 1980/81:183

175

norra och östra delarna av länel inom vilka tillgångarna redan nu är intecknade.

Vänerområdel - Vänern, Göta älv, Tidan

I rapporten påpekas att det vid planering av Vänerns vallenresurser är av särskild vikt att vattnet hålls i sådant skick att del även framledes kan användas som konsumtionsvatlen. Detta innebär att stor hänsyn fill vat­tenfrågorna bör tas vid planering av markanvändningen kring Vänern och i Göta älvs dalgång. Särskilda planeringsinsatser har aktualiserats för Ti­dans avrinningsområde där konkurrensen mellan olika intressen är slark.

Lidköpings, Skövde och Trollhättans kommuner, länsstyrelserna i Göte­borgs och Bohus, Älvsborgs, Skuraborgs och Värmlunds län inslämmer uttryckligen i rapportens förslag att behovet av vallenplanering behöver preciseras för Vänerområdel.

Flera remissinstanser pekar på Vänerns stora betydelse som dricksvat­tenresurs och de risker för vattenkvaliteten som fartygstransporter med farligt gods utgör. Högskolun i Karlstad påpekar alt etl haveri med miljö­farlig last i Vänerbassängen kan få ödesdigra konsekvenser för mycket lång tid framöver.

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län anser atl länet i flera avseen­den tillhör den kategori av områden i landet där vattenproblemen till stora delar hänger samman med markanvändningen och au det finns ett stort behov av en åtgärdsinriktad planering av de på många håll knappa vallen­resurserna.

Vänersborgs kommun, länsstyrelsen och lantbruksnämnden i Skara­borgs län anser att behoven av planering för Tidan är väldokumenterade. Enligt länsstyrelsen gäller problemen i Tidan i första hand konkurrens om vattenkvantiteten för bl.a. bevattning och vattenkraft. Länsstyrelsen an­ser atl Tidan även i fortsättningen bör kunna vara elt lämpligl pilolobjeki för vattenplanering.

Utöver de områden som anges i rapporten nämner länsstyrelsen i Skuru­borgs län att begränsade planeringsinsatser behövs för Lidan/Flian, Nos­san samt vissa mindre vattendrag.

Länsstyrelsen i Örebro län framför att behovet av vattenplanering för länets mindre vattendrag är angeläget. Kumla och HaUsbergs kommuner framhåller vikten av att en vatlenvårdsplan utarbetas för södra Närke.

Vättern och Motala[REDACTED_EFTERNAMN]

Jönköpings och Askersunds kommuner, länsstyrelserna i Östergötlands och Jönköpings län och Östergötlands läns landsting framhåller Vätterns stora betydelse som dricksvattenresurs och anser det angeläget att en planering kommer till stånd. Länsstyrelsen i Jönköpings län pekar bl. a. på de konflikter som finns mellan försvarets skjutningar, sandtäktverksamhet och fiskets intressen. Länsstyrelsen anser det önskvärt att den framtida

Prop. 1980/81:183

176

användningen av sjöar och vattendrag utreds. I mån av resurser avser länsstyrelsen att ulföra en sådan ulredning för länel. Länsstyrelsen i Öster­götlands län anser att planeringsområdet Vältern - Motala[REDACTED_EFTERNAMN] bör utvidgas till atl omfatta de väsentliga och konfliktfyllda tillflödena Svartån och Stångån. Även för sjön Sömmen, som är en del av Svartåsystemet, är planeringsbehovet stort enligl länsstyrelsen.

Viskan

Marks kommun och länsstyrelserna i Hallands och Älvsborgs län delar rapportens förslag om precisering av behovet av vallenplanering för Vis­kans avrinningsområde.

Bolmen

Länsstyrelsen i Hallands län instämmer uttryckligen i bedömningen av behovet av vattenplanering för Bolmen. Enligt länsstyrelsen i Jönköpings län bör en överarbetning av vattenvårdsplanen från början av 1970-talel genomföras. Länsstyrelsen i Kronobergs län anser atl del utöver ålgärder mot försurningen f n. inte finns någol större behov av ytterligare vatten­planering för Bolmen.

11    Havet

11.1 Allmänna utgångspunkter

Som gmnd för övervägandena rörande havets utnyttjande och skydd redovisas vissa ulgångspunkter nämligen alt

utsläpp och tillförsel av föroreningar lill samt transport av farligt gods i våra havsområden måste med hänsyn till konsekvenserna för livet i havet ses i ett långsiktigt perspektiv

områden av väsentlig betydelse för den marina naturvården och kultur­minnesvården samt för friluftslivet skall ges erforderligt skydd

viktiga lek-, uppväxt- och fångstområden för fisk får inte utsättas för sådana ingrepp att fiskproduktionen äventyras eller att fångst av fisk förhindras eller försvåras

sjöfart och utvinning av mineralråvaror får inte onödigtvis förhindras eller försvåras genom annan havsanknuten verksamhet

skyddet av våra havsområden mot föroreningar förutsätter förutom egna insatser ett vidgat internationellt samarbete med andra berörda kust­stater.

Så gott som alla remissinstanser som behandlar havsfrågorna instämmer i utgångspunkterna för övervägandena rörande hushållning med landets havsresurser. Flera instanser framhåller att rapporten trots bristen på kunskap ger en bra bild av konflikterna i våra havsområden.

Allmänt positiva till utgångspunkterna är Lunds universitet, generaltull-

Prop. 1980/81:183

177

styrelsen, havsresursdelegationen, Göteborgs och Bohus låns lundsting, Söderköpings och Gotlands kommuner, Ingenjörsvetenskapsukudemien och Sveriges fåltbiologiska ungdomsförening.

Generaltullstyrelsen och Svenska naturskyddsföreningen framhåller att konkurrensen mellan olika former av havsutnyttjande kommer atl öka i framtiden och att det finns slora obearbetade problem vilka måste lösas inom ramen för den fysiska riksplaneringen. Laholms, Falkenbergs och Varbergs kommuner framhåller atl behovet av fortsatta utredningar som grund för överväganden om hur havet kan skyddas och utnyttjas. Rappor­ten och dess bakgmndsmaterial utgör ett värdefullt underlagsmaterial för fortsatt arbete inom havsresursområdet anser Sveriges geologisku under­sökning och havsresursdelegationen.

Endast Sveriges industriförbund är tveksam till att havsresurserna be­handlas inom ramen för den fysiska riksplaneringen. Industriförbundet ifrågasätter om kunskapema om resurser och naturförhållanden i havsom­rådena är så dåliga att det i alla lägen är svårt att avväga olika inlressen. I vart fall bör enligt industriförbundet inte kravet på mer eller mindre full­ständiga kunskaper leda till att riksplaneringen hindrar varje nytt utnytt­jande av havets resurser.

Som utgångspunkt för överväganden rörande hushållning med landets havsresurser anges i rapporten att utsläpp och tillförsel av föroreningar till havsområden och transport av farligt gods med hänsyn till konsekvensema för livet i havet måste ses i ett långsikfigl perspektiv. Statens naturvårds­verk, landstinget i Kalmar län och Svenska naturskyddsföreningen fram­håller att rapporten mera borde ha betonat utgångspunkten att radikalt nedbringa och på kortast möjliga sikt stoppa utsläppen av föroreningar som tunga metaller och andra svårnedbrytbara ämnen med gifteffekter.

Stockholms universitet, fiskeristyrelsens hydrografiska avdelning, Sve­riges geologiska undersökning, länsstyrelserna i Stockholms samt Göte­borgs och Bohus län och Kristinebergs marinbiologiska station framhåller att rapporten gör en ofullständig analys av orsakema till förändringarna av miljöförhållanden i Östersjön.

11.2 Förbättrat planeringsunderlag

I rapporten framhålls att det är angeläget att ansvariga myndigheter förbättrar planeringsunderlaget inom sina resp. intresseområden.

Ett tiotal remissinstanser som yttrar sig i frågan är positiva fill förslaget.

Havsresursdelegationen framhåller att kunskaperna om olika sektorers intresseområden i havet är till stora delar bristfälliga. Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län betonar behovet av ett bättre faktaunderlag vad gäller det marina livet. Bl.a. erfordras enligt länsstyrelsen översiktliga inventeringar. Som jämförelse erinrar länsstyrelsen om den omfattande inventering av förhållandena på land som föregick den första omgången av 

12   Riksdagen 1980181. I saml Nr 183

Prop. 1980/81:183

178

den fysiska riksplaneringen. Kunskaperna om resurser och naturförhållan­den i kusl- och havsområdena är enligl länsstyrelsen betydligt sämre och kräver motsvarande inventeringsinsatser. Åven länsstyrelsen i Kristian­stads län framhåller behovet av bäUre planeringsunderlag, liksom statens industriverk och riksuntikvurieämbetet. Sveriges meleorologisku och hyd­rologiska institut, Sveriges geologiska undersökning och havsresursdele­gationen framhåller att del finns behov av förbättrat planeringsunderlag inom deras resp. intresseområden men att det råder brist på ekonomiska resurser.

11.3    Områden av särskild betydelse för fisket

I rapporten framhålls att det är angeläget all fiskenämnderna i samarbete med bl.a. kommuner och länsstyrelser redovisar de kust- och havsområ­den som är av särskild belydelse för fisket samt lämnar förslag till åtgärder för att skydda och ulveckla dessa resurser.

Förslaget tillstyrks av det 20-tal remissinstanser som kommenterar för­slaget bl. a. fiskernntendenten i västra distriktet, 10 fiskenämnder, länssty­relserna i Gävleborgs och Älvsborgs län, Kristianstads, Sölvesborgs, Örn­sköldsviks och Gävle kommuner, lundstinget i Göteborgs och Bohus län, Luntbrukurnas länsförbund i Södermanlands län, Resarö miljövårdsstif­telse och Centerns kommunorganisation i Nynäshamn. Fiskenämnderna i Stockholms och Norrbottens län liksom Örnsköldsviks kommun framhåller atl genomförandet av en havsplanering medför att fiskenämnderna kom­mer att belastas med arbetsuppgifter som är omöjliga att genomföra inom ramen för nuvarande resurser. Fiskeriintendenten i västra distriktet fram­håller alt förslagel förutsätter en noggrannare inventering av kustzonerna. Fiskeriintendenien framhåller också all en av de viktigaste planeringsfrå­gorna är att kustzonen fär elt tillräckligt skydd.

11.4    Riktlinjer i en ny plan- och bygglag om hänsynstagande till fisket

För att ge skydd åt områden som är av väsentlig betydelse för fisket kan det enligt rapporten behöva övervägas alt i en ny plan- och byggnadslag­stiftning införa en riktlinje om att hänsyn skall tas till vissa fiskeintressen i samband med plan- och lillständsbeslut.

Förslaget kommenteras av sju remiissinstanser som samtliga är positiva. Fiskeristyrelsen finner förslaget utomordentligt tillfredsställande, men an­ser att frågorna måste penetreras yllerligare. Även fiskenämnden i Göte­borgs och Bohus län är positiv till förslaget, men framhåller att förslaget att endast regeringen skall kunna avgöra vad som är av riksintresse innebär att fiskenämndens planering av säkerställande och skydd av fiskets intressen försvåras. Fiskenämnden understryker att det bör ankomma på sektoran­svariga myndigheler alt beslula om riksintressen. De riksintressen som

Prop. 1980/81:183

179

ifrågasätts av kommunen bör alltid kunna underställas regeringens bedöm­ning. Förslaget tillstyrks vidare av länsstyrelsen i Örebro och Gävleborgs län, havsresursdelegationen saml Gävle kommun. Fiskenämnden i Gävle­borgs län och fiskeristyrelsen konstaterar att några riktlinjer till skydd för fisket ej finns i förslaget till ny plan- och bygglag.

11.5    Administrativa gränser i havet

I rapporten konstateras att det i vissa kustområden råder stor oklarhet om den administrativa indelningen av havsområdena. Del är därför av betydelse för den fysiska planeringen alt kommunernas gränser i havet klarläggs.

Förslaget kommenleras och tillstyrks av 

II 

remissinstanser, nämligen fiskenämnden i Gotlands län, statens industriverk, Sveriges geologiska undersökning, länsstyrelsen i Älvsborgs län, huvsresursdelegutionen, Vur­bergs, Falkenbergs, Laholms och Karlskronu kommuner samt LO-distrik­tet i Stockholm. Förslagel fillstyrks dessutom av generaltullstyrelsen, som framhåller att på det internationella planet bör bl.a. gränser för svenska fiskezoner saml ansvarsgränser för övervakning och bekämpning av miljö­farligt utsläpp till havs enligt 1974 års Helsingforskonvention klarläggas. Vidare är det enligt generaltullstyrelsen angeläget att klariägga gränserna till sjöss för landets kustlän och kustkommuner liksom för polis- och åklagardistrikt belägna vid kusten. Generaltullstyrelsen framhåller vidare att den administrativa gränsdragningen till havs också bör ses över. Nuva­rande indelning är knappast lämplig längre ut till havs där en mera storska­lig indelning vore att föredra, t.ex. med anknytning till civilområdesindel­ningen. Ur övervaknings- och räddningstjänstsynpunkt vore det enligl styrelsen önskvärt att sjöfartsverkets och kustbevakningens territoriella indelning sammanföll.

11.6    Konsekvenser av det ökade fritidsbåtsinnehavet

Rapporten framhåller all ökningen av antalet fritidsbåtar bl. a. innebär problem i vissa skärgårdsområden med störningar för sjöfarten, lek- och uppväxtområden för fisk m. m. Det är enligt rapporten angelägel all läns­styrelser och kommuner uppmärksammar konsekvenserna av det ökade innehavet av fritidsbåtar och utbyggnaden av bl.a. fritidsbåtshamnar i kustområdena.

Rapportens förslag kommenteras av tre remissinstanser nämhgen fiske­nämnden i Göteborgs och Bohus län, Gävleborgs läns landsting och LO-distriktet i Stockholm. Fiskenämnden i Göteborgs och Bohus län fram­håller att problemen är av stor omfattning i länel. Fritidsbåtarnas krav på hamnar medför muddring och muddertippning som i sin tur medför att fiskeplatser och näringsprodukUon förstörs eller försämras. Åven den fria förtöjningen av småbåtar utgör ett allvarligt hinder för det kusinära fisket.

Prop. 1980/81:183

180

11.7 Behov av åtgardsprogram och planering i vissa havsområden

För atl komma lill rälla med problemen i våra havsområden behövs enligl rapporten en mer medveten planering och samordning av olika havsanknutna verksamheter. Enligt rapporten saknas idag erfarenhet av en samordnad havsplanering. Den fysiska planeringen för havsområden bör emellertid i princip fungera pä liknande sätl som för markområden. Problem av mera lokal karaktär bör i första hand lösas i den ordinarie planerings- och beslutsprocessen på kommunal och regional nivå. Andra problem har sådan karaktär atl de kräver bedömning i regional eller natio­nell skala. Del är vidare enligt rapporten en väsenllig uppgift för den fysiska riksplaneringen atl ange inom vilka områden sädana bedömningar bör komma till stånd.

Ett lO-tal remissinstanser delar rapportens uppfaUning om behovel av en mer medveten planering och samordning av olika havsanknutna verk­samheler. Huvsresursdelegutionen framhåller alt anspråken på utnyttjan­det av havets resurser har blivit allt påtagligare under senare år. Detta är speciellt märkbart i vissa delar av skärgårdsområdena, medan andra delar till stor del är undantagna från konflikter mellan olika inlressen. Enligl delegationen är de i rapporten redovisade områdena med motstående intressen riktigt valda. Delegationen understryker behovel av alt föreslag­na åtgärder vidtas.

Övriga remissinsianser som delar bedömningen av behovel av planering av vissa havsområden är sjöfurlsverkel, Uppsalu universitet, statens na­turvårdsverk, statens planverk, Sveriges geologiska undersökning, läns­styrelsen i Värmlunds län. Svensku kommunförbundet och Ingenjörsve­tenskapsakademien .

Statens naturvårdsverk och havsresursdelegationen diskuterar ansvars­fördelningen mellan olika centrala myndigheter, länsstyrelser och kom­muner i samband med en havsplanering.

Havsresursdelegationen framhåller all formerna för att i samhällsplane­ringen behandla havsresurserna är outvecklade. Ansvarsfördelningen är i många fall oklar och meloder för alt lösa konflikter och göra avvägningar saknas. Länsstyrelsen i Stockholms län anser att det är angelägel atl former för planering av havsresurser och ell regelsystem för planering och beslut om havet utvecklas. Fiskeristyrelsen och Sveriges geologiska un­dersökning pekar pä svårigheter som är orsakade av att havsresursutnyll-jande skiljer sig från förhållanden pä land. Fiskeristyrelsen framhåller atl för fisket råder helt olika planeringsförutsättningar mellan fiske som sker uthavs med fiskefartyg som har licens och fiske som sker längs kusten anfingen med mindre båtar eller som ett kustbundet och slrandnära fiske, ofta med lokal förankring. Det är också ofta fråga om en internationell planering med s. k. fiskekvoter. Formerna för planeringen bör preciseras och vidareutvecklas, vilket inte alltid är självklara kommunala arbetsupp-

Prop. 1980/81:183

181

gifter. Sveriges geologiska undersökning menar atl planeringsarbetet knappast kan bedrivas på del sätt som är tänkt för kustområden bl. a. med stöd av ny plan- och byggnadslagstiftning. Slaten förfogar exempelvis över fillgångar inom kontinentalsockeln och bör därför ha starkt inflytande på planeringen. 5veriges geologiska undersökning framhåller vidare all del är en uppgift för det fortsatta arbetet inom den fysiska riksplaneringen att fördela ansvaret mellan ämbetsverk, länsstyrelser och kommuner beträf­fande planering, utnyttjande och skydd av induslrimineral, sand och grus i havet.

Den enda remissinstans som visar tveksamhet till en fördjupad och mer medveten planering av havsområdena är Sveriges industriförbund. För­bundet konstaterar att det redan nu finns belydande kunskaper om akluella problem och konflikter mellan skilda intressen i havsområdena. Förbundet framhåller också alt nya former av havsanknuten verksamhel eller nya anspråk på havsområden uppkommer relativt sporadiskt. Det är därför svårt att på förhand bedöma exempelvis vilka aktiviteter det kan bli fråga om och vilka krav de ställer. Under sådana förhållanden är enligt förbun­det värdet av mera djupgående analyser av nuläget begränsat och svarar knappast mot de stora kostnaderna för det erforderliga utredningsarbetet. Enligt industriförbundet bör det vara mera rationellt att göra koncentre­rade utredningsinsatser i samband med etablering av ny verksamhet eller andra förändringar som kan förväntas skapa problem. Slutligen anser industriförbundet att den fysiska riksplaneringen inte bör vara ett medel att initera nya aktiviteter för utnyttjande av havsresurser, utan istället avgrän­sas till att bidra med material som kan belysa konsekvenserna av en planerad verksamhet från bl.a. naturvårds- och miljösynpunkt.

I rapporten pekas ut 19 områden med mer eller mindre uttalade kon­flikter mellan skilda intressen. Det krävs inom dessa områden ytterligare studier innan överväganden kan göras om behovet av långsikliga rikllinjer för resursutnyttjandet i havet. I rapporten föreslås därför att berörda länsstyrelser i samråd med kommuner och centrala verk närmare analyse­rar problemen i dessa 19 havsområden och arbetar fram åtgärdsprogram för att hushålla med resurserna.

Ett lO-tal remissinstanser kommenterar och tillstyrker rapportens för­slag nämligen fiskeristyrelsen, statens naturvårdsverk, länsstyrelserna i Uppsala och Västernorrlands län, huvsresursdelegutionen, lundstingen i Älvsborgs och Mulmöhus län. Valdemarsviks och Gävle kommun. Svens­ka kommunförbundet och SACOISR.

Flera remissinstanser anser att länsstyrelsernas arbete bör avvakta erfa­renhetema från den försöksverksamhet i fyra områden som föreslås i rapporten. Statens naturvårdsverk framhåller att genom att avvakta erfa­renheterna från den nämnda försöksverksamheten bör den i försöksverk­samheten framtagna planeringsmallen direkt kunna användas av länssty­relsema. Länsstyrelsen i Östergötlands län framhåller att Bråvikenområ-

Prop. 1980/81:183

182

del har varit föremål för mycket omfaltande undersökningar, ulredningar och planering både beträffande markanvändnings- och miljöfrågor. For­merna för att behandla havsfrågor i samhällsplaneringen bör utvecklas innan länsstyrelsernas arbele med analyser och åtgärdsprogram kan bli mer meningsfullt. Åven havsresur.sdelegationen och länsstyrelserna i Stockholms samt Göteborgs och Bohus län anser att försöksverksamheten bör genomföras innan länsstyrelserna överväger behovet av särskilda åt­gärder inom de 19 utpekade områdena.

Några remissinstanser föreslår kompletteringar av de utpekade 19 områ­dena.

Statens naturvårdsverk framhåller att de av rapporten utpekade 19 om­rådena utökas med Norta Kvarken och menar vidare att genom att arbetet tar i anspråk stora resurser krävs en prioritering av de utpekade områdena. Naturvårdsverket lämnar även förslag lill en sådan prioritering med Bo­husläns och norra Hallands skärgård, Laholmsbukten, Kalmarsund, områ­det nort om Gofiand, Upplands och Södermanlands skärgårdar och Norra Kvarken i högsta prioritetsklass. Skäiderviken, Öresund, Hanöbuklen och Bråviken i näst högsla klassen. Därefter kommer enligt naturvårdsverket KlosterQorden, Stora och Lilla Middlegmnd, Skånes sydkust, Blekinge skärgård och Gudingen i prioritetsklass 3 samt Gävlebukten, Harmängers-fjärden, Husum, Rönnskärsområdet och Norrbottens skärgård i lägsta prioritetsklass.

Gotlands kommun anser att behovet av havsresursplanering inte enbart är koncentrerat till området norr om Gotland, utan behovet föreligger även för stora områden runt Gotlands kuster. Länsstyrelsen i Uppsala län framhåller att det bör upprättas ett älgärdsprogram även för Lövstabukten. Länsstyrelsen i Gävleborgs län anser att det bör övervägas om det inte är angelägnare att analysera problemen vid Ljusnans utlopp istället för i den i rapporten föreslagna Harmångersfjärden.

11.8 Försöksverksamhet i vissa havsområden

I rapporten föreslås att en försöksverksamhet med havsplanering i första hand bör komma till stånd i Bohusläns och norra Hallands skärgårdsområ­den, i Öresund, i ett område nort om Gotland samt i Upplands och Södermanlands skärgårdar. Enligt rapporten är planeringsbehovet sett från rikssynpunkt mest framträdande i dessa områden.

Förslaget om försöksverksamhet tillstyrks uttryckhgen av 16 remissin­stanser. Några remissinstanser, främst från kommunalt håll, framhåller att verksamheten kräver kommunal medverkan. Flera remissinstanser fram­håller behovet av ekonomiska och personella resurser för att genomföra försöksverksamheten.

Havsresursdelegationen framhåller att efter en utvärdering av redan påbörjade arbeten har delegationen för avsikt att föreslå metoder och

Prop. 1980/81:183

183

former för den i rapporten föreslagna försöksverksamheten. Delegationen är också beredd atl ta på sig ansvarel för en sådan försöksverksamhet i samråd med berörda myndigheter, länsstyrelser och kommuner. Länssly­relsen i Stockholms län anser del värdefullt att del föreslagna planeringsar­betet kommer igång i samarbele med angränsande länsstyrelser, men är tveksam till om arbetet kan göras enbart med befintligt underlagsmaterial. Länsstyrelsen i Mulmöhus län tillstyrker rapportens förslag om ulredning i Öresund och länels sydkust och pekar samlidigl på pågående verksamhet inom sydvästra Skånes kommunalförbund. Försöksverksamheten till­styrks vidare av Sveriges meleorologisku och hydrologiska inslilui, sta­tens nuturvårdsverk. statens plunverk, Sveriges geologisku undersökning, länsstyrelsernu i Blekinge, Östergötlunds, Södermunlunds och Upplands län, Göteborgs, Lundskronu och Gollunds kommuner. Sydvästra Skånes kommunalförbund och SACO/SR,

Statens naturvårdsverk är iveksaml till atl ålägga havsresursdelega­tionen den nämnda försöksverksamheten. Delegationen kan enligl verkel inte ha de resurser som krävs för att leda ett sä omfattande arbete ulan alt kraftigt belasta andra myndigheter som länsstyrelser, naturvårdsverket och planverket. Verket anser alt del inle nu kan lämna förslag till vilken myndighet som bör leda den föreslagna försöksverksamheten. Alla länk­bara myndigheter är hårt belastade av andra arbetsuppgifter, varför för­söksverksamheten endast kan ledas av den myndighet som kan göra om-prioriteringar av den egna verksamhelen eller få nya resurser.

Svenska kommunförbundet anser att försöksverksamheten bör innefatta kommunal medverkan och menar att planeringen av havsområdena är en uppgift för i första hand berörda kommuner och länsstyrelser i samverkan och inte en uppgift för ämbetsverken och havsresursdelegationen. Kravel på kommunal medverkan i försöksverksamheten framhålls dessutom av Tanums, Göteborgs, Landskronas, Kristianstads, Oskarshamns och Val­demarsviks kommuner.

Några remissinstanser framhåller att den föreslagna försöksverksamhe­ten kräver ekonomiska och personella resurser. Sveriges geologisku un­dersökning anser det viktigt att ansvariga myndigheter från början verkli­gen ges ekonomiska fömtsättningar atl följa försöksverksamheten. Ett deltagande från vissa centrala myndigheter kan väntas medföra elt mera effekfivt utnyttjande av samhällets planeringsresurser än om kommuner och länsstyrelser själva eventuelh med hjälp av konsultfirmor hell skulle svara för planeringen av havsresurserna. Länsstyrelsen i Kristianstuds län anser att kunskapema om förhållanden inom stora havsområden är så bristfälliga att någon verklighetsbaserad planering inte kan ske förrän en gmndläggande inventering genomförts. F. n. saknar länsslyrelsen hell re­surser för att genomföra en sådan inventering.

Behovet av ekonomiska och personella resurser framhålls även av Sveri­ges meteorologiska och hydrologiska institut samt Resarö miljövårdsstif­telse.

Prop. 1980/81:183

184

Rapportens val av områden för problemanalys och försöksverksamhet tillstyrks av ett övervägande anlal remissinstanser, fiskerlintendeten i väst­ra distriktet, sex länsstyrelser, landstingei i Malmöhus län, fyra kom­muner, Sydvästru Skånes kommunalförbund samt Centerns kommunor­ganisation i Nynäshamn.

Flera remissinstanser ger synpunkler på det föreslagna valel av försöks­verksamhetsområden. Havsresursdelegationen har bedömt en problem­analys och försöksverksamhet med planering så angelägen att man startat en fördjupad problemanalys i de fyra områden som utpekats i rapporten samt i Blekinge län där särskilt inlresse för att della i arbetet föreligger. Även länsstyrelsen i Blekinge lån föreslär all Blekinge skärgård las med bland områden för försöksverksamhet.

11.9    Förbättrad samordning av kontrollprogram, utsjömätningar och pro­

gram för övervakning av miljökvalitet

I rapporten framhålls att det är väsentligt för den fysiska riksplaneringen att fortlöpande få kunskap om miljösituationen i havsområdena. Det är därför enligt rapporten angeläget att naturvårdsverkets arbete med att fä fram enhetliga principer för mätning av förorenade utsläpp till havet fort­sätter och att verkets arbete med samordningen av kontrollprogram för utsläpp av föroreningar, utsjömätningar samt program för övervakning av miljökvalitet vidareutvecklas. Det är också angeläget atl elt enhetligt in­rapporteringssystem för utsläpp och tillförsel av föroreningar upprättas pä central nivå.

Ett lO-tal remissinstanser yttrar sig och tillstyrker angelägenheten av en utbyggd samordnad recipientkontroll, program för övervakning av miljö­kvalitet och utsjömätningar. Statens naturvårdsverk framhåller att verket är berett att vara huvudman för arbetet med samordning av recipientkon­troll, program för övervakning av miljökvalitet och andra föroreningsfrå­gor. Råd och riktlinjer för samordnad recipientkontroll kommer atl publi­ceras under år 1982. Enligl verket kommer den totala kostnaden för atl bestämma belastningen på svenska havsområden atl bli omkring 1 250000 kr per år. Havsresursdelegationen framhåller betydelsen av att Östersjö­konventionen nu trätt i kraft och att Sverige inom ramen för konvenfionen driver miljövårdsarbetet i Östersjön vidare.

Rapportens förslag tillstyrks även av sjöfartsverket, fyra länsstyrelser och Gävleborgs läns landsting. LO-distriktet i Stockholms län framhåller det angelägna i ett centralt inrapporteringssystem för föroreningar.

11.10  Miljörisker vid transport av farligt gods

Behovet av åtgärder för att minska miljöriskerna vid transport av fariigt gods är enligt rapporten särskilt uttalat i vissa kust- och skärgårdsområden

Prop. 1980/81:183

185

i Bohuslän, Öresund, Blekinge, östra Svealand, Höga Kuslenområdet och i Norrbotten.

Tekniska högskolan i Stockholm framhåller angelägenheten av att frågor om miljörisker vid sjötransport av farligt gods behandlas i den fysiska planeringen. Sjöfartsverket menar att det är utomordentligt angeläget atl fästa vikt vid miljörisker vid sjötransport av farligt gods även i fortsättning­en. I det totala sammanhang riksplaneringen avser bör emellertid utsläpps­mängder orsakade av extra ordinära händelser med fartyg sällas i relation till recipientproblemen totalt.

Flera remissinstanser, sjöfartsverket, länsstyrelsen i Södermanlands län, Göteborgs kommun och Sveriges fältbiologiska ungdomsförening framhåller angelägenheten av att förslag som framförts av utredningen om miljörisker vid sjötransporter (SOU 1979:43) och sjöövervakningskommit­tén (DsH 1980:1) blu" genond"örda.

Beträffande rapportens val av område där miljöriskerna är särskilt stora tillstyrks det uttryckligen endast av havsresursdelegationen. Delegationen anser att de förslag som lämnats i utredningen om miljörisker vid sjötrans­porter i första hand bör genomföras i de områden som angetts i rapporten.

Flera remissinstanser förslår kompletteringar av de särskilt lämpliga områdena. Länsstyrelsen och landstinget i Älvsborgs län anser att rappor­ten i alltför ringa grad beaktat att samtliga olje- och kemikaliemängder som transporteras via sjöledema in i Östersjön passerar utanför Hallandskus­ten. Kustens känslighet ät enligt länsstyrelsen och landstinget jämförbar med Bohuskusten och Öresundsområdet. Länsstyrelsen i Kalmur län framhåller att avsevärda mängder farligt gods transporteras genom Kalmar sund, vilket innebär avsevärda risker på gmnd av den smala farleden. Finspångs kommun anser att ett åtgärdsprogram rörande övervakning och transporter av miljöfarligt avfall bör upprättas för Östergötlands skärgård.

12   Påverkan på mark- och vattenresurser av vissa föroreningar

12.1 Allmänna synpunkter

I rapporten framhålls att den gmndläggande handlingslinjen i den fysiska riksplaneringen är att stor försiktighet måste iakttas när det gäller att tillåta ytterligare påfrestning på naturmiljön. De utsläpp av föroreningar som kan behöva medges skall ske så att störningarna begränsas. Som framgår närmare av rapporten finns det regionala variationer i naturmiljöns känslig­het för olika typer av miljöföroreningar. Det är en väsentlig uppgift för den fysiska riksplaneringen att klariägga och i överväganden rörande mark-och vattenanvändningen beakta regionala variationer.

Sveriges industriförbund har ingen erinran mot den sammanfattande beskrivning som ges i rapporten av miljöproblem som har samband med

Prop, 1980/81:183

186

användning av mark och vatten och av de åtgärder som vidtagits för att minska belastningen på miljön av utsläpp av försurande ämnen, kväve, tungmetaller och svåmedbrytbara ämnen. Instämmer i rapportens beskriv­ning och förslag gör uttryckligen även länsstyrelserna i Stockholms, Sku­ruborgs, Västerbottens och Norrbottens län, Jönköpings läns lundsting, Täby kommun, Kungl. vetenskapsakademien och Kooperativa förbimdet. Kooperativa förbundet anser att det är nödvändigt med ett utvidgal och fortlöpande studium av föroreningsutsläpp samt naturmiljöns tillstånd och känslighet för att skaffa underlag för det fortsatta planeringsarbetet. Det är särskilt viktigt att skaffa kunskap om riskerna för långsiktiga verkningar på ekosystemen, så att lämpliga förebyggande åtgärder kan vidtas även i riksplanearbetel. Miljöpåverkan på mark, vatten och luft är en av de mest centrala frågoma i den fysiska riksplaneringen framhåller länsstyrelserna i Västmanlands och Västerbottens län.

Naturhistoriska museet i Göteborg anser att det är brist på överensstäm­melse mellan beskrivningar av problemen och presenterade förslag lill åtgärder. Museet nämner bl. a. kadmiumfrågorna, kväveläckage lill grund­vatten och försurningen. Museet anser att dessa exempel illustrerar oför­måga att inse allvaret i miljöproblemen. Åven teknisku högskolun i Stock­holm anser alt rapportens förslag i vissa delar är alllför försikliga.

Jönköpings kommun påpekar atl trols att ett stort antal miljöproblem redovisas saknas överblicken där del klargörs vilka problem som är vikti­gast att lösa. Västerås kommun påpekar att miljöbelastningen enligt kom­munens fidarenhet inle är så alarmerande som rapporten ger intryck av. Länsstyrelsen i Norrbottens län anser att vissa oklarheter i framställningen kan leda till slutsatsen att del finns svåra föroreningar uianför Norrbottens kuststäder. I verkligheten handlar det om stora älvars, till allra siörsta delen naturliga, transporter av fosfor, kväve och organisk substans. Sveri­ges meleorologisku och hydrologiska institut menar all ett genomgående drag i rapporten är atl luften inte betraktas som en resurs utan mera som ett medium för transport och spridning av föroreningar.

Kungl. vetenskapsakademien noterar med tillfredsställelse att försöken att utpeka särskilt föroreningstoleranta områden längs kuster och i inland nu tonats ned lill förmån för en mer förebyggande strategi. Vissa avsnitt präglas dock alltjämt av den tidigare förhärskande utspädningsfilosofin bl. a. gäller detta beträffande försurande utsläpp i vissa regioner.

Näringslivets byggnadsdelegation anser att alla de aspekter belräffande begränsning av miljöföroreningar som behandlas i rapporten redan beaktas i dag i gällande lagstiftning. Enligt delegationen finns av denna anledning inte motiv för fortsatt bindande regleringsarbete.

Koncessionsnämnden för miljöskydd anser atl förändringar av markbe­skaffenheten bör beaktas i större utsträckning än vad som hittills har skett. Länsstyrelsen i Skaraborgs län anser att särskilda miljövårdsprogram bör upprättas och bli en väsentUg del av den fortlöpande länsplaneringen.

Prop. 1980/81:183

187

12.2 Miyökonsekvensbedömningar

I rapporten föreslås naturvårdsverket i samråd med andra berörda myn­digheter utveckla innehåll i och form för miljökonsekvensbedömningar.

Behovet av miljökonsekvensbedömningar tillstyrks av ett 30-tal remiss­instanser. Endast Sveriges industriförbund anför viss Iveksamhel. Bl.a. länssryrelsen i Hullands län understryker värdet av detta förslag som .bör ge konsekvens och stadga åt det praktiska miljövårdsarbetet. Statens naturvårdsverk är berett att åta sig de föreslagna uppgifterna i anslutning till industrietablering och mineralutvinning.

Länsstyrelsen i Kristianstads län anser att den möjlighel till krav på konsekvensutredningar som anges i bl.a. 136a§ byggnadslagen bör göras obligatorisk för större anläggningar, vilkas utsläpp kan förväntas få regio­nala konsekvenser. Statens naturvårdsverk anger att del finns flera möjliga områden där miljökonsekvensbedömningar kan behöva utföras. En kon­sekvensbedömning kan t.ex. ingå som ett moment vid prövning enligl 136a§ byggnadslagen eller enligt miljöskyddslagen. Länsstyrelsen i Älvs­borgs län anser att miljökonsekvensbedömningar inte bör vara begränsade till s. k. FRP-industri utan bör omfatta även andra verksamheter för vilka det föreligger risk för större miljöpåverkan. Havsresursdelegationen un­derstryker behovet av miljökonsekvensbedömningar vid planering av åt­gärder i den marina miljön t. ex. beträffande sandtäkter. Uppsala universi­tet anser att miljökonsekvensbedömningar är ett långt bättre instmment i beslutsfaUandet än vad rapporten antyder. Universitetet påpekar bl. a. aU i t. ex. USA utvidgas kraven på att använda detta instmment.

Enligt koncessionsnämnden för miljöskydd bör principen vara den att en miljökonsekvensbedömning av större omfaUning främst bör utnyttjas i störte nyanläggningsärenden.

Sveriges industriförbund anser aU man inte bör utarbeta miljökonse­kvensbedömningar med så diffust formulerade motiv som finns i rappor­ten. Förbundet anser att konsekvensundersökningar är dels myckel kost­samma, dels tidskrävande.

Statens naturvårdsverk anser att det i första hand torde bli fråga om en systematisering och formalisering av de miljökonsekvensbedömningar som ofta görs redan nu.

Enligt Ingenjörsvetenskapsakademiens uppfattning måste miljökonse­kvensbedömningar ske i en systematisk form som i ett tidigt skede visar om en utföriig eller en mer förenklad beskrivning är erforderiig.

Lunds universitet anser att det behövs en kraftfull satsning på forsk­nings- och utvecklingsarbete under de närmaste åren inför etl mer allmänt införande av miljökonsekvensbedömningar.

Prop. 1980/81: 183

188

12.3 Försurning av mark och vatten

Ett mycket stort antal remissinstanser - drygt 100-talet - framhåller att belastningen på miljön av försurande ämnen är ell av de allvarligaste miljöproblemen. Flertalel remissinsianser instämmer i beskrivningen av försurningsproblemen och särskilt kommuner och länsstyrelser i södra Sverige understryker alt behovet av åtgärder mot försurningen är bråd­skande.

Bl.a. Svenska kommunförbundet finner det värdefullt alt försurnings­problemen har fått en så bred belysning i rapporten och bedömer del som ytterst angeläget att betydande statliga resurser omgående sätts in i syfte att klarlägga försurningens långsikliga effekter pä miljön.

Flera remissinstanser, bl.a. lantbruksnämndernu i Blekinge, Krono­bergs, Hallands, Kalmar, Skuruborgs och Västernorrlunds län, hävdar att försurningen är ett allvariigt problem även inom jordbmket.

I rapporten kommenleras bl.a. försurningens länkbara påverkan på skogsproduktionen. De remissinsianser som kommenterar frågan är över­lag oroade över försurningens inverkan pä skogsproduktionen. Länsstyrel­sen i Blekinge län anser alt försurningen är länels stora miljöproblem. Reducerad skogstillväxt, metallanrikning m.m. i skogsmark har redan konstaterats i Blekinge. Skogsvårdsstyrelsen i Västerbottens län anser alt det försurande nedfallet inger farhågor för försämrade produktionsbeting­elser för skogsbmket. Även en förhållandevis liten sänkning av markens produktionsförmåga kan innebära omfattande produktionsförluster genom att föriusterna täcker stora områden.

I några yttranden diskuteras vilken roll gödsling och plantering av barr­träd har i försurningen. Skogsstyrelsen anser atl säväl gödsling som barr­skogsplantering endast marginellt kan bidra till den ökande försurningen. Skogsvårdsstyrelsen i Kronobergs län, högskolan i Växjö, Östra Göinge och Örnsköldsviks kommuner anser all försurningen i viss mån kan mot­verkas genom alt bibehålla etl lövskogsinslag i skogen.

I rapporten föreslås gälla som riktlinje alt försurande ulsläpp från nya källor inte skall tillåtas om de i väsentlig utsträckning påverkar försur­ningskänsliga områden i Kronobergs, Blekinge, Hallands, Ålvsborgs samt Göteborgs och Bohus län.

Några remissinstanser, nämligen Göteborgs universitet, länsstyrelserna i Älvsborgs, Blekinge, Kronobergs och Södermanlunds län samt Tings­ryds, Marks, Nässjö och Vårgårda kommuner, är positiva till förslagel om riktlinjen beträffande försurande ulsläpp. Elt antal remissinstanser, bl.a. länsstyrelserna i Jönköpings, Kronobergs, Kalmar, Skaraborgs, Örebro, Västmunlunds, Kopparbergs och Västernorrlands län, Jiskeristyrelsen, två fiskenämnder, ett par landsting, lantbruksstyrelsen och etl 15-lul kom­muner, anser att riktlinjen bör skärpas eller föreslår utökningar av del geografiska område som bör omfattas av riktlinjen. Länsstyrelsen i Hul-

Prop. 1980/81:183

189

lands län tillstyrker rapportens förslag, men framhåller all del inte är tillräckligt att ökade restriktioner åläggs enbart inom de fem länen. Skärpta krav bör enligt länsstyrelsen ställas på såväl nya som befintliga anläggning­ar i hela landet. Utsläppen måste också minskas såväl inom som utom landet. Säffle kommun anser att även Värmland bör ingå bland de försur­ningskänsliga områdena.

Falkenbergs och Laholms kommuner anser det felaktigt att lösa försur­ningsproblemen med geografiska riktlinjer. Kritiska mol en försurnings­riktlinje är även statens naturvårdsverk, länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län, koncessionsnämnden för miljöskydd, Sveriges industriförbund samt Örnsköldsviks och Falu kommuner.

Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län anser att försurningsproblemet är viktigt och att frågan borde kunna behandlas i någon form av verksam­hetsanknutna riktlinjer. Däremot anser länsstyrelsen inte atl lokaliseringen av verksamheten med försurande utsläpp bör lagregleras.

Koncessionsnämnden för miljöskydd anser att utöver svårigheter alt i prakfiken tillämpa föreslagen riktlinje skulle den ytteriigare försvåra ul­vecklingen av den industriella verksamheten. 1 stället bör enligt nämnden försurande ulsläpp bedömas från fall till fall inom ramen för tillåtlighets­prövning enligt miljöskyddslagen med utgångspunkt från de riktlinjer för sådana utsläpp som naturvårdsverket utfärdar. Om utrymme måste skapas för nyfillkommande utsläpp kan man dessutom överväga antingen en skärpning av de generella bestämmelserna beträffande svavelhalt i bränsle eller strängare krav i fråga om utsläpp från befintliga inte tillståndsprövade störte industrianläggningar.

Sveriges industriförbund anser det oklokt att binda upp den industriella utvecklingen genom långtgående generella restriktioner i en stor och indu­strielU viktig del av landet. Enligt förbundet bör prövning ske i varje särskilt fall med utgångspunkt från de regler som fastlagts inom ramen för tillåflighetsprövning enligt miljöskyddslagen.

Örnsköldsviks kommun anser att rikllinjer kan medföra att anläggningar med försurande utsläpp kan förläggas till Norrlandskusten där försurning­en redan är allvariig och härtör från lokala utsläpp i högre utsträckning än i södra Sverige. Bl. a. statens planverk ansluter sig till förslagets syfte, men anser inte att frågan ska lösas genom riktlinjer i den fysiska riksplanering­en. Planverket anser istället att försurningsproblematiken bör behandlas i samband med översynen av 136a§ byggnadslagen. Länsstyrelsen i Älvs­horgs län anser att man måste behandla försurningsfrågan i ett samman­hang. Länsstyrelsen nämner som exempel att vägtrafikens utsläpp av kväveoxider nu hamnar helt vid sidan om, trots att det är en påtaglig försurningsorsak. Falkenbergs, Halmstads, Laholms och Varbergs kom­muner anser att det inte enbart är de angivna områdena som är känsliga för försurning. Försurande ulsläpp från östra delen av landet skadar t.ex. områden på andra sidan Östersjön. Problemen är internafionella och kan

Prop. 1980/81:183

190

inte lösas med riktlinjer inom Sverige. NäringsUvets byggnadsdelegution anser all syftel med rapportens förslag tillgodoses med speciallagstiftning­en, framförallt miljöskyddslagen, vilket enligt delegationen torde vara fullt fillräckligt.

Statens naturvård.sverk är Iveksamt till en försurningsrikUinje och hän­visar bl. a. till pågående forskningsprojekl.

Vattenöverdomstolen anser alt försurningsfrågorna är av den omfatt­ningen atl den nationella delen av problemet bör angripas genom direkla lagstiftningsåtgärder. Uppsala universitet anför bl. a. atl miljöskyddslagen bör kompletteras med skärpta krav f)å försurande verksamheter.

Behovet av aktiva insatser pä del internationella planet för att nedbringa det sura nedfallet - mot bakgmnd av att så slor andel av nedfallet kommer från andra länder - påpekas av ett mycket stort antal remissinstanser, däribland flera länsstyrelser och kommuner.

Bl. a. länsstyrelsen i Södermanlands län betonar vikten av internatio­nellt samarbete och anför att en minskning av svavelutsläppen i Europa måste åstadkommas.

Lantbruksstyrelsen m. fl. anför att kalkning inte kan ses som en godtag­bar lösning av försurningsfrågan på lång sikl. Bl.a. innebär detta att kostnaderna för att motverka försurningen övervältras från de företag som släpper ut föroreningarna till bl.a. lantbruket och fiskels intressenter. Dessulom kan försumingseffekteraa inte till rimlig kostnad motverkas på skogsmark där problemen på sikt kan befaras bU mer påtagliga. Åven Lantbrukarnas riksförbund och Sveriges skogsägareföreningars riksför­bund anser atl kostnaderna för att lösa försurningsproblemen inte får vältras över på de enskilda lantbmkama. Elt stort anlal remissinsianser, bl.a. några glesbygdskommuner i södra Sverige, framhåller att det krävs ökade statliga medel för kalkningsåtgärder. Sveriges industriförbund anser atl en kostnad/nytta-jämförelse av alternativen kalkning resp. svavelhall-begränsning förefaller motiverad. Fiskenämnden i Örebro län anser att planering av framtida kalkning lämpligen kan göras som mllande planer och vara en uppgift för regionala och kommunala myndigheler.

Behovet av förbättrat underlagsmaterial och förstärkt forskning beträf­fande försurningsproblem påpekas särskilt av Sveriges geologiska under­sökning och Ingenjörsvetenskapsakademien.

12.4 Övriga föroreningar

12.4.1 Kväve

1 rapporten anges att inom områden med odlade lätta jordar är det angeläget att användningen av gödselmedel i jordbmket anpassas så att grundvattnet inte förstörs som dricksvaiienresurs. Det är en uppgift för lantbmksnämnderna aU genom rådgivning och information verka för aU

Prop. 1980/81:183

191

jordbruket bedrivs med hänsyn härtill. Åven hälsovårdsnämnderna har en viktig uppgift på delta område. Det finns vidare behov av att ylleriigare belysa kvävefrägorna, bl.a. vad avser de hälso- och miljömässiga konse­kvensema av intensiv tillförsel av växtnäring saml att utarbeta totala kvävebalanser.

Förslagen i rapporten stöds av Lunds univershet, Göieborgs universitet, luntbruksstyrelsen, statens livsmedelsverk, statens naturvårdsverk, styrel­sen för teknisk utveckling, ell lO-tal länsstyrelser i syd- och mellansverige, tre lantbruksnämnder, fiskenämnden i Kronobergs län, etl 10-tul kom­muner och LO-distriktel i Stockholms län. Tveksamma lill rapportens förslag är Uppsala universitet, länsstyrelsen i Gävleborgs län, lantbruks­nämnden i Hallunds län, Luntbrukarnus riksförbund och Sveriges skogs­ägareföreningars riksförbund. Därutöver kommenterar ell stort antal re­missinstanser förslagen utan att la uttrycklig ställning för eller emot.

Statens naturvårdsverk delar uppfattningen all del är angeläget att an­vändningen av gödselmedel anpassas sä att grundvattnet inle förstörs. Verket pekar på att genom ökade insatser för att minska svinnet från hvsmedelsproduktionen, som uppgår till 25-30%, skulle en minskning av såväl handelsgödsel- som bekämpningsmedelsanvändning kunna ske utan större samhällsekonomiska förluster. Länsstyrelsen i Malmöhus län anser att en intensifierad information lill brukarna bör vidtas i första hand och på längre sikt kan någon typ av översiktlig bedömning av gödselmedelsför-bmkningens utveckling regionalt behöva åstadkommas. Länsstyrelsen i Hallands län anser att det föreligger slarka skäl för atl verka för en nedtrappning av kvävekoncenlrationerna i vattendrag och gmndvatten. Länsstyrelsen anser emellertid att det är oklart hur eventuella riktlinjer skall utformas så att de blir praktiskt användbara. Länsstyrelsen föreslår därför en försöksverksamhet baserad pä rekommendationer innan normer utarbetas. Lantbruksstyrelsen framhåller att lantbmksnämnderna är upp­märksamma på urlakningsriskerna och verkar i sin rådgivningsverksamhet för att begränsa urlakningen. Lantbmksstyrelsen instämmer i rapportens förslag att en anpassning av gödselmedelanvändningen är en rådgivnings­uppgift för lantbmksnämnderna. Lantbruksnämnden i Malmöhus län framhåller att användningen av gödselmedel har utomordentligt stor bety­delse för jordbmkets produktionsresultat och därmed för samhällsekono­min. Användningen av kvävegödselmedel bör enligt nämnden begränsas genom information. Gödselgivorna bör väl anpassas fill grödornas behov. Enligt nämnden sker detta i dag regelmässigt i högre grad än lidigare, men ytterligare förbättringar kan göras. Länsstyrelsen i Kopparbergs län anser atl lantbmksnämnderna som hittills bör svara för rådgivning fill jordbmka­re. Samtidigt bör dock kommunema genom hälsovårdsnämnderna få bätt­re möjlighet att påverka användningen av kemiska bekämpningsmedel och handelsgödsel med hänsyn till lokala förhållanden.

Prop. 1980/81:183

192

Uppsala universitet anför bl.a. alt lagsliftningen bör modifieras eller förtydligas. Lantbruksnämnden i Hullands lån anser att sambandet mellan tillförsel av handelsgödsel och urlakning av kväve har beskriviis alllför förenklat. Användning av stallgödsel och odling av ettåriga baljväxter medför väl så slora risker för urlakning. Luntbrukurnas rik.sförbund och Sveriges skogsägarejöreningars rik.sförbund är också i vissa delar kritiska till rapportens beskrivning av riskerna med handelsgödsel.

Flera remissinstanser, nämligen slutens naturvårdsverk, Sveriges geolo­giska undersökning, länsstyrelserna i Krisiiunsiuds. Älvsborgs och Söder­munlunds län, framhåller behovel av bättre underlagsmaterial belräffande urlakning av kväve och påverkan av grundvatten. Sveriges geologisku undersökning hänvisar till försök som gjorts med alt redovisa riskområden och framhåller all denna typ av kartering bör genomföras för de mest aktuella områdena, dvs. delar av Södermanlands, Kalmar, Gollands, Ble­kinge, Kristianstads, Halmstads, Flallands, Skaraborgs och Örebro län. Länsstyrelsen i Kristianstads län anser att en periodiskt återkommande markkartering bör genomföras för atl gödselgivorna bällre skall kunna anpassas till markens och växternas behov för att därmed minska läckaget till yt- och gmndvatten. Länsstyrelsen i Älvsborgs län anser att en kart­läggning av nitrathalter i gmndvattnet i länet bör genomföras av länsslyrel­sen i samarbete med lantbmksnämnden och hälsovårdsnämnden. Statens naturvårdsverk saml länsstyrelserna i Kristianstads och Södermanlands län framhåller behovet av en systematisk jordartskartering. Statens natur­vårdsverk anser att en finansiering av en sådan kartering genom avgifter på handelsgödsel bör utredas.

Lunds universitet och Sveriges geologiska undersökning framhåller alt risken för utlakning av kväve till gmndvatten inte är begränsad till lätta sandjordar utan finns även för andra jordarter.

Flera remissinstanser diskuterar riktlinjer eller tvingande bestämmelser för kväveanvändningen. Länsstyrelsen i Skaraborgs län framhåller atl, utöver rådgivning och information främst för lantbmksnämnderna är det nödvändigl med intensifierad forskningl Om detta inle ger ett godtagbart skydd för yl- och gmndvatten måste enligl länsstyrelsens mening mer tvingande åtgärder övervägas. Länsstyrelsen i Kristianstads län anser att man bör överväga aU upprätta zoner där en restriktiv användning av kvävegödselmedel och stallgödsel bör tillämpas. Länsstyrelsen i Östergöt­lands län finner det tveksamt om förslaget beträffande information är tillräckligt för att åstadkomma en önskvärd förbättring. Kommuner och länsstyrelser bör enligt länsstyrelsen ges ökade möjligheter att påverka användningen av gödselmedel. Länsstyrelsen anser det angeläget att klara riktlinjer ularbelas vad gäller lämpliga gödselgivor i områden med olika naturfömtsätlningar. Sådana riktlinjer bör utformas vid samråd mellan företrädare för jordbmksintressena och samhällsorganen på lokal och/eller regional nivå.

Prop. 1980,/81:183

193

Flera remissinsianser, lantbruksstyrelsen, lantbruksuniversitetet, vissa länsstyrelser och flera lantbruksnämnder framhåUer att även andra åtgär­der än begränsning av givoma av handelsgödsel behövs för att minska risken för urlakning av kväve. Lantbruksstyrelsen framhåller att orsakerna till den ökande kvävebelastningen på Östersjön bör utredas. Lantbruks­nämnden i Skaraborgs län pekar på behov av begränsningar av tillförsel även av staUgödsel och slam.

Beträffande förslaget att lantbmksnämndema skall ge råd om kväve­gödslingen framhåller socialstyrelsen att en fömtsättning för att en sådan rådgivning skall bli effektiv är att lantbmksnämnderna ges möjligheter att genom jordanalyser bedöma opfimal kvävegiva inom områden där gmnd-vattenförorening bedöms vara särskilt allvarlig. Länsstyrelsen i Krono­bergs län, lantbruksnämnden i Kronobergs län och Ulricehamns kommun framhåller behovet av medel för rådgivning och information.

I rapporten föreslås att ulvecklingen av nilrathalten i gmndvattnet i känsliga områden följs av berörda myndigheler. Förslaget stöds uttryckli­gen av länsstyrelserna i Östergötlands och Blekinge län. Lunds universitet och fem kommuner.

Länsstyrelsen i Stockholms län framhåller atl rapportens redovisning av områden där användningen av gödselmedel behöver anpassas, bör ses över. Vissa av de redovisade områdena är enligl länsstyrelsen inte uppod­lade.

12.4.2 Timgmetaller och svårnedbrytbara ämnen

I rapporten konstateras att utsläpp av tungmetaller och svåmedbrytbara ämnen av giftkaraktär är helt oförenliga med en ekologisk gmndsyn. Det är inte heller i ett längre tidsperspektiv försvarligt alt försöka ange områden som är mer toleranta än andra mot utsläpp av dessa ämnen. Det är därför enligl rapporten synnerligen angeläget att intensifiera det arbete som fram­förallt sker inom naturvårdsverket med alt vidareutveckla program för atl dels eliminera ulsläpp av tungmetaller och svåmedbrytbara ämnen med giflkaraktär, dels nedbringa hanteringen av dem.

Ett 30-tal remissinstanser behandlar dessa frågor. Nästan undantagslöst betraktas dessa miljöproblem som utomordentligt aUvarliga och remissin­stansema instämmer i rapportens uppfattning om att utsläpp av tungme­taller och svårnedbrytbara ämnen är oförenliga med en ekologisk gmnd­syn. Statens naturvårdsverk, statens livsmedelsverk, några länsstyrelser, två fiskenämnder, tekniska högskolan i Stockholm, Ingenjörsveten­skapsakademien, Kronobergs läns landsting och sju kommuner instämmer allmänt i rapportens beskrivning och förslag. I några yttranden framhåUs de praktiska och ekonomiska svårigheterna att eliminera sådana ulsläpp. Några remissinsianser, nämligen universitetet i Linköping, länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län, naturhistoriska riksmuseet och Sveriges indu­striförbund, anser rapportens beskrivningar onyanserade och förslagen inte helt reahsfiska. 13   Riksdagen I980I8I. I .saml Nr 183

Prop. 1980/81:183

194

Länsstyrelsen i Kristianstads län konstaterar att kunskapema om tung­metallemas och andra anrikningsbura ämnens miljöeffekter fortfarande är starkt begränsade. Statens naturvårdsverk framhåller att verket f. n. inten­sifierar arbetet med att begränsa utsläppen och att nedbringa hanteringen av sådana ämnen. Detla sker bl. a. genom att ärenden prioriteras som rör metaUer och persislenta ämnen i prövningar av ulsläpp enligt miljöskydds­lagen. Vidare samordnas åtgärderna för en begränsning av ämnen med giftverkan genom att program för hanteringen och utsläppen av dessa ämnen kartläggs och ålgärder föreslås. Ett sådant program har framlagts för kadmium och verket arbetar f. n. med liknande program för kvicksil­ver. Ingenjörsvetenskapsakademien instämmer i rapportens överväganden men framhåller all i en del faU är det på kort sikt svårt att finna substitut för de aktuella ämnenas användning. Naturhistoriska riksmuseet instämmer i rapportens bedömningar, men framhåller att prioriteringar måste äga rum meUan olika områden. Det är då enligt riksmuseet viktigt att i första hand undvika utsläpp i näringsfattiga eUer av försurning drabbade områden för att därmed minska följdema av anrikning i levande material. Sveriges industriförbund framhåUer att förbundel är medvetet om problemen som härrör från berörda ämnen. Likväl kan man enligt förbundet inte bortse från den nytta som användningen av dem medför. En avvägning av risken mot nyttan måste göras i varje enskilt fall. Elt generelll användningsför­bund leder ofta lill ofömtsedda konsekvenser. Däremot är det enligt för­bundet givetvis önskvärt all nedbringa hanteringen av sådana ämnen.

13   Vissa frågor beträffande landets fysiska struktur

13.1 Allmänna synpunkter

Atl vissa tätorts- och infraslmkturfrågor tagits upp i rapporten får stöd av bl. a. statens råd för byggnadsforskning, statens institut för byggnads­forskning, länsstyrelserna i Malmöhus, Skaraborgs och Västernorriands län, landstinget i Västernorrlands län, Härnösands, Kalmur, Munkedals och Västerås kommuner. Ingenjörsvetenskapsakademien och Svensku sn-mernas riksförbund. Länsstyrelsen i Malmöhus län understryker kraftigt det angelägna i en förbättrad samordning av utvecklingen av bebyggelse och invesleringar i infrastrukturella anläggningar. Länsstyrelsen fram­håller också att en av de mest påpekade bristerna i den hittills bedrivna översiktliga planeringen kan hänföras till bristande samordning mellan regionalpolitisk planering och översiktlig fysisk planering. Också plane­ringen för vägar, järnvägar, kraftledningar m.m. måste enligl länsstyrelsen inordnas bättre i det övergripande planeringssystemet. Det bör enligt läns­styrelsen utarbetas ett planeringsunderlag som är samstämt mellan skilda

Prop. 1980/81:183

195

samhällssektorer och som kan ulgöra ett trovärdigt underiag för kommuna­la bedömningar inom skilda planeringsområden. Länsstyrelsen i Väsler­norrlands län finner del myckel positivt alt tätorts- och infrastmkturfrå-goma har tagits upp i den fysiska riksplaneringen, eftersom utbyggnaden av tekniska system etc. har stor betydelse för markanvändningen på lång sikt. Härnösands kommun understryker behovet av en samordning av samhällels investeringar som tar hänsyn säväl till kraven på hushållning med mark och vatten som lill kraven pä att skapa gynnsamma lokalise-ringsfömtsätlningar för näringslivet och den offentliga sektorn.

Några remissinsianser har kritik att framföra mot rapportens behandling av tätorts- och infrastrukturfrågorna. Statens naturvårdsverk anser att undermarksbyggande, exempelvis tunneldrivning, borde ha behandlats. Undermarksbyggande kan enligl verket bli mycket styrande för en tätorts infrastmktur och markanvändning. Statens geotekniska institut anser att utredningens förslag lill hur tätorts- och infrastrukturfrågorna bör hanteras sannolikt inte kommer att resultera i en effektiv hushållning med mark och vatten. Planeringsapparaten är enligl institutet för tungrodd för detla. Institutet anser också atl rapportens förslag om ansvarsfördelning fömtsät­ter betydligt högre kompetens och större resurser än vad kommunerna idag har. Karlskrona kommun anser att tätorts- och infrastrukturfrågorna har fått en alltför knapphändig behandling i rapporten. Frågorna bör enligt kommunen inta en cenlral roll i samhällsplaneringen. Ulricehamns kom­mun anser det önskvärt med tydligare anvisningar om på vilkel sätt sam­ordningen av investeringar i tätorter och infrastruktur kan ske. Svenska naturskyddsföreningen har liknande synpunkter.

De kommentarer som rör rapportens bild av aktuella investeringar är genomgående kritiska, främsl därför att bilden anses befästa en snedför­delning av investeringar inom landet. Synpunkter av det slaget föreligger från länsstyrelserna i Uppsulu, Västmanlands och Kopparbergs län, Öre­bro, Härnösands och Sölvesborgs kommuner. Svenska kommunförbundet samt Sveriges Jältbiologisku ungdomsjörening. Länsstyrelsen i Uppsalu län framhåller att de redovisade ulbyggnadsplanerna är koncentrerade till storstadsområdena och områdena mellan dessa. Om planerna fuHföljs, kommer enligt länsstyrelsen den befintliga orts- och infrastrukturen att ytterligare förstärkas, vilkel kan sägas strida mot de regionalpoliliska målen. Länsstyrelsen i Västmanlands län anser att en följd av den bild över planerade investeringar som redovisas i rapporten kan bli bl. a. ökade konflikter om markanvändningen genom följdinvesleringar. Starkare be­byggelseutveckling i områden, som redan har starka markanvändnings­konflikter, än i andra delar av landet kan enligt länsslyrelsen ocksä bli följden. Härnösands kornmun har starka invändningar mol de redovisade investeringsplanerna. Om de genomförs kommer enligl kommunen en ytterligare förstärkning av den regionala obalansen atl bli resultatet. Kom­munen anser atl de sektoriella investeringsplanerna strider mol 1976 års

Prop. 1980/81:183

196

beslul om regionalpolitikens inriktning. Svensku kommunförbundet finner atl rapporten i huvudsak utgår från redan befintlig samhällsstruktur och redan aktualiserade projekt. Förbundel nämner bl. a. att bilden av planera­de investeringar med några få undantag endast redovisar slörre samhällsin­vesteringar i södra Sverige.

13.2 Energidistribution

13.2.1 Kruftledningur

Om starka motstående intressen föreligger beträffande viss lednings­sträcka är det enligt rapporten angelägel atl alternativa ledningsdragningar utreds närmare innan markreservation sker i den kommunala planeringen. För att ge underlag för bedömningar av behovet av markreservalioner i riksskala är del enligt rapporten lämpligt all industriverket sammanställer planer pä kraftledningar av stamlinjekaraktär och i samråd med bl.a. planverket och naturvärdsverket till regeringen redovisar sådana kraftled­ningar som är av intresse från rikssynpunkt. Mol bakgrund av en sådan redovisning skulle regeringen kunna pröva angelägenhelen av skilda pro­jekt och uppdra åt berörda länsstyrelser atl i samråd med kommuner och kraftföretag föreslå lämpliga ledningssträckningar. För att garantera all riksvikuga ledningar kommer lill stånd föreslås enligt rapporten regeringen få möjlighet att föreskriva att mark för viss ledningssträckning skall reser­veras i den kommunala planeringen.

Rapportens överväganden och förslag avseende kraftledningar tillstyrks eller lämnas utan erinran av flertalet remissinstanser.

Förslaget till handläggningsordning för kraftledningar tillstyrks av riks­antikvarieämbetet, statens planverk, statens industriverk, länsstyrelserna i Kronobergs, Kristianstads, Göteborgs och Bohus. Örebro och Koppar­bergs län, skogsvårdsstyrelserna i Stockholms och Östergötlands län. Tingsryds och Östra Göinge kommuner.

Statens industriverk konstaterar atl koncessionsprövningen kommer in sent i planeringen av kraftledningar vilket uppmärksammats av riksdag, regering, myndigheter och organisationer. Erfarenhelerna av nuvarande bestämmelser med tillståndsgivning för överföringsledningar är enligt ver­ket bl.a. aU myndigheten endast i begränsad omfattning kan beakta de krav som framförs om bäUre samordning med övrig samhällsplanering. För att behovsprövningen av nya ledningar skall bli meningsfull måste därför planeringen komma in tidigare. Etl sätl att översiktligt bedöma behovet av kraftledningsutbyggnader på ett tidigt stadium i planeringen är att organisera ett utökat frivilligt, flexibelt och enkelt samrådsförfarande på regional och central nivå. Detta samråd bör enligt indusiriverkel resul­tera i att planer för utbyggnad av större ledningar avstäms centralt mol den övergripande energipolitiken och övrig samhällsplanering. Eftersom koncessionsprövningen kommer in sent i kraftledningsplaneringen är det

Prop. 1980/81:183

197

naturligt all industriverket gemensamt med berörda centrala myndigheter centralt samråder om planerade stamhnjeutbyggnader i elt längre lidsper­spektiv. Elt centralt samråd har enligl verkel till uppgift alt anpassa de större ledningsutbyggnaderna till mark- och samhällsplaneringen och ver­ket överväger f.n. de närmare formerna för en sådan i tiden framskjuten prövning. Beträffande frågan om den övergripande planeringen av överfö­ringsledningarna kommer industriverket att återkomma med synpunkter i frågan i en promemoria innefattande viss översyn av ellagen.

Då den sektorövergripande planeringen inte kan ske enbart i en kommun krävs enligt Örebro kommun att kommunema samverkar, så atl lednings­sträckningen behandlas som en enhet och inte diskuteras och låses del-sträcka för delsträcka.

Enligl riksantikvarieämbetet bör den i rapporten föreslagna handlägg­ningsordningen kunna väsentligt begränsa konflikterna med de kulturhis­toriska värdena genom att bl.a. ohka alternativa sträckningar bör kunna redovisas på ett tidigt stadium.

Uppsalu universitet anser att alternativ sträckning och utforming av kraftledningar regelmässigt bör utarbetas och utvärderas innan något or­gan binder sig för elt beslut i någon riktning. Förslaget i rapporten kommer enligt universitetet inle att vara tillräckligt.

Centrulu driftledningen och statens vattenfullsverk avstyrker de föränd­ringar i samrådsmliner för kraftledningar som föreslås i rapporten. Enligt driflledningen föreligger i ett tidigt planeringsskede inte tillräckligt under­lag för att regeringen på ett meningsfullt sätt ska kunna pröva angelägenhe­ten av störte energiöverföringsanläggningar. En lidig och förutsättningslös diskussion beträffande sträckningen kan däremot enligt driftledningen in­nebära stora fördelar för såväl länsstyrelser och kommuner som för vatten­fallsverket. Om rapportens förslag genomförs kan enligt driftledningen diskussionerna med länsstyrelser och kommuner vad gäller lednings­sträckningarna påbörjas först i ett betydligt senare skede när tillräckligt planeringsunderlag föreligger för en meningsfull prövning av angelägenhe­len. Konkret innebär della att samråden beträffande sträckningar kommer att genomföras under tidspress på samma sätt som tidigare ofta varit fallet. En viktig fråga som måsle utredas i anknytning till rapportens förslag är den förändrade ansvarsfördelningen mellan industriverket och valtenfalls­verket vad gäller stamnätets planering som blir följden om förslaget ge­nomföres. Del framstår enligt driftledningen som angeläget med hänsyn till verksamhetens art att ansvarel för stamnätets planering, ulbyggnad och drift inle splittras på flera olika instanser.

Allmänna synpunkler på behovet av planering, prövning och samråd vid dragning av kraftledningar lämnas av flera remissinstanser.

Koncessionsnämnden för miljöskydd framhåller att den övergripande kraftledningsplaneringen bör bedrivas inom ramen för den fysiska riks-planeringen och verkställas i god tid före det atl ansökningar om konces-

Prop. 1980/81:183

198

sion enligl ellagen anhängiggörs beträffande olika delsträckor. Mol bak­grund av innehållet i miljöskyddslagen anser nämnden att man med visst fog kan ifrågasätta om ljudstörningar från elektriska anläggningar även kan prövas enligl denna lag.

Ingenjörsvetenskupsukudemlen anser del ytterst angelägel atl man i den kommunala planeringen gör erforderliga markreservalioner för bl. a. stam­linjenätet som har betydelse för den nationella energiförsörjningen. Dessa kraftledningar har enligl akademien belydelse för atl ell ökal utnyttjande av inhemska energikällor i det nationella energiförsörjningssystemet skall bli realistiskt.

Slutens planverk anser atl kraftledningar över 500 kV bör prövas enligl miljöskyddslagen. Planverket har i en särskild rapport, 800 kV-ledningars markanvändningskonsekvenser (rapport 49 är 1979), redovisat markan­vändnings- och miljökonsekvenser av en introduktion av 800 kV-ledning-ar. Åven länsstyrelsen i Kristianstuds län och Karlstads kommun anser all slörre kraftledningar bör prövas enligt miljöskyddslagen.

Länsstyrelsen i Uppsala län framhåller det som angeläget att planering av kraftledningar skall ske i samråd med berörda markägare och deras organisationer, eftersom detta kan minska konflikterna som kan uppstå. Behovet av samråd vid planering av kraftledningar stryks också under av naturhistoriska riksmuseet, skogsstyrelsen, länsstyrelserna i Kristian­stads, Älvsborgs och Västerbottens län, skogsvårdsstyrelserna i Stock­holms, Östergötlands och Kronobergs län, Söderköpings, Falkenbergs, Laholms, Göteborgs, Marks, Degerfors och Örebro kommuner. Lantbru­karnas riksförbund och Sveriges skogsägareföreningars riksförbund. Lantbrukarnas länsförbund i Uppsala län, Östergötlands, Kronobergs och Västerbottens län samt Aktion Skånemiljö.

Statens nuturvårdsverk, skogsstyrelsen och några organisationer kom­menterar kraftledningarnas markanvändnings- och miljökonsekvenser.

Skogsstyrelsen framhåller att skogsbrukets reella möjlighet att påverka ledningssträckningama måste öka. Skogsbmket måste betraktas som ett riksintresse och samhäUsekonomiska kalkyler bör göras i vUken alternativ-kostnad för återskapande av resursen inräknas. Statens naturvårdsverk anser alt höga ljudnivåer, särskilt vid fuktig väderlek, och elektromagne­tisk strålning stör betydande områden. Fortsatta ulredningar, i bl.a. ver­kets regi får visa om miljökonsekvenserna från 800 kV-ledningar är av den storleksordningen att naturvårdsverket kommer att förorda att lednings­sträckningarna även prövas enligt miljöskyddslagen. Lantbrukarnas riks­förbund och Sveriges skogsägareföreningars riksförbund anser att det är väsenthgt att bättre beslutsunderlag tas fram i den fortsatta planeringen av nya kraftledningar. Innan detta skett bör inte mark i den kommunala planeringen reserveras för dessa ledningar. Även Aktion Skånemiljö un­derstryker behovet av elt bättre beslutsunderlag inför beslut om dragning av kraftledningar.

Prop. 1980/81:183

199

Lantbrukarnas länsförbund i Kronobergs och Kalmur län anser atl en omfattande utbyggnad av elt 800 kV-näl är oacceptabel av såväl miljömäs­siga som medicinska skäl.

13.2.2 Gus- och hetvaltenledningar

Om starka motstående intressen föreligger belräffande en viss sträck­ning av en gas- eller hetvattenledning är det enligl rapporten angeläget atl andra alternativ uireds innan mark reserveras i den kommunala planering­en. Del finns därför enligl rapporten anledning atl liksom för kraftledningar överväga en handläggningsordning där planer på slörre gas- eller hetvat­tenledningar sammanställs av indusiriverkel som i samräd med bl.a. plan­verket och naturvårdsverket till regeringen redovisar sådana rörledningar som är av intresse från rikssynpunkt. Berörda länsstyrelser föresläs enligt rapporten mot bakgmnd av regeringens ställningstaganden samräda med bl. a. kommuner och berörda företag om lämplig ledningssträckning. Rege­ringen föreslås enligt rapporten få möjlighel atl föreskriva alt mark för viktigare ledningar skall reserveras i den kommunala planeringen.

Rapportens överväganden och förslag angående gas- och hetvaltenled­ningar tillstyrks eller lämnas utan erinran av flertalet remissinsianser.

Rapportens förslag lill handläggningsordning för gas- och hetvattenled­ningar tUlstyrks av länsstyrelserna i Kronobergs, Göteborgs och Bohus, Örebro och Kopparbergs län.

Kompletterande synpunkter av mer principiell karaktär när det gäller introduktion av gas- och hetvaltenledningar lämnas av flera myndigheter, länsstyrelser och kommuner.

Statens industriverk framhåller all ett centralt samråd avseende ledning­ar för olja, gas och hetvatten kan bli aktuellt. Verket har därför anledning att pröva formerna för koncessionshanteringen i anslutning till de uppgifter som lagts på verkel genom rörledningslagen (1978:160). Riksuntikvurieäm­betet understryker vikten av atl gas- och hetvattenledningar förläggs under jord eller i tunnlar. De arkeologiska synpunkterna måste enligt ämbetet även tillmätas stor vikl vid detaljplaneringen. Aktion Skånemiljö pekar på att avdikningsproblem kan uppslå beroende på vilket djup ledningama läggs. Nämnden för energiproduktionsforskning anser att de föreskrifter som planeras för ledningar bör utformas så att tiUräckligt utrymme ges för provning av bl. a. distribution av lågtemperalurvatten och gas.

Om skador uppstår på gas- och hetvattenledningar på gmnd av militära angrepp eller sabotage kan enligt civilförsvarsstyrelsen konsekvensema troligtvis bli förödande. Det är därför enligt styrelsen viktigt att sådana ledningar planeras med hänsyn till befolkningskoncentrationer för atl minska effekterna av skador. Styrelsen liksom statens brandnämnd bör mot denna bakgmnd medverka i den föreslagna handläggningsordningen.

Synpunkter på aktualiserade eller planerade gasledningsprojekt lämnas vidare av flera länsstyrelser och en kommun.

Prop. 1980/81:183

200

13.3 Kommunikationsanläggningar

13.3.1  Allmänna synpunkter

Bland de allmänna synpunkterna märks bl.a. några som lar upp möjliga förändringar i transportsystemet. Transportrådet framhåller att den nuva­rande transportapparaten med slor dominans av individuella transportme­del har byggts upp med förulsällningen alt tillgängen på billiga drivmedel är god. Denna fömtsättning kommer enligt transporträdet med slor sanno­likhet atl förändras, varför en förskjutning från individuella till kollekliva persontrafikmedel och frän lastbilslrafik till järnvägstrafik är alt vänta. Det kan enligt rådet också förväntas all sjöfartens transportarbete ökar. Landstinget i Göteborgs och Bohus län framhåller atl långa pendlingsav­stånd i framtiden kan innebära slora problem. Man måste därför enligl landstinget ägna större uppmärksamhet åt hur arbete och boende lokali­seras och hur man bl. a. med kollektivtrafik kan knyta ihop olika områden bättre. Svenska naturskyddsföreningen önskar en belysning av i vilken mån ökad satsning på kollektivtrafik kan minska behovel av framför allt väginvesteringar.

Bland övriga mera allmänna synpunkter på kommunikationsfrågorna kan nämnas att Trunsportrådet tar upp sambandet mellan fysisk planering och transportsystemets uppbyggnad. Rådet anser att konsekvensema i Iransporthänseende vid utveckling av den fysiska slmkturen hittills har beaktats i alltför ringa utsträckning. Det finns enligt rådet åtskilliga exem­pel på hur bebyggelse och markanvändning givits en utformning som starkt begränsat möjligheterna att åstadkomma en effektiv transportförsörjning. Transportrådet framhåller vidare att målsättningen all ge medborgare och näringsliv en tillfredsställande trafikförsörjning till lägsta samhällsekono­miska kostnad inte kan uppnås utan en väl utbyggd kollektivtrafik. För att kollektivtrafiken ska kunna bli konkurtenskraftig mot privatbilismen ford­ras enligt rådet att en rad fömtsättningar är uppfyllda. Rådet understryker bl.a. att lokalisering av bostäder och arbetsplatser bör göras så atl långa pendelavstånd undviks med hänsyn till dels energiälgången, dels att res-lidsskillnadema mellan buss- och bilresor blir slora.

13.3.2 Vägar

I rapporten framhålls att utbyggnaden av vägnätet kan ge upphov fill intressekonflikter bl.a. med de areella näringarna, naturvården, friluftsli­vet och kulturminnesvården. Dessutom medför trafiken ofta betydande miljökonsekvenser i form av buller och utsläpp av förorenande ämnen. Väganläggningar kan emellertid även leda lill minskade miljöstörningar genom atl en avlastning av trafiken sker på del befintliga vägnätet.

Rapportens redovisning av vägarnas miljökonsekvenser har letl till en del kommentarer. Flera remissinstanser underslryker att vägtrafiken med­för betydande problem i form av buller och luftföroreningar. Statens

Prop. 1980/81:183

201

vägverk anser dock atl rapporten har överbelonal de negaliva effekterna av vägarna. Verket framhåller all vägar i de flesta fall är nödvändiga för atl möjliggöra alt övrig markanvändning kan ske på ett rationellt sätl. Således krävs bra vägar för att t.ex. göra riksintressanta områden tillgängliga. Verket hävdar atl vägarna planeras och byggs sä att de på bäsla sätl anpassas till miljö och annan markanvändning, och alt de därför bör ha en tiU övervägande det positiv effekt för samhället.

Länsstyrelsen i Södermanlunds län framhåller väglrafikbullret och luft­föroreningarna som väsentliga miljöproblem vid planering av vägar och bostadsområden. Länsstyrelsen anser bl. a. att bullersaneringsprogram be­höver tas fram främst där större och hårt trafikerade trafikleder passerar genom bostadsbebyggelse. Länsstyrelsen konstaterar ocksä atl klagomål om olägenheter till följd av bilavgaser ökar, och atl det behövs kartlägg­ning av luftföroreningssituationen för de hårdast trafikerade gatorna i tätorterna liksom för genomfartslederna. Länsstyrelsen i Jönköpings län anser atl det är angeläget med gränsvärden för högsta godtagbara stör­ningsnivå vad gäller buller och luftföroreningar. Länsstyrelsen i Älvsborgs län anser all del är angeläget atl statsmakterna vidtar ytterligare åtgärder för alt olägenheterna med trafikbuller ska kunna begränsas.

Vissa remissinstanser lar upp inriktningen och omfattningen av vägbyg­gandet. Lunds universitet manar lill försiktighet när del gäller större väg­byggnadsförelag med hänsyn till den minskande privatbilismen och sam­hällets ansträngningar att föra över godstrafiken till järnväg. Chalmers tekniska högskola framhåller att de resurser som krävs för investeringar och drift av flygfält och vägar skulle göra slörre nytta om de istället användes för utbyggnad och uppmstning av järnvägsnätet. Lantbrukarnas riksförbund och Sveriges skogsägareföreningars riksförbund anser att för­delningen av resurser för vägprojekt är otillfredsställande. Det behövs enligl förbunden en bättre regional balans. 1 den regionalpolitiska plane­ringen är vägnätet en betydelsefull faktor för bebyggelseutveckling och näringsliv.

13.3.3 Järnvägar

I rapporten framhålls alt utbyggnadsbehovet när del gäller järnvägsnätet i huvudsak avser bandelar av anslutningskaraktär. En viss utbyggnad av bl. a. rangerbangårdar och godsterminaler kan fömtses. Sett i riksperspek­tiv torde detla enligt rapporten inte medföra några allvarligare konflikter med markanvändningen.

Vissa remissinstanser förordar en ökad salsning pä ulbyggnad av järnvä­gar, bl.a. Chalmers tekniska högskola, statens naturvårdsverk, länsstyrel­sen i Hallands län. Östra Göinge, Laholms, Halmstads, Falkenbergs och Varbergs kommuner.

Elt par remissinstanser framhåller att även järnvägstrafiken leder till miljöproblem. Statens naturvårdsverk underslryker att om s. k. höghastig-

14   Riksdagen 1980/81. I saml. Nr 183

Prop. 1980/81:183

202

hetståg införs, kommer vibrations- och bullerproblemen att bli störte än f. n. Länsstyrelsen i Södermanlunds län anser att karlläggning av bullret från tågtrafiken är angelägen i den utsaUa tätortsbebyggelsen. Bullersane­ringsprogram behöver enligt länsstyrelsen upprättas. Etl ökat utnyttjande av järnvägarna för godsbefordran kan enligt länsstyrelsen leda till större andel nättrafik med ökade ljudolägenheter som följd. Länsstyrelsen fram­håller ocksä betydelsen av atl klariägga buller- och vibralionseffekterna från höghasfighetståg.

13.3.4 Hurnnverksumliet

I rapporten konstaleras bl. a. att hamnulbyggnader och följdinveslering­ar i vägar, järnvägar, terminaler och upplagsplatser ofta har betydande markanvändnings- och miljökonsekvenser. 1 första hand påverkas fiskels, naturvårdens, friluftslivets och kulturminnesvårdens intressen. 1 samband med muddringar. utfyllnader och fördjupningar av farieder kan även natur­miljön utsättas för störningar.

Rapportens behandling av hamnfrågorna har inte mött några större erinringar. Sjöfarlsverkel framhåller att hamndjupen inte nödvändigtvis ulgör en restriktion av samma tyngd som andra hushållningsfrågor vid diskussion om lokalisering av s.k. FRP-industri. Verket grundar sin be­dömning på att lokaliseringsfrågorna under 1970-talel inte har medfört stora eller oöverkomliga anspråk på djuphamnar och alt utbyggnaden av industrin troligen kommer att ske främst vid befintliga anläggningar.

Några remissinstanser underslryker vikten av att hamnulbyggnaden i landet sker på ett planmässigt sätl. Länsstyrelsen i Malmöhus län anser att resultatet av den pågående hamnutredningsverksamheten snarast bör an­vändas som planeringsunderiag för atl möjliggöra avvägningar mellan olika önskemål om hamnutbyggnader. Göteborgs kommun anser att det är vik­tigt all en övergripande hamnplanering kommer till stånd på nationell nivå och atl riksdagen fattar beslut om en organisation för en övergripande hamnplanering saml om hur hamninvesleringarna fortsättningsvis skall bedömas med hänsyn lill samhällets behov. Svenska naturskyddsförening­en framhåller att det är angeläget aU lokaliseringen av hamnar inte fillåts slyras av snävt exploateringsekonomiska intressen, utan aU fysisk över­siktsplanering får ett avgörande inflytande över vilka platser som ska komma ifråga för en utbyggnad.

När det gäller kolhamnar kan enligt sjöfartsverket möjligen hopvägning av anspråk medföra att andrahandslägen ur sjötransportsynpunkt får ac­cepteras för exempelvis kolkondenskraftverk. Här bör enligt verket fram­hållas aU sjöfartsverkets djuphamnsinventering fortfarande äger tillämp­lighet med de reservationer som framhållits i denna typ av inventeringsma-lerial. Flera av de i Centrala driftledningens underiag diskuterade kraft­verkslägena har enligt verket inte helt gynnsamma hamn- och sjöfartsfömt-sättningar. Fortlöpande har enligt verket samråd i denna fråga tagils av

Prop. 1980/81:183

203

energiproducenterna. Statens planverk framhåller att del behövs övergri­pande utredningar för atl bestämma lämpligt läge med hänsyn till betydel­sen frän miljö-, markanvändnings- och plansynpunkt. Planverket föreslår att man som ett led i den fortsatta fysiska riksplaneringen för områdena i anslutning till de tre storstadsområdena behandlar behovet av regionala och lokala kolhamnar och tillhörande verksamheter. Statens naturvårds­verk pekar på att lokaliseringen av en kolhamn är beroende av placeringen av koleldade energiproduktionsanläggningar. Det är därför inle enbart hamnen och därvid aktuell hantering som man måste ta hänsyn till. Svens­ku hamnförbundet anser att del inte går att diskutera kolhamnsfrågan innan oljeersättningsdelegationen är klart med sitt arbete om etl system för import av kol.

13.3.5 Flygplatser

I rapporten framhålls att utbyggnaden av flygplatser kan medföra omfal­tande konsekvenser för olika markanvändningsintressen, främsl jordbru­ket, naturvården, friluftslivet och kulturminnesvården. Större områden berörs av buller- och riskzoner. Detta konstaterande i rapporten har kom­menterats av luftfartsverket, som framhåller att rapportens konstaterande ska ses mot bakgmnd av att den idag direkt ianspråktagna arealen för civil flygverksamhet uppgår till 70 km eller knappt 0,02% av Sveriges land­areal. Om alla planerade flygplatser inrättas och hänsyn tas lill arealer som frigörs när äldre läggs ner, kommer ytan enligt luftfartsverket atl öka med 7%.

Några remissinstanser anser atl det är motiverat med restriktivitet när det gäller utbyggnad av flygtransportnätet. Chalmers tekniska högskola anser t. ex. att det bör satsas på energisnåla, miljövänliga och importobe­roende transportsystem. De resurser som krävs för flygverksamheten skulle enligt högskolan kunna göra större nytta i utbyggnad och uppmst­ning av jämvägsnätet. Lantbrukarnas riksförbund och Sveriges skogsägareföreningars riksjörbund menar att flygplatser är markkrävande och dyrbara anläggningar. Skulle ytterligare flygfält behövas, bör enligt förbunden i första hand befintliga, mindre flygfält användas. Sveriges fältbiologiska ungdomsförening anser atl flygplatsutbyggnaden i Sverige i det närmaste ska anses avslutad. Istället bör man satsa på mindre energi­krävande transporter, som dessutom inte tar så stora ytor i anspråk. Svenska naturskyddsföreningen understryker alt översiktlig fysisk plane­ring bör få elt avgörande inflytande över vilka platser som ska komma ifråga för flygplatsutbyggnad.

Statens naturvårdsverk anser alt nya flygplatser bör prövas av regering­en enligl 136a§ byggnadslagen.

Prop. 1980/81:183

204

13.4 Försvar

Rapportens behandling av försvarels verksamhet kritiseras av överbe­fälhavaren, som bl.a. anser atl konflikterna mellan försvar och bevaran­deiniressen oflasl beror på alt områden av vitalt inlresse för försvaret utsätts för anspråk frän bevarandeintressena. Enligl överbefälhavarens uppfattning skapar rapporten en uppfattning atl del är försvaret som ställer anspråk på bevarandeintressena. Överbefälhavaren anser vidare att för­svaret är synneriigen knapphändigt behandlad i rapporten. 1 stort behand­las bara frågor som sammanhänger med fredsorganisationens behov av mark för övnings- och skjutfäll. Länsstyrelsen i Värmlands län framhåller att samhällets sårbarhet under kris- och krigsförhållanden har ökal mycket starkt. Koncentration av befolkning, produktion etc. till etl fåtal platser är enligt länsstyrelsen ogynnsam för möjligheten att skydda befolkningen under krig. Detla bör enligl länsstyrelsen beaktas i planeringsarbetet, eftersom det senare kan vara omöjligt eller myckel dyrt alt beakta detla. Länsstyrelsen anser även att samhällets totala sårbarhet bör bli föremål för snar utredning. Länsstyrelsen i Örebro län framhåller att inte bara det militära utan även övriga delar av försvaret kan komma i konflikt med andra samhällsintressen.

När del gäller försvarels markbehov finns vissa ytterligare kommenta­rer. Statens naturvårdsverk anser att det bör finnas en beskrivning av den militära verksamheten och de omgivningskonsekvenser den medför som underlag för att visa på vilka orter där det ur omgivningssynpunkt är acceptabelt att försvarets behov av mark tillgodoses genom komplettering av de övnings- och skjutfäll som finns. Vaggeryds kommun anser att det inte kan accepteras alt militärens och det civila försvarets intressen i alla lägen ska tiUgodoses. En rimlig avvägning mellan olika markintressen måsle enligt kommunen komma lill stånd.

Möjligheterna att samutnytlja försvarets områden för flera intressen tas upp av några remissinsianser. Lunds universitet anser att flera civila akti­viteter borde kunna lokaliseras till vissa militära övningsfält. Skytlespor-len nämns som exempel på en ofta ytterst svårlokaliserad verksamhet som borde kunna förläggas till militär mark. Också statens naturvårdsverk understryker att man bör ta tillvara möjligheterna att samutnyttja övnings-och skjutfält. Verket framhåller att det bör gälla oberoende av vilken försvarsgren förbanden tillhör. Länsstyrelsen i Hallands län har liknande synpunkter.

13.5 Tätorter

I rapporten framhålls att det i redovisningar i den kommunomfallande planeringen av kommunens överväganden om fördelningen av byggandet mellan skilda orter i kommunen bör kunna klargöras hur kommunen har

Prop. 1980/81:183

205

beaktat olika statliga markanvändnings- och bebyggelseintressen i sam­band med tätorlsplaneringen. Sådana redovisningar bör även tjäna som underlag för kommunernas aktiva medverkan i länsplaneringen, den regio­nala trafikplaneringen, vägplaneringen samt den särskilda hamn- och flyg­plalsplaneringen. Förutom överväganden om fördelningen av byggandet mellan olika tätorter lorde det för kommunerna därför enligl rapporten även vara av intresse atl bedöma behovet av slalliga investeringar i lek­niska system, service saml vägar, hamnar och flygplatser.

Behovet av atl kommunerna analyserar lätortsstrukturen underslryks av bl. a. Lunds universitet, högskolun i Kurlstud, länsstyrelserna i Söderman­lands. Jönköpings och Hallunds län samt Gotlands, Krisliunstads, Laxå och Nässjö kommuner. Lunds universitet hälsar det ökade intresset för bl.a. tälortsproblemen med tillfredsställelse och konstaterar alt den lidi­gare bristande framförhållningen fått olyckliga konsekvenser. Universite­tet framhåller bl. a. att den tätortsfördelning mellan och inom regioner som i dag börjat bli ett allvarligt bekymmer i stor ulslräckning har tillkommit i mitlen av århundradet. Den aktuella tälortslillväxlen hänförs av universi­tetet lill andra orsaker än befolkningstillväxt, nämligen regler för småhus­byggande, avdragsmöjlighet för arbetsresor och huslånekostnader. Slora ansträngningar måsle enligt universitetet sällas in för atl å ena sida göra redan existerande ortsmönster bättre anpassat för de nya kraven pä energi-och markhushällning och ä andra sidan bromsa och vända ulvecklingen. Universitetet framhåller också atl rådande mönsler för bebyggelse och kommunikationer är ytterligt trögrörligt sedan urbaniseringens expan­sionsfas nu är förbi. Insatserna för att få till stånd tälortsstrukturplaner och områdesplaner för enskilda orter betecknar universitetet som högsl nöd­vändiga. Lösningarna måste dock ofla sökas på interkommunal eller regio­nal nivå. Länsstyrelsen i Jönköpings län anser all ulvecklingen av tätorter och infrastruktur är grundläggande i såväl fysisk som regionalpolitisk planering. Nuvarande bebyggelsestruktur tillgodoser enligt länsstyrelsen inte alltid på bästa sätl behovet av närhet mellan bosläder, arbele och service. Kommunerna måste enligt länsstyrelsens mening snarast påbörja en systematisk strukturanalys för kommunens hela omräde. Lånsstyrelsen i Hallands län vill starkt underslryka vad som i rapporten framförs belräf­fande värdet av planeringsinsatser för alt analysera tätortsstmkturen. 1 del pågående arbetet för ett markhushållningsprogram är det enligt länsstyrel­sen nödvändigt atl klargöra hur fördelningen mellan olika tätorter kan utvecklas på längre sikl. Gotlands kommun framhåller atl del är en kom­munal uppgift all göra bedömningar av lätorlsutvecklingen. Kommunen understryker all analyser av tätortsstmkturen bör följas av program för tätortsutbyggnaden. Detla kräver dock enligl kommunen en förändring och vidareutveckling av tanken med ortsklassifikationssystemet.

Civilförsvarsstyrelsen anser att del vid överväganden om fördelning av byggandet är viktigt atl ocksä beakta befolkningsskyddet. Anlalel objekl

Prop. 1980/81:183

206

som kan bli utsatta för anfall tenderar enligl styrelsen all växa med orts­storleken. Detta bör enligt slyrelsen kunna tjäna som underlag för såväl den kommunala skyddsrumsplaneringen som planeringen av räddnings­tjänsten inom kommunen.

I rapporten konstateras också att det i vissa delar av landet finns behov av interkommunal samverkan vid planeringen av tätortsutvecklingen. En­ligt prop. 1978/79:112 om regionalpolitik kommer regeringen atl ge länssly­relserna i uppdrag att avgränsa s.k. pendlingsregioner inom vilka det finns etl mer uttalat samband mellan kommunerna vad gäller arbetsplatsernas lokalisering i förhållande till bostäderna. Länsstyrelserna bör enligt propo­sitionen i samband med länsplaneringen peka på behovet av samordning av den kommunala planeringen inom pendiingsregioner där flera kommuner ingår. De kommuner som ingår i en pendlingsregion bör själva överväga i vilka former ett interkommunalt samarbete t. ex. i samband med bebyggel­seplaneringen bör bedrivas.

Behovet av interkommunal samverkan bekräftas i huvudsak i remiss­svaren, även om det ocksä framgiir att det kan finnas svårigheter att realisera en samverkan.

Betydelsen av samverkan mellan kommunerna i tätortsfrågor under­stryks i yttranden från främst bostadsstyrelsen, länsstyrelserna i Jönkö­pings, Kronobergs och Västernorrlands län samt Degerfors, Falkenbergs, Halmstads, Kristianstads, Laholms, Vaggeryds och Varbergs kommuner. Bostadsstyrelsen anser att frågan om interkommunal samverkan bör upp­märksammas betydligt mer än hittills. Slyrelsen hänvisar också fill alt förordningen om kommunala bostadsförsörjningsprogram har ändrats för all öka den kommunala samverkan vid upprättande av bostadsförsörj­ningsprogram. Länsstyrelsen i Jönköpings län framhåller att behovet av interkommunal planering är stort och sannolikt kommer att öka. Länssty­relsen pekar på att regionen Jönköping-Habo-Mullsjö är etl framträdande exempel där det finns samordningsbehov och där viss organiserad sam­rådsverksamhet pågår. Länsstyrelsen i Västernorrlands län understryker vikten av ett kommunalt samarbete, och har också i förslaget till länspro­gram 80 pekat på behov av samordning bl. a. beträffande den fysiska planeringen mellan främst kommunema Sundsvall och Timrå. Det är enligt länsstyrelsen viktigt att kommunerna själva överväger formerna för samar­betet, men behov kan finnas av bistånd från länsslyrelsen.

Länsstyrelsen i Norrbottens län har negaliva erfarenheter av att få till stånd en fungerande interkommunal samverkan. De försök som genom­förts i regionen Boden, Luleå, Piteå och Älvsbyn har enligt länsstyrelsen inte givit något påtagligt resultat trols ambitiösa försök. Tanken är enligt länsstyrelsen god, men formerna måste utvecklas betydligt om något kon­kret resultat ska uppnås. Utvecklingen av samverkansformer borde vara en uppgift för den fysiska riksplaneringen, anser länsstyrelsen.

Många remissinstanser har tagit upp tätortsstrukturens belydelse för

Prop. 1980/81:183

207

energihushållningen. Behovet av att beakta kraven på energihushållning berörs sålunda i yttranden från främst Lunds universitet, länsstyrelsernu i Södermanlands, Jönköpings, Kronobergs, Kristianstads, Malmöhus och Gävleborgs län, Fulkenbergs, Gävle, Halmstads, Laholms och Varbergs kommuner samt Sveriges fältbiologiska ungdomsförening. Länsstyrelsen i Södermanlands län framhåller att frågan om lämplig tälortsslmklur med hänsyn till kraven på ett energisnålt samhälle kommer att bli allt svårare att handskas med. I dag är del enligt länsstyrelsen få som beaktar del tolala energibehovet vid olika bebyggelseutformningar. Länsstyrelsen efterlyser modeUer för tätortsstmkturen baserade på energiförsörjnings- och trans­portfrågorna, som underiag för den kommunala planeringen. Att ta fram sådana modeller hör enligt länsstyrelsen hemma i den fysiska riksplane­ringen. Länsstyrelsen i Malmöhus län anser att sambandel mellan målen för energihushållning och bebyggelseplaneringen har uppmärksammats för Ute. Länsstyrelsen pekar på pendlingsmönstret i länel som ett uttryck för att ett hänsynstagande till energihushållningsaspekten måste införas i be­byggelseplaneringen. Styrmedel i byggnadslagstiftningen torde inte vara tillräckligt verksamma för att uppnå detta. Det behövs anvisningar och mtiner för att överföra energihushållningsmålen till den kommunala plane­ringen, anser länsstyrelsen.

14 Kompletterande riktlinjer för hushållning med mark och vatten i vissa delar av landet

14.1 Norrlandskusten

Enligt gällande rikflinjer får lokalisering av s.k. FRP-industri till Norr­landskusten inte ske till Höga Kusten-området, som hör till de obmtna kustema. I rapporten föreslås atl FRP-industri inte heller skall få etableras vid vissa andra större av FRP-industri opåverkade delar av Norrlandskus­ten. Det gäller Haparanda- och Luleåskärgården utom tätorterna Kalix, Luleå och Piteå, Västerboltenskusten mellan Skellefteå tätort och Umeå uthamn samt kuststräckan meUan Essvik och Hudiksvalls tätort. De i rapporten redovisade studierna av lokaliseringsförutsättningar för FRP-industri vid Norrlandskusten visar att det finns goda förutsättningar för lokalisering pä flera platser. Utöver av länsstyrelserna redovisade platser finns det enligt rapporten ytterligare platser med befintlig industri där lokahseringar sannolikt i vissa fall kan komma i fråga utan störte kon­flikter.

Förslaget har fått ett blandat mottagande. Göteborgs universitet, statens naturvårdsverk och Sveriges geologiska undersökning tillstyrker förslaget utan reservationer. Statens planverk anser däremot att syftet med rappor­tens förslag fillgodoses genom de av riksdagen redan fastlagda riktlinjerna för kustområdena. Sveriges industriförbund är negativt till förslaget av

Prop. 1980/81:183

208

samma skäl som beträffande förslaget att riktlinjerna för obmtna kuster ska gälla för Öland.

När det gäller Haparanda- och Luleåskärgården har förslaget lämnats utan invändningar av länsstyrelsen i Norrbottens län samt Kalix och Luleå kommuner.

Vad beträffar Västerboltenskusten mellan Skellefteå tätort och Umeå uthamn lämnas förslaget utan erinran av länsstyrelsen i Västerbottens län. Umeå kommun konstaterar att man redan tidigare inriktat eventuell ytterli­gare kuslindustri till Umeälvens utlopp. Holmsund, Obbolaoch till Hörne­fors. Kommunen har ingen erinran mot rapportens förslag. Skellefteå kommun hänvisar till atl man har utfört ett planeringsarbete för kusten och därvid bl. a. föreslagit att en del av kuststräckan skall avsättas som natur­reservat. Kommunen menar alt del vore bättre om staten tar fasta på den planering som faktiskt är utförd och bidrar till genomförandet av denna.

Vad slutligen gäUer kuststräckan mellan Essvik och Hudiksvalls tätort finns inga erinringar från länsstyrelsen i Västernorrlands län. Länsstyrel­sen i Gävleborgs län har inte heller några invändningar, men fömtsätter att befintliga industrier i Stocka/Strömsbmk kan utvecklas i normal omfatt­ning eller att ersättningsindustri får etableras. SimdsvaUs och Hudiksvalls kommuner tillstyrker förslaget.

14.2 Öland och Gotland

I rapporten framhålls att det med hänsyn främst till de betydande natur­vårds-, kulturminnesvårds- och friluftsintressena på Öland och Gotland finns slarka skäl för att samma riktlinjer som gäller för de obmtna kusterna även skall gälla för hela Öland samt Gotlandskusten inklusive Fårö, Sudret och Östergarnslandet men med undantag för Slite. Riktlinjerna för obmten kust innebär att nylokalisering av miljöstörande verksamhet inte bör tillå­tas. Områdenas speciella landskapsbild och dess värden för bl.a. natur­vård och kulturminnesvård bör bevaras.

När det gäller Öland tillstyrks rapportens förslag så gott som genomgå­ende, men i en del fall med viss reservation. Riksantikvarieämbetet, Göte­borgs uiuversitet, statens nuturvårdsverk, statens planverk och Sveriges geologiska undersökning tillstyrker förslaget utan några reservationer. Länsstyrelsen i Kalmar län ansluter sig lill rapportens förslag men utgår då ifrån att förändringarna jämfört med gällande riktlinjer endast gäller indu­strilokaliseringar. Länsstyrelsen fömtsätter i övrigl att de särskilda rikt­linjer för Öland som utarbetats i det fysiska riksplanearbetel kommer att fortsätta att gälla. Länsstyrelsen anser att Öland är så särpräglat att det finns skäl alt även i fortsättningen ha särskilda rikllinjer som behandlar bebyggelse och andra anläggningar samt hänsyn till naturvårdens, kultur­minnesvårdens, friluftslivets och de areella näringarnas intressen. Läns­styrelsen utgår vidare från att de föreslagna riktlinjerna innebär att bryt-

Prop. 1980/81:183

209

ning av alunskiffer inte kan tillåtas, men att en fortsatt brytning av kalksten för cementtillverkning i nuvarande omfattning inte hindras. Mörbylånga kommun tolkar rapportens förslag som att nylokalisering av miljöstörande verksamhet inte skall tillåtas. Kommunen har i princip inget att erinra mot förslaget under förutsättning att det inte utgör hinder för kalkstensbrytning för cementindustrin.

Sveriges industriförbund år den enda remissinstans som är negativ till förslagel. Förbundet konstaterar att Öland är föremål för regionalpolitiska stödinsatser, och menar att det mot den bakgmnden förefaller förvånande att bevarandeintressen anses böra tillgodoses i den omfattning som före­slås på bekostnad av eventuellt tillkommande industriell produktion och sysselsättning. Förbundel anser att det inte har visals att FRP-industri skulle innebära från miljösynpunkt allvarliga risker, och nämner Stenung­sundsområdel som exempel på att miljöstörningarna i samband med mo­dern tung industri dels är en mycket lokalt begränsad fråga som i många fall överdrivits på ett oförsvarligt sätt, dels att den infrastruktur som skapas i hög grad kommer rekreationsintressena tillgodo. Förbundet anser därför att ett generellt förbud mot etablering av FRP-industri på Öland som föreslagits inte är motiverat.

Åven vad beträffar Gotland tiUstyrks förslaget av flertalet remissinstan­ser som behandlar förslaget. Det finns emellertid också ett par avslyrkan­den. Förslaget tillstyrks utan reservation av riksantikvarieämbetet, Göte­borgs universitet, statens naturvårdsverk och statens planverk. Sveriges geologiska undersökning tillstyrker förslaget, men framhåller att till sjöss bör delaljavvägningen mellan bevarandeintressen och ett rimligt utnyttjan­de av naturresurserna ske försl efter närmare undersökningar. Sveriges geologiska undersökning framhåller också att begreppet miljöstörande verksamhet inte är preciserat, och att inle heller begreppet kust precise­rats. Det framgår inte t.ex. hur lång sträcka ut från stranden som ingår i kusten, vilket är väsentligt med hänsyn till att marin läkt av sand aktualise­rats utanför Fårö. Länsstyrelsen i Gotlands län tillstyrker principen att skydda de oexploaterade kusterna, men framhåller även att näringspolifis-ka aspekter bör ges tyngd också vid bedömningen i dessa planfrågor. Länsstyrelsen anser också att det knappast är önskvärt att till obmten kust hänföra Visby med flera orter eller de större stenindustrier som finns vid kusten.

Rapportens förslag ifrågasätts av Gotlands kommun, som framhåller alt längs Gotlandskusten finns flera stora kalkstensbrott, tätorter med över 23000 invånare och ett flertal områden med fritidsbebyggelse m.m. I stället bör konflikterna lösas planmässigt i kommunens pågående översikt­liga planering. Sveriges industriförbund har samma invändningar mot rap­portens förslag belräffande Golland som redovisats för Öland.

Prop. 1980/81:183

210

14.3 Vänerskärgården

I rapporten föreslås att del centrala skärgårdsområdet i Vänern ska omfattas av riktlinjerna för obruten kust. Vidare föreslås att för kustområ­dena mellan Grums och Kristinehamns tätorter utom Karlstads tätort och Skoghall ska gälla riktlinjerna för högexploaterad kust.

Rapportens förslag får ett nästan genomgående positivt bemötande i remissbehandlingen. Vad beträffar del centrala skärgårdsområdet till­styrks förslaget utan reservation av statens naturvårdsverk, statens plan­verk, Sveriges geologiska undersökning, länsstyrelsen i Skaraborgs län och Muriestuds kommun. Förslaget får stöd även av högskolun i Karlstad. Länsstyrelsen i Värmlands län och Säffle kommun redovisar inga invänd­ningar mot förslaget. Lidköpings kommun har inte heller någon direkt invändning mot rapportens förslag, men betonar att det inte får innebära att fortbestånd och vidareutveckling av näringsliv, jordbmksbygd och bebyggelse förhindras, under förutsättning alt rimlig hänsyn tas till beva­randeintressena. Åmåls kommun anser att beslutet om att ge kommunens Vänerkust beteckningen obruten kust bör föregås av samråd med kom­munen om bl. a. avgränsningen mot tätorten.

Sveriges industriförbund vill ifrågasätta lämpligheten av att införa så starka restriktioner för FRP-industri i Vänerns kust- och skärgårdsområ­den som föreslagits i rapporten, även om det inte för dagen föreligger några aktueUa planer på etablering av FRP-industri i Vänerregionen. Förbundet menar att på sikt kan man inte bortse från att lokalisering av tung industri till nya lägen inom Vänerområdel framstår som gynnsam från såväl före­tagsekonomiska som regionalpoliliska synpunkter. All helt förhindra en sådan utveckling förefaller enligt förbundet inte välbetänkt.

När det gäller kustområdet meUan Grums och Kristinehamns tätorter tillstyrks förslaget utan någon reservation av Göteborgs universitet, sta­tens naturvårdsverk, statens planverk, Sveriges geologiska undersökning och Hammarö kommun. Förslaget fåjr stöd också av högskolan i Karlstad. Länsstyrelsen i Värmlands län vill utvidga det område som föreslagits som högexploaterad kust så alt hela Vänerskärgården i enlighet med Väner-kommunernas förslag ingår. Det innebär tillägg av områden söder om Gmms resp. Kristinehamns tätorter. Karlstads, Kristinehamns och Säffle kommuner har inte redovisat några invändningar mot förslaget.

Sveriges industriförbund har samma invändningar mot förslaget som belräffande det cenirala skärgårdsområdet i Vänern.

Prop. 1980/81:183

211

Innehåll

Propositionen ................................................................... 

1

Propositionens huvudsakliga innehåll   ............................. 

I

Utdrag av protokoll vid regeringssammanträde den 2 april 1981   

2

1 Inledning ...................................................................... 

..... 

2

1.1  Bakgrund  ............................................................ 

2

1.2  Propositionens uppläggning och innehåll ............ 

4

2 Föredragandens överväganden  .................................. 

..... 

4

2.1

Den hittillsvarande fysiska riksplaneringen    ....... 

4

2.2

Former för fortsatt fysisk riksplanering ................ 

7

2.2.1

Planeringsprocessen   ................................ 

7

2.2.2

Lagreglering  av  riktlinjerna för hushållning  med mark och vatten          

9

2.2.3

Den kommunala fysiska översiktsplaneringens roll i den   fysiska riksplaneringen            

10

2.2.4

Kunskapsförsörjning   ................................. 

... 

12

2.2.5

Sammanfattning ......................................... 

15

2.3  Överväganden om vissa verksamheter och sektorer     

17

2.3.1

Inledning .................................................... 

... 

17

2.3.2

Resurser för industriproduktion  ................. 

18

2.3.3

Inhemska energiresurser   ......................... 

... 

20

2.3.4

Skydd och utnyttjande av havets resurser          

25

2.3.5

Anläggningar för transporter och energidistribufion

27

2.3.6

Tälortsslmklur   ........................................... 

30

2.3.7

Frågor som kräver vidare överväganden   . 

... 

32

3

Hemställan   ................................................................. 

... 

38

4

Beslut   ......................................................................... 

... 

39

Bilaga I

Sammanfattning av rapporten (SOU 1979:54, 55) Hushållning med

mark och vatten 2   .......................................................... 

... 

40

Bilaga 2

Remissyttranden över rapporten (SOU 1979: 54, 55) Hushållning med

mark och vatten 2   .......................................................... 

... 

50

1 Inriktningen av den fortsatta fysiska riksplaneringen  . 

... 

50

1.1  Remissinstansernas allmänna synpunkter på inriklningen

av den fortsatta fysiska riksplaneringen    ........... 

... 

50

1.2........................................................................ Synpunkter på de nya frågor som enligt rapporten bör upp­

märksammas särskilt  .......................................... 

... 

51

2 Former för fortsatt fysisk riksplanering   ...................... 

... 

54

2.1

Ansvarsfördelning   .............................................. 

54

2.2

Uppföljning och översyn av rikfiinjerna   .............. 

57

2.3

Underlag för fysisk riksplanering   ........................ 

59

2.3.1

Allmänna synpunkter .................................. 

59

2.3.2

Riksöversikter och länssammanslällningar.. 

60

2.3.3

Samlade redovisningar  .............................. 

.. 

63

2.3.4

Statistikfrågor............................................. 

.. 

64

2.3.5

Basdala och kartläggningsverksamhet    .... 

65

2.3.6

Information, regislerinformation och ADB   . 

.. 

68

2.3.7

Ny metod och leknik   ................................. 

.. 

69

Prop. 1980/81:183

212

2.4

Samordning med länsplaneringen   ................ 

... 

70

2.5

Tidsplan för det fortsatta riksplanearbetel   ... 

... 

72

2.6

Resurser för fortsatt arbele   ...................... 

... 

74

3 Aktsamhet i landskapet   .................................. 

... 

76

3.1

Hänsyn till naturvården m. m. inom jordbruket         

76

3.2

Hänsyn till naturvården i skogsområden av lokalt inlresse

78

3.3

Hänsyn till faunan i fysisk planering   ............ 

... 

79

3.4

Användning av kemiska bekämpningsmedel    .. 

80

4 Skydd av resurser för areell produktion   .............. 

... 

81

4.1  Resurser för jordbmk   ............................... 

... 

81

4.1.1

Riktlinjer till skydd för jordbruksmarken   

81

4.1.2

Bevarande   av  jordbruksmarkens   produktionsför­måga       

82

4.1.3

Övriga frågor   .................................. 

... 

83

4.2  Resurser för skogsbruk  .............................. 

... 

83

4.2.1

Allmänt om behandlingen av skogsbruket        

83

4.2.2

Riktlinjer för skogsbmket i en ny plan- och bygglag

85

4.2.3

Bättre gradering av skogsmarkens produktionsför­måga         

86

4.2.4

Övriga frågor   .................................. 

... 

88

4.3  Resurser för renskötsel  .............................. 

89

4.3.1

Renskötseln och den fysiska planeringen         

89

4.3.2

Riktlinjer till skydd för renskötselns områden   

90

4.3.3

Hänsyn tiU renskötseln inom skogsbruket        

91

4.3.4

Kartläggning av vinterbetesområdena .... 

92

4.3.5

Övriga frågor   .................................. 

... 

92

4.4  Viltproduktion   ......................................... 

93

5................................................................... Skydd av nationella resurser för naturvård, friluftsliv och kultur­

minnesvård  ................................................... 

.. 

93

5.1

Översyn av urvalet av riksintressen  ............. 

.. 

93

5.2

Särskilt utsatta naturtyper   ....................... 

94

5.2.1

Allmänt   ......................................... 

.. 

94

5.2.2

Våtmarker   ..................................... 

.. 

95

5.2.3

Ädellövskog   ................................... 

.. 

96

5.2.4

Naturskog ........................................ 

97

5.2.5

Fjällnära skog    ................................ 

98

5.3

Särskild lagstiftning för skydd av kulturmiljöer         

99

5.4

Skydd av vissa odlingsbygder   .................... 

100

5.5

Hänsyn till riktlinjerna för hushållning med mark och vatten

vid statlig stödgivning   .............................. 

102

5.6 Övriga frågor   ......................................... 

. 

103

5.6.1

Naturvård   ...................................... 

. 

103

5.6.2

Friluftshv   ....................................... 

. 

104

6 Induslriresurser ................................................ 

105

6.1

Synpunkter på behandlingen av vissa industrifrågor i den fysiska riksplaneringen            

105

6.2

Lokaliseringsöverväganden   ....................... 

107

6.2.1

Södra Sveriges kuster ........................ 

107

6.2.2

Nortlandskuslen   .............................. 

113

6.2.3

Inlandet  ......................................... 

115

6.3 Övriga industrifrågor .................................. 

116

7 Resurser för energiproduktion   ........................... 

117

7.1    Allmänna synpunkter   ............................. 

117

Prop. 1980/81:183

213

7.2  Kraftproducerande anläggningar ..................    119

7.2.1

Allmänna synpunkter  ;.......................    119

7.2.2

Vattenkraftverk   ..............................    120

7.2.2.1

Konventionella vallenkraftverk   ... 

120

7.2.2.2

Små vaUenkraftverk  ................. 

. 

121

7.2.2.3

Pumpkraftverk  ........................ 

. 

122

7.2.3...................................................... Kondenskraftverk          

123

7.2.3.1

Allmänna synpunkler på rapportens lokali­seringsöverväganden            123

7.2.3.2

Lokaliseringsöverväganden avseende väst­kusten          125

7.2.3.3

Lokaliseringsöverväganden avseende södra Sveriges kuster               125

7.2.3.4

Lokaliseringsöverväganden avseende norr­landskusten             125

7.2.4...................................................... Kraftvärmeverk     125

7.3  Nya energislag   .......................................    128

7.3.1

Allmänna synpunkter  ........................ 

. 

128

7.3.2

Torv  .............................................. 

. 

132

7.3.3

Vindkraft    ...................................... 

. 

135

7.3.4

Biomassa   ....................................... 

137

7.3.4.1

Energiskog   ............................ 

. 

137

7.3.4.2

Skogsenergi   .......................... 

. 

138

7.3.4.3

Övriga biomassa   ..................... 

138

7.3.5..................................................... Andra framtida energislag        

139

7.4

Behov av planeringsåtgärder   ..................... 

. 

140

7.5

Övriga frågor   ......................................... 

. 

141

8 Mineralresurser   .............................................    142

8.1

Allmänna utgångspunkter ........................... 

. 

142

8.2

Översiktlig karta över geologiska förutsätlningar för mine­ralförekomsler      

143

8.3

Rapporteringsskyldighet beträffande undersökningsresultat m.m     

144

8.4

Översyn av nuvarande rättsliga reglering beträffande mine­ralutvinning      

147

8.5

Sammanställning av underlag om framtida rävamintressen

148

8.6

Utvärdering av utmål inom anrikningsverkens närzoner   ..

149

8.7

Brytning i befintliga gmvor och takter ........... 

. 

149

8.8

Utvinning av biprodukter och återvinning   ..... 

. 

150

8.9

Prospektering av alunskiffer   ...................... 

151

8.10

Alunskiffer på BiUingen   ............................. 

. 

152

8.11

Kalk för jordbruks- och miljövårdsändamål   .... 

. 

153

8.12

Riksöversikter på kvarts, kvartsit och kaolin  .. 

. 

153

8.13

Planering för regional gmsförsörjning   ........... 

. 

154

9 FrUidsboende och turism ................................... 

. 

156

9.1

Markresurser för fritidsboende i inlandet   ...... 

. 

156

9.2

Fritidsbebyggelse kring tätorterna   .............. 

159

9.3

Fritidsbebyggelse i anslutning tiU jord-och skogsbmk  ....

159

9.4

Kommentarer fill gällande riktlinjer för fritidsbebyggelsens utveckling         

161

9.5

Övriga frågor vad beträffar fritidsboende   ..... 

164

9.6

De primära rekreationsområdena   ................ 

. 

165

Prop. 1980/81:183

214

10                                                                     Skydd och utnyttjande av sötvattenresurser            

167

10.1

Allmänna synpunkter   ............................... 

167

10.2

Anspråk och lillgångar   .............................. 

. 

167

10.3

Ansvarsfrågor och former för vattenplanering     

169

10.4

Behov av planmässig vattenanvändning   ...... 

. 

170

10.4.1 Geografisk genomgäng ..................... 

. 

172

11                                                                      Havet     

176

11.1

Allmänna utgångspunkter ........................... 

. 

176

11.2

Förbättrat planeringsunderlag  ..................... 

177

11.3

Områden av särskild betydelse för fisket   ..... 

. 

178

11.4

Riktlinjer i en ny plan- och bygglag om hänsynstagande liU fisket             

178

11.5

Administrativa gränser i havet   ................... 

. 

179

11.6

Konsekvenser av det ökade fritidsbåtsinnehavel 

179

11.7

Behov av åtgärdsprogram och planering i vissa havsområ­den        

180

11.8

Försöksverksamhet i vissa havsområden   ...... 

. 

182

11.9

Förbättrad samordning av kontrollprogram, utsjömätningar och program för övervakning av miljökvalitet   ........................................... 

. 

184

11.10

Miljörisker vid transport av farligt gods    ....... 

184

12                                                                       Påverkan på mark-och vattenresurser av vissa föroreningar

185

12.1

Allmänna synpunkter   ............................... 

186

12.2

Miljökonsekvensbedömningar ....................... 

187

12.3

Försuming av mark och vatten   .................. 

188

12.4

Övriga föroreningar  .................................. 

190

12.4.1

Kväve   .......................................... 

190

12.4.2

TungmetaUer och svåmedbrytbara ämnen           

193

13                                                                      Vissa frågor beträffande landels fysiska stmktur       

194

13.1

Allmänna synpunkter   ............................... 

194

13.2

Energidistribution   .................................... 

196

13.2.1

Kraftledningar   ................................. 

196

13.2.2

Gas- och hetvattenledningar   ............. 

199

13.3 Kommunikationsanläggningar  ...................... 

200

13.3.1

Allmänna synpunkter  ......................... 

200

13.3.2

Vägar  ............................................. 

200

13.3.3

Järnvägar   ...................................... 

201

13.3.4

Hamnverksamhet   ............................. 

202

13.3.5

Flygplatser   .....................................    203

13.4

Försvar   .................................................    204

13.5

Tätorter  .................................................   204

14.................................................................. Kompletterande riktlinjer för hushållning med mark och vatten i

vissa delar av landet  ........................................   207

14.1

Nortlandskuslen    ..................................... 

207

14.2

Öland och Gotland ....................................    208

14.3

Vänerskärgården   .....................................   210

Norstedts Tryckeri, Stockholm 1981