Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Prop. 1977/78:14 Regeringens proposition

1977/78:14

om utbildning på musikområdet;

beslutad den 27 oktober 1977.

Regeringen föreslår riksdagen att antaga de förslag som har upptagits i bifogade utdrag av regeringsprotokoll.

På regeringens vägnar

THORBJÖRN[REDACTED_EFTERNAMN]

JAN-ERIK[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

Propositionen innehåller principförslag till reformering av den högre musikutbildningen. Riksdagen beslutade år 1970 att en reform av den högre musikutbildningen skulle genomföras successivt med början bud­getåret 1971/72. Den sista etappen av reformen skall nu enligt förslaget genomföras fr. o. m. budgetåret 1978/79.

Den högre musikutbildningen föreslås anordnas på tre allmänna ut­bildningslinjer: musiklärarlinjen, musikerlinjen och kyrkomusikerlinjen. Linjerna skall byggas upp med en för alla gemensam basutbUdning, följd av fördjupningsutbUdning och tillvalskurser.

Musiklärarlinjen skall enligt förslaget omfatta 160 poäng eller fyra år. I linjen ingår utbildning för alla lärarfunktioner, dvs. lärare i musik för grundskola, gymnasieskola och kommunal musikskola, samt ledare eller lärare för musikverksamhet i form av studiecirklar, annan fri gruppverksamhet m. m. Utbildningen skall enligt förslaget ge kompetens för uppgifter inom flera av dessa verksamhetsformer. Inom musiklärar­linjen skall vidare utbildas lärare som kombinerar undervisning i musik med annat ämne, s. k. tvåämneslärare, instrumental- och ensemblelärare samt sång- och rytmiklärare.

Omfattningen av musikerlinjen föreslås bli 160 poäng. Inom linjen skall behovet av differentierad studietid kunna tillgodoses. Utbildningen på musikerlinjen skall ge de studerande möjlighet att förena yrkesroller som instrumentalist eller sångare och som arrangör, komponist eller ensembleledare.

Inom ramen för såväl musiklärar- som musikerhnjen skall det finnas utrymme för andra utbildningsformer än grundläggande musikutbild­ning, bl. a. kompletterande utbildning och särskilda kurser som är kor-

1    Riksdagen 1977178. 1 saml. Nr 14

Prop. 1977/78:14

2

lare än grundutbildningen. Till dessa linjer skall också enligt förslaget knytas påbyggnadsutbUdning.

Kyrkomusikerlinjen som inrättades är 1972 skall enligt förslaget fungera i oförändrat skick.

Propositionen innehåller vidare vissa principiella förslag som rör dels musikutbildningens mål oeh innehåll, dels förslag om den högre musik­utbildningens dimensionering och lokalisering. Musikläramtbildning skall enligt förslaget anordnas i Stockholm, där även den nuvarande utbild­ningen vid Svenska Dalcroze-seminariet skall ingå, Göteborg, Malmö, Arvika, Piteå och Örebro. Musikerlinjen och kyrkomusikerlinjen före­slås, liksom nu, anordnas i Stockholm, Göteborg och Lund/Malmö.

Prop. 1977/78:14

Utdrag

UTBILDNINGSDEPARTEMENTET

PROTOKOLL

vid regeringssammanträde 1977-10-27

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Asling,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN]

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Proposition om utbildning på musikområdet

1    INLEDNING

Är 1970 antog riksdagen vissa riktlinjer för en reform av den högre musikutbildningen som skulle genomföras successivt med början bud­getåret 1971/72 (prop. 1970: 25, SU 1970: 108, rskr 1970: 274). Som en följd av beslutet tiUsattes organisationskommittén för högre musik­utbildning (U 1970: 60), förkortat OMUS.

Under perioden fram till september 1974 genomfördes vissa delar av den beslutade reformen. De tidigare musikkonservatorierna i Göteborg och Malmö förstatligades den 1 juli 1971 vilket innebar att det från budgetåret 1971/72 har funnits tre statiiga musikhögskolor, en i Stock­holm, en i Göteborg och en i Malmö. Musikhögskolan i Stockholm om­organiserades vid samma tidpunkt genom att Musikaliska akademiens ledningsfunktioner övertogs av en särskild styrelse. Musikhögskolorna i Göteborg och Malmö ingår sedan den 1 juli 1977 i universitetet i Göte­borg resp.[REDACTED_EFTERNAMN].

En ny typ av musikläramtbildning infördes fr. o. m. budgetåret 1971/72 (prop. 1971: 31, UbU 1971: 5, rskr 1971: 112). UtbUdningen av kyrko­musiker reformerades fr. o. m. budgetåret 1972/73. Vissa uppgifter om den nuvarande högre musikutbildningen finns i kap. 2.

Regeringen utfärdade i oktober 1974 nya riktiinjer för arbetet med musikutbildningen. OMUS fick då tUläggsdirektiv och en ny samman­sättning. Enligt tilläggsdirektiven skulle OMUS utarbeta ett princip-

' Vid tiden för avlämnande av utredningsförslagen i SOU 1976: 33 rektorn Karl Herman[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, studiesekreteraren Sigfrid[REDACTED_EFTERNAMN], mu­sikdirektören Carl-Axel Dominique, lektorn Bertil[REDACTED_EFTERNAMN], sångerskan Do­rothy Irving och studieombudsmannen[REDACTED_EFTERNAMN][REDACTED_EFTERNAMN].

Prop. 1977/78:14

4

förslag som sammanfattade reformkraven för hela utbildningsområdet. OMUS har i april 1976 överlämnat ett sådant principförslag i betän­kandet (SOU 1976: 33) Musiken människan samhället.

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts av socialstyrelsen, statskontoret, riksrevisionsverket (RRV), universitets- och högskoleäm­betet (UHÄ), skolöverstyrelsen (SÖ), statens kulturråd, arbetsmarknads­styrelsen (AMS), Institutet för rikskonserter, regionmusiken, musikhög­skolorna i Stockholm, Göteborg och Malmö, statens scenskola i Göteborg, Musikaliska akademien. Svenska kommunförbundet. Landstingsförbun­det, Sveriges Radio, Tjänstemännens Centralorganisation (TCO), Central­organisationen SACO/SR, Landsorganisationen (LO), folkhögskoleutred­ningen, 1974 års lärarutbildningsutredning (LUT 74), forskarutbildnings­utredningen (FUN), centrala organisationskommittén för högskolerefor­men (H 75), folkbildnrngsutredningen, FolkbUdningsförbundet, som hän­visat till yttranden från följande medlemsorganisationer, nämligen Arbe­tarnas bildningsförbund (ABF), Skaraborgs läns bUdningsförbund, Studie­förbundet Vuxenskolan, Studieförbundet Folkuniversitetet, och Sveriges kyrkliga studieförbund. Folkparkernas Centralorganisation, Föreningen Sveriges jazzmusiker, kopparbergs läns landstings högre musikskola, samt Föreningen Svenska tonsättare (FST) och Föreningen Svenska populär­auktorer, som avgett gemensamt yttrande, Kyrkomusikerorganisationer-nas samarbetskommitté, Motala folkliga musikskola ABF, Musikcentrum, Norrköpings orkesterförening. Riksförbundet Sveriges amatörorkestrar, Samarbetsrådet för Sveriges körer (KÖRSAM), Stiftelsen Malmö kon­serthus, STIM, Stockholms konserthusstiftelse, Stockholms musikpeda­gogiska institut (SMI), Svensk musikpedagogisk union. Svenska artisters och musikers intresseorganisation (SAMI), Svenska blockflöjtspedagog-förbundet. Svenska Dalcroze-seminariet, Svenska Jazzriksförbundet, Svenska musikerförbundet. Svenska stråklärarförbundet, Svenska ton­konstnärsförbundet. Svenskt förbund för musikterapi, Sveriges förenade studentkårer (SFS), Sveriges orkesterföreningars riksförbund (SOR), Öre­bro musikpedagogiska institut samt Örebro orkesterstiftelse.

Länsskolnämnderna i Stockholms, Östergötiands, Jönköpings, Got­lands, Göteborgs och Bohus, Värmlands, Jämtiands och Norrbottens län, lärarhögskolorna i Mölndal, Linköping, Malmö, Stockholm, Umeå, Kalmar oeh Jönköping samt Lunnevads, Oskarshamns, Ljungskile, Boll­näs och Framnäs folkhögskolor och universiteten i Uppsala,[REDACTED_EFTERNAMN], Gö­teborg, Stockholm, Umeå och Linköping har genom SÖ resp. UHÄ beretts tillfälle att yttra sig.

H 75 har bifogat yttranden från organisationskommittén för Umeå högskoleregion, organisationskommittén för Uppsala högskoleregion (som i sin tur bifogat yttranden från Örebro och Gävleborgs läns landsting), organisationskommittén för Stockholms högskoleregion, or­ganisationskommittén för Göteborgs högskoleregion (som i sin tur bi-

Prop. 1977/78:14

5

fogat yttranden från Värmlands läns landsting) samt organisationskom­mittén för Lund/Malmö högskoleregion (som i sin tur bifogat yttranden från universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN], förskoleseminariet, lärarhögskolan, musikhög­skolan, statens seenskola samt den särskUda ämnesutbildningen i musik (SÄMUS) i Malmö, organisationskommittén för östra högskoleregio­nen (som i sin tur bifogat yttranden från lärarhögskolorna i Linköping och Jönköping, universitetet i Linköping, Jönköpings läns landsting, Jönköpings, Linköpings och Norrköpings kommuner, Lunnevads folk­högskola och domkapitlet i Linköpings stift).

Lärarföreningen vid musikhögskolan i Stockholm, Riksförbundet Sve­riges musikpedagoger oeh Svenska pianopedagogförbundet har genom Svensk musikpedagogisk union beretts tillfälle att yttra sig.

Härutöver har yttranden i särskilda skrivelser kommit in från en re­missgrupp vid lärarhögskolan i Kalmar, Framnäs folkhögskola, Umeå kommun, kompositionsklassen vid musikhögskolan i Stockholm, elev­kåren vid musikhögskolan i Malmö, lärarföreningen vid kommunala musikinstitutet i Stockholm, Folkliga musikskolan Ingesund, SÄMUS i Göteborg, Sköndalsinstitutet, Psykologiska institutionen vid Uppsala universitet, Härnösands folkhögskola, kollegiet vid SÄMUS i Malmö, Svenska ungdomsringen för bygdekultur. Teatrarnas riksförbund (TR), länskommittén för högskolefrågor i Kristianstads län, Musiklärarnas riks­förening, musiker och musikorganisationer i Umeå samt musikern Inge­mar Böcker.

En sammanfattning av förslagen i principbetänkandet görs i det föl­jande i kap. 3. Remissyttrandena över betänkandet redovisas kortfattat i kap. 4. Någon särskild sammanfattning av remissyttrandena görs inte.

OMUS har vidare i september 1977 avgivit ett delbetänkande (DsU 1977: 15) Dimensionering och lokalisering av högre musikutbildning. För­slaget bygger bl. a. på en analys av musikutbildningens dimensionering i relation till arbetsmarknaden för musiker och musiklärare och musik­livets behov. Det material som OMUS samlat in samt några olika dimen­sionerings- och lokaliseringsförslag har remitterats genom kommitténs försorg. Yttranden har avgivits av SÖ, statens kulturråd, Institutet för rikskonserter, regionmusiken, musikhögskolorna i Stockholm, Göte­borg och Malmö, SÄMUS i Malmö oeh Piteå, Folkliga musikskolan Ingesund, Framnäs folkhögskola, Svenska Dalcroze-seminariet, Musi­kaliska akademien. Svenska kommunförbundet. Lärarnas riksförbund. Teatrarnas riksförbund. Svenska musikerförbundet oeh Musikcenirum.

Frågor som rör inordnandet av musikutbildningen i högskolan har behandlats i regeringens proposition om utbUdning och forskning inom högskolan som riksdagen nyligen behandlat (prop. 1976/77: 59, UbU 1976/77: 20, rskr 1976/77: 246). De förändringar för musikutbildningens vidkommande som beslutet innebär redovisas i kap. 2. Enligt regerings­beslut den 30 december 1976 pågår en särskild prövning av frågor om

Prop. 1977/78:14

6

behörighet, urval och antagning till högskoleutbildningen på kulturom­rådet, däribland utbildningen av musiklärare och övrig högre musikut-bUdning. Intill dess prövningen är avslutad gäller nuvarande bestäm­melser för tillträde till utbUdningen.

I den totala översyn av läramtbUdningens mål, struktur och innehåll, som görs av 1974 års lärarutbildningsutredning, ingår även utbildningen av musiklärare.

2    NULÄGE

2.1 Utgångspunkter för beskrivningen

OMUS har i sitt principbetänkande behandlat musikutbildningen på högskolenivå. I uppdraget har ingått att behandla förutom den statliga utbildningen även annan högre musikutbildning som hänförts till hög­skolenivån, nämligen musikpedagog- och musikinstruktörsutbildningen vid Folkliga musikskolan Ingesund och Framnäs folkhögskola samt ut­bildningen vid Örebro musikpedagogiska institut och Svenska Dalcroze-seminariet. Folkliga musikskolan i Ingesund är folkhögskola liksom Framnäs. Örebro musikpedagogiska institut är en kommunal skola med Örebro kommun och Örebro läns landsting som huvudmän. Svenska Dalcroze-seminariet är en privat skola i Stockholm med en stiftelse som huvudman.

OMUS har också i betänkandet tagit upp den förberedande musikut­bildningen, dvs. den del av utbildningsgången som ligger före högskole­nivån. OMUS har även behandlat vad man kallar kompletterande ut­bildning som innefattar både bristutbildning, vidareutbildning, fort­bildning samt utvecklingsprojekt eller kursverksamhet av annat slag. OMUS menar att problemen inom musikutbUdningen inte går att lösa genom att man enbart vidtar åtgärder inom högskoleutbildningen på området. Hela utbUdningsgången måste beaktas.

2.2 Den förberedande musikutbildningen

Med förberedande musikutbUdning avser OMUS alla de olika möj­ligheter till utbildning i vilken blivande högskolestuderande kan skaffa sig de musikaliska förkunskaper som krävs för att bli antagen till hög­skoleutbildning på musikområdet. Tas begreppet i vid bemärkelse ingår musikundervisning på alla skolstadier och nivåer. OMUS har i kap. 8

Prop. 1977/78:14

7

försökt avgränsa de direkt yrkesförberedande studierna i den förbere­dande musikutbildningen och gett en översikt över de olika möjlighe­ter som firms till sådan utbildning. Äv översikten framgår att systemet för förberedande utbildning är mycket splittrat och osammanhängande. I översikten ingår följande former av förberedande musikutbildning.

Gymnasieskolan. Inom gymnasieskolan pågår sedan budget­året 1971/72 försök med en tvåårig musiklinje på fem orter, nämligen Stockholm, Göteborg, Malmö, Karlstad och Härnösand. Linjen har två paralleller i Stockholm och en på var och en av de övriga orterna (prop. 1970: 25, SU 1970: 108, rskr 1970: 274). Antalet antagningsplatser är totalt 180. Efter en utvärdering av försöksverksamheten har SÖ före­slagit att försöket skall avslutas och att reguljära tvååriga musiklinjer in­rättas i första hand på de orter där verksamheten hittUls har bedrivits. 1 förslaget ingår vissa förändringar av musiklinjens timplan. Samtidigt förordas att en ettårig högre specialkurs anordnas i anslutning till linjen. 1 den föreslagna högre specialkursen, vars mål är att förbereda för vidare musikstudier, dominerar musikämnena. SÖ:s förslag beträffande musik­linjen anmäldes i budgetpropositionen (prop. 1976/77: 100 bil. 12 s. 316) av statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] som förordnade att en högre specialkurs anordnas på tre av de orter som nu har musiklinjer.

Kommunal musikskola. I den kommunala musikskolan be­drivs en omfattande verksamhet, som består i instrumentalundervisning, ensemblespel m. m. OMUS uppger att musikskolan år 1975 hade ca 300 000 elever i verksamheten. Musikskolans inriktning och resurser be­stäms nu helt av den enskUda kommunen. OMUS konstaterar att mu­sikskolans ställning och verksamhet varierar kraftigt från kommun till kommun beroende på tradition och kulturpolitiska ambitioner. Vissa kommunala musikskolor satsar mer målmedvetet än andra på att för­bereda eleverna för högre musikstudier.

Den kommunala musikskolan spelar enligt undersökningar som OMUS låtit göra en viktig roll i den direkt förberedande musikutbild­ningen. Denna uppgift framgår också bl. a. av handboken Den kom­munala musikskolan, som utarbetats inom Svenska kommunförbundet för att ge kommunerna vägledning vid planering av arbetet i den kom­munala friviUiga musikundervisningen. Enligt handboken skall ett av målen för musikskolans s. k. ämneskurser som består av undervisning i instrument och sång, vara att förbereda yrkesinriktade elever för högre musikutbildning. Detta sker genom att elever deltar i s. k. särskUd kurs vilket bl. a. innebär högre tempo i studierna och mer tid för enskUd undervisning.

Folkhögskolan. Läsåret 1975/76 fanns musiklinje, s. k. utvid­gad musikundervisning eller ämneskurser i musik om 30 veckor eller mer vid ett 20-tal folkhögskolor. Musiklinjernas målsättning varierar

Prop. 1977/78:14

8

från skola till skola. Förutom det grundläggande syftet att ge en god musikalisk grundutbildning anger de flesta musiklinjer i sin målbeskriv­ning två uppgifter, nämligen att ge eleverna tillfälle till personlig ut­veckling och att förbereda dem för yrkesverksamhet på musikområdet eller för högre musikutbUdning. Musiklinjerna omfattar från en tUl tre årskurser. Vid ett par skolor förekommer påbyggnadskurser.

Med hänsyn till musiklinjernas varierande målsättning är det svårt att ange hur många studerande som deltar i kurserna i syfte att skaffa sig förberedande musikutbildning. Sammanlagt hade musiklinjerna läs­året 1975/76 ca 660 elever. Elevantalet har ökat avsevärt under senare år.

Studieförbund. Musikcirkelverksamhet förekommer inom samtliga tio studieförbund. Vissa studieförbund har speciella musik­skolor med olika inriktning. På sina håll förekommer det att musik­skolor i studieförbunds regi fyller de uppgifter som på andra orter den kommunala musikskolan svarar för. Många av studieförbundens med­lemsorganisationer har en mångskiftande musikalisk aktivitet som be­drivs i studiecirkelform.

Antalet musikeirklar har under den senaste femårsperioden ökat myc­ket krattigt, frän 24 500 år 1969/70 till 36 500. Deltagarantalet har under samma period stigit frän 292 000 till 428 000.

Att mäta musikcirklarnas betydelse som förberedelse för högre mu­sikutbildning är enligt OMUS mycket svårt. För ungdomar som lämnat den obligatoriska skolan oeh som väljer att förbereda sig för vidare musikstudier vid sidan av annan verksamhet eller skolgång kan delta­gandet i musikcirkelverksamhet vara en viktig del i förberedelserna. Sammantaget måste man enligt OMUS se den mångskiftande musik­verksamheten som sker i studiecirkelform som en viktig resurs för hög-skoleförberedande musikstudier.

Övriga former. Bland övriga möjligheter för förberedande mu­sikutbildning nämner OMUS kurser för utbUdning av kyrkomusiker (till s. k. organist- och kantorsexamen), Kopparbergs läns landstings högre musikskola (2-årig utbildning med direkt syfte att förbereda för tillträde till högre musikutbUdning), kurser inom olika amatörorganisa­tioner, speciella kurser och läger (bl. a. Musik för ungdom verksam­heten), självstudier och studier hos privatlärare. Äv OMUS gjorda un­dersökningar bland studerande vid musikhögskola och annan högre musikutbildning tyder på att en ansenlig del av den förberedande mu­sikutbildningen fortfarande sker i form av privatstudier som de stude­rande själva helt får bekosta. Enligt enkäter gjorda under 1975 bland studerande i första årskursen i olika slags högre musikutbildning hade ca 5 % förberett sig enbart genom privatstudier. För ca 46 % av de svarande ingick privatundervisning som en del i den förberedande utbildningen.

Prop. 1977/78:14

9

2.3 Musikutbildning på högskolenivå

1 den följande översikten ingår den högre musikutbildning som har legat inom ramen för OMUS' uppdrag.

Huvuddelen av den statliga utbildningen sker vid musikhögskolan i Stockholm samt vid universiteten i[REDACTED_EFTERNAMN] och Göteborg. Vid dessa hög­skolor och universitet anordnas f. n. följande utbildningslinjer.

Musiklinjen

I linjen ingår utbildning av instrumentalister, sångare, tonsättare och dirigenter. Utbildningen som är treårig, men som musikhögskolorna har möjlighet att förlänga med i regel 23 ter­miner, omfattar i huvudsak utbildning på orkesterinsttument, piano, sång och gitarr. Utbildning av tonsättare och dirigenter förekommer bara i Stockholm. 1 linjen ingår vidare utbildning av musikpeda­goger i form av en treårig försöksverksamhet. Dessa musikpedago­ger är specialiserade på olika instrument eller sång. Vid musikhögsko­lan i Stockholm finns en tvåårig utbildning av pianostämmare med ett fåtal studerande.

En del av utbildningen på musiklinjen är att betrakta som påbygg­nadsutbildning.

Antalet närvarande studerande på musiklinjen beräknas för läsåret 1977/78 till 493.

Musiklärarlinjen

Inom linjen finns både ettämnes- och tvåämnesutbildning av musik­lärare. Utbildningen av ettämneslärare som finns i Stockholm, Göteborg och Malmö är fyraårig. Tvåämnesutbildningen består av en särskild ut­bildning i musik (SÄMUS) jämte utbildning i annat ämne. SÄMUS är en försöksverksamhet och utbildningen som helhet bedrivs i provisorisk form. SÄMUS som f. n. anordnas i Göteborg, Malmö och Piteå omfattar nu en grundkurs om 60 poäng och en påbyggnadskurs om 20 poäng.

Läsåret 1977/78 finns i ettämnesutbildning av musiklärare samman­lagt 226 studerande och i SÄMUS 173 studerande.

Kyrkoniusikerliiijen

Kyrkomusikerlinje har funnits sedan 1972 då utbildningen reformera­des efter förslag av OMUS. Linjen omfattar en kyrkomusikalisk grund­kurs om 120 poäng och en musikpedagogisk påbyggnadskurs om 40 poäng, alternativt påbyggnadskurs i form av sådan praktisk-pedagogisk utbild­ning som ingår i musiklärarlinjens ettämnesutbildning. Innevarande läsår finns sammanlagt 64 studerande i sådan utbildning.

Inom den icke-statliga högre musikutbildningen förekommer f. n. följande slags utbildningar.

10

Utbildning av musikpedagoger och musikinstruktörer

Treårig utbUdning av musikpedagoger, specialiserade på olika instru­ment och sång, finns vid Folkliga musikskolan Ingesund, musiklinjen vid Framnäs folldiögskola och Örebro musikpedagogiska institut. Ut­bildning av musikinstruktörer som är en bredare musikpedagogisk ut­bildning, anordnas vid Folkliga musikskolan Ingesund och vid Framnäs folkhögskola. Läsåret 1977/78 finns sammanlagt 225 studerande i dessa utbildningar.

Utbildning av rytmiklärare

Vid Svenska Dalcroze-seminariet bedrivs en treårig utbildning av rytmiklärare med sammanlagt 50 studerande.

2.4 Kompletterande utbildning på musikområdet

OMUS har gjort en översikt över den nuvarande kompletterande utbildningens omfattning och organisation. OMUS delar upp utbild­ningen i

 interna kurser

fortbUdning av lärare inom högskoleutbildningen

 kurser gemensamma för olika kategorier av deltagare.

OMUS finner att kurserna ofta är sådana att de fyUer flera syften samtidigt genom att för vissa deltagare fungera som förberedande ut­bildning, för andra som fortbildning, för andra som en allmän person­utveckling, t. ex. att utveckla ett amatörintresse.

Interna kurser. Här nämner OMUS främst fortbildningen av lärare i musik inom skolan. Ansvar för denna fortbildning åvilar fort­bildningsavdelningen vid länsskolnämnden i Östergötlands län. Läns­skolnämnderna kan genom sina fortbildningskonsulenter i musik anord­na studiedagar för olika kategorier av musiklärare. Svenska kommun­förbundet har inga egna medel för fortbildningsverksamhet men hjälper kommunerna att anordna kurser för förtroendevalda och anställda med anknytning tiU den kommunala musikskolan. Inom regionmusiken finns förhållandevis stora resurser för fortbildning och vidareutbildning av regionmusiker. Kyrkomusikerorganisationernas samarbetskommitté be­driver kompletteringsutbildning av i huvudsak två slag, dels kurser för orgelspelare, dels kurser i övrig kyrkomusik. Studieförbunden bedriver intern utbildning och fortbildning av cirkelledare. Vidare finns interna kurser inom en rad amatörorganisationer bl. a. Riksförbundet Sveriges amatörorkestrar, Sveriges orkesterföreningars riksförbund, Samarbets­rådet för Sveriges körer och Svenska artisters och musikers intresse­organisation. Slutligen finns kurser anordnade av fackliga och andra in­tresseorganisationer.

Fortbildning av lärare inom högskoleutbildning-

Prop. 1977/78:14

11

e n. Fram till budgetåret 1974/75 har någon egentlig fortbildning i form av kursverksamhet inte anordnats för lärare inom högskoleutbildningen på musikområdet. Under de senaste åren har OMUS haft särskilda me­del att fördela för musikpedagogisk utvecklings- och försöksverksamhet. En stor del av dessa resurser har använts för symposier och kurser för lärare på området. Även en del av de projekt som finansierats med hjälp av dessa medel har helt eller delvis karaktär av kompletterande UtbUdning.

Kurser gemensamma för olika kategorier av del­tagare. SÖ fördelar f. n. ett statligt bidrag av 220 000 kr. till musik­pedagogiska kurser som särskilt vänder sig tUl ledare i studieförbundens musikcirklar och lärare i kommunala musikskolor. Kurserna anordnas som ämneskurser vid vissa folkhögskolor.

Inom Musik för ungdom, som är svensk sektion inom en internatio­nell musikrörelse och som f. n. är administrativt knutet till Institutet för rikskonserter, finns en omfattande utbildningsverksamhet i form av musikläger.

Folkhögskolornas utbud av kortare kurser i musik har i många fall inslag av kompletterande utbildning. Kurserna fyller i allmänhet flera syften samtidigt. Den totala dimensionen av kortare musikkurser var 1974/75 174 kurser på sammanlagt över 6 000 elevveekor. Antalet ele­ver var ca 4 800.

3    UTREDNINGENS PRINCIPBETÄNKANDE 3.1 Musiken i samhället

OMUS menar att ett reformarbete inom den högre musikutbildningen måste utgå från dagens musikliv och från ett försök till en utvecklings­prognos för 1980-talet.

Som utgångspunkt för sina förslag har OMUS därför gjort en analys av musikens olika uttrycksformer och funktionssätt och på detta sätt försökt skaffa sig en översiktlig bild av det svenska musiklivets situa­tion och utvecklingsmöjligheter. OMUS bygger sin analys på material från ett par särskilda arbetsgrupper samt på tillgängliga musiksociolo­giska och statistiska undersökningar.

OMUS' grundinställning är att musiken måste ses både som en konst­form, berikande och utvecklande för individen, och som ett kommunika­tionsmedel med väsentiiga sociala funktioner. OMUS har hämtat stöd för denna inställning i de mål för den statUga kulturpolitiken som riksdagen fastställde år 1974.

Det svenska musiklivet är en del av ett sammanhängande europeiskt och nordamerikanskt musiksamhälle och är i olika avseenden starkt internationellt beroende. Musikens omfattande internatio-

Prop. 1977/78:14

12

nella kontaktytor är en företeelse på gott och ont. Konfrontation mel­lan olika slags musik, musikuppfattningar och musikfunktioner kan ge stimulerande impulser för den nationella utvecklingen men kan också leda till en utarmning av de inhemska musiktraditionerna.

OMUS konstaterar att det är nödvändigt att man i musikutbUdningen beaktar och kritiskt granskar de internationella perspektiven. Ett inter­nationellt musikproblem som enligt OMUS måste uppmärksammas mei än hittills ar den förorening av ljudmiljön som i Sverige liksom i många andra industrinationer hastigt förvärras. Genom bullret på arbetsplat­ser, i offentliga lokaler, i trafikmiljön etc. uppstår hörselskador som på olika sätt påverkar musiklyssnandet och musikutövningen. Den ständiga ljudslummen medför risk för att människor förlorar förmågan att lyssna koncentrerat. Därmed minskar möjligheterna för en differentierad mu­sikupplevelse. Åtskillig musik är anpassad till den förstörda ljudmiljön medan annan kräver fullgott öra och medveten lyssning.

I länder med marknadsekonomi produceras och distribueras musik i stor utsträckning som en vara. Enligt OMUS har detta betydelse både för musikens materiel, form och funktioner liksom för vårt sätt att uppleva musik. Kvantitativt domineras det svenska musiksamhället av västerländsk underhållningsmusik av utpräglad kommersiell karaktär. Den allvarligaste följden av musiklivets beroende av ekonomiska vinst­intressen är enligt OMUS den likriktning av musikvanorna som kunnat konstateras i olika undersöknmgar under den senaste tioårsperioden. Många människor utestängs härigenom från variation i de musikaliska upplevelserna.

OMUS går igenom våra olika musikaliska traditioner. Inom den musik som sammantaget kan kallas det musikaliska arvet på konsertens, operans, kammarmusikens och kyrkomusikens områden skiljer man i musikhistorisk terminologi mellan det s. k. borgerliga inusikarvet från 17501900 och den äldre kyrko- och hovmusiken. De under 1900-talet skapade musikverken med anknytning tiU det bor­gerliga musikarvet brukar benämnas modernistisk musik. I sin egen diskussion av musikutbUdningens utvidgade ansvar för eftersatta mu­sikgenrer använder OMUS en annan terminologi.

OMUS konstaterar att den högre musikutbildningen i vårt land hittills nästan uteslutande haft till mål att bevara och utveckla det borgerliga musikarvet. Vi skUjer oss i detta avseende inte nämnvärt från övriga europeiska länder i öst och väst. Den äldre kyrko- och hovmusiken har börjat odlas först under de sista tre årtiondena. Även den moder­nistiska musiken har först under senare årtionden fått en mer framskju­tande plats i utbildningen.

OMUS menar att den stora musikaliska tradition som det borgerliga musikarvet representerar måste ha en central plats även i den kom­mande musikutbUdningen.

Prop. 1977/78:14

13

De västerländska musiktraditionerna har enligt OMUS sedan länge strävat bort från socialt bundna funktioner och främst inriktats på att ge lyssnarna en estetisk upplevelse. Bland de andra musikaliska tra­ditioner som OMUS tar upp är förhållandet mellan den sociala funktionen och den privata estetiska upplevelsen annorlunda. Det gäller den svenska folkmusiken. I utbildningen har detta musikaliska arv en­dast förekommit sporadiskt. Alltsedan 1900-talets början då man på allvar började upptäcka att dessa musikaliska traditioner var på väg att försvinna har man i stället sökt bevara musiken genom att anordna tävlingar och spelmansstämmor. Bland det mest intressanta inom svensk folkmusik i dag är hur traditionerna upptas och förs vidare av en yngre generation spelmän som medvetet arbetar för att både bevara och le­vandegöra musikarvet. Enligt OMUS kan den högre musikutbildningen inom denna nya musikrörelse hämta lärare och pedagogik. Samtidigt är det viktigt att man i utbildning och forskning garanterar att de regio­nala folkmusikstilarna, de s. k. folkmusikaliska dialekterna, bevaras. Detsamma gäller också invandrargruppernas folkmusiktraditioner.

Gemenskapsfunktioner präglar också musiken i folkrörelser och sam­fund.

Inom fritiyrkan finns alltsedan dess begynnelse en stor musikalisk aktivitet och en ständig strävan att med hjälp av kända melodier föra fram det kristna budskapet i sång oeh spel. Viss kritik finns idag mot kommersialiseringen av samfundsmusiken. Samtidigt har de större fri­kyrkliga församlingarna tagit upp alltmer av den traditionella historiska kyrkomusiken. Svenska kyrkan som tidigare varit främmande för nya musikaliska uttryckssätt har också på många håll närmat sig frikyrkans öppenhet. Att kyrkorna upplåts för jazzkonserter och gospel är ett exempel på detta. Kyrkornas musikaUska profil påverkas således av musiklivets förändring beträffande stil och repertoar. Detta leder enUgt OMUS till att vi behöver kyrkomusiker med kunskap i olika musikstilar och former, med öppenhet mot nya musikaliska strömningar och med god samhällsorientering.

Arbetarrörelsens musik växte fram under 1800-talets senare hälft med kampsånger och solidaritetsvisor. Under framförallt 30- och 40-talen ändrades karaktären på de körer och orkestrar som vuxit upp inom rö­relsen så att de kom att likna andra amatörkörer och orkestrar när det gällde repertoar och funktioner. Detta sammanföll med att ÄBF:s musikinsatser alltmer inriktades på att i nya pedagogiska former för­medla och popularisera det borgerliga musikarvet. En liknande utveck­ling kan iakttas inom nykterhetsrörelsen.

I våra dagar finns enligt OMUS tydliga ansatser tUl återupptagande av en tynande tradition av politisk kampmusik. Detta sker i många pop- och rockgrupper men även i de etablerade folkrörelserna. Musik som internationell symbol för kamp mot förtryck och förnedring är

Prop. 1977/78:14

14

centrala i repertoaren för grupperna inom denna musikrörelse. Musik­rörelsen har bidragit till ett pånyttfött intresse för allsång och allspel.

Vissång och körsång är en mycket livskraftig musiktradition i Sve­rige. Vistraditionen är i dag en av de mest intressanta då det gäller mu­sikaliskt nyskapande. Körsång bedrivs i många varianter inom och utom kyrkliga samfund och andra folkrörelser. Enligt vissa beräkningar skall drygt 2 % (eller ca 200 000 personer) av svenska folket vara aktiva körsångare.

Vissången måste enligt OMUS uppmärksammas i musikutbildningen på ett sätt som främjar dess konstnärliga särart. OMUS anser oekså att musikutbildningen måste se som sitt ansvar att skola lärare och musiker som kan vidareutveckla svensk körtradition.

Olika slags afro-amerikansk musik, dvs. i första hand jazz- och pop­musik, dominerar i dag kvantitativt musikutbudet i Sverige. Denna musikaliska tradition har emellertid nästan helt oeh hållet förbisetts i musikutbildningen.

Detta kan enligt OMUS bero på att jazz oeh pop har sitt ursprung i en främmande etnisk och social miljö och att den brutit mot veder­tagna traditionella estetiska och sociala normer. Den afro-amerikanska musiken har utvecklats efter två linjer, dels som underhållningsmusik, dels som konstnärlig uttrycksform. 1 båda fallen används samma musi­kaliska stilmedel men detta sker med olika grad av teknisk svårighet oeh konstnärlig ambition och med högst varierande krav på omväxling och förnyelse. Den underhållningsinriktade jazz- oeh popmusiken till­godoser många människors behov av förströelse och har därför kunnat utnyttjas kommersiellt med stor framgång. Musikens värde bedöms oftast i antalet sålda grammofonskivor eller i antalet röster i topp- och hitlistor. Den seriöst syftande jazz- och popmusiken har däremot kom­mit i ett besvärligt läge. Den trängs mellan en kommersiellt styrd un­derhållningsmusik och en av tradition sanktionerad konstmusik. Enligt OMUS' uppfattning är det nödvändigt att musikutbildningen liksom musiklivet i övrigt värnar om det musikaliska nyskapande som sker inom ja2:z och pop, vars stUmedel är så starkt förankrade i musiksmaken framför allt hos ungdomen.

OMUS konstaterar sammanfattningsvis att vissa musikaliska traditio­ner har blivit eftersatta i den högre musikutbUdningen. Dessa måste nu ges plats i kursinnehållet på ett sätt som tillgodoser den konstnärliga, sociala och pedagogiska egenarten hos varje tradition.

Beträffande musikens funktioner framhåller OMUS att musik är en kulturform som når de flesta människor. Musik spelar en roll i snart sagt alla livets funktioner. Det stora musikintresset exploa­teras av nöjesindustrin. En tydlig bild av detta får man, menar OMUS, genom att se på försäljningssiffrorna för köp av musikvaror. Svenskarna

Prop. 1977/78:14

15

har under den senaste tioårsperioden använt en ansenlig del av sina ökade inkomster till köp av grammofonskivor, kassetter etc. Försälj­ningsvolymen har under perioden 19651975 ökat från 60 till 500 milj. Samtidigt ökade antalet besök vid konserter och operaföreställ­ningar. Även det borgerliga musikarvets snäva förankring i ett smalt socialt skikt har långsamt förändrats. Studieförbunden rapporterar ett kraftigt ökat antal studiecirklar (ökning med inemot 50 % under perio­den 19701975). Elevantalet i kommunala musikskolor är uppe i ca 300 000 elever 1975 mot 250 000 år 1970. På många håll i landet har på senare år uppstått nya musikföreningar s. k. musikforum. En rad små skivbolag har bildats, ofta med musikgrupper som initiativtagare. OMUS drar slutsatsen att det finns många inom musiklivet, både en­skilda, grupper och organisationer, som eftersträvar alternativ till ett kommersiellt musiksamhälle.

OMUS diskuterar situationen för musikundervisningen för barn och ungdom och konstaterar hur viktiga de första musikupplevelserna i hemmiljön, i förskolan och på grundskolans låg­stadium är för barnens senare musikaliska möjUgheter. De attityder som grundläggs vid det första mötet med musiken är menar OMUS i hög grad avgörande för musiklivets utveckling på längre sikt. Insatserna för musikundervisningen på dessa stadier är på olika sätt otillräckliga. OMUS nämner den otillräckliga utbildningen av lärare för musikunder­visningen på låg- oeh mellanstadiet och den ytterst allvarliga bristen på behöriga musiklärare på högstadiet. Utvecklingen leder f. n. till att barn och ungdom ofta upplever hemmet, skolan, föreningslivet och kamrat­kretsen som olika musikmiljöer, helt skUda från varann. Enligt OMUS är det nödvändigt att denna utveckling motverkas. På olika sätt måste en samverkan komma till stånd mellan skolan och den frivilliga musik­verksamheten i föreningar och grupper. Vi måste försöka få en ny skolmusiktradition som fungerar ihop med andra musikaktiviteter. Mu­siklärarnas UtbUdning måste förändras. Nya former för samverkan om lärartjänster måste skapas mellan skolan, annan kommunal musikverk­samhet, frivilliga organisationer och grupper. Detta skulle gynna inte bara barn och ungdom utan människor i alla åldrar.

1 avsnittet om musik och teknik anser sig OMUS kunna ur­skilja olika, delvis motsägande utvecklingstendenser. Den tekniska ut­vecklingen kan å ena sidan innebära en hämmande styrning av repertoar och utförande. Massproduktion av "perfekta" inspelningar leder tiU likriktning av musikutbud och publiksmak oeh medför också att kon­takten mellan musiker och publik upphör. A andra sidan kan de tek­niska framstegen leda till nya musikaliska uttrycksmöjligheter (olika kombinationer instrument-elektronik, datastyrd elektronmusik, olika multimediaformer) och intressanta pedagogiska hjälpmedel.

Prop. 1977/78:14

16

OMUS menar att den tekniska utvecklingen även om den är svår­bedömd måste ha en självskriven plats vid planeringen av den framtida musikutbUdningen.

Musiken i etermedierna kan spela en avgörande roll för ett ökat aktivt musikintresse och musicerande. Sveriges Radio och TV gör både direkta och indirekta pedagogiska insatser. OMUS konstaterar att musikpolitiken i svensk radio och TV i hög grad påverkar grund­förutsättningarna för musikutbildning och musikliv. En oavbruten kri­tisk granskning av musikpolitiken utifrån kulturpolitiska utgångspunk­ter är därför nödvändig. OMUS anser också att det behövs ett mer utvecklat samarbete mellan musikutbildning och etermedia i fråga om framtida musikpedagogiska satsningar.

Utrymmet för musikaliskt nyskapande i den högre mu­sikutbildningen måste ökas. Hittills har tonvikten i den högre musikut­bildningen legat på att ge teknisk oeh konstnärlig förmåga att tolka verk huvudsakligen från det borgerliga musikarvet. OMUS anser att detta är en viktig del av en musikers utbildning. 1 framtiden kommer det alltid att behövas specialister för att tolka och återge denna tradi­tion. En strävan att nå perfektion i framförandet av ett begränsat antal verk riskerar emellertid, menar OMUS, att gå ut över förmågan att själv skapa musik.

Nyskapande mäste gälla alla slags musikaliska uttryckssätt, både vad man kan kalla noterad musik, improviserad musik och elektronmusik, och kunna ske både enskilt och i grupp. Genom att komplettera utbild­ningen med sådana kreativa moment kan utbildningen på ett annat sätt än hittills vara med och utveckla musikskapandet. Behovet av ny­skapande är enhgt OMUS utomordentligt stort. Musik behövs för nya sociala funktioner. Den konstnärUga förnyelsen behöver stimuleras. Framför allt är det viktigt att ge utbildning i skapande av populär musik, som kan innebära alternativ till den musik som är gjord i spe­kulativa syften.

I sin sammanfattning konstaterar OMUS att musiken är en kvan­titativt stor sektor av kulturlivet. Många människor kan intresseras och engageras. Musik kan utvecklas som en aktivitet för självförverk­ligande och som medel för gemenskap och social kommunikation. Det är emellertid också uppenbart att de tendenser som hotar kulturlivet i stort får ett starkt genomslag på musikområdet. En kulturpolitiskt med­veten satsning pä musikundervisning och yrkesutbildning i musik kan få stor effekt i denna situation. En sådan satsning kan med hänsyn till musikens betydelse för människor också betraktas som en form av framsynt socialpolitik. Den kan dessutom utgöra en viss garanti för att kvalitetsambitioner i högre grad än ekonomiska vinstintressen blir sty­rande för musiklivets utveckling.

Prop. 1977/78:14

17

3.2 Mål och riktlinjer

De förslag till mål och riktlinjer som OMUS lägger fram avser mu­sikutbildningen på högskolenivå. OMUS framhåller att något samlat försök att precisera mål och ansvarsområde för musikutbildningen på denna nivå hittills inte har gjorts. I samband med att musikutbildningen nu skall inordnas i högskolan är det viktigt både att ange ansvarsom­rådet och formulera mål och riktlinjer för verksamheten.

Den viktigaste ideologiska utgångspunkten för OMUS' arbete har varit det kulturpolitiska program som antogs av riksdagen år 1974 (prop. 1974: 28, KrU 1974: 15, rskr 1974: 278). Dessutom har OMUS tagit hänsyn till olika målformuleringar för verksamhet som har sam­band speciellt med någon av de olika utbildningsvägarna på musikom­rådet och deras studiemål. OMUS utgår också ifrån högskolans all­männa mål och inriktning. OMUS föreslår en omprövning av de formu­leringar i förslaget till högskolelag som handlar om forskning och hög­skoleutbildningens vetenskapliga gmnd. OMUS menar att formulering­arna i förslaget anknyter för ensidigt till tidigare universitetstradition och begränsar sig till de teoretiska utbildningsinslagen. Det praktiskt konstnärliga och pedagogiska utvecklingsarbetet inom högskoleutbild­ningen i musik liksom inom andra kulturutbildningar är inte, i varje fall inte i normalt språkbruk, forskning i strikt vetenskaplig mening. Lagtexten måste därför kompletteras. Annars riskerar kultursektorn att missgynnas i den nya högskolan.

OMUS föreslår följande övergripande mål för utbildningen.

Målet för den högre musikutbildningen är att ge dem som ämnar bli yrkesverksamma inom musikområdet sådana kunskaper, färdigheter oeh attityder, att de är förberedda för att arbeta inom svenskt musikliv i linje med de aUmänna principerna för den svenska kulturpolitiken. De skall genom utbUdningen bli medvetna om sitt ansvar för att levande­göra det musikaliska kulturarvet i vid mening samt för att utveckla och förnya musiklivet.

Vidare föreslår OMUS riktiinjer för verksamheten i följande 22 punkter.

1)    Den högre musikutbildningen skall medverka tUl att reella fömt­

sättningar skapas för största möjliga yttrandefrihet på musikområdet.

Den skall eftersträva att arbeta oberoende av genrebegränsningar med

en öppen sökande attityd gentemot skiftande musikaliska uttrycksmöj­

ligheter. Den skall fungera som ett fritt forum för ny experimentell mu­

sik och andra sådana musikaliska uttrycksformer som kan ha svårt att

bli uppmärksammade och prövade inom ramarna för vårt musikliv.

Den högre musikutbildningen skall stimulera till en levande debatt med ständig prövning av de olika estetiska, psykologiska oeh sociala element som ingår i bedömningar av musikens kvaliteter.

2)    Den högre musikutbildningen skall verka för att ett rikt och mång­

sidigt utbud av musikaUer, läromedel och pedagogisk litteratur blir till-

2    Riksdagen 1977178. 1 saml. Nr 14

Prop. 1977/78:14

18

gängligt och kritiskt granskat på olika nivåer av undervisning och ut­bUdning. Den har ett speciellt ansvar för att musikalier och litteratur publiceras oberoende av kommersiella hänsyn.

3)

Den högre musikutbUdningen skall vara så organiserad och tUl-lämpa sådana pedagogiska metoder att de studerandes förmåga tUl eget skapande utvecklas och förstärks under studietiden. Den skall därtill eftersträva att ge de studerande sådana attityder och färdigheter att de senare som yrkesverksamma artister och pedagoger kan uppmuntra och inspirera till skapande aktiviteter.

4)

Den högre musikutbildningen skall anordna fortbildning och vi­dareutbildning även för sådana individer eller grupper som spontant ut­vecklat egna musikaliska aktiviteter, t. ex. pop- och jazzgrupper, sådana som spelar folkmusik eller arbetar med elektronmusik.

5)

Den högre musikutbUdningen ansvarar för en vidareutveckling av musikens möjligheter att skapa gemenskap mellan människor. Musiken som kommunikation oeh sociala sidor av musiklivet måste vara väsent­liga inslag i den högre musikutbildningen. UtbUdningen skall göra de studerande mstade att i sin framtida yrkesroll kommunicera med män­niskor i olika sammanhang, både vid estradframförande av musik och om det gäller att musikaliskt aktivera grupper i olika miljöer. Det skall t. ex. ingå som en naturlig del i yrkesrollen att muntUgt eller skriftligt för­bereda en publik inför en musikupplevelse och att med olika medel söka frigöra människor från negativa förhandsinställningar till vissa musik­former.

6)

Den högre musikutbUdningen skall ge de studerande aktuell kun­skap om och praktisk erfarenhet av det folkliga musiklivets och amatör­musicerandets villkor.

7)

Den högre musikutbildningen skall orientera de studerande om den svenska kulturpolitikens mål och medel, bl. a. formerna för samhällets kulturstöd, fackliga förhållanden, folkrörelsernas verksamhet, skolunder­visningen och musikutbildningens organisation. Utbildningen skall sär­skilt söka ge de studerande allsidig information om arbetsmarknaden på musikområdet.

8)

Den högre musikutbildningen skall principiellt stå oberoende gent­emot kommersiella hänsyn i betydelsen privatekonomiska intressen. Detta skall gälla såväl valet av repertoar och läromedel som kursernas inriktning.

9)

Den högre musikutbildningen skall göra de studerande rustade att analysera musikfunktionerna och musikverk så att de blir medvetna om hur musik kommersiellt kan utnyttjas med negativ verkan för kulturlivet.

10)

Den högre musikutbildningen har ansvar även för sådana genrer och musikformer som hittills varit underrepresenterade i utbildningen. Dit hör såväl olika former av improvisatorisk musik som folk- och konstmusik från skilda kulturmiljöer. Utbildningen bör i enlighet med sitt kulturpolitiska ansvar söka stödja och utveckla sådana former av populärmusik som skapas utifrån konstnärliga, sociala och pedagogiska ambitioner och inte i kommersiellt spekulationssyfte.

11)

Vid lokalisering av den högre musikutbildningen bör eftersträvas jämlikhet för studerande från olika landsdelar att nå utbildningsorten. Man skall även beakta den betydelse utbildningen kan ha för det regio­nala musiklivet. Samtidigt måste hänsyn tas till att begränsade resurser ej kan splittras på för många enheter. I de fall då endast en eller ett fåtal specialutbildningar kan anordnas, eftersom resurserna annars skulle bli alltför splittrade, måste dessa utbildningar anses ha ett ansvar för

Prop. 1977/78:14

19

hela landet, och ett samarbete skall etableras mellan högskoleenheterna så att alla berörda studerande får möjlighet att utnyttja utbildningen.

12)

Samhällets politiskt ansvariga och anslagsbeviljande organ skall ange målen för och göra principiella avgränsningar av resp. linjers an­svarsområde, ge dem uppgifter att tillgodose olika gruppers behov och ange vUka huvudmoment som bör ingå i utbUdningen. Varje linje eller kurs skall själv inom de angivna ramarna utveckla innehållet och meto­diken i undervisningen under ständig samverkan mellan lärare, stude­rande och representanter för yrkeslivet.

13)

Varje hnje eller kurs inom den högre musikutbildningen skall utan organisatoriska hinder kunna ta initativ för att skapa en viss egen profil t. ex. i anslutning till det lokala och regionala musiklivets möj­ligheter och behov.

14)

Den högre musikutbildningen skall hos samtiiga studerande söka skapa intresse för behovet av musik inom olika hittills eftersatta grupper i vårt samhälle samt en förståelse för deras särskilda svårigheter. Ut­bUdningen skall ge de studerande praktisk erfarenhet av metoder att ge olika grupper möjligheter till direkt upplevelse av musik, även gravt fysiskt eller psykiskt handikappade. De s. k. omusikaliska är ur kultur-politisk synvinkel intressanta målgrupper.

15)

Väsentiigt är att barn och ungdom genom aktivt deltagande i opretentiöst musicerande får en positiv upplevelse av sin egen skapande förmåga. Nybörjarmetodiken måste speciellt beaktas inom den högre musikutbildningen och utvecklas så att alla oberoende av musikalisk fal­lenhet kan uppleva lusten att själva musicera och i skolan grundlägga ett bestående musikintresse.

16)

Den högre musikutbildningen har ett ansvar för att olika invand­rargrupper stimuleras att odla sina egna musikaliska traditioner.

17)

Den högre musikutbildningen har ett principiellt ansvar för mu­siklivets förnyelse och skall själv eftersträva att initiera och pröva nya uttrycksformer. De som är verksamma inom utbildningen måste vara lyhörda för nya musikformer och musikaliska behov som växer fram inom ohka grupper, både i Sverige och på det internationella fältet. Den högre musikutbildningen skall ständigt kritiskt bevaka musiklivet och skall söka medvetandegöra de studerande om pågående förändringar, antingen dessa orsakas av samhällets omvandling, de betingas av ny teknik eller hör samman med nya konstnärliga intryck.

18)

Den högre musikutbUdningen skall etablera ett fortiöpande sam­arbete med den musikvetenskapliga forskningen liksom med forskning och utvecklingsarbete i övriga grenar av den nya högskolan för ett ömse­sidigt utbyte av erfarenheter på olika fält.

19)

Den högre musikutbildningen skall avsätta särskilda resurser för fortbildning av de lärare som arbetar inom högskolorna, så att de kan tillgodogöra sig nya rön i metodik och pedagogik. Det är viktigt att de olika högskoleenheterna och linjerna samverkar så att lärare inom sam­ma ämnesområden kan ge varandra impulser och erfarenheter.

20)

Den högre musikutbildningen skall göra de studerande medvetna om olika musikgenrers och enskUda musikverks historiska och sociala bakgrund samtidigt som de skall inspireras att ge äldre tiders musik friska levande tolkningar.

21)

Den högre musikutbildningen skall arbeta i ständig växelverkan med musikutbildning och musikliv utanför Sveriges gränser. Utbyte av lärare och studerande över nationsgränserna ger kunskap om andra län-

Prop. 1977/78:14

20

ders och folks musikaliska traditioner och särprägel, men kommer samti­digt att stimulera utbildningarna inom Sverige att utforma sin egenart.

22) Den högre musikutbildningen skall göra de studerande medvetna om att det moderna industrisamhället medför allvarliga risker för en allmänt försämrad IjudmUjÖ för människan.

Alla musikutbildade bör vara beredda att medvetandegöra människor om ljudmiljöns problem och stimulera till insatser för förbättrade akus­tiska miljöer i hemmen, på arbetsplatserna och ute i det övriga samhället.

3.3 Konsekvenser för musikutbildningen utvecklingsbehov och planeringsproblem

OMUS gör ett försök att ange de viktigaste kraven på förändring av musikutbildningens inriktning och innehåll och att sammanfatta olika planerings- och avvägningsproblem, sett utifrån föreslagna mål och rikt­linjer.

Förslaget innebär att ansvarsområdet för utbildningen vidgas. Nya krav ställs på inriktningen och på vad utbUdningen förmedlar i form av kunskaper, färdigheter och attityder. Jämsides härmed måste pedago­giken utvecklas och förnyas. Allt detta leder till att utbUdningen måste styras efter nya principer.

OMUS talar om kraven på förändring och förnyelse i termer av attityder i utbildningen. OMUS menar att det är relativt lätt att precisera vad utbildningen skall förmedla i form av kunskaper oeh fär­digheter. Det är emellertid svårare att i ord definiera vilka attityder som musikutbildningen skall stimulera hos de studerande. Ändå är enligt OMUS attityderna väl så väsentliga som de teoretiska kunskaperna och praktiska färdigheterna.

OMUS konstaterar att musikutbUdningen måste präglas av en öppen, sökande, kritisk attityd. Det innebär generositet och tolerans inte bara gentemot olika välkända musikaliska genrer och uttrycksmedel utan också mot det som verkar artskilt och främmande antingen det är fråga om helt nya, experimenterande eller på annat sätt särpräglade musika­liska uttryck. Den öppna attityden innebär att de musikutbUdade skaffar sig en ärlig vilja att söka förstå de värderingar och smakriktningar de möter hos olika grupper i samhället. De måste vara beredda att skapa musik för, musicera med eller undervisa också grupper eller en­skUda som inte tillhör dem som blivit privilegierade med en utpräglad musikalisk begåvning eller haft möjlighet att nå en hög grad av egen musikerfarenhet.

Med den öppna instäUningen sammanhänger enligt OMUS en attityd av kritisk analys och värdering. MusikutbUdningen kan framgent inte bmda sig vid vissa genrer och uttrycksmedel som de enda kvalitets­bärande. Kvalitetsfrågorna måste ständigt omprövas. Musikern bör vara beredd att motivera sitt repertoarval, musikläraren bör på samma sätt

Prop. 1977/78:14

21

kunna motivera sitt val av musik och metod inför olika slags elev­grupper.

Attityderna till musikens sociala funktioner, dvs. förståelsen och känslan för musikens stora sociala och kommunikativa möjligheter bör utvecklas i utbildningen. Detta irmebär bl. a. att stimulera de studerande att söka sig nya musUcmiljöer, att vidga kretsarna av intresserad publik och att arbeta för att flera blir aktivt musicerande. Alla musikutbildade, både musiker och musiklärare, har med andra ord ett pedagogiskt an­svar. Även om det finns olika inställning till hur detta ansvar bäst kan komma till uttryck och även om metoderna kan variera.

En kreativ attityd måste enligt OMUS prägla både utbildningen och pedagogiken. Lärarna måste på alla sätt stimulera den studerandes eget skapande. MusikutbUdningen måste anknyta till den allmänpedagogiska utvecklingen och tUl krav på förändringar i relationerna mellan lärare och studerande. Med den kreativa attityden följer också ett ökat in­tresse för en annorlunda metodik i den allmänna musikundervisningen, framför allt på dess tidiga stadier, en metodik som innebär att man undviker alltför tidigt insatta prestationskrav, stimulerar eget skapande och kan ge gehörsträning i lämpliga former.

Frågor rörande planerings- och avvägningsproblem sammanfattas på följande sätt.

Musik både som konst och som kommunikationsmedel är enligt OMUS en uttrycksform som är beroende av stor frihet för att utvecklas. Denna frihet måste finnas också inom musikutbildningen. Individuella begåv­ningar måste få utvecklas oeh personliga uttrycksbehov tUlfredsställas. Samtidigt är det fråga om utbUdning som behöver en fast organisation för olika gemensamma moment, praktiskt musicerande i olika ensemble-former och en varierad pedagogisk verksamhet. MusikutbUdningen be­höver alltså organiserade ramar. Ramar som ger rimlig administrativ stadga och möjlighet till en resursfördelning relaterad till behoven i musiklivet är också ett intresse från samhällets sida. Risk finns emel­lertid att själva ramarna hämmar och begränsar den frihet som utbild­ningen samtidigt är beroende av. Risk finns också att friheten begränsas på andra sätt, t. ex. genom begränsning till studiemål som alltför en­sidigt inriktas på etablerade yrkesroller och musikformer. De ramar som föreslås syftar till största möjliga frihet åt den musikaliska ut­vecklingen men också att tillgodose utbildningens och samhällets andra intressen.

OMUS konstaterar att utvecklingstakten i musiklivet är snabb och att det därför är nödvändigt att planera utbUdningen på ett sådant sätt att en garanti för föränderlighet och kontinuerUg förnyelse äv inbyggd i systemet. Innehållet i utbildningen måste kunna omprövas i takt med förändrade behov. Enligt OMUS' uppfattning är detta möjligt endast om UtbUdningen står öppen för påverkan utifrån, från yrkeslivet och

Prop.1977/78:14

22

samhället i övrigt. Musikutbildningens innehåll och metoder måste växa fram i ett samspel mellan dem som är ansvariga för utbildningen, de studerande och människor som har erfarenheter av musik- oeh yrkes­livet. Ett av de viktigaste konkreta kraven ligger i förslaget tiU varvad praktik i utbildningen, som kan ge de studerande realistiska erfarenheter av sin framtida yrkesroll men också material för analys och kritisk granskning.

OMUS konstaterar att den framtida musikutbildningen måste ge plats för musikens mångfald. Vissa genrer har hittills fått utveckla sin egen pedagogik med ringa eller inget stöd från det allmänna. Om dessa genrer över huvud taget kan pedagogiskt utvecklas i en institutionaliserad form är omdiskuterat. OMUS anser emellertid att en konfrontation mellan olika musikformer inom en och samma institution kan vara av stort värde. Det kan leda till ett fruktbart utbyte och motverka den misstro och misstänksamhet mellan de olika intresseområdena som nu finns.

Det svåraste problemet vid planeringen av musikutbildningen på hög­skolenivå är att inom en rimlig studietid bereda utrymme för allt det stoff som musikområdet kräver. Genom att kraven på musikalisk all­mänorientering, på repertoarkännedom, på erfarenheter av nya ensem­bletyper och arbetssätt hela tiden stegras blir detta stoff ständigt mer komplicerat och mångfaldigat. Därtill kommer att musik är ett praktiskt ämne oeh att en musikalisk färdighetsträning kräver tid. I färdighets­träningen ingår en konstnärlig mognadsprocess som inte kan forceras.

OMUS för vissa resonemang om färdighetsträningen och riskema med alltför högt uppdrivna perfektionskrav. Balansen mellan bredd och specialisering måste enligt OMUS i någon mån få avgöras i varje sär­skilt fall, med hänsyn tiU individuella behov. Det får dock inte vara fråga om att välja antingen bredd eller specialisering. Principen måste vara att utbildningsledning, yrkeslivets representanter och inte minst de studerande själva prövar vad som kan vara en rimlig avvägning mellan bredd och specialisering med tanke på studiemålet och yrkesroUen och med hänsyn tiU kravet på en rimlig studietid. OMUS har utgått från att del i den utbUdning man föreslår skall bli möjligt att göra sådana avvägningar. OMUS har vidare försökt tUlämpa ett realistiskt synsätt på utbildningens möjligheter att tUlgodose utbildningskraven. UtbUd­ningen kan enligt OMUS endast garantera ett visst mått av allmän orientering, kunskaper, färdigheter och praktisk tillämpning. Den ger beredskap att påbörja ett yrkesmässigt arbete inom musiklivet. OMUS räknar med att en stor resurs i framtiden måste finnas för fortbildning och vidareutbildning av redan yrkesverksamma.

Den styrningsmodell som OMUS föreslår innebär att ut­bildningen skall styras efter två huvudprinciper. Den första är att ut­bildningen måste ge de studerande en möjlighet att utveckla sina per­sonliga  musikaliska  uttrycksmöjligheter,  den  andra  att  utbildningen

Prop. 1977/78:14

23

måste anknyta tiU de musikaliska behoven i samhället och således styras av de utbildades tänkta yrkesroller i det framtida musiklivet. De stude­rande måste ständigt ställa sina personliga intressen och sin speciella begåvning i relation till en realistisk syn på musikens funktioner i sam­hället.

OMUS avvisar med förslaget musikutbildningens traditionella styr­ningsmodell. Denna kan enligt OMUS beskrivas så att utbildningen präglas av ett fixerat kvalitetsbegrepp, som främst definieras av de i ut­bildningen verksamma lärarnas kunskaper, attityder och intressen. En annan ledande princip kan enligt OMUS sägas bestå i att det ytterst eftersträvade studiemålet är att uppnå särskilt ansedda och framstående positioner, t. ex. solistrollen. De som inte under en ständigt pågående gallringsprocess uppnår detta toppskikt i pyramiden får inta andra platser i systemet, t. ex. pedagogens roll. En styrningsmodell av detta slag kan inte, menar OMUS, överensstämma med den nya kulturpoli-kens krav.

OMUS för i detta sammanhang ett resonemang om kvalitet och kvalitetsbegreppet som utmynnar i uppfattningen att musikutbildningen inte kan arbeta utifrån ett fixerat kvalitetsbegrepp. 1 stället måste man ständigt i utbUdningen kritiskt granska de värde­ringsnormer som används vid bedömning av olika musikaliska eller pedagogiska prestationer. I sitt resonemang anför OMUS följande.

Kvalitet är ett av dessa värdeladdade ord, som ständigt återkommer i debatten. Det är samtidigt ytterst svårt att exakt definiera eftersom det inte är något entydigt begrepp. Det kan gälla själva musiken, ibland an­vänds det om upplevelsen av musiken, ofta avser det snarast färdighets­nivån hos den som musicerar. Kvaliteten i en viss musikform kan också definieras sociologiskt: musik uppfattas av en viss grupp äga god kvali­tet eftersom den motsvarar denna grupps förväntningar. Kvaliteten i en musiklärares pedagogiska verksamhet bör bedömas utifrån den effekt hans undervisning har i den grupp han arbetar i. I fråga om den högre utbildningens kvalitet kan sägas att den bör värderas utifrån hur väl UtbUdningen lyckas tillgodose de behov som för de studerande är vä­sentliga i relation till deras personliga studiemål eller om man vill formulera det så, den yrkesroll de önskar förverkliga i musiklivet. Kvalitetsbegreppet har i många sammanhang en moralisk dimension särskilt när diskussionen rör den konflikt som uppstår mellan musiken som handelsvara och musiken som kulturprodukt.

3.4 Utbildning efter musiklivets behov

3.4.1  Yrkesroller i musiklivet

OMUS har strävat eftei att så konkret som möjligt förankra sina studieorganisatoriska förslag i musiklivets reella behov. OMUS har därför låtit olika experter studera vad man kallar yrkesroller på musik­området. Det mest omfattande arbetet har lagts ner på att analysera

Prop. 1977/78:14

24

utbildningskraven för de fyra stora yrkesrollerna nämligen artister, in­strumentalpedagoger, den breda musikpedagogen och läraren i musik för skolväsendet. 1 sammanhanget gör OMUS en jämförelse mellan lära­rens och cirkelledarens roll. OMUS redovisar också sina synpunkter på den framtida lärarrollen i skolan och högskolan. Vidare ingår i analysen yrkesroller som ensembleledare och dirigenter, korister och den yrkes­roll som sammantaget kan beskrivas som komponistarrangörmusik-makare. Någon särskild diskussion om kyrkomusikerns yrkesroll förs inte med tanke på den genomgång av utbildningskraven för kyrkomu­siker som gjordes innan utbildningen reformerades år 1972. OMUS har också redovisat synpunkter på kombinationsyrken i vilka musik ingår och nämner i sammanhanget nya tekniska musikyrken såsom musik­tekniker, studiotekniker och ljudingenjörer samt de slags yrkesuppgif­ter som kan hänföras till området kulturförmedling och kulturkommu­nikation.

3.4.2 Studieorganisation

Eftersom den reformerade musikutbildningen skall inordnas i högsko­leorganisationen ansluter sig OMUS i sitt förslag tUl det studieorganisa­toriska system och den terminologi som skaU tUlämpas i den nya hög­skolan. För grundläggande utbildning föreslår OMUS således allmänna, lokala och individuella utbUdningslinjer. Vidare förutsätter OMUS att det på musikområdet också skall finnas olika slags påbyggnadsutbildning anknuten tUl linjerna och enstaka kurser för bl. a. fortbildning och vidareutbildning.

OMUS konstaterar att de yrken som musikutbUdningen syftar till i princip har två olika inriktningar. I det ena fallet är den yrkesverk­samme främst inriktad på att uttrycka sig musikaliskt på kvalificerad konstnärlig nivå. Detta kan innebära många olika slags yrkesuppgifter t. ex. att sjunga och spela för och med olika publikgrupper, att som ensembleledare studera in och leda musikverk eller att arrangera och komponera musik som är avsedd att framföras. I det andra fallet syftar yrkesverksamheten i huvudsak till att undervisa olika grupper oin musik, att stimulera och inspirera till musicerande, att ge handledning i instrumentalspel, sång, gehör, ensemblemusicerande etc. 1 det första fallet är det fråga om musikerfunktioner, i det andra lärarfunktioner. OMUS anser det ändamålsenligt att använda dessa två principiellt åt­skUda yrkesinriktningar som indelningsgrund för studieorganisationen. Samtidigt betonar OMUS att de angivna funktionerna sällan finns ren­odlade hos den enskilde yrkesutövaren. Vid konstmktionen av utbild­ningen bör avgränsningen mellan de båda huvudinriktningarna därför göras så flytande som möjligt.

Med stöd av den angivna indelningsgrunden föreslår OMUS att hu­vuddelen av utbildningen organiseras på två  allmänna  utbild-

Prop. 1977/78:14

25

n i n g s 1 i n j e r, en musiklärarlinje och en musikerlinje. Kyrkomusi-kemtbildningen bör liksom f. n. organiseras på en särskUd allmän ut­bildningslinje, kyrkomusikerlinjen. Vidare föreslås en ny typ av kombi­nationsutbildning med inslag av musik.

Inom den föreslagna musiklärarlinjen har OMUS fört ihop utbildning av lärare i musik för grundskola och gymnasieskola, för kommunala musikskolor liksom utbildning av ledare eller lärare för musikverksam­het i form av studiecirklar, för gruppverksamhet etc. Linjen bör enligt förslaget omfatta både utbildning av lärare med inriktning enbart på musik (ettämneslärare) och tvåämneslärare, som kombinerar musik med annat ämne. Även rytmiklärarutbildning skall enligt förslaget ingå i linjen. OMUS är angelägen om att rytmikpedagogikens synsätt och me­todik i större utsträckning än hittills kan påverka både musiklärare- och musikerutbildningen. Den speciella utbildningen av rytmiklärare som nu finns vid bl. a. Svenska Dalcroze-seminariet bör ingå som en särskild variant i musiklärarlinjen.

OMUS föreslår att alla som fått sin musikaliska oeh pedagogiska ut­bUdning på musiklärarlinjen i fortsättningen skall kallas musiklärare. Termen musikpedagog som nu används för att ange att vederbörande genomgått viss sådan utbildning (jfr kap. 2 i betänkandet) bör enligt OMUS endast användas som en allmän beteckning på personer som syss­lar med musikpedagogisk verksamhet.

OMUS har i sitt förslag medvetet bortsett från nuvarande system för tjänster och behörighet på musiklärarområdet. I stället menar OMUS att tjänsteorganisation och anställningsvillkor liksom behörighetsregler bör ändras så att musiklärare med den nya utbildningen kan i sin tjänst ha uppgifter både i skolan, kommunal musikskola, annan frivillig musikverksamhet inom folkbildning och föreningsliv samt i kyrkliga samfund. OMUS nämner att en utveckling i denna riktning är på gång bl. a. til! följd av uttalandena från regering och riksdag i samband med beslutet om SIA-reformen (prop. 1975/76: 39, UbU 1975/76: 30, rskr 1975/76: 329).

Kyrkomusikerlinjen lämnar OMUS i stort sett oförändrad både vad gäller studieorganisation och innehåll. Det som enligt OMUS behöver förändras är den praktisk-pedagogiska utbildningen inom linjen. Några förslag till sådana förändringar ingår inte i principbetänkandet. OMUS föreslår emellertid att kyrkomusikerlinjen med hänsyn till sin inriktning och karaktären hos de yrkesuppgifter tUl vilka den syftar organisato­riskt bör höra nära samman med musiklärarlinjen. Detta bör enligt OMUS få tUl följd att kyrkomusikerUnjen och musiklärariinjen skall höra till ansvarsområdet för samma linjenämnd (se vidare kap. 7 i be­tänkandet).

Musikerlinjen skall i OMUS' förslag täcka behovet av utbildning för

Prop. 1977/78:14

26

alla de många skiftande yrkesroller som i bakgmndsmaterialet hänförts till samlingsbegreppet artist, däribland orkestermusiker, andra instru­mentalister, musiker som företräder andra genrer än de redan etable­rade, komponister, arrangörer och ensembleledare.

Den framtida musikerrollen bör enligt OMUS innebära en syntes av musiker, arrangör, komponist och ensembleledare, där inslaget av skapande verksamhet är det centrala. OMUS föreslår därför att kurser med inriktning mot musikaliskt skapande bör ingå i musikerlinjen på alla platser där den skall inrättas och inte som hittills endast finnas på ett ställe inom en exklusiv form av kompositionsutbildning. Utbildning­en av ensembleledare bör avse alla former av ensembleledarskap, både inom instmmental- oeh vokalmusiken. Någon utbildning av enbart korister bör enligt OMUS inte ske. Kvalificerade körsångare bör sam­tidigt utbildas till pedagoger och ensembleledare.

Alla studerande inom musikerlinjen skall också få en viss pedagogisk basutbildning. Därtill skaU inom linjen finnas utbildning av vad OMUS kallar specialiserade pedagoger, som bör kunna vara specialiserade an­tingen på olika instmment (violmpedagog etc.) eller pä olika musik­genrer (jazzpedagog etc.) eller ämnesspecialiserade (t. ex. på ensemble­ledning, gehör och satslära, komposition och arrangering).

OMUS anser att det finns risk för att de nuvarande anställnings-förhåUandena på musikerområdet kan styra utbUdningens inriktning. Fast anställda musiker finns huvudsakligen i regionmusiken, de stats­understödda symfoniorkestrarna och i vissa teaterensembler medan man i övrigt är hänvisade till frilansverksamhet. Genom att det finns möj­lighet till trygga ensembleanställningar på ett område och genom att frilansmarknaden är osäker riskerar man att utbildningen tar för stor hansyn till de fasta ensemblemas yrkeskrav. OMUS menar att det är en kulturpolitisk fråga av stor vikt att samhäUet i olika former stöder frilansmusikernas yrkesverksamhet. Därmed skulle det också finnas bättre garantier för att en rimlig andel av utbUdningsresurserna skulle komma frilansområdet till del.

OMUS tar upp behovet av kombinationsutbildningar med inslag av musik och konstaterar att kombinationsmöjlig­heterna f. n. är mycket få. En av fördelarna med musikutbUdningens anslutning till högskolan är enligt OMUS att detta öppnar vägar för olika nya kombinationsutbildningar. Det kan också ge möjligheter till ett bättre fungerande samarbete mellan musikutbildningen och annan hÖgskoleutbUdning. OMUS nämner här särskilt behovet av utvidgat samarbete mellan musiklärarutbildningen  och övrig lärarutbildning.

OMUS anser att det finns ett stort behov av nya kombinationsmöj­ligheter mellan den praktisk-musikaliska utbUdning, som musikhög­skolorna nu svarar för, och musikvetenskap. Vidare nämner OMUS

Prop. 1977/78:14

27

behov av nya tvärkulturella utbildningskombinationer med både prak­tiska och teoretiska inslag.

Kombinationsutbildningen är enligt OMUS särskilt viktig som un­derlag för olika yrkesroller som kulturförmedlare. Ätt det föreligger förslag om en ny allmän utbildningslinje för kulturkommunikation inom högskolan anser OMUS vara värdefullt. OMUS är instäUd på att folk­högskolan bör spela en stor roll i utbUdningen för kullurförmedlande uppgifter och är också medveten om att en stor del av utbUdnings­behoven kan täckas genom differentierade insatser i form av vidareut­bildning och fortbildning. Ändå måste det enligt OMUS vara ett kultur­politiskt intresse att högskolan tar sin del av ansvaret. UtbUdning för kulturkommunikation och kulturförmedling är ett rikt differentierat fält. En rad för kulturområdet viktiga och värdefulla kombinationsut­bildningar behöver finnas inom högskolan som grundläggande utbildning. OMUS menar emellertid att den föreslagna utbUdningslinjen ifall dess syfte skall vara aktiv kulturförmedling och praktisk kulturkommu­nikation har en alltför teoretisk, analyserande inriktning. Linjen bör i sin slutgiltiga form göras mer verklighetsanknuten och yrkesanpassad och ges ett mer varierat och praktiskt inriktat innehåll. Som ett led i en sådan utveckling föreslår OMUS att den allmänna utbildningslinjen för kulturkoninmnikation utvidgas med en speciell variant på musikområdet.

När det gäller påbyggnadsutbildning ger OMUS vissa exempel. PåbyggnadsutbUdning i komposition och arrangemang, en-semblcledning och dirigering och med solistisk inriktning inom sångar-och instrumentalistutbUdningen bör höra till musikerlinjens ansvars­område medan det inom musiklärarlinjen kan finnas påbyggnadsutbUd­ning för speciella arbetsfält, t. ex. musikterapi, olika slags lärarutbild­ning på högskolenivå. Inte heller när det gäller påbyggnadsutbildning bör avgränsningen mellan linjerna vara för markerad. För påbyggnads­utbUdning i ensembleledning och komposition bör exempelvis genom­gången musiklärarlinje vara en väl så god gmnd som musikerlinjen. Givetvis måste dock viss påbyggnadsutbildning bygga på en speciell utbildningslinje. Så bör exempelvis solistisk påbyggnadsutbildning kräva genomgången musikerlinje.

OMUS tar slutiigen också upp behovet för hela kultursektorn inom högskolan att bygga upp utbUdning på nivå med forskarutbild­ningen som också kombinerar teoretiska inslag med praktiskt konst­närliga studier på hög nivå. Enligt OMUS är det av stor betydelse att det konstnärliga och kulturpolitiska utvecklingsarbetet kan få stöd i denna form. OMUS nämner för musikens del bl. a. det musikpedago­giska och musiksociologiska området. OMUS menar att definitionsfrå­gan, som givetvis sammanhänger med frågan om att på kulturområdet finna en motsvarighet till forskning, bör lösas av forskarutbUdningsut-redningen.

Prop. 1977/78:14

28

3.4.3 Sambandet utbUdningyrkesliv

OMUS välkomnar för musikutbildningens del de olUca former för samband utbildningyrkesliv som finns i de beslutade riktlinjerna för högskolereformen, bl.a. representation för yrkeslivet i linjenämn­derna. OMUS betonar att linjenämnderna bör ha ett avgörande in­flytande över utbildningens innehåll oeh inriktning. OMUS menar också att högskoleläraraas fortlöpande kontakt med yrkeslivet måste säkerställas. Detta bör praktiskt påverka lärarnas anställ­ningsformer  (se vidare kap. 7).

Hela den principiella syn som OMUS har på utbildningen och dess kontakt med yrkesliv och samhälle leder tiU kravet att de studerande skall kutma uppehålla en kontinuerlig kontakt med yrkeslivet under hela utbildningstiden. Detta kan bäst ske genom s.k. varvad prak-t i k. OMUS framhåller de många fördelar som kan nås genom försla­get. Praktiken bör kunna bidra till att ge de studerande en realistisk syn på sin kommande yrkessituation och öka deras motivation inför olika moment i utbildningen. För utbildningen kan praktiken ge in­tressanta återkopplingseffekter genom att den utnyttjas för kritisk analys av erfarenheter och därmed på ett aktivt sätt ökar kännedomen inom utbildningen om musiklivets förändringar och regionala skift­ningar. Praktiken kommer oekså att positivt påverka utbildningsresul­tatet genom att bidra till att hos de studerande skapa den eftersträvade attityden av medansvar och beredskap för aktiva insatser i musiklivet. Praktiken kan också rätt använd ge många positiva kulturpolitiska ef­fekter i form av stimulans åt det lokala och regionala musiklivet.

OMUS' förslag innebär att fyra former av praktik skall ingå i utbild­ningen. Det första praktikinslaget bör vara auskultationen inom olika arbetsfält och musUcmiljöer. Handledda övningar bör läggas in i utbild­ningen efter ca tre terminers studier. De handledda övningarna bör successivt övergå i mer självständiga övningar. Härutöver bör varje studerande få en längre sammanhängande praktikperiod.

Den av OMUS föreslagna praktiken blir mycket varierad för olika grupper av studerande. Med hänsyn härtill menar OMUS att det inte bör vara någon, skyldighet för vare sig kommuner, institutioner eller andra att ta emot praktikanter. En viktig och lämplig form för praktik är enligt OMUS projekt som utbildningen anordnar i olika slags sam­arbete med myndigheter, institutioner oeh organisationer.

Praktiken bör finansieras med studiemedel.

När det gäller ansvaret för praktikorganisationen föreslår OMUS att de nuvarande lärarhögskolorna skall svara för praktiken inom musik­lärarlinjen medan ansvaret för praktiken inom musikerlinjen bör åvila de nuvarande musikhögskolorna.

Prop. 1977/78:14

29

3.4.4 Utbildningslinfernås konstruktion

De grundläggande kraven som de olika yrkesrollerna ställer är i viss mån likartade. Viktiga principiella skillnader finns dock som påverkar den allmänna inriktningen av utbildningen. OMUS disku­terar skillnaden mellan musiklärare och musiker och mellan musiklärare och specialiserade pedagoger.

OMUS framhåller, att man måste kräva av musildärare att de är musikaliskt allmänbildade. Detta medför flera olika krav på utbild­ningen som OMUS ger exempel på. När det gäller musiker kan man inte ställa samma grundkrav på bred baskunskap. Samtidigt framhåller OMUS att en koncentration enbart på bred kunskap utan fördjupning på något eller några områden för musiklärarnas del kan innebära en risk för ytlighet som skulle göra dem olämpliga för många uppgifter. Också för musikernas del är det alltmer önskvärt med en så stor all­mänbildning på musikområdet att musikern har förståelse för de spe­ciella uttrycksmedlen i olika musikformer och ett underlag för att göra kritiska värderingar i musikfrågor.

Anknytningen till yrkesområdet leder till att man både i musiklärar-och musikerlinjen behöver göra en avvägning mellan, bredd och specia­lisering. OMUS konstaterar att specialiseringsgraden givetvis måste vara högre inom musikerlinjen. Inom musiklärarlinjen påverkas avvägningen också av det förhållandet att de studerande där ofta måste komplettera sina brister innan de kan utveckla sina speciella intressen. För musiker­studerande är det mer naturligt att satsa tid på utveckling av egna specialanlag och intressen.

Till skillnad från musiklärarna är de specialiserade pedagogerna redan från början inriktade mot större musikalisk färdighet på sitt instrument eller inom sin genre. Skillnaderna bör emellertid enligt OMUS inte vara lika stora för alla. Också inom musiklärarlinjen bör man kunna inrikta sig på att komina långt i specialisering på exempelvis instrument eller musikgenre. Utbildningen inom musiklärarlinjen bör med andra ord utformas så att de studerande där i sin utbildningsprofil kan komma de specialiserade pedagogerna ganska nära.

Den konstruktion för utbildningslinjerna som OMUS föreslår innebär en basutbildning, gemensam för alla, fördjup­ningsutbUdning och tillvalskurser. Basutbildningen skall ge allmän bered­skap för yrkesverksamhet på resp. område medan fördjupnings- och till­valskurserna ger speciell beredskap för de yrkesroller inom varje område som Vederbörande studerande vUl inrikta sig mot.

En viktig princip i den föreslagna studieorganisationen är att bas­utbildning, fördjupningsutbildning och tUlvalskurser inte får ses åtskilda enkelt och schematiskt på det sättet att basutbildningens samtiiga mo­ment tidsmässigt kommer före fördjupning och tillval. Studiema måste som nu kunna ske parallellt.

Prop. 1977/78:14

30

Som underlag för sitt förslag till uppbyggnad av musiklärarlinjen har OMUS delat in yrkesområdet för musiklärare i följande sju arbetsfält, som utgår från de arbetsmiljöer och grupper som musikläraren kan tänkas verka inom.

1.

Barn i förskoleålder

2.

Åldersgruppen 712 år

3.

Åldersgruppen 1316 år

4.

Gymnasieskola, folkhögskola, lyssnarcirklar i musik

5.

Nybörjarundervisning på instmment

6.

Handledning i instrumental och vokal övning och ensemblespel över nybörjarstadiet

7.

Undervisning av avancerade elever

Arbetsfälten har skiftande inriktning. Arbetsfähen 14 omfattar mer av kollektiv verksamhet och arbetsfälten 6 och 7 mer av verksamhet inriktad på individuella färdigheter. Inriktningen bör i vissa delar vara gemensam. OMUS menar att alla musiklärare måste kunna fungera såväl öppet och kollektivt som med inriktning på utveckling av individu­ella färdigheter. Alla musiklärare, på vilket stadium de än arbetar, måste känna till musikundervisningens itmehåU och metodik på tidigare sta­dier. Läraren måste med andra ord ha en helhetssyn på individens musi­kaliska utveckling. Den attityd inför musik och musikaliskt skapande som är nödvändig vid mötet med barn bör i tillämpliga delar också prägla metodiken i undervisningen på högre nivåer.

Något detaljerat förslag tUl vad en obligatorisk basutbildning skall innehålla och hur den fördjupningsutbildning skall se ut som skall ge speciell beredskap för olika arbetsfält lägger OMUS inte fram i princip­betänkandet. Arbetet med att söka precisera innehåll oeh metodik i ut­bildningen pågår i ett antal expertgrupper. Förslaget har således karak­tär av en skiss till hur utbildningen kan byggas upp.

Enligt OMUS ger erfarenhetema från den försöksverksamhet med särskild ämnesutbildning i musik (SÄMUS), som nu pågått i fem år, en god utgångspunkt för bedömning av basutbildningens längd och inne­håU i den nya musiklärarlinjen. Med ledning av dessa erfarenheter an­ser OMUS att basutbildningen bör kunna rymmas inom tidsmarginalen 60 poäng eller tre terminer. OMUS räknar också upp vissa av de kurs­moment i form av baskunskaper och basfärdigheter, metodik, auskulta-tioner och praktik på arbetsfälten som bör ingå i basutbildningen. För­slaget innebär att basutbUdningen inte är begränsad till rena musikaliska ämnesstudier utan att den också är varvad med vissa praktisk-pedagogiska inslag.

När det gäller fördjupningsutbildningen anser OMUS att de olika arbetsfälten för att ge tillräckligt underlag för yrkesutövningen kan föras samman till tre större arbetsområden.

Prop. 1977/78:14

31

1.

Grundskolan och motsv. frivillig verksamhet (arbetsfält 2 och 3)

2.

Gymnasieskolan och motsv. frivillig verksamhet (arbetsfält 4)

3.

Instrumentalundervisning och ensembleledning (arbetsfält 5, 6 och 7)

Fördjupningsutbildningen kan sålunda inriktas på något av dessa ar­betsområden. 1 sin skiss anger OMUS att en fullständig förberedelse för arbetsområde 1 kräver en sammanlagd fördjupningsutbildning motsva­rande 30 poäng, för arbetsområde 2 40 poäng och arbetsområde 1 och 2 sammanlagt 50 poäng utöver basutbildning. För fördjupningsutbild­ning med inriktning mot arbetsområde 3 kan mget fast poängtal anges.

Vad som här sagts om fördjupningsutbildning med olika inriktning gäller både utbildning av ettämneslärare och tvåämneslärare. Tvåämnes­utbildningen som är speciellt inriktad på grundskolans och gymnasie­skolans obligatoriska musikundervisning, är f. n. uppdelad i tre separata delar, ämnesstudier i musik (6080 poäng), ämnesstudier i ett annat ämne och praktisk-pedagogisk utbildning i båda ämnena. OMUS före­slår att UtbUdningen struktureras om. De delar av den praktisk-pedago­giska utbildningen som inte är specifika för det andra ämnet bör ingå i basutbildning och fördjupningsutbildning. De rena ämnesstudiema i musik kan där beräknas omfatta 80 poäng.

OMUS ger slutligen vissa exempel på tillvalskurser inom musiklärar­linjen. Genom tillvalskurserna kan de studerande specialisera sig på vissa funktioner inom arbetsfälten, t. ex. som olika slags lärarutbUdare, inom kyrkomusikalisk verksamhet, inom omsorgsverksamhet eller på administrativa funktioner.

De sökande till musiklärarlinjen bör normalt redan i sin ansökan ange om de söker ettämnes- eller tvåämnesläramtbUdning, vilka fördjup­ningsalternativ de tänker sig, liksom vUka huvudinstmment. Möjligheter bör finnas att ändra studieväg. Det måste också vara möjligt att göra arbetsmarknadsmässiga bedömningar av hur olika fördjupningsalter­nativ skall dimensioneras.

Problemet för hur basutbildning och fördjupningsutbildning skall fördelas på musikerlinjen går enligt OMUS inte att lösa genom att defi­niera musikernas arbetsfält på samma sätt som musiklärarnas, dvs. efter olika musikmiljöer och grupper. Däremot kan man naturligt urskilja föl­jande fyra huvudsakliga yrkesinriktningar.

1.

Instmmental (vokal) musikutövning, mestadels ensemblespel

2.

Kompositions- och arrangemangsuppgifter

3.

Ensembleledning

4.

Pedagogisk verksamhet (oftast kombinerad med 13) Inriktningarna får enligt OMUS inte uppfattas som skarpt avgränsade

yrkesroller.

De gemensamma kraven meUan dessa olika inriktningar är inte lika

Prop. 1977/78:14

32

många som på musiklärarlinjen. OMUS tar emellertid fram vissa mo­ment som aUtid bör ingå i en fullständig grundläggande utbildning för musikeryrken med inriktning mot dessa fyra huvudområden och kon­staterar att basutbildningen bör omfatta minst 20 poäng. Basutbild­ningen bör öka för de studerande som väljer en inriktning som specia­liserad pedagog och som således har vissa arbetsfält som är gemen­samma med musUclärarnas.

Även i den av OMUS föreslagna varianten på musikområdet av utbild­ningslinjen för kulturkoninmnikation bör ingå en basutbUdning omfat­tande 20 poäng. Innehållet i basutbildningen och i de musikaliska ämnes­studierna behandlas inte närmare i principbetänkandet.

Ett annat principiellt krav som enligt OMUS måste ställas på ut­bildningen både av musiklärare och musiker är att utbildningen i båda fallen skall erbjuda utbildning inom alla slags musikformer, eller som OMUS uttrycker det alla väsentliga repertoarområ­den.

Detta krav kan inte uppfyUas om man inte inom utbildningen för en fortlöpande diskussion om vad som menas med repertoarområde och om vad som är väsentligt eller oväsentiigt. Detta är ett viktigt led i den ständiga kvalitetsdiskussion som OMUS förespråkar.

OMUS föreslår en indelning av musiken i sex större repertoarområ­den. OMUS är medveten om att indelningen inte är invändningsfri men anser att den behövs av praktiskt-organisatoriska skäl. De repertoar-områden OMUS föreslår är följande

1.

europeisk musik före 1750

2.

europeisk musik 17501900

3.

konstmusik efter 1900

4.

afro-amerikansk tradition

5.

nordisk folkmusik

6.

övriga etniska gmppers folk- och konstmusik

Vissa av dessa repertoarområden är eftersatta inom den högre musikutbUdningen genom att de först under allra sista tiden börjat räknas in under utbildningens ansvarsområde. Hit hör områdena 46.

OMUS anser att denna markanta obalans mellan utbildningen och musiklivets faktiska krav snarast måste rättas till. Bl.a. menar OMUS att det nu behövs en kraftig specialsatsning på utbildning av genrespecia-liserade pedagoger. Dessutom behövs ett ökat stöd tUl musikpedagogiska experiment och utvecklingsprojekt i syfte att hitta lämpliga undervis­ningsformer inom de eftersatta repertoarområdena.

3.4.5 Pedagogiska och metodiska riktlinjer

OMUS föreslår vissa riktlinjer för den pedagogiska pla­neringen. En väg till ökad integration i utbUdningen och större kon-

Prop. 1977/78:14

33

centration i arbetet bör enligt OMUS vara att samla utbUdningen kring de för musikyrkena centrala funktionerna. Dessa sammanfattar OMUS i de allmänna termerna gestaltning och kommunikation, där gestaltning är ett samlingsbegrepp för alla former av musikaliskt uttryck och kom­munikation avser pedagogisk verksamhet, tagen i vidaste mening. Prin­cipen för den pedagogiska planeringen bör alltså enligt OMUS vara att de kunskaper som de studerande erbjuds, de färdigheter de övar in, de attityder som undervisningssituationerna bidrar till att förmedla, samlat skall leda fram till att de studerande kan gestalta musik och/eller kom­municera med människor genom musik och om musik. I varje utbild­ningsmoment skall, förutom baskunskaper och övning av färdigheter, ingå praktisk övning i gestaltning och kommunikation.

För att kunna genomföra en planering enligt dessa principer krävs enligt OMUS att lärarfunktionerna ändras och att inriktningen mot snävt avgränsade ämnen motverkas. Lärartjänster bör inte längre knytas till ett ämne utan till en utbildningslinje. I lärarnas ansvar bör ingå att delta i den pedagogiska planeringen och utvärderingen inom utbUdnings­linjen. OMUS föreslår också att den nuvarande snäva ämnesindelningen ersätts med en indelning i ämnesblock. För en beskrivning av ämnes-blocksindelning och av olika exempel på integrerad utbildning som ge­nomförts inom musikutbildningen hänvisas till betänkandet (s. 143 148).

En annan principiell planeringsfråga av pedagogisk natur som OMUS tar upp är behovet av en ökad samverkan mellan musiklärarutbUd-ningen och övrig lärarutbUdning. En sådan är enligt OMUS viktig av flera skäl, bl. a. för att undvika att musiklärarutbildningen isoleras och att musiklärarens anknytning till den allmänna lärarrollen försvåras. Inom det pedagogiska ämnesblock som OMUS föreslår bör lärarhög­skolan i dess nya former svara både för praktik och andra pedagogiska inslag inom musiklärarlinjen. Den praktisk-musikaliska metodikunder­visningen, som skall integreras med musikstudierna, bör däremot musik­utbUdningen ha ansvar för. Denna form av samverkan ställer utbild­ningarna inför många nya krav. Musiklärarutbildningen får inte bli en kombinationsutbildning som är uppdelad i flera separata delar. Ut­bildningen måste fungera enhetiigt.

Det praktiska utvecklingsarbetet och den tUlämpade forskningen på metodikområdet är enligt OMUS starkt eftersatt. Samtidigt är behovet av utveckling och förnyelse av metodiken i musikundervisning och musikutbildning mycket stort på alla nivåer.

OMUS nämner i betänkandet vissa metodiska problem som det är särskilt angeläget att ytterligare bearbeta, t. ex. metodiken vid under­visning i grupp, i nybörjarundervisningen, i undervisningen i komposi­tion, rytmik och för gehörsträning samt för de moment som OMUS sammanfört under beteckningen kommunikativ beredskap.

3    Riksdagen 1977/78. 1 saml. Nr 14

Prop. 1977/78:14

34

3.4.6   Studietid

Den enda utbildning för vUken studietiden klart kan anges är enligt OMUS den grundläggande utbildningen. Denna är relativt lätt att defi­niera när det gäller musikläramtbildningen. Musiklärarlinjen bör enligt OMUS' förslag omfatta sammanlagt 160 poäng varav den gemensamma basutbildningen som redan framgått skall utgöra 60 poäng.

Enligt OMUS är det svårare att avgöra när den grundläggande mu-sikemtbildningen skall anses vara avslutad. Den instmmentala skicklig­heten utvecklas till följd av en mognadsprocess som kan gå olika fort för olika individer. Denna process kan också ha hunnit olika långt för olika studerande då högskoleutbildningen börjar på gmnd av den för­beredande utbildningens kvalitet.

OMUS anser att studietiderna för musikemtbUdningen måste få variera. Om man skall ange ett visst poängtal för musikerlinje är det nödvändigt att också ge möjlighet till tilläggsutbildning för dem som behöver kom­plettera. Tilläggsterminer bör användas som begrepp för sådan extra studietid för komplettering, att skUja från påbyggnadsutbildning som bör kräva ny ansökan och antagningsprov. Med dessa fömtsättningar kan OMUS godta att omfattningen av musikerlinjen bestäms till 160 poäng.

KyrkomusikerUnjen, som i förslaget lämnas oförändrad, omfattar 160 poäng.

Den föreslagna nya varianten på musikerområdet av utbildningslinjen för kulturkommunikation omfattar enligt förslaget sanmianlagt 120140 poäng. Däri ingår också kurser inom det humanistisk-samhällsveten-skapliga, naturvetenskapliga eller medicinska området och tillämpade studier.

3.4.7   Behörighet odi antagning

Som nämnts i inledningen håller frågan om behörighet och antag­ning till högskoleutbUdningen på hela kulturområdet, inkl. musikut­bUdningen, på att prövas i särskild ordning. OMUS' förslag i dessa frågor kommer därför att behandlas mycket kortfattat.

OMUS föreslår att de vUlkor som kommer att gälla för allmän behö­righet till högskoleutbildning i allmänhet också bör gälla för behö­righet till musiklärarlinjen och kyrkomusikerlinjen. Som särskilt behö­righetsvillkor, förutom musikaliska färdigheter och kunskaper, bör krävas kunskaper i historia motsvarande tvåårig social linje i gymnasie­skolan. De musikaliska förkunskapskraven bör prövas vid antagnings­prov. Detta är nödvändigt med hänsyn till utbildningens praktisk-musi­kaliska karaktär. En gemensam antagningsprövning bör ske till linjerna.

När det gäller musikerlinjen tar OMUS egentligen bara upp de sär­skilda behörighetskraven i form av musikaliska förkunskaper. Någon enhetlig antagning till linjen kan OMUS inte tänka sig. Antagnings-

Prop. 1977/78:14

35

proven måste anpassas till de olika studiemålen inom linjen. Vid an­tagningen bestäms oekså fördelningen av utbildningsplatser. F. n. styrs antagningen och fördelningen av utbildningsplatser huvudsakligen av musikhögskolornas behov av instrumentalister för den traditionella or-kestermusikerutbildningen och behovet av att ge lärarna full tjänstgö­ring. Ur musiklivets synpunkt borde det enligt OMUS vara mer relevant att låta fördelningen av platser styras av, dels vilket slags musikerutbild­ning som bedöms väsentiig ur musiklivets synpunkt, dels efterfrågan från sökande med utpräglad begåvning. Under ett övergångsskede anser OMUS att utnyttjandet av musikerlinjen måste styras genom att en viss minimikvot fastställs för antagning till utbildning av musiker inom efter­satta genrer.

3.4.8 Redovisning av utbildningens resultat

OMUS hänvisar beträffande nuvarande system för utvärdering och betygssättning inom musikutbUdningen till den kartläggning av dessa förhållanden inom högskolan som helhet som gjorts inom utbildnings­departementet. OMUS anser att det är nödvändigt i samband med re­formen av utbildningen att utarbeta enhetiiga principer för information om och bedömning av utbUdningen. OMUS lägger dock inte fram några konkreta förslag utan avvaktar de principiella ställningstaganden som kan väntas för hela högskoleutbUdningen. Det OMUS framför är i stället synpunkter som underlag för den fortsatta diskussionen.

När det gäller prov i utbUdningen anser OMUS genereUt att en kontinuerlig bedömning av utbildningsresultaten är att föredra framför ett samlat slutprov.

Något enhetiigt antagningsprov till musikerlinjen kan OMUS som nämnts inte tänka sig. Äv samma skäl är det inte tänkbart med några enhetiiga normer för värdering av utbildningsresultaten. Graderade betyg på musikerlinjen bör därför inte förekomma. Däremot förordar OMUS en relativt utförlig utbildningsbeskrivning, utan värdeomdömen. Beskrivningarna kan enligt OMUS vara av stort värde såväl vid anställ­ning som vid antagning tUl påbyggnadsutbildning eller för information om sökande tUl fortbUdning och vidareutbildning.

I fråga om musiklärarlinjen och kyrkomusikerUnjen redovisar OMUS argumenten för och emot betygssättning och graderade betyg. I en bas­utbUdning av det slag som föreslås är det enligt OMUS tänkbart med graderade betyg, i varje fall i vissa kurser. Erfarenheterna från SÄMUS visar emellertid att resultaten i kurser som avser ensemblespel eller an­nan gruppverksamhet, dvs. viktiga delar av lärarfunktionerna, är särskilt svåra att gradera. I den föreslagna fördjupningsutbildningen kommer det att bli mycket komplicerat att använda graderade betyg. Om förslaget genomförs kommer musiklärarna att få olika utbUdningsprofil och en samlad betygssumma eller ett sammanfattningsbetyg kommer att säga

Prop. 1977/78:14

36

litet. Både arbetsgivare och studerande bör i det läget vara intresserade av samma slags ulföriiga utbUdningsbeskrivningar som OMUS föreslår för musikerlinjen. Oavsett lösningen av betygssystemet i högskolan för­ordar OMUS att sådana utbildningsbeskrivningar skall finnas inom mu­siklärarutbildningen.

3.5 Musikutbildningen i högskolan

3.5.1   UtbUdningsplaner

OMUS har ansett det nödvändigt, inte minst med hänsyn till den före­stående högskolereformen, att göra sina förslag så konkreta som möj­ligt. OMUS har därför formulerat utkast tiU utbildningsplaner för de fyra allmänna utbildningslinjer som ingår i förslaget. Enligt de rikt­linjer som gäller för den nya högskolan skall allmänna utbildningslinjer inrättas av regeringen. En utbUdningsplan, som skall gälla för samtiiga studieorter där linjen finns, skall fastställas av UHÄ.

1 anslutning till förslaget till UtbUdningsplaner (se betänkandet s. 250 256) har OMUS också gjort en skiss över hur basutbUdningen i musik­lärarlinjen kan fördelas på kurser och poängtal. I sammanhanget gör OMUS vissa påpekanden om undervisningens karaktär. Lärartätheten i de olika momenten är mycket skiftande beroende på behovet att variera gruppstorlekar. Instrumentala studier måste i viss utsträckning bedrivas enskUt. Även förhållandet mellan lektionstid och egen övning varierar från moment till moment. Undervisningen kan endast i mindre omfatt­ning ske i form av koncentrerade kurser. Fördjupningsstudier och bas­utbildning bör kunna bedrivas parallellt.

3.5.2   Organisation av verksainheten

Vid den tidpunkt då OMUS lade fram sitt förslag hade arbetet med att förbereda den nya högskoleorganisationen ännu inte nått så långt. En del av tankegångarna i förslaget är därför inaktuella eller redan beaktade. Här skall endast redovisas vissa huvudpunkter i förslaget.

Utgångspunkten för OMUS har varit att bedöma vUken pedagogisk och administrativ organisation som är bäst lämpad för en utbildning av den art som OMUS föreslår. OMUS anser att den nya högskoleorganisa­tionen måste kunna utformas på ett sådant sätt att inte strävan efter formell likformighet skall hindra för musikutbUdningen praktiska lös­ningar.

OMUS föreslår att läsårets längd i musikutbildning anpassas till det för högskolan gängse dvs. 40 veckor, men att terminsindelningen bör vara flexibel.

OMUS behandlar också frågor om organisationen och verksamheten inom de statliga högskoleenheter som skall svara för musikutbildning enligt förslaget. I sitt huvudförslag utgår OMUS ifrån att det inom dessa

Prop. 1977/78:14

37

enheter skall finnas två avdelningar, en avdelning för utbUdning av musiklärare, kyrkomusiker och kulturförmedlare/kommunikatörer och en avdelning för utbildning av musiker och specialiserade pedagoger. De båda avdelningarna bör ledas av var sin linjenämnd. OMUS menar att linjenämnden bör vara det viktigaste beslutande organet. Linje­nämnderna bör enligt OMUS inte bara planera utbildningens innehåll och former utan också ha en stor del av ansvaret i alla andra för ut­bildningen viktiga frågor såsom antagning, inrättande och tUlsättning av tjänster, ekonomisk planering och resursfördelning. Framför allt anser OMUS det vara olyckligt om musikutbUdningen i samband med hög­skolereformen skuUe bli bunden av en institutionsmodell av det slag som finns vid universiteten. En stor del av det ansvar som enligt riktlinjerna för den nya högskoleorganisationen kan läggas på institutioner och in­stitutionsstyrelser bör således enligt OMUS i stället läggas på linje­nämnderna.

För det löpande arbetet i linjenämnderna föreslår OMUS att det skall finnas en utbUdningsledare. Detaljärenden i linjenämnderna bör kunna delegeras till linjenämndsdelegationer. För samplaneringen mellan av­delningarna, framför allt fördelning oeh utnyttjande av olika slags ge­mensamma resurser i form av personal, lokaler oeh utrustning samt samordning av petita- och budgetärenden, bör finnas en nämnd som OMUS kallar samplaneringsnämnd.

OMUS föreslår oekså att det vid de statiiga högskoleenheterna skaU finnas en utvecklingsgrupp som i varje fall under reformens första skede skall ha som huvuduppgift att bevaka uppbyggnaden och utvecklingen av utbildningen vid varje enhet. Utvecklingsgrupperna bör enligt OMUS eventuellt kunna utvecklas tUl permanenta organ med ansvar för initiativ och verksamhet inom ramen för forskning/utvecklingsarbete och utbUd­ning på nivå med forskarutbUdning. OMUS anser att dessa utveck­lingsgrupper inom musikutbildningen bör söka samverka med övriga kulturutbildningar i samma enhet eller region. Därmed skulle grupperna kunna utvecklas tUl att bli en motsvarighet till fakulteter och fakultets­nämnder på universitetssidan.

3.5.3 Tjänsteorganisation

OMUS anger några av de principer på vilka en ny tjänsteorganisation för musikutbUdningen bör byggas upp. Arbetet med ett förslag till ny tjänsteorganisation pågår.

Den grundläggande principen för en ny tjänsteorganisation på lärar­sidan bör enligt OMUS vara att lärarresurserna skall kunna användas så fritt som möjligt. Detta bör leda tiU att även andra uppgifter än under­visning beräknad efter lektioner bör kunna ingå i lärartjänst. OMUS nämner bl. a. utvecklingsarbete, fortbildning, informationsverksamhet, studievägledning, praktikhandledning och vissa administrativa uppgifter.

Prop. 1977/78:14

38

Lärarinsatsen bör också kunna kombineras med arbete som musiker, lärare etc. i sådan yrkesverksamhet som läraren utbildar för. Lärar­nas arbetstid bör kunna fördelas över läsåret på ett mer flexibelt sätt än f. n. Tjänsterna bör knytas tiU funktioner inom utbildningslinjerna och inte tiU ämnen. OMUS anser också att lärartjänster bör kunna delas mellan olika utbUdningsanstalter.

Följande speciella funktioner inom den nya musikutbildningen bör en­ligt OMUS beaktas i en ny tjänsteorganisation, nämligen yrkes- och studievägledning, pedagogisk-administrativ ledning samt kurs- och prak­tikverksamhet.

3.5.4 Samplanering och samordning

OMUS anser att den föreslagna reformen av musikutbildningen är så omfattande oeh komplicerad att det behövs speciella insatser och en fortsatt planering och samordning på central nivå även efter den 1 juli 1977 då OMUS enligt sina direktiv skall upphöra. OMUS anser också att det fortlöpande behövs en väl fungerande samverkan på riksnivå inom utbildningen för att utbildningssystemet (antagningsvillkor, kursers innehåll och nivå etc.) skall fungera på ett jämställt sätt.

OMUS föreslår att en reform av musikutbUdningen enligt förslaget skaU genomföras med början läsåret 1978/79 (se vidare kap. 9). Refor­men är enligt OMUS inte möjlig att genomföra om inte UHÄ efter den 1 juli 1977 kan avsätta särskUda expert- och kansliresurser för det fort­satta planerings- och uppföljningsarbetet.

OMUS föreslår därför att en speciell expertgrupp med egna kansli­resurser knyts tiU UHÄ för att leda det fortsatta arbetet. OMUS kaUar gruppen U M U-g r u p p (UMU = utveckling av musikutbildning) och anser att gruppen i sin sammansättning bör ha samma slags kulturpoli­tiska anknytning som OMUS nu har. UMU-gruppens uppgifter samman­fattar OMUS på följande sätt. Gruppen skall medverka i det fortsatta planerings- och reformarbetet men särskilt ägna sig åt det ytterligare musikpedagogiska förnyelse- oeh utvecklingsarbete som erfordras i samband med reformen. Gruppen skall inom UHÄ utarbeta förslag till fördelning av resurser för fortbildning av personal inom musikutbUd­ningen, initiera och genomföra musikpedagogisk försöks- och utveck­lingsverksamhet (projekt, pilotkurser m. m.) i anslutning till reformen, leda arbetet med att kartiägga behovet av kompletterande oeh förbere­dande utbildning, medverka till uppbyggnad av ett dokumentations-centmm för musikpedagogiskt material, biträda UHÄ oeh dess plane­ringsberedningar i frågor som rör musikutbildningen samt biträda musik­utbildningarna med råd, information och service.

För att utbildningen skall få en förankring i regionala behov föreslår OMUS också en samordning på denna nivå. Därför bör region styrelserna

Prop. 1977/78:14

39

rekommenderas att inrätta musikutbildningsråd som kan fungera som regionala UMU-grupper och bl. a. hjälpa till att kartlägga utbud och efterfrågan på olika slags musikutbildning inom regionen.

OMUS föreslår som tidigare redovisats (avsnitt 6.1.5) ett ökat stöd tiU det musikpedagogiska forsknings- oeh utvecklingsarbetet. Mot bakgrund av de stora satsningar som görs på musikundervisning oeh musikutbild­ning på alla nivåer är det enligt OMUS anmärkningsvärt att det i Sverige saknas en målmedveten, systematisk forskning på det musik­pedagogiska fältet. Vissa resurser har på senare år stäUts till förfogande för musikpedagogisk försöks- och utvecklingsverksamhet i anslutning till arbetet inom OMUS. Dessa har dock inte räckt till en systematisk verk­samhet. En annan allvarlig brist enligt OMUS är att vi saknar resurser och former för en samlad dokumentation av de musikpedagogiska er­farenheter som görs både i Sverige och utomlands.

OMUS föreslår inrättandet av en professur i tillämpad musikpedagogik med uppgift att samordna forskning och ut­vecklingsarbete i fråga om metodik inom undervisning och utbildning i musik på alla nivåer. Professuren skulle således främst ha en praktisk­metodisk inriktning. Huvuduppgiften skulle vara att planera, samordna och analysera olika musikpedagogiska projekt oeh experiment. Den föreslagna verksamheten skulle enligt OMUS vara av stor betydelse både för det allmänna kulturpolitiska utvecklingsarbetet, för skolans musik­undervisning och för den framtida musikutbUdningen.

Detsamma gäller det dokumentationscentrum som OMUS också föreslår. Detta organ skall ha till uppgift att samla, sammanställa och sprida information och dokumentation om musikpedagogiska er­farenheter på ett sätt som kan komma hela musiklivet tillgodo.

3.6 Dimensionering och lokalisering av hcigskoleutbildningen

3.6.1  Totaldimensionering

OMUS konstaterar att det är förenat med stora svårigheter att beräkna dimensioneringen av högre musikutbildning. Ärbetsmarknadsprognoser är mycket vanskliga att göra, särskilt i ett kulturpolitiskt utvecklingsskede. Det finns enligt OMUS mycket som tyder på ett kraftigt stigande utbild­ningsbehov, (expanderande uppsökande verksamhet, ökat antal studie­cirklar, ökat konsertintresse m. m.). Sammanfattningsvis konstaterar OMUS att det vid en arbetsmarknadsprognos också alltid måste ingå en bedömning av den kulturpolitiska viljan att stödja musiklivets expansion.

Våren 1975 hade den utbildning som ligger inom ramen för direktiven till OMUS (se kap. 2) 1 200 närvarande studerande.

Det förslag tiU totaldimensionering som görs i principbetänkandet ser OMUS som ett räkneexempel. Beräkningen avser totaldimensioneringen år 1982. Närvaroplats definieras som en plats som kräver lokaler inom

Prop. 1977/78:14

40

utbildningsinstitutionen. Detta innebär att OMUS generellt räknar bort den del av studietiden (ca 1/8) som utgörs av praktik.

I beräkningen av utbildningsbehovet på musiklärarlinjen ut­går OMUS ifrån att lärarbristen i skolan måste täckas genom andra ut­bildningsinsatser än via den reguljära utbildningen. Återrekryteringsbe-hovet är beräknat i heltidstjänster. OMUS bedömer behovet till 240 lärare per år. Av dessa bör enligt OMUS 180 vara ettämneslärare. Detta gör sammanlagt 870 närvaroplatser.

Utbildningsbehovet på kyrkomusikerlinjen beräknar OMUS till 16 platser per år.

På musikerlinjen räknar OMUS med att behovet uppgår till 175 musiker och specialiserade pedagoger per år, inkl. utbildning av musiker i eftersatta genrer. Detta gör sammanlagt 500 närvaroplatser vid linjen.

Behovet av påbyggnads utbildning bör enligt OMUS kunna motsvara 90 utbildningsplatser per år.

Kapaciteten på den föreslagna linjen för kulturkommuni­kation beräknar OMUS till 50 utbildningsplatser per år.

1 beräkningen ingår inte utbUdning på lokala eller individuella utbild­ningslinjer och inte heller bristutbildning, fortbildning m. m. inom ramen för vad OMUS kaUar kompletterande utbildning på musikområdet.

3.6.2 Förutsättningar för lokaliseringen

OMUS framhåller att man med direktivens formulering "för att det återstående utrednings- och reformarbetet skall kunna bedrivas på ett realistiskt sätt och med hänsyn till de berörda skolornas egna intressen" fått dimensioneringstak fastlagda för de tre statliga musikhög­ skolorna till 425 närvarande studerande vid musikhögskolan i Stockholm och 275 närvarande studerande vardera vid musikhögskolorna i Göteborg och Malmö.

OMUS diskuterar vissa av de fördelningsproblem som finns inom de olika linjerna. På musikerUnjen gäller det främst fördelningen mellan orkestermusikerutbildning och utbildning av musiker på andra in­strument och i andra genrer. Diskussionen rör främst behovet av att bygga upp dimensioneringen av musikerlinjen så att det finns underlag för att de studerande skall kunna övas inom utbildningen i stor symfoniorkester. Möjligheter till regelbundna stororkesterövningar finns f. n. endast vid musikhögskolan i Stockholm. OMUS erinrar om att den kommande yr­kessituationen för de flesta musiker kommer att innebära spel i små en­sembler. Mänga menar också, framhåller OMUS vidare, att spel i mindre ensembler oeh kammarmusikalisk övning är viktigare och pedagogiskt sett lämpligare än övning i stororkester. OMUS anser det orealistiskt att i Stockholm fortsätta med att bygga musikerutbildningen på en stororkester i funktion hela läsåret särskilt om dimensioneringen 425 närvaroplatser

Prop. 1977/78:14

41

skall uppehållas samtidigt som platser reserveras för eftersatta genrer. OMUS föreslår i stället att intensivveckor för orkesterträning anordnas. På så sätt kan även studerande från Göteborg och Malmö få stororkester-erfarenheter.

På musiklärarlinjen diskuterar OMUS fördelningen mellan ettämnes-lärare och tvåämneslärare oeh föreslår en ökad satsning på utbildning av tvåämneslärare. Den nuvarande antagningen till denna utbildning bör öka från 96 studerande till 120 studerande per år.

OMUS konstaterar alt proportionen specialiserad pedagogmusik­lärare är svår att fastställa förrän man vet hur den nya utbUdningen på musiklärarlinjen kommer att utnyttjas. Någon beräkning av fördelning­en mellan lärare som specialiserar sig på arbetsfält i allmänna skolvä­sendet och lärare som koncentrerar sig på instrumentalstudier och ryt­mik kan svårligen göras i detta skede. Med tanke på arbetsmarknaden kan man förvänta sig att många kommer att välja fördjupning åtminsto­ne på något arbetsfält i allmänna skolväsendet. Möjlighet att speciali­sera sig på rytmik bör finnas inom linjen.

3.6.3 Utbildning vid icke-statliga skolor

OMUS har under år 1975 låtit särskilda arbetsgrupper utvärdera mu­sik-, pedagog- och musikinstmktörsutbildningarna vid Folkliga musik­skolan Ingesund och Framnäs folkhögskola, musikpedagogutbildningen vid Örebro musikpedagogiska institut och rytmikpedagogutbildningen vid Svenska Dalcroze-seminariet. OMUS har dragit den slutsatsen att samtiiga fyra läroanstalter är lämpliga för den nya planerade allmänna utbildningslinjen för musiklärare.

OMUS föreslår att 24 studerande årligen skall antas till 4-årig utbild­ning på musiklärarlinje i Ingesund och 24 på 4-årig utbildning på musiklärarlinje i Framnäs. I Framnäs tiUkommer de 24 platser årligen i tvåämnesutbildning som redan finns där. En antagning motsvarande 14 platser bör vidare göras tUl utbildning av specialiserade pedagoger vid vardera skolan. Förslaget medför enligt OMUS att styrelserna för resp. läroanstalt måste ta ställning till om en mu.siklärarlinje bör inrättas vid skolan. Folkhögskoleutredningen bör pröva om utbildningen även i fort­sättningen bör ligga kvar inom folkhögskolans ram. Därefter kan staten förhandla med resp. huvudman om ekonomiska och andra villkor.

Beträffande Örebro musikpedagogiska institut före­slår OMUS att kapaciteten bör omfatta minst 24 studerandeplatser i varje årskurs. OMUS föreslår att även utbildning av specialiserade pedagoger (14 platser) bör förläggas till Örebro. Om huvudmännen för institutet accepterar förslaget bör staten inleda förhandUngar om institutets fram­tida status och anknytning till högskolan.

OMUS anser det viktigt att den av Svenska Dalcroze-semi-

Prop. 1977/78:14

42

n a r i e t drivna utbildningen till rytmiklärare får fortsätta och utvecklas med bidrag från staten. OMUS föreslår en antagning av 24 studerande årligen. En del av dessa bör eventuellt kunna förläggas till annan studieort iin Stockholm. Om huvudmannen för seminariet accepterar förslaget bör staten inleda förhandlingar om seminariets anknytning till högskolan.

3.6.4   Utbildning utanför direktivens ram

OMUS behandlar även utbildningar utanför direktivens ram. Det gäller utbildningen vid SMI, vid ÄBF:s Folkliga musikskola i Motala, föreslagen musikhandledarutbildning i Härnösand samt den musikutbildning som bedrivs vid Sveriges Radios musikskola i Edsberg.

SMI har anknytning till Studieförbundet Vuxenskolan. Utbildningen bedrivs i studiecirkelform. OMUS finner det tveksamt om denna form av yrkesinriktad utbildning med examination verkligen bör få statsbidrag genom ett studieförbund. Enligt OMUS är utbildningen en direkt parallell till den lärarutbildning som den statiiga högskolan bör ansvara för. OMUS anser att SMLs omfattande verksamhet kan ses som ett åskådningsmate­rial för hur en kompletteringsutbildning i framtidens statiiga högskola i princip bör bedrivas, kontinuerligt anpassad till de redan yrkesverksam­mas behov. SMLs metoder att nå studerande samt dess ledning och lärare borde på nägot sätt tas till vara inom högskolan i Stockholmsregionen. Lokalförhållanden för utbildningen är emellertid otillfredsställande, ad­ministrationen är OtiUräcklig och de ekonomiska förhållandena ansträng­da både för institutet oeh eleverna, som saknar studiesocialt stöd och måste betala avgifter för undervisningen. I första hand bör frågan om SMLs ställning hänskjutas till folkbildningsutredningen.

ÄBF:s Folkliga musikskola i Motala är enligt OMUS ett annat exempel på hur friheten inom studieförbunden främjar intres­santa initiativ och experiment. Även frågan om denna utbildning är en principfråga som bör prövas av folkbildningsutredningen.

Samarbetskommittén för Sundsvall/Härnösands högskola har i en spe­ciell skrivelse till OMUS föreslagit att en särskild treårig "musi k-handledarutbildning" inrättas vid Härnösands folkhögskola. OMUS anser att folkhögskoleutredningens bedömning av folkhögskolans generella möjligheter att fungera som högskola först måste avvaktas innan ställning tas till detta förslag.

Beträffande Sveriges Radios musikskola framhåller OMUS att man inte inom kommittén diskuterat skolans relationer till det nya högskolesystemet. Radioutredningen kan väntas beröra skolans fram­tida ställning i sitt betänkande.

3.6.5   Lokalisering av allmänna utbUdningslinjer år 1982

I sitt förslag till lokalisering av allmänna utbildningslinjer utgår OMUS ifrån den i direktiven gjorda begränsningen av antalet närvarande stude-

Prop. 1977/78:14

43

rande i Stockholm, Göteborg och Malmö samt i övrigt från den beräkning av totaldimensioneringen som OMUS gjort för år 1982.

OMUS föreslår att musikerlinjer inrättas i Stockholm, Göteborg och Malmö. Även kyrkomusikerlinjer bör endast finnas på dessa orter. Musik­lärarlinjer bör inrättas förutom i Stockholm, Göteborg och Malmö vid Framnäs folkhögskola, Folkliga musikskolan Ingesund och Örebro musik­pedagogiska institut. Rytmikutbildningen vid Svenska Dalcroze-semina­riet föreslås bh en variant inom musiklärarhnjen. Rytmiklärarutbildning kan inkluderas i alla lärarlinjer. Specialiserad rytmikutbildning av det slag som bedrivs vid Dalcroze-seminariet bör finnas även utanför Stockholm.

Vid OMUS' summering av antalet antagna per år uppkommer en brist på 48 musiklärare. Att täcka detta behov vid de icke-stadiga skolorna skulle enligt OMUS komma att belasta skolornas lokalramar alltför myc­ket. OMUS vill därför ifrågasätta om inte musiklärarlinje bör inrättas på ytterligare en ort. F. n. saknar Linköpingsregionen helt grundläggande högre musikutbildning. En lokalisering dit är starkt motiverad både av regionalpolitiska och kulturpolitiska skäl.

3.7    Förberedande utbildning

3.7.1 Musikundervisningens onda cirkel

OMUS tar upp några av grundproblemen för musikutbildningen. OMUS hänvisar till betänkandet Musikundervisningen (Ds U 1973: 19) som gjordes av OMUS i dess tidigare skede. Där framgick betydelsen av det första mötet med musik i förskola och grundskola, vikten av att den allmänna nybörjarundervisningen blir stimulerande och kreativ, liksom riskerna med en felaktig instrumentalundervisning i de första stadierna.

Musikutbildningen befinner sig just nu genom situationen för musik­undervisningen i skolan och förskolan enligt OMUS i en ond cirkel som måste brytas med målmedvetna åtgärder och ökade resurser. Otillräcklig utbildning av förskollärare och klasslärare i musik och av grundskolans och gymnasieskolans musiklärare liksom av lärare för frivillig musikun­dervisning och cirkelledare i musik hindrar barn och ungdom att få ut­veckla sina musikaliska anlag. Detta medför i sin tur sämre underlag och minskad rekrytering för nästa generations lärare osv.

En undersökning som gjordes år 1975 visar att musiklärarbrisfen i grundskola och gymnasieskola är katastrofal. Mellan 50 och 60 % av lärarna på grundskolans högstadium och 40 % av lärarna i gymnasie­skolan saknar behörighet. Undersökningen visar också att tUlfällena tiU god musikundervisning i grundskola och gymnasieskola är mycket ojämnt fördelade över landet. Lägger man därtill den ojämna fördel­ningen av tillgången på kommunal musikundervisning, liksom på musik­undervisning i folkhögskola och i studiecirkelform blir spännvidden mellan olika delar av landet ännu större.

Prop. 1977/78:14

44

Enligt OMUS är förskolan och grundskolans lågstadium de svagaste länkarna i musikundervisningssystemet. Den allvarligaste bristen finns i förskollärar- och klasslärarutbildningen. OMUS föreslår att frågan om särskilda behörighetsvUlkor i form av vissa tidigare musikstudier för tiU­träde till linjerna för fritidspedagog- och förskollärarutbildning prövas. OMUS föreslår oekså att gymnasieutredningen vid sin översyn av gym­nasieskolan prövar frågan om utrymmet för ämnet musik i de gymnasie­linjer som förutsätts ge behörighet för förskollärar- och fritidspedagog­utbildning samt klasslärarutbildning. Ämnet instrumentalmusik bör kvar­stå i förskollärarutbildningen. Vid den kommande reformeringen av klass­lärarutbildningen bör 1974 års lärarutbildningsutredning (LUT 74) beakta grundskolans behov av lärare med god formell och reell kompetens på musikområdet.

Möjligheter till en valfri, mer omfattande kurs i musik inom gymnasie­skolan av det slag som nu finns i form av estetisk variant på tvåårig linje i Stockholm och Linköping bör enligt OMUS kunna spridas till fler orter i landet. OMUS anser även att SÖ bör ta upp frågan om den obligatoriska musikundervisningens ställning i grundskolans högstadium till förnyad prövning i samband med läroplansöversynen.

3.7.2 Den egentliga förberedande musikutbildningen behovet av för­stärkning octi samordning

OMUS konstaterar att det beträffande den förberedande utbildningen råder en förvirrande mångfald och brist på sammanhang. Differentiering kan ibland, så t. ex. vid kompletterande utbildning, ha vissa fördelar, men när det gäller den förberedande utbildningen är behovet av samordning starkt. Den nuvarande ordningen, som är mycket otillfredsställande för eleverna, medför bl. a. bristande jämlikhet i studiesociala förmåner, ojämn geografisk spridning och dåliga möjligheter till information.

OMUS anser att staten har ett övergripande ansvar för den direkta förberedelsen för den statliga högskoleutbildningen i musik. Statens in­satser har hittUls varit otUlräckliga. Alla som har intresse och fallenhet för högre musikstudier bör oberoende av hemort och personlig ekonomi få tillgång till en förberedande utbUdning.

Staten bör ta initiativet till en allmän förbättring och utökning av den förberedande utbildningen. Detta bör ske i form av en ytterligare satsning på gymnasieskolans musiklinje. Stommen i den förberedande utbildning­en bör vara gymnasieskolans tvååriga musiklinje, till vilken en ettårig högre specialkurs får anordnas. Utbyggnaden av musiklinjen bör ske snabbt så att vi får en linje i varje län. Specialkurser bör enligt OMUS få anordnas på fler orter än den tvååriga linjen. Målet bör vara att special­kurser på sikt skall finnas på alla större orter.

OMUS anser att de problem som ligger i att de sökande till högskole­utbUdningen i musik måste genomgå ett slags dubbelförberedelse, dvs.

Prop. 1977/78:14

45

fylla kraven både på allmän gymnasial behörighet och på musikaliska förkunskaper, måste uppmärksammas mer än hittills. Alla möjligheter bör utnyttjas för att underlätta den pressande arbetssituationen för många musikintresserade, också av det skälet att de inte skall förlora intresset för att gå vidare.

OMUS föreslår vidare att staten i avvaktan på utbyggnaden av musik­linjen på bred front stödjer alla de fria oeh frivUliga satsningar på förbe­redande utbildning som nu sker i kommuner, folkhögskolor, studieför­bund, amatörorganisationer osv. Detta kan bl. a. ske genom direkta stats­bidrag till verksamheten och genom utbildning och fortbUdning av lärare.

OMUS rekommenderar liksom folkhögskoleutredningen i betänkandet (SOU 1976:16) Folkhögskolan att folkhögskolornas musiklinje även i fortsättningen har som en av sina uppgifter att förbereda för högre musik­utbildning. Även om folkhögskolans verksamhet inte kan styras bör de allmänna kraven på förberedande utbildning beaktas även vid musik­linjerna. UtbUdningen vid linjerna bör inte uteslutande koncentreras till det musikaliska området. De s. k. allmänna musiklinjerna vid Framnäs och Ingesund bör ha särskilt goda möjligheter att fungera som förbere­dande utbildning för hela högskoleutbildningen i musik. Den nuvarande specialiseringen på musik bör dock minska, särskilt i Ingesund.

Beträffande förberedande utbildning inom den kommunala musik­skolan framhåller OMUS att den förberedande utbildningen primärt är att anse som ett statligt ansvar. Musikskolans insatser för den förbere­dande utbildningen är enligt OMUS en speciell motivering vid sidan av de allmänt kulturpolitiska skälen för statlig bidragsgivning. OMUS anser att staten även bör understödja de kommunala musikskolornas pedago­giska förnyelse och anpassning tUl den reformerade musikutbildningens krav på förberedelser genom en omfattande satsning på kompletterings­utbildning av musikskolornas lärare.

Behovet av samordning och information på området är stort. OMUS framhåller att statens ansvar för den förberedande ut­bildningen måste leda till en statlig satsning på att kartlägga området och att ge fortlöpande information tUl alla berörda. Den expertgrupp inom UHÄ, den s.k. UMU-gruppen, som enligt förslaget skall överta OMUS' uppgifter, bör få i uppdrag att kartlägga den :förberedande utbildningens brister och resurser. Det är angeläget att UMU-gruppen på detta område samarbetar nära med Musik för ungdom och med kursarrangörerna för att få en överblick över kurs- och lägerverksamheten inom och utom landet.

De regionala musikutbildningsråd, som OMUS föreslår (se 7.1.4), bör ha som en av sina uppgifter att medverka i kartläggningen av utbud och efterfrågan på förberedande utbildning inom regionen.

OMUS föreslår att studiesocialt stöd skall utgå tiU elever som deltar i regelbunden förberedande utbildning i kommunal musik-

Prop. 1977/78:14

46

skola eller studieförbund. OMUS föreslår också att elever som deltar i musikkurser av regional eller riksrekryterande karaktär skall få statliga stipendier i form av bidrag till resa och uppehälle. Bidragen bör enligt förslaget fördelas av SÖ.

Frågan om kombination av värnpliktstjänstgöring och musikstudier   bör enligt OMUS prövas i särskild ordning.

3.8    Kompletterande utbildning

En kort beskrivning av de nuvarande möjligheterna till vad OMUS kallar kompletterande utbildning finns i kap. 2.

OMUS konstaterar att musikutbildningens eftersläpning i förhållande till musiklivets utveckling har skapat ett mycket stort uppdämt behov av kompletterande utbildning. I betänkandet görs en översikt över de mest aktuella behoven. Analysen bygger i första hand på musiklivets och musikpedagogikens behov av förnyelse oeh utveckling.

1 fråga om musiklärarnas arbetsfält pekar OMUS på en rad områden. Kursverksamhet måste snarast påbörjas för att komplettera utbildningen av redan verksamma musiklärare för uppgifter i den kommande förskol­lärarutbildningen. Sådana kurser måste också erbjudas de lärare som nu är under utbildning vid musikhögskolorna. Det är också angeläget att ge alla musiklärare tillfälle till studier i den nya förskolans mål oeh metodik i musik.

De lärare som nu utbildas som klasslärare på låg- oeh mellanstadiet blir enligt OMUS' mening ofullständigt utbildade i musik för att fullgöra sina uppgifter enligt gmndskolans läroplan. Kompletterande utbildning ges nu under insyn av SÖ. Denna verksamhet mäste ytterligare intensifie­ras.

Kompletteringsutbildning av musiklärare för grundskolans högstadium kommer att behövas under lång tid framöver om den mycket svåra lärar­bristen skall kunna hävas. Utbildningen bör främst erbjudas dem som ligger relativt nära en fullständig behörighet.

Också i gymnasieskolan är lärarbristen stor. Det bör prövas om inte särskild kompletteringsutbildning skulle anordnas för sådana som önskar arbeta som musiklärare men som endast har teoretisk studiebakgrund, t. ex. musikvetenskap eller konstvetenskap.

Det finns även stora fortbUdningsbehov för lärare i kommunal musik­skola och för studiecirkelledare i musik. En stor del av dem som nu är verksamma inom dessa områden har sannolikt inte fått tillfälle till en allmän utbildning om beteendevetenskapliga problem. Ett allmänt pro­blem är även att lärarna ofta är så instrumentalt begränsade att skolorna har svårt att möta elevernas växande och alltmer varierande behov.

Vad gäller musikterapiområdet anser OMUS att en särskild arbets­grupp bör utreda hur detta område utvecklas och hur den praktisk-musi­kaliska utbildningen därvid skulle kunna medverka.

Prop. 1977/78:14

47

På musikersidan behövs särskilda insatser för de eftersatta genrerna. Dessutom behövs pedagogisk utbildning av musiker för nya kulturpoH-tiska uppgifter. För närvarande finns en mångfald av interna kurser. OMUS framhåller att kompletteringsbehov finns inom alla s. k. reper­toarområden.

Behovet av kompletterande utbildning i anslutning till den föreslagna reformen av högskoleutbildningen i musik är enligt OMUS mycket stort. Ätt lärare och annan personal i högskoleutbild­ningen får bortbildning för sina nya uppgifter är en fömtsättning för att reformen skall kunna förverkligas.

När det gäller den principiella frågan om var initiativ och an­svar skall ligga i den nya högskolan för den kompletterande utbildning­en anser OMUS att det gäller att åstadkomma en balans mellan å ena sidan en central instans som överblickar hela kursverksamheten, å andra sidan olika instanser på riksplanet (frivilliga organisationer, myndigheter etc.) som har intresse av verksamheten men även kursanordnare regionalt och lokalt runt om i landet.

Sammanfattningsvis framhåller OMUS att den kompletterande utbild­ningen har en nyckelroll i förnyelse- och reformarbetet. En stor och viktig del av detta arbete är fortbildningen av lärare och annan personal inom högskoleutbildningen. Under reformperioden krävs snabba insatser för sådan fortbildning. Det är därför naturligt att de centrala initiativen do­minerar under denna period. 1 övrigt anser OMUS att principen bör vara att utbudet av kompletterande utbildning i stor utsträckning skall styras av lokala och regionala initiativ.

OMUS föreslår att den interna kursverksamheten får ökade resurser genom att den för varje område anslagsbeviljande myndigheten avsätter ett högre belopp för kurser. Detta innebär att SÖ bör öka lärarfortbild­ningen och att kommunerna bör satsa mera på fortbildning av kommu­nala musiklärare. Regionmusikens interna fortbUdning bör byggas ut. Samarbetsrådet för Sveriges körer. Riksförbundet Sveriges amatörorkest­rar, Sveriges orkesterföreningars riksförbund m. fl. bör få ökat anslag för kurser genom statens kulturråd. Studieförbundens särskilda bidrag till pedagogisk verksamhet bör ökas. Principen för bidragsgivningen till intern kursverksamhet bör vara att staten svarar för kostnader för att producera kurserna medan resp. arbetsgivare bör svara för deltagarnas kostnader.

Med tanke på de fria yrkesutövarnas situation föreslår OMUS att nå­gon form av "studiestipendier" (= ersättning för mistad arbetsförtjänst) inrättas för frilansmusiker, komponister etc. som deltar i kompletterings­kurser. Medlen bör fördelas av konstnärsnämnden.

OMUS anser att kurser vid folkhögskolor även fortsättningsvis bör spela en stor roll i den kompletterande utbildningen. OMUS avvaktade folkhögskoleutredningens förslag huruvida kanaliseringen av resurser för

Prop. 1977/78:14

48

sådan utbildning via folkhögskoleresursen skall efter högskolereformen kunna ske på samma fria sätt som hittills.

Den centrala samordningen inom liögskolan bör läggas på UHÄ och den särskilda expertgrupp, UMU-gruppen, som bör inrättas där för att fullfölja OMUS-arbetet. UMU-gruppen bör bl. a. leda och planera fort­bildning och vidareutbildning av lärare inom högskoleutbildningen i mu­sik, kartlägga behovet av kompletterande utbildning inom landet, initiera och stimulera projekt och pilotkurser på särskilda bristområden och handha den resurs som SÖ nu har för musikpedagogiska kurser. Själva genomförandet av kurser och projekt bör i regel delegeras till lokal nivå. Vid varje statlig musikhögskola bör inrättas en särskild utvecklingsgrupp, som skall svara för kursverksamhet oeh annat förnyelsearbete i samband med reformen.

Som redan nämnts föreslår OMUS att regionala musikutbildningsråd inrättas inom varje högskoleregion. En av de viktigaste uppgifterna för ett sådant råd är att kartlägga behov och utbud av kompletterande ut­bildning inom regionen.

3.9    Genomförande och kostnadsberäkningar

Principbetänkande överlämnades i maj 1976. OMUS räknade då med att den föreslagna reformen skulle genomföras i tre etapper. Under den första etappen, dvs. arbetsåret 1976/77 kommer OMUS att fortsätta arbetet med kursplaner (innehåll och metodik) för de föreslagna utbild­ningslinjerna i högskolan, med att komplettera materialet i fråga om di­mensioneringen av utbildningen i olika delar av utbildningsgången och arbeta vidare med tjänsteorganisationen. OMUS räknar med att regering och riksdag under detta år skall ta ställning till principbetänkandet.

Under den andra etappen, arbetsåret 1977/78, skall enligt förslaget en särskild grupp inom UHÄ, den s. k. UMU-gruppen, överta och fullfölja OMUS' förberedelse- och planeringsarbete. OMUS räknar också med att vissa provisoriska studieorganisatoriska förändringar skall kunna genom­föras inom högskoleutbildningen under detta år. Den professur i tillämpad musikpedagogik som OMUS föreslår bör inrättas den 1 juli 1977 och uppbyggnaden av ett dokumentationscentrum bör påbörjas. Arbetet i de föreslagna regionala musikutbildningsråden med att kartiägga efterfrågan och utbud av förberedande oeh kompletterande utbildning bör också på­börjas.

Reformen bör genomföras med början den 1 juli 1978. Vid denna tid­punkt bör den nya studieorganisationen för högskoleutbildningen träda i kraft. Likaså bör de tjänsteorganisatoriska förändringarna vara genom­förda. Förhandlingar med de icke-statiiga skoloma skall vara avslutade. Praktiksystemet skall kunna börja tillämpas successivt under läsåret 1978/79.

Prop. 1977/78:14

49

I sina kostnadsberäkningar har OMUS gjort följande an­taganden. Beräkningarna är gjorda i 1976 års löneläge. Alla kostnader utom lokalkostnader ingår. För musiklärarlinjen räknar OMUS med samma kostnad per studerande som i nuvarande SÄMUS, dvs. 31 000 kr./ år. För kyrkomusikerlinfen beräknas samma kostnad vilket motsvarar den nuvarande. Även linjen för kulturkommunikation beräknas dra samma kostnad. För musikerlinjen liksom för påbyggnadsutbildningen räknar OMUS med en kostnad av 23 000 kr. per studerande och år. Sammanlagt uppgår kostnaderna vid den föreslagna omfattningen av utbildningen till 43 milj. kr. Nuvarande kostnader för ca 1 200 studerande uppgår tUl ca 27 milj. kr. vari ingår vissa icke-statliga medel.

Kostnaderna för den kompletterande utbildningen är översiktligt be­räknade. OMUS räknar med att den största satsningen måste göras på musiklärarområdet. Som generell regel bör enligt OMUS gälla att varje lärare under en 20-årsperiod skall ha kommit i åtnjutande av komplette­rande utbildning motsvarande 40 poäng. Detta leder till behov av sådan utbildning för 250 heltidsstuderande per år. OMUS räknar med en kost­nad av 10 000 kr. per studerande vilket innebär 2,5 milj. kr. i årlig kost­nad. Med hänsyn till den allvarliga bristsituationen på området anser OMUS att UtbUdningen under den första tioårsperioden bör intensifieras. OMUS räknar under dessa år med en årlig kostnad av 10 milj. kr.

4    UTREDNINGENS DIMENSIONERINGSBETÄNKANDE

Här skall endast ges en kort sammanfattning av OMUS' förslag i sep­tember år 1977 till dimensionering och lokalisering av högre musikut­bildning. I övrigt hänvisas till betänkandet (DsU 1977: 15).

Utbildningen som skall anordnas enligt riktlinjer som OMUS före­slagit i sitt principbetänkande skall vara organiserad på tre allmänna utbildningslinjer, musiklärarlinje, musikerUnje och kyrkomusikerlinje. Den allmänna utbUdningslinjen för kulturkommunikation skall enligt förslaget utvidgas med en variant på musikområdet. Vidare skall det inom både musiklärar- och musikerlinje finnas linjeanknutna kurser för utbildning inom nya, hittills eftersatta områden. I det nya systemet skall slutligen ingå påbyggnadsutbildning eller påbyggnadslinjer, som i princip bygger på grunduibUdning inom någon av de allmänna ut­bildningslinjerna.

OMUS framhåller att det underlag som har tagits fram för beslut i dimensioneringsfrågan på en rad punkter är bristfälligt varför OMUS anser att dimensioneringsförslaget ej får betraktas som bindande för en lång tid framöver.

OMUS föreslår en utbyggnad av utbUdningskapaciteten under pe­rioden 1978/791982/83.

4    Riksdagen 1977178. 1 saml. Nr 14

Prop. 1977/78:14

50

Musiklärarlinjen

OMUS' förslag innebär att vi får tre kategorier av musiklärare.

a)

Kombinationslärare, dvs. ettämneslärare som i sin utbildning kom­binerar sina fördjupningsstudier så att de får en inriktning på musik­undervisning i allmänna skolan och samtidigt en viss specialisering på instrumentundervisning (sångundervisning) och/eller rytmik.

b)

Instrumental- och ensemblelärare samt sång- och rytmiklärare. Denna typ av lärare liknar i stort de musikpedagoger eller musikin­struktörer som nu utbildas vid Framnäs folkhögskola. Folkliga musik­skolan Ingesund och Örebro musikpedagogiska institut samt ifråga om rylmiklärare de lärare som Svenska Dalcroze-seminariet nu utbildar.

c)

Tvåämneslärare som inom musiklärarlinjen får behörighet för musikundervisning i den allmänna skolan och kombinerar musik med annat ämne. OMUS' förslag innebär här en permanentning av den för­söksverksamhet med tvåämnesutbildning och SÄMUS som har pågått sedan år 1971.

OMUS pekar på den svåra bristen på behöriga musiklärare i det all­männa skolväsendet. Vårterminen 1977 besattes sålunda 93 % av va­kanta tjänster med icke behöriga sökande. Våren 1976 var motsvarande andel 86 %. Kommittén diskuterar de styrmedel som behövs för att de studerande i tillräckligt stor omfattning skall skaffa sig behörighet för grundskola och gymnasieskola.

Vid lokaliseringen av musiklärarutbildningen räknar OMUS med att kombinationslärare skall utbildas i Stockholm, Göteborg och Malmö, samt i Piteå (Framnäs, Arvika, Ingesund) och i Örebro. 1 Stockholm, Göteborg och Malmö bör en relativt stor del av utbildningen avse in­strumental- och ensemblelärare bl. a. med hänsyn till samarbetet med musikerlinjens ensembleverksamhet. En del av utbildningen i Stock­holm, Göteborg och Malmö bör avse rytmiklärare. Musiklärarutbild­ning i form av tvåämnesutbildning bör enligt kommittén förläggas förutom till Stockholm, Göteborg, Malmö och Piteå även Linköping.

Utbildningskapaciteten på musiklärarlinjen beräknar OMUS till to­talt 816 årsstudieplatser i ettämnesutbUdning, fördelade så att 216 platser förläggs till Stockholm och 120 platser till var och en av orterna Göteborg, Malmö, Piteå, Arvika och Örebro. 1 tvåämnesutbildning före­slår OMUS 30 årsstudieplatser i vardera Stockholm, Göteborg, Malmö och Piteå samt i Linköping 72 platser.

Musikerlinjen Förslagen till dimensionering och lokalisering av utbildningarna på

musikerlinjen bygger på en omfattande insamUng av material och syn­punkter om musiklivets behov och arbetsmarknaden för musiker. OMUS har i dimensioneringsplanen inte gjort någon uppdelning i utbildning på orkesterinstrument, instrument som piano och gitarr, utbildning i sång

Prop. 1977/78:14

51

och i komposition, arrangering m. m. Fördelningen av utbildningsplat­serna är en fråga som får avgöras på lokal nivå.

OMUS föreslår på musikerlinjen sammanlagt 424 årsstudieplatser, fördelade på 184 i Stockholm och 120 vardera i Göteborg och Malmö. Detta motsvarar en genomsnittlig antagning av 46 per år i Stockholm och 30 per år i vardera Göteborg och Malmö.

KyrkomusikerUnjen

OMUS räknar med att den nuvarande dimensioneringen av kyrko­musikerlinjen inte behöver förändras. I dimensioneringsplanen anges den till sammanlagt 64 platser varav 32 i Stockholm och 16 i vardera Göteborg och Malmö.

Linjeanknutna kurser

Dessa kurser är att betrakta som varianter av den grundläggande ut­bildningen inom de allmänna utbildningslinjerna. De är avsedda för ut­bildning på områden som hittills har varit eftersatta inom utbildningen. De linjeanknutna kurserna motsvarar i stor utsträckning vad OMUS i principbetänkandet har kallat utbUdning i eftersatta genrer. De innebär en markering av utbUdningens ansvarsområde. I vissa fall kan kurserna till innehållet motsvara delar av utbUdningen inom Hnjerna. I de flesta fall måste dock kurserna vara anpassade till mer speciella behov. OMUS räk­nar med att studietiden i de olika kursema kan variera mellan ett och tre år. Vissa kurser av detta slag förekommer redan nu och finansieras med medel som fördelas centralt för musikpedagogisk utveekUngs- och för­söksverksamhet, ofta med tUlskott av medel på lokal nivå. Exempel på detta är pedagogisk utbildning av folkmusiker och jazzmusiker, ett pro­jekt med individuell, behovsstyrd musikerutbildning, samt utbUdning av körpedagoger och arrangörer. De linjeanknutna kurserna skall enligt OMUS' förslag ingå som en fast del av utbildningssystemet och få re­surser inom sektorsanslagen.

1 dimensioneringsplanen räknar kommittén med 40 årsstudieplatser i linjeanknutna kurser vid musikerlinjen och 90 platser vid musiklärar­linjen.

Påbyggnadsutbildning

Påbyggnadsutbildning skall enligt förslaget finnas inom både sektorn för UtbUdning för kultur- och informationsyrken och sektorn för utbild­ning för undervisningsyrken. Dit räknas bl. a. utbUdning av solister, av kapellmästare, pedagogisk utbUdning av musiker och utbildning i mu­sikterapi. OMUS räknar med en genomsnittiig studietid av 1,5 år för sådan utbUdning. Kommittén föreslår sammanlagt 150 årsstudieplatser i påbyggnadsutbildning, varav 60 inom sektorn för kultur- och infor­mationsyrken och 90 inom sektorn för undervisningsyrken.

Prop. 1977/78:14

52

Uppdrag till statens kulturråd

OMUS har i sitt arbete med dimensioneringen visat på att bristen på översikt och statistiskt underlag när det gäller utbildningsbehov och arbetsmarknadssituation för fria musikutövare är besvärande. Kommit­tén föreslår att statens kulturråd får ett särskilt uppdrag av regeringen att mot bakgrund av genomförda eller väntade kulturpolitiska initiativ och åtgärder följa oeh bevaka musiklivets utveckling och behovet av förändringar i dimensioneringen av högskoleutbildningen på musikom­rådet. Kulturrådet bör, enligt förslaget helst årligen, förse UHÄ med prognosmaterial.

5    REMISSYTTRANDEN 5.1 Musiken i samhället

Huvuddelen av remissinstanserna uttalar sig i allmänna ordalag om OMUS' analys av musiklivets aktuella situation och mu­sikens betydelse och funktioner för samhäUet och människorna. De flesta inskränker sig till att säga att analysen är klargörande och värdefull, både i sig och som gmndval för förslagen till förändringar av utbUdningen. Man instämmer ockå i OMUS' uppfattning att musik måste ses inte bara som en isolerad konstart utan som ett viktigt inslag i människors dagliga liv. En ökad satsning på utbildningen anses starkt motiverad. Bland de remissinstanser som på detta sätt allmänt instämmer i analysen och slutsatserna återfinns statskontoret, RRV, UHÄ, socialstyrelsen, AMS, regionnuisiken, musikhögskolan i Malmö, H 75, folkhögskoleutredning­en. Svenska kommunförbundet. Landstingsförbundet, Stiftelsen Malmö konserthus och TCO. Musikaliska akademien säger sig inte ha haft an­ledning att närmare gå in på analysen som enligt akademien är av stort värde utan att för den skull vara invändningsfri.

Endast ett mindre antal remissinstanser tar upp analysen till närmare granskning. I de flesta fall ansluter man sig tUl analysen men tar fram och betonar vissa delar av den. I andra fall är man mer kritisk.

Kulturrådet finner analysen vara en bra utgångspunkt inte bara för utbildningspolitiken utan även för kulturpolitiska insatser i stort inom musikområdet. Väsentligt större vikt än hittills måste fästas vid det starka kommersiella inflytandet, etermediernas betydelse samt den mo­derna teknikens snabbt ökande påverkan inom musikområdet. Det sti­gande intresset för amatörmusik, inte minst bland ungdomen, måste fångas upp genom en förbättrad pedagogutbildning. Det kultur- och utbildningspolitiska ansvaret måste omfatta musik skapad för alla mil­jöer, samhällsgrupper och mänskliga situationer. Särskilt angeläget är det att föra en konsekvent utbildnings- och kulturpolitik inom de mu-

Prop. 1977/78:14

53

sikgenrer som i dag är särskilt utsatta för kommersiella krafter, t. ex. populär- och underhållningsmusiken.

Musikhögskolan i Göteborg finner att beskrivningen tar fram fakta som visar att negativa krafter förvånansvärt snabbt tagit över initiativet över musiklivets utveckling.

Enligt musikhögskolan i Stockholm bör den högre musikutbildningen tillgodose mindre väl etablerade genrers utbildningsbehov. För att så skall ske måste emellertid nytt utrymme skapas och nya arbetsformer anvisas. På dessa punkter anser musikhögskolan att OMUS ger få för­slag.

SACOtSR anser att den utveckling mot ett aktivare musikintresse som OMUS på olika sätt dokumenterat i analysen kan motverka de risker för musikalisk likriktning som skapas av det kommersiella mu­siklivets trånga upplevelsevärld. Ökningen av intresset för musik och musicerande innebär att behovet av musiklärare oeh ledare kraftigt ökar.

LO begränsar sitt yttrande till de mer övergripande målsättnings-och planeringsproblemen. Enligt den jämlikhets- och solidaritetssyn som är vägledande för LO måste musiken som konstart oeh kommunika­tionsmedel göras tillgängUg för alla. Utformningen av den högre mu­sikutbildningen bör underordnas detta syfte. Innebörden av detta är att det inte är tillräckligt att ett rikt musikutbud formellt ställs till för­fogande för alla befolkningsgrupper. Det måste även reellt bli större jämlikhet i möjligheterna att söka sig fram till personliga musikupple­velser.

Den bild av musikens ställning och roll i samhället, som OMUS tecknar, är enligt ABF:s mening riktig och värdefull. Framför allt finns det anledning att med oro uppmärksamma hur starka kommersiella in­tressen i dag exploaterar musiklivet och styr en snabbt växande andel av musiklyssnandet. Målmedvetna insatser för att främja den högre mu­sikutbildningen är givetvis ett väsentiigt medel i strävandena att be­gränsa den kommersiella skadegörelsen.

Folkparkernas centralorganisation menar att människor måste få öka­de möjligheter att kritiskt ta ställning tiU den musik man spelar eller lyssnar till. På sikt kan en sådan utveckling påverka musikutövarnas ställningstagande till innehållet i den musik och de texter som de fram­för och likaså öka medvetenheten hos lyssnaren. Inte minst inom s. k. lättare genrer påverkas repertoarvalet av publikens musikaliska erfa­renhet. Detta styr i sin tur vad den enskilde musikern inom detta reper­toarområde måste spela för att kunna konkurrera om arbetstillfällen.

Statens scenskola i Göteborg ställer sig positiv till den öppna attityd till olika musikaliska uttrycksmöjligheter som kännetecknar betänkan­det som helhet men anser det vara en brist att förhållandet mellan musik och teater inte berörs.

Prop. 1977/78:14

54

I ett par remissyttranden förs en diskussion om möjligheten att för­ena principen att i musikutbUdningen ge plats för hittills eftersatta gen­rer och principen att begränsa musiklivets kommersialisering. I yttran­det från universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN] och från remissgriippen vid lärarhögsko­lan i Kalmar pekar man på att vissa av de eftersatta genrerna, som kännetecknas av en strukturell enkelhet, har varit lätta att utnyttja i kommersiellt syfte. Den kommersiella exploateringen av denna musik kan i värsta fall komma att stödjas genom att man utökar högskole­utbildningens repertoar.

Institutet för rikskonserter framhåller värdet av den djupgående ana­lys av vUlkoren för s. k. eftersatta genrer som OMUS gjort. Tidigare utredningar har på denna punkt inte lyckats komma utanför ett snävt betraktelsesätt vilket har haft menlig inverkan på musikundervisning och musikutbildning. Institutet för rikskonserter finner dock att analysen på en punkt är ofullständig. Den högre musikutbildningen har hittills i första hand tagit fasta på förhållandet mellan den enskUda människan och musiken. Med hänsyn härtill skulle det varit önskvärt att analysen hade kompletterats med ett avsnitt ägnat att utreda grundläggande begrepp kring "musiken och människan (individen)". Detta avsnitt borde främst ha tagit upp olika musikpsykologiska synsätt och belyst musikpsykologisk terminologi, inte minst musikalitetsbegreppet. Här kunde också högta-larmediernas funktioner ha behandlats. Dessa medier (radio, skivor, etc.) är ju främst riktade till den enskilde. Även universitetet i Stockholm saknar också i analysen en diskussion om musikens roll ur psykologiska och socialpsykologiska synpunkter.

Svenska musikerförbundet och SAMI ansluter sig i stort till analysen. De båda remissinstanserna betonar att musiklivet måste bygga på levande musik och direktkontakt. Hittills eftersatta musikaliska traditioner bör ha en rättmätig plats inom undervisningen. Detta får inte ske på bekostnad av de traditioner som i dag prioriteras. Dessa är enligt de båda organisa­tionerna också eftersatta i förhållande till utbildningsbehovet.

TR och Stockholms konserthusstiftelse anser att OMUS undervärderat yrkesorkestermusiken som är en tung del av vårt musikliv. TR anser att OMUS genom sin beskrivning visar en i dag föråldrad syn på musiken. Stiftelsen finner att OMUS beskriver den institutionsbundna konsertverk­samheten på ett egenartat och kortfattat sätt medan OMUS i övrigt för intressanta och välmotiverade resonemang om musikens uppgifter och ställning i samhället.

SOR anser att den motsättning som OMUS betonar mellan konsert­musik och folkmusik är fiktiv. Oavsett genre börjar alltid en lyssnare och spelare med enkla former och uttrjxksmedel för att så småningom få allt större krav på uttryck och innehåll, på allt större 'konstrikedom". Ätt fördöma konsertmusiken är felaktigt. Det är enligt SOR att förneka musikens innersta väsen.

Prop. 1977/78:14

55

Musikcentmm är kritiskt mot OMUS för att utredningen undervärde­rar konsekvenserna för musiklivet av den troliga utvecklingen under 1980-talet. Musikcentrum pekar exempelvis på vådorna av den s. k. ljudföroreningen. Den bakgrundsmusik eller "ljudtapet" som människor omges med och som också upptar betydande delar av sändningstiden i bl. a. Sveriges Radio är betydligt allvarligare än vad som antyds av OMUS. Musikcentrum tar också upp de risker för ett institutionsmo­nopol som OMUS antyder. Musikcentrum anser att musiklivet å ena sidan hotas av ett kommersiellt monopol och å andra sidan av ett insti­tutionsmonopol. Institutionsmonopolet tar sig uttryck i att huvuddelen av samhällsstödet till musikområdet går tUl vissa typer av institutioner.

Musikcentrum saknar också en diskussion om de olika musikformer­nas förankring i lyssnar- och utövargrupper. Vissa musikaliska genrer, framförallt inom populärmusiken, är t. ex. mycket starkt knutna till vissa ålderskategorier. Sådana frågor kan enligt Musikcentrum knappast förbigås vid en utbildningsreform på musikområdet.

FST tillhör också de kritiska. FST menar att termen "musik" inte är tillräckligt definierad i OMUS' analys. Det svenska musikarvet har helt tappats bort. FST finner också att nästan all framtidsanalys saknas. Oav­sett genre genomgår musiken en ständig, ofta mycket snabb, teknisk, inne-hållsmässig, konstnärlig och attitydsmässig förändring. Ätt i viss mån förutse denna utveckling borde enligt FST vara möjlig med tanke på att framtidsforskning även i Sverige är en etablerad vetenskap. Det finns, framhåller FST vidare, fullt fog för att i dag rubricera en stor del av den kommersiella musiken som en form av elektronisk musik. OMUS drar emellertid inga slutsatser av detta, som t.ex. kan påverka musiklärarnas utbildning.

Även Institutet för rikskonserter anser att OMUS har förbigått elektron­musiken.

Svenstia tonkonstnärsförbundet vänder sig mot vissa generaliserande värderingar och attityder hos OMUS och menar att redovisningen av genrer ger en felaktig bild av de musikaliska traditionerna och deras förankring, socialt och estetiskt. Ett utdömande av en självständig este­tisk upplevelse som något isolationistiskt och därmed negativt innebär i realiteten ett förnekande av den enskilde individens rätt att tillgodogöra sig en konstnärlig upplevelse.

Riksförbundet Sveriges miisikpedagoger framhåller att krav på att yrkesutbUdningen i musik skall vara samhällstillvänd och nyttig kan skapa ett trångt kulturklimat. Förbundet menar också att OMUS ge­nomgående uppfattar aUt kommersiellt på musikområdet som något negativt. Förbundet delar inte denna värdering. Privat företagsamhet inom musikområdet innebär inte alltid något för musiklivet negativt.

Musikundervisningen för barn och ungdom och skolans roll tas upp av flera remissinstanser, däribland SÖ, TCO, SMI,

Prop. 1977/78:14

56

Norrköpings kommun samt flera av lärarhögskolorna och studieförbun­den. Remissinstanserna anser liksom OMUS att det är nödvändigt att ägna speciellt intresse åt bamens tidiga musikupplevelser.

SÖ anser att det finns flera orsaker än lärarbrist och otillräcklig ut­bildning på klasslärarstadierna till att skolan inte alltid lyckas mot­svara olika förväntningar, intressen och behov när det gäller musik­undervisningen. En orsak torde enligt SÖ ligga i alltför tidigt insatta prestationskrav. En annan torde ligga i kraven på vad som av många elever upplevs som isolerade teoretiska kunskaper. Ytterligare en annan torde ligga i att inte ens alla utbildade lärare har den musikaliska bredd som behövs för att möta elevernas skiftande behov, t.ex. då detta kom­mer till uttryck i deras intresse för jazz och popmusUc. En bidragande orsak till skolans svårigheter är också enligt SÖ att utvecklingen av musiksmaken går mycket snabbt och i ett alltmer accelererande tempo.

SÖ menar att det krävs åtskilliga åtgärder vad beträffar såväl grund­utbildning som fortbildning av lärare. Det framstår också som angeläget att forsknings- och utveoklingsarbete bedrivs rörande elevemas behov av musik för att musikundervisningen skall kunna ge dem vad de har glädje och nytta av.

Kopparbergs läns landstings högre musikskola håller med om att det första mötet med musiken kan vara av avgörande betydelse och påpekar att detta i hög grad gäller oekså det första mötet med musikens instrument. Nybörjamndervisningens kvalitet måste höjas. Landstinget pekar på att mänga elever som lämnar den kommunala musikskolan inte får möjlighet att följa upp sina studier enskUt eller i grupp. Detta är enligt skolan en följd av det bristande samarbetet mellan musiksko­lorna, studieförbunden och amalörorganisationernas verksamhet, av musik för att musikundervisningen skall kunna ge dem vad de har

KÖRSAM tillhör de remissinstanser som tar upp problemet med att barn och ungdomar aUtmer upplever musikmiljöerna i hem, skola och kamratkrets som helt skilda från varann. En framtida utbildning av mu­siklärare måste kunna bidra tiU att skapa förbindelser mellan de skilda musikvärldarna.

Studieförbundet Vuxenskolan menar att den framtida musiksituatio­nen är starkt beroende av den attityd till musik som grundläggs i för­skola och på lågstadiet i grundskolan. De lärare som här har omedel­bart inflytande måste få en grundlig utbildning och fortbUdning. Sådana insatser måste enligt Vuxenskolan prioriteras före andra. Liknande syn­punkter redovisar Svenska ungdomsringen för bygdekultur.

Även Folkuniversitetet betonar musikutbildningen för de tidiga åld­rarna, dvs. före skolstarten. Denna tidiga musikutbildning är väl läm­pad att bedrivas i studieförbundens regi. Detta kan f. n. inte ske enligt gällande regler för studiecirklar. Deltagare under 14 år får endast ut­göra hälften av det totala antalet deltagare i en musikcirkel. Folkuni-

Prop. 1977/78:14

57

versitetet förordar att reglerna ändras.

ABF tar upp sången och musiken i folkrörelser och föreningsliv.

ABF finner att sången och musiken sedan några år tillbaka är på väg att återerövra sin tidigare ställning i föreningslivet. Kulturaktivi­teter av skilda slag betraktas mer och mer som nya vägar för att ut­trycka och skapa engagemang för folkrörelsernas mål och grundvärde­ringar, ställa väsentliga samhälls- och livsåskådningsfrågor under de­batt och fömya föreningslivet. Det är ytterst angeläget att denna ut­veckling får stöd och stimulans. Bl. a. innebär det att sången och musi­ken inom folkrörelser och föreningsliv måste få del av de resurser, som den framtida högre musikutbildningen kommer att förfoga över. Men det innebär samtidigt att musikutbildningen måste anpassas till de krav och förväntningar som olika folkrörelser ställer på sin egen musik­verksamhet.

Svenska kyrkans studieförbund framhåller att kyrkan betytt mer än någon annan institution för att ge människor direkt kontakt med levande musik och möjlighet att aktivt delta i musUiutövning. Även Kyrkomusikerorganisationernas samarbetskommitté hävdar att OMUS behandlar kyrkomusiken tämligen snävt.

KÖRSAM anser att körens roll för människors fritidsaktivitet och som förmedlare av gemenskap mellan människor är mycket betydelsefull. Det stora antalet körsångare i landet visar att sång i grupp i ovanligt hög grad täcker in de behov som driver människan att vara kulturaktiv.

Musikpolitiken i Sveriges Radio-TV tas upp i flera remissyttranden. Skaraborgs länsbUdningsförbund menar att Sveriges Radio i sin musikpolitik påskyndar den utveckling mot likriktning av musikvanorna som OMUS talar om. Den musik som flertalet lyssnar till behandlas gynnsamt av Sveriges Radio. Även om musikutbudet ökar visar flera undersökningar att musikvanorna i stort inte förändras. Stora grupper i samhället undanhålls från, eller undandrar sig, värde­fulla musikupplevelser. OMUS borde enligt länsbildningsförbundet ha sett Sveriges Radio-TV som den största musikutbildaren och i konse­kvens därmed lämnat förslag till inriktning av dess musikpolilik.

Norrköpings kommun liksom KÖRSAM anser alt OMUS borde ha uttalat sig bestämdare om etermedias ansvar.

Svenska musikerförbundet och SAMI anser att etermedierna i första hand bör distribuera direktsänd och/eller för mediet direktproducerad musik.

Föreningen Sveriges jazzmusiker anser att ett utvecklat samarbete mellan musikutbildning och etermedia är särskUt viktig för de efter­satta genrerna eftersom man genom etermedias genomslagskraft kan kompensera en del av de brister som uppstår genom att utbildnings­väsendet totalt försummat dessa genrer.

Prop. 1977/78:14

58

Sveriges Radio framhåller i sitt yttrande att den indirekta pedago­giska insats som görs genom musikutbudet i ljudradion är av utom­ordentiigt stor betydelse. Det finns musikformer, exempelvis nutida seriös musik, som en geografiskt spridd lyssnarskara endast kan få kon­takt med genom ljudradion. Härigenom fullgör radion en initierande uppgift. Detsamma gäller information om utomeuropeisk musik och olika sorters folkmusik. Vidare bör poängteras att så gott som alla tal­program om musik har en pedagogisk funktion.

Den mest omfattande granskningen av OMUS' analys görs av Svenska Dalcroze-seminariet och SÄMUS i Göteborg.

Dalcroze-seminariet betonar särskilt att yrkesutbildningen i musik konsekvent bör inrikta sina resurser på att åtemppväcka och utveckla musikens roll och funktioner i samhället på alla nivåer. Därför måste musikutbildningen tillmötesgå det musikmtresse och musikbehov sotn redan finns.

De rytmiskt-musikaliska konventioner som musikindustrin skapar innebär en utjämning av nationella särdrag och en musikalisk likrikt­ning. Seminariet diskuterar vårt behov och beroende av den kommer­siellt producerade musiken och menar att torftigheten i vår yttre mUjö, våra arbets- och levnadsförhållanden liksom fritidens allmänna kom­mersialisering har möjliggjort ett ekonomiskt utnyttjande av många människors behov av musikaliska upplevelser.

Seminariet anser att musikutbildningen inte får avstå från att göra bruk av de uttryck och konventioner som musikindustrin producerar. Musikutbildningen får inte heller avskärma sig från de kommunika­tionstekniska erfarenheter som följer av den musikindusttiella tillväxten. Seminariet hävdar att det är fel att på det sätt som sker i kulturdebat­ten betrakta kommunikationstekniken enbart som ett hjälpmedel att sprida musik. Därigenom förhindras en urspmngligare och djupare förståelse för vad teknik är och hur den nya kommunikationstekniken bidrar till att omdana musiklivet.

Seminariet betonar särskilt att musikutbildningen måste värna om det viktiga nyskapandet inom jazz och pop. Den nya musikrörelsen för icke-kommersiell musik står i dag inför en ny utvecklingsfas som kom­mer att behöva samhällets aktiva stöd.

När det gäller vidareutvecklingen av körtraditionen anser seminariet att man bör observera möjligheterna att bredda körens funktioner ge­nom att återknyta till drama och teater.

SÄMUS i Göteborg anser att den största bristen i OMUS-förslaget ligger i att man inte tagit konsekvenserna av sin egen verklighetsbe­skrivning.

Den största delen av utbudet av skivor och kassetter i Sverige avser pop och rock. Ungdomen är här den absolut viktigaste köparkate-gorien. Musik inom den afro-amerikanska musiktraditionen tiUgodoser

Prop. 1977/78:14

59

således huvudparten av det viktiga förströelsebehovet i underhållnings­musiken. Kulturpolitiken och musikutbildningen har bidragit till den kommersiella dominansen i musiklivet genom att helt avstå från att satsa på och stödja utvecklingen av populärmusikaliska genrer. Därför stryker SÄMUS under slutsatsen att musikutbildningen måste värna om nyskapandet inom jazz och pop vars stilmedel är förankrade i musik­smaken hos en stor del av befolkningen.

5.2 Mål och riktlinjer

Flertalet remissinstanser instämmer utan närmare kommentarer i för­slaget till mål och riktlinjer. Till dem hör statskontoret, RRV, UHÄ och flertalet remissinstanser som UHÄ hört, AMS, organisalionskom-mittéerna för olika högskoleregioner, folkhögskoleutredningen. Svenska kommunförbundet, TCO, SACO/SR, SMI, Folkparkernas Centralorga­nisation, Riksförbundet Sveriges amaiörorkestrar och Norrköpings kom­mun. Kulturrådet ansluter sig till förslaget med kommentaren att de olika mälen kommer att betonas i olika hög grad, beroende på utbildningslinje. Ätt utveckla det nära samband mellan utbildnings- och kulturpolitik som OMUS påvisar är enligt kulturrådet av grundläggande betydelse om sam­hällsinsatserna inom musikområdet skall bli meningsfulla. Med den bredd­ning av det UtbUdnings- och kulturpolitiska ansvaret, som OMUS förut­sätter, kommer satsning på musikutbildning inte bara att bli en kulturell angelägenhet i traditionell mening. Den kan få betydande konsekvenser inom ett flertal områden, där samhället har ett ansvar (t. ex. ungdomars fritid, handikappades villkor och människors arbetsmiljö).

Regioniniisiken anser det viktigt att mål läggs fast för utbildningen. Vissa av de föreslagna riktiinjerna är viktigare än andra. Ätt musik­utbUdningen skall medverka tUl största möjliga yttrandefrihet är viktigt liksom att utbildningen så långt möjligt decentraliseras.

Musikhögskolan i Göteborg betonar att den avslutande meningen i målförslaget är central och måste bli det också i det praktiska förverk­ligandet. Musikhögskolan har i sin tolkning av ordet »levandegöra» inkluderat högt ställda krav och ser som dess fömtsättning inslag av konstnärlighet, artisteri, förmåga tUl kontakt etc. Musikhögskolan stäl­ler sig bakom samtliga punkter i de principiella riktiinjerna men beto­nar att nya resurser måste ställas till förfogande i samma mån som målen inkluderar nya ansvarsområden.

Institutet för rikskonserter finner att ingen av de 22 punkterna tar upp kraven på kunskaper och färdigheter. Rikskonserter tolkar det föreslagna målet som en övergripande förutsättning för riktlinjerna. När mål och riktiinjer fastställs bör detta samband framgå mer entydigt.

Sveriges Radio delar OMUS' synsätt. För att levandegöra det musi-

Prop. 1977/78:14

60

kaliska kulturarvet i vid mening samt utveckla och förnya musiklivet måste man såväl utveckla kunskaper och färdigheter som beakta de allmärma principerna för kulturpolitiken.

Vissa remissinstanser föreslår kompletteringar och tillägg till för­slagen.

SÖ, som anser att OMUS inte tillfredsställande behandlat situationen för invandrare och handikappade, för en utförlig diskussion om möjlig­hetema till stöd för dessa gruppers intressen på musikområdet, bl. a. genom utbildningen.

ABF ansluter sig i allt väsentligt till förslaget även om målet och riktiinjema enligt förbundets mening är något för snävt inriktade på musikutövning i traditionell mening. ABF framhåller att den nya kul­turpolitiken syftar långt mer än tidigare till integrering och samspel mellan ohka konst- och kulturformer. Framför allt är det angeläget att i den estetiska verksamheten bland barn och ungdom försöka skapa naturliga och meningsfulla kontaktytor mellan olika konstformer och kulturyttringar. De föreslagna riktiinjerna bör därför enligt ÄBF:s mening kompletteras med anvisningar om att den högre musikutbild­ningen bör skapa förutsättningar för kontakt och samspel med andra former av konstnärlig och kulturell verksamhet.

Svenska Dalcroze-seminariet ansluter sig till målformuleringen men menar att det är lika viktigt att ta ställning till de pedagogiska och me­todiska vägar på vilka målen kan nås. Avsaknaden av en musikpeda­gogisk helhetssyn både inom den högre musikutbildningen oeh den all­männa musikundervisningen är ett av de lakuta problemen. Som helhet har utbildningen därmed fått en fragmentarisk och specialiserad utform­ning. Seminariet anser också att det finns risk för att arbetet med äldre musik kommer att ta upp en oproportionerligt stor del av utbildningen. Nya kunskaper av vikt för dagens musikverklighet och för nyskapandet kan den högre musikutbildningen inte vinna med mindre än att den avstår från vissa gamla. Seminariet föreslår en utvidgning av punkt 22 som innebär att musikutbUdade bör vara medvetna om de kroppskultu­rella problemen.

LO anser att vissa aspekter är särskilt viktiga när det gäUer målen för samhällets insatser på musikområdet. En är att förstärkningsåtgärder sätts in både för barn och vuxna. I all utbUdning av musikpedagoger bör utrymme finnas också för vuxenpedagogik och för sådan social orientering, som krävs för att kunna möta de stora medborgargrupperna på deras villkor. En annan aspekt är att musikutbildningen breddas mu­sikaliskt så att det blir möjligt för både artister och musikpedagoger att knyta an till olika musikttaditioner och musikintressen och inte bara till den »seriösa» konstmusiken från europeiskt 1700- till 1900-ta]. En tredje aspekt är att skapa en balans mellan musiklyssnande och mu­sik som aktiv utövning. Inte minst när det gäller att intressera och enga-

Prop. 1977/78:14

61

gera nya grupper i musiklivet blu- detta att själva få utveckla fömiågan att sjunga och spela och inte bara »ta emot» eller »konsumera» av yt­tersta vikt.

Slutligen anser LO att specialiseringen tiU »bara musik» inom den högre musikutbildningen bör motverkas. Musiklärare inom skolan bör kunna medverka i skolans allmänna arbete och ta sin del av det större ansvar för eleverna, som kännetecknar modern ungdomsutbUdning. Mu­sikledare och musikartister, som främst verkar bland vuxna, måste ha kännedom om samhälle, folkrörelser, olika folkgruppers situation och problem, för att kunna möta publik och deltagare på ett aktivt sätt och delta i en dialog och ett ömsesidigt utbyte.

Svenska förbundet för musikterapi instämmer i de principiella rikt­linjerna. Inom förbundet försöker man finna nya kommunikations­vägar genom musik, en kommunikation som ger både kontakt och gen­svar. Behovet av att söka sådana nya vägar bör beaktas i utbUdningen. I anslutning till punkt 14 framhåller förbundet att ett grundkunnande om handikappens art är nödvändig.

KÖRSAM hävdar att körmusiken i likhet med bl. a. olika former av improvisatorisk musik tUlhör de musikformer som hittUls varit underre­presenterade i utbildningen.

Svenska musikerförbundet och SAMI föreslår att det övergripande målet formuleras: "Den högre musikutbildningen skall eftersträva att i alla sammanhang ge studerande en utbildning som medför erforderlig yrkeskunskap och specialisering och göra dem i rekryteringssammanhang fullt konkurrenskraftiga med musiker-pedagoger som utbUdats i andra länder." De båda remissinstanserna menar vidare att de föreslagna rikt­linjerna måste tillämpas utan generaliseringar och att således alla punkter inle kan vara anpassbara på alla yrkesroller. Varje verksamhetsform krä­ver sin specialisering.

Musikaliska akademien anser att riktiinjerna överlag präglas av en brist på konstnärligt synsätt. Akademien gör bl. a. den kommentaren att det endast är konstnärliga ambitioner som bör tillåtas styra ut­vecklingen av populärmusiken. Äldre tiders musik ställer minst lika stora krav på resursförbättringa.r som nya uttrycksformer.

Musikhögskolan i Stockholm, liksom elevkåren vid samma skola, Örebro musikpedagogiska institut, TR, Konserthusstiftelsen i Stockholm och Operan anser det vara en allvarlig brist att den primära uppgiften för högre musikutbildning, nämligen att befordra yrkeskunnande i form av instrumentala och vokala färdigheter på hög nivå, inte klart anges i de principiella riktlinjerna. Enligt remissinstanserna kommer denna brist framför allt till uttryck i förslaget till musikerutbUdning.

Svenska tonkonslnärsförbundet som anser att OMUS har förväxlat mål och medel i förslaget till riktlinjer har liknande synpunkter.

Även Svenska kyrkans studieförbund och Kyrkomusikerorganisatio-

Prop. 1977/78:14

62

nernas samarbetskommitté anser att riktlinjerna starkare bör betona vikten av konstnärlig kvalitet.

Stiftelsen Malmö konserthus anser att OMUS' formulering av det övergripande målet ger anledning till åtskUlig undran. 1 alla tider har man hävdat att artister, vUken konstart de än utövar, skall utan påverkan få utveckla sin talang. Ätt de skall verka inom svenskt musikliv i linje med de allmänna principema för den svenska kulturpolitiken rimmar illa med principen om frihet från påverkan.

Ett antal remissinstanser med anknytning till högskolan håller med OMUS om att högskolans uppgifter bör utvidgas med konstnärligt och pedagogiskt utvecklingsarbete för att undvika att kultursektorn miss­gynnas. Universiteten i[REDACTED_EFTERNAMN] och Göteborg anser det viktigt att den nya musikutbildningen strävar efter att organiseras med hänsyn till ett fram­tida behov av återkommande utbildning.

Musikcentrum menar att OMUS i sina riktlinjer alltför mycket utgår ifrån att den nya kulturpolitiken redan är genomförd. Enligt Musik­centmm har samhäUet ännu inte på långt när levat upp tUl sina ambi­tioner att stödja de fria musikutövama.

SÄMUS i Göteborg menar också att åtgärdema om man vUl följa kulturpolitikens intentioner i fråga om eftersatta genrer och eftersatta gmpper, måste vara mycket mer konsekventa och kraftfulla än vad de är i förslaget. Det måste utbildas musiker som genom sitt nyskapande i populärmusikaliska genrer kan bidra till att uttrycka folkflertalets verk­lighet. Det måste utbildas musikpedagoger och musiklärare som genom sitt eget skapande och sin undervisning kan hjälpa detta folkflertal att uttrycka sig själv.

5.3 Konsekvenser för musikutbildningen utvecklingsbehov och planeringsproblem

OMUS får på det hela taget starkt stöd för sui syn på vilka attityder som utbildningen främst bör förmedla. Den mest om­fattande diskussionen förs kring de planerings- och awägningsproblem som OMUS beskriver.

SÖ understryker betydelsen av att musikutbildningen stimulerar en öppen, sökande, kritisk och kreativ attityd, inte minst med hänsyn till vad detta kan komma att betyda för musikundervisningen i skolan.

Kulturrådet framhåller att OMUS' intentioner beträffande attityder i utbildningen måste förverkligas om de konkreta förslagen i fråga om utbildningens innehåll och utformning skall kunna genomföras. Kultur­rådet hävdar också att innehållet i kulturpolitiken är avgörande för attityderna i utbildningen och att kulturpolitiken f. n. kan sägas med­verka till att de enligt OMUS föråldrade musikattitydema lever kvar.

Enligt Sveriges Radio är det önskvärt att sträva mot en så hög musi-

Prop. 1977/78:14

63

kaliskt konstnärlig nivå som möjligt, även om man är medveten om att musik har olika funktioner för olika människor, för tonsättaren, för musikern, för lyssnaren, för publiken. Risken för en alltför långt driven perfektionism kan enligt Sveriges Radio elimineras genom att man till­ägnar sig en syn på yrkesrollerna, där kommunikation och kulturpoli­tisk allmänbildning ingår som väsentiiga element.

ABF ansluter sig tUl OMUS' synpunkter på vilka attityder som bör utvecklas i den högre musikutbildningen. ABF anser att den av sam­hället stödda musikverksamheten hittills i alltför hög grad har haft en elitistisk prägel. Den nya högre musikutbildningen måste enligt ÄBF:s mening medvetet försöka bryta ned ett sådant elitistiskt betraktelsesätt och lägga grunden för ett brett, folkligt musikintresse ett musikin­tresse där både lyssnande och aktivt musikutövande bygger på kultur­ medvetenhet, spelglädje oeh social gemenskap.

Enligt LO bör utbildningen söka motverka tendensema att bara reproducera ett givet kulturarv oeh vissa givna sociala och kulturella mönster och i stället låta både de konstnärliga och gemenskapsfräm­jande funktionerna vidareutvecklas i samspel.

Svenska kommunförbundet betonar att lärarkandidaternas attityder är avhängiga av att lärarutbildaren verkligen sätter sig in i deras val av yrkesroll. Den öppenhet, generositet och kreativa attityd de studerande skall bibringas förutsätter att lärarutbildaren själv verkligen ser sin roll som en inspirerande vägledare och inte en dominerande auktoritet.

Lärarhögskolan i Linköping anser att frågor, som har att göra med de av OMUS mycket ofta använda orden "kreativ" och "kommunikativ", är för flyktigt diskuterade. Lärarhögskolan delar OMUS' uppfattning, att de studerande bör få "komponera" egen musik inte bara reproducera andras. Detta är emellertid något som kan ske på många nivåer av vilka en del kräver ett kunnande och en säkerhet, som endast en mycket effektiv och lång utbildning kan ge.

Riksförbundet Sveriges amaiörorkestrar anser att de professionellt musikutbildade inte får bibringas uppfattningen att det är mindre viktigt att arbeta med amatörer än att ägna sig åt individuellt konstnärligt skapande.

SOR framhåller att man på alla fronter bör verka för en riktig uppfatt­ning om vad ett levande konstnärsskap är och vad det kräver. En över­driven öppenhet för amatörprestationer är minst lika farlig som över­drivna kvalitetskrav.

Föreningen Sveriges jazzmusiker framhåller att den sociala aspekten, att få musiken att fungera socialt, och det krav på musikerna, som denna medför, kommer att gälla flertalet musiker. Ett visst utrymme måste dock finnas för särbegåvningar som genom sitt blotta musice­rande och skapande verkar som inspiratörer och pådrivare för hela musiklivet.

Prop. 1977/78:14

64

Musikhögskolan i Stockholm delar uppfattningen, att musikernas kunskap om det samhälle de skall verka i behöver fördjupas. Man måste dock ha klart för sig, att bristande spelfärdighet inte kan kom­penseras av i och för sig värdefullt kringkunnande. Enligt musikhög­skolan är musiken alltid "elitär" i den bemärkelsen, att den som sysslar med den som professionell utövare eller som amatör ständigt strävar efter att nå upp till sin vision av verket stort eller litet och alltid försöker förbättra utförandet. Strävan efter teknisk fulländning är ett led i detta. Musikhögskolan avvisar bestämt en inriktning av musik­yrkesutbildningen, som kan komma de studerande att tro, att man kan kompensera brister i spelteknik med andra kunskaper.

Elevkåren vid musikhögskolan i Stockholm delar till fullo uppfatt­ningen att även musikarbetare bör ha kunskap om det samhälle och de miljöer de verkar i. Sådan kunskap bör dock enligt elevkåren förmedlas till alla och borde därför ingå som naturliga och viktiga moment redan i grundskola och gymnasieskola.

Musikcenirum ansluter sig tiU resonemanget om alla musikutbildades pedagogiska ansvar men menar samtidigt att detta ansvar lätt över­betonas, och då särskilt på bekostnad av musikens egen kommunice­rande kraft. Erfarenheterna från efterkrigstidens folkbildande verk­samhet inom musikområdet pekar delvis på ett för stort pedagogiskt inslag i kommunikationsprocessen.

Svenska Dalcroze-seminariet menar att man i utbildningen måste sti­mulera de studerande att ta itu med alla de negativa förhandsinställ­ningar, inte minst i form av blockeringar gentemot rörelse och kropps­språk, som finns både hos utövare och publik.

Svenska förbundet för musikterapi talar om behovet att i utbildning utveckla attityder till handikappade och tUl den musik som skall för­medlas tUl dem.

Institutet för rikskonserter noterar med tillfredsställelse att OMUS i sitt förslag lagt stor vikt vid skapande moment i utbildningen. Enligt Insti­tutet för rikskonserter har den hittillsvarande utbildningen, både vad avser lärare/pedagoger och artister, i alltför hög grad varit inriktad på reprodu­cerande och färdighetsövning inför examina och andra prov. Detta har hämmat möjligheterna till experimenterande och skapande verksamhet.

Rikskonserter tar också på flera punkter upp OMUS' diskussion om de grundläggande problemen vid planeringen av musik­utbildningen. Ramarna för utbildningen måste vara sådana att inte de institutionsanknutna yrkesrollerna i alltför hög grad får dominera över andra, t. ex. frilansbetonade yrkeskategorier. Svenska Dalcroze-semina­riet och Föreningen Sveriges jazzmusiker framhåller samma sak.

Ätt musUvUtbildningens ansvarsområde utvidgas och musikens mång­fald blir representerat anser de flesta remissinstanser vara en rimlig och ofrånkomlig följd av musiklivets utveckling.

Prop. 1977/78:14

65

Musikhögskolan i Stockholm konstaterar att problemet inte är om vi vill tillgodose flera genrer än dem som hittills dominerat den högre musikutbildningen, utan hur det skall ske. Frågan är om utbildning inom vissa genrer över huvud taget kan äga mm med bibehållen egen­art inom nuvarande institutioner. Mot detta måste å andra sidan fram­hållas värdet för alla parter av att tillsammans göra erfarenheter, som utvidgar de egna perspektiven och knyta »gränsöverskridande» kon­takter.

OMUS synes enligt musikhögskolan utgå ifrån att plats för eftersatta genrer skall skapas genom att minska på utbUdningen i de etablerade. Trots sin positiva grundsyn måste musikhögskolan uttrycka stark oro för de konsekvenser av konstnärlig och pedagogisk art, som en sådan minskning till förmån för nya genrer kan medföra.

SFS och elevkåren vid musikhögskolan i Stockholm ställer sig också slarkt tveksamma inför det minskade ansvar för redan etablerade genrer som förslaget innebär.

Lärarhögskolan och universitetet i Linköping menar att OMUS har för stora förväntningar på musiklärarnas musikaliska bredd och presta­tionsförmåga. Enligt lärarhögskolan har OMUS, kanske på goda grun­der, undvikit att analysera olika musikformer och bedöma deras värde i skolmusiksammanhang. Pop nämns som ett exempel. Därmed har emellertid OMUS skjutit ett besvärligt problem ifrån sig.

Musiklärarnas riksförening anser att det hade varit värdefullt om OMUS allsidigare hade belyst vilka repertoarområden som är angelägna att föra upp på högskolenivå och vilka genrer som verkligen vinner på att institutionaliseras.

Svenska Dalcroze-seminariet anser att förslaget öppnar möjlighet till en fruktbar dialog och ett ömsesidigt utbyte mellan olika musikgenrer. Förslaget är enligt seminariet ett uttryck för en pluralistisk hållning. För att inte äventyra musiklivets vitalitet är det nödvändigt att i ut­bildningen kräva respekt och medvetenhet om respektive musikforms pedagogik och egenart.

Behovet av kontinuerlig förnyelse och flexibilitet och av ett öppet samspel mellan utbildning och yrkesliv betonas av många remissin­stanser, däribland RRV, regionmiisiken, Örebro musikpedagogiska in­stitut och Svenska Dalcroze-seminariet. Seminariet framhåller särskUt behovet av att utbildningen kan fungera uppsökande.

En diskussion förs i remissyttrandena kring OMUS' resonemang om att ulbildning skall ge beredskap för musikyrken och om behovet av resurser för fortbildning och vidareutbildning. Enligt UHÄ, Sveriges Radio och LO är detta ett realistiskt synsätt. UtbUdningen bör enligt LO utformas så att både gruppen musikkonstnärer och gruppen musUc-pedagoger kan få en tryggare försörjning genom sitt arbete och inte genom särskilda stödformer. SÖ, AMS och regionmusiken menar att ut-

5    Riksdagen 1977178. 1 saml. Nr 14

Prop. 1977/78:14

66

bildningen bör ha en sådan utformning att den ger en fullgod grund för yrkesutövning. SACOtSR och Musiklärarnas riksförening som i detta sammanhang bara behandlar musiklärarutbildningen, framhåller att den grundläggande högre musikutbildningen bör ha som målsättning att bli en fullständig lärarutbildning. SÄCO/SR understryker samtidigt vikten av fort- och vidareutbildning.

Föreningen Sveriges jazzmusiker instämmer i kravet på en kontinuer­lig fortbildning och vidareutbildning, speciellt viktigt i nuläget med tanke på den ensidighet som utmärker redan yrkesverksamma lärare och musiker. Kompletterande utbildning är ett krav som är lUca ange­läget som reformer inom den grundläggande utbildnmgen om OMUS' förslag till förändringar skulle få någon märkbar effekt under de när­maste årtiondena.

Musikhögskolorna i Stockholm, Göteborg och Malmö framhåller att begreppet beredskap kan tydas både positivt och negativt. Musikhögsko­lan i Stockholm frågar sig om beredskap innebär ett tillräckligt kunnan­de för att påbörja verksamhet i alla musikyrken. Man bör enligt musik­högskolan fråga sig om kraven på kunnande och säkra färdigheter är li­ka höga för en orkestermusiker och en musiklärare i det ögonblick de börjar sin första anställning. Musikhögskolan anser att OMUS' vision om en livslång utbildning är tilltalande. De olika momenten i utbild­ningen kan emellertid enligt musikhögskolan inte inträffa i vilken ord­ning som helst.

Musikhögskolan i Göteborg menar att begreppet beredskap i sin posiliva betydelse är mycket sympatisk. I>en innebär t. ex. att man är beredd på att musiklivets snabba föränderlighet kan motivera komplette­rande utbildning. I sin negativa betydelse kan begreppet ge ett intryck av ofullständighet och ytlighet.

Svenska musikerförbundet och Folkliga musikskolan Ingesund för resonemang av samma innebörd.

MusikaUska akademien anser att det särskilt för musikerna är oaccep­tabelt att de inte skulle få tillräcklig färdighet på sitt instrument, re­pertoarförberedelse och konstnärlig mognad för att direkt efter högskole­utbildningen börja sin verksamhet i t. ex. en symfoniorkester eller en orkester som är medlem i SOR. Ätt skjuta kraven på grundutbildning framför sig till fort/vidareutbildning skapar utomordentligt stora svårig­heter för enskilda och institutioner att nå god kvalitet.

Akademien menar liksom bl. a. inusikliögskolan i Göteborg och SFS att denna fråga hänger samman med utbildningstidens längd. En över­driven anpassning av musikutbildningens omfattning till en låst hög­skolemodell är föga förankrad i den musikaliska verkligheten säger akademien och musikhögskolan i Göteborg. SFS liksom elevkåren vid musikhögskolan i Stockholm anser att OMUS' förslag om att utöka utbildningen med moment av kulturpolitisk och "kommunikativ" natur

Prop. 1977/78:14

67

borde ha resulterat i ett förslag om förlängd studietid. Nu blir resul­tatet vid musikeriinjen sänkt beredskap i förhållande till nuläget.

RRV, UHÄ, regionnuisiken, inusikliögskolan i Göteborg, Svenska musikerförbundet. Musiklärarnas riksförening och Folkliga musikskotan Ingesund instämmer i OMUS' förslag till principer för styr­ning av utbildningen. Musikhögskolan i Göteborg anser det rimligt att de studerande själva på ett mer medvetet sätt får bedöma sina möj­ligheter och sitt studiemål. För detta krävs dock att utbildningen tar ökat ansvar för information och studierådgivning. Folkliga musikskolan Ingesund anser att det ligger en viss fara i att alltför mycket styra utbildning efter samhällets nu uttryckta behov. Musiklärarnas riksför­ening anser inte att den högre musikutbildningen bör styra musiklivet men välkomnar en ömsesidig påverkan.

Ett antal remissinstanser berör också OMUS' diskussion om kva­litet. Vissa remissinstanser instämmer helt. Musikhögskolan i Göte­borg och Svenska Dalcroze-seminariet delar OMUS' syn på kvalitets­frågorna och anser denna vara ett villkor i utbildningens förnyelse. Andra remissinstanser är kritiskt inställda. FST menar att det finns oklar­heter i de avsnitt i OMUS' betänkande som handlar om kvalitet och yrkes­roller. Föreningen menar att det i varje konstnärlig utbUdning finns ett moment då de tekniska och konstnärliga medlen måste renodlas och göras funktionsdugliga även om detta måste ses i ett större perspektiv ur yrkes- och samhällssynpunkt. Svenska tonkonstnärsförbundet anser att OMUS konstruerar en icke-existerande motsättning mellan kravet på kvalitet och den nya kulturpolitikens olika målsättningar. Den som vill driva avancerade instrumentalstudier i kraft av sin begåvning kommer närmast att betraktas som osolidarisk, asocial. Förbundet menar att reso­nemanget därmed strider mot grundläggande mänskliga rättigheter och målet för en fri och individuell musikerutbildning.

SAMI framför synpunkter av samma slag.

Konserthusstiftelsen i Stockholm anser att OMUS behandlar begrep­pet kvalitet på ett egendomligt sätt. Ätt ordet kan användas i olika sammanhang är obestridligt. OMUS' resonemang kan emellertid tolkas så att eleven själv anger i vilken utsttäckning han skall tillgodogöra sig utbildningen och kanske även vad denna skall innehålla. Utbildningens kvalitet hör givetvis klart samman med hur väl den rustar eleverna att uppfylla de krav som yrkesrollen ställer. Denna kvalitet omfattar för orkestermusikern en mycket hög grad av instmmental färdighet och konstnärlig uttrycksförmåga. Denna kvalitet, som är gmndläggande för att musikern skall känna trygghet och självförtroende i ett psykiskt starkt påfrestande yrke, kan man aldrig komma ifrån. Det är samma krav som ställs på orkestermusiker i vUket land de än verkar. Stiftelsen anser att OMUS borde ha undersökt närmare hur orkestermusiker ut­bildas i andra länder.

Prop. 1977/78:14

68

5.4 Utbildning efter musiklivets behov

5.4.1  Yrkesroller i musiklivet

Många remissinstanser har avstått från att kommentera OMUS' analys av yrkesrollerna i musiklivet. Man instämmer emellertid på ett aUmänt sätt i resonemanget bl. a. genom att i stor utsträckning godta slutsatserna beträffande indelningen av utbildningsområdet.

De remissinstanser som behandlar yrkesrollsanalysen tar i allmänhet inte upp helheten utan begränsar sig till sitt ansvars- eller intresse­område.

SÖ, kulturrådet och Stiftelsen Malmö konserthus anser att över­sikten av yrkesroller är värdefull. Regionmusiken liksom SAMI och Svenska musikerförbundet, som i huvudsak uttalar sig om artistrollen, accepterar analysen under förutsättning att yrkesrollerna inte fixeras för hårt.

Sveriges Radio framhåller att musiklivets behov inte kan betraktas som något fixerat och väldefinierat.

FST menar att OMUS inte närmare utrett musiklivets behov. Uppdel­ningen mellan musiker å ena sidan och musiklärare å den andra ifråga­sätts. Attityden mot kvalitetsmusikern, som verkar både som musiker och pedagog, är alltför negativ. Svenska tonkonstnärsförbundet framför syn­punkter av samma slag och uttrycker det så att kombinationen av peda­gogik och aktivt musicerande är själva basen för all högre form av instm-mentalundervisning. Folkliga musikskolan Ingesiind framför liknande synpunkter. Det övergripande begreppet för alla yrkesverksamma på musikområdet är musiker. Därmed vill musikskolan markera att man inte får göra avkall på den musikaliskt-konstnärliga delen av musiklärarut­bildningen.

Musikcenirum anser det vara nödvändigt att göra en distinktion mel­lan musikerutbildning och musikutbUdning. Med musikerutbUdning me­nar Musikcentrum utbUdning av yrkesverksamma instrumentalister medan man till musikutbildning räknar olika former av utbildning i musik där själva utövandet har en andrahandsfunktion. Den speciali­serade yrkesmusikemtbildningen borde ha uppmärksammats mer av OMUS. Samtidigt förstår Musikcentmm OMUS' ambitioner att bredda basen för den högre musikutbUdningen.

I mycket stor utsträckning accepteras OMUS' syn på musik­lärarnas yrkesroll.

Sveriges Radio framhåller behovet av att ändra på synen på musik­lärarens uppgifter. Musikhögskolorna har inriktat sig på att utbilda musiklärare till något slags minisolist, ofta skicklig på flera instrument men huvudsakligen skolad i den klassiskt seriösa repertoaren.

UHÄ ser på frågan från skolans synpunkt och pekar på att en musik­lärare har ansvar att medverka i det lokala skolarbetet. Har musik-

Prop. 1977/78:14

69

läraren ett alltför splittrat verksamhetsfält och blir han alltför ämnes-bunden till musik, finns det risk för att detta ansvar minskas.

KÖRSAM anser att OMUS inte i tillräcklig grad diskuterat körledarens roll och uppgifter.

Svenska förbundet för musikterapi saknar i OMUS' betänkande redo­görelse för de musikaktiviteter som bedrivs i specialskolor och särskolor och i musikcirklar för handikappade.

När det gäller analysen av de olika yrkesrollerna som musiker anser bl. a. Sveriges radio, TR och Operan att OMUS har visat alltför ringa intresse för den traditionella artisten.

Svenska musikerförbundet och SAMI framhåller att det inte finns nå­gon anledning att förhärliga en för de flesta ouppnåelig elitsolistroll. Samtidigt utvecklas emellertid både repertoar och konsertformer på ett sätt som ökar solistverksamhetens roll. Även kulturrådet framhåller det solistiska musicerandets roll i samband med uppsökande verksamhet.

Institutet för rikskonserter, Sveriges Radio, Operan, FST, SOR och Svenska tonkonstnärsförbundet tar upp yrkesrollen som komponist-arran-gör-musikmakare. Institutet för rikskonserter uppskattar att OMUS i sitt förslag lägger stor vikt vid musikaliskt skapande i utbildningen men anser att förslaget till praktisk utformning av utbildningen är för vagt. Sveriges Radio och Operan menar att utvidgningen av tonsättarbegreppet till rol­len av musikmakare inte får innebära en försvagning av den professionella tonsättamtbildningen. FST kritiserar sammanslagningen av yrkestermer­na tonsättare/arrangör. Föreningen anser att OMUS därmed jämställer den återskapande arrangören med den skapande tonsättaren trots att attityderna till yrkesrollen är helt olika.

Svenska konimunförbundet och regioniniisiken ansluter sig till OMUS' tankar om breddning av komponistrollen. Föreningen Sveriges jazz­musiker instämmer också och påpekar att komponistrollen i OMUS' mening kan uppfyllas av flera eller alla medlemmar i en jazzgrupp.

Folkparkernas centralorganisation erinrar om sådana artistgrupper som populärauktorer, yrkestmbadurer och dansmusiker.

Institutet för rikskonserter ser med tillfredsställelse att OMUS önskar tillgodose behovet av ensembleledare och dirigenter i vidare mening än den hittillsvarande utbildningen. Musikaliska akademien och Operan efterlyser en närmare beskrivning av yrkesrollen som dirigent och en­sembleledare för musikteater, symfoni- och kammarorkestrar. SOR vill detsamma. Ätt vara orkesterdirigent är enligt förbundet ett av samhällets mest krävande yrken.

Statens kulturråd. Institutet för rikskonserter, Musikaliska akademien och TR anser att OMUS undervärderat behovet av utbUdning på det musiktekniska området.

KiUtiirrådet anser att behovet av utbUdning för k u 11 u r k o m m u-n i k a t i o n också är stort.

Prop. 1977/78:14

70

Området kulturkommunikation och kulturförmedling diskuteras i flera remissyttranden från universiteten. Enligt universitetet i Stockholm är OMUS' beskrivning inte klar och entydig. Yrkesrollen närmar sig ibland folkbUdarens eller den breda musikpedagogens. Universitetet i[REDACTED_EFTERNAMN] ty­der beskrivningen så att OMUS och högskolemyndigheterna inte menar detsamma när man talar om kulturkommunikation.

Musikaliska akademien, TCO, Svenska kyrkans studieförbund och Kyrkomusikerorganisationernas samarbetskommitté anser att OMUS borde ha gjort en förnyad analys av yrkesrollen som kyrkomusi­ker. FST och SMI anser att kyrkomusikerutbildningen har för stort utrymme i systemet.

5.4.2 Studieorganisation

Principerna för indelningen i utbildningslinjer tUlstyrks av alla remissinstanser. Musikhögskolan i Göteborg finner att förslaget både som helhet och i detaljer är gjort med hänsyn tUl organisatoriska krav samtidigt som det vittnar om stor känslighet för musiklivets realite­ter. KÖRSAM finner det svårt att placera in körledarna i det föreslagna systemet. FolkUga musikskolan Ingesund menar att indelningen princi­piellt kan ifrågasättas, åtminstone under de första terminernas studier, men att den är ändamålsenlig från praktisk och organisatorisk synpunkt.

Den föreslagna musiklärarlinjen har vid remissbehandlingen mottagits mycket positivt. Tanken att föra samman alla lärarfunktioner både inom och utanför skolan får ett starkt stöd från bl. a. SÖ, AMS, Svenska kommunförbundet, musikhögskolorna, TCO, SFS och Folkliga musikskolan Ingesund. SÖ framhåller att förslaget är avhängigl av att det går att förverkliga tanken på en personell samverkan i musikunder­visningen mellan skolan och den kommunala musikskolan samt even­tuellt även folkhögskola, studieförbund och andra fria och frivilliga organisationer och att hitta effektiva lösningar på frågor om anställnings­förhållanden oeh statsbidrag i detta syfte. SACO/SR och Musiklärarnas riksförening kan i stort acceptera de arbetsfält för musiklärarlinjen som OMUS föreslår men anser att principerna för en lösning av de tjänste­organisatoriska frågorna borde ha klarlagts först.

Även remissinstanser som representerar folkbildningens intressen är positiva.

Folkliögskoleutredningen delar OMUS' uppfattning att alla som har lärarfunktioner i skolor, studiecirklar, friviUiga organisationer utbildningspolitiskt bör behandlas lika. Studieförbundens möjligheter att komplettera högskoleutbUdningen måste dock finnas kvar.

FolkbUdningsutredningen anmäler en viss tveksamhet. Studieförbun­den har behov av att själva kunna utbilda de musikpedagoger som skall arbeta i förbundens musikcirklar. I varje fall skall inte musiklärare med

Prop. 1977/78:14

71

den föreslagna högskoleutbUdningen kunna kräva ledamppgifter inom studieförbunden före de cirkelledare studieförbunden själva utbildar eller valt att samarbeta med.

ABF är av samma mening. De studieförbund som så önskar bör enligt ABF ha möjligheter att organisera utbildningen i egen regi och då till­försäkras i princip samma ekonomiska resurser som motsvarande ut­bildning inom högskolan.

Östergötlands läns landsting framhåller särskUt att sådana samver­kansformer behöver skapas mellan stat, kommun och frivilliga organisa­tioner att den lärarresurs som finns inom en kommun kan utnyttjas för hela kommunens bästa.

KÖRSAM framhåller behovet av att körledare kan få utöva sin kör-verksamhet i tjänster och inte som ett underbetalt extraknäck.

Kyrkomusikerorganisationernas samarbetskommitté. Svenska kyrkans studieförbund och Sköndalsinstitutet pekar på att utbildning och tjänster på det kyrkomusikaliska området hänger nära samman och efterlyser lösningar på problemen med de kyrkomusikaliska tjänsterna på kantors­nivå.

SMI framhåller behovet av att utbilda instrumentala och vokala en­sembleledare för skolmusikens behov.

Ett stort antal remissinstanser tillstyrker förslaget att inordna den speciella rytmikutbUdningen som nu bl. a. bedrivs vid Svenska Dalcroze-seminariet, i musiklärarlinjen. Svenska kommunförbundet, InstUutet för rikskonserter, lärarhögskolan i Jönköping och förskoleseminariet i Malmö framhåller särskilt att rytmikpedagogikens synsätt och metodik bör få påverka all utbildning på musikområdet och att rytmikutbUdningen inte längre får isoleras från annan högskoleutbildning i musik. SÖ instämmer och menar att förslaget kan innebära att rylmikutbildning i fortsättning kan komma att finnas på fler orter än hittills. Musikhögskolan i Göteborg anser att r>'tmikutbildning bör finnas i Göteborg. Även MusikaUska aka­demien förordar en utbyggnad. Svenska Dalcroze-seminariet tillstyrker förslaget på villkor att den speciella typ av utbildning som seminariet be­driver även i fortsättningen får frihet och resurser att utvecklas.

Kommentarerna till förslaget till musikerlinjer är i detta sammanhang ganska få.

Svenska nuisikerförbiindet och SAMI erinrar om sin syn på musiker­rollen och konstaterar att musikerlinjen rymmer en mångfald av inrikt­ningar och kategorier. Utbildningen måste anpassas efter särart och verk­samhetsfält.

Föreningen Sveriges jazzmusiker är positiv till förslaget om flexibel utbildning.

Kulturrådet framhåller att hela det professionella musiklivets framtid är beroende av hur man lyckas lösa de problematiska anstäUningsför-hållandena för frilansmusiker och fria musikgrupper. Musikhögskolan i

Prop. 1977/78:14

72

Göteborg, Svenska musikerförbundet. Föreningen Sveriges jazzmusiker och Musikcenirum är av samma mening. Musikaliska akademien anser att en resursfördelning inom musikerutbildningen tUl förmån för frilans-musikerna inte får ske på bekostnad av de heltidsanställda yrkes­musikerna.

Ett flertal remissinstanser, däribland Institutet för rikskonserter. Musi­kaliska akademien. Operan, Konserthusstiftelsen i Stockholm, Stiftelsen Malmö konserthus, TR och KÖRSAM anser att koristutbildning bör fin­nas inom musikerlinjen.

Förslaget att det inom musikerlinjen skall finnas pedagogisk påbygg­nadsutbildning och UtbUdning av specialiserade pedagoger tillstyrks. Regionmusiken anser det nödvändigt att prioritera mellan olika former av pedagogisk utbildning av det skälet att de ekonomiska resurserna för musikerutbildning även i framtiden kommer att vara begränsade. En prioritering är sannolikt också nödvändig med hänsyn till arbetsmark­nadssituationen för de UtbUdade. Musikhögskolan i Stockholm påpekar att den pedagogiska utbildningen kräver samarbete med musiklärarlinjen.

SFS och elevkåren vid musikhögskolan i Stockholm anser att det be­hövs en kraftfull satsning på utbildning av pedagoger i musikteori. Den nuvarande teoripedagogiska utbUdningen vid musikhögskolan i Stock­holm och dess förhåUande till övrig pedagogutbildning liksom till musik­vetenskaplig forskamtbildning bör utredas.

Koinpositionsklassen vid musikhögskolan i Stockholm anser att isole­ringen mellan kompositionsutbildningen och andra utbildningsformer bör brytas.

Flera remissinstanser, däribland musikhögskolan i Stockholm, elev­kåren vid samma skola, SFS och TCO, Svenska kyrkans studieför­bund och Kyrkomusikerorganisationernas samarbetskommitté anser att en ny översyn av kyrkomusikerlinjen bör göras parallellt med det övriga reformarbetet inom musikutbildningen. Skälet är de stora förändringar i kyrkomusikernas yrkesroll och den markanta för­nyelse av kyrkomusikens innehåll och uttrycksmedel som skett sedan kyrkomusikerutbildningen reformerades. Flertalet remissinstanser, utom SACO/SR och Musiklärarnas riksförening anser det mer befogat att kyrkomusikerlinjen hör ihop med musikerlinjen än att den i enlighet med OMUS' förslag sammanförs med musiklärarlinjen.

Förslaget tiU en variant på musikområdet av utbild­ningslinjen för kulturkommunikation har föranlett en omfattande diskussion. Ett stort antal remissinstanser, bl. a. AMS, legionmusiken, musikhögskolorna i Stockholm och Göteborg, organisa­tionskommittén för östra högskoleregionen, Östergötlands läns landsting. Landstingsförbundet, Sveriges Radio, SACO/SR och SFS tiUstyrker medan andra anser att förslaget bör övervägas ytterligare. UHÄ finner förslaget intressant och förutsätter att det kommer att prövas i det lokala

Prop. 1977/78:14

73

och regionala arbetet med att utveckla musikutbUdningen inom hög­skolan.

Flera av de remissinstanser på universitets- och högskoleområdet som UHÄ hört tar upp OMUS' kritik av det föreliggande förslaget till all­män utbildningslinje för kulturkommunikation inom högskolan. Lunds universitet anser att kurser av det slag OMUS föreslår bör ligga utanför UtbUdningslinjen för kulturkommunikation. Linköpings universitet anser att det behövs en utbUdning med teoretisk, kritiskt analyserande inrikt­ning. Uppsala universitet anser att man i samband med högskolereformen försummat möjligheterna att få fram nya kombinationer av mer teore­tisk, universitetsbetonad utbildning och mer praktisk, konstnärligt eller pedagogiskt inriktad utbUdning. Det är enligt universitetet nödvändigt att ta itu med den traditionella uppdelningen i mer "teoretisk" och mer "praktisk" utbildning och försöka undvika en konkurrenssituation.

Musikhögskolan i Stockholm nämner det arbete som pågår tillsam­mans med universitetet med att utforma en lokal musikmedialinje.

SÖ tillhör de remissinstanser som inte är beredda att utan ytterligare överväganden tUlstyrka förslaget. I likhet med OMUS betonar SÖ att en kulturkommunikativ linje inte bör ha en alltför teoretisk inriktning utan i stället inriktas mot aktiv kulturförmedling enligt den statliga kultur­politikens mål. I många kombinerade och komplexa yrkesroller torde en sådan utbUdning vara en god grund. Vid uppläggningen och dimensione­ringen av en kulturkommunikativ linje bör man enligt SÖ:s mening upp­märksamma den naturliga anknytningen till folkrörelserna.

ABF anser att en särskUd utbUdning för organisatoriska, administra­tiva och pedagogiska uppgifter på kulturområdet bör kunna anordnas inom högskoleutbUdningen så länge utbildningen avser arbetsuppgifter inom statliga och kommunala kulturinstitutioner.

Folkhögskoleutredningen ansluter sig till OMUS' kritik av den före­slagna kulturkommunikativa linjen. Utredningen anser att folkhögskolans väl utbyggda kontakter med folkbildningsarbetet och folkrörelserna bör utnyttjas vid utformningen av en kulturkommunikativ linje.

Folkhögskoleutredningen föreslår därför att en försöksverksamhet in­leds, där högskolor och folkhögskolor samverkar i utbildning av kultur­förmedlare.

En annan viktig del av utbildningen för kullurförmedlande uppgifter får enligt utredningen karaktär av kompletterande utbUdning av redan yrkesverksamma musiker och musiklärare. Den kan också med fördel ske vid folkhögskolor och utnyttja de erfarenheter som redan finns där.

Folkliga musikskolan Ingesund, Härnösands folkhögskola och Gävle­borgs läns landsting förordar också ett nära samarbete med folkhög­skolorna.

Musikhögskolan i Stockholm, elevkåren vid samma skola, SFS, MusikaUska akademien, Malmö konserthusstiftelse och Folkliga musik-

Prop. 1977/78:14

74

skolan Ingesiind biträder inte förslaget att föra över utbildningen av pianostämmare till gymnasieskolan. Behovet av en kvalificerad utbildning på högskolenivå av instrumentbyggare och pianostämmare är stort. Svenska stråklärarförbundet redogör för arbetsuppgifter och ut­bUdningsbehov på stråkinstrumentsidan.

SÖ, som f. n. utreder möjligheterna att inrätta en bredare upplagd specialkurs för instrumenttekniker i gymnasieskolan, kan inte ta ställ­ning till om hela utbildningen kan rymmas inom denna skolform.

5.4.3 Sambandet utbUdningyrkesliv

I det följande redovisas remissinstansernas synpunkter på förslaget till varvad praktik i musikutbildningen.

Kulturrådet, LUT 74, Landstingsförbundet, Sveriges Radio, ABF, Svenska musikerförbundet, Riksförbundet Sveriges amaiörorkestrar och SFS tar upp den principiella delen av förslaget och anser att klyftorna mellan utbildning och musikliv måste undvikas genom en allsidig och återkommande kontakt med musiklivet både för högskole­lärare och studerande. Genom praktiken kan de studerande få en positiv attityd till den kommande yrkesverksamheten.

MusikaUska akademien är inte övertygad om att mera renodlad, var­vad praktik är en bättre ordning än en som successivt utökar kontakten med yrkeslivet. Akademien avstår emellertid från en närmare diskussion av principfrågan.

Att förslaget tUl varvad praktik för samtiiga studerande är angeläget och måste genomföras anser i övrigt så gott som samtliga remissinstanser även om man är kritisk mot detaljer i förslaget. Framför allt anser många att OMUS underskattat de organisatoriska och administrativa problemen med den omfattande praktikverksamheten. Dit hör RRV och SÖ. Insti­tutet för rikskonserter och Svenska Dalcroze-seminariet liksom också SFS framhåller särskilt värdet av projektformen för praktik. Institutet för rikskonserter ger exempel på projekt som redan har genomförts och anser att deras producenter och regionkontor kan spela en betydelsefull roll i samband med praktikverksamheten. SFS framhåller att svårigheterna alt skaffa praktikplatser är större än vad OMUS förmodar och att det behövs någon form av statlig reglering på området. De studerande bör få trakta­menten och under den sammanhängande praktikperioden praktiklön.

Musikhögskolorna i Göteborg och Malmö anser att det föreslagna praktiksystemet behöver prövas och byggas ut successivt. Praktiken måste utformas så att den inte upplevs som studieavbrott. Även Svenska musikerförbundet anser att den nya formen av utbUdning bör genom­föras under former där alternativa försök kan göras.

SACOISR avvisar OMUS förslag till varvad praktik i musiklä­rarlinjen och förordar att det nuvarande systemet bibehålls. I stäl­let bör lärarutbildningen läggas upp så att den ämnesteoretiska utbild-

Prop. 1977/78:14

75

ningen, dvs. den rent musikaliska koncentreras till en samlad tidsperiod som föregår den praktisk-pedagogiska utbildningen. SÄCO/SR beklagar vidare att praklikhandledarnas arbetsförhållanden ej behandlats i be­tänkandet.

Också en rad andra remissinstanser ägnar sig enbart åt förslaget till praktik inom musiklärarhnjen. De flesta instämmer i OMUS' synpunk­ter. Framför allt diskuteras frågan om lärarhögskolornas roll för prak­tiken och i utbildningen som helhet.

UHÄ instämmer i förslaget men anser att detta måste preciseras i flera avseenden. Bl. a. kan en aUtför fingradig värvning upplevas som en splittring. Praktiken i tvåämneslärarutbUdningen bör inte konstrueras som praktik i ett ämne i taget. I övrigt erinrar UHÄ om de förändringar som nyligen genomförts när det gäller praktiken i annan lärarutbildning.

Svenska Icommunförbundet anser förslaget viktigt men att de praktiska problem och kostnader som uppstår inte har klarlagts.

Folkhögskoleutredningen understryker att de krav som kommer att ställas på lärarhögskolorna är delvis andra än dem som kommer att ställas vid annan lärarutbildning.

SÖ och Musiklärarnas riksförening samt musikhögskolan i Stockholm anser att lärarhögskolans förutsättningar att fungera i utbUdningen på det sätt som förslaget innebär måste prövas ytterligare. SÖ anser att OMUS' argument för ökade insatser från lärarhögskolornas sida väger tungt.

Musikaliska akademien anser att förslaget om medverkan i utbild­ningen från lärarhögskolorna bör omprövas. Även musikhögskolan i Göteborg anser förslaget orealistiskt. Praktiken bör inte delas upp på två händer utan ansvaret bör ligga inom musikutbUdningen.

LUT 74 anser att frågan om lärarutbildningens varvningsgrad i fram­tiden inte med nödvändighet behöver lösas på ett för alla lärarutbildnings­linjer och alla lärarutbildningsorter helt identiskt sätt. LUT 74 anser också att möjligheten bör hållas öppen att i vissa avseenden gå något längre i samordning mellan musiklärarutbildning och övrig lärarutbildning än vad OMUS gör.

Musikhögskolan i Stockholm, liksom elevkåren vid skolan och SFS anser att en alternativ form för praktik utanför skolan är övningsunder­visning som organiseras inom utbildningen. Elevkåren vid musikhög­skolan i Malmö ser denna övningsundervisning eller övningsskola som det där kallas som ett komplement till praktiken. SMI anser att praktik utanför skolan är bättre än det traditionella systemet med övningselever vid institutionerna.

Svenska Dalcroze-seminariet anser att de administrativa svårigheter som kan uppstå vid en varvad praktik kan lösas utan några pedagogiska olägenheter. Särskild personal måste anställas för att klara kontakterna med yrkeslivet. Med hänsyn tiU  de gynnsamma  återverkningar som

Prop. 1977/78:14

76

praktiksystemet kan få för det lokala och regionala kulturlivet bör praktiksystemet byggas upp efter samma principer på musiklärar- och musikerlinjerna.

TCO anser att praktik för de studerande på musiklärarlinjen torde bli lättare att organisera än för studerande på musikerlinjen. TCO vUl emellertid peka på risken av att praktikperioder stör kontinuiteten i den individuella undervisningen. Proportionerna mellan de föreslagna prak­tikformerna liksom meUan praktikperioder måste kunna avvägas efter de praktiska erfarenheter som vinns. Några poängtal för praktikens om­fattning bör därför inte fastslås för närvarande.

Flera av de remissinstanser som endast berör praktiken på musiker­linjen är också oroade över de följder förslaget kan få.

Musikhögskolan i Stockholm kopplar samman frågan om praktik i musikemtbUdningen och studietidens längd. Musikhögskolan delar OMUS' uppfattning att praktiken för bUvande musiker måste organiseras fastare. Den avgörande frågan är dock vid vilken tidpunkt praktiken skall sättas in så att den inte stör färdighetsinhämtandet, vUken omfatt­ning den bör ha under pågående grundutbildning och hur mycket som bör förläggas tUl en tidpunkt efter grundutbildningens avslutande.

Musikhögskolan anser det vara uteslutet att bibehålla spelskickligheten hos de avgående studerande och samtidigt ge dem praktik, som innebär att de av den genomsnittligt åtta terminer långa grundutbUdningen är borta från högskolan oeh sina lärarleddä studier på huvudinstrumentet under en hel termin och dessutom ett antal kortare perioder för olika projekt, motsvarande ytterligare ca en termin. Musikhögskolan avvisar en dylik organisation av praktiken och föreslår i stället att åtminstone den sammanhängande "lärlingsperioden" om minst en termin tillåts för­länga utbildningen.

TCO anser att utbildningstiden reduceras genom den föreslagna prak­tikverksamheten.

Örebro musikpedagogiska institut anser att man inte skall överskatta praktikens betydelse för orkestermusiker. Den instmmentala färdighets­träningen kan försvåras om man lägger in praktik för tidigt. Musikaliska akademien är av samma mening.

TR, Operan, Konserttiusstiftelsen i Siockholm, Stiftelsen Malmö kon­serthus. Svenska musikerförbundet och SAMI tar upp den praktikant­verksamhet för orkestermusiker som bedrivits på försök med bidrag från SAMI och från staten. I allmänhet menar remissinstansema att OMUS inte dragit nytta av de erfarenheter som försöken gett. Man anser också att praktik i form av tjänstgöring i symfoniorkester bör ligga i slutet av studietiden. Enligt musikerförbundets mening bör prak­tikanterna få arvode om praktiktjänstgöringen sker i anslutning till eller efter genomgången utbildning. Formerna för ersättning, ersättningens storlek liksom ansvarsförhållandena i övrigt kring denna form av prak-

Prop. 1977/78:14

77

tikverksamhet bör bli en fråga för förhandling med de fackliga organisa­tionerna.

Svenska pianopedagogförbundet anser att de studerandes konfronta­tion med sin blivande arbetssituation är så betydelsefull att 1/8 av ut­bildningstiden avsatt för praktik måste bedömas som helt otUlräckligt.

Svenska ungdomsringen för bygdekultur anser att det bör vara möjligt i någon av praktikformema att praktisera musik tUl dans.

De remissinstanser som velat ha en förändring av kyrkomusiker­linjen anser att praktik skall ingå även i denna utbildning.

5.4.4 Utbildningslinjernas konstruktion

I det följande redovisas i huvudsak synpunkter av generellt slag i remissyttrandena. Detaljkommentarer till förslagen om utbildnings­innehåll, omfattning av olika utbUdningsmoment etc. utelämnas i detta sammanhang.

Den principiella modell för utbUdningslinjernas inriktning och kon­struktion som OMUS föreslår accepteras utan invändningar. De remiss­instanser som haft synpunkter på gmnderna för indelningen av utbild­ningsområdet (se 6.2.1 oeh 6.2.2) har inte presenterat några motförslag.

Remissinstanserna är i allmänhet mycket positivt inställda till den föreslagna musiklärarlinjens allmänna uppläggning. Detsamma gäller i fråga om de konkreta förslagen till vad linjen skall innehålla. De förslag som gäller tvåämneslärarutbUdningen och dess inordnande i lin­jen accepteras också.

UHÄ anser att utbildningen måste inriktas på att utbUda lärare som inte i första hand är ämnesspecialister utan som i det dagliga arbetet, år efter år, kan hålla en hög nivå på sina arbetsinsatser som skall gälla lärarrollen som helhet. Systemet med basutbildning och fördjupningsut­bildning har enligt UHÄ påtagliga fördelar.

Svenska kommunförbundet framhåUer att musiklärarens arbetssitua­tion kan betecknas som ständigt föränderlig. Kravet på förnyelse i un­dervisningsmetodiken, nya genrer, nya musikstilar etc. ställer stora krav på lärarens förmåga att snabbt sätta sig in i nya arbetsförhållanden. Från all tidigare ha varit relativt isolerad i sin speciella funktion krävs idag att musikläraren äger en större tvärkulturen bildning, kreativitet samt en beredskap att förmedla olika kulturyttringar.

TCO ser mycket positivt på förslaget till musiklärarutbildning. Utbild­ningsplanen är mångskiftande och inriktad mot många olika arbetsfält. TCO vill dock påpeka att en alltför stark specialisering kan skapa pro­blem för den enskilde. Det är bland annat därför viktigt alt resurserna för studievägledning får en tillräcklig omfattning.

LUT 74 anser att fördelningen mellan basutbildning och fördjupnings­utbildning är väl avvägd och har ingenting att invända mot utbildningens innehåll och omfattning. Förslaget ligger i linje med utredningens all-

Prop. 1977/78:14

78

manna synsätt på lärarutbildningens utformning. Enligt LUT 74 är det inte uteslutet att vissa jämkningar kan behöva göras i fråga om de ämnes­teoretiska studierna i tvåämnesutbUdningen.

Svenska Dalcroze-seminariet är både av allmänna skäl och utifrån sina speciella synpunkter positivt inställd till förslaget. Seminariet pekar på rytmikens dubbla funktion, dels den personlighetsutvecklande funktionen dels funktionen som hjälpmedel för den konstnärliga gestaltningen. I rytmiken finns därmed en länk mellan musiklärare och musiker. Möj­ligheterna att inordna seminariets rytmikutbildning i den föreslagna musiklärarlinjen bedöms vara goda. Fördjupningsutbildningen bör kun­na rym.ma en specialisering på rytmik i en omfattning som seminariet kan acceptera.

Dalcroze-seminariet och remissgruppen vid lärarhögskolan i Kalmar för också ett resonemang om den pedagogiska situationen för skolans musikundervisning och dess återverkan på musiklärarutbUdningen. Se­minariet anser att musikundervisningen måste utgå ifrån elevernas er­farenheter, förutsättningar och behov. Genom en väl tilltagen praktik kan musikläraren bli mindre benägen att se eleverna som objekt som skall anpassas efter vissa bestämda kvalitetsmässiga och tekniska krav. Seminariet ser musikämnet främst som ett personlighetsutvecklande upplevelseämne. De musikhistoriska studierna måste utgå från de kon­kreta frågeställningar som inställer sig under en praktisk-musikalisk arbetsprocess.

Enligt remissgmppen vid lärarhögskolan i Kalmar måste man vara medveten om den mycket stora spridningen i elevernas musikaliska kun­skaps- och färdighetsnivå. Äv detta skäl är det viktigt att inte undervis­ningen i musiklärarlinjen alltför ensidigt inriktas på att träna de stude­rande i alt leda praktiskt musicerande och musiklyssnande. Det kan leda till att musikundemsningen i skolan blir alltför dominerad av det lärar­leddä musicerandet och att eleverna inte lär sig att utveckla en själv­ständig aktivitet i ämnet.

Musiklärarnas riksförening anser att OMUS vid sin beskrivning av arbetsfälten inte tUlräckligt berört skolans obligatoriska musikundervis­ning och kraven på lärarna att i denna undervisning fungera som kvalifi­cerade ledare för aktivt musicerande.

Svenska pianopedagogförbundet anser att uppgiften att bedriva instru­mental nybörjarundervisning bör förbehållas specialiserade pedagoger. Hur dessa pedagoger skall utbildas är ytterst vagt i OMUS' förslag.

Svenska stråklärarförbundet anser knappast att studerande på musik­lärarlinjen hinner genomgå den utbildning på violin som behövs för att undervisa på nybörjarstadiet på instrumentet. Förbundet anser att violin­lärarutbildningen måste tas upp till särskUd prövning.

Svenska blockflöjtspedagogförbiindet anser att det behövs utbildning av specialiserade pedagoger på blockflöjt. Förbundet anser också att

Prop. 1977/78:14

79

musiklärarutbildning bör ha färre instmment i utbildningen än vad OMUS förutsätter för att man på varje instrument skall uppnå en i praktiken användbar färdighet.

Remissinstanserna accepterar i allmänhet basutbildningens omfattning. Musikhögskolan i Stockliolin anser dock att basutbildningen är under-dimensionerad och bör höjas till 80 poäng, i varje fall för studerande med inriktning mot undervisning i skolan. Även SFS och elevkåren vid musikhögskolan i Siocktiolm anser att omfattningen av basutbildningen är för knapp.

KÖRSAM konstaterar med tillfredsställelse att grundkunskaper i att leda kör ingår i aUa musiklärares basutbildning. Kördirigering bör kunna få en framträdande plats som fördjupningsalternativ. Många skolor har egna körer oeh för många musiklärare upptar arbetet med skolkören stor del av deras verksamhet. Förhållandet mellan musiklärarutbildning och ensembleledamtbUdning bör enligt KÖRSAM klarläggas bättre. När det gäller fördjupningsutbUdningen görs få principiella invändningar. SÖ an­ser att man bör undvika att genom skillnader i utbildningen skapa kom­petensgränser mellan musiklärare på olika stadier inom ungdomsskolan.

5Ö liksom UHÄ och musikhögskolan i Stockholm anser det tveksamt om man bör erbjuda fördjupningsstudier med inriktning enbart på gymnasieskolan. Arbetsområdet är för snävt och risken finns också att färre väljer alternativet med inriktning mot grundskolan.

SACO/SR tar inte stäUning till fördjupningsalternativen i avvaktan på att de tjänsteorganisatoriska principerna klarläggs.

SÄMUS i Göteborg anser att tvåämneslärare i sin fördjupningsut­bildning bör kunna välja en inriktning enbart mot grundskolan. Möjlig­heterna till en integrerad undervisning mellan musikämnet och tvåämnes-lärarens andra ämne bör undersökas.

I diskussionen om musikerlinjens innehåll och omfattning dominerar frågan om utbildningen av orkestermusiker. Musikaliska akademien, TR och Konserthusstiftelsen i Stockholm anser att OMUS i sina konkreta förslag är återhållsam, nästan negativ till denna utbildning. Stiftelsen Malmö konserthus anser att det bör inrättas speciella utbild­ningslinjer för orkestermusiker.

Svenska tonkonstnärsförbundet anser att den otillräckliga högre in-strumentalistutbUdning som vi f. n. har i Sverige och som redan för­svårat inhemsk rekrytering inte avhjälps genom OMUS' förslag.

TR finner att rekryteringsläget i de svenska orkestrarna är sådant att det inte kan råda något tvivel om att utbUdningen har en nyckelroll.

Svenska musikerförbundet har en jämförelsevis positiv inställning till OMUS' förslag. Bredden i utbildningen kan enligt förbundet göra denna så komprimerad att man bör överväga att lägga vissa utbildningsmoment inom den kompletterande utbildningen.

Regionnuisiken anser att de frågor som hör samman med regionmusi-

Prop. 1977/78:14

80

kens fortsatta rekrytering av oUka instrumentalister inom ramen för den nya profileringen borde ha behandlats av OMUS.

Musikhögskolan i Stockholm för ett utförligt resonemang kring konsekvenserna av OMUS' förslag. Musikhögskolan accepterar en ge­mensam basutbUdning om ca 30 poäng. I fortsättningen framhåller musikhögskolan bl. a. följande.

Den utvidgade basutbildningen (ca 30 poäng) och den inom grund­utbildningen liggande praktiken (ca 40 poäng) tar tillsammans nära hälften av normalstudietidens arbetsinsats i anspråk. För i varje fall stråkmusiker, träblåsare, pianister och sångare är normalstudietiden dessutom avkortad med ca ett år i jämförelse med nuvarande utbildning. Det inses med lätthet, att det krävs avsevärt högre färdighetsnivå redan vid antagningen än för närvarande är fallet för att i den nya utbild­ningen garantera normaleleven åtminstone samma nivå som i dagsläget i fråga om egna tekniska-musikaliska färdigheter vid avslutad grundut­bildning.

En tänkbar åtgärd för att bevara nuvarande färdighetsnivå och likväl hinna med ett utvidgat pensum stödjande biämnen är att förlänga studie­tiden ett år.

I normalfallet kommer OMUS' förslag att leda till lägre instrumental färdighetsnivå än för närvarande.

Någon prutmån i det praktisk-musikaliska kunnandet ges inte, varför någon av följande åtgärder eller en kombination av dem sammanfatt­ningsvis måste vidtas:

förlängning av normalstudietiden;

praktiken förläggs delvis utanför gmndutbUdningen;

basutbildningen minskas genom att vissa moment hänförs till fort-och vidareutbildningen.

Vissa remissinstanser ställer krav på en specialiserad tonsättar- och dirigentutbildning.

Förslaget från OMUS om att utbildningen skall ha ansvar för alla väsentliga repertoarområden inom musiken accepteras som princip. En del av diskussionen kring dessa frågor har redan redo­visats. Vissa remissinstanser, bl.a. Institutet för rikskonserter, framhåller särskilt hur viktig denna fråga är för fömyelse av musikutbildningen.

I diskussionen om vilka repertoarområden som är eftersatta fram­håller Musikaliska akademien att man knappast kan tala om sex lika stora repertoarområden. Påståendet att den afro-amerikanska tradi­tionen kvantitativt dominerar vårt musikliv behöver ju inte enligt akade­mien betyda att den skall dominera kvantitativt även i musikutbildningen

  annat än på bestämda speciallinjer. Ätt den skaU ingå särskUt i

musiklärarutbUdningen är självklart, men dess schemautrymme bör be­

dömas i den fortsatta planeringen.

Enligt mångas uppfattning hör den äldre och nyare västerländska konstmusiken till de verkligt eftersatta repertoarområdena. Svenska blockflöjtspedagogförbundet för ett utförligt resonemang i dessa frågor.

Föreningen   Sveriges  jazzmusiker  anser   att   företrädarna   för   den

Prop. 1977/78:14

81

europeiska konstmusiken inte kan ställa krav på ökade resurser också för egen del utan att de måste visa generositet och öppenhet för en självklar upphämtning för de eftersatta genrerna.

Svenska musikerförbundet, SMI och KÖRSAM anser att vokalmusi­ken är ett eftersatt repertoarområde. SMI tillägger att talet (bl. a. under­visning i tal- och röstvård) också är ett starkt eftersatt område inom ut­bildningen.

SMI, Svenska jazzriksförbundet. Svenska Dalcroze-seminariet m. fl. anser att svårigheterna att meddela undervisning i gehörstraderade genrer inte bör överdrivas. Med rätt handledare kan sådan utbildning förmedlas även i institutionaliserade former.

5.4.5 Pedagogiska och metodiska riktlinjer

I viss utsträckning har remissinstansernas allmänpedagogiska grund­syn redovisats under tidigare avsnitt, särskilt avsnitt 4.2. Här skall endast tas upp en del kommentarer som gjorts kring de av OMUS föreslagna riktiinjerna för den pedagogiska planeringen liksom synpunkter i olika metodiska frågor.

UHÄ tillstyrker den indelning i ämnesblock som OMUS föreslår men förordar en ytterligare integration mellan pedagogik, metodik och praktik.

LUT 74 och regionnuisiken stöder OMUS i strävan att bryta ämnes­tänkandet och i stället betona helhetsfunktionen.

Svenska Dalcroze-seminariet anser att en utveckling mot större inte­gration mellan olika moment i utbildningen är ett nödvändigt inslag i en reformerad musikutbildning.

Musikhögskolorna i Siocktiolm och Göteborg samt SFS delar i stort OMUS' uppfattning om integration i utbildningen, men uttalar farhågor för att OMUS går för långt i sina krav. Musikaliska akademien anser att man måste tona ner integrationen.

Konserthusstiftelsen i Siocktiolm anser att integrerad utbildning kan ge god effekt inom musiklärarutbildningen men att den i musikerut­bildning kan medföra problem och kollisioner framför allt med den planmässiga färdighetsutvecklingen.

Musiklärarnas riksförening framhåller att avvägningen mellan pro­jektstudier och mera ämnesbundna studier är en grannlaga fråga. Projektorienterade studier är relativt oprövade inom musikutbildningen.

OMUS' synpunkter på vilka metodikproblem som är särskilt betydelse­fulla att lösa har väckt en del diskussioner. Särskilt diskuteras grupp­undervisningen och dess metodik. Svenska kommunförbundet betonar gruppundervisningens stora betydelse för den kommunala musikskolan, inte minst för dess ensembleverksamhet, liksom för den öppna grupp­verksamheten. Det är av stor vikt att krafttag tas för en utveckling av gruppmetodjken och att möjlighet ges till fortbildning i denna metodik.

6   Riksdagen 1977/78. 1 saml. Nr 14

Prop. 1977/78:14

82

Gruppundervisningsmetodiken bör genomsyra hela den kommande mu­siklärarutbildningen.

Studieförbunden pekar på att metodiken i gruppundervisning är av avgörande betydelse för studieeirkelverksamheten som ju bygger på undervisning i grupp.

Miisikcentrum är positiva till experiment med olika former av grupp­undervisning men tror inte på denna undervisningsform i den elemen­tära instrumentalundervisningen. I flera andra remissyttranden uttrycks samma uppfattning.

SMI anser att de blivande musiklärarnas egen utbildning till största delen bör ske i grupp. Motivationen för att vilja undervisa i grupp ökar om man själv som elev får uppleva gruppundervisningens sociala och pedagogiska fördelar.

Svenska blockflöjtspedagogförbundet framhåller förebildningen som ett omistiigt inslag i all nybörjarmetodik. Detta förutsätter en god instrumental färdighet hos de lärare som undervisar på instmment.

Enligt Svenska jazzriksförbundet måste det spontana kollektiva im­proviserandet också få utrymme inom musikutbildningen.

5.4.6 Studietid

Kulturrådet liksom flera andra remissinstanser, däribland musikhög­skolorna, Svenska musikerförbundet, Svenska tonkonstnärsförbundet och Svenska stråklärarförbundet påtalar sambandet mellan studietiden i hög­skoleutbildningen och kvaliteten i den förberedande musikutbUdningen.

De flesta synpunkterna i övrigt vid remissbehandlingen gäller studie­tidens längd på musikerlinjen. En del av dessa synpunkter har redan redovisats. Studietiden bör förlängas eller också bör delar av bas­utbUdningen och praktiken läggas utanför menar många av de remiss­instanser som företräder symfoniorkestrarnas och orkestermusikerut-bildningens intressen.

Musikhögskolan i Göteborg anser att man måste ta hänsyn till för­slaget om kompletteringsundervisning eller tilläggsterminer och därför räkna med en genomsnittiig studietid av 4Vi år i musikerutbildningen.

Svenska musikerförbundet anser att den grundläggande utbildningen på musikerlinjen inte bör definitivt maximeras förrän man samlat mer erfarenheter.

Svenska pianopedagogförbundet anser att basutbildningen på musiker­linjen bör förlängas med minst en termin eller 20 poäng.

Studietiden på musiklärarlinjen har i allmänhet accepterats. SFS anser att musikdelen i tvåämnesläramtbUdning bör förlängas ut­över förslaget. Det menar också kollegiet inom SÄMUS i Malmö. Musikhögskolan i Göteborg anser att också studerande på musiklärar­linje borde få möjligheter tiU komplettering genom förlängd studietid.

Prop. 1977/78:14

83

5.4.7   Behörigtiet och antagning

Remissinstanserna tiUstyrker i allmänhet OMUS' förslag beträffande allmän och särskUd behörighet och om antagningsprinciperna för musiklärarlinjen. UHÄ kan dock inte ansluta sig tiU kravet på förkunskaper i historia. Svenska Dalcroze-seminariet och remiss­gruppen vid lärarhögskolan i Kalmar anser att arbetslivserfarenhet bör krävas. KÖRSAM vill att man vid antagningen också tar hänsyn till all-mänmusikalitet, bredd oeh lämplighet som musiklärare.

När det gäller behörighetskraven för musikerlinjen menar huvuddelen av remissinstanserna att det bör finnas goda möjligheter till dispens för specifika begåvningar. Musikcentrum avvisar stelbenta in­trädeskrav som är alltför bundna till högskolemodellen. SACO/SR anser att dispens från den aUmänna behörigheten endast skall beviljas i undantagsfall.

5.4.8   Redovisning av utbildningens resultat

Ett stort antal remissinstanser anser att förslaget att införa utbild­ningsbeskrivningar är utmärkt. Musiklärarnas riksförening är den enda remissinstans som är tveksam. 1 en del av yttrandena bl. a. från SFS, SÄMUS i Göteborg och Musikcentrum anser man att utbildningsbeskriv­ningarna bör ersätta betygen.

Musikhögskolan i Göteborg konstaterar att det inte är genomförbart med en graderad prestationsbedömning på vare sig musiklärar- eller musikerlinjen. Folkhögskoleutredningen menar att OMUS själv anför så starka skäl mot betyg i musiklärarutbildningen att man borde ha tagit ställning redan i principbetänkandet. Institutet för rikskonserter framhåller att betygen är av ringa värde vid bedömningen av artisters lämplighet för engagemang.

Riksförbundet Sveriges musikpedagoger vill ha kvar de graderade be­tygen såväl i musiklärar- oeh kyrkomusikerutbildningen som i utbUd­ningen av specialiserade pedagoger.

5.5 Musikutbildningen 1 högskolan

5.5.7 Utbildningsplaner

Endast synpunkter på utbildningsplanernas allmänna utformning skall redovisas här.

UHÄ ställer sig avvisande till en central detaljreglering i utbildnings­planerna av utbildningens innehåll. Det bör enligt UHÄ finnas andra medel, t. ex. den särskUda UMU-gruppen (se vidare 7.2.4) för att stimu­lera till utveckling av en utbildning med rimlig enhetiighet i fråga om inriktning oberoende av studieort.

SÖ instämmer i önskemålet att olika utbildningar inte får tolka ut­bildningsplanerna på alltför olika sätt och därigenom utvecklas i helt

Prop. 1977/78:14

84

skUda riktningar. SÖ är dock tveksam till ett system av centralt givna detaljerade rekommendationer.

Även statskontoret hänvisar till de genom 1975 års riksdagsbeslut fast­lagda riktlinjerna för hur högskoleutbUdningen skall organiseras och ut­vecklas. Så långt möjligt bör centrala föreskrifter undvikas.

Svenska Dalcroze-seminariet anser inte att gemensamma utbildnings­planer för olika studieorter omedelbart kan tillämpas på rytmiklärar-utbUdningen med tanke på de begränsade erfarenheter som finns av sådan utbildning utanför Stockholm. Seminariet är angeläget om att UtbUdningen på andra platser verkligen byggs upp i enlighet med rytmik­pedagogikens grundsyn och särskUda krav. Seminariets funktioner som referenspunkt och utvecklingscentrum inom det rytmikpedagogiska om­rådet bör förstärkas.

5.5.2 Organisation av verksainheten

Remissinstanserna tar i allmänhet inte definhiv ställning till OMUS' förslag utan hänvisar till det pågående lokala planeringsarbetet inom högskolan.

SÖ och RRV stöder OMUS' förslag tiU bl. a. linjenämnds­organisation.

H 75 anser det naturligt att OMUS som haft att överväga genom­gripande förändringar av utbUdningen inom ett område av högskolan också velat peka på organisatoriska instrument för att förverkliga de avsedda förändringarna. Samtidigt måste självklart den högre musikut­bildningen ses och behandlas tUlsammans med annan hÖgskoleutbUd­ning när det gäller bl. a. den institutionella organisationens utformning. Genom 1975 års riksdagsbeslut har de institutionella ramar lagts fast inom vUka all hÖgskoleutbUdning skall organiseras och utvecklas. Dessa ramar är vida och ett väsentiigt inslag i reformen är att högskolemyndig­heterna på olika nivåer skall ha frihet att skapa de instrument i plane­rings- och utvecklingsarbetet som de anser sig behöva. H 75 tar inte avstånd från förslagen till linjenämndsorganisation men anser det svårt att motivera att regering och riksdag skulle ta större befattning med denna för musikutbildningens del än för andra delar av högskolan.

De regionala organisationskommittéerna i Stockliolms och Göteborgs högskoleregioner framhåUer att den modell som OMUS redovisat är en väsentiig utgångspunkt i kommittéernas planeringsarbete.

Organisationskommittén för Lund/Malmö Itögskoleregion redovisar de två skUda uppfattningar som finns inom högskolan i regionen när det gäller organisationen på enhetsnivå. Kommittén ser förslagen som exempel på hur olika organisationsfrågor rörande musikutbildningen kan lösas.

Svenska Dalcroze-seminariet har ingenting att invända mot att semi­nariets UtbUdning förs in under en linjenämnd för musiklärarutbildning

Prop. 1977/78:14

85

i Stockholm. Det är angeläget att seminariet i någon form får ett infly­tande över den innehållsliga och pedagogiska utvecklingen inom rytmik-området.

De remissinstanser som särskUt ägnat sig åt kyrkomusikerutbildningen anser inte att kyrkomusikerlinjen bör ingå i ansvarsområdet för den linjenämnd som skall svara för musiklärarlinjen. Kyrkomusikerorganisa­tionernas samarbetskommitté anser att det bör finnas en egen linje­nämnd för kyrkomusikerlinjen.

När det gäller förslaget till utvecklingsgrupper inom hög­skoleenheter för musikutbildning framhåller H 75 att det inte syns ända­målsenligt att utforma några mer permanenta anordningar i fråga om planerings- och ledningsorgan för utvecklingsarbetet så länge FUN:s ar­bete pågår.

FUN ställer sig tvekande inför OMUS' förslag att utvecklingsarbete som bedrivs i kulturutbildningarna skall anses vara detsamma som den forskning som traditionellt bedrivs vid universiteten. Utvecklingsarbetet inom kultursektorn är visserligen av central betydelse för den gmndläg­gande utbildningen inom sektorn på samma sätt som forskningen är av central betydelse för grundutbUdningen inom universiteten. Det rör sig emellertid, enligt FUN:s mening, om två skilda typer av verksamhet som inte ersätter eller utesluter varandra.

Frågan om de organisatoriska formerna för planering oeh ledning av forsknings- och utvecklingsarbete inom musikområdet bör slutiigt av­göras i samband med prövningen av de förslag FUN kommer att lägga fram för högskolan som helhet.

SÖ stöder OMUS' förslag om utvecklingsarbete. Detta bör, som OMUS också framhåller, inte nödvändigtvis innebära forskning på hög teoretisk nivå utan även kunna ha en praktisk-metodisk inriktning, t. ex. prövning av metoder på relativt elementär nivå inom tidigare eftersatta genrer.

5.5.3 Tjänsteorganisation

OMUS' förslag att tjänsteorganisationen i sin helhet skall ses över tillstyrks överlag, bl. a. av TCO. Musiklärarnas riksförening anser det angeläget att anställningsformerna för lärarna ses över. SACO/SR anser att formella beskrivningar av lärarnas tjänstgöringsområde bör finnas. Frågan om lärare skall tjänstgöra utanför sitt område bör avgöras genom förhandlingar, liksom arbetstidsfrågor.

FUN anser att överväganden om tjänsteorganisationerna för lärare inom musikutbildningen bör utgå från de faktiska tjänsteåligganden och behörighetskrav som fastställs för de olika berörda utbUdningarna. Ut­redningen är inte övertygad om att översynen bör leda till att tjänsteor­ganisationen anpassas till vad som gäller inom det hittillsvarande univer­sitets- och högskoleområdet.

Prop. 1977/78:14

86

Musikhögskolan i Stockholm ställer sig tveksam till förslaget att lärar­tjänst skall kunna delas mellan två högskolor. Musikhögskolan ser ett värde i att lärartjänsterna funktionsbestäms och därmed förs till viss linjenämnds ansvarsområde. Det är dock önskvärt att kunna tillgodose önskemål från studerande att få viss lärare. Även lärarföreningen vid musikhögskolan i Stockholm finner förslaget att musikhögskolans lärare knyts till speciella uppgifter inom en viss utbildningslinje diskutabelt. Detta kan begränsa resp. utbUdningslinjes mångsidighet och elevernas möjlighet att välja lämplig lärare.

Elevkåren vid musikhögskolan i Stockholm och SFS hälsar förslaget om "funktionsbestämning" av lärartjänst med tUlfredsställelse. De svå­righeter som kan uppstå för studerande att få önskad lärare bör kunna lösas på ett smidigt sätt. Remissinstanserna anser det vara en förutsätt­ning för hela reformen att det inom varje lärartjänst finns tid för projekt­planering, studierådgivning, administrativt arbete, fortbUdning etc.

Musikhögskolan i Göteborg anser att smidiga anställningsformer av det slag som förslaget innebär bör möjliggöra trygga och för alla parter godtagbara anställningsformer samtidigt som man kan uppnå en star­kare bindning utbildning-yrkesliv.

Ett stort antal remissinstanser, däribland Institutet för rikskonserier, KÖRSAM och TR, framhåller särskilt att lärarnas möjligheter till kontakt med sitt arbetsfält är av största betydelse för utbUdningens anknytning till yrkeslivet. Svenska musikerförbundet är av samma mening. Förbundet tror på att man skall anlita flera pedagoger med färre timmar i kombina­tion med aktiv utövning som musiker. Svenska tonkonslnärsförbundet framhåller också kombinationen pedagogisk verksamhet eget aktivt musicerande som basen för all instrumentalundervisning på högre nivå. Pedagogen bör kunna vara en förebild instrumentalt inför eleverna och bör därför vara solistiskt och kammarmusikaliskt aktiv i musiklivet.

Föreningen Sveriges jazzmusiker stryker under behovet av gästlärare och tillfälliga lärare i eftersatta genrer.

Organisationskommittén för Lund/Malmö Itögskoleregion framhåller behovet av att de pedagogisk-administrativa resurserna förstärks. SÖ anser detsamma.

Musikhögskolan i Stockholm avstår ifrån att i detta sammanhang diskutera de administrativa funktionerna inom högre musikutbildning, eftersom sannolikt lokala lösningar måste hittas från ort tUl ort.

SÖ och AMS anser att en effektiv studie- och yrkesvägledning behövs och biträder förslagen på denna punkt.

5.5.4 Samplanering och samordning

Förslaget att låta en särskild grupp, den s. k. U M U-g r u p p e n inom UHÄ den 1 juli 1977 överta och slutföra OMUS-arbetet disku­teras ingående.

Prop. 1977/78:14

87

UHÄ anser att OMUS har rätt i sin uppfattning att musikutbUdningen inte kan reformeras bara genom att en ny organisationsram och nya ut­bildningsplaner fastställs. Centrala åtgärder av det slag som UMU-gruppen innebär kan emellertid enligt UHÄ inte utan vidare vara för­enliga med decentraliseringstankarna bakom 1975 års beslut om refor­mering av högskoleutbildningen. Trots detta anser UHÄ att gruppen bör inrättas. Gruppen bör dock inte få alltför självständiga befogenheter gentemot myndigheten.

H 75 ser förslaget som en rekommendation tiU högskolemyndig­heterna.

Vissa av organisationskommittéerna för de olika högskoleregionema tillstyrker förslaget, nämligen organisationskommittén för Uppsala och för östra högskoleregionen medan organisationskommittén för Stock­holms högskoleregion (H 75-S) är tveksam. Den nya lokala högskole­organisationen bör få fuUt ansvar och fulla befogenheter från början menar H 75-S. Dessa bör inte begränsas till följd av speciella anord­ningar för musikområdet. Samma tveksamhet uttalar TCO och Musika­liska akademien.

I övrigt tUlstyrks förslaget av ett stort antal remissyttranden. Musik­högskolan i Göteborg liksom Svenska Dalcroze-seminariet ser förslaget om en UMU-grupp som en fömtsättning för ett effektivt genomförande av reformen. Musikhögskolan föreslår att UMU-gruppen blir en per­manent arbetsenhet inom UHÄ.

Musikhögskolan i Malmö tillstyrker men är oroad över den starka centraliseringen tUl Stockholm som följer av OMUS' samlade förslag till samordning inom utbildningsområdet.

Enligt Riksförbundet Sveriges musikpedagoger är det av stor bety­delse att en särskUd ledningsgrupp knyts till UHÄ med uppgift att sti­mulera det pedagogiska förnyelse- och utvecklingsarbetet. UMU-gruppen bör främst utgöras av lärare inom musikutbildningen. Kyrkomusiker­organisationernas samarbetskommitté anser att UMU-gruppen bör be­stå av fackmusiker.

Kulturrådet menar att rådet har ett stort ansvar för musiklivets ut­veckling och därmed musikutbildningens inriktning. En nära kontakt mellan kulturrådet och UHÄ är därför nödvändig.

Förslaget om regionala musikutbildningsråd disku­teras också utförligt. H 75 menar att också detta förslag är att se som en rekommendation till högskolemyndigheterna. UHÄ anser att detta är en fråga som får avgöras på regional oeh lokal nivå. Organisations­kommittéerna för de olika högskoleregionerna är i allmänhet av samma uppfattning. Organisationskommittén för östra högskoleregionen liksom de remissinstanser som kommittén hört inom regionen tillstyrker.

SACO/SR anser att det inte är klarlagt om regionala musikutbUd-ninasråd behövs.

Prop. 1977/78:14

88

InstUutet för rikskonserter anser att de regionala musikutbildningsråden och Rikskonserters regionala organisation bör samarbeta.

Flertalet remissinstanser tiUstyrker förslaget att förstärka det musik­pedagogiska utvecklingsarbetet. SÖ, kulturrådet, region­musiken, Svenska Dalcroze-seminariet, Konserthusstiftelsen i Siock­holm, SMI, Musiklärarnas riksförening och SÄMUS i Malmö tillstyrker förslaget om en professur i tillämpad musikpedagogik.

UHÄ och de remissinstanser UHÄ hört ställer sig också positiva till förslaget om en professur. I vissa remissyttranden från universitetshåll ifrågasätts professurens inriktning och ansvarsområde. UHÄ tar därför inte ställning till den slutliga formuleringen av tjänstens inriktning.

Även musikhögskolan i Stockholm och MusikaUska akademien till­styrker men föreslår benämningen allmän och tillämpad musikpedagogik.

Musikhögskolan i Göteborg menar att man kan välja olika vägar att kanalisera musikpedagogiska forskningsresurser. Ett annat alternativ än det OMUS föreslår är att väsentligt öka resurserna för olika forsknings­projekt på området och kombinera detta med lektorat i musikpedagogik på olika orter.

Förslaget om ett dokumentationscentrum för musikpeda­gogiskt material anser de flesta remissinstanser vara av mycket stort värde. Företrädare för universitet och högskolor i östra högskoleregionen anser att ett dokumentationscentrum bör förläggas till Linköping och knytas samman med verksamheten vid lärarhögskolans fortbildnings­avdelning. UHÄ anser dock att argumenten för att lägga dokumenta­tionscentret i Stockholm väger tyngre.

Institutet för rikskonserter framhåller att ett musikpedagogiskt doku­mentationscentrum är av stort intresse för organisationen. Ett centrum av den föreslagna typen bör även befatta sig med musikpedagogiska erfaren­heter utanför det egentliga undervisnings- och utbildningsområdet, t. ex, uppsökande konserter och andra verksamheter som innefattar pedago­giska moment. Vidare bör ett sådant centrum arbeta aktivt och utåtriktat och inte endast passivt dokumenterande. Tillräckliga resurser måste följ­aktligen avsättas för spridning av information.

5.6 Dimensionering och lokalisering av högskoleutbildningen

5.6.1  Tolaldimensionering

Siatskontoret delar OMUS' uppfattning att man i fråga om musikut­bildning inte kan satsa snävt utifrån arbetsmarknadsprognoser utan att det alltid är fråga om en kulturpolitisk vilja. Ett sådant synsätt medför emellertid att dimensioneringen blir beroende av vad man önskar och kan åstadkomma genom en aktiv kulturpolitik. Musikhögskolan i Stock­holm och SFS anser i likhet med OMUS att en satsning i underkant

Prop. 1977/78:14

89

belyder en kulturpolitisk återhållsamhet som kan få återverkningar i framtiden.

Enligt RRV har OMUS inte gjort någon egentlig analys av utbildnings­behovet med hänsyn till arbetsmarknadssituationen. En mer ingående bedömning av arbetsmarknaden bör göras innan utbildningskapaciteten fastställs.

SÖ, AMS och UHÄ har inget att erinra mot beräkningarna av dimen­sioneringsbehovet för den framtida musikutbildningen. I alla de tre ytt­randena krävs kraftiga insatser för att häva bristen på musiklärare.

SACO/SR framhåller att musiklärarutbildningens dimensionering skall göras utifrån arbetsmarknadsmässiga bedömningar. SÄCO/SR framhål­ler samtidigt att även om åtgärder måste vidtas för att häva bristen på kvaUficerade lärare, kan en satsning i överkant, som OMUS förordar, få negativa effekter för de utbildade.

Flera remissinstanser anser att en mer långsiktig planering av dimen­sioneringen behövs. Organisationskommittén för Göteborgs högskolere­gion anser det nödvändigt att successivt analysera utvecklingen och obser­vera effekterna av satsningarna inom regionalt och lokalt musikliv. Värm­lands läns landsting menar att dimensioneringen pä inga villkor får låsas till det material som presenteras i betänkandet. Man kan förvänta sig en starkt ökad efterfrågan på utbildning inom kultursektorn bl. a. beroende på de regionala och lokala kulturpolitiska satsningarna.

Svenska Dalcroze-seminariet anser att OMUS' beräkningar av m u-siklärarlinjens kapacitet är väl underbyggda. KÖRSAM fram­håller att återrekryteringsbehovet av körledare med högre musikutbild­ning är 150 per år.

Musikhögskolan i Göteborg finner den av OMUS föreslagna ökningen av musiklärarutbildningen mycket blygsam, men avstår från att föreslå andra siffror.

Musikaliska akademien instämmer i OMUS' beräkningar av lärarbe-hov för skola och kommunal musikskola, men framhåller att OMUS' beräkningar beträffande utbUdning för musiker är tilltagna i underkant.

Regionnuisiken hävdar att OMUS i sin beräkning för musiker­linjen i viss utsträckning förbisett yrkeslivets behov. Om utredningen tagit hjälp av t. ex. regionmusiken, de olika symfoniorkestrarna, de fasta kammarorkestrarna m. fl. för att göra sina beräkningar hade OMUS på ett mycket tyngre sätt kunnat argumentera för en utökning av antalet studerandeplatser, en utökning av antalet musikerlinjer och ytterligare en musikhögskola i Umeå.

Kuliurrådet nämner att rådet håller på med en prognos rörande behovet av olika kategorier musiker under 80-talet.

Konserthusstiftelsen i Stockholm och Norrköpings orkesterförening framhåller också behovet av att öka antalet musiker i symfoniorkestrar, vid musikteatrar och i regionmusiken.

Prop. 1977/78:14

90

Musikhögskolan i Göteborg ifrågasätter den genomsnittligt korta ut­bildningstid som beräknats för musiker i nya genrer och föreslår en ge­nomsnittlig studietid av tre år för denna utbildning. Musikhögskolan fin­ner vidare OMUS' beräkningar om antalet studerande i påbyggnadsut­bUdning alltför snäva. Musikhögskolan föreslår en omräkning till 1 650 närvaroplatser i stället för 1 570 som OMUS' förslag innebär.

Örebro musikpedagogiska institut uppfattar OMUS' förslag tiU dimen­sionering av musikerutbildningen som en försvagning jämfört med nu­läget.

Dimensioneringen av utbildning av kulturförmedlare och kulturkommunikatörer måste enligt folkbildningsutredningen bygga på folkrörelsernas behov. Utbildning av medarbetare för sådana uppgifter bör lämpligen ske inom studieförbunden, möjligen i samarbete med vissa folkhögskolor.

TCO pekar på det stora behovet av kyrkomusiker.

5.6.2 Olika lokaliseringsproblem

I vissa yttranden poängteras behovet av att sprida utbUdningen geo­grafiskt. Organisationskommittén för Göteborgs högskolereglon fram­håller att utvecklingen av musiklivet utanför storstadsregionerna skulle främjas om nytillkommande högre musikutbUdning förläggs utanför de nuvarande musikhögskoleorterna.

Eleverna vid musiklinjen, Framnäs folkhögskola trycker starkt på be­hovet av decentralisering. En viktig del av musikutbudet, konstmusiken, är kraftigt eftersatt norr om Stockholm. I yttrandet från Umeå kommun och från musiker och musikorganisationer i Umeå betonas samma sak.

Musikhögskolan i Göteborg finner det nödvändigt att regeringen och OMUS mot bakgrund av de nya dimensioneringstalen ånyo diskuterar dimensioneringstaken för de tre musikhögskoleorterna. Detta bör ske öppet och i samförstånd med samtliga berörda skolor. Även musikhög­skolan i Malmö anser att dimensionerings- och lokaliseringsfrågorna bör utredas ytterligare. Antalet platser i musiklärarlinjerna vid de båda sko­lorna måste ökas för att det skall finnas tillräckligt underlag för olika för­djupningsalternativ. Musikerlinjerna får heller inte enligt förslaget ett tUlräckligt studerandetal för att den traditionella orkesterutbildningen skall fungera och för att det skall finnas plats för övriga musikerkategorier.

Musikhögskolan i Stockholm föreslår att en förnyad, omsorgsfull ana­lys av fördelningsproblemen kring den föreslagna riksvolymen för musi­kerutbildning genomförs såviii ifråga om fördelningen mellan instrument och instrumentgrupper som beträffande fördelningen av ansvar för musi­kerutbildningen på de tre musikhögskolorna. I Stockholm bör kunna er­bjudas musikerutbildning på yrkesmässig nivå på alla slags instrument, UtbUdning till specialiserad pedagog, musiklärare, kyrkomusiker m. m. oeh musikerutbildning inom nu eftersatta genrer utan att ett olyckligt

Prop. 1977/78:14

91

angivet dimensioneringstak behöver minska kvalitetsambitionerna jämfört med såväl nuläget som utländska utbildningsresultat. Lärarföreningen vid samma skola vädjar om att antalet studerandeplatser vid skolan utökas. Elevkåren vid skolan har samma uppfattning och anser att dimensione­ringsfrågan måste tas upp till en förnyad och förutsättningslös prövning. Detsamma anser SFS.

Elevkåren vid musikhögskolan i Malmö protesterar mot dimensione­ringstaket 275 elever i Malmö inkl. rytmiklärarutbildningen jämfört med 425 elever i Stockholm exkl. rytmiklärarutbildning.

Musikaliska akademien anser att OMUS inte borde ha accepterat sänk­ningen av elevantalet vid musikhögskolan i Stockholm som kommer att få svårigheter att bibehålla nuvarande standard i undervisningen. Akade­mien menar att en spridning eller utlokalisering kan vara angelägen men att man först måste bedöma vad som är den optimala storleken på en skolenhet. Även Folkliga musikskolan Ingesiind och Värmlands läns landsting talar om behovet av att fastställa en optimal storlek som också innebär att en skola inte får bli för stor.

Fördelningsproblemen i de olika utbildningslinjerna disku­teras mycket livligt. Meningsskiljaktigheterna är särskilt framträdande i fråga om dimensioneringen av orkestermusikerutbild­ning e n vilket i sin tur sammanhänger med en bedömning av behovet av kontinuerlig övning i stororkester.

Musikhögskolan i Stockholm behandlar denna fråga mycket utförligt. Musikhögskolan konstaterar att den framtida musikern måste vara beredd att göra en insats både i större och mindre ensembler. Detta måste beaktas i ensembleskolningen. I yrkesberedskapen för en musiker ingår omfat­tande erfarenheter både av olika kammarmusikaliska former och av or-ksterspel. Inskolningen i orkesterarbetet måste ske successivt. En kom­plettering av den kontinuerliga ensemble- och orkesterskolningen med speciella intensivveckor i orkesterspel enligt OMUS' förslag en eller flera gånger per är kan enligt musikhögskolan främja utbildningen men inte ersätta en successiv skolning.

Musikaliska akademien är negativ till intensivveckor med orkesteröv­ning. Akademien menar att det är nödvändigt att acceptera en utbyggnad av svensk orkesternumerär. Dimensioneringen av musikerlinjerna bör ökas så att mer regelbunden och omfattande orkesterutbildning kan ges vid åtminstone de tre största musikhögskolorna. Sveriges Radio anser att åtminstone en av musikhögskolorna bör ha möjlighet att ge en god utbUd­ning i orkesterspel. Om detta ej kan ske bör man tillskapa en påbyggnads­kurs i orkesterspel om en till två terminer, öppen för deltagare från hela landet.

Konserthusstiftelsen i Stockholm uppfattar OMUS' förslag som att ingen orkesterutbildning alls skall förekomma vare sig i Stockholm, Göteborg eller Malmö. Ätt den direkta orkesterskolningen i stororkes-

Prop. 1977/78:14

92

lerformen sker enbart under några veckor varje vårtermin kan inte ac­cepteras. Man bör i stället utgå från att alla de tre musikhögskolorna organiserar en permanent elevorkesterverksamhet som medvetet inriktas på orkestermusikerutbildning.

Musikhögskolan i Göteborg instämmer i OMUS' synpunkter att en kontinuerlig stororkester inte är en avgörande förutsättning för en till­fredsställande musikerutbUdning. Svenska musikerförbundet har inte något att invända mot en dimensionering av musikerlinjen i Stockholm som möjliggör en stororkester. Förbundet delar dock uppfattningen att stororkesterövningen rent praktiskt bör förläggas tUl vissa intensivperio­der, varvid även möjligheter till samverkan med andra utbildningsan­stalter bör kunna ske. Elevkåren vid musikhögskolan i Malmö ställer sig mycket negativa tUl en stororkester i Stockholm.

Remissgruppen vid lärarhögskolan i Kalmar liksom Norrköpings kom­mun anser att proportionerna ettämnesläraretvåämneslärare på m u-siklärarlinjen bör ändras till förmån för tvåämneslärare.

TCO, Musikcentrum och Musiklärarnas riksförening anser att en ökad satsning på utbildning av tvåämneslärare inte bör ske förrän den nuva­rande utbildningen utvärderats. Musikhögskolorna i Stockliolin och Gö­teborg och Örebro musikpedagogiska institut förordar en ökad satsning på ettämneslärare.

Svenska kommunförbundet tar upp frågan om proportionerna mellan specialiserad musikpedagog ("smal") och musiklärare ("bred musikpeda­gog"). Förbundet instämmer i att båda lärartyperna behövs. Även om fördelningen är svår att ange kan man konstatera att det behövs flera breda pedagoger än specialiserade. Inriktningen av utbildningen på musik­lärare av den nya kombinerade ettämnestypen, som kan arbeta både i den allmänna skolan och musikskolan, stöds av förbundet.

Svenska Dalcroze-seminariet menar att fördelningen specialiserad pe­dagogmusiklärare kommer att bli beroende av de studerandes val av arbetsfält. Lyckas man med att förändra innehåll och pedagogik i mu­siklärarlinjen på det sätt OMUS önskar kan fler studerande lockas att välja att inrikta sig mot uppgifter inom den allmänna skolundervis-

5.6.3 Utbildning vid icke-statliga skolor

Folkhögskoleutredningen finner att villkoren för den av OMUS före­slagna musiklärarutbildningen på avgörande punkter strider mot utred­ningens grundsyn på folkhögskolans karaktär och uppgifter. Den föreslagna utbildningen bör därför inte anordnas inom folkhögskolans ram. Det finns emellertid inga hinder för att exempelvis statliga musik­högskoleenheter i Arvika och Piteå utnyttjar lokaler som finns på Folkliga musikskolan Ingesund och Framnäs folkhögskola. TCO förordar att mu­siklärarutbildningen vid Framnäs och Ingesund skiljs från folkhögskolan.

Prop. 1977/78:14

93

Folkliga musikskolan Ingesund accepterar med tUlfredsställelse OMUS' förslag om lokalisering av lärarlinje till Ingesund. Musikskolan före­slår en ökning med 12 studerandeplatser vid Ingesund per år jämfört med OMUS' förslag. Värmlands läns landsting är angelägen om att den kvali­ficerade musikutbildning som sedan lång tid erbjuds vid Ingesundsskolan inordnas i den högre musikutbildningen så att befintliga resurser (erfarna lärare, lokaler m. m.) kan utnyttjas på bästa sätt. Landstinget räknar med att utbildningen inte längre skall vara folkhögskoleutbUdning utan att den får organiseras som landstingskommunal högskola med full statlig kost­nadstäckning. Den nuvarande allmänna musiklinjen bör ingå i Ingesunds folkhögskola.

Framnäs folkhögskola beslutade vid en extra stämma med Stiftelsen Framnäs folkhögskola att den väntade högre musikutbUdningen skall organiseras för sig som musikhögskola (med SÄMUS som särskUd del) under UHÄ. Stämman beslutade vidare att, såvida högskoleutbildningen kommer till stånd, ge styrelsen i uppdrag att planera och arbeta för att den allmänna musiklinjen inom folkhögskolan kan hållas väl så stor som nu.

H 75, organisationskoinmittén för Uppsala högskoleregion, Örebro läns landsting och Örebro orkesterstiftelse förordar en övergång till statligt huvudmannaskap för Örebro musikpedagogiska institut. Även Örebro musikpedagogiska institut förordar statligt huvudmanna­skap men är beredd att under en övergångsperiod svara för att nuvarande organisation bibehålls. Institutet anser att OMUS' förslag beträffande antagningskapaciteten vid institutet bör bli föremål för fortsatta över­väganden. Enligt institutet bör den föreslagna årliga antagningskapaci­teten ökas med minst 10 studerande. Viss individuell instrumental ut­bildning bör också anordnas. Detta anser även Örebro orkeslerstiflelse.

Organisationskommittén för Uppsala högskoleregion anser att en kapa­citetsökning kan vara motiverad av musiklärarutbUdningen vid de icke­statliga skolorna.

Svenska Dalcroze-semh .ariet förordar på vissa närmare angivna villkor att r y t m i k u t b i 1 d r i n g e n vid seminariet ställs under statligt hu­vudmannaskap. RytmikutbUdning bör kunna erbjudas även på andra orter än Stockholm. Seminariet har inget att erinra mot OMUS' förslag till di­mensionering av utbildningen. Ytterligare medel bör ställas till förfogande för fortbildning i rytmik.

5.6.4 UtbUdning utanför direktivens rani

RRV, folkhögskoleutredningen och ABF tillstyrker att frågan om den framtida ställningen för Stockholms musikpedagogiska institut och ÄBF:s folkliga musikskola i Motala hänskjuts tiU folkbUdningsutredningen för närmare utredning.

FolkbUdningsutredningen anser att studieförbunden bör ha möjligheter

Prop. 1977/78:14

94

att svara för viss egen utbildning. Frågan om verksamheten vid SMI och ABF:s folkliga musikskola kommer att prövas utifrån denna grundsyn. I ett senare skede kommer utredningen att ta ställning till OMUS' förslag om att eventuellt anknyta vissa delar av skolornas nuvarande verksamhet till högskolan.

Stockholms musikpedagogiska institut delar inte OMUS' tveksamhet beträffande institutets framtid utan anser sig ha en given plats som cen­trum för pedagogisk utveckling. Institutets elevkår finner det självklart att formella lösningar och ekonomiska möjligheter skapas för att ta till­vara skolans resurser och ge den en plats i det reformerade högskole­systemet.

Härnösands folkhögskola anser att den försöksverksamhet med musik-handledamtbildning som påbörjats i Härnösand svarar mot ett riksbehov och att den bör erkännas som högskoleutbildning.

Sköndalsinstitutet framhåller att musikpedagogisk utbildning bör kun­na bedrivas också utanför musikhögskolorna och anser att en musikut­bildning vid Sköndalsinstitutet också är tänkbar och möjlig.

5.6.5 Lokalisering av allmänna utbildningslinjer år 1982

H 75 ansluter sig allmänt till OMUS' strävan att sprida den högre mu­sikutbildningen geografiskt. AMS är positiv till de framlagda planerna beträffande lokaliseringen av musiklärarlinjer men framhåller i likhet med regioninusiken och Konserthusstiftelsen i Stockholm att Norrland i första hand bör tillgodoses vid en utbyggnad. Även kulturrådet och Riks­förbundet Sveriges amaiörorkestrar betonar att Norrland är en eftersatt region när det gäller högre musikutbildning. Umeå universitet, organisa­tionskommittén för Umeå högskoleregion, Umeå kommun samt musiker och musikorganisationer i Umeå är samtliga av den bestämda uppfatt­ningen att högre musikutbildning bör förläggas till Umeå före en utbygg­nad av Linköping.

Organisationskommittén för östra högskoleregionen, universitetet och lärarhögskolan i Linköping samt Linköpings kommun biträder OMUS' förslag om att inrätta en musiklärarlinje i Linköping. Lärarhögskolan i Jönköping, Jönköpings läns landsting och Jönköpings kommun pläderar för en förläggning av utbildningen till Jönköpingsregionen, medan Norr­köpings kommun och Norrköpings orkesterförening framhåller fördelar­na med en lokalisering till Norrköping.

SFS och Framnäs folkhögskola kräver att även musikerutbildning för­läggs till Norrland, exempelvis Framnäs.

Prop. 1977/78:14

95

5.7    Förberedande musikerutbildning

5.7.1. Musikundervisningens onda cirkel

SÖ, regionmusiken samt musikhögskolorna i Stockholm och Malmö instämmer i OMUS' beskrivning av den nuvarande situationen för mu­sikundervisningen i skolan.

SÖ, Musiklärarnas riksförening, Riksförbundet Sveriges musikpedago­ger och lärarhögskolorna i Linköping och Jönköping anser att särskilda behörighetsvillkor i form av tidigare musikstudier bör finnas för till­träde till förskolläramtbUdningen. AUa utom lärarhögskolan i Jönköping instämmer i att detta bör gälla även för fritidspedagog- och klasslärar-utbUdningen.

Ätt LUT 74 bör uppmärksamma behovet av att ge klasslärarna både en formell och reell kompetens i musik anser både SÖ, musikhögskolan i Malmö, Riksförbundet Sveriges musikpedagoger och Musiklärarnas riks­förening. Dessa remissinstanser stöder också förslaget att gymnasieutred­ningen får i uppdrag att pröva utrymmet för ämnet musik i de gymnasie­linjer som leder fram till förskollärar- och klasslärarutbildning.

SFS liksom SMI anser att det arbetsfält för musiklärarna som OMUS mest försummat är grundskolans låg- och meUanstadium.

SÖ erim-ar om sitt förslag i petita för budgetåret 1977/78 att sprida för­söket med estetisk variant av tvåårig social linje, som hittills bedrivits i Linköping och Stockholm till sex nya orter.

Lärarhögskolan i Linköping ansluter sig till förslaget om förnyad pröv­ning av musikundervisningens ställning i grundskolans högstadium.

5.7.2 Den egentliga förberedande musikutbildningen behovet av för­stärkning och samordning

OMUS' uppfattning att staten har ett övergripande ansvar för den direkt högskoleförberedande musikutbildningen får ett starkt stöd vid remissbehandlingen.

SÖ som ägnar en stor del av sitt yttrande åt den förberedande utbild­ningen framhåller att ett sådant samlat ansvar inte bör gälla enbart för­beredande musikutbildning utan även för andra motsvarande utbildningar inom hela kulturområdet. En samlad syn på dessa utbUdningar är nöd­vändigt enligt SÖ.

Kulturrådet anser att den förberedande utbildningen måste förstärkas snabbt om musikutbildningsreformen och den nya kulturpolitiken skall kunna realiseras. Den förberedande utbildningen är den grund som den egentliga yrkesutbildningen vilar på. Denna uppfattning delas av många.

Musikhögskolan i Malmö anser det ytterst otillfredsställande att privat­studier med stora ekonomiska uppoffringar alltjämt är den enda utvägen för de flesta av dem som önskar förbereda sig för högre musikstudier.

Prop. 1977/78:14

96

Regionnuisiken och .Riksförbundet Sveriges amaiörorkestrar anser att OMUS borde ha föreslagit åtgärder för att ersätta den tidigare interna utbildningen inom regionmusiken, den s. k. regionmusikskolan.

De flesta remissinstanser tillstyrker OMUS' förslag om en tvåårig musiklinje i gymnasieskola i varje län, en ettårig högre specialkurs på flera orter och nödvändigheten av en snabb utbyggnad av musiklinjen. Så gör bl. a. regioninusiken, musikhögskolorna, kulturrådet. Landstingsförbundet, Institutet för rikskonserter. Svenska Dalcroze-semi­nariet, Stockholms konserthiisstiftelse, TCO, ABF, Musikcenirum, Sven­ska tonkonstnärsförbundet. Riksförbundet Sveriges amaiörorkestrar, KÖRSAM oeh SÄMUS i Göteborg.

SÖ instämmer i OMUS' förslag att det är angeläget att den tvååriga musiklinjen vid gymnasieskolan snarast görs permanent men vidhåller sitt tidigare förslag att specialkursen endast bör inrättas vid skolor som har tvåårig musiklinje. Musiklärarnas riksförbund och regionmusiken anser att en sammanhållen treårig linje är mer ändamålsenlig. SACO/SR och Musiklärarnas riksförening anser att de tre studieåren skulle kunna få en betydligt bättre utformning, om de fick ses som en enhet, en treårig linje, i stället för den föreslagna tvååriga linjen jämte specialkurs.

Elevkåren vid musikhögskolan i Stockholm och SFS föreslår minst två tvååriga linjer i varje län.

Ett flertal remissinstanser, däribland SÖ oeh Institutet för rikskonserter, anser att problemet med det dubbla förberedelsekravet för de ungdomar, som samtidigt skall fullgöra sina vanliga gymnasiestudier och förbereda sig för högre musikstudier, bör ägnas särskild uppmärk­samhet. SÖ anser att någon form av anpassad studiegång bör prövas för dessa elever. Institutet för rikskonserter anser att en möjlighet som bör övervägas för orter utan musiklinje är allmän gymnasieutbildning inte­grerad med kostnadsfri undervisning vid kommunal musikskola.

SÖ delar OMUS' uppfattning att även folkhögskolan har många fördelar att erbjuda när det gäller att organisera förberedande musikutbildning. SÖ betonar särskUt folkhögskolans möjligheter att ge vuxna tillfäUe till musikstudier. Flera andra remissinstanser instämmer också med OMUS i fråga om folkhögskolan, däribland regionmiisiken, musikhögskolan i Stockholm, SFS, Folkliga musikskolan Ingesund, Lun­nevads folkhögskola och elevkåren vid musikhögskolan i Malmö. Folk­högskoleutredningen konstaterar att det råder en långtgående samstäm­mighet mellan de två kommittéerna och framhåller att folkhögskolans musiklinje kan ha flera funktioner av vilka en är att förbereda för högre musikutbildning. Utredningen tUlstyrker OMUS' förslag att lärare vid folkhögskolornas musiklinje ges tiUfälle att delta i informationskonfe­renser och fortbUdningskurser i samband med reformeringen av den högre musikutbildningen. SÖ tillstyrker också detta förslag i den mån medel finns tillgängliga. Värmlands läns landsting instämmer i OMUS'

Prop. 1977/78:14

97

uppfattning att ett folkhögskolemässigt innehåll i den allmänna linjen vid Ingesund kommer att vara fördelaktigt för utbUdningen.

Elevkåren vid musikhögskolan i Stockholm och SFS framhåller att det även i framtiden kommer att finnas stort behov av yrkesförberedande utbildning vid sidan av gymnasieskolornas musiklinjer. Det är därför av största vikt att verksamheten vid de kommunala musiksko­lorna, genom statsbidrag eller dylikt, kan regleras till att även inne­fatta direkt yrkesförberedande utbildning.

SÖ, TCO, Miisikcentrum, Svenska tonkonslnärsförbundet och ett fler­tal andra remissinstanser stryker under behovet av statlig bidragsgivning till de kommunala musikskolorna. Svenska kommunförbundet hänvisar till tidigare uttalanden i statsbidragsfrågan och väntar på preciserade för­slag.

Konserthusstiftelsen i Stockliolin och SMI anser att gymnasieskolan, den kommunala musikskolan, folkhögskolor och studieförbund bör kun­na samverka i fråga om förberedande musikutbildning.

Svenska stråklärarförbundet anser att möjligheter måste skapas för undervisning i violin redan i förskoleåldern med kommunalt och/eller statligt stöd.

Kopparbergs läns landstings högre musikskola anser att skolan bör finnas kvar som en ren musikskola med de kompletterande ämnen som behövs för att ge full behörighet för högskolestudier. Organisationskom­mittén för Uppsala högskoleregion tillstyrker OMUS' förslag medan SAMI inte kan se varför denna skola som bevisligen åstadkommit ett bra resultat inle skulle kunna fortsätta på samma sätt som tidigare. Musika­liska akademien, miisikfiögskolan i Stockholm, Svenska stråklärarförbun­det m.fl. förordar högskoleanknutna konservatorier eller förskolor och pekar bl. a. på internationella förebilder. Svenstia musikerförbundet och SFS delar OMUS' uppfattning i denna fråga. Också TCO delar OMUS' tveksamhet men framhåller att möjligheter bör finnas att individuellt komplettera för utbildning inom högskoleutbildningens ram.

SÖ, Svenska kommunförbundet. Musikaliska akademien, TCO, SFS m. fl. tillstyrker förslaget om studiesocialt stöd tiU elever inom den förberedande musikutbildningen. RRV anser att förslaget bör prö­vas av studiestödsutredningen.

Musikhögskolan i Malmö påpekar att övningsskolan för pedagogstu­derande vid högskolan är ett värdefullt komplement till den förberedande utbildningen och därför bör finnas kvar.

Kulturrådet framhåller att de frivilliga organisationerna med en relativt begränsad medelsökning kan medverka till att den förbe­redande utbildningen förstärks. Detsamma gäller Musik för Ungdom. Institutet för rikskonserter ansluter sig också till förslaget angående Musik för Ungdoms uppgifter inom den förberedande utbildningen.

SÖ och kulturrådet bekräftar behovet av en översyn av statsbidragsvill-

7   Riksdagen 1977/78. 1 saml. Nr 14

Prop. 1977/78:14

98

koren för studiecirklar. FolkbUdningsutredningen framhåller att utredningen kommer att fästa stor vikt vid att studiecirklarna kan använ­das för en bred amatörkulturell verksamhet. ABF betonar att studiecir­kelverksamhet inte får utvecklas till någon slags formaliserad preparand-utbildning. Övriga studieförbund anser i likhet med OMUS att studie­cirklarna är en viktig resurs i den förberedande musikutbUdningen.

Regioninusiken delar uppfattningen att möjligheterna att kombinera värnpliktstjänstgöring och musikstudier bör prövas.

5.8 Kompletterande utbildning

OMUS' synpunkter på den kompletterande utbUdningen och b e h o-

V 

e t av att utöka denna, både lokalt och på speciella områden, tillstyrks av så gott som samtliga remissinstanser.

Att behovet av kompletterande utbildning på musiklärarområ­det är särskilt stort är också de flesta eniga om.

SÖ, liksom TCO och KÖRSAM, anser att kompletterande utbildning i första hand bör ges åt lärare som saknar formell kompetens i musik.

Svenska kommimförbundet framhåller också att kompletterande ut­bildning för redan verksamma musiklärare är en ytterst viktig del av re­formen. Redan tjänstgörande musiklärare bör få delta i kompletterings­kurser med innehåll som motsvarar det som ges i den kommande musik­lärarlinjen.

SFS och SÄMUS i Göteborg delar OMUS' uppfattning i stort. De framhåller emellertid att kompletterande utbildning är mycket viktig för följande tre kategorier, nämligen de som redan varit yrkesverksamma en längre tid och saknar eller har bristfällig utbildning, de som genomgått ettämnesutbildning och inte uppfyller de krav som yrkeslivet ställer och de som genomgått tvåämnesutbUdning och upplevt den som alltför kort.

SACO/SR och Musiklärarnas riksförening, som stöder förslagen om en utökad kompletterande utbildning på hela lärarområdet, anser att snabbutbildning bör användas synnerligen restriktivt. Enligt SÄMUS i Göteborg får OMUS' förslag om snabbutbildning av vissa kategorier inte innebära att förkunskapskraven sänks.

Föreningen Sveriges Jazzmusiker finner att kompletterande utbildning för redan behöriga lärare är väl så viktig som för dem som är nästan behöriga.

Ett stort antal remissinstanser intresserar sig speciellt för frågan om kompletterande utbildning för förskolans arbetsfält. Komplette­ringsutbildning med sådan inriktning för redan verksamma musiklärare och för de lärare som nu är under utbildning vid musikhögskolorna måste enligt förskoleseminariet i Malmö och lärarhögskolan i Jönköping priori­teras. I annat fall finns det risk för att den ambitiösa målsättningen för musiken i förskolläramtbUdningen i barnstugeutredningens betänkande (SOU 1975: 67) UtbUdning i samspel går förlorad. Denna komplette-

Prop. 1977/78:14

99

ringsutbildning är också angelägen med tanke på musiklärarnas behov av kännedom om förskolans mål och metodik. Svenska kommunförbundet betonar också vikten av att alla musiklärare i sin kompletteringsutbildning får ta del av förskolans mål och metodik i musik.

Enligt Institutet för rikskonserter bör den musikaliska delen av förskol­lärarutbildningen ägnas särskild uppmärksamhet. Detta kan motivera sär­skilda insatser inom lärarfortbildningen. Institutet för rikskonserter anser det också angeläget att de inom grundskolan verksamma musiklärarna är orienterade om förskoleverksamheten och dess vUlkor.

Svenska Dalcroze-seminariet anser att den praktik som rytmiklärarna genomför inom förskolan har aktualiserat ett behov av metodisk fördjup­ning inom området. För att kunna tUlmötesgå dessa utbildningsbehov måste den högre musikutbildningens kontakt med förskolan som arbets­fält förbättras.

Lärarhögskolan i Jönköping och Musiklärarnas riksförening ansluter sig till utredningens förslag att kompletterande utbUdning måste anordnas för lärare i musik på grundskolans låg- och mellanstadium. SÖ, som menar att kompletteringsutbildning i första hand ges åt lärare som saknar formell kompetens i musik, anser att denna utbUdning bör samordnas med åtgärder för redan verksamma kompetenta lärare och anordnas genom samverkan mellan musikhögskolorna och länsskolnämn­derna.

Svenska Dalcroze-seminariet påpekar det olyckliga i att musik delvis är alternativ till gymnastik inom lärarhögskolorna. Därmed utesluts mer generella möjligheter till praktisk samverkan mellan musik och rörelse.

Enligt Studieförbundet Vuxenskolans mening borde studieförbunden ges ökade möjligheter att stödja musikutvecklingen även bland barn un­der 14 år.

SÖ anser att åtgärder för att minska bristen på behöriga lärare i musik på grundskolans högstadium resp. i gymnasieskolan är ytterst angelägna. Man bör enligt SÖ sträva efter att musiklärare nor­malt blir behöriga att tjänstgöra både på grundskolans högstadium och i gymnasieskolan.

Med tanke på den kommande reguljära lärarlinjens fördjupningsmöj­ligheter anser Svenska Dalcroze-seminariet att kompletteringsutbildning av redan yrkesverksamma rytmiklärare borde prövas snarast möjligt. SÄMUS i Göteborg framhåller att de lärare som skall arbeta på musik­linjer i gymnasieskolan måste ha en mycket bättre utbildning än vad OMUS föreslår. Det måste finnas många fler kompletteringsalternativ för denna kategori.

AMS finner det särskilt angeläget att tillgodose behovet av komplette­rande utbildning för lärare i den kommunala musikskolan. Detta betonas också av Svenska kommunförbundet, Institutet för rikskon­serter, Föreningen Sveriges Jazzmusiker, KÖRSAM, Svenska tonkonst-

Prop. 1977/78:14

lOO

närsförbiindet och Linköpings kommun. Stockholms musikpedagogiska institut framhäller att institutet kan erbjuda den utbildning som efterfrå­gas. Riksförbundet Sveriges miisikpedagoger hävdar att större delen av de nu yrkesverksamma lärarna i den kommunala musikskolan följer den mu­sikpedagogiska utvecklingen och skaffar sig de kunskaper och erfarenheter som de behöver för att kunna bedriva en progressiv undervisning.

De villkor som råder vid musikskolorna och för musiklärarna har ett direkt samband med resp. kommuns ekonomiska bidrag till skolans verk­samhet. Som princip menar riksförbundet att all icke tjänstbunden kom­pletterande utbildning skall vara frivillig. Förbundet anser att komplette­rande utbildning bör ges låg meritpoäng vid tjänstetillsättningar.

AMS ansluter sig till OMUS' förslag att utbildning inom området m u-s i k t e r a p i i form av kompletterande kurser för bl. a. lärare och sjuk­vårdspersonal utreds.

Inom Svenska Dalcroze-seminariet har under några år med stöd av OMUS bedrivits försöksverksamhet med undervisning i rytmik för handi­kappade. Seminariet föreslår att en sådan kurs skall ingå i basutbildningen på seminariet och som speciellt fördjupningsalternativ. Svenska förbundet för inusikterapi anser att det bör skapas fömtsättningar för att från t. ex. en fritidsledar-, förskollärar- och arbetsterapeututbildnmg kunna vidare­utbilda sig till musikterapeut om vederbörande besitter vissa grundkun­skaper inom musik. För redan aktiva lärare och fritidspedagoger, fritids­ledare m. fl., som f. n. är verksamma bland handikappade barn och vuxna, bör en kompletterande utbUdning i musikterapi kunna anordnas som kan ge den studerande kompetens att söka och inneha musiklärar­tjänst i t. ex. särskolor.

SÖ och Studieförbundet Vuxenskolan anser att det behövs åtgärder som underlättar för ledare av m u s i k c i r k 1 a r att få fortbildning. Framför allt bör möjligheterna för studieförbunden att ge ersättning till deltagare i fortbUdningskurser för mistad arbetsförtjänst förbättras.

Folkbildningsutredningen framhåller att den interna utbildningen av cirkelledare inom musikområdet bör ombesörjas av studieförbunden själ­va. Statsbidrag bör kunna utgå för såväl studiecirklar som i form av bidrag till pedagogisk verksamhet.

Några remissinstanser har särskilt behandlat kompletterande utbildning för musiker. TR, Operan, Konserthusstiftelsen i Stockliolin och Malmö konserthusstiftelse framhåller att det hittills inte funnits resurser till särskilda fortbildningsåtgärder och till vidareutbildning i större om­fattning. Enligt TR bör orkestrar och teatrar tilldelas särskilda anslag för denna verksamhet. Konserthusstiftelsen i Stockholm anser att del krävs en långsiktig planering av orkestermusikernas fortbildning om våra sym­foniorkestrar skall utvecklas och kunna bredda sin repertoar.

Regioninusiken framhåller att behovet av kompletterande musiker är mycket stort bland yrkesverksamma musiker inom organisationen. SMI

Prop. 1977/78:14

101

anser det egendomligt att en grupp musiker, nämligen regionmusiker, har så stora anslag för kompletteringsutbildning medan andra gmpper har små chanser.

KÖRSAM efterlyser kompletterande utbildning för yrkesmässigt verk­samma korister.

SÖ tillstyrker förslaget att pedagogisk komplettering anordnas för mu­siker som arbetar som pedagoger utan att ha pedagogisk och metodisk utbildning.

Kyrkomusikerorganisationernas samarbetskommitté, TCO, Svenska kyrkans studieförbund och SFS framhåller behovet av kompletterande UtbUdning av kyrkomusiker, om vilket ingenting finns nämnt i betänkan­det.

Formerna och ansvaret för den kompletterande utbildningen diskuteras av många remissinstanser.

UHÄ anser att OMUS' överväganden och förslag i de frågor som gäl­ler vem som skall ta initiativ och vem som skall ha ansvar för den kom­pletterande utbildningen behöver diskuteras ytterligare.

Organisationskommittéerna för Uppsala ocli Göteborgs högskoleregio-ner samt för östra högskoleregionen anser det nödvändigt med en expan­sion av den kompletterande utbildningen inom högskolans ram.

Svenska kommunförbundet anser det nödvändigt att en stor del av den kompletterande utbildningen för redan verksamma musiklärare organisa­toriskt samordnas med den grundläggande utbildningen inom högskolan. Staten bör ta det fulla ansvaret för denna kursverksamhet. När det gäller fortbildning i form av lokala och regionala studiedagar faller ansvaret i huvudsak på kommunerna. Särskilda insatser för fortbildningen görs ock­så genom förbundets försorg.

Beträffande intern kursverksamhet för kompletterande ut­bildning ansluter sig SÖ till OMUS' uppfattning om hur ansvar och resur­ser bör fördelas. Statens kulturråd tillstyrker principen att förstärka de befintiiga kanalerna för kompletterande utbildning. KÖRSAM instämmer i OMUS' förslag om ökade anslag till amatörorganisationerna och studie­förbunden. Riksförbundet Sveriges amatörorkestrar konstaterar med till­fredsställelse att OMUS har uppmärksammat amatörorganisationernas viktiga roll inom den kompletterande utbildningen.

Regioninusiken ansluter sig till OMUS' förslag att regionmusikens in­terna fortbildning bör byggas ut.

De musikinstitutioner som anser att problemet med institutionernas bristande resurser för kompletterande utbildning av anställda musiker inte uppmärksammats tillräckligt har redan nämnts.

Föreningen Sveriges Jazzmusiker instämmer i förslaget om någon form av "studiestipendier" åt frilansmusiker för deltagande i kompletterings-kurser. Svenska musikerförbundet påpekar att den helt dominerande in­dividuella vidare- och fortbildningen av fast anställda musiker sker på

Prop. 1977/78:14

102

individens eget initiativ och förutsätter tjänstledighet utan lön. Därför har dessa musiker behov av samma stöd som frilansmusikerna.

Folkhögskoleutredningen och folkbildningsutredningen anser att det är naturligt att folkhögskolans resurser tas i anspråk för en del av den kompletterande utbildningen på musikområdet. Detsamma anser bl. a. Lunnevads folkhögskola. Svenska kyrkans studieförbund och Folk­liga musikskolan Ingesund. Svenska förbundet för inusikterapi framhål­ler att folkhögskolornas möjligheter att anordna kurser i musikterapi bör tillvaratas.

Ätt det inom högskolan bör finnas ett visst samordningsansvar för den kompletterande utbildningen oeh att detta bör läggas på den sär­skilda UMU-gruppen inom UHÄ tillstyrks i allmänhet. RRV menar att gruppen behövs under en övergångstid. SÖ har inget att invända mot att ansvaret för de musikpedagogiska kurser för i första hand studieförbun­dens musikcirkelledare och lärare i kommunal musikskola och för infor­mation om kurser för kompletterande utbildning förs över till högskolans ansvarsområde.

Riksförbundet Sveriges amatörorkestrar anser det mycket viktigt att amatörorganisationerna får inflytande på den kompletterande utbUdning­en såväl inom den centrala UMU-gruppen som i de regionala musikutbild­ningsråden.

De föreslagna regionala musikutbildningsråd knutna till resp. högsko­leregions styrelse diskuteras också i detta sammanhang i vissa yttranden. RRV ställer sig tveksamt till att inrätta de regionala organen. Regioninu­siken, Svenska musikerförbundet och ABF tillstyrker. ABF förutsätter att resp. huvudmän får ett avgörande inflytande över vilken utbildning som skall anordnas av högskolan och vilket innehåll dessa kurser skall ha. SOR anser alt förbundet bör ha representation i de regionala musikutbild­ningsråden.

5.9 Genoniförande och kostnadsberäkningar

Den allmänna meningen bland remissinstanserna är att den föreslagna reformen är mycket angelägen. De stora förväntningar som ställts på OMUS anses i allmänhet infriade genom förslagen. Musikhögskolan i Göteborg uttrycker det så att principbetänkandet kan visa sig vara det viktiga etappmål då ett drygt 30-årigt utredningsarbete inom musikutbild­ningen övergår i en period av konkreta och praktiska handlingar. Kultur­rådet anser att det är mycket angeläget att en reform genomförs i enlighet med de angivna riktlinjerna. Konserthusstiftelsen i Stockholm och Operan liksom TR konstaterar att OMUS haft goda ambitioner och lagt ett bra förslag på det musikpedagogiska området. Däremot har betänkandet stora brister när det gäller utbildningen av orkester- och ensemblemusi-

Prop. 1977/78:14

103

ker. TR anser att förslagen på denna punkt är så ofullständiga att de inte bör läggas till grund för en reform.

Några invändningar mot de av OMUS föreslagna kostnadsberäkning­arna görs inte. Ett flertal remissinstanser uttalar en förhoppning om att förslagen skall vara ekonomiskt genomförbara. Kulturrådet betonar att de ekonomiska konsekvenserna av förslagen måste tas fullt ut.

Ett stort antal remissinstanser framhåller att reformen kan få begrän­sade effekter om inte idéerna följs upp med stora insatser för de redan yrkesverksamma. Behovet av sådana insatser är särskilt stort på lärar­området.

6    FÖREDRAGANDEN

Efter samråd med statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] kommer jag i det följande att framlägga förslag om utbildning på musikområdet.

6.1    Inledning

Riksdagen beslutade år 1970 (prop. 1970: 25, SU 1970: 108, rskr 1970: 274) att en reform av den högre musikutbildningen skulle genomföras successivt med början budgetåret 1971/72. Beslutet omfattade vissa för­hållandevis utförliga riktlinjer för utbildningens struktur och innehåll, uppdelning på utbildningslinjer och studietid för ohka utbildningar. Som en följd av riksdagsbeslutet tillsattes organisationskommittén (U 1970: 60) för högre musikutbildning, förkortad OMUS. I riksdagsbeslutet angavs att OMUS skulle utgå från att högre musikutbildning skulle anordnas, förutom vid de statliga musikhögskolorna, också vid Folkliga musikskolan Ingesund, Framnäs folkhögskola och Örebro musikpedagogiska institut under förutsättning att godtagbara överenskommelser kunde träffas med huvudmännen för dessa skolor. OMUS skulle också avge förslag beträf­fande utbildningen vid Svenska Dalcroze-seminariet.

Regeringen utfärdade år 1974 nya riktlinjer för arbetet med musikut­bildningen. OMUS skulle enligt tUläggsdirektiv utarbeta ett principförslag som sammanfattade reformkraven för hela utbildningsområdet.

OMUS har presenterat ett sådant principförslag i betänkandet (SOU 1976: 33) Musiken människan samhället. Jag anser att beslut nu bör fattas om reformeringen av den högre musikutbildnmgen i huvudsak en­ligt förslaget. Jag vill dock redan nu nämna att ytterligare utrednings­arbete och planering behövs för att reformen skall kunna genomföras. Detta arbete bör bedrivas inom ramen för de reguljära organ för hög-skoleutbUdningens planering som finns. Det ankommer på regeringen att bestämma hur det arbetet skall bedrivas.

OMUS ger i betänkandet i avsnittet Musiken i samhället en helhetsbild

Prop. 1977/78:14

104

av musiklivet. Översiktiigt redogör kommittén för våra musikaliska tra­ditioner och deras olika uttrycks- och funktionssätt. Människors behov av musik diskuteras liksom deras praktiska möjligheter att i olika livssitua­tioner och miljöer utöva och skapa eller lyssna till musik. Mot denna bak­grund förs en diskussion om utbildningens problem. Avsnittet bygger på material från expertgrupper med företrädare för olika riktnmgar i musik­livet och på olika musiksociologiska och statistiska undersökningar.

I ett annat avsnitt av betänkandet behandlar OMUS den yrkesmässiga delen av musiklivet och söker genom en analys av olika yrkesroller på musikområdet diskutera musikutbUdningen i förhållande till yrkeslivets reella behov.

Analysen och diskussionen i betänkandet grundas på de år 1974 fast­stäUda målen för den statiiga kulturpolitiken (prop. 1974: 28, KrU 1974: 15, rskr 1974: 278). OMUS utgår från dem när kommittén definierar an­svarsområdet för musikutbildningen och också när kommittén anger vad som bör vara musikutbildningens mål och inriktning.

Även om remissinstanserna inte alltid delar kommitténs värderingar eller instämmer i dess slutsatser är remissopinionen positiv tiU det sätt på vilket OMUS har gått till väga. Genom sin gmndliga analys av musiklivets totala situation har OMUS, menar man, lyckats med att förankra sina förslag i en helhetssyn på musikutbildningen som tar hänsyn till musiken både som yrkesutövning och som ett väsentligt inslag i människors dagliga liv.

De nya riktlinjer för en reform av musikutbildnmgen som OMUS nu föreslär gäller i stor utsträckning utbildningens innehåll och uppläggning. Förändringarna ställer emellertid även nya krav på organisationen av verksamheten och arbetet inom de berörda enheterna eller skoloma, på tjänsteorganisationen och på samarbetet inom utbildningsområdet på alla nivåer. Den av riksdagen beslutade reformeringen av högskolan (prop. 1975:9, UbU 1975:17, rskr 1975:179 och prop. 1976/77:59, UbU 1976/77: 20, rskr 1976/77: 246) ger ur såväl studieorganisatorisk som institutionell synvinkel vida ramar för de ansvariga på lokal nivå att ut­veckla utbildningens innehåll. Detta utesluter enligt min mening inte be­hovet av att på några punkter, som jag återkommer till särskilt, överväga musikutbUdningens speciella förhållanden.

Enligt min mening bör riksdagen nu fastställa riktlinjer för den fortsatta reformeringen av musikutbildningen. Jag har granskat OMUS' förslag och inkomna yttranden över detta och anser att förslaget i allt väsentligt bör kunna ligga till gmnd för det fortsatta arbetet. De invändnmgar som jag har anledning att rikta mot vissa detaljer av förslaget kommer att framgå av det följande. En fördel med det arbetssätt som OMUS har tUl-lämpat är att arbetet med att detaljutforma förslagen har pågått jämsides med att principbetänkandet har prövats av remissinstanserna och ärendet har beretts inom regeringens kansli. Det har därigenom varit möjligt för

Prop. 1977/78:14

105

OMUS att successivt komplettera och konkretisera sina förslag och att pröva deras hållfasthet. Det har också varit möjligt att jämka förslagen med hänsyn till den opinion som de har mött.

När det gäller musikutbildningen i högskolan, som huvuddelen av OMUS' förslag handlar om, innebär förslaget att den sista etappen av re­formen skall börja genomföras fr. o. m. budgetåret 1978/79. Jag delar denna uppfattnmg.

Innan jag går över till att närmare behandla den framtida inriktningen av musikutbildningen vill jag erinra om mina uttalanden om högskole­utbildningen på kulturområdet i propositionen (1976/77: 59) om utbild­ning och forskning inom högskolan m. m. Jag framhöll där att insatser för att förstärka och förnya denna utbildning är ett nödvändigt inslag i det kulturpolitiska utvecklingsarbetet. Statens kulturråd framhåller i sitt ytt­rande över OMUS' betänkande att insatserna för att förändra och för­stärka musikutbildningen är lika starkt motiverade av kulturpolitiska som av utbildningspolitiska skäl. Reformen är enligt kulturrådet av grundläg­gande betydelse för att de kulturpolitiska strävandena skall kunna ge resultat.

Jag delar uppfattningen att en reform av musikutbildnmgen inte bara är en utbildningspolitisk utan också en kulturpolitisk fråga. Det är ange­läget att högskolemyndigheterna och de övriga myndigheter, kommittéer eller andra organ, som kommer att delta i den fortsatta planeringen av reformen, tar fasta på detta synsätt.

OMUS har på flera ställen i principbetänkandet berört förhållandet mellan folkhögskolan och högskolan. Riksdagen har vid förra riksmötet fattat beslut med anledning av regeringens proposition 1976/77 om folk­högskolan (prop. 1976/77: 55, UbU 1976/77: 30, rskr 1976/77: 318) och därmed tagit stäUning till de förslag från folkhögskoleutredningen (U 1972: 08) som gäller folkhögskolans uppgifter, organisation och statsbi­dragssystem. Folkhögskoleutredningen har under våren 1977 avslutat sitt arbete och avlämnat sitt slutbetänkande (SOU 1977: 8) Folkhögskolan 2. Lärarutbildning, högskoleutbildnmg. Betänkandet behandlar bl. a. frågan om högskoleutbildning inom folkhögskolan. Eftersom folkhögskolan spe­lar en viktig roll i musikutbildningen liksom i utbildning på kulturområdet överhuvudtaget får den inte lämnas utanför när musikutbildningen i sin helhet behandlas.

Genom högskolereformen kommer folkhögskolan i ett nytt läge. Hög­skolan svarar för ett mer differentierat utbud av utbildning än universi­tets- och högskoleväsendet tidigare har gjort. Även i fortsättningen bör dock folkhögskolan anordna utbildning inom områden som folkhögskolan av ohka skäl är bättre lämpad att sköta och där dess speciella karaktär kan komma tUl sin rätt. Detta gäller bl. a. i fråga om nya utbildningar på kul­turområdet av det slag som finns nämnda i folkhögskolepropositionen, dvs. utbildning för kullurförmedlande och kulturpedagogiska uppgifter i

Prop. 1977/78:14

106

organisationernas och kommunemas verksamhet. Jag tänker på folkhög­skolornas möjligheter att erbjuda kurser inom vad OMUS kaUar den kompletterande utbildningen. Det finns behov av sådana kurser också inom den övriga delen av kultursektorn.

Jag vill slutligen framhålla att jag för översiktens och sammanhangets skull även kommer att redovisa vissa frågor som det ankommer på rege­ringen eller myndighet som regeringen bestämmer att besluta om. Jag har inte för avsikt att här förorda att mål och riktiinjer för utbildningen av det slag som OMUS föreslår skall fastställas av regering och riksdag. Däremot bör OMUS' förslag, tillsammans med de synpunkter som jag själv har anledning att lägga på frågorna kunna användas som en grund för det fortsatta arbetet med utbUdningens innehåll samt studiernas orga­nisation och pedagogiska uppläggning.

6.2     Högskoleutbildning på musikområdet

6.2.1 Ansvarsområde och mål för utbildningen

OMUS utgår i sin analys av musiklivets situation och dess återverkan på högskoleutbUdningen dels från 1974 års kulturpolitiska beslut, dels från de mål och riktlinjer för högskolan som kom till uttryck i 1975 års riks­dagsbeslut om reformering av högskoleutbUdningen och i det fortsatta utredningsarbete som hade skett då OMUS arbetade med sitt princip­betänkande. Dämiöver redogör kommittén för målen för andra verksam­heter inom skola, folkbildning, rikskonsertverksamhet m. m. som påver­kar UtbUdningens inriktning. OMUS har med dessa utgångspunkter for­mulerat ett övergripande mål för utbildningsområdet som helhet och till detta fogat riktlinjer i 22 punkter (s. 17).

OMUS diskuterar också utförligt de konsekvenser och krav på föränd­ringar som en precisering av mål och ansvarsområde för utbildningen leder till. OMUS anser bl. a. att kraven på pedagogisk förnyelse och på förändringar av inriktning och innehåll i utbildningen är mycket stora. 1 detta sammanhang redogör OMUS också för en rad avvägnings- och planeringsproblem inom musikutbildningens område.

Kommittén tar vidare upp avvägningen mellan bredd och specialisering i musikaliska kunskaper och färdigheter och mellan olika musikformer som var och en har sin konstnärliga och pedagogiska egenart. Vidare be­rörs spänningen mellan å ena sidan kraven på en fast organisation av stu­dierna och å andra sidan utbildningens fria, individuella och konstnärliga karaktär.

En av huvudtankarna bakom OMUS' förslag tUl mål och riktiinjer är att musikutbildningens ansvarsområde bör vidgas till att omfatta alla vä­sentliga repertoarområden som finns företrädda i vårt musikliv. 1 dag är musikutbildningen koncentrerad tUl vissa etablerade musikformer. Den

Prop. 1977/78:14

107

utvidgning av verksamhetsområdet som hittills har skett har gått långsamt eller haft liten omfattning. En viktig del av den pedagogiska diskussion som förs i betänkandet handlar om hur man i utbildningen skall bereda plats för vad OMUS kallar musikens mångfald.

Musikutbildningen måste enligt OMUS få en ökad kreativ inriktning som bl. a. tar sig uttryck i en strävan att stimulera de studerandes eget skapande. Utbildningen bör sträva mot en större öppenhet gentemot olika musikaliska uttrycksmedel och erfarenheter och ge utrymme för en kri­tisk analys och diskussion i musikaUska värderings- och kvalitetsfrågor. Vidare menar OMUS att förståelsen för musikens sociala och kommu­nikativa möjligheter bör utvecklas i utbildningen.

OMUS' förslag till mål och riktlinjer har mötts av en omfattande och ganska splittrad remissopinion. Diskussionen återspeglar oUka intresse­gruppers skilda åsikter om musikutbildningen. Många remissinstanser, både sådana som lägger allmänna synpunkter på frågan, t. ex. skolöver­styrelsen (SÖ), statens kulturråd, landsorganisationen i Sverige (LO), Ar­betarnas bUdningsförbund (ABF) och sådana som företräder olika musi­kaliska intressen t. ex. musikhögskolan i Göteborg, institutet för rikskon­serter, regionmusiken och Sveriges Radio, är positiva tUl förslagen och stryker under OMUS' krav på förnyelse och förändring. Ändra är emeller­tid mer negativa. Det gäller framför allt remissinstanser med speciellt in­tresse för orkestermusikerutbildnlngen, bland dem Konserthusstiftelsen i Stockholm, Operan och Teatrarnas riksförbund samt Musikaliska aka­demien och musikhögskolan i Stockholm. De anser att OMUS' förslag till mål och riktlinjer präglas av för lite hänsyn till konstnärliga synpunk­ter. Den primära uppgiften för den högre musikutbildningen, nämligen att befordra det yrkeskunnande som består i instrumentala och vokala färdigheter på hög nivå, anges enligt deras mening inte tillräckligt klart i de principiella riktlinjerna. Även vissa fackorganisationer inom musik­området, t. ex. FST och Svenska tonkonstnärsförbundet, är kritiska av liknande skäl medan andra, däribland Svenska musikerförbundet, är genomgående positiva.

Enligt min mening är det självklart och jag utgår från att detta också har varit OMUS' avsikt att det främsta målet för musikutbildningen skall vara att ge det yrkeskunnande som är en nödvändig grund för alla de verksamhetsformer eller yrkesroller som utbildningen är avsedd för.

Jag delar OMUS' principiella uppfattning att ansvarsområdet för mu­sikutbildningen bör vidgas. Detta betyder att musikutövare inom alla genrer bör få möjlighet till högskoleutbildning.

En stor del av remissorganens synpunkter på de principiella riktlinjerna och deras praktiska konsekvenser för musikutbildningen handlar, som jag ser det, om olika kvalitetsfrågor. OMUS för här ett kortfattat resonemang som går ut på att man i utbildningen måste undvika ett fixerat kvalitets­begrepp som innebär att vissa musikformer betraktas som mer kvalitets-

Prop. 1977/78:14

108

bärande än andra eller att vissa studiemål, t. ex. solistrollen, ses som mer eftersträvansvärda.

Det är enligt min mening väsentiigt att skilja meUan begreppen musi­kalisk kvalitet och kvalitet i utbildningen. För olika musikahska uttrycks­former eller genrer gäller särskilda kvalitetskriterier i fråga om innehåll och utförande. Det är däremot inte meningsfullt att söka rangordna olika musikaliska genrer efter en gemensam värdeskala.

Kvaliteten i musikutbildning på högskolenivå kan inte enbart mätas efter de instrumentala och vokala prestationer som de studerande kan uppnå, individuellt eller kollektivt. Färdigheterna måste ställas i relation till yrkesrollen. De olika yrkesrollerna på musikområdet ställer krav på utbildningen som inte är jämförbara och de bör därför inte stäUas mot varandra. Detta kan åskådliggöras med följande exempel.

Musiker inom vilken musikalisk tradition de än verkar måste självfallet ha en sådan teknisk skicklighet och en sådan uttrycksförmåga att de kan uppfylla högt ställda kvalitetskrav. Både solister och ensemble­musiker måste emellertid inom eller genom utbildningen också få andra erfarenheter som är relevanta för den kommande yrkesutövningen.

För verksamhet som specialiserad pedagog inom instrumentalundervis­ning ställs självfallet också stora krav på spelteknik och uttrycksförmåga inom olika genrer. Höga krav måste dock för denna grupp ställas på pe­dagogisk skicklighet.

För musiklärare är de pedagogiska kraven ännu starkare. Musikläraren måste kunna lägga upp sin undervisning med utgångspunkt i elevemas situation. Kvaliteten i läramtbildningen består bl. a. i att den ger musik­lärarna en så bred musikalisk allmänbildning med både pedagogiska och ämnesmässiga kunskaper och färdigheter och en så stor social erfarenhet som möjligt.

Det finns således inget entydigt mått på den högre musikutbildningens kvalitet. I stor utsträcknmg är kvaliteten liktydig med hur väl utbildningen förmår att förbereda de studerande för deras kommande yrkesroller.

OMUS har anvisat olika vägar för att göra det möjligt att i utbUdningen uppnå kvalitet i dessa olika avseenden. Jag ansluter mig till OMUS' upp­fattning att det inom utbUdningen måste föras en öppen och kritisk dis­kussion kring frågorna om musikens kvalitet. Jag anser också liksom OMUS att UtbUdningen bör ha en nära anknytning till musiklivet och yrkeslivet. Ätt praktik skall ingå i all musikutbildning och att man måste sträva efter att få praktiken att fungera på det sätt OMUS avser är också enligt min mening en viktig princip- och kvalitetsfråga. Jag återkommer senare till frågan om praktik i utbildningen och kommer i det följande även att på en rad punkter ta upp olika kvalitetsaspekter.

Prop. 1977/78:14

109

6.2.2 Studieorganisation och studietid

OMUS föreslår en studieorganisation för musikutbildningen som i stort sett följer den generella modell som nu gäller inom högskolan enligt den av regeringen den 5 maj 1977 utfärdade högskoleförordningen (1977: 263).

Allmänna utbildningslinjer i högskolan inrättas på grundval av riks­dagsbeslut. Därvid anges linjens omfattoing oeh allmänna inriktning. Den centrala högskolemyndigheten för utbildningen ifråga fastställer en ut­bildningsplan, som anger bl. a. syftet med utbildningen och dess huvud­sakliga innehåll samt eventuella särskilda behörighetskrav för tillträde till denna. Vid varje läroanstalt som anordnar en linje skall fastställas en lokal plan som anger de kurser och andra utbildningsmoment som anordnas och de övriga föreskrifter som behövs. För varje kurs som ingår i utbild­ningslinjen skall vidare lokalt fastställas en kursplan som anger bl. a. kur­sens benämning och poängtal, dess syfte och huvudsakliga innehåll samt de särskilda förkunskapskraven för tiUträde till kursen. Vid sidan av de allmänna utbildningslinjerna finns lokala och individuella utbildningslin­jer, påbyggnadslinjer samt enstaka kurser.

Ett av syftena med att reformera musikutbildningen är att inordna ut­bildningen i högskolans studieorganisation. Med hänsyn tUl dess uppbygg­nad finns det inte anledning att här redovisa oeh ta ställning till alla de detalj förslag som principbetänkandet eller remissyttrandena innehåller beträffande bl. a. utbUdningens innehåll och metodik. Jag kommer därför att begränsa mig tiU de principiella frågor som jag anser det nödvändigt att riksdagen tar ställning till för att arbetet skall kunna föras vidare. De förslag i övrigt som finns i betänkandet och remissyttrandena är ett värde­fullt material som bör komma till användning då högskolemyndigheterna planerar utbOdningen.

OMUS har gjort en analys av olika yrkesroller i musiklivet och använt denna som gmnd för sitt studieorganisatoriska förslag. Det innebär en indelning av utbUdningen på i första hand tre allmänna utbildningslinjer: musiklärarlinjen, musikerlinjen och kyrkomusikerUnjen. För egen del ansluter jag mig till en sådan indelning. Jag återkommer senare till för­slaget om en ny variant av kulturkommunikationslinjen på musikområdet.

Den diskussion som OMUS för om yrkesrollernas olika krav på utbild­ning och deras konsekvenser i fråga om utbildningslinjernas konstruktion bör också kunna godtas som en principiell riktlinje för det fortsatta arbe­tet. Utbildningslinjerna bör således byggas upp så att de kan utnyttjas så långt det är möjligt och lämpligt i enlighet med de studerandes för­utsättnmgar och intressen och avspegla det faktum att gränserna mellan olika yrkesroller i praktiken är flytande. Linjerna bör på det sätt OMUS föreslår byggas upp med en för alla gemensam basutbUdning, följd av fördjupningsutbUdning och tUlvalskurser. I fråga om basutbildningens omfattning och innehåll har kommitténs förslag godtagits av de allra flesta remissinstanser.

Prop. 1977/78:14

110

Innan jag går in på de enskilda utbildningslinjerna skall jag ta upp några frågor av mer generell natur.

OMUS föreslår att det inom musikutbildningen skall kunna erbjudas utbildning inom alla väsentliga musikgenrer eller för att använda OMUS' beteckning repertoarområden som finns företrädda i vårt mu­sikliv. Detta betyder att blivande musiklärare i sin breda musikaliska ut­bildning skall ha denna möjlighet och att det också skall ingå i ansvars­området för utbildningsenheterna att utbilda musiker inom olika reper­toarområden. Därmed får också den framtida musikutbildningen del i ansvaret för nyskapandet och den konstnärUga förnyelsen även inom de musikformer som hittUls inte tUlräckligt har uppmärksammats på utbild­ningssidan. Jag biträder OMUS' förslag i dessa frågor.

En annan viktig generell fråga gäller möjligheterna till praktik i utbUd­ningen. 1 sina principiella delar är det förslag OMUS för fram inget nytt. Praktik i utbildningen förekommer redan, främst i musiklärarutbild­ningen, men även om än i liten omfattning inom den nuvarande musiker­utbildningen. Ett exempel på detta är den praktikverksamhet för orkester­musiker, främst på stråkinstrument, som anordnas på initiativ av Svenska artisters och musikers intresseorganisation (SAMI) med bidrag av stats­medel. Ändra exempel är praktik i form av projekt som anordnas av insti­tutet för rikskonserter. Den praktik som erbjuds är emellertid inte syste­matiskt organiserad och inte heller tillgänglig för alla. 1 princip biträder jag OMUS' förslag om ett system med varvad praktik och teori men anser att detta både av pedagogiska och ekonomiska skäl samt med hänsyn tUl de uppfattningar som kommit tUl uttryck i remissopinionen måste prövas och utvecklas fortlöpande i takt med de erfarenheter som görs. Praktik­formerna och praktikorganisationen inom den högre musikutbildningen får med andra ord utformas närmare i det fortsatta planeringsarbetet. Av allt att döma kräver därvid frågan om var ansvaret för praktiken inom musiklärarlinjen skall ligga särskild omtanke. Jag anser det ange­läget att detta arbete bedrivs skyndsamt.

Inom musiklärarlinjen har OMUS fört samman utbildning för alla lä­rarfunktioner. I den ingår således utbildning av lärare i musik för grund­skola och gymnasieskola samt för kommunal musikskola Uksom utbild­ning av ledare eller lärare för musikverksamhet i form av studiecirklar, annan fri gruppverksamhet m. m. Utbildningen skall enUgt förslaget fun­gera så att den ger kompetens för uppgifter inom flera av dessa verksam­hetsformer. Kommittén, som räknar med att det skall bli möjligt i fram­tiden att inom ramen för en och samma lärartjänst ha uppgifter inom olika verksamhetsformer, föreslår beteckningen kombinationslärare för dessa lärare. Inom musiklärarlinjen skall även utbildas lärare som kombi­nerar undervisning i musik med annat ämne, s. k. tvåämneslärare. OMUS föreslår att denna utbildning, som har bedrivits som en försöksverksamhet sedan år 1971, skall ingå som en reguljär variant av musiklärarlinjen.

Prop. 1977/78:14

111

Kommittén räknar vidare med att instrumental- och ensemblelärare samt sång- och rytmiklärare skaU utbildas vid denna linje. Denna typ av lärare ersätter de musikpedagoger, musikinstmktörer och rytmikpedagoger som nu UtbUdas på olika skolor.

Remissopinionen är välvilligt inställd till den föreslagna musiklärarlin­jen. I flera remissyttranden t. ex. från SÖ, universitets- och högskole­ämbetet (UHÄ), Svenska kommunförbundet och Tjänstemännens central­organisation (TCO) framhåUs att den föreslagna utbildningen bör kunna förbättra det svåra läge som musikundervisningen i skolan, framför allt på grundskolans högstadium, länge har befunnit sig i. Det finns också ett starkt intresse för OMUS' tanke på en samordning av olika musikaktivi­teter inom och utanför skolan. En sådan samordning skuUe inte bara gynna barn och ungdom i skolåldern utan också betyda mycket för de vuxna och för musiklivet i allmänhet. Även företrädare för folkbUd-ningens intressen är positiva till denna tanke. De anser dock att högskole­utbildningen i första hand kan svara för behovet av utbUdning för skola och kommunal musikskola. Så bör t. ex. studieförbundens möjlighet att komplettera högskoleutbildningen med egen utbildning av cirkelledare finnas kvar.

Jag anser att det är angeläget att förslaget genomförs i enlighet med OMUS' intentioner. Ett av villkoren är att det finns möjlighet att ändra den nuvarande tjänsteorganisationen på musiklärarområdet. OMUS har i sitt förslag utgått från att nuvarande system kan ändras men har inte närmare angett hur. Centralorganisationen SÄCO/SR oeh Musiklärarnas riksförening anser dock att de nya tjänsteorganisatoriska principema bor­de vara klarlagda innan beslut fattas i utbildningsfrågan.

För egen del är jag övertygad om att förändringen mot breddade tjänst-göringsmöjUgheter kan innebära fördelar också för musiklärarna. En av anledningarna tUl den svåra musiklärarbristen i det allmänna skolväsendet är att många utexaminerade musiklärare har sökt sig bort från skolan till uppgifter inom kommunal musikskola eUer i annan frivilUg verksamhet. Det bör alltså hos lärarna finnas ett intresse för att bredda sina tjänst-göringsmöj ligheter.

Enligt min uppfattning är det därför angeläget att söka förändra tjänste­organisationen på musiklärarområdet så att utnyttjandet av lärarkrafter kan samordnas bättre. För skolans del bör en förändring i denna riktning kunna bli av stor betydelse.

Med anledning av riksdagsbeslutet år 1976 om skolans inre arbete (prop. 1975/76: 39, UbU 1975/76: 30, rskr 1975/76: 329) pågår f. n. överiägg­ningar mellan Svenska kommunförbundet oeh företrädare för utbildnings­departementet i frågor som bl. a. rör möjlighetema att kombinera tjänst­göring i skola och kommunal musikskola. Enligt vad jag har inhämtat är intresset för en lösning av dessa frågor stort på den kommunala sidan. Statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] avser att återkomma till regeringen i deima fråga när

Prop. 1977/78:14

112

överläggningarna med kommunförbundet och berörda personalorganisa­tioner har lett tUl resuhat. Då finns också bättre möjligheter att bedöma förutsättningarna för att vidga det gemensamma utnyttjandet av lärar­krafter till fler områden än enbart skolan och den kommunala musik­skolan.

1 övrigt vill jag här endast ta upp ytterligare ett par frågor.

I likhet med OMUS anser jag det angeläget att rytmiklärarutbUdning kan anordnas inom musiklärarlinjen. Hur detta skall ske får prövas i den fortsatta planeringen av utbUdningen på linjen. De konsekvenser som för­slaget medför för den nu pågående rytmiklärarutbUdningen kommer jag i det följande att beröra i avsnittet om organisatoriska frågor.

OMUS föreslår att det inom lärarlinjen skall finnas en alternativ för­djupningsutbildning som skall vara inriktad enbart på musikundervisning i gymnasieskolan och frivillig musikverksamhet på motsvarande nivå. Detta förslag har kritiserats i remissvaren eftersom utbildningen anses ge en alltför smal behörighet. Jag anser för min del att ett sådant studiealter­nativ inte behövs. En fördjupningsutbildning med inriktning på de arbets­fält som omfattar grundskolan och motsvarande frivillig musikverksamhet är däremot motiverad med hänsyn till omfattningen.

Jag biträder OMUS' förslag om tvåämnesutbildning. Den nuvarande försöksverksamheten med utbUdning av lärare i musik och annat ämne bör således i samband med reformen inordnas i musiklärarlinjen. Flera remissinstanser anser att tvåämnesutbildningens allmänna struktur, sam­ordningen med annan lärarutbildning och mellan musikämnet och det andra ämnet i utbildningen är frågor som OMUS inte har penetrerat till­räckligt. De problem som återstår bör enligt min mening kunna klarläggas i det fortsatta planeringsarbetet.

Jag vill i detta sammanhang anmäla att det inom utbildningsdeparte­mentet pågår arbete med fastare reglering av tjänster som lärare i musik och annat ämne.

Ingen av remissinstanserna har invänt mot förslaget om musiklärarlin­jens omfattning, dvs. 160 poäng eller fyra år. Förslaget överensstämmer i stort med riktlinjerna i 1970 års riksdagsbeslut. Jag förordar att förslaget godtas.

Som jag redan har nämnt är inställningen bland remissinstanserna till den föreslagna musikerlinjen avvaktande eller mer kritisk än när det gäl­ler lärarlinjen. Detta kan i och för sig vara förståeligt. OMUS har här inte gett så fasta gemensamma ramar i sina förslag, eftersom musikemtbUd­ningen mer än musiklärarutbildning bör präglas av fri konstnärlig utveck­ling. När det gäller musiklärarutbildningen, har OMUS redan i princip­betänkandet kunnat ta upp och i detalj klarlägga ett antal frågor som för musikemtbUdningens del har skjutits till en senare fas i planeringsarbetet.

OMUS föreslår att den framtida utbildningen på musikerlinjen skall ge de studerande möjlighet att förena yrkesroller som instrumentalist eller

Prop. 1977/78:14

113

sångare, arrangör, komponist och ensembleledare. Inslag av skapande verksamhet är därför centrala moment i den föreslagna utbildningen. 1 likhet med många remissinstanser anser jag att principen rymmer flera problem som bör analyseras. Jag är beredd att tillstyrka denna princip. Dock får den inte leda till att utbildningen för de traditionella musiker­rollerna, orkestermusiker, dirigent och tonsättare, eftersatts. Hithörande problem bör ytterligare uppmärksammas i det fortsatta planeringsarbetet. Den sakkunskap som finns inom oeh i anslutning tiU utbildningen, hos lärare och studerande och hos företrädare för yrkeslivet måste få påverka utformningen av utbUdningen. Motsvarande arbetssätt gäUer i princip för all UtbUdning i den reformerade högskolan. Jag fömtsätter därför att exempelvis kraven på individuell specialisering kommer att kunna till­godoses inom ramen för den nya högskolans studieordning.

Även frågan om utbildningen av korister bör enligt min mening prövas grundligare än vad OMUS gör i principbetänkandet.

Jag kan i övrigt biträda förslaget om musikerlinjens allmänna struktur. Detta innebär att jag godtar en viss gemensam basutbUdning med den in­riktning som OMUS anger. Likaledes biträder jag förslaget att det inom linjen skall finnas möjlighet till pedagogisk utbildning av olika slag.

OMUS' förslag om att musikerlinjen skall omfatta 160 poäng eller fyra år har fått ett blandat mottagande av remissinstanserna. Många av dem som företräder symfoniorkestrarnas och orkesterutbildningens intressen anser att den nuvarande musikaliska färdighetsnivån hos de utbildade ris­kerar att sänkas om inte studietiden förlängs eller delar av basutbildningen och praktiken läggs utanför den angivna ramen.

För egen del vill jag framhålla följande. Det är angeläget att utrymmet för individuella och kollektiva praktiskt-musikaliska studier inte minskar. Samtidigt anser jag att det av pedagogiska skäl, liksom av kvalitetsskäl, ligger ett värde i den breddning av utbildningen som OMUS föreslår. Den delen av förslaget har också fått starkt stöd av remissopinionen.

Mot denna bakgmnd förordar jag att omfattningen av den grundläg­gande musikemtbUdningen bestäms till 160 poäng. Jag vill samtidigt er­inra om att UHÄ enligt högskoleförordningen har möjlighet att inom ramen för tillgängUga resurser faststäUa alternativ inom utbildnuigslinje som kan vara såväl kortare som längre än det angivna poängtalet. Den angivna omfattningen av musikerlinjen bör därför betraktas som en ge­nomsnittstid. Jag fömtsätter således att behovet av differentierad studietid inom musikerlinjen kan tiUgodoses.

OMUS utgår i sitt förslag från att det inom musikerlinjen skall finnas utrymme för en rad andra utbildnmgsformer än gmndläggande musiker­utbildning av mer traditionellt slag. Bl. a. räknar OMUS med att en stor del av utbildningen av musiker i andra genrer än de redan etablerade, i varje fall under ett övergångsskede, kommer att ha karaktär av komplet­terande utbildning och att denna nya utbildning i allmänhet inte kommer

8    Riksdagen 1977/78.1 saml. Nr 14

Prop. 1977/78:14

114

att vara lika omfattande som den traditionella musikerutbildningen. OMUS har återkommit till dessa frågor i betänkandet om dimensionering oeh lokaUsering och föreslår där särskilda kurser, som OMUS kallar Unje-anknutna, för de nya utbildningsformerna, både inom musiker- och mu-siklärarlinjema. Jag tiUstyrker att sådana särskilda kurser får ingå i utbild­ningssystemet på det sätt OMUS föreslår.

Kyrkomusikerlinjen, som inrättades år 1972 i en av de första etappema i arbetet med att reformera musikutbildningen, bör enligt OMUS kunna fungera i oförändrat skick. Med anledning av de synpunkter som har framförts i vissa remissyttranden anser jag dock att det i det fortsatta planeringsarbetet bör undersökas om kyrkomusikerlinjen på olika punk­ter behöver förändras oeh anpassas tUl systemet för övriga utbildnings­linjer på musikområdet.

I likhet med OMUS och en rad remissinstanser anser jag att de nya möjligheter som högskolan kan erbjuda att kombinera musikutbildning med annan utbildning bör uppmärksammas i det fortsatta arbetet med att utveckla högskoleutbildningen. Det konkreta förslag som OMUS för fram gäller en särskild variant på musikområdet av kulturkommunikationslin­jen. Förslaget, som diskuteras utförligt i remissyttrandena från företrä­dare för både högskolan oeh folkbildningen, är emellertid enUgt min me­ning ännu inte färdigt för ett ställningstagande. Det bör bearbetas ytter­ligare inom ramen för den fortsatta planeringen av musikutbildningen på såväl central som lokal nivå inom högskoleorganisationen. Därvid bör beaktas att folkhögskolan har goda möjligheter att anordna en utbUdning av det slag som OMUS förordar skall finnas inom högskolans kulturkom­munikationslinje.

Samtidigt som jag delar OMUS' uppfattning att den gmndläggande pianostämmamtbildningen bör förläggas till gymnasieskolan anser jag i likhet med ett flertal remissinstanser att OMUS sannolikt underskattat behovet av utbildning för olika musiktekniska yrken. Även frågan om sådan utbildning skall anordnas inom högskolan bör prövas ytterUgare, i första hand i anslutning tiU den fortsatta planeringen av musikutbild­ningen såväl på gymnasial som eftergymnasial nivå.

Jag förordar således att den av riksdagen vid 1976/77 års riksmöte in­rättade musiklärarlinjen och kyrkomusikerUnjen reformeras i enUghet med de riktlinjer jag nyss har angivit. Vidare förordar jag att den nuva­rande musiklinjen ersätts av musikerUnjen med en omfattning av 160 poäng.

OMUS har vidare föreslagit att tUl musiker- och musiklärarlinjema skall kunna knytas påbyggnadsutbildning. Deltagama i sådan utbildning förutsätts i allmänhet ha genomgått grundutbildning inom någon av dessa linjer. I en fri konstnärlig utbUding är det enligt kommittén nödvändigt att yrkesverksamhet, t. ex. som komponist eller jazzmusiker, vid ansökan till påbyggnadsutbildning får väga lika tungt som en formell gmndutbild­ning. Jag biträder OMUS' förslag.

Prop. 1977/78:14

115

6.2.3 Pedagogiska frågor

OMUS ansluter sig i betänkandet till det pedagogiska synsätt som under senare år alltmer kommit att prägla en rad utredningar inom utbildnings­området. Som exempel kan nämnas bamstugeutredningens (S 1969: 31) betänkande (1975: 67) Utbildning i samspel och folkhögskoleutredningens (U 1972: 08) betänkande (1976: 16) Folkhögskolan. Förslag på gmnd av betänkandena har varit föremål för riksdagsbehandling vid 1976/77 års riksmöte. Vidare kan nämnas 1974 års läramtbildningsutredning (U 1974: 04) (LUT 74) som i olika skrifter har redovisat sin syn på lärarrollen och lärarutbildningens utformning.

De pedagogiska och metodiska frågorna är enligt min mening av lika stor vikt för det fortsatta reformarbetet inom musikutbildningen som de studieorganisatoriska principema. Jag skall här ta upp några sådana frå­gor som jag anser vara specieUt betydelsefulla.

Jag delar uppfattningen att musikutbildningens innehåll och pedagogik bör få vad OMUS kallar en kreativ inriktning. OMUS visar på flera stäUen i betänkandet att det finns starka skäl för att musikutbUdningen på ett an­nat sätt än hittills bör vara med om att utveckla det musikaUska skapandet i vid mening. Enligt min mening är det viktigt att utvecklingen går i denna riktning. För detta krävs bl. a. att stödet tiU det musikpedagogiska utveck­lingsarbetet särskilt uppmärksammas.

I allmänhet bör den pedagogiska planeringen inriktas på att de stude­rande själva på ett mer medvetet sätt än hittiUs får vara med och bedöma sina möjligheter och sitt studiemål. De studerandes förmåga att själva skapa musik bör uppmuntras.

Kreativa moment av detta slag, som utgår från de studerandes egen förmåga, måste också påverka relationerna mellan lärare och studerande i UtbUdningen liksom överhuvudtaget möjUgheterna för de studerande att påverka utbildningens inriktning oeh innehåU.

När det gäller utbildning inom sådana musikformer eUer genrer som hittills inte varit allmänt företrädda inom musikutbUdningen bör det be­tonas att undervisningen bör ske i de pedagogiska former som passar varje genres egenart oeh villkor.

Inom musikläramtbildningen finns problem som är genereUa för aU lärarutbildning, nämligen sambandet mellan ämnesstudier, pedagogik, metodik och praktik. MusiklärarutbUdningen, i varje faU utbildningen av ettämneslärare, har hittills i större utsträckning än kanske någon annan läramtbildning bedrivits utan direkta kontakter med läraratbUdningen i övrigt. Liksom OMUS anser jag att denna isolering av musikläramtbild­ningen är olycklig. En huvuduppgift i den fortsatta planeringen av utbild­ningen bör vara att se till att samordningen med annan lärarutbildning utvecklas så långt det är lämpUgt och möjUgt från pedagogisk och prak­tisk synpunkt. Den indelning i högskoleenheter som gäller fr. o. m. den 1 juU 1977 bör underlätta en sådan samordning.

Prop. 1977/78:14

116

En annan viktig pedagogisk princip är att musiklärarutbildningen bör ge alla musiklärare en helhetssyn på de olika musikaliska utvecklingssta­dier som både barn och vuxna genomgår. Det är således viktigt att de musiklärare som arbetar på exempelvis grundskolans högstadium eller i gymnasieskolan konkret har lärt känna metoder och iimehåU i musik­undervisningen på tidigare stadier och därmed även har tillägnat sig den attityd till musik och musikaliskt skapande som är nödvändig på nybörjar­stadiet, dvs. vid barnens första möte med musiken.

När det gäller utbUdningen som helhet anser jag det angeläget att de idéer som OMUS har om ett problemorienterat innehåll och ett integrerat, projektorganiserat arbetssätt i undervisningen ytterligare bearbetas. Jag utgår från att olika synpunkter på möjligheterna att koncentrera arbetet genom att samla det i projekt och föra samman ämnen i ämnesblock dis­kuteras och konkretiseras under arbetet med utbildnings- och kursplaner för de nya utbildningslinjerna.

6.2.4 Antagning, betyg m. m.

1 beslut den 30 december 1976 föreskrev regeringen att en särskild pröv­ning skulle göras av vUlkoren för behörighet, urval och antagning till hög­skoleutbildningen på kulturområdet, däribland utbildningen av lärare i musik, teckning och slöjd.

Resultatet av arbetet redovisas under hösten 1977 varefter ärendet kom­mer att beredas inom regeringskansliet. T. v. gäller de allmänna bestäm­melserna i högskoleförordningen om behörighet, inval och antagning.

OMUS har i avvaktan på ett generellt stäUningstagande till frågan om betyg i högskoleutbildningen redovisat sin uppfattning om huruvida det är lämpligt och praktiskt genomförbart att använda andra bedömnings­metoder än graderade betyg i musikutbUdningen. Kommittén har därvid kommit fram till att några graderade betyg inte bör ges på musikerlinjen.

Jag har förståelse för utredningens åsikt att det arbetssätt som har för­ordats för utbildningarna på musikområdet försvåras av de graderade be­tygen. Enligt högskoleförordningen ankommer det emellertid på den myn­dighet som fastställer utbildningsplanen för en linje att ange vilket betygs­system som skaU tUlämpas inom linjen. Enligt vad jag i dessa frågor an­förde i propositionen om utbildning och forskning i högskolan skall myn­digheten därvid bl. a. beakta den betygspraxis som har utvecklats inom UtbUdningen samt den inställning till betygen som har visats av berörda parter, bl. a. lärare, studerande oeh fackliga organisationer.

Frågan om betyg på musiklärarlinjen kan dock inte bedömas isolerat från motsvarande fråga i annan läramtbildning. LUT 74 har den 22 juni 1977 inkommit med förslag till betygssättning i lärarutbildning och merit­värdering vid tUlsättning av tjänst i skolväsendet. Förslaget bereds f. n. inom regeringskansliet.

I den fortsatta planeringen av musikutbildningen bör ingå att vidare

Prop. 1977/78:14

117

bearbeta det förslag som OMUS för fram om individuella s. k. utbildnings-beskrivningar.

6.2.5 Dimensionering och lokalisering

OMUS har i ett särskilt betänkande i september detta år avgivit för­slag till dimensionering och lokalisering av högre musikutbildning (DsU 1977: 15). Underlaget till förslaget har av kommittén sänts ut på remiss till ett 25-tal myndigheter och organisationer. Förslaget skiljer sig på väsentliga punkter från dimensioneringsförslagen i principbetänkandet.

Liksom i principbetänkandet framhåller OMUS den svåra bristen på behöriga lärare för det aUmänna skolväsendet. Vårterminen 1977 besattes således 93 procent av vakanta tjänster med ej behöriga lärare. Våren 1976 var motsvarande andel 86 procent.

Vid lokaliseringen av musikläramtbildningen räknar OMUS med att lärare skall utbildas i Stockholm, Göteborg och Malmö samt i Piteå, Ar­vika och Örebro. En del av utbildningen i Stockholm skall avse den ryt­miklärarutbildning som f. n. bedrivs vid Svenska Dalcroze-seminariet. Även i Göteborg och Malmö skall utbUdning i rytmik ingå som ett alter­nativ i musiklärarutbildningen. Utbildning av lärare i musik och annat ämne skall enligt förslaget bedrivas förutom i Stockholm, Göteborg, Malmö och Piteå även i Linköping.

OMUS föreslår att musiklärarlinjen i utbyggt skick skall omfatta 816 årsstudieplatser i ettämnesutbildning och 192 platser i tvåämnesutbildning.

De av OMUS föreslagna principerna för dimensionering och lokalise­ring av musiklärarlinjen har mötts av en positiv remissopinion.

Även för musikerlinjen anger OMUS en totaldimensionering. Kommit­tén förutsätter att fördelningen av utbildningsplatserna på orkesterinstru­ment, insimment som piano och gitarr, sång och komposition m. m. får avgöras på lokal nivå. OMUS föreslår sammanlagt 424 årsstudieplatser, fördelade på 184 i Stockholm och 120 vardera i Göteborg och Malmö.

Nästan alla remissinstanser som har yttrat sig över dimensioneringen anser liksom OMUS att musikerutbildning bör bedrivas på endast tre orter och att utbildningskapaciteten i högre grad än nu bör anpassas tiU arbetsmarknadens behov.

I de föreslagna särskilda linjerna, som OMUS kallar linjeanknutna före­slår OMUS 40 årsstudieplatser vid musikerlinje och 90 platser vid musik­ lärarlinje.

Kommittén har vidare föreslagit sammanlagt 150 årsstudieplatser i på­byggnadsutbildning, varav 60 platser inom sektorn för kultur- oeh infor­mationsyrken och 90 inom sektorn för utbildning för undervisningsyrken.

OMUS har genomfört en undersöknmg av musiklivets behov av utbU­dade. Den ger underlag för en bedömning av utbUdningens dimensione­ring och lokalisering. Kommitténs arbete i detta avseende har också lett till en bred enighet bland remissinstanserna. Även jag anser att OMUS'

9    Riksdagen 1977/78.1 saml. Nr 14

Prop. 1977/78:14

118

förslag om dimensionering av utbildningen, tröts de tekniska brister som OMUS själv har framhållit, är väl avvägt och bör ligga tUl grund för den fortsatta planeringen. 1 likhet med vad som gäller för högskolan i övrigt får takten för genomförandet av OMUS' dimensioneringsförslag prövas i det årliga budgetarbetet.

När det gäller musiklärarlinjen förordar jag att denna anordnas i Stock­holm, där även utbildningen vid Svenska Dalcroze-seminariet bör ingå, Göteborg och Malmö samt i Arvika, Piteå och Örebro. Jag återkommer till frågan om villkoren för att anordna musiklärarlinje på de orter där det nu finns musikpedagogisk utbildning vid folkhögskola eller vid andra skolor som inte har statlig huvudman.

Jag anser således att det f. n. inte är aktueUt att förlägga musiklärarut­bildning tUl ytterligare en ort. Jag avser att vid min behandhng av den kompletterande utbildningen på musikområdet ta upp de insatser på främst musiklärarområdet som krävs utöver den förordade reguljära ut­bildningen.

Musikerlinjen bör anordnas endast i Stockholm, Göteborg och Malmö. Enligt min mening är en ytterligare spridning av musikerutbildning ute­sluten. Redan vid en fördelning av utbildningen på de nuvarande tre or­terna uppstår svårigheter. De rör avvägningen mellan å ena sidan en nå­gorlunda realistisk bedömning av arbetsmarknadens behov och de stude­randes möjligheter att få adekvat sysselsättning och å andra sidan de krav på kvalitet i utbildningen som den musikaUska sakkunskapen ställer. Svå­righeterna gäller framför allt orkestermusikerutbildningen i vUken det behövs tillräckligt många studerande för att alla orkesterinstrument skall bli representerade. Vidare är orkestermusikerutbildningen beroende av att de studerande på orkesterinstrumenten är så många att de i varje fall i de högre årskurserna ges möjlighet tUl kontinuerlig övning i större ensemble. På denna sista punkt är den musikaliska sakkunskapen inte enig, delvis beroende på att man på olika orter har olika erfarenheter från sin hittills­varande musikerutbildning.

Enligt min mening är det naturligt att de olika musikhögskolorna, med hänsyn till sina skilda förutsättnmgar, har utvecklat olika arbetsformer och metoder i orkestermusikutbildningen. De har också var och en från sina utgångspunkter varit framgångsrika i detta arbete. Den fördelning av utbildningsplatser i orkestermusikemtbildning som OMUS föreslår är också från de utgångspunkter jag här nämnt enUgt min mening i huvudsak väl avvägd.

6.2.6 Organisatoriska och ekonomiska frågor

Riksdagen har vid 1976/77 års riksmöte tagit ställning till indelningen i högskoleenheter. 1 enlighet med beslutet har de förutvarande musikhög­skolorna i Göteborg och Malmö tUlsammans med andrå enheter bUdat universiteten i Göteborg och[REDACTED_EFTERNAMN]. UHÄ har i uppdrag att lämna förslag

Prop. 1977/78:14

119

om den institutioneUa organisationen för de konstnärliga utbildningarna i Stockholm, bland dem musikhögskolan. Uppdraget beräknas bli slutfört under november månad innevarande år.

För de tidigare musikhögskolorna i Göteborg och Malmö har således en omorganisation skett den 1 juli i år. Studieorganisationen har föränd­rats genom att provisoriska linjer har inrättats för dessa enheters nuva­rande utbildning. Den särskUda ämnesutbildningen i musik (SÄMUS) som anordnas i Göteborg och Malmö liksom i Piteå skaU fortfarande, till dess beslut har fattats på grundval av OMUS' förslag, bedrivas som en försöksverksamhet med en särskild organisation. För musikhögskolan i Stockholm betyder beslutet att omorganisationen skjuts upp till budgetåret 1978/79.

Som jag redan har nämnt föreslår OMUS att musiklärarlinjen skall an­ordnas i Arvika, Piteå och Örebro och där ersätter den musikpedagogiska utbildningen vid FolkUga musikskolan Ingesund, Framnäs folkhögskola och Örebro musikpedagogiska institut.

De båda förstnämnda skolorna är f. n. folkhögskolor. Den nuvarande musikaliska yrkesutbildningen vid dessa skolor får inom det nuvarande statsbidraget tUl folkhögskolan stöd enligt särskilda bestämmelser som innebär statsbidrag för en lärartäthet av 8,0 lärartimmar per elevvecka. Folkhögskoleutredningen föreslår i sitt remissyttrande över OMUS' för­slag och i sitt slutbetänkande att yrkesutbildningen vid de båda skoloma, i samband med att musiklärarlinjen inrättas, organisatoriskt förs ut ur folkhögskolans ram. De allmänna musiklinjer som finns vid de båda sko­lorna och som tillhör den förberedande utbildningen bör emellertid enligt folkhögskoleutredningen även i fortsättningen vara folkhögskoleutbild­ning. De båda skoloma och deras huvudmän har i sina remissyttranden över OMUS' betänkande också utgått från att högskoleutbildningen inte längre bör vara en del av folkhögskolan men att de allmänna musiklinjerna bör ligga kvar. Huvudmannen för Framnäs folkhögskola föreslår att hög­skoleutbUdningen blir statlig, medan Värmlands läns landsting, som är huvudman för Folkliga musikskolan Ingesund, förordar ett fortsatt kom­munalt huvudmannaskap.

Huvudmän för Örebro musikpedagogiska institut är Örebro kommun oeh Örebro läns landsting som helt svarar för kostnaderna för institutets verksamhet. Från huvudmännens sida förordas att utbildningen, när mu­siklärarlinjen kommer till stånd i Örebro, får statlig huvudman.

Svenska Dalcroze-seminariet, som har en stiftelse som huvudman, har i sitt remissyttrande accepterat att utbUdningen vid seminariet på vissa angivna villkor inordnas i musiklärarlinjen, i första hand i Stockholm. I samband därmed bör utbildningen enligt seminariet få statiig huvudman.

För egen del anser jag att musiklärarlinje bör anordnas vid de berörda folkhögskolorna. De organisatoriska formema för denna utbildning får prövas i förhandlingar med respektive huvudmän.

Prop. 1977/78:14

120

Den rytmiklärarutbildning som bedrivs vid Svenska Dalcroze-semina­riet bör inordnas i musiklärarlinjen i Stockholm. Även i detta fall fordras förhandlingar mellan staten och huvudmannen för seminariet. Förhand­lingarna med huvudmännen för Folkliga musikskolan Ingesund, Framnäs folkhögskola och Svenska Dalcroze-seminariet bör bedrivas med sikte på att omorganisationen skall kunna träda i kraft den 1 juli 1978. Jag för­ordar vidare att musiklärarutbUdning förläggs också tiU Örebro. En fömt­sättning är därvid att en överenskommelse om de ekonomiska villkoren härför kan träffas med huvudmännen för Örebro musikpedagogiska insti­tut. Det bör få ankomma på regeringen att besluta om hur var oeh en av de fyra nu nämnda musiklärarlinjerna organisatoriskt skall inordnas i viss utbildningsform. Som jag nyss angav kommer frågan härom att behandlas vid förhandlingarna med huvudmännen. Jag avser dock att föreslå rege­ringen att återkomma till riksdagen om organisationen av någon av utbild­ningslinjerna skulle kräva lösningar som i mera väsentliga avseenden av­viker från vad som eljest gäller inom högskolan.

OMUS behandlar också vissa andra utbildningar på musikområdet bl. a. den som f. n. bedrivs av två skolor med anknytning till studieförbund, nämligen dels Stockholms musikpedagogiska institut, som är knutet till Studieförbundet Vuxenskolan, dels ÄBF:s folkUga musikskola i Mo­tala. Det berörs inte i OMUS' direktiv. OMUS menar emellertid att det inte går att bortse från dessa skolor i det fortsatta reformarbetet eftersom deras utbildning i viss mån är en parallell tUl den lärarutbildning som den StatUga högskolan enligt förslaget skall svara för. OMUS anser därför att frågan om skolornas anknytning till högskolan bör prövas i samband med kommitténs övriga förslag. Båda skoloma är exempel på möjligheterna att inom studieförbunden ta intressanta initiativ och göra experiment som hela tiden kan förnyas och förändras. Stockholms musikpedagogiska insti­tut ger genom sin verksamhet vad OMUS ser som ett åskådningsexempel på hur en kompletterande utbildning i framtidens högskola bör bedrivas. Ätt utbildningen har tiUkommit kan, menar OMUS, delvis ses som en följd av att den hittiUsvarande högskoleutbildningen i musik inte har kun­nat möta utbildningsbehovet på området.

Med hänsyn tiU de båda skolornas anknytning till studieförbund anser OMUS att frågan om deras framtida ställning i första hand bör hänskju­tas till folkbUdningsutredningen. Frågan tas upp i folkbUdningsutred-ningens yttrande i vUket utredningen framför sin uppfattning att studie­förbunden även i fortsättningen bör ha möjligheter att svara för viss egen utbildning på musikområdet. Utredningen kommer att pröva frågan om verksamheten vid Stockholms musikpedagogiska institut och ABF:s folk­liga musikskola i Motala utifrån en sådan grundsyn. Först i ett senare skede kan utredningen ta ställning tUl förslaget att eventuellt anknyta vissa delar av skolornas verksamhet tUl högskolan.

För egen del anser jag att den av folkbildningsutredningen föreslagna

Prop. 1977/78:14

12i

proceduren bör följas.

OMUS anser att ett viktigt inslag i en reform av musikutbUdnmgen är en ny tjänsteorganisation. 1 principbetänkandet anger OMUS några av de principer på vilka en tjänsteorganisation bör byggas upp och som bör ligga till grund för en detaljutformning av denna. För lärartjänster bör enligt OMUS gälla principen att lärarresurserna skall kunna användas så fritt som möjligt. För att förverkliga detta föreslås bl. a. att lärartjänst skall kunna omfatta annat än direkt undervisning, nya regler för fördel­ning av lärarnas arbetstid, möjlighet att dela lärartjänst meUan olika läro­anstalter m. m. Vidare ingår i förslaget att lärare i sin tjänst skaU kunna kombinera arbete inom utbildningen med yrkesverksamhet utanför skol­väsendet. OMUS anser också att vissa nya funktioner måste beaktas i tjänsteorganisationen, bl. a. yrkes- och studievägledning samt praktik- och kursverksamhet. Den pedagogisk-administrativa ledningen bör förstärkas.

Jag vill erinra om att regeringen nyligen har beslutat att tjänsteorganisa­tionen för lärare i högskolan skall utredas. 1 direktiven för lärartjänstut­redningen (U 1977: 04) berörs flertalet av de principiella förändringar som OMUS genom sitt förslag vill åstadkomma för musikutbildningen. Det gäller således frågor som bör prövas för högskolan som helhet. För en stor del av OMUS' förslag gäller alltså att de kommer att behandlas i detta utredningssammanhang. I avvaktan på lärartjänstutredningens för­slag torde vissa provisoriska anordningar på den tjänsteorganisatoriska sidan få vidtas. Dessa frågor bereds f. n. inom regeringskansliet. Avsikten är att de provisoriska anordningar som fordras skall kunna genomföras samtidigt med reformen.

OMUS framhåller att de ekonomiska resurser som hittills har avsatts för musikutbUdningen är otillräckliga för att utbUdningen på de före­slagna utbildningslinjerna skall kunna fungera som kommittén har avsett. Inom vissa delar av utbildningen som har reformerats efter år 1970 har resurserna för undervisningen ökats. F. n. är således skillnaderna i kost­nader per studerande mellan oUka delar av utbildningen ganska stora. En av de viktigaste ekonomiska konsekvenserna av en reform bör enligt OMUS var att resurserna ökar så att en adekvat undervisning kan erbju­das inom alla delar av utbildningen.

Även jag anser att en förstärkning av resurserna för musikutbildningen är befogad. Omfattningen av denna får på sedvanligt sätt prövas i det årliga budgetarbetet. De ökade resurser som jag är beredd att tUlstyrka för nästa budgetår kommer att framgå av budgetpropositionen för budget­året 1978/79.

Jag delar OMUS' uppfattning att reformen av den högre musikutbild­ningen innebär så pass genomgripande förändringar att den behöver för­beredas genom fortsatta centrala insatser och ett fortsatt planeringsarbete på central nivå. Det bör ankomma på UHÄ att överta och fullfölja det arbete som OMUS hittills har svarat för. Jag kommer att i annat samman-

Prop. 1977/78:14

122

häng föreslå regeringen att ge UHÄ ett särskilt uppdrag av den innebör­den. Uppdragets innehåll och karaktär kommer att i stor utsträckning bestämmas av de riktlinjer för reformen som riksdagen fastställer med anledning av denna proposition.

6.3    Fiirberedande musikutbildning

Eftersom det i huvudsak är den statliga högskoleutbUdningen som ska­par behovet av förberedande utbUdning bl. a. genom att ange förkunskaps­kraven måste staten enligt OMUS ta ett övergripande ansvar också för denna del av utbUdningsgången. Detta är en ståndpunkt som remissopinio­nen delar.

Genom att utgå från de möjligheter som finns inom redan existerande verksamhetsformer har kommittén sökt definiera vad som är förbere­dande musikutbUdning. Denna består av musiklinjen i gymnasieskolan, folkhögskolans lägre musikkurser, kommunala musikskolan, studieför­bundens musikcirklar, kurser m. m. anordnade av olika organisationer och slutligen privatstudier.

OMUS konstaterar att formerna för den förberedande musikutbildning­en är svåröverskådliga och organisatoriskt osammanhängande, att den regionala fördelningen är mycket ojämn och att skUlnaderna i ekono­miska villkor för deltagarna är stora. Enkäter som OMUS har låtit ge­nomföra bland studerande inom högskoleutbildningen visar att dyrbar privatundervisning for en mycket stor andel har varit om inte den enda så ändå en av de viktigaste formerna för förberedelse.

OMUS anser att en förbättring av förhåUandena är nödvändig. Det övergripande statliga ansvaret för den förberedande utbildningen bör komma till uttryck genom en stor ökad satsning på musiklinjen i gym­nasieskolan som enligt OMUS bör utgöra stommen i utbildningssystemet. Samtidigt bör folkhögskolans verksamhet på området få stöd för att ut­vecklas. Jämsides med de allmänt kulturpolitiska motiven för den kom­munala musikskolan bör, menar OMUS, dess roll i den förberedande ut­bildningen beaktas när frågan om statsbidrag till musikskolan bedöms. Möjligheterna att använda musikcirklar för olika slags nya initiativ och experiment som ett led i den förberedande utbildningen bör uppmärk­sammas. I sig är detta enligt OMUS ett skäl för en översyn av statsbidrags­villkoren för musikcirklar. En ökad satsning bör göras på oUka slags kurs­verksamhet.

OMUS anser att det bör vara högskolans uppgift att hålla sig kontinuer­ligt underrättad om de möjligheter tUl förberedande musikutbildning som finns. De som söker till högskoleutbildningen i musik bör, enligt kommit­tén, inom högskolan få information om kraven på förberedelser och för­kunskaper.

För egen del kan jag i stort instämma med den bedömning som OMUS

Prop. 1977/78:14

123

gör om den förberedande utbUdningens betydelse både för utbUdningen på högskolenivå och för de studerande. De resultat och den kvalitet som kan uppnås i utbUdningen på högskolenivå beror i stor utsträckning på hur väl förberedda de sökande är för högskoleutbildningen. Den förbere­dande musikutbildningen har också en yrkesorienterande funktion. Det är där som eleverna kan pröva sitt musikintresse och sitt musikaliska kun­nande samt få möjlighet att bedöma sina fömtsättningar för vidare studier och framtida yrkesverksamhet på området.

I regeringens beslut den 30 december 1976 om riktiinjer för en pröv­ning av frågor om behörighet, urval och antagning till hÖgskoleutbUdning på kulturområdet angavs bl. a. att den förberedande musikutbildningen måste uppmärksammas mera än hittills. EnUgt riktlinjerna finns det an­ledning alt i större utsträckning än vad som hittills har skett se den för­beredande utbildningen som ett led i en samlad utbildningsgång. Det är uppenbart, sägs det vidare i riktlinjerna, att det finns behov av förändring­ar och förbättringar i möjligheterna tUl förberedande konstnärlig utbUd­ning och av UtbUdningen som sådan. Sådana förändringar tar emellertid tid att genomföra och måste under alla omständigheter föregås av ett visst utredningsarbete. Därför har riktlinjerna för den aktuella prövningen av behörighets- och antagningssystemet utformats så att arbetet skall bygga på de förhållanden som nu gäller i fråga om den förberedande utbild­ningen. Förändringar och förbättringar av denna utbildning får prövas allteftersom utredningsmaterial och förslag läggs fram.

Arbetet med att kartlägga och sprida information om möjligheterna till förberedande musikutbildning som uppfyller de särskilda förkunskaps­kraven är enligt min mening en naturUg uppgift för högskolan.

En förstärkning av den förberedande musikutbildningen bör ske suc­cessivt. Insatserna bör göras på ett sätt som tar hänsyn till att förberedande musikutbildning, som också OMUS visar, kan ske i många olika former där den ena typen av förberedande utbildning kompletterar den andra inom en region. En riktpunkt för insatserna är att de skall medverka till en bättre regional fördelning av utbildning.

Den tvååriga musiklinjen i gymnasieskolan, som i form av försöks­verksamhet har funnits sedan budgetåret 1971/72, anordnas f. n. på fem orter i landet, nämligen Stockholm, Göteborg, Malmö, Karlstad och Härnösand. Som framgår av 1977 års budgetproposition (prop. 1976/77: 100 bil. 12 s. 311 och 316) har skolöverstyrelsen (SÖ) utvärderat för­söksverksamheten. SÖ har föreslagit att försöksverksamheten avvecklas successivt genom att linjen permanentas. I SÖ:s förslag ingick en utökning av musiklinjen till ytterligare orter samt också vissa förändringar av tim­planen för den tvååriga linjen. Vidare föreslog SÖ att en högre special­kurs i musik skulle inrättas i anslutning till linjen. Med anledning av SÖ:s förslag har under innevarande budgetår en högre specialkurs i musik till­kommit på tre av de orter som har musiklinje. I övrigt fortsätter försöks-

Prop. 1977/78:14

124

verksamheten i samma form och omfattning som tidigare. En eventuell utvidgning av verksamheten får prövas i det årliga budgetarbetet.

Jag delar OMUS' uppfattning att musiklinjen i gymnasieskolan är en betydelsefull del i den förberedande musikutbUdningen. Jag anser emel­lertid inte att musiklinjen bör ses som en stomme i denna på det sätt som OMUS menar, dvs. att musiklinje måste finnas i varje län och en högre specialkurs på varje större ort. Förekomsten av musiklinjer vid folkhög­skola bör särskUt beaktas när man planerar den förberedande musikut­bUdningen. Jag anknyter här tUl vad jag har sagt i inledningen om folk­högskolans roll. Folkhögskolan har bl. a. den fördelen att dess musikun­dervisning når andra kategorier av studerande än vad musiklinjen i gym­nasieskolan i regel gör.

I propositionen om folkhögskolan framhöll jag att jag anser att special-linjerna inom kulturområdet, bl. a. i musik, liksom andra folkhögskcle-kurser bör ha som grundläggande mål att främja deltagarnas personliga och sociala utveckling. Dock bör speciallinjerna även i fortsättningen kunna spela en betydande roll dels för utbUdningen av ledare inom folk­rörelsemas, studieförbundens och kommunernas verksamhet, dels som förberedelse för högre studier. I propositionen förordade jag också att folkhögskolan skulle få fortsatt stöd tUl musikundervisningen i form av extra resurser för ökad lärartäthet. Folkhögskoleutredningen hade räknat med att musikutbUdningen behöver resurser motsvarande en lärartäthet av 4,0 lärartimmar per elevvecka och att det extra bidraget skulle räknas på 20 000 elevveckor. Med hänsyn till de många remissinstanser som har ansett den föreslagna volymen otillräcklig eller, Uksom OMUS, har vänt sig mot principen om en fast övre gräns för det extra bidraget förordade jag i propositionen att volymen av de musikkurser till vilka extra stats­bidrag skall utgå skulle faststäUas genom årUga beslut. För budgetåret 1977/78 förordade jag att 25 000 elevveckor skulle berättigas till extra bidrag (prop. 1976/77: 55 s. 178). Riksdagen beslöt i enlighet med försla­gen i propositionen.

Den kommunala musikskolan har hittUls varit helt beroende av den enskilda kommunen i fråga om inriktning och resurser. Genom det arbete på central nivå som har gjorts av Svenska kommunförbundet finns det numera gemensamma riktlinjer för planeringen av arbetet inom musik­skolan. Av dessa riktlinjer framgår att musikskolans huvuduppgift är att ge frivUlig individualiserad musikundervisning utöver den som anordnas inom det allmänna skolväsendet. Målen för undervisningen är i första hand allmänna men i dem ingår även att elever med särskilt stort musik­intresse och goda fömtsättningar skall erhåUa sådan undervisning som kan ligga till grund för högre musikutbUdning.

Riksdagen har vid flera tillfällen behandlat motionsförslag om stats­bidrag tiU den kommunala musikskolan (UbU 1976/77: 16). I anslutning till behandlingen av regeringens proposition om skolans inre arbete beslöt

Prop. 1977/78:14

125

riksdagen att uttala att en ökning av den statliga förstärkningsresursen inom det nya statsbidragssystemet för grundskolan är angelägen i syfte att ge den kommunala musikundervisningen ett visst statligt stöd. Möj­ligheterna för en sådan ökning av förstärkningsresursen prövas f. n. inom regeringskansliet i samband med beredningsarbetet för en proposition om nytt statsbidrag för det allmänna skolväsendet. Statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] avser att återkomma tiU regeringen i denna fråga.

Vad gäller musikcirklarnas roll i den förberedande utbildningen tUlhör den de frågor som f. n. behandlas av folkbUdningsutredningen. Denna har bl. a. till uppgift att pröva om och i vilken utsträckning folkbildningen skall omfatta utbildning vars mål eller utformning bestäms av andra än dem som medverkar i folkbildningsarbetet. Enligt OMUS skulle musik­cirklarna som en del i den förberedande utbildningen bl. a. tjäna syftet att ge behörighet för fortsatta studier. Därav följer att målet för denna ut­bildning och de krav som måste ställas på den bestäms av högskolemyn­digheter. Jag är således inte nu beredd att ta ställning till musikcirklarnas roll i den förberedande utbildningen.

Frågan om Kopparbergs läns landstings högre musikskola bör enligt min mening prövas särskUt. Jag återkommer till regeringen med förslag om att ge SÖ i uppdrag att göra denna prövning.

OMUS nämner problemet med att de sökande till högre musikutbUd­ning måste fylla kraven både på allmän behörighet och på musikaliska förkunskaper. Detta problem ligger inom ramen för de direktiv som har givits till utredningen (U 1976: 10) om den gymnasiala utbUdningen.

OMUS har också tagit upp de studiesociala problemen för de elever som deltar i förberedande musikutbildning i kommunal musikskola eller studieförbund. Jag viU i detta sammanhang erinra om det arbete som be­drivs i studiestödsutredningen (U 1975: 16). Denna har i juni 1977 av­lämnat ett principbetänkande Studiestöd. Alternativa utvecklingslinjer (SOU 1977: 31). Jag avser att senare återkomma tiU regeringen med för­slag till ytterUgare direktiv för utredningens fortsatta arbete.

De synpunkter som OMUS anför beträffande skolans allmänna musik-undervisning får beaktas i läroplansarbetet för gmndskolan. Motsvarande frågor för musikverksamheten i förskola och fritidshem ankommer på resp. huvudmän.

6.4    Kompletterande utbildning på musikområdet

1 samband med en reform på musikutbildningens område är det nöd­vändigt, anser OMUS, att också beakta behovet av kompletterande ut­bildning. Jag delar denna uppfattning. I begreppet kompletterande ut­bildning räknar jag då in både fortbUdning och vidareutbUdning samt oUka slags kurser som har karaktär av musikpedagogiska utvecklings­projekt.

Prop. 1977/78:14

126

Ett stort antal remissinstanser anser att de största behoven av komplet­terande utbildning finns på musiklärarområdet. Detta sammanhänger främst med den stora bristen på musiklärare i gmndskola och gymnasie­skola. Riksdagen har vid 1976/77 års riksmöte fattat beslut om att fr. o. m. innevarande budgetår återuppta en särskUd utbildning för icke-behöriga musiklärare i skolväsendet, den s. k. SMU-utbildningen, och att utöka den särskilda ämnesutbildningen i musik (SÄMUS) med sammanlagt 24 platser för särskUda grupper av studerande (prop. 1976/77: 59, UbU 1976/77: 20, rskr 1976/77: 264). Statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] återkommer till re­geringen i samband med nästa års budgetproposition med en redovisning av erfarenheterna från denna utvidgning av den kompletterande utbild­ningen. OMUS nämner också en rad andra behov av kompletterande ut­bildning på musiklärarområdet.

På musikerområdet är det framför allt jazzmusikernas organisationer som framhåller att behovet av kompletterande utbUdning är avsevärt mycket större än behovet av reguljär, längre utbildning. De ekonomiska möjligheterna för frilansmusiker utan fast anställning att delta i komplet­teringskurser är mycket begränsade. Svenska musikerförbundet framhål­ler att detsamma gäller även fast anställda musiker som i allmänhet inte har möjlighet att delta i fortbildning inom ramen för sin tjänstgöring.

Fortbildningen av lärarna inom den högre musikutbildningen är enligt OMUS avgörande för möjUgheterna att genomföra en reformering av denna utbUdning. Sådan fortbUdningsverksamhet har redan satts igång med hjälp av de särskilda medel för musikpedagogisk utvecklings- och försöksverksamhet som riksdagen har anvisat under senare år och som OMUS har haft i uppdrag att fördela. Fortbildningen måste emellertid en­ligt kommittén intensifieras, framför allt under året före reformen.

Enligt min mening är det angeläget att det i den fortsatta planeringen av reformen också finns utrymme för att planera insatser av det slag det här är fråga om. När det gäUer fortbildning av lärare på högskolenivå bör den verksamhet som OMUS nu bedriver fortsätta och följas upp av UHÄ. Jag vill erinra om att medel härför redan innevarande budgetår kan dispo­neras under anslaget Forskning och utveckUngsarbete för högskoleut­bildning m. m. För medel budgetåret 1978/79 avser jag att återkomma till regeringen med förslag.

För den kompletterande utbildningen i övrigt behövs det enligt min mening en planering som bygger på en inventering av vilken komplette­rande utbildning som redan finns och en kartläggning av behoven. Det bör ankomma på vederbörande högskolemyndigheter att bestämma i vilka former arbetet skall bedrivas. Därvid finns det anledning att fortsätta den diskussion som OMUS har inlett i organisatoriska frågor, bl. a. om an­svarsfördelningen mellan högskolan, folkhögskolan och andra kursan­ordnare när det gäller den kompletterande utbUdningen. Det bör beaktas att ansvaret för fortbUdningen av skolans lärare åvilar fortbildningsorga-

Prop. 1977/78:14

127

nisalionen för skolväsendet. Jag erinrar också om vad jag har sagt i in­ledningen om principerna för samarbetet högskolafolkhögskola.

Den kompletterande utbUdningen bör i första hand avse musiklärar­området där behoven är störst. Jag har redan slagit fast att den föreslagna dimensioneringen av musiklärarlinjen inte är beräknad för att täcka be­hovet av kompletteringsutbildning.

Statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN] avser att återkomma till regeringen med förslag om viss kompletterande utbildning i nästa års budgetproposition. När det gäller musikerlinjen anser jag att dimensioneringen genom förslaget om s. k. linjeanknutna kurser är beräknad på ett sätt som i stor utsträckning tar hänsyn till behovet av i varje fall längre, kompletterande utbildning.

OMUS har föreslagit att någon form av "studiestipendier" skall inrättas för frilansmusiker m. fl. som deltar i kompletteringskurser. Jag erinrar om att konstnärsnämnden redan nu har möjlighet att bevUja konstnärs­bidrag för motsvarande ändamål.

6.5    Musikpedagogiskt utvecklingsarbete

Stödet till det musikpedagogiska utvecklingsarbetet bör enligt OMUS öka. Kommittén föreslår att en dokumenteringsverksamhet och ett syste­matiskt utvecklingsarbete på det musikpedagogiska området påbörjas. Förslaget innebär bl. a. att en professur i tillämpad musikpedagogik och ett dokumentationscentrum inrättas. Enligt vissa remissinstansers mening kan den praktisk-metodiska inriktningen av den föreslagna professuren ifrågasättas. Några remissinstanser föreslår en annan lösning än en en­staka forskartjänst på hög nivå. Uppgifterna och arbetsformerna för det föreslagna dokumentationsorganet behöver också analyseras ytterligare. Mot denna bakgrund måste enligt min mening OMUS' förslag i dessa avseenden övervägas ytterligare. Jag utgår från att detta sker i det fortsatta planeringsarbetet. Det bör vara en uppgift för UHÄ att lägga fram förslag i dessa frågor.

Ätt ställningstagandet på detta sätt skjuts upp utgör inget hinder för att inom ramen för det fortsatta planeringsarbetet inom UHÄ anlita expertis som kan arbeta med de uppgifter som OMUS har funnit angelägna. De resurser som redan står till förfogande för pedagogiskt utvecklingsarbete inom både skolans och högskolans område kan användas.

Prop. 1977/78: 59

128

7    HEMSTÄLLAN

Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen föreslår riksdagen att

1.

godkänna de riktlinjer för en reform av utbildningen på musikområdet som jag har förordat,

2.

besluta att musikerlinjen skall få inrättas inom sektorn för utbildning för kultur- och informationsyrken,

3.

godkänna de riktlinjer för lokalisering och dimensionering av musik­utbildningen som jag har förordat,

4.

bemyndiga regeringen att besluta om organisationen av musiklärar­linjerna i Framnäs, Ingesund, Stockholm och Örebro i enlighet med vad jag har anfört.

8    BESLUT

Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar alt genom proposition föreslå riksdagen att antaga de förslag som före­draganden har lagt fram.

Prop. 1977/78: 59

129

Innehållsförteckning

Propositionen   ................................................... 

1

Propositionens huvudsakliga innehåll  ...................... 

1

1

INLEDNING  ..................................................... 

3

2

NULÄGE     ...................................................... 

6

2.1

Utgångspunkter för beskrivningen..................... 

6

2.2

Den förberedande musikutbildningen   .............. 

6

2.3

Musikutbildning på högskolenivå  ..................... 

.... 

9

2.4

Kompletterande utbUdning på musikområdet ...... 

.. 

10

3 UTREDNINGENS PRINCIPBETÄNKANDE ................... 

.. 

11

3.1

Musiken i samhället....................................... 

11

3.2

Mål och riktlinjer........................................... 

17

3.3

Konsekvenser för musikutbildningen utvecklingsbehov och planeringsproblem         

20

3.4

Utbildning efter musiklivets behov.................... 

.. 

23

3.4.1

Yrkesroller i musiklivet............................. 

.. 

23

3.4.2

Studieorganisation   ............................... 

24

3.4.3

Sambandet utbildning yrkesliv  ............. 

.. 

28

3.4.4

Utbildningslinjernas   konstruktion   ........... 

29

3.4.5

Pedagogiska och metodiska riktlinjer........... 

32

3.4.6

Studietid   ............................................ 

34

3.4.7

Behörighet oeh antagning......................... 

34

3.4.8

Redovisning av utbUdningens resultat......... 

.. 

35

3.5 Musikutbildningen i högskolan ......................... 

.. 

36

3.5.1

Utbildningsplaner    ................................ 

.. 

36

3.5.2

Organisation av verksamheten.................. 

36

3.5.3

Tjänsteorganisation     ........................... 

37

3.5.4

Samplanering och samordning................... 

38

3.6 Dimensionering och lokalisering av högskoleutbildningen  . .

39

3.6.1

Totaldimensionering   ............................. 

.. 

39

3.6.2

Förutsättningar för lokaliseringen   ............ 

40

3.6.3

UtbUdning vid icke-statiiga skolor ............. 

.. 

41

3.6.4

UtbUdning utanför direktivens ram............. 

42

3.6.5

Lokalisering av allmänna utbildningslinjer år 1982 ..

42

3.7 Förberedande utbildning................................. 

.. 

43

3.7.1

Musikundervisningens onda cirkel  ............. 

.. 

43

3.7.2

Den egentliga förberedande musikutbildningen be­hovet av förstärkning och samordning      

44

3.8

Kompletterande utbildning............................... 

.. 

46

3.9

Genomförande och kostnadsberäkningar ........... 

.. 

48

4

UTREDNINGENS DIMENSIONERINGSBETÄNKÄNDE   ..

49

5

REMISSYTTRANDEN............................................ 

.. 

52

5.1

Musiken i samhället....................................... 

.. 

52

5.2

Mål och riktiinjer........................................... 

.. 

59

5.3

Konsekvenser för musikutbildningen utvecklingsbehov och

planeringsproblem     .................................. 

.. 

62

5.4                                                                  UtbUdning efter musiklivets behov       

68

5.4.1

Yrkesroller i musiklivet............................. 

.. 

68

5.4.2

Studieorganisation   ............................... 

70

Prop. 1977/78: 59

130

5.4.3

Sambandet utbildning yrkesliv................ 

74

5.4.4

UtbUdningslinjernas konstruktion................ 

77

5.4.5

Pedagogiska och metodiska riktUnjer.......... 

.. 

81

5.4.6

Studietid   ........................................... 

.. 

82

5.4.7

Behörighet och antagning........................ 

.. 

83

5.4.8

Redovisning av utbildningens resultat......... 

.. 

83

5.5 Musikutbildningen i högskolan  ........................ 

.. 

83

5.5.1

Utbildningsplaner   ................................. 

.. 

83

5.5.2

Organisation av verksamheten.................. 

84

5.5.3

Tjänsteorganisation     ........................... 

85

5.5.4

Samplanering och samordning................... 

86

5.6 Dimensionering oeh lokalisering av högskoleutbildningen ..

88

5.6.1

Totaldimensionering   ............................. 

88

5.6.2

Olika  lokaliseringsproblem   ..................... 

90

5.6.3

Utbildning vid icke-statliga skolor  ............. 

92

5.6.4

Utbildning utanför direktivens ram.............. 

93

5.6.5

Lokalisering av allmänna utbildningslinjer år 1982 ..

94

5.7 Förberedande  musikerutbUdning   ................... 

95

5.7.1

Musikundervisningens onda cirkel  ............. 

95

5.7.2

Den egentliga förberedande musikutbildningen be­hovet av förstärkning och samordning      

95

5.8

Kompletterande utbildning............................... 

98

5.9

Genomförande och kostnadsberäkningar ........... 

102

6 FÖREDRAGANDEN     .......................................... 

103

6.1

Inledning    ................................................. 

103

6.2

HÖgskoleutbUdning på musikområdet   ............. 

106

6.2.1

Ansvarsområde och mål för utbildningen ..... 

106

6.2.2

Studieorganisation och studietid  .............. 

109

6.2.3

Pedagogiska frågor................................. 

115

6.2.4

Antagning, betyg m. m............................ 

116

6.2.5

Dimensionering och lokalisering ................. 

117

6.2.6

Organisatoriska och ekonomiska frågor  .... 

. 

118

6.3

Förberedande musikutbildning   ....................... 

122

6.4

Kompletterande utbildning på musikområdet ...... 

125

6.5

Musikpedagogiskt utvecklingsarbete  ................ 

127

7

HEMSTÄLLAN  .................................................. 

128

8

BESLUT   ........................................................ 

128

NORSTEDTS TRYCKERI   STOCKHOLM 1977 770257