Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Regeringens skrivelse

1984/85:155

om gränsdragningen mellan tryckfrihet och medbestämmande;

beslutad den 21 mars 1985.

Regeringen bereder riksdagen tillfälle att ta del av vad som har tagits upp i bifogade uidrag av regeringsprotokoll.

På regeringens vägnar OLOF[REDACTED_EFTERNAMN]

ANNA-GRETA[REDACTED_EFTERNAMN]

Skrivelsens huvudsakliga innehåll

Regeringen anmäler betänkandet (Ds A 1984:4) Tryckfrihet och medbe­stämmande som har tillkommit i enlighet med riksdagens begäran (AU 1981/82:2, rskr 40). Enligt regeringens mening krävs f.n. ingen lagstiftning för att tydligare ange gränsdragningen mellan den grundlagsfästa tryckfri­heten och reglerna om medbestämmande i arbetslivet.

I    Riksdagen 1984/85. 1 saml. Nr 155

Skr. 1984/85:155

Skr. 1984/85:155

2

Utdrag ARBETSMARKNADSDEPARTEMENTET PROTOKOLL

vid regeringssammanlräde 1985-03-21

Närvarande: statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ordförande, och statsråden[REDACTED_EFTERNAMN], Feldl,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Hjelm-Wallén, Peierson, Anders­son,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], R.Carlsson,[REDACTED_EFTERNAMN], Hell­ström, Thunborg, Wickbom

Föredragande: statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]

Skrivelse om gränsdragningen mellan tryckfrihet och medbestämmande

1   Bakgrund

Tryckfrihetsförordningen (TF) innehåller grundläggande bestämmelser till säkerställande av ett fritt meningsutbyte och en allsidig upplysning. Bl.a. finns regler som lar sikle på en utgivares befogenhet att bestämma över innehållel i en periodisk skrift (5 kap. 3§). Lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet (MBL) innehåller regler om arbetstagarin-flytande på alla frågor som faller inom ramen för förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare. Genom 2§ MBL begränsas emellertid den­na lags tillämpningsområde med avseende på vissa angivna typer av verk­samheter, däribland sådana som berörs av de grundlagsfästa tryckfrihets-principerna (jfr prop. 1975/76:105, bil. 1, s, 210 o 329 ff). Bestämmelsen har följande lydelse.

2       § Arbetsgivares verksamhel som är av religiös, vetenskaplig, konstnär­

lig eller annan ideell natur eller som har kooperativt, fackligt, politiskt eller

annat opinionsbildande ändamål undaniages från lagens tillämpningsområ­

de såvitt avser verksamhelens mål och inrikining.

1 en motion till riksdagen under 1980/81 års riksmöte (nr 1810) begärdes en ulredning för all undanröja den oklarhel som motionärerna airsåg före­ligga om tolkningen av 2 § MBL i förhållande till TF. Motionen behand­lades av arbetsmarknadsutskottet, som inhämtade yttranden över motio­nen från vissa remissinslanser och från konstilutionsutskottet. I sill betän­kande (AU 1981/82:2) uttalade arbetsmarknadsutskottet att det fanns an­ledning att utreda hur MBL och TF förhåller sig lill varandra och att regeringen borde få överväga formerna för utredningsarbetet. Riksdagen biföll utskottels hemstäHan (rskr 1981/82:40).

Mot bakgrund av riksdagens beslut tillkallade dåvarande chefen för arbetsmarknadsdepartementet tre särskilda utredare' för all utreda förhål-

' Justitieombudsmannen Per-Erik[REDACTED_EFTERNAMN], sammankallande, numera juslitierådet Olof[REDACTED_EFTERNAMN] och hovrättslagmannen Erik[REDACTED_EFTERNAMN].

Skr. 1984/85:155

3

landel mellan TF och MBL. Utredarna har lagt fram betänkandet (Ds A 1984:4) Tryckfrihet och medbestämmande. Betänkandet bör fogas lill protokollet i detta ärende som bilaga 1.1 en sammanfattning av betänkan­det anför utredarna följande.

Vårt uppdrag har gällt alt utreda förhållandet mellan tryckfrihetsförord­ningen (TF) och lagen om medbestämmande i arbetslivet (medbestämman­delagen, MBL). Vi har haft att särskilt analysera hur långt de arbelsrätts­liga reglerna i MBL sträcker sig i olika hänseenden med tanke på de i grundlag fastlagda principerna för tryckfriheten. De rättsliga problemen på detta område kretsar i mycket kring 2 § MBL. Där föreskrivs att arbetsgi­vares verksamhet som är av religiös, vetenskaplig, konstnärlig eller annan ideell natur eller som har kooperativt, fackligt, politiskl eller annat opinionsbildande ändamål undantas från MBL: s tillämpningsområde så­vitt avser verksamhetens mål och inriktning. Innebörden av detta lagrum för tidningspressens och andra massmediers del har alllsedan MBL kom lill varit föremål för debatt.

Vi redogör först för bakgrunden till utredningsuppdraget och för huvud­linjerna i debatten om förhållandet mellan TF och MBL. Vi diskuterar också någol vad som allmänt sett kan uppnås genom en sådan rälislig utredning som vi har fåtl i uppdrag atl göra, när vi inte har något annat material all stödja oss på än lagtext, förarbeten och några enstaka avgöran­den av arbetsdomstolen.

Betänkandet har sin tyngdpunkt i en rättslig analys av förhållandet mellan TF och MBL och av 2 § MBL.

Vi tar först upp några tryckfrihetsrältsliga frågor. Huvudfrågan är i vad mån och på vad sätl TF har direkt rättslig betydelse för arbetstagarnas medbestämmanderätt enligt MBL. Drar TF upp en gräns för medbestäm­manderätten, oberoende av vad som föreskrivs i MBL?

Enligt vår mening är det inte möjligt att dra några mer beslämda slutsat­ser i fråga om tillämpligheten av MBL och utrymmel för medbestämman­deavtal från tryckfrihetsrältsliga utgångspunkter. Inle minst är det oklart vilket ulrymme som kan finnas för beslämmelser i lag eller avtal om mer vittgående fackliga befogenheler inom t.ex. tidningspressens område än dem som MBL nu föreskriver. Det syns oss knappasl möjligt all göra gällande atl TF skulle ulgöra etl hinder t. ex. mol primär förhandlingsskyl­dighet enligt 11 § eller informationsskyldighet enligt 19 § MBL när det gäller redaktionella frågor och beslut. Inte heller kan man hämta stöd i TF för något slags grundsals om tidningsföretagets (ägarens) fulla suveränitet i förhållande fill de anställda och deras fackliga organisalioner över alla beslut som kan betecknas som redaktionella.

Vi gör därefter en analys från arbetsrättsUga utgångspunkter. Vi konsta­terar då inledningsvis atl Svenska Journalistförbundet (SJF) har begärt atl få träffa avtal med Tidningarnas Arbetsgivareförening (TA) om redaktio­nellt medinflytande och att SJF har redovisat vissa principiella skäl för detta. Vi har sammanfattat dessa skäl på della säll.

En allmän uigångspunkt är uppfattningen alt det är journalistikens uppgift att oberoende och kritiskt söka sanningen i läsarnas Ijänsl och alt del är tidningsföretagens och deras anslällda journalisters gemensamma sak alt se till alt denna uppgift fullgörs. Ett avtal om redaktionellt medinflytande mellan tidningsföretagen och journalis­ternas fackliga organisation bör tjäna som en garanli i läsarnas/all-

Skr. 1984/85:155

4

mänhetens intresse för att pressen fullgör sina uppgifter i det demo­kratiska samhället. En ökad demokratisering inom tidningarna har i detta sammanhang en viktig roll att spela. I utredningar och debatt om samhällets presspolilik har definierats fyra huvudsakliga upp­gifter för pressen: pressen skall ge en god information om förhållan­den och skeenden i samhället, frilt kommentera sådana förhållanden och skeenden, kritiskt granska myndighelers och andra maktha­vares förehavanden och främja kommunikalionen mellan olika grup­per. Det är garantier för fullgörandet av dessa uppgifter som ett avtal om redaktionellt medinflytande skall skapa. Den gemensamma ut­gångspunkten skall därvid vara den s. k. liberala pressideologin. Tidningsföretagens inlresse alt få behålla tidningarnas politiska linje skall respekteras och parterna skall gemensamt slå vakt om utgivar­ens exklusiva publiceringsansvar och skydda den redaktionella inte­griteten från olika slag av påtryckningar. Någol krav på inflyiande över utövandet av "den fria kommentarrätten" ställs inle. Däremot bör genom avtalet om redaktionellt medinflytande tidningsföretagen bindas vid den av dem själva ofla proklamerade principen om saklig­het och objektivitet i nyhetsförmedlingen. Vi släller då först frågan om etl anspråk på redaktionellt medinflytande i den mening som åsyftas av SJF över huvud kan grundas på MBL.

Enligt 1 § MBL är lagen tillämplig på sådani som hör lill "förhållandel mellan arbetsgivare och arbelstagare". I della ligger, som framgår av förarbetena, att lagens tillämpningsområde visserligen har avsetts bli vid­sträckt men att dock enbart frågor som rör arbetslagarna i den egenskapen skall anses höra dit. Kan då ett anspråk på medbestämmanderätt som har till syfte att i läsarnas/allmänhetens inlresse säkerslälla alt vissa uppgifier för tidningspressen blir riktigt fullgjorda påstås tillhöra tillämpningsområ­det? Vår slutsals blir alt starka skäl talar för att svaret på den frågan bör vara nekande.

Vi går därefter över lill 2 § MBL. Vi konstaterar atl del i förarbetena görs en skillnad mellan rikllinjebeslui (dvs. fastställandet mer allmänt av målel för och inriktningen av verksamheten) och sådana genomförande­beslut som kan sägas vara omedelbarl beroende av den fastställda målsätt­ningen. Lagen får enligt vår mening förslås så att rikllinjebesluten i sig själva är alt betrakta som sådana beslut om verksamhelens mål och inrikt­ning som enligt 2 § MBL undantas från lagens tillämpningsområde. I fråga om genomförandebeslulen får däremot göras en bedömning om lagens tillämplighet från fall till fall, genom en avvägning mellan intresset av atl kunna genomföra faslslällda riktlinjer för verksamheten och arbetstagarsi­dans inlresse av alt få framföra sina synpunkter och i övrigt inverka på sådana aspekter på besluten som enligt MBL och dess grunder tillhör det fackliga intresseområdet, l.ex. de ekonomiska verkningarna av beslulen och återverkningarna på arbetets ledning och fördelning, personalpolitiken m. m. Vi noterar alt arbetsdomstolen i ett avgörande (AD 1981 nr 22) har tagit fasta på detta mönster för tillämpningen av 2 § MBL. Del beslut som hade föranlett tvisten inför domstolen gällde en förändring av Gefle Dag­blads förstasida från atl varit en ren annonssida lill att innehålla redaktion­ell text och bilder. Della beslut var enligt domslolen inle som sådani att betrakta som ell rikllinjebeslui. Frågan var då i stället om beslutet skulle ses som etl sådant beslut om genomförandet av en riktlinje som hade lagts fast för tidningen. Domstolen fann att beslutet onekligen hade betydelse för tidningen som pressorgan. Varken lagtexien eller lagens förarbeten ger

Skr. 1984/85:155

5

emellertid, fortsatte domstolen, något stöd för alt varje beslut som kan sägas vara av redaktionell karakiär skulle vara undanlaget från lagens tillämpningsområde. Domstolen anmärkte att de företagsekonomiska aspekierna på beslutet hade kommit atl dominera inför del genomförande-beslut som del hade varit fråga om. Med hänsyn till detta och eftersom det inte hade gällt att förändra utan endasl alt understryka tidningens nyhets-förmedlande och opinionsbildande roll fann domstolen, atl beslutet atl ändra tidningens förstasida från att vara annonssida till att innehålla redak­tionellt material inte hade haft en sådan särskild betydelse för tidningen såsom opinionsbildare och nyhelsförmedlare att beslutet direkt eller indi­rekl kunde sägas ha gälll tidningens mål och inriktning. Beslutet var alltså inte enligt 2 § MBL undantaget från lagens tillämpningsområde.

Den gränsdragning som skall göras enligt 2 § MBL måsle ske dels genom att man fastställer vad som är att betrakta som "redaktionella" riktlinje­beslut, dels genom all man i fråga om genomförandebeslulen gör en sådan avvägning i del enskilda fallet som arbetsdomstolen gjorde i Gefle Dag­bladsmålet. Pä båda dessa punkter har lagstiftaren överlämnat åt rätts­tillämpningen att lösa gränsdragningsuppgiften.

I flertalet fall behöver det inte råda någon tvekan om vad som skall anses höra till riktlinjebesluten. Uttrycket måste visserligen syfta på beslut som har karaklären av mer generella policybeslut eller fastställande av elt program för framtiden eller för en viss tid framöver. Hit kan höra t.ex. valel av en politisk linje eller en allmän linje i någon viss samhällsfråga eller liknande. Anspråk på redaklionelll medinflytande utifrån de av SJF redovisade principiella utgångspunkterna har inle stöd i MBL när del gäller sådana beslut. Ä andra sidan lorde inle alla beslut som enligt bl.a. TA bör belraktas som "fredade" därför att de är av redaktionell karakiär kunna räknas som riktiinjebeslut. All dra den exakta skiljelinjen är emel­lertid en uppgift för rättstillämpningen.

I fråga om genomförandebeslulen ligger det i sakens natur atl man inle kan uttala sig generellt om hur gränsdragningen skall göras. Bedömningen måste göras från fall till fall med ledning av beslutets betydelse från skilda synpunkter. Avgörandet i AD 1981 nr 22 belyser enligt vår mening dock principiellt innebörden av den avvägning som skall göras. På ena sidan skall hänsyn tas lill beslutets betydelse för tidningen som opinionsbildare och nyhetsförmedlare. Över den aspeklen på beslutels betydelse tankes arbetslagarna inle ha rält alt utöva inflytande enligt MBL. På den andra sidan skall man väga in beslutets betydelse för arbetstagarna i den egen­skapen. Det bör lilläggas aU lagstiftaren av hänsyn till arbetstagarintresset har uttalat sig för ett restriktivt synsätt i fråga om tiUämpHghelen av 2§ MBL på genomförandebeslulen, eller med andra ord för att undantaget inte skall anses ha större omfattning än som är nödvändigt för att fast­ställda rikllinjer för verksamhelen skall kunna fullföljas.

Här bör också inskjutas atl det inte finns någol som utesluter en rätt för arbetslagarna all med stöd av MBL i efterhand få ulöva inflytande över frågor om verkningarna för dem av fattade riktlinjebeslut eller undantagna genomförandebeslut.

När vi sedan går över till att från rättsliga synpunkter granska den lösning av gränsdragningsproblemet som 2 § MBL represenlerar, konstate­rar vi au det är en brist i lagtext och förarbeten all de inle särskdt lydligi anger vilken gräns kring medbestämmanderätten som lagstiftaren har velal dra. På den punklen lar vi upp frågan om innebörden av begreppet "opini­onsbildning" i 2 § och anger som vår mening alt de starkare skälen talar för

.*,;,

t,rJJ.'

Skr. 1984/85:155

6

att man inle skall förstå uttrycket i någon snävare mening, utan la vad som är tryckfrihetsrätlsligt skyddat i förhållande lill det allmänna som utgångs­punkt för tolkningen.

En annan brist som vi funnit i 2 § är att gränsdragningsproblemet därige­nom inte löses på ett fullständigt eller helt konsekvenl sätt. I delta avseen­de har vi fäst oss vid all lagen visserligen mot bakgrund av principiella överväganden utesluter medbestämmanderätt med stöd av lagens egna regler i vissa frågor och ulesluler kollektivavtal om sådana frågor, men ändå lämnar utrymme för avtal om medbestämmande utan lagens stöd men med rättsverkningar som kan göras myckel lika kollektivavtalets.

Till detta kommer att den åtminstone principielll sett centrala frågan om tillåtligheten av fackligt organiserade slridsälgärder för atl få lill stånd sådana "medbestämmandeavtal utanför MBL" har lämnals obesvarad. Atl TF inte reser hinder mol fackhga stridsåtgärder med anledning av en Irycki skrifts innehåll betyder inte atl sådana stridsåtgärder obetingat tillåts enligt allmänna arbetsrällsliga grundsatser. Men frågan har lämnats obesvarad av lagstiftaren vid MBL: s tillblivelse.

Vi avslutar vår analys med ett utkast tiU en annan lösning' av gränsdrag­ningsproblemet än det som har valts med 2§ MBL. Utkastet skall inle uppfattas som ett förslag till ändring av lagen; del är alt se som en sammanfattning av vår analys och ell sätt atl visa hur en del av anmärk­ningarna mot 2§ MBL i gällande lydelse skulle kunna tillgodoses. I sak innebär utkastet atl man väljer en mer nyanserad lösning än den "alll-eller inlet"-lösning som gällande lag representerar.

I elt avslulande avsnitt behandlar vi översiktligt motsvarande problem för radions och TV:s del.

Efler remiss har yttranden över belänkandet avgetls av justitiekanslern (JK), universitets- och högskoleämbetet (UHÄ), arbetsdomstolen (AD), Svea hovrätt, Stockholms tingsrätt, arbetslivscenlrum, slatens arbetsgi­varverk (SAV), Svenska kommunförbundel, Landstingsförbundet, Svens­ka arbetsgivareföreningen (SAF), Tidningarnas arbetsgivareförening (TA), Svenska tidningsutgivareföreningen (TU), Kooperationens förhandlings­organisation (KFO), Factu-Föreningen Svensk fackpress. A-pressens samorganisation. Landsorganisationen i Sverige (LO), Grafiska fackför­bundet, Handelsanställdas förbund. Tjänstemännens centralorganisation (TCO), Handelstjänstemannaförbundet, Svenska journalistförbundet. Svenska teaterförbundet. Centralorganisationen SACO/SR och Sveriges advokalsamfund.

Yttranden över betänkandet har överlämnats av UHÄ från de juridiska fakultetsnämnderna vid universiteten i Uppsala,[REDACTED_EFTERNAMN] och Stockholm, Elt yttrande har vidare avgetts av Föreningen Liberal Press,

En sammanställning av yttrandena bör fogas till protokollet som bilaga 2.

' Se betänkandet, bil. 1, s. 71.

Skr. 1984/85:155

7

2    Föredraganden

Min bedömning: Enligt min mening krävs f. n. ingen särskild lagstiftning om gränsdragningen mehan TF och MBL i syfte att trygga de grundlags­fästa tryckfrihetsprinciperna.

Departementspromemorian: Utredarna har haft i uppdrag alt analysera hur långt de arbetsrättsliga reglema i MBL siräcker sig i olika hänseenden med tanke på de i grundlag fastlagda principerna för tryckfriheten. De har emellertid inte ansett del lämpligt alt uttala en egen mening om de räiispo­liiiska aspekterna på gränsdragningsfrågan och all i enlighel därmed lägga fram ett förslag till lagändring. Utredarna har dock i syfte atl konkretisera den krilik som från rättsliga ulgångspunkler kan rikias mot 2 § MBL angelt en alternativ utformning av paragrafen. Enligt utredarna måste emellerlid liksom f. n. den närmare gränsdragningen vara en uppgift för rättstillämp­ningen. Utredarna har framhållit atl behovet av en lagändring från rältspo-litiska utgångspunkter till väsentlig del lorde bero av i vad mån det visar sig möjligl för parterna inom den berörda delen av arbetsmarknaden atl nå resultat i förhandlingar om medbestämmandeavtal - en fråga som utre­darna inte ansåg sig kunna bedöma.

Remissinstanserna: Flertalel av remissinslanserna bland dem JK, Svea hovrätt, arbetslivscenlrum, SAF, TA, TU, A-pressens samorganisation och LO anser att analysen av de berörda frågeställningarna är värdefull. Svea hovrätt släller sig emellerlid tveksam till behovel av lagstiftning och framhåller att detta i vart fall inte bör ske utan ytterligare ulredning. Även andra remissinstanser menar att en ev. lagändring skulle kräva ytterligare utredning. Vad som då åsyftas är i försia hand det förhållande att 2 § MBL även tar sikte på andra verksamheter än sådana som omfattas av tryckfri­heten. Vidare framhålls att motsvarande frågeställningar uppkommer när det gäller MBL: s förhållande fill den politiska demokratin. SAF motsätter sig atl belänkandet läggs lill grund för lagstiftning medan TA och TU med instämmande av A-pressens samorganisation förordar lagstiftning i Hnje med den alternativa ulformningen av 2 § MBL som presenteras i betänkan-del. Dessa organisationer pekar emellerlid på flera praktiska siluationer där enligt deras mening den alternativa lagtexten och betänkandet inle ger tillräcklig vägledning. De organisalioner som förelräder arbeisiagarinires-sen anser att de problemställningar som finns bör kunna lösas avtalsvägen eller genom praxis. Först om detla skulle misslyckas finns enligt deras mening anledning alt överväga lagsliflning.

Mina överväganden: Jag delar den inställning som har kommit lill ullryck i flera av remissyttrandena att utredarna i betänkandet på ell ingående och klargörande sätt belyser det aktuella rättsläget när det gäller tryckfriheten

Skr. 1984/85:155

8

och medbestämmandet. Många värdefulla synpunkter har vidare lämnals av remissinstanserna. Och även om meningarna går isär på vissa punkter finns det enligt min mening en gemensam utgångspunkt, nämligen intresset att värna om de grundläggande tryckfriheisprinciperna. Denna grundsyn har också kommit till uttryck i de gemensamma värderingar som berörda parter givit uttryck åt i det utvecklingsavtal som har träffats för massme­diaområdet. Delta talar enligt min mening för att del finns förutsällningar för parterna själva att lösa de problem som finns på området.

TA och TU har emellertid med instämmande av A-pressens samorgani­sation förordat lagstiftning i syfte att klarare ange hur gränsdragningen bör ske mellan tryckfrihets- och medbestämmandeintresset. De har samtidigt i silt remissyttrande pekat på vissa praktiska situationer där de inte anser sig få tillräcklig vägledning av den grundläggande analys som har gjorts i belänkandel. Detta visar enligt min mening lydligt vilka svårigheter man står inför om man genom lagstiftning närmare skall ange var gränsen skall dras. Såsom utredarna har påpekal är delta i sista hand en fråga för rättstillämpningen.

Mot bakgrund bl. a. av den gemensamma grundsyn som har kommit till uttryck i remissyttrandena och i det mellan parterna på mediaområdet träffade utveckHngsavtalet bör man enligt min mening genom avtal och i den praktiska tillämpningen kunna söka lösningar på uppkommande pro­blem. Jag anser sålunda att det f.n. inle krävs yllerligare lagstiftning om gränsdragningen mellan TF och MBL i syfte att trygga de grundlagsfästa tryckfrihetsprinciperna. Jag kommer nalurliglvis att följa utvecklingen med största uppmärksamhet. Skulle det visa sig att problemen inte har kunnat lösas på ett ändamålsenligt sätt får frågan om särskild lagstiftning tas upp till en förnyad prövning. Jag vill avslulningsvis framhålla atl mol den i och för sig berättigade kritik som från bl. a. tidningsutgivarhåll riktats mot alt MBL och dess förarbeten är knapphändiga och svårtolkade när del gäller förhånandet mellan TF och MBL, numera kan ställas den klariäg­gande analys som har gjorts i belänkandel.

3   Hemställan

Jag hemställer att regeringen bereder riksdagen tillfälle att ta del av vad jag har anfört i det föregående om gränsdragningen mellan tryckfriheten och medbestämmandet.

4   Beslut

Regeringen beslutar i enlighel med föredragandens hemställan.

Skr. 1984/85:155

9

BUaga 1 ARBETSMARKNADSDEPARTEMENTET

TRYCKFRIHET OCH MEDBE­STÄMMANDE

DsA1984;4

Skr. 1984/85:155

10

Till arbetsmarknadsministern

På uppdrag av arbetsmarknadsministern har vi utrett förhållandet mellan tryckfrihetsförordningen och medbestämmandelagen. Detta belänkande är resultatet av del arbetet.

Stockholm i mars 1984

Per-Erik[REDACTED_EFTERNAMN]   Erik[REDACTED_EFTERNAMN]   Olof[REDACTED_EFTERNAMN]

Skr. 1984/85:155

11

Tryckfrihet och medbestämmande

Sid.

Skrivelse till arbetsmarknadsministern  .................... 

10

1

Sammanfattning ............................................... 

.. 

12

2

Inledning  ........................................................ 

.. 

12

2.1

Bakgrunden ................................................. 

12

2.2

Direktiven och utredningsarbetet   ................... 

14

3 Huvuddragen av debatten om förhållandet mellan TF och MBL ,.

16

3.1

Arbetsgivarståndpunkten  .............................. 

17

3.2

Den fackliga ståndpunkten  ............................ 

19

4 TF och medbestämmanderätten - inledande synpunkter           

20

4.1 Vilken direkt betydelse har TF för arbetslagarnas

medbestämmanderätt enligt MBL?   .................. 

20

4.1.1

Skydd mot angrepp av enskilda   .............. 

22

4.1.2

Avtal om begränsning av tryckfriheten  ...... 

27

4.1.3

TFs betydelse för riksdagen som lagstiftare  

33

5 Arbelsrättsliga aspekter  .................................... 

36

5.1

Rättsläget före MBL   .................................... 

.. 

36

5.2

Rättsläget efler MBL    .................................. 

.. 

40

5.2.1

Lagens tillämpningsområde i stort   ............ 

41

5.2.2

Innebörden av 2 § MBL ........................... 

46

5.2.2.1

Förarbetena   ............................... 

46

5.2.2.2

Rättspraxis syn på innebörden av 2 § MBL   ....

52

6

Kritiska synpunkter på 2 § MBL   .......................... 

61

7

Utkast till en alternativ utformning av 2 § MBL   ..... 

68

8 Radio och TV ................................................... 

.. 

72

Underbilaga 1.  Sammanställning av remissyttrandena över motionen

1980/81:1810   ................................. 

.. 

75

Underbilaga 2.  Kort redogörelse för tryckfrihetsförordningen (TF)

och medbestämmandelagen (MBL) m. m.. 

.. 

79

Skr. 1984/85:155

12

1         Sammanfattning

(Här utesluten, se s, 3 fO.

2         Inledning

2.1 Bakgrunden

1

lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet (medbestämman­delagen, MBL) har 2§ följande lydelse:

2

§ Arbetsgivares verksamhel som är av religiös, vetenskaplig, konslnär­lig eller annan ideell natur eller som har kooperativt, fackligt, politiskt eller annal opinionsbildande ändamål undantages från lagens tillämpningsområ­de såvill avser verksamhelens mål och inriktning.

Detla lagrum kom lill under arbetet på propositionen med förslag lill medbestämmandelagen (prop. 1975/76: 105). Någon molsvarighel fanns inle i det utredningsförslag (SOU 1975: 1 Demokrati på arbetsplatsen) som annars utgjorde grundvalen för propositionsarbelet.

Av motivtexterna till 2 § MBL kan utläsas atl det allmänna syftet med lagrummet var att göra en avgränsning av den rätt lill medbestämmande som skulle lillkomma arbetslagarna med stöd av lagen, såvitt gäller sådana verksamheter inom den privata sektorn av arbetsmarknaden där det före­kommer ell annat demokratiskt inflyiande än del företagsdemokraliska.

Den uppgiflen uppfattades som nära besläktad med problemel atl ange hur MBL utan otillbörligt ingrepp i det demokratiska politiska beslutsfal­landet skulle kunna göras lillämplig även inom den offentliga sektorn av arbetsmarknaden. Som exempel på verksamheter inom den privata sek­torn som avsågs med undantagsregeln i 2 § MBL nämndes de som bedrevs av politiska, fackliga, religiösa, kulturella och välgörande organisalioner och samfund, där det regelmässigt finns ett demokratiskt inflytande över verksamheten. I fall av denna art, sägs del i motiven, skulle ett arbetsta-garinflylande, som omfattade även verksamhetens mål och inriktning, komma i kollision med andra demokratiska inlressen. Den motsättningen, tillfogas det, bör i princip lösas så att arbetstagarinflylandel inte tillåts sträcka sig över frågor om mål och inrikining som avgörs på annan demo­kratisk väg (prop. 1975/76:105 bil. 1 s. 328, jft s. 196, 210).

I motiven tilläggs härefter all/ö/-e/flg med opinionsbildande verksamhet, som press, radio och television, också erbjuder exempel på verksamheter där det av hänsyn lill andra inlressen än arbetstagarnas bör göras en avgränsning av tillämpningsområdet för medbestämmandelagens regler (s. 328). Sådana allmänna målsällningsfrågor som den partipolitiska inrikl­ningen hos lidningar och andra opinionsbildande organ lillhör, enligt vad som utvecklas på ytterligare ell annal slälle i moliven, ell område som bör

Skr. 1984/85:155

13

vara förbehållet överväganden och beslut i andra former och i andra beslutsorgan än sådana som bestämts av arbetsgivare och arbetstagare i dessa egenskaper (s. 210).

Slutligen urskiljs i motiven ännu en kategori av verksamheter som av­sågs bli omfattad av 2§, trots att de inte kännetecknas av alt andra demokratiska beslutandeformer anses böra ges försteg framför arbelsta-garinflytandet eller av att viktiga hänsyn till utomståendes intressen anses kräva en begränsning av medbestämmanderätten för arbetstagarna. Det sägs vara när företag eller andra enskilda arbelsgivare bedriver ideell eller annan jämförlig verksamhet.

Till lagens förarbeten såvitt gäller 2 § hör även vissa uttalanden i dåva­rande inrikesulskoiiels betänkande rörande arbetsrättsreformen (InU 1975/76:45 s. 24 ff) och elt yttrande som avgavs av konstitulionsutskottei under riksdagens behandling av lagstiftningsärendet (KU 1975/76: ly).

Redan i samband med arbelel på medbestämmandelagen och under tiden närmast efter lagens antagande och ikraftirädande ställdes 2§ under debatt. Del riktades visserligen i allmänhel inle någon principiell kritik mot den lanke för vilken lagrummet är elt uttryck. Däremot gjordes det gällan­de att den avgränsning som åsyftades inte har blivit nog tydlig - varken lagiexten eller de ganska knapphändiga motiven ger tillräckligt säker led­ning när det skall avgöras vilka verksamheter och vilka frågor och beslut inom de verksamheterna som undantas från lagens tillämpningsområde.

Kritik av denna innebörd fördes fram inte minst med tanke på tillämp­ningen av 2§ inom tidningarnas och andra massmedieföretags områden. Såvitt särskilt gäller pressen riktades krilik mol 2§ MBL även från syn­punklen att lagrummet inle bygger på någon genomförd analys av förhål­landet till tryckfrihetsförordningen (TF). Det bör dock tilläggas all det i debatten också fanns de som hävdade atl 2 § tillräckligt väl fyller sitt syfte att avgränsa det område inom vilket arbetstagarna inle bör beredas infly­tande med stöd av lagens regler.

I en motion lill riksdagen under 1980/81 års riksmöte (nr 1810) begärdes en utredning för all undanröja den oklarhel som föreligger om tolkningen av 2 § MBL i förhållande lill TF.

Som elt led i sin beredning av ärendel inhämtade riksdagens arbetsmark­nadsutskott yttrande från konstilutionsutskollet (KU) och från arbetsdom­stolen (AD), Svea hovrätt, juridiska fakultelsnämnden vid Uppsalauniver­sitet, Svenska arbetsgivareföreningen (SAF), Tidningarnas arbetsgivare-förening(TA), Svenska tidningsutgivareföreningen (TU), Factu-Förening­en Svensk Fackpress, A-pressens Samorganisation, Landsorganisationen i Sverige (LO), Grafiska fackförbundet, Handelsanställdas förbund. Tjäns­temännens centralorganisation (TCO), Svenska Journalistförbundet (SJF), Handelstjänstemannaförbundet (HTF) och Centralorganisationen SA­CO/SR.

Av remissinstanserna utanför riksdagen förklarade sig vissa tillstyrka

Skr. 1984/85:155

14

eller i varje fall inle motsätta sig en utredning av det slag som begärdes i motionen, nämligen Svea hovrätt, juridiska fakultelsnämnden vid Uppsala universitet, SAF, TA, TU, Factu-Föreningen Svensk Fackpress, A-pres­sens Samorganisation, LO och SACO/SR. Däremol avstyrktes förslaget om utredning av AD och av Grafiska fackförbundet, Handelsanställdas förbund, TCO, Svenska journalistförbundet och Handelstjänstemannaför­bundet. KU menade för sin del att det fanns anledning atl siudera frågan närmare.

En redogörelse för remissytlrandena finns med i underbilaga I.

Arbetsmarknadsutskottet (AU 1981/82:2) förklarade sig dela KU: s upp­fattning och hemställde därför att riksdagen med bifall till motionen 1980/81:1810 skulle som sin mening ge till känna vad utskottet hade anförl om utredning av förhållandet mellan TF och lagen om medbestämmande i arbetslivet. Denna hemslällan bifölls av riksdagen (rskr 1981/82:40).

2.2 Direktiven och utredningsarbetet

Regeringen bemyndigade i beslut den 27 maj 1982 arbetsmarknadsminis­tern atl tillkalla tre särskilda utredare för all ulreda förhållandel mellan TF och medbestämmandelagen. I direkliven (Dir 1982: 31) betonas inlednings­vis belydelsen av tryckfrihetsförordningens beslämmelser om varje svensk medborgares rätt att i tryckt skrift yttra sina tankar och åsikter samt meddela uppgifier och underrättelser i vad ämne som helst. Del påpekas att en viktig del av del tryckfrihetsrältsliga regelsystemet avser utgivarens befogenhel att öva inseende över skriftens utgivning och bestämma över dess innehåll. Därefter erinras om 2§ MBL och redogörs för riksdagsmo­tionen 1980/81: 1810 och för dess behandling i riksdagen. Sedan anförs i direktiven:

Den av riksdagen åsyftade utredningen bör nu komma till slånd. Särskilt bör då analyseras hur långt de arbetsrällsliga reglerna i MBL sträcker sig i olika hänseenden med tanke på de i grundlag fastlagda principerna för tryckfriheten. Jag anser del lämpligt alt arbelet utförs av rättslig expertis på de områden som berörs av utredningsämnet. Utredarna bör i sitt arbete hålla kontakt med yllrandefrihetsulredningen (Ju 1977:10) saml på lämp­ligl sätl la del av erfarenheler från arbelsmarknadsparlerna på massme­dieområdet och andra berörda organisationer.

Sedan vi hade fåll del i dessa direkliv angivna uppdragel inledde vi vårt arbete med en första analys av de rättsliga problem som uppdragel omfat­tar. Därefter har vi under hösten och vintern 1982/83 hållit överläggningar med företrädare för vissa organisationer på arbetsmarknaden som berörs av uppdraget, nämligen den 20 oktober 1982 med TA och TU, den 26 oklober 1982 med Svenska journalistförbundet (SJF) och den 14 januari 1983 med Grafiska fackförbundet. Vidare har vi underhand berett vissa organisationer tillfälle att anlägga synpunkter på vårl utredningsämne.

Skr. 1984/85:155

15

I underbilaga 2 finns en redogörelse för aktuella bestämmelser i TF och MBL. Där redogörs också för vilka parter som förhandlar inom detta område.

Det kan här vara på sin plats alt någol kommentera det ulredningsupp­drag som vi sålunda har fått. Del ligger i sakens natur alt det är svårt, på gränsen till del omöjliga, att göra en traditionell juridisk analys av hur 2 § MBL skall lolkas i förhållande till TF eller hur TF och MBL förhåller sig till varandra (AU 1981/82:2) eller, med direktivens uttryckssätt, hur långt MBL: s arbelsrättsliga regler siräcker sig med tanke på de i grundlag fastlagda principema för tryckfriheten. En grupp jurister i egenskap av särskilda utredare kan inte göra anspråk på att uttala sig med slörre auktoritet än andra deltagare i debatten när del rent rättsliga malerialel tryter och när skilda ståndpunkter intas mindre på grundval av ell rättsligt resonemang än på olika värderingar.

Kännetecknande för den hittills förda offenlliga debatten är måhända mer än någol annal all de olika ståndpunkterna bygger på vitt skilda tänkesätt i ganska grundläggande avseenden. En sida i debatten tar till utgångspunkt det tänkande kring varje enskild medborgares fri- och rättig­heter gentemot den offentliga maklen, som har fått sitt skydd i 2 kap. RF och i TF, och drar därav slutsatsen att tidningarnas ägare och utgivare måste anses ha etl lika vidsiräcki skydd mol anspråk på medbestämman­derätt för utomstående, bland dem de anställdas fackliga organisationer. En annan kan, utan att nödvändigtvis värdera de grundlagfästa principerna på annal säll, komma lill ett helt annat resultat med utgångspunkt l.ex. i vad som bör belraktas som den journalistiska uppgiflen i del demokratiska samhällets och den tidningsläsande allmänhetens intresse. Alt del förhåller sig så hindrar emellerlid enligt vår uppfattning inte att man genom en analys med utgångspunkt i lagtext och förarbeten jämle annat rättsligt material kan nå vissa resultat av värde för debatten.

Framför alll kan en analys bidra lill all beskriva den bakgrund mot vilken man mer allmänt har atl se på 2 § MBL och sambandel mellan vissa rättsliga frågeställningar. Den kan kanske ocksä vara ägnad att undanröja missförstånd på några punkler i den mån sådana har visal sig i debatten. Förhållandel renl principielll mellan TF och MBL och den arbetsrättsliga ramen för 2§ MBL kan belysas. Man kan peka på rättsfrågor som av det ena eller andra skälel har lämnats öppna eller ålminslone ulan närmare kommeniar i förarbetena vid tillkomsten av MBL.

Däremol ger enligt vår mening det rättsliga materialet inle underlag för säker bedömning av sådana enskilda och konkrela lillämpningsfrågor, t. ex. huruvida ett beslut av den ena eller andra typen medför förhandlings­rätt enligt 

II 

§ MBL, som lagstiftaren uttryckligen har överlämnat åt rätt­stillämpningen alt från fall till fall avgöra genom en vägning mol varandra av inbördes motstående synpunkter. Som arbetsdomstolen har påpekal hade för en sådan bedömning krävts en i ett fiertal rättsliga avgöranden utvecklad domstolspraxis och någon sådan finns inte.

Skr. 1984/85:155

16

Om avsikten med del ulredningsuppdrag som regeringen på riksdagens beställning lämnal över till oss varil alt det skulle leda fram lill elt förslag lill lagändring inom ämnesområdet låter sig inte säkert avgöras. Vi har för egen del funnit att det inle gärna bör vara vår sak atl yppa en mening om de rälispolitiska aspekterna på den gränsdragningsfråga som saken här gäller och all därpå fota ett förslag till lagändring. Behovel av en sådan ändring torde för övrigt till väsentlig del bero av i vad mån det visar sig möjligt för parterna inom den berörda delen av arbetsmarknaden att nå resultat i förhandlingar om medbestämmandeavtal. Den frågan kan vi inte bedöma.

Som kommer att framgå av vad vi säger i kap. 6 menar vi emellertid atl den gränsdragning som görs i 2 § MBL kan kritiseras från renl rättsliga utgångspunkter. Mol den bakgrunden har vi - trols alll! - formulerat en alternativ utformning av den paragrafen. Det är emellertid, och della måste betonas, inte fråga om ell förslag av del slag som utredningar vanligtvis resullerar i. "Vår" 2 § skall ses som ett slags sammanfattning eller konkre­tisering av den kritik som vi menat kan rikias mol paragrafen i dagens tappning, dvs. dess otydlighet och inkonsekvens.

3 Huvuddragen av debatten om förhållandet mellan TF och MBL

Som vi har nämnt i inledningen blev 2 § MBL tidigt föremål för debatt i vad avser lagrummets betydelse för företag och anslällda inom tid­ningspressen och andra massmedier. En ganska omfattande pressdeball i saken fördes redan vid lagens lillkomst och under dess första lid och den debatten har sedan återkommit vid flera senare tillfällen. Redan tidigt tilldrog sig frågan om TF: s betydelse i sammanhanget särskilt stor upp­märksamhet.

Debatten har förts efter flera linjer. Den har bestått i juridiskt betonad argumentation kring rätta tolkningen av 2 § MBL och kring betydelsen för den tolkningen av tryckfriheten sådan den har grundlagfästs i TF. Snarasl med utgångspunkt i den juridiska diskussionen har det också förts en debatt om vilket utrymme som bör finnas för medbestämmanderätt i fackli­ga former inom företag tillhörande pressen och inom andra massmedie­företag. I den debatten har anförls ideologiska, presspolitiska, fackliga och ålskilliga andra argumenl.

Man löper naturligtvis i della liksom i de flesta liknande sammanhang risk att gå för långt i förenkling om man som en sammanfattning av den debatt som har förts försöker inordna raden av synpunkler och argument under enbart etl par eller några huvudsakliga meningsriktningar. Likväl har vi funnii all de problem som omfattas av vårt ulredningsuppdrag blir räll väl belysta om man säger all del i debatten har kommit fram i huvud­sak två ståndpunkter, vilka det må vara tillåtet atl beteckna som arbetsgi­varståndpunkten och den fackliga ståndpunkten.

Skr. 1984/85:155

17

När vi i vår redogörelse för debatten använder detta framställningssätt sker det bl.a. därför all de båda beteckningarna ligger nära till hands när debatten har sin rot i motsatta åsikter om tillämpningen av arbetsrättslig lag och saken till väsenllig del gäller fackliga frågor. Men del måste göras reservalioner. Vi använder beteckningarna i fullt medvetande om att ar­betsgivarståndpunkten förfäktas inte bara, och kanske inte ens främsl, av arbetsgivarna i den egenskapen. Vidare är inte vad vi här betecknar den fackliga ståndpunkten uteslutande facklig i den meningen atl den hävdas enbart av en eller flera fackliga organisationer. Härtill kommer emellertid atl det i själva verket inte torde finnas en enhetlig, av alla i saken intresse­rade fackliga organisationer driven linje i debatten.

Tvärtom förhåller det sig så atl en facklig organisation, SJF, i högre grad än andra har anlagt ett sätl alt se på hithörande problem som bryter sig mol arbetsgivarsidans. Som skal! framgå i del följande är det framför alll SJF: s anspråk på vad som brukar kallas redaktionellt medinflytande och skälen för dessa anspråk som har kommit i blickpunkten. De åsiktsskillnader, som må finnas i förhållandel mellan arbetsgivarna och andra fackliga organisationer, har närmare släktskap med sådana intressemotsättningar i medbestämmandefrägor som uppträder också inom andra branscher och på andra områden av arbetsmarknaden. Vi återkommer till denna iaktta­gelse i del följande.

Den ytterligare reservalionen bör slutligen också göras atl den juridiska argumentationen för i det väsentliga samma uppfallning i huvudsaken kan skilja sig från den ene dellagaren i debatten till den andre.

Vi skall, sedan dessa påpekanden har gjorts, i det följande söka samman­fatta debatten genom alt samla de viktigaste synpunkterna och argumenten under de två nyss angivna rubrikerna. Vi erinrar dock om all delar av debatten rätl väl har belysts redan i den redogörelse för remissytlrandena lill arbetsmarknadsutskottet som finns samlade i underbilaga 1.

3.1 Arbetsgivarståndpunkten

Den avgränsning av medbestämmandelagens tillämpningsområde som har gjorls genom 2§ MBL är enligt arbetsgivarståndpunkten otydlig. Lag­texten ger inie någon säker ledning och de uttalanden som har gjorts i moliven är knapphändiga och svårtolkade. Beröringspunkterna med TF har lika lite som de yttrande- och tryckfrihetsrättstiga aspekternas betydel­se i slorl uttryckligen omnämnts i motivtexlerna, om man undantar de ganska allmänt hållna uttalandena i konstitulionsulskotlels yttrande till dåvarande inrikesutskoltet (KU 1975/76: ly). Man ivingas i stället falla lillbaka på diffusa formuleringar l.ex om all företag med opinionsbildande verksamhet, som press, radio och television, erbjuder exempel på verk­samheter där det av hänsyn lill andra intressen än arbetstagarnas bör göras en avgränsning av tillämpningsområdel för medbestämmandelagens regler

2    Riksdagen 1984/85. 1 saml. Nr 155

Skr. 1984/85:155

18

(prop. 1975/76: 105 bil. 1 s. 328). Lagens motiv är knappast klarare i fråga om innebörden av de enskilda uttryck i lagtexten, som "opinionsbildande ändamål" och "verksamhetens mål och inriktning", vilka är avgörande för tillämpningen av 2§ i detta sammanhang.

Inte desto mindre mäste man, om inte av andra skäl så åtminstone därför all TF utgör grundlag, vid tolkningen av 2 § MBL utgå från att detta lagrum är förenligt med eller i de avseenden som saken här gäller i själva verket ett slags uttryck för tryckfrihetsrältsliga grundsatser. De "andra intressen än arbetslagarnas" som det talas om i motiven kan inom hithörande område inle vara andra än de som TF: s regler har till uppgift atl skydda. TF och tryckfrihetsrältsliga grundsatser bör med andra ord läggas lill grund vid lolkningen av 2§ MBL, både i vad avser enskildheter i lagrummet och allmänt sett.

Det vidsträckta skydd för den enskildes yttrande- och informationsfri­het, och för tryckfriheten, som RF och TF ger måste länkas ha sin motsva­righet inom del område som åsyftas med medbestämmandelagsliflningen, eller med andra ord i förhållandel mellan bl.a. tidnings- och andra mass­medieförelag på ena sidan och företagens anställda och de anställdas fackliga organisalioner på den andra. 1 första hand måsle delta antas följa av grundlagsföreskrifterna i sig själva. I vatje fall måste del rättsliga lägel uppfattas så att 2 § MBL utgör etl slags översättning till del medbesläm-manderättsliga området av RF: s och TF; s grundsatser.

Denna allmänna utgångspunkt innebär att 2 § MBL skall anses föreskri­va ett vidsträckt undanlag från medbestämmandelagens tillämpningsområ­de såvitt gäller massmedieföretagen. Innebörden är principielll sett all medbestämmandelagens regler om arbetslagarinflytande inte skall antas ha föranlett något ingrepp i eller någon begränsning av den frihet att beslula som enligt TF tillkommer en tidnings ägare och dess utgivare.

Det finns då inte heller någol slöd i medbestämmandelagen för anspråk på fackligt inflytande över beslut om innehållet i tidningar eller tidskrifter.

Detla sätt atl se på förhållandel lill TF ger stöd för vissa slutsatser om hur 2§ MBL skall lolkas på några särskilt omdebatterade punkler. En sådan slutsats är att utlryckel "verksamhel som har etl opinionsbildande ändamål" skall ges en vidsträckt innebörd och inte begränsas till atl omfatta enbart opinionsbildning i något slags speciell eller snävare mening. Opinionsbildning i en tidning är inie bara vad tidningen skriver på ledarsi­dan. Utlryckel får när del används i 2§ MBL i stället antas syfta på allt som är tryckfrihetsrätlsligt skyddat genom TF, och alltså bl.a. även tid­ningarnas nyhetsförmedling, och inte bara dagspress och politisk press ulan även t,ex. veckopress. Av della följer vidare atl i princip allt som får betraklas som beslut om tidningens innehåll undantas från tillämplighet av lagen, dvs. såväl beslut om publicering eller icke-publicering av artiklar och annat material i det enskilda fallel som mer övergripande och långsik­tiga beslut t.ex. om vilka slags material som skall förekomma i tidningen

Skr. 1984/85:155

19

eller tidskriften, avvägningen mellan olika slags material och malerial med viss inrikining m.m. Lagen är inte heller fillämplig på beslut t.ex. om disposilion av det redaktionella utrymmel för olika ämnesområden, fördel­ningen av redaktionella resurser, redigeringsprinciper, utgivningsperiodi-cilet, målgrupper och spridningsområden, utgivningen av editioner och utgivning av bilagor av olika slag m, m. Vissa beslut på personalpolitikens område, framför alll beslut om rekrytering av redaktionell personal tillhö­rande olika kategorier, faller utanför området för lagens tillämpning.

3.2 Den fackliga ståndpunkten

SJF hävdar alt del sedan länge har förekommit ett samspel vid utform­ningen av tidningarnas redaktionella innehåll mellan journalisterna och ägarens företrädare på redaktionerna. Detta samspel har tagit sig uttryck bl.a. i lokala avtal om inflytande för de redaktionellt anslällda och i hänvisningar i kollektivavtal till de för branschen gemensamma spelreg­lerna för press, radio och TV. Samspelet bör fortsätta och leda fram lill eU centralt avtal om redaktionellt medinflytande.

Därigenom främjas förutsättningarna för alt pressens uppgifier i del demokratiska samhället skall kunna fullgöras på ell rikligt sätt. Etl arbets­lagarinflytande, som grundas på avtal som iräffas med slöd av MBL, bör betraktas som en garanti för ell riktigt uppfyllande av journalistikens uppgift att oberoende och kritiskt söka sanningen i läsarnas tjänst.

Del kan inle rätteligen göras gällande atl 2S MBL är så otydlig alt det behövs klarlägganden genom en särskild utredning eller genom åtgärder från lagstiftarens sida. Det bör i stället ankomma pä branschens parter atl utveckla etl gemensaml synsätt i fråga om lagens tolkning och lillämpning. Om detta i etl eller annat hänseende inle lyckas, är det Hksom inom andra rättstillämpningsområden i sisla hand den dömande instansens, AD:s, uppgift att uttolka lagen.

Den allmänna utgångspunkten vid tolkningen av 2§ MBL måsle vara att lagrummet undantar enbart elt begränsat område frän rällen till fackligt inflytande. Redan före MBL:s tillkomst var del inom slörre eller mindre delar av pressens område accepterat att del bör finnas ett arbetslagarinfly­tande över redaktionella frågor. Mot bl. a. den bakgrunden är del berättigat atl ulgå från alt arbetsrältsreformen inle var avsedd alt medföra någon begränsning av betydelse i jämförelse med vad som lidigare var accepterat och tillämpat. Reglerna i TF har inte före arbetsrättsreformen ansetts innebära något hinder mot redaktionellt medinflytande och någon föränd­ring på den punkten har reformen inte föranlett.

Till pressens uppgifter hör all frilt kommentera förhållanden och skeen­den i samhället. SJF gör inle anspråk på all med stöd av medbestämman­delagen kunna tillerkännas inflyiande över utövandet av den fria kommen-tarrätlen. Med hänsyn lill avfatlningen av 2§ MBL och motiven till lag-

Skr. 1984/85:155

20

rummet kan det vara rimligt atl anse all beslut om innehållel på dagspres­sens ledarsidor faller utanför lagen. Någon grund för atl utsträcka undan­lagsregeln längre än så finns det däremot knappast. Lagrummet kan l.ex. inte antas la sikle på redigeringen av nyhetsmaterialet i en tidning. Inte heller andra sådana mer allmänna redaktionella frågor som har nämnls från arbetsgivarhåll kan anses undantagna från fackligt inflytande. Ullrycket "opinionsbildande ändamål" i 2§ MBL torde också ge vid handen atl press med enbari eller i alll väsenlligl kommersiella syften över huvud inle omfattas av undanlagsregeln. Del görs inte anspråk på fackligt inflyiande över ansvarige utgivarens utövande i det enskilda fallel av sina befogen­heler enligt 5 kap, 3 § TF, Rekryteringen av redaktionell personal är i hög grad en fråga av fackligt intresse som inte kan antas ha blivit utesluten från medbestämmandelagens lillämplighelsområde.

Flera andra fackliga organisalioner (bland dem Grafiska fackförbundet, Handelsanställdas förbund och Handelstjänstemannaförbundet) har sagt all del inte finns någon sådan oklarhet i fräga om innebörden av 2§ MBL atl det är motiverat med en särskild ulredning. Dessa organisationer har vidare sagt sig helt eller näslan hell sakna praklisk erfarenhel av problem som skulle kunna bollna i meningsmotsättningar kring lagrummet. Några av dem har hänvisal till inledda medbetämmandeavialsförhandlingar med arbetsgivarparten. I allmänhet har organisalionerna också avstått från att uttala sig om rätta lolkningen av 2§ MBL på annal sätt än genom att påpeka, atl lagrummet inte torde vara avsett att såvill gäller förhållandel till dem och deras medlemsgrupper försätta tidnings- och andra massme­dieförelag i en privilegierad ställning i jämförelse med företag i allmänhel. Del bör till delta anmärkas atl enligt sakens natur frågan om redaklionelll medinflytande av sådana skäl som SJF åberopar inte kommer upp för de här åsyftade fackliga organisaiionernas del.

4 TF och medbestämmanderätten inledande synpunkter

4.1 Vilken direkt betydelse har TF för arbetstagarnas medbestämmanderätt enligt MBL?

Avsnittets innehåll: Vi släller i delta inledande avsnitt försl frågan i vilken utsträckning och på vad sätl TF kan länkas ha en direkt rättslig betydelse för arbetstagarnas medbestämmande enligt MBL. Bakgrun­den lill den frågan är att det i debatten inte sällan görs gällande att grundlagen TF drar en gräns för medbestämmanderätten, oberoende av vad som föreskrivs i MBL. Å andra sidan brukar man påpeka att TF i del väsentliga medför ett skydd för den enskilde medborgaren enbari mol den offenlliga maklen - gentemot det allmänna - utan alt beröra det rättsliga förhållandet enskilda emellan (l.ex. förhållandel mellan arbelsgivare och arbetstagare).

Vi tar upp tre delfrågor inom ramen för den allmänna frågan om TF: s betydelse för medbestämmanderätten.

Skr. 1984/85:155

21

- En fråga är i vad mån TF medför något hinder mot fackliga slridsälgärder som vidtas med anledning av en irycki skrifts innehåll. Den saken kan ha betydelse t.ex. om man länker sig atl en facklig organisation vill lillgripa stridsåtgärder för att få till stånd elt avtal om medbestämmanderätt i fråga om en tidnings redigering och innehåll. Svaret på den frågan är enligt vår mening "nej".

En andra fråga är i vad mån TF tillåter avtal varigenom någon binder sig vid en begränsning av sin tryckfrihet. Ett sådani avtal skulle l.ex. kunna vara ett medbestämmandeavtal eligl 32 § MBL. I detla samman­hang kommer särskilt frågan om ansvarige utgivarens befogenheter enligt 5 kap. 3§ MBL in i bilden. Kan de befogenheterna beskäras genom etl avtal om medbestämmanderätt?

Enligt vår mening skall den frågan besvaras nekande. I vad mån det därutöver finns en gräns för avtalsfriheten är oklart.

Slutligen tar vi upp som en tredje fråga i vad mån TF medför någon begränsning av riksdagens möjligheter alt stifta lag om medbestämman­derätt för arbetstagarna. Ulgängspunklen är återigen all grundlagsskyd­det för vissa fri- och rättigheter betraktas som etl skydd gentemot del allmänna, och i linje därmed i princip inle gentemot riksdagen som stiftare av civillag. Hur långt sträcker sig denna princip egentligen?

Något entydigt svar kan inte ges. TF gäller visseriigen inte mot del allmänna som stiftare av civillag, men det är oklart om TF hindrar överförande av beslutanderätt till annan enskild person eller samman­slutning.

Del görs i debatten ibland gällande alt TF i sin egenskap av grundlag har direkl rättslig betydelse för arbetstagarnas medbestämmanderätt enligt MBL. Den allmänna innebörden av detta påslående skulle vara att TF ger vissa vidslräckla rälligheter åt alla svenska medborgare och alla svenska juridiska personer, tidningsföretagen självklart inte undantagna, och atl någon inskränkning av dessa rättigheter inte har gjorls och inle heller kan göras genom MBL eller genom kollektivavtal om medbestämmanderätt för arbetstagarna.

Delta sätl atl se saken kan länkas ha hämlal inspiration bl.a. i uttalan­den i den tryckfrihelsrältsliga litteraturen. Det uttalas t. ex. på ell slälle, låt vara i en mycket översiktlig framställning (Petrén, Tryckfrihetslagstift­ningen, 6 uppl. 1978, s. 9 O, bl a att all arbetsrättslig lagstiftning - lagarna om arbelslid, arbetarskydd och medbestämmande - är lillämplig även för iryckerinäringen men all vid konflikt mellan 4 kap 1 § TF (enligt vilken rätt att själv eller med biträde av andra genom tryckpress framslälla tryckalster skall tillkomma varje svensk medborgare eller svensk juridisk person) och sådana "specialregler" försteg givetvis skall ges ål grundlagen. Vidare förklaras att 4 kap. I§ TF ger en även i förhållande till enskild (t.ex. facklig sammanslutning) grundlagsskyddad rält all framställa tryckalster och atl den rätlen inte hade kunnat begränsas genom MBL, även om 2§ MBL inle hade funnits. Vad som mer konkrel åsyftas med dessa uttalan­den och vilka konflikler som författaren tänker sig berörs dock inle. Vid

Skr. 1984/85:155

22

behandlingen i del onaedelbart följande av 1 kap. 2§ TF förklaras att organiserade åtgärder av enskilda för undertryckande av misshagliga pressalster inle är förbjudna i TF och all t. ex. fackliga åtgärder för att hindra tryckning av viss skrift är tänkbara och i den fria åsiktsbildningens inlresse får motverkas på annat sätl (än genom åberopande av TF), t.ex. genom avtal.

Som anlyds redan av de nu återgivna uttalandena kan flera frågor tas till uigångspunkt vid en undersökning av TF: s rättsliga betydelse för arbetsta­garnas medbestämmanderätt enligt MBL.

En aspekt på saken är om TF också medför hinder mot angrepp från enskilda, l.ex. mol fackliga slridsälgärder i vissl syfte. Fackliga slridsäl­gärder skulle ju kunna tänkas bli vidtagna i syfte att understödja krav på medbestämmanderätt. En närliggande fråga är i vilken ulslräckning och på vad sätt rättsordningen kan tänkas upprätthålla avtal varigenom en räll som den enskilde är tillförsäkrad gentemot del allmänna inskränks av hänsyn lill en enskild avialsmotpari. Man kan också ha skäl alt fråga sig i vad mån det skydd som grundlagen TF ger den enskilde i förhållandet lill del allmänna innebär hinder för riksdagen att stifta lag med tillämplighet på bl. a. tidningsbranschen om medbestämmanderätt för arbetslagarna och deras fackliga organisalioner.

4.1.1 Skydd mol angrepp av enskilda

I silt förslag lill TF föreslog 1944 års tryckfrihetssakkunniga en utvidg­ning i jämförelse med äldre rält bl. a. på del sättet atl TF skulle föreskriva förbud även för enskild all på grund av en skrifts innehåll hindra tryckning eller utgivning av skriften eller dess spridning bland allmänheten. Del skedde i de sakkunnigas förslag lill I kap. 2§ TF. Ur motiven kan förtjäna återges följande (SOU 1947:60 s. 49 f):

Belräffande ålgärder av enskilda har tryckfrihetsförordningen hittills icke ansetts kunna giva handlingsregler till skydd för tryckfrihetens utöv­ning motsvarande de för myndighet gällande. Uppenbart är emellertid atl även i fråga om enskilda elt behov av dylika regler kan föreligga. Enskilda organisationer och sammanslulningar intaga stundom en sådan ställning alt de verksaml kunna hindra tryckning, utgivning eller spridning av skrift, vars innehåll anses misshagligt eller anstötligt. I viss utsträckning torde väl den uppfattningen atl dylika åtgärder icke äro tillåtna ha vunnit hävd, ehuru tryckfrihetsförordningen icke utlryckligl stadgar någol därom. Reaktionen mot skrifter som ansells misshagliga eller anslötliga har i vissa fall lagil sig uttryck i organiserade åtgärder till deras undertryckande. Tydligl är all dylika åtgärder icke äro väl förenliga med en allmän tryckfri­het. Denna kan icke få vara ett privilegium för vissa meningsriktningar; endast lagens siadganden om missbruk av tryckfriheten skola ulgöra tryck­frihetens gränser. En rubbning av de sålunda en gång fastställda gränserna kan väl av förhållandena vara motiverad men en sådan bör ske allenast under de garantier och i den ordning grundlagen föreskriver. Upprätthål­landet av tryckfrihetens legala gränser skall åvila de organ vilka grundlags-

Skr. 1984/85:155

23

enligt anförtrotts denna uppgift och ske i den ordning som är stadgad i tryckfrihetsförordningen. Det bör således ej heller vara enskild tillåtet att hindra tryckfrihetens utövning. Även denna princip bör komma fill uttryck i lagen.

De förbud mot ålgärder av myndighet eller enskild lill hinder för tryck­frihetens utövning, som sålunda böra uppställas, kunna emellertid å andra sidan icke innefatta nägon förpliktelse att medverka vid tryckning, utgiv­ning eller spridning av skrift. Myndighets skyldigheter i sådant hänseende regleras av gällande författningar. 1 fråga om enskild gälla i allmänhet endasl civilrätlsliga regler, enligt vilka dylik förpliklelse föreligger blott på

grund av eget åiagande. Del må ock framhållas alt del angivna

förbudei icke innefattar någon begränsning av den rätt som lillkommer annan medborgare alt inom ramen för den lagliga yttrandefriheten granska innehållel i viss tryckt skrift saml därom uttala sitt omdöme och eventuellt sitt ogillande. Denna konsekvens följer av yttrandefrihetens egen nalur, som inrymmer samma rält för envar.

I specialmoliveringen lill 1 kap. 2§ i förslaget beskrevs närmare den åsyftade innebörden av förbudet även för enskild att hindra tryckning, utgivning eller spridning av skrift. Del av de sakkunniga föreslagna lagrum­met hade följande lydelse:

§2 Någon tryckningen föregående granskning av skrift eller något för­bud mol tryckning därav må ej förekomma.

Ej heller vare på grund av skrifts innehåll någon, myndighel eller en­skild, tillåtet atl genom åtgärd, som icke äger stöd i denna lag, hindra tryckning eller utgivning av skriften eller dess spridning bland allmänhe­ten.

Följande avsnitt ur molivtexten är av intresse (bet. s. 210 ff):

Ej heller är del tillåtet för en leverantör av papper, vilken ålagil sig leverans lill elt tidningsföretag, atl avbryta leveransen på grund av tidning­ens innehåll eller för en fackförening, som är bunden av gällande kollekliv-avtal, att förmå sina medlemmar alt nedlägga arbetet vid ett tryckeri på grund av innehållet i de skrifter som där tryckas. Lagrummet medger icke atl någon vägras inträde i en yrkesammanslutning, exempelvis förening av tidningsdistribulörer eller föriäggare, i anledning därav att han distribuerar eller förlägger viss skrift, som av flertalet föreningsmedlemmar anses ha elt misshagligt innehåll, eller alt han av nu nämnd anledning uieslules ur sammanslutningen. Såsom mot lagrummet stridande måste ock anses all tidningsföretag, föriäggare eller annat förelag för distribution av tryckta skrifter såsom villkor för tillhandahållande av sina skrifter åt försäljare, som driver yrkesmässig verksamhel, uppställer atl denne icke samtidigt får sälja annan tryckt skrift med visst politiskl innehåll.

En begränsning av stadgandets räckvidd ligger däri atl det endasl avser sådana ålgärder som grunda sig på skriftens innehåll. Det hindrar således icke någon att exempelvis inslälla pappersleverans lill etl tidningsföretag på grund av dess insolvens eller atl nedlägga arbelet vid etl tryckeri i samband med förhandlingar om löneuppgörelser. Ej heller medför stadgan­det någon förpliktelse för den enskilde att medverka till tryckning, utgiv­ning eller spridning av skrift. En boktryckare kan således fritt avvisa

Skr. 1984/85:155

24

tryckning av skrift på grund av dess innehåll. Med hänsyn lill det ansvar för tryckfrihetsbrotl, som kan åvila boktryckaren, är del uppenbart att han måste kunna vägra sin medverkan i sådana fall då dylikt ansvar kan inträda. Men även eljesl måsle boktryckaren äga frihei att avgöra, vilkel Iryckningsarbele han vill åtaga sig. Likaså kan en försäljare av lidningar eller andra tryckta skrifter avvisa skrift, som han på grund av dess innehåll icke själv önskar saluföra. Såsom redan anförls innefallar stadgandet icke någon inskränkning i yttrandefriheten. Ell uttalande i pressen eller i en mölesresoluiion mol vissa skrifter på grund av deras innehåll beröres således icke av stadgandet.

En annan begränsning i stadgandets tillämplighet innefattas däri att åtgärden måsle menligt påverka skriftens tryckning, utgivning eller sprid­ning. I lagiexten har denna menliga påverkan betecknats såsom hinder. För alt hinder skall anses föreligga bör ej fordras atl del är av sådan absolut karaktär all det medför omöjlighet för tryckning, utgivning eller spridning överhuvud laget. Även ett partiellt hinder, exempelvis omöjliggörande av försäljning på viss plats, faller under lagrummet. Vidare måsle, även om åtgärden icke omöjliggör den verksamhet varom är fråga, de ekonomiska återverkningarna lilläggas betydelse. Äro dessa av den ingripande verkan atl verksamhelens fortsättande icke kan anses ekonomiskl berättigad, bör hinder som avses i lagrummet anses föreligga.

Bestämmelsen i andra slycket har icke förbundits med något särskilt siraffbud. Överträdelse medför således icke slraff annal än då eljesl gällan­de straffbestämmelser äro tillämpliga. I fråga om åtgärd av ämbetsman kan ett ämbetsbrott föreligga. Beträffande enskild torde i allmänhet något straff ej komma i fråga. Sladgandel har dock - förulom all därigenom en viktig tryckfrihetsrällslig grundsats kommer fill ullryck - den belydelsen all del kan grundlägga ett skadeståndsansvar enligt allmänna skadeslåndsrättsliga regler.

I den proposition som följde på tryckfrihelssakkunnigas förslag utmön­strades emellertid förslaget att göra förbudsregeln i I kap. 2 § TF lillämplig även på enskilda sammanslutningar och personer (prop. 1948 nr 230 s. 34, 52 ff och 86 f). Skälen för detta ställningstagande redovisades på följande sätt:

Däremol inställer sig en stark tvekan om lämpligheten av atl göra stad­gandet tillämpligt även beträffande enskilda sammanslutningar och perso­ner. Visserligen är det i och för sig rikligt atl ej heller tvångsåtgärder från enskilda till undertryckande av en misshaglig skrift i allmänhet böra få förekomma. Slora svårigheter uppstå emellerlid atl i lag närmare angiva, i vilken omfattning sådana enskilda ålgärder skola anses rälisslridiga. I praktiken kan det därför bli vanskligt atl upprätthålla en klar och otvetydig gräns mellan å ena sidan förbjudna tvångsåtgärder och å andra sidan en tillåten moralisk påverkan. Såsom justitiekanslersämbeiet framhållit kun­na l.ex. åtgärder av ideella föreningar och andra enskilda organisationer mot skandaltidningar, pornografiska skrifter och dylikl slundom anses mycket berättigade, även om de ej inskränka sig till allenast ogillande omdömen och uttalanden. Det må här erinras om de på enskill inilialiv tillkomna aktionerna för att stävja utbredningen av Nick-Carter-lillera-turen och tidningen Fäderneslandet. Jag har därför anseti klokast atl icke i tryckfrihetsförordningen upptaga bestämmelser rörande åtgärder av en-

Skr. 1984/85:155

25

skilda sammanslulningar eller personer; frågan om rättsstridigheten i så­dana åtgärder bör bero av de rättsregler som eljesl gälla. Härav följer alt jag saknar anledning att ingå på den i vissa yttranden berörda frågan om etl särskilt strafflud mot de åtgärder som avses i stadgandet; rättstridiga åtgärder av befattningshavare, vilka äro bundna av ämbelsansvar, kunna redan enligt gällande regler ulgöra tjänstefel.

Vid riksdagsbehandlingen uttalade sig konstitutionsutskottets majoritet till förmån för de sakkunnigas förslag på den här behandlade punkten (KU 1948 nr 30 s. 31):

----- Enligt utskottets uppfatlning innehåller stadgandet, sådant det

avfattats av de sakkunniga, en grundsats av slor vikl, särskilt dä det gäller åtgärder mot tryckta skrifter på grund av deras politiska innehåll. Åtgär­der, som gå ul på att vid sidan om tryckfrihetsförordningens regler under­trycka misshagliga skrifter genom alt hindra tryckning, utgivning eller spridning av dessa, böra icke vara tillåtna. Att härvid göra någon skillnad mellan statliga eller kommunala organ å ena sidan och enskilda samman­slutningar eller personer å andra sidan kan icke anses tillfredsställande. Även de sislnämnda intaga slundom en sådan slällning atl de kunna verk­samt hindra tryckfrihetens utövning. En helt nalurlig begränsning av stad­gandets räckvidd ligger, såsom de sakkunniga framhållit, däri atl della icke medför någon förpliktelse all medverka vid tryckning, utgivning eller spridning av skriften och att det ej heller inskränker den yttrandefrihet som lillkommer envar. Den omständigheten, all vid tillämpningen av denna begränsning tveksamma fall kunna uppkomma, kan icke anses vara etl tillräckligt skäl alt, såviit angår enskilda, avstå från atl i tryckfrihetsförord­ningen giva uttryck åt den viktiga och för tryckfriheten grundläggande princip som innefattas i de sakkunnigas förslag. Ej heller vad departe­mentschefen anförl angående ålgärder mol skandalliiteralur och pornogra­fiska skrifter finner utskottet vara ett avgörande skäl mot antagande av sladgandel i den form de sakkunniga föreslagit. Även ingripanden mol dylika skrifter böra ske i den ordning tryckfrihetsförordningen eller annan lillämplig lag anvisar. Förslagel innefattar vissa ökade möjligheter härtill (6 kap. 2§ och 10 kap. I0§); vad särskilt angår de förfaranden som på sin lid lades tidningen Fäderneslandet lill lasl mä erinras om all lagstiftning mot utpressning och försök därtill tillkommit år 1934. I den mån de lagliga möjligheterna lill ingripanden mot skandaltidningar och pornografiska skrifter icke äro tillräckliga bör lagändring komma till stånd. Det bör däremot icke stå enskild öppet att vid sidan om lagarna ingripa med tvångsåtgärder mot dylika skrifter. Alt han är oförhindrad alt uttala sitt omdöme om skrifterna och eventuellt sill ogillande av dessa saml därige­nom verka för au de ej spridas framhålles särskilt i de sakkunnigas motive­ring.

Ulskoltet vill på grund av det anförda förorda att stadgandet         

erhåller det innehåll de sakkunniga föreslagit. Däremol         . Ej heller

finner utskottet skäl föreslå atl stadgandet, såsom i samma motioner ifrå­gasatts, skall förbindas med straff eller annan sanktion, som icke följer av allmänna straff-eller skadeslåndsrättsliga regler.

Riksdagens beslut blev emellerlid att bifalla en reservation lill förmån för propositionsförslaget. 1 kap. 2§ TF fick därmed den lydelse som lagrummet fortfarande har:

Skr. 1984/85:155

26

2 § Någon tryckningen föregående granskning av skrift eller något för­bud mot tryckning därav må ej förekomma.

Ej heller vare tillåtet för myndighel eller annat allmänt organ atl på grund av skrifts innehåll, genom åtgärd som icke äger stöd i denna förord­ning, hindra tryckning eller utgivning av skriften eller dess spridning bland allmänheten.

Del finns alltså inte någol i TF uttryckl förbud mot enskildas åtgärder för all hindra tryckning, utgivning eller spridning av en viss skrift. Även om skälet lill en bojkotlaklion, för alt ta ett exempel, är en tidnings innehåll, så kan den inle angripas utifrån TF: s regler. En annan sak är att åtgärder för att hindra att en skrift trycks, utges eller sprids under särskilda förutsäll­ningar kan omfattas av allmänna straffrättsliga bestämmelser eller strida mol avtal (jfr även SOU 1975:49 s. 100 fO.

Petréns uttalanden till frågan om organiserade åtgärder för undertryc­kande av misshagliga pressalster resp om fackliga åtgärder för att hindra tryckning av viss skrift, har alltså ett gott stöd i TF: s förarbeten. Det kan lilläggas, atl skälen på sätt och vis är ännu starkare för uppfattningen all fackliga slridsälgärder mol t. ex. etl tidningsföretag i syfte all genomdriva lönevillkor eller anställningsvillkor av visst innehåll får vidias utan hinder av TF. även om den faktiska verkan av stridsålgärderna skulle bli all tryckningen, utgivningen eller spridningen av tidningen förhindras under viss lid. 1 motivtexterna lill tryckfrihelssakkunnigas förslag betonas att del föreslagna stadgandet i 1 kap. 2 § TF inle skulle medföra skyldighet för den enskilde all medverka lill tryckning, utgivning eller spridning av en skrift eller hinder mol en normal facklig aktion i syfte all genomdriva lönekrav eller dyl. Detta uttalande gjordes dock rimligen utan tanke på sådana krav på avtal om medbestämmanderätt som tillhör vår tids arbetsmarknad.

Det har sitt inlresse alt i detta sammanhang erinra om 2 kap. 17 § RF som föreskriver, att förening av arbetstagare saml arbelsgivare och förening av arbelsgivare har rält att vidla fackliga stridsåtgärder, om annat inte följer av lag eller avtal. 1 princip får detta antas belyda att det krävs avtal eller uttryckliga regler i lag för alt rättsligt hinder mol fackliga slridsälgärder skall kunna anses råda. Därmed är man dock vid den rättsliga analysen inte mycket hjälpt förrän del har klargorts vad som är en facklig slridsåtgärd i grundlagsstadgandels mening. Den saken lorde inle vara alldeles klar. Till den och vissa andra aspekter på den fackliga stridsrätten i del här behand­lade sammanhanget ålerkommer vi i det följande.

Då I kap. 2§ TF inte innehåller något mot enskilda personer eller sammanslutningar riklal förbud att hindra tryckning, utgivning eller sprid­ning av skrifter, är del svårt all förslå Petréns tidigare återgivna uttalande all varje medborgares räll enligt 4 kap. 1 § TF alt framslälla tryckalster skulle vara skyddad även gentemot enskild (t. ex. en facklig sammanslut­ning). Mot bakgrunden bl.a. av TF;s uppbyggnad synes det ju vara natur­ligast att lolka 4 kap.  1§ mol bakgrunden av  I  kap.  I och 2§§. Den

Skr. 1984/85:155

27

förhärskande meningen torde också vara atl TF: s regler om rält atl trycka, utge och sprida skrifter lar sikle på förhållandel till det allmänna men däremol inle på förhållandet mellan enskilda rättssubjekt.

Sedan är del en annan sak atl vissa inslag i TF har en dimension som berör även förhållandet mellan enskilda. Exempel är atl rätlen lill anony­mitet enligt 3 kap. TF medför ell skydd även mot rättsanspråk av enskilda, låt vara ulan den förstärkning som efterforskningsförbudet i 3 kap. 4§ utgör, och all ansvarsfriheten för uppgifislämnare (jfr 1 kap. I § tredje styckel TF) ger skydd inte bara mol statens slraffanspråk ulan även gentemot den enskilde skadelidandes anspråk på slraff och skadestånd. Även beslämmelserna om tryckfrihetsbrotten och om proceduren i tryck­frihetsmål kan delvis uppfattas som ett skydd för tryckfriheten genlemol enskilda (t.ex. i ärekränkningsfall och vid åsidosättande av vissa sekre­tessregler).

4.1.2 Avtal om begränsning av tryckfriheten

Arbetstagarnas medbestämmanderätt förutses i MBL i väsenllig ut­sträckning grunda sig på kollektivavtal (jfr 32 § MBL). Äv särskilt intresse för vårl ämne är mol den bakgrunden frågan / vad mån TF medger avtal genom vilka någon i större eller mindre utsträckning avstår från det fria utövandet av sina rättigheter enligt grundlagen (jfr avsniltel Tryckfrihet och avtalsfrihet i Eek, Nya tryckfrihetsförordningen, Slockholm 1948, s. 69 ff). En mer begränsad fråga i sammanhanget är i vad mån 5 kap. 3 § TF medger avtal som medför inskränkning av den ansvarige utgivarens befo­genheter.

5 kap. 3 § TF lyder:

3 § Utgivare för periodisk skrift utses av dess ägare.

Uppdrag att vara utgivare skall innefatta befogenhel all öva inseende över skriftens utgivning och bestämma över dess innehåll så atl intet däri får införas mot utgivarens vilja. Inskränkning i den befogenhel, som sålun­da tillkommer utgivaren, vare ulan verkan.

Förarbetena lill delta lagrum är ganska knapphändiga (SOU 1947:60 s 102 f, 234 f; prop. 1948:230 s. 158). Del framgår emellerlid alt vad som föreskrivs om utgivarens befogenheter har sin väsentliga bakgrund i del tryckfrihelsrältsliga ansvarighetssyslemet och i del lidigare förekomman­de bruket med bulvaner som utgivare (s.k. ansvaringar). Följande utdrag ur tryckfrihelssakkunnigas specialmofivering (bet. s. 234) är belysande:

I andra slycket angives innebörden av uppdraget all vara utgivare. Stadgandet överenstämmer i sak med gällande rätl. Ur iryckfrihelssyn-punkt nödvändigt är att utgivaren kan öva inseende över skriftens utgiv­ning och bestämma över dess innehåll så all intet däri får införas mol hans vilja. Endast om denna befogenhel föreligger är del nämligen berättigat alt göra utgivaren ansvarig för tryckfrihetsbrotl genom skriften. Utgivarupp-

Skr. 1984/85:155

28

draget innefattar alltså, även om della icke blivit särskilt angivet, den nu angivna befogenheten. Inskränkningar däri kunna icke göras; de sakna laga verkan. Vidtar ägaren sådana åtgärder atl utgivaren hindras all öva inseende över skriften eller all beslämma över dess innehåll på angivet sätt och kan del således anses uppenbart atl utgivaren icke innehar den befo­genhet som skall lillkomma honom, blir ägaren enligt 8 kap. 2§ själv ansvarig för tryckfrihetsbrotl. Vanligen lorde de nu avsedda befogenhe­terna vara förenade med ell mera allmänl uppdrag all utöva den redaktio­nella ledningen inom företagel eller viss del därav.

Delta är emellerlid en fråga som icke regleras i tryckfrihetsförordningen utan ankommer på del privalrättsliga avtalet mellan ägaren och utgivaren.

Den främsta och kanske i praktiken viktigaste verkan av att en utgivare av ägaren berövas den befogenhet som del lalas om i 5 kap. 3 § TF är alltså att det tryckfrihelsrätlsliga ansvarel går över på ägaren. I molivtexten lalas emellerlid också om att inskränkningar i utgivarens befogenhet saknar laga verkan (jfr lagtexien). Detla synes närmast syfta på ogiltighel av en över­enskommelse om inskränkning av befogenheten, t.ex. mellan ägaren och utgivaren om att utgivaren i realiteten inle skall ha den i 5 kap. 3 § föreskrivna befogenheten. I den juridiska tryckfrihetsrältsliga litteraturen uttalas också på sina slällen alt avtal om inskränkning av befogenheten inle får iräffas resp att sådana inskränkningar blir verkningslösa (se t.ex. Fahlbeck, Tryckfrihetsrätt, 2 uppl. 1954, s. 19 och Petrén, Tryckfrihetslag­stiftningen, 6 uppl. 1978, s. 22).

Med lanke bl.a. på att det alllid står ägaren fritt att utse en annan utgivare synes frågan om den civilrättsliga giltigheten mellan ägare och utgivare av etl avtal om begränsning av utgivarens befogenhel vara av underordnad praktisk betydelse (lål vara att det i förarbetena synes vara ett förbud riktat mot skriftens ägare som i första hand uppmärksammas, jfr SOU 1947:60 s. 102). Av större inlresse är i vad mån elt avtal mellan ägaren och Iredje man (t. ex. en utomstående organisation, facklig eller annan) som innebär inskränkning av utgivarens befogenhel, kan tillerkän­nas rälislig verkan. Del brukar antas atl så inle är fallel. Petrén är inne på frågan (aas. 23):

Utgivarens grundlagsskyddade ställning kan ej heller kringskäras av regler om medbestämmande från andra arbetstagare hos den arbetsgivare som utger tidningen eller tidskriften. Det förut nämnda stadgandet i 2§ lagen om medbestämmande i arbetslivet om atl arbetsgivares verksamhet som har opinionsbildande syfte är undanlagen från lagens tillämpningsom­råde såvitt avser verksamhetens mål och inriktning har tillämpning just på denna situalion. En annan sak är all arbetstagarnas organisalioner för­handlingsvägen t.ex. kan förmå arbetsgivaren/lidningsägaren att byta ul en utgivare mot en annan.

Med tanke på Petréns mer allmänna uppfattning om förhållandet mellan TF och MBL fär man tro, alt detla sisla påpekande lar sikte på medbe­stämmande i de former som direkt föreskrivs i MBL. Rimligen har ullalan-

Skr. 1984/85:155

29

del dock även enligt förf.:s egen mening tillämplighet också på medbe­stämmandeavtal som har iräffals med slöd av 32 § MBL.

Man kan jämföra med följande uttalande av arbetsdomstolen i den s. k. Gefle Dagbladsdomen (AD 1981 nr 22):

Del bör tilläggas all tryckfrihetsförordningens regler om befogenhet för ansvarig utgivare atl beslämma över tidnings innehåll inle i och för sig medför att hans beslut är i motsvarande mån undandragna medbestäm­mandelagen.

1 sitt remissyttrande till arbetsmarknadsutskottet över riksdagsmotionen 1980/81: 1810 har arbetsdomstolen kommenterat detla uttalande i domen påföljande sätl:

I motionen anges att oklarheter föreligger i förhållandel mellan tryckfri­hetsförordningen och 2§ medbestämmandelagen. Arbetsdomstolen kan inte dela denna uppfattning. Som domstolen framhållit i sin dom 1981 nr 22 medför inte tryckfrihetsförordningens regler om befogenhel för ansvarig utgivare atl beslämma över tidningens innehåll i och för sig att hans beslut i molsvarande mån blir undantagna medbestämmandelagen. Della konstate­rande hänger givelvis samman med tryckfrihetens principiella innebörd alt vara en rätl för envar all ulan ingripanden av offenllig myndighet bl.a. utgiva skrifter. Däremot är de tryckfrihetsrältsliga bestämmelserna i prin­cip inle avsedda alt gripa in i sådana privalrättsliga förhållanden som medbestämmandelagen avser att reglera.

Ser man till tvistefrågan i Gefle Dagbladsmålet, som gällde om elt visst beslut skulle ha föregåtts av s.k. primär förhandling enligt 11 § MBL, ligger det nära lill hands alt anse att ansvarige utgivarens befogenhet enligt 5 kap. 3§ TF inte berörs av ett på MBL grundat medbestämmande i den formen. Primär förhandling är ju ell slags samråd före beslut men inle egenlligen någol ingrepp i beslutanderätten som sådan. En parallell som det ligger nära till hands att dra är att primär förhandlingsskyldighet enligt 11 § MBL har ansells föreligga innan en aktiebolagsstyrelse utsåg en VD, trols att själva beslutet enligt 8 kap. 3 § aktiebolagslagen är förbehållet styrelsen (AD 1980 nr 72 och 1981 nr 8). Ätt direkl överföra en sådan beslutanderätt som åsyftas i 5 kap. 3 § TF lill annan än utgivaren, t.ex. föreirädare för en facklig organisation, genom elt avtal som grundas pä MBL, är dock uppenbariigen en annan sak. Det kan knappasl heller antas atl arbetsdomstolen har åsyftat atl uttala sig om giltigheten av ett sådant medbestämmandeavtal.

Det kan här vara på sin plats all närmare analysera innebörden av utgivarens befogenhet enligt 5 kap. 3§ TF. All den innebär en räll för utgivaren att förbjuda införande i den periodiska skriften av vissl material, t,o,m. ulan att ange några skäl för beslutet, råder del inle någon ivekan om. Del framgår av lagtexten. Mer osäkert är om bestämmanderätten sträcker sig till en rält atl beslämma atl visst malerial skaU tas in i skriften.

Skr. 1984/85:155

30

Varken lagtexten eller förarbetena ger något klart besked på den punkten. All ägaren kan förbehålla sig atl i någon omfattning förbjuda publicering av material som utgivaren vill införa i tidningen lorde vara fullt klarl. Del saknas emellerlid inte uttalanden i doktrinen av innebörd atl utgivaren har en obegränsad rätt all även posilivi beslämma över tidningens innehåll (se Petrén-Ragnemalm, Sveriges Grundlagar, 1980, s. 422).

Ett "konkurrerande" avtal mellan ägaren och utomstående skulle kunna tänkas gå ut på en rält för den utomstående att få vissl material publicerat. Har utgivaren inte bara en rält alt falla "negativa" beslut ulan även en positiv rält att bestämma att visst material skall tas in, kunde etl konkurre­rande avtal tillägga den utomstående en vetorätt som stod i strid med utgivarens beslutanderätt.

Övervägande skäl talar för alt etl avtal mellan ägaren och tredje man som faktiskt beskär utgivarens befogenhet enligt 5 kap. 3 § TF skall anses ogiltigt. Därmed skulle 5 kap. 3 § TF vara ett ytterligare exempel på inslag i TF som får även civilrättslig betydelse. För debatten kring medbestäm­manderätten har dock saken sannolikt ganska ringa betydelse. Från fack­ligt håll har, såvitt känt, inle rests anspråk på fackligt inflyiande enligt MBL över enskilda publiceringsbeslut. Avtal om ell mer allmänl inflytan­de i redaktionella frågor, t. ex. om rält all inverka på redaktionella policy­beslut, kan å andra sidan knappast uppfällas som avsedda alt beskära ansvarige utgivarens befogenheter sådana de har beslämls i 5 kap. 3 § TF.

Den mer allmänna frågan om utrymmet för avtal varigenom någon binder sig vid atl låla vissa inskränkningar i sin Iryckfrihetsrält är myckel sparsamt behandlad i det tillgängliga tryckfrihetsrältsliga materialet. Frå­gan synes över huvud inte ha ägnats någon behandling i förarbetena till TF. Som nyss nämndes finns emellerlid elt avsnitt om tryckfrihet och avtalsfri­het i Eeks bok om TF. Ur den framställningen kan här återges följande (aas69ff):

De skilda bestämmelserna i TF avser, som det heter i TF 1:1, att säkerställa fritt meningsutbyte och allsidig upplysning. I detla syfte upp­ställs regler, som hindrar myndigheterna atl göra del ena eller andra ingreppet mol tryckta skrifter och deras upphovsmän. Dessa ställs på delta sätt i ett tryggat läge. Medborgarna erhåller tryckfrihet därför att fritt meningsutbyte och allsidig upplysning betraktas som eftersträvansvärda ling i samhällsordningen.

Frågan uppstår då om TF tillåter all avtal träffas, som innebär all en person ulfäsler sig att låla vissa inskränkningar i sin tryckfrihet. Ur princi­piell rättslig synpunkl är frågan inle svår att besvara. Särskilda förbud mot jusl avtal av nämnda innebörd finns inte och därav följer slulsalsen, alt en person - som hr Holmbäck uttryckte saken i debatten i första kammaren 1948 om tryckfrihetsförslaget - kan "avsäga sig de rättigheter, som han har enligt tryckfrihetsförordningen". Ett träffat avtal, varigenom någon begränsar sin handlingsfrihel, då det gäller uttalanden i tryckt skrift, kan dock inte rubba beslämmelserna i TF. Påföljder till själva avtalsbrottet kan inträda. Den som bryter avtalet kan t.ex. ådömas att utge skadestånd lill

Skr. 1984/85:155

31

motparten. Ådömandet av skadestånd sker inte "på grund av skrifts inne­håll" och hindras alltså ej av TF 1: 2. Men han kan inle hindras från att, om ock avtalsstridigt, bruka sin tryckfrihet enligt TF. Några prevenliva åtgär­der kan t. ex. inte företas mot honom eller hans skrift.

Ett avtal kan emellertid vara ogiltigt enligt avtalslagens bestämmelser i kap. 3 om rättshandlingars ogiltighel. Enligt §31 kan ogiltighet föranledas bl.a. av alt någon begagnat sig av annans beroende slällning i förhållande till honom till alt ta eller betinga sig förmåner, som slår i uppenbart missförhållande till vederlaget. Etl avtal kan också bli betraktat som ogil­tigt, om dess innehåll är omoraliskt. Del kan tänkas att etl avtal, varige­nom en person hell frånsäger sig möjlighelen alt begagna sig av den frihet, som enligt TF skall lillkomma envar, kan vara att betrakta som ogiltigt emedan dess innehåll slrider mol god sed.

Som framgår av citatet, behandlar Eek frågan om giltigheten av sådana avtal som inskränker ena partens rättigheter enligt TF endast med I kap. 2§ TF och civilrättens regler om avtals ogiltighet som utgångspunkt. Det bör anmärkas atl 1 kap. 3 § TF, den s. k. exklusiviietsregeln, förbjuder uldömande av straff och skadestånd för alll "missbruk av tryckfriheten eller medverkan däri". Del är inle fullt klarl vad denna regel har för betydelse i fråga om giltigheten av sådana avtal som Eek diskuterar.

Som exempel på avtal av intresse i sammanhanget nämner Eek inled­ningsvis avtal om överlåtelse av en författares upphovsrätt (jfr 1 kap. 8§ TF). Beslämmelser av den innebörden finns numera i kollektivavtalen mellan TA och SJF för redaktionspersonal m.fl. (se §3 Medarbetares slällning). Som ytteriigare exempel pekar Eek på regler i anställningsavtal mellan tidningsföretag och journalist (vid tiden för Eeks bok i 1947 års s. k. journalistöverenskommelse mellan TU och SJF) om begränsning av jour­nalistens rätl alt medarbeta i en annan tidning. Eek ullalar att det får anses tveksamt om ett förbud för journalisten att medarbeta i en annan tidning kan anses binda journalisten, om det inte säkerställs au han får uttrycka sina tankar och åsikter och meddela nyheter i den tidning där han är anslälld. Enligt Eek bör avtalslagens ogillighetsregler eller läran om ogil­tighel av avtal som slrider mot goda seder kunna åberopas mol avtal i vilkel en person helt frånsäger sig rällen all i tryck uttala sin personliga mening i allmänna angelägenheter. Avslutningsvis erinrar Eek om en pro-tokollsanteckning i journalistöverenskommelsen enligt vilken en medarbe­tare inte fick hindras all i annan tidning än där han är anställd framföra sin mening i ekonomiska, politiska och kulturella frågor, därest denna hans mening inle kunde komma till uttryck i den tidning, där han var anslälld. Prolokollsanleckningen torde enligt Eek endast ha återgell den uppfattning om rådande rättsläge som redan tidigare var förhärskande.

Följande bestämmelser i senare liders kollektivavtal behandlar frågan om rälten all medarbeta i annan tidning m. m. (beslämmelserna har häm­lats ur 1979 års avtal mellan TA och SJF för redaktionspersonal):

Skr. 1984/85:155

32

§ 3 Medarbetares slällning

a) Det åligger medarbetare att under arbetstiden helt ägna sig åt det förelag, i vilket medarbetaren är anställd. Medarbetare får icke utan före­tagsledningens tillstånd medarbeta i annan dags- eller veckotidning eller i radio och television eller liknande. Sådani lillstånd skall meddelas skriftli­gen och kan ges ål medarbetare generelll för viss tid.

Medarbetare fär icke hindras att i annan tidning eller i radio och televi­sion eller liknande framföra sin mening i ekonomiska, politiska och kultu­rella frågor, om medarbetarens mening ej kan komma lill uttryck i den tidning, där medarbetaren är anställd.'

Medarbetare fär icke åtaga sig uppdrag eller bedriva verksamhet som inverkar menligt på arbelel i tjänsien. Om en medarbetare avser att åtaga sig uppdrag eller bisyssla av mera omfattande slag, bör därför samråd med företagsledningen försl ske.

" Vid förhandlingarna uttalade TA följande: Även om medarbetarens mening i här avsedda frågor kan komma till uttryck i den tidning där medarbetaren är anställd kan förelagsledningen medge medarbetaren atl låla denna mening komma till uttryck i annan tidning eller radio och television eller liknande.

TA uttalade vidare att man icke skall motsätta sig sådana medgivanden från förelagens sida, om medarbetare åberopar särskilda skäl härför t. ex. önskemålet atl nå en annan krets än den egna tidningens läsekrets. TA förutsäller härvid att den enskilda medarbetaren endasl i undanlagsfall utnyttjar denna möjlighel.

Man iakttar en viss vidareutveckling i jämförelse med de bestämmelser i 1947 års journalislöverenskommelse som Eek uttalade sig om. Del har sill intresse att notera atl bestämmelserna är inlagna i kollektivavtal.

Eek anlade följande ytterligare synpunkler på ämnel tryckfrihet och avtalsfrihet (s. 71 f):

Ell avtal kan även länkas innehålla t.ex. att en tidning inle skall spridas inom vissl område; TF lägger inle hinder häremot. Del är inle ovanligt all anställningsavtal innehåller all den anställde förpliktar sig atl inle yppa vissa saker och ling som rör förelaget där han är anslälld. Kan en sådan privai lystnadsplikt förenas med beslämmelsen om "informaiionens fri­het" i TF 1:1:2? De anförda allmänna grundsatserna syns leda lill atl svaret bör vara jakande. Om ett sakförhållande, som enligt avtalet skall hållas hemligl, omtalas bör skadeslånd kunna utdömas även då del sker till en tidningsredaktion i och för publicering. Detla svar kan dock blott med stor tvekan ges. Lagrummet i TF är nämligen mycket kategoriskt utformat och resultatet leder lill en pregnant motsättning mellan ä ena sidan den respekt det uttrycker för de privata, avtalade tystnadsplikterna och, ä den andra, den restriktiva giltighet, som de offentliga , i lagstiftning angivna och allmän tjänst angående lyslnadspliklerna i TF 7: 3 erhållit gentemot huvudregeln i TF.

Hänvisningen till 1 kap. 1 § andra stycket TF syfiar på den föreskrift om det s. k. meddelarskyddet som nu i någol ulbyggl skick finns i I kap. 1 § tredje stycket TF.

Även här kan del ha sitt intresse att återge ett avsnill ur kollektivavtalen mellan TA och SJF för redaktionspersonal m. fl.

Skr. 1984/85:155

33

§ 3 Medarbetares slällning

c) Medarbetare skall iakttaga diskretion om sin och andras verksamhet inom förelaget och om alla förhållanden, som står i samband därmed.'"*

Material varav medarbetare erhåller del i samband med sin tjänst hos företaget eller som finns på företaget, får icke av medarbetare utan före­tagsledningens tillstånd användas annorledes än för företagets räkning.

'"' Med beaktande av lag och överenskommelser mellan parterna har dock medarbetare rätt att uttala sig i fackliga, politiska och andra ideella frågor och i frågor som avser en normal nyhetsförmedling om företagel.

Frågan om förhållandet mellan meddelarskyddet och tystnadsplikt i enskilds intresse är emellerlid ett ämne som vi inle har funnit anledning att gå närmare in på här (jfr prop. 1975/76:204 och materialredovisning t. ex. i Corell m.fl., Sekrelesslagen, 1980, s. 361 ff). Ämnet har behandlats av ytirandefrihetsutredningen i betänkandet (SOU 1983:70) Värna yttrande­friheten. Inle heller har vi funnit skäl all göra någon allmän genomgång av frågan om förhållandel mellan TF och tystnadsplikt pä konlraklsrättslig grund. Det förtjänar dock nämnas atl saken har hafl sin betydelse vid tillkomsten av MBL såtillvida som man då övervägde förhållandel mellan meddelarskyddet enligt TF och de tystnadspliktsregler som finns i 21 och 22 §§ MBL. Lagrådel erinrade om all det hade antagits, att civilrättens regler ger ulrymme för avtal som utesluter rätt atl lämna vissa meddelan­den till pressen eller som ger utrymme för sanktioner i händelse av brotl mol dylikl avtal. Lagrådel ansåg alt sådana tystnadsplikter som kan följa enligt 21 och 22 §§ MBL (även efter beslut av arbetsdomstolen) borde kunna jämställas med tystnadsplikt på konlraktsrättslig grund (prop. 1975/76:105 bil. 1 s. 508; jfr även SOU 1966:60 s. 117). Till detla synsäU anslöt sig föredragande departementschefen (a prop. s. 537) och annan mening yppades inte under riksdagens behandling av lagstiftningsärendet.

Det bör för fullständighelens skull slulligen lilläggas, all det inle har satts i fråga annat än atl publicitets- och yrkesregler på massmediernas område kan fastställas och tillämpas ulan hinder av TF.

4.1.3 TFs betydelse för riksdagen som lagstiftare

Mol bakgrund av all TF i del väsenfliga innefattar regler om skydd för den enskilde gentemot det allmänna, inställer sig frågan i vad mån del finns Ulrymme för lagstiftning som tar sikle på förhållandel enskilda emellan (civilrätlslig lagstiftning) och som faktiskt medför att t. ex. tidningsföretag står mindre fria gentemot enskilda personer eller sammanslutningar (t. ex. JåckUga) än i sitt förhållande till del allmänna. Petrén menar (aas. 10) Ulan närmare analys alt I kap. 2§ TF binder även riksdagen som lagstifta­re. Han uttalar också att utgivarens grundlagsskyddade ställning inte kan kringskäras av regler om medbestämmande från andra arbetstagare hos 3    Riksdagen 1984/85. 1 saml. Nr 155

Skr. 1984/85:155

34

den arbelsgivare som utger tidningen eller tidskriften (aas. 23). Att han därmed syftar även på lagstiftning om medbestämmanderätt förstår man av den hänvisning till 2 § MBL som följer. I övrigl är del inle alldeles klart i vad mån Petrén med uttalandet att 1 kap. 2 § TF binder även riksdagen som normgivare syftar även på riksdagen som stiftare av civilrätlslig lag. Etl antal exempel tyder snarast på motsalsen.

En syslemalisk genomgång av frågan om förhållandet mellan en fri- och rältighelsreglering i grundlag och civilrättsliga regler gjordes i förarbetena till 2 kap. RF (se särskilt SOU 1975:75 s. 95-98 och 185-186, prop. 1975/76:209 s. 85-86 och 140-141, jfr även prop. 1973:90 s. 156 och 245, SOU 1978: 34 s, 68 f och Holmberg-Sljernquisl, Grundlagarna, 1980, s. 61 ff med hänvisningar). Fri- och rätlighelsreglerna i 2 kap. RF gäller i del huvudsakliga (med undantag för 2 kap. 15-19§§) enbart för förhållandel mellan den enskilde och det allmänna. Med uttrycket "del allmänna" syftas även på riksdagen som normgivare när för enskilda betungande, offentligrättsliga föreskrifier beslutas; däremot omfaltar "del allmänna" inte riksdagen som stiftare av civillag. I rättslig praxis har det därför accepterats att civillag kan medföra inskränkning i rälligheter som är i grundlag skyddade gentemot det allmänna, men samtidigt har del antagits att grundlagsskyddet bör få betydelse vid tolkningen av civillag och avtal. Utgångspunkten har sagts böra vara att ett avtal eller en civilrätlslig lag skall anses innefatta en begränsning av de grundläggande opinionsfriheter­na bara när del tydligt framgår atl en sådan begränsning är åsyftad eller ingår som ett naturligt led i regelsystemet (jfr t. ex. AD 1982 nr 31 och 33).

I 1973 års fri- och rättighelsulrednings belänkande (SOU 1975:75 s. 95 ff) utförs ett resonemang om skälen lill att grundlagens regler om de grundläggande fri- och rättigheterna inle bör utsträckas till att innefatta elt skydd även mot angrepp av enskilda personer eller sammanslulningar. Först påpekas att regler som har till syfte all skydda den enskilde mol angrepp från andra enskilda inte har samma direkta samband med stats­skicket som regler om skydd gentemot det allmänna och därmed inte heller lika starka anspråk på att ges grundlagsform. Från rent lagteknisk syn­punkt är ordinär lagstiftning ett tillräckligt redskap. Det hindrar dock inle atl man kan finna skäl till att i grundlag föra in regler om skydd för fri- och rättigheterna gentemot enskilda. Man kan t. ex. tillmäta vissa regler som rör förhållandet mellan enskilda inbördes en sådan principiell betydelse för det demokratiska styrelseskicket atl de av politiska och psykologiska skäl bör ges den särskilda dignitet som följer med grundlagsformen. Ibland kan den ordinära lagstiftningsformen också bedömas inle ge ett tillräckligt skydd. Mol den bakgrunden uppkommer emellertid frågan om i vad mån del tekniskt låler sig göra att ge grundlagsskydd åt fri- och rättigheterna också såvitt gäller förhållandel enskilda emellan.

1 den frågan för fri- och rättighelsutredningen etl resonemang som i myckel liknar vad som sades i prop 1948:230 om skydd för tryckfriheten

Skr. 1984/85:155

35

gentemot angrepp av enskilda (se s. 27 ff). En huvudinvändning är alt förhållandet mellan enskilda av rättssäkerhetsskäl inte kan regleras så enkell som i RF: s regler om skydd för fri- och rättigheterna gentemot det allmänna. Hänsyn måste tas till risken för konflikt med grundläggande civilrätlsliga regler, som avtalsfriheten och skyddet för egendomsrätten. Man kan tvingas till uttrycklig lagreglering på områden där civilrätlsliga grundsatser hitfills har varit av sedvanerättslig natur. Utredningen formu­lerar sin slutsats på detta sätl (s. 98):

Slutsatsen av det nu förda resonemanget blir att det inte är praktiskt möjligl atl i grundlag ta in en generell reglering av skyddet för de medbor­gerliga fri- och rättigheterna såvitt gäller förhållandet mellan de enskilda inbördes. Man skulle i så fall - utan alt ändå hell kunna överblicka verkningarna av regelsystemet ivingas lill en reglering som så detaljerat anger vilka beteenden som är förbjudna och vilka påföljder som skall knytas lill de uppställda förbuden att den till följd av sin omfattning svåriigen kan rymmas inom en rimligl tilllagen ram. Det är däremol inle på lekniska grunder uteslutet att i grundlag ta in vissa klart avgränsade regler som gäller förhållandet mellan enskilda. Med hänsyn bl.a. till de konse­kvenser som sådana regler kan få för gällande civilrätt bör man emellertid enligt utredningens uppfattning iakttaga stor restrikliviiet i detta hänseen­de.

All synpunkter av detta slag har fått leda till atl grundlagens fri- och rättighetsregler i princip inte ger någol skydd mot angrepp av enskilda är en sak för sig Qft även prop. 1975/76: 209 s. 86 och SOU 1978:34 s. 49 ff samt SOU 1975:49 s. 105). Enbari på några angivna punkter (t. ex. 2 kap. 15 och 16 §§ RF) sägs grundlagsreglerna binda riksdagen även som stiftare av civillag. Synsättet får antas i princip vara delsamma på TF: s område.

Likväl vill det synas som om frågan om fri- och rättighetsskyddets betydelse för stiftaren av civillag inte är uttömd med delta. Till problemen hör alt det inte alllid låler sig göra all fastställa att en viss lagstiftning är att betrakta enbart som civillag, dvs berörande enbart rättsförhållandet enskil­da emellan, och inle innefattar även en annan dimension. Vidare talar visseriigen fri- och rättighetsulredningens argumenl emot atl man, åtmin­stone mer allmänl, försöker sig på alt i grundlagen ge etl skydd mol enskilda och i samband därmed dra en gräns för utövandet av vissa fri- och rättigheter av hänsyn till motstående, civilrällsligl grundade enskilda inlressen. Men det betyder inle all grundlagen tillåter lagstiftning av civil-rättslig natur som i sig själv ter sig som ett ingrepp i rättigheter som är fullständigt skyddade gentemot offentliga myndigheler.

Ett konkrel exempel skulle kunna vara regler i en ulvidgad MBL om t.ex. facklig vetorätt mot vissa redaktionella beslut eller t.o.m. mol re­daktionsledningens beslut om publicering eller icke-publicering i enskilda fall. En vetorätt mot beslut om publicering skulle i och för sig inte konkur­rera med utgivarens befogenheter enligt 5 kap. 3§ TF, i den mån den

Skr. 1984/85:155

36

befogenheten är enbari "negativ". Däremot skulle den lätt framstå som ell mycket belydelsefulll ingrepp i den rätt atl trycka, utge och sprida skrifter som tillförsäkras den enskilde gentemot del aHmänna i 1 kap. I och 2§§, 4 kap. 1 § och 6 kap. 1 § TF. Man erinrar sig den iveksamhel om utrymmel för avtal med inskränkning av det fria utövandet av tryckfriheten som vi har berört i det föregående (avsnitt 4.1.2).

5 Arbetsrättsiiga aspekter

5.1 Rättsläget före MBL

AvsnUlets innehåU: Som en bakgrund till studiet av 2§ MBL och dess betydelse inom massmediernas områden görs några konstateranden om arbetsrällsliga förhållanden före tillkomsten av MBL. Det var sålunda före tillkomsten av MBL oklart dels i vad mån man kunde träffa avtal med kollektivavtals rättsverkningar i sådana frågor som numera enligt 2§ faller utanför MBL, dels om del gick att iräffa kollektivavtal om redaktionellt medinflytande i fackliga former hos en tidning, dels vad innebörden var av begreppet facklig .slridsåtgärd.

Den grundläggande kollektivarbelsrällsliga lagstifiningen bestod före MBL av lagen (1928:253) om koHektivavtal (kollektivavtalslagen, KAL) och lagen (1936:506) om förenings- och förhandlingsrätt (FEL). Enligt 1 § KAL var ett kollektivavtal ell skriftligt avtal mellan arbelsgivare eller förening av arbetsgivare och fackförening eller annan liknande förening av arbetare om villkor, som skall lända till efterrättelse för anställning av arbetare, eller om förhållandet i övrigt mellan arbelsgivare och arbetare. FEL ägde enligt 1 § tillämpning på förhållandet mellan arbelsgivare och arbelstagare. Med förhandlingsrätt avsågs enligt 4§ FFL rält atl påkalla förhandling rörande reglering av anställningsvillkoren ävensom rörande förhållandet i övrigt mellan arbetsgivare och arbetstagare. Liksom numera MBL log alltså KAL och FFL sikle på frågor som gällde (reglering av anställningsvillkoren och) förhållandel (i övrigt) mellan arbelsgivare och arbetstagare.

Avgränsningen av begreppet "förhållandel mellan arbetsgivare och ar­betstagare", eller med andra ord av vad som enligt KAL och FFL skulle kunna vara ämne för förhandlingar och kollektivavtal, är en fråga som allmänt sett ägnades ganska ringa uppmärksamhel vid lagarnas tillkomst, Lagarna hade till uppgift att etablera det kollekliva förhandlings- och avtalssystemet och fastslå vissa grundregler (t. ex. om fredspliki i tvist om ett träffat kollektivavtal). FFL hade del särskilda ändamålet förhandlings-och avtalssystemet och fastslå vissa grundregler (t. ex. om fredspliki i tvist om ett iräffal kollektivavtal). FFL hade del särskilda ändamålet all genom­driva del kollektiva förhandlingsväsendet även inom den privata tjänste-

Skr. 1984/85:155

37

mannasektorn. Förhandlingar och kollektivavtal skulle i främsla rummet ta sikle på de vedertagna ämnena, dvs. löner och andra anställningsvillkor och vissa frågor på organisationsplanet av betydelse för förhandlingssyste­met som sådant.

Den första arbelsrättskommiltén (se SOU 1975:1 s. 276 ff, 311 ff och 793 ff) uppfattade två frågor lurmg förhandlingsskyldighetens omfattning (och ämnesområdet för kollektivavtal) som de viktiga. Den ena var i vad mån förhandlingsskyldigheten enligt FFL skulle anses omfatta även "frågor som rör ledningen av företaget, arbetets ledning och fördelning, arbetsgi­varens rätt att fritt antaga arbetstagare och, tidigare, hans räll all fritt besluta om avsked och uppsägning", dvs. de frågor som enligt den s.k. §32 regelmässigt förbehölls arbetsgivarens ensidiga bestämmanderätt (SOU 1975: 1 s. 272). Den andra (närbesläktade) frågan var vilken betydel­se för förhandlingsskyldigheten som borde tillmätas det förhållandet, att arbetsgivaren kollektivavtalsrättsligt var tillförsäkrad ensidig bestämman­derätt i de nyss angivna frågorna (aas. 277 ff).

De två frågor som sålunda ställdes i fokus kan knappasl - från rent rättsliga utgångspunkter betecknas som särskilt problematiska. Rätts-källematerialel i de tidiga lagförarbetena och i arbetsdomstolens praxis var visserligen fattigt. Det mesl betecknande var kanske dock att det inle fanns något pålagligl stöd för alt förhandlingsskyldigheten och den rättsliga möjligheten all träffa kollektivavtal enligt KAL inte sträckte sig även över §32'0mrådet. Det hade lidigl också iräffals avtal (t.ex. 1946 års företags­nämndsavtal) om § 32-frågor och ingen torde på allvar ha satt i fråga de avtalens karakiär av kollektivavtal. All oklarhet dock ansågs råda var i alla händelser en viktig facklig och politisk utgångspunkt för det arbetsrällsliga reformarbetet. I arbetsrättskommitténs betänkande (SOU 1975:1 s. 282 fO betecknas det som en huvuduppgift alt i varje fall för framtiden undanröja varje oklarhel i de två hänseendena. Del är mol den bakgrunden som man skall se kommitténs se kommitténs utläggningar kring innebörden i dess lagförslag av begreppel "förhållandel mellan arbelsgivare och arbetstaga­re".

Enligt uppgift (jfr bl.a. prop. 1975/76:105 bil. I s. 330) fanns redan före MBL:s tiUkomst överenskommelser l.ex. om rält lill information eller överläggningar i frågor som senare kom all undanlas från MBL: s tillämp­ningsområde enligt 2§ MBL. Det har också uppgeits för oss au det före MBL förekom lokala överenskommelser hos vissa tidningsföretag om arbelslagarmedverkan eller arbetslagarinflytande i redaktionella frågor. I vad mån sådana överenskommelser skulle anses ha den rättsliga karaklä­ren av kollektivavtal före MBL synes dock aldrig ha blivit rättsligt pröval.

Samiidigi som del rätt allmänt erkänns all rättsfrågorna kring de fackliga slridsåtgärderna (såväl fredspliktsfrågorna enligt kollektivavlalslagstift-ningen som den fackliga konfliklrätten i övrigt) hör till de teoretiskt mest svårbemästrade på den kollektiva arbetsrättens område, brukar man på

Skr. 1984/85:155

38

goda grunder framslälla Ijjavudreglerna som ganska enkla. Rätten all gripa till fackliga stridsåtgärder är fri i den mån begränsningar inte föreskrivs i lag eller avtal (2 kap. 17 § RF), och den i praktiken vikliga begränsningen följer av fredspliktsreglerna (numera i 41 § MBL och förr i 4 § KAL).

En fråga, som tilldrog sig en del uppmärksamhet i debatten redan före det arbelsrättsliga reformarbelet under 1970-talel, var emellertid tillåtlig­heten av en strejk eller annan liknande åtgärd i annat än del vedertagna fackliga syftet alt ulöva påtryckningar på motparten i fackliga förhandling­ar med sikte på kollektivavtal. Man brukade tala om frågan om den "politiska strejkens" tillåtlighet. Två huvudsakliga och inbördes motsatta åsiktsriktningar utbildades i debatten. Enligt den ena borde den politiska strejken betraktas som tillåten (låt vara med vissa reservalioner) enligt grundsatsen atl alll vad som inte är uttryckligen förbjudel skall anses vara tillätet (på detta område). Enligt den andra skall strejkrätten anses som etl av särskilda skäl i rättspraxis efterhand medgivet undantag från den ar­belsskyldighel, som principielll åvilar arbetstagarna enligt deras anställ­ningsavtal, och den politiska strejken betraklas som i princip avtalsstridig, eflersom bara arbetsnedläggelse i fackligt syfte omfatlas av medgivandel i praxis.

Del rent rättsliga materialet för bedömande av frågan var före MBL-för-arbetena mycket torftigt. Arbetsdomstolens avgörande i del s. k. Dagspos-tenmålet (AD 1945 nr 62) ansågs ha beröring med ämnet. I övrigt hade man atl vända sig till några uttalanden i äldre juridisk litteratur och på något håll i 1928 års förarbeten till KAL liksom i del slora material av utredningsbe­tänkanden och regeringspropositioner, som under 1930-talet ägnades frå­gan om ekonomiska slridsälgärder men som slutligen lades på hyllan utan beslut om lagstiftning,

1 Dagspostenmålel var bakgrunden alt Svenska Typografförbundet hade i syfte atl framlvinga tidningen Dagspostens nedläggande utlyst blockad mot det tryckeri där tidningen trycktes och bojkoll mol tidningen. Motivet var tidningens nazistpåverkade hållning under kriget. Efter framställning av typografförbundet om sympatiåtgärder uppmanade Svenska Handelsar-beiareförbundet sina vid AB Svenska Pressbyrån anslällda medlemmar alt inte la befattning med transport eller distribution av tidningen. Arbetsdom­stolen fick att i mål mellan pressbyrån och handelsarbetareförbundet ta ställning till om denna senare åtgärd stred mot kollektivavtalet mellan dessa parter och mol 4§ KAL. Domslolen förklarade, och det var för övrigl osiridigt i målel, atl en självsländig åtgärd av handelsarbelareför-bundel mol distributionen av tidningen Dagsposlen skulle ha varil elt kollektivavlalsstridigt angrepp mol den pressbyrån genom en icke uttryck­lig avtalsklausul tillförsäkrade rällen att utöva den s.k. affärsledningsräl-ten inom företaget. Här rörde det sig emellertid inte om en självsländig åigärd utan om en sympatiåtgärd i anledning av en icke kollektivavtalsbun-den arbetstagarorganisations primära stridsåtgärd mot en annan arbetsgi­varpart. Eftersom emellerlid en sympatiåtgärd, trots atl den i princip är tillåten enligt fredspliktsreglerna, i och för sig alltid innefattar ell rubbande

Skr. 1984/85:155

39

av den arbetsfred som kollektivavtalet åsyftar att främja, måste enligt domstolen för dess lovlighel åtminstone krävas att den i princip är anlagd på att vara av tillfällig natur, så att man efler den primära slridsätgärdens hävande kan återgå till en liHämpning av kollektivavtalet oförändrat. Här var emellertid redan den primära åtgärden anlagd på permanens. Därav följde att även sympatiåtgärden i princip hade permanent karaktär. Som sådan var den otillåten. En av domstolens ledamöter var skiljaktig i fråga om motiveringen. Enligt hans mening kunde en sympatiåtgärd inle anses tillåten med mindre den primära åigärden på elt eller annat sätl stod i samband med etl bestående eller tilltänkt avtalsförhållande. I Dagsposten-fallet var primäråtgärden av polilisk karaktär och sympatiåtgärden kunde därför inte godtas som en tillåten sådan. Den fick därför i stället bedömas som ett självsiändigi och otillåtet angrepp mot handelsarbetareförbundets egel kollektivavtal med pressbyrån. Två ledamöter var skiljaktiga och ansåg sympatiåtgärden tillåten.

I debatten har dragils skilda och olika långtgående slutsatser av denna dom (jfr översikten SOU 1975:1 s. 367 ff). Så myckel kan väl dock sägas som att etl politiskt syfte inle ansågs kunna åberopas till försvar för en stridsåtgärd som i övrigt är att betrakta som ett olovligt ingrepp i den av ett kollektivavtal skyddade rätten alt beslämma om företagsledningen och affärsledningen. Möjligen, men det är mer osäkert, kan domen också anses ge slöd för att arbetsdomstolen skulle anse permanenia eller långvariga strejker i sas rent politiskl syfte (dvs. ett syfte som ligger helt uianför förhållandel arbetsgivare-arbetstagare) som otillåtna.

Tanken att en facklig stridsåtgärd verkligen skall vara "facklig" till sitt syfte (dvs. ha ett syfte som anknyler lill fackliga förhandlingar och avtal) för atl anses tillåten från de enskilda anställningsavtalens synpunkl (den andra av de båda huvudsakliga åsiktsriktningar som nämndes i del föregå­ende), har senare fått visst stöd i ett avgörande av HD i de s. k. takläggar-målen(NJÄ 1974 s. 36).

Den första arbelsrättskommiltén gick noggranl igenom det rättsliga ma­terialet och uttalade som sin mening alt övervägande skäl talade för alt en "politisk strejk" (dvs. en strejk i annat än vedenaget fackligt syfte) visser­ligen inte skulle strida mol lagens fredspliktsregler men däremot, om frågan ställdes på sin spets inför domstol, skulle anses utgöra avtalsbrott (bet. s. 379). Kommittén uttalade sig (bet. s. 387) också om 2 kap. 5§ regeringsformen (numera 2 kap. 17§):

---- Till skillnad från vad som gäller om övriga fri- och rälligheter i 2

kap. NRF begränsades rätlen att vidtaga fackliga slridsälgärder inte ut­tryckligen till att gälla enbart gentemot del allmänna. Räckvidden av stadgandet rättsligt sett är emellerlid inle läll att bestämma, vare sig del gäller denna skillnad i förhållande till övriga stadganden om fri- och rättig­heter eller frågan gäller vad som i stadgandet avses med begreppel facklig slridsåtgärd och i vilka syften sådana åtgärder skall få vidtagas i skydd av grundlagen. Slöd saknas dock för all utskottet skulle ha syftat på annat än stridsålgärder i egentliga fackliga syften, eller alltså åtgärder som vidtages i samband med förhandlingar mellan parter som enligt grundlagssladgandel åtnjuter facklig stridsrätt.

Skr. 1984/85:155

40

Arbelsrättskommiltén stannade för sin del vid att föreslå en uttrycklig lagregel om förbud för den som är bunden av kollekfivavtal all vidta stridsåtgärd "på grund av annat än förhållandel mellan arbelsgivare och arbetstagare" (31 § i förslagel, bet. s. 386 ff, 829 ff). Förbudet skulle dock lill skillnad från fredspliktsreglerna i övrigl vara dispositivt.

5.2 Rättsläget efter MBL

AvsnUlets innehåll: Enligt 1 § MBL är lagen tillämplig på förhållandet mellan arbelsgivare och arbetstagare. Av förarbetena lill lagen framgår atl lagstiftaren har syftat till all ge lagen ell vidsträckt tillämpningsom­råde. Förutom frågor som rör anställningsvillkoren och arbetstagarens förhållanden i det dagliga arbelet hör även s. k. företagsledningsfrågor till lagens tillämpningsområde. Mot denna bakgrund ställer vi frågan om anspråk på redaktionellt medinflytande, av de skäl som SJF har angett för sådana anspråk, faller inom lillämpningsområdet. Vi kommer till slutsatsen att slarka skäl talar för atl 1 § MBL skall tolkas så atl del anspråket inte faller inom ramen för "förhållandel mellan arbetsgivare och arbetstagare". (5.1)

Vi går sedan in på 2 § MBL och granskar vad som har sagls om lagrummet i förarbetena. Vi pekar bl. a. på att flera delvis någol olika moliv för 2 § anges i förarbetstexlerna och all frågan om lagrummets betydelse på tidningarnas och andra massmediers område berörs enbart ganska flyktigt där. Vi erinrar också om hur förarbetena i sina anvis­ningar för tillämpningen anger två kategorier av beslut, rikllinjebeslui och genomförandebeslul, som åsyftade med lagrummet.

Därefter redovisar vi rättspraxis, främst det s. k. Gefle Dagbladsmå­let från arbetsdomstolen (AD 1981 nr 22), och diskuterar mol den bakgrunden något närmare innebörden och tillämpningen av 2§ MBL. Vi återkommer här tiU skillnaden mellan rikllinjebeslui och genomfö­randebeslut. Rikllinjebesluten får antas vara av mer generell karaktär, program- och policybeslut med tillämplighet för framliden. Sådana beslut är som sådana undaniagna från lagens tillämpningsområde enligt 2 § MBL. Vi ställer oss frågan om inte också delta är av betydelse för anspråken på redaktionellt medinflytande, sådana de har framslällls av SJF. Undaniagna genomförandebeslut är enligt förarbetena sådana be­slut som är omedelbart beroende av en fastställd målsättning. I fråga om sådana beslut skall enligt AD 1981 nr 22 göras en avvägning mellan på ena sidan intresset av att kunna fullfölja sådana riktlinjer som avses med 2 § MBL och på den andra arbetstagarnas inlresse av atl få anlägga sina synpunkter i den egenskapen. Här ålerkommer den inledningsvis ställda frågan vad som är arbetslagarsynpunkler i lagens mening, eller med andra ord vad som hör till "förhållandet mellan arbelsgivare och arbetstagare" enligt 1 § MBL. Vi pekar också på svårigheterna atl närmare ange vad som skall betraktas som riktlinjebeslut och att göra den nyss nämnda avvägningen i fråga om genomförandebeslulen.

Skr. 1984/85:155

41

5.2.1 Lagens tillämpningsområde i stort

Före MBL ansågs det - om med rält eller orätt kan här lämnas därhän -råda osäkerhel i fråga om ämnesområdet för den förhandlingsrätt som grundades på 1936 års lag om förenings- och förhandHngsräll (FFL). Den försia arbelsrättskommitlén såg det som en viklig uppgifl all genom utta­landen i motiven lill reglerna om förhandlingsrätt i kommitténs lagförslag (11 och 20§§ förslaget till lag om förhandlingsrätt och kollektivavtal, FKL) undanröja den osäkerhet pä denna punkt som kunde utgöra ett hinder mot en vidsträckt rätl till arbetslagarinflytande (medbestämmanderätt).

Kommiltébetänkandel innehåller också på flera håll beskrivningar av den åsyftade innebörden av utlryckel 'förhållandet mellan arbelsgivare och arbelstagare" som onekligen ter sig mycket reservationslösa och viltgående (se SOU 1975: I s. 16 ff, 202 f, 271 ff, 282, 290 ff, 311 ff, 761 ff, 793 f och 809 fO- Det talas bl, a. om att rält till inflytande för arbetslagarna i form av förhandlingsrätt skulle finnas i "alla frågor på olika beslutsnivåer som det är angeläget för de anställda att få inflyiande på" och att vad som åsyftades var "alla frågor i vilka arbetsgivaren i dagens läge har ensidig beslutanderätt". Delvis gick dessa uttalanden tillbaka på kommitténs di­rektiv. På ytteriigare ett par ställen talas det om att förhandlingsrätten och möjlighelerna alt iräffa kollektivavtal skulle sträcka sig lill "varje fräga som rör förhållandet mellan arbetsgivare och arbelstagare, det må sedan gälla frågor om företagets produktion, affärs- eller arbetsledningen eller något annat". Samtidigt är del påfallande att de närmare utläggningarna om vad som åsyftades var ganska vaga och abstrakta. En mer detaljerad och konkrel analys ägnades egentligen bara innebörden av begreppet "ar­betets ledning och fördelning" och gränsdragningen mellan det begreppet och begreppet "företagsledningen" (bet. s. 809 ff, jfr s 18, 321).

Arbetsrättskommitténs motivtexter kännetecknas av all utgångspunkten för resonemangen söks i de förhåUanden som kunde tänkas råda i etl vanligt, medelstort eller ston, industriföretag. I förslaget lili 13 § FKL, som var motsvarigheten lill 11 § MBL om primär förhandlingsrätt, talades det om atl förhandlingarna skulle gälla beslut eller åtgärder av arbetsgiva­ren som "innebär omläggning, nedläggning eller inskränkning av driften eller överlåtelse eller upplåtelse av företaget eller eljesl medför viktigare förändring av drifts- eller arbetsförhållandena eller av anställningsförhål­landena i övrigt". Belysande är också förslagel lill 18§ FKL om arbetsgi­varens informationsskyldighet. Denna bestämmelse som inspirerades av företagsnämndsavlalen innehöll etl åläggande för arbetsgivarna alt hålla sina fackliga motparter underrättade om "den produktionsmässiga utveck­lingen i företagel liksom om riktlinjerna för företagets personalpolitik". I moliven betonades bl.a. att informationsskyldigheten skulle ses som nära knuten lill eller i själva verket som elt slags grund för arbetsgivarens primära förhandlingsskyldighet.

Skr. 1984/85:155

42

Arbelsrättskommitléns förslag innehöll inle någon motsvarighet tUl 2 § MBL och det finns inte någon diskussion i betänkandet om de problem som det lagrummet är elt uttryck för. (Del bortses då från atl även arbetsrätts-kommittén givetvis hade att behandla frågan om medbestämmandets för­hållande till det politiska beslulsfaitandel inom den offentliga sektorn.) Ett skäl lill detta kan ha varil att kommittéförslagels molsvarighel till 32 § MBL (rekommendaiionsregeln om medbestämmandeavtal - 26 §) hade ett mer begränsal tillämpningsområde än nyssnämnda lagrum. Kommitléns förslag log sikte bara på "frågor som rör arbetets ledning och fördelning eller som rör ingående eller hävande av arbetsavtal eller eljest meddelande av påföljd för arbetstagare som begått avtalsbrott". Frågor som ingick i "företagsledningen" skulle inte kunna göras lill föremål för medbestäm­mandeavtal med stöd av FKLs regel i 26§ och dess regel i 34§ om s.k. kvarlevande stridsrätt.

Med den uppläggning som kommitleförslaget fick ligger det närmasl till hands atl anta, att frågor om "verksamhetens mål och inriktning" (jfr 2§ MBL) har uppfattats som liggande utanför området för medbestämmande­avtal. Mol denna bakgrund kan man också med visst fog anta, alt kommit­tén dessulom ansåg all primär förhandlingsskyldighet och informations­skyldighet inle var så ingripande former för arbetslagarinflytande, att undanlag behövde göras för vissa beslut om verksamheten.

Det kan ha silt intresse att här erinra om att frågan om innebörden av uttrycket "förhållandet mellan arbetsgivare och arbelstagare" eller, med etl någol annat sätt alt beskriva saken, om ämnesområdet för facklig verksamhel med slöd av arbetsrättslig lag var uppe även i vissa andra sammanhang vid tiden för arbetsrältskommilténs arbele och förberedelser­na i övrigt inför MBL.

Lagen (1974:358) om facklig förtroendemans slällning på arbetsplatsen angavs i 1 § gälla för fackliga fönroendemän med uppgifl "all företräda de anställda i frågor som rör förhållandet till arbetsgivaren eller andra med facklig verksamhet sammanhängande frågor". Begreppet "facklig verk­samhet" avsågs enligt förarbetena få en vidsträckt innebörd men ändå även tjäna till atl markera vissa begränsningar i lagens tillämpningsområde (prop. 1974:88 s. 153 ff och InU 1974:15 s. 28). Arbete till fullföljande av en facklig organisations i stadgarna inskrivna politiska målsättning skulle inte anses utgöra facklig verksamhet och inte heller annal deltagande för organisaiionen i allmän, samhällelig verksamhet. Till facklig verksamhel skulle inte heller räknas internt föreningsarbete och inle ulbildning av allmänl innehåll, utan direkt inriktning på frågor som rör förhållandet mellan arbelsgivare och arbetstagare.

Även den mer allmänna frågan om partipolitik på arbetsplatserna var föremål för uppmärksamhel vid tiden förarbetet på MBL (se SOU 1975:27 Politisk propaganda på arbelsplalser rättsläge och förekomst, DsÄ 1975:11 Information och utbildning kring arbelsrättsformen - PoHlisk

Skr. 1984/85:155

43

verksamhet på arbetsplatserna, prop. 1975/76: 105 bil. I s. 320 f). Del antogs alt kollektivavtal kunde träffas om rätt för en facklig organisalion eller dess medlemmar alt ulnyttja t. ex. lokaler på arbetsplatsen för parti­politisk verksamhet, men all partipolitik sas till sitt ämne föll utanför förhållandel mellan arbelsgivare och arbetstagare.

Även de omedelbara förarbetena till MBL, prop. 1975/76:105 och InU 1975/76:45, innehåller beskrivningar av det åsyftade tillämpningsområdet som å ena sidan uppenbarl syftar till att delta skall göras vidsträckt och å den andra är mycket allmäm hållna (a prop. bil. 1 s. 193 ff, 198, 209, 219, 223, 235 f, 247 f, 326 f, 353 ff, 370, 383 f, 472 f, 526; utskottsbetänkandet s. 24 f, 38, 40 0. Principielll är angreppssättet detsamma som i kommiltébe­tänkandel. En viktig skillnad är dock all 32 § MBL inle som 26 § FKL skiljer mellan företagsledningsfrågor och frågor om arbetets ledning och fördelning.

I propositionstexten är det lika tydligt som i kommiltébetänkandel alt det vanliga medelstora eller stora industriföretaget är den modell för vilken MBL: s regler i försia hand har utformats. En tanke som går igen på olika håll i lexlen är den att arbetstagarnas anspråk på medbestämmanderätt även i företagsledningsfrågor har sin väsenlliga grund i atl det även från arbetstagarnas synpunkl är vikligt atl företagel sköts på etl riktigt och effektivt sätt, så alt anställningarna tryggas och lönebelalningsförmågan blir god etc. Även företagsledningsbeslutens återverkningar på innehållet i arbetstagarnas arbete och de förhållanden under vilka arbelet bedrivs tillmäts betydelse. I specialmoliveringen lill I § MBL (prop. s. 326) uttalas bl.a. följande:

Enligt I § äger lagen lillämpning på "förhållandet" mellan arbetsgivare och arbelstagare.

Till det området hör lill en början alla frågor som rör anställningsvill­koren för enskilda arbetstagare, såväl när del gäller bestämmandet av del arbete som skall utföras och andra åtaganden av arbelstagare som i fråga om lön och annan ersättning för arbelet. Även frågor som gäller ingående och hävande av anställningsavtal och frågor om påföljd i övrigl för broll mot anställningsavtal hör lill förhållandet mellan arbetsgivare och arbetsta­gare. Vidare hör dit alla frågor inom områdel för arbetets ledning och fördelning eller i övrigt om de förhållanden under vilka arbelet utförs.

Lagens innebörd är emellerlid att även frågor som brukar belecknas som företagsledningsfrågor faller inom ramen för förhållandel mellan arbetsgi­vare och arbetstagare. Frågor som gäller l.ex. utvidgning eller inskränk­ning eller eljest omfattningen av ett förelags verksamhel, omlokalisering av verksamheten, nyanläggningar och investeringar i övrigt, nya verksam­hetsgrenar eller nedläggning av någon del av verksamhelen, har betydelse för arbetstagarna redan därigenom att besluten återverkar på företagets ekonomi och därmed på arbetstagarnas utsikter att behålla sin sysselsätt­ning och trygga sin fortsatta försörjning. Delsamma gäller, om än inte alltid lika tydligt och omedelbart, om beslut rörande finansiering, om inköp och försäljning, lagerhållning, reklam och liknande inom området för företagets affärsverksamhet. Beslut som ligger inom de här angivna ramarna får

Skr. 1984/85:155

44

också ofta återverkningar på innehållet i arbetstagarnas arbete och de förhållanden under vilka arbetet utförs. Lagen bygger därför på att även frågor som rör bedrivandet av arbetsgivarens verksamhel i stort skall anses höra till förhållandet mellan arbelsgivare och arbetstagare. Alt det dock har ansetts böra göras vissa begränsningar i fråga om verksamheter med särskild inriktning framgår av 2 §. För den verksamhet som bedrivs av Slal och kommun inom den offentliga sekiorn av arbetsmarknaden gäller vidare särskilda förutsättningar, i del atl den verksamhelen skall tjäna samhällets inlressen och vara ett uttryck för folkels i politiska val angivna vilja. Den avgränsning av området för fackliga förhandlingar och kollekliv-avtal, som föranleds därav, genomförs i särskild lagstiftning för den offent­liga sektorn.

Även ett avsnitt (s. 353 f) om innebörden av den primära förhandlings­skyldigheten har intresse som belysning av vad som åsyftades. Ämnesmäs­sigt tänktes gränserna för förhandlingsskyldigheten enligt 11 och 12 §§ MBL sammanfalla (jfr AD 1980 nr 72 och SOU 1982:60 s. 96 ff) med gränsen för begreppet förhållandet mellan arbelsgivare och arbetstagare:

Någon för alla tänkbara fall vägledande beskrivning av lillämpningsom­rådet kan inte ges. Därtill är (skillnaderna mellan) förhållandena inom olika områden och i olika lyper av verksamheter alltför slora.

Med vikligare förändringar av verksamhelen avses dock generellt så­dana frågor som angavs såsom exemplifiering i den av kommiltén föreslag­na lagtexten (13 § FKL). Dil hör alltså beslut som rör formerna för verk­samhelen och dennas omfattning i stort: utvidgning, omläggning eller nedläggning eller inskränkning av driften eller överlåtelse eller upplåtelse av rörelsen. Men även andra beslut av mer strategisk eller principiell innebörd eller mer långsiktig tillämplighet hör in under den primära för­handlingsskyldigheten. Nyanläggningar, större investeringsbeslut i övrigl, frågor om lokalisering av företaget eller av delar av rörelsen faller in under förhandlingsskyldigheten. Frågor som mera ligger på arbetsledningsområ-det såsom mera långsiktiga beslut om arbetsorganisationen, valel av ar­betsuppgifter och arbetsmetoder, planering och inrättande av arbetslo­kaler, arbetstidens förläggning, personalpolitiska frågor av någon omfall­ning såsom rekryteringsprinciper, utbildningsfrågor, bostadsfrågor och so­ciala frågor i övrigl kan ibland ha den omfaltningen och betydelsen all de skall anses gälla en viktigare förändring av arbetsgivarens verksamhet. 1 andra fall har de en mera begränsad omfattning, t. ex. när de berör enbari en viss avdelning inom företaget eller enbart en viss kategori av arbelstaga­re. Innebär de då en viktigare förändring av arbets- eller anställningsförhål­landena för de arbetstagarna föreligger primär förhandlingsskyldighet en­ligt första styckel andra meningen. Som framgår härav är gränsen mellan första och andra meningarnas tillämpningsområden inle skarp. Gränsen måsle dras efler en praklisk bedömning från fall till fall och med ledning i vilken betydelse frågan har för de grupper av arbetstagare som finns hos arbetsgivaren.

På åtskilliga andra håll i motivtexlerna anknyts till denna utläggning. En del tillägg görs men anslaget är principielll detsamma, I specialmotivering­en till 32 § MBL (prop. s. 383 f) sägs t. ex.:

Skr. 1984/85:155

45

Inom tillämpningsområdet för 32 § faller alltså frågor som brukar anses höra in under begreppet arbetets ledning och fördelning. Hit hör allmänt sett alla frågor rörande arten av arbetslagarnas arbetsuppgifter och sättet för arbetets utförande. Inom den ramen hör under begreppet in frågor om arbetets utformning, om fördelningen av arbetet inom en grupp, om väx­ling av arbetsuppgifter, om planering av arbetslokalen vad avser leknisk inredning, maskinplacering och ralionaliseringsåtgärder, frågor om pro­duktionens uppläggning inom den egna lokalen, om produktionsväxling, om självstyrande grupper, om arbelsmiljö i övrigl. Även frågor om arbets­tidens förläggning, arbetsstudiefrågor, personalutbildning och personalsta-listik av betydelse för arbetets bedrivande hör in under begreppet. Inom paragrafens tillämpningsområde faller dessutom frågor om vad som skall produceras och l.ex. försäljnings-, reklam- och andra liknande frågor rörande produktavytlring, leverans-, order- och lagerhållningsfrågor, frå­gor om verksamhetens omfattning och valet mellan lillgängliga former för dess bedrivande, och sådana förelagsekonomiska frågor som rör t.ex. finansiering, budgei, investeringar etc. Motsvarande frågor inom andra verksamheter än den varuproducerande industrin ligger också inom para­grafens tillämpningsområde.

Vissa särskilda avgränsningsfrågor. l.ex. frågan om gränsen mellan förelagets och den enskilde företagarens privata ekonomi när verksamhe­ten bedrivs under enskild firma, ägnas också uppmärksamhet i förarbetena (se t.ex. InU 1975/76:45 s. 25, 38),

SJF har begärt att få iräffa avtal med TA om redaklionelll medinflytan­de. Vid sill sammanträffande med oss och i andra sammanhang har SJFs föreirädare redogjort för de principiella utgångspunkterna för denna begä­ran.

Det är journalistikens uppgift atl oberoende och kritiskt söka sanningen i läsarnas tjänst och det är tidningsföretagens och deras anslällda journalis­ters gemensamma sak alt se till atl denna uppgift fullgörs. Ett avtal om redaktionellt medinflytande bör tjäna som en garanli i läsarnas/allmänhe­tens intresse för att pressen fullgör sina uppgifter i det demokratiska samhället. En ökad demokratisering inom tidningarna har i delta samman­hang en viktig roll att spela. Pressen har fyra huvudsakliga uppgifter: den skall dels ge en god informalion om förhållanden och skeenden i samhällel, dels fritt kommentera sådana förhållanden och skeenden, dels kritiskt granska myndighelers och andra makthavares förehavanden och dels främja kommunikationen mellan olika grupper. Det är garantier för fullgö­randet av dessa uppgifter som etl avtal om redaktionellt medinflytande skall skapa. Den gemensamma utgångspunkten skall därvid vara den s. k. liberala pressideologin. Tidningsföretagens intresse att fä behålla tidning­arnas politiska linje skall respekteras och parterna skall gemensamt slå vakt om utgivarens exklusiva publiceringsansvar och skydda den redaktio­nella inlegrilelen från olika slag av påtryckningar. Något inflytande över utövandet av "den fria kommenlarräiten" slälls inle. Däremot bör genom elt avtal om redaktionellt medinflytande tidningsföretagen bindas vid den

Skr. 1984/85:155

46

av dem själva ofta proklamerade principen om saklighet och objektivitet i nyhetsförmedlingen.

Det är inte vår sak att ta slällning till eller värdera denna programförkla­ring av SJF som facklig organisalion. Betraktas den från en slrikl arbets­rättslig utgångspunkt kan del konslateras alt den uppgift som del redaktio­nella medinflytandet skall fullgöra förefaller ligga ganska fjärran från vad som sägs i lagförarbetena om innebörden av begreppel "förhållandet mel­lan arbetsgivare och arbetstagare". Den frågan inställer sig om etl anspråk på fackling medbestämmanderätt som bygger på de av SJF redovisade principiella grunderna över huvud kan hämta stöd i MBL.

Inför besvarandet skall då noteras att frågor som mer eller mindre tydligt rör de enskilda journalisternas yrkesetik rimligen får betraktas som för­handlingsämnen enligt MBL. Det kan vara skäl att erinra om alt kollektiv­avtalen mellan TA och SJF för redaktionspersonal sedan länge innehåller en bestämmelse om etiska aspekler på yrkesutövningen:

§ 3 Medarbetares slällning

d) Medarbetare får icke åläggas alt skriva mot sin övertygelse eller ulföra förödmjukande uppdrag. Vid bedömning av vad som är "förödmju­kande" skall de spelregler för press, radio och TV som antagits av Pres­sens Samarbetsnämnd beaktas.

Men har vi frågat oss - är del inte någol annat när det ställs anspråk på medbestämmande med stöd av MBL i syfte all säkerställa att vissa grundläggande uppgifter för dagspressen blir fullgjorda på ett enligt någons bedömande riktigt sätl? Skulle det inte kunna göras gällande att MBL över huvud inte syftar till atl bereda en yrkesgrupp och dess fackliga organisa­tion en rätt all delta i, eller konkurrera om, utövandet av yltrandefrihelen? Kan det antas att rätten lill medbestämmande enligt MBL skall användas för att främja en yrkesgrupps omsorg om samhället eller allmänhelen, eller över huvud om andra än den egna gruppen i dess egenskap av arbelstaga­re? Den ställda frågan - om ett anspråk på redaktionellt medinflytande av sådana skäl som SJF har anfört kan hämta slöd i MBL - bör enligt vår mening besvaras nekande; etl sådant anspråk kan inle rimligen anses falla inom ramen för vad som i lagens mening hör lill "förhållandet meUan arbetsgivare och arbelstagare."

Men vilken är då innebörden av 2§ MBL? Den analysen görs i nästa avsnitt.

5.2.2 Innebörden av 2 § MBL.

5.2.2.1 Förarbetena

Lagförarbetena innehåller inte mycket om bakgrunden till eller innehål­lel i 2§ MBL (se prop. 1975/76: 105 bil. I s. 196, 210, 328 ff, 472, 526 ff; InU 1975/76:45 s. 24 f, KU 1975/76:1 y). I inledningen till departementschefs-

Skr. 1984/85:155

47

anförandet i propositionen anläggs en del allmänna synpunkter på lagens tillämpningsområde och förklaras bl.a. att företagsledningsfrågor inte bör undantas från möjlighelerna att Iräffa medbestämmandeavtal med stöd av lagen. Därefier tillägger departementschefen (s. 196):

En begränsning får dock göras. Det kan enligt min mening inle bli fråga om att utsträcka arbetstagarinflylandel så långt att beslut om mål och inriktning för en viss verksamhet, som har fattats i demokratiska former, sätts ur spel. Inom den offenlliga sektorn måste den politiska demokratin garanteras och hänsyn tas till de särskilda förhållanden som råder där. Som jag återkommer till i det följande kommer denna fråga atl anmälas av statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN]. Del finns även utanför den offentliga sektorn exempel på verksamheter vilkas målsättningar och inriktning beslutas i former som ligger den politiska demokratin nära.

Sådana exempel är verksamhelen i politiska, fackliga, religiösa, kultu­rella och välgörande organisationer eller samfund. I dessa fall bör ingrepp inle göras i den ordning som nu lillämpas för bestämmande av verksamhe­lens mål och inrikining. En motsvarande begränsning av arbetstagarnas inflyiande bör göras i fråga om pressen och andra företag med opinionsbil­dande verksamhet. Vad förelagen beträffar finns del en omfallande lag­stiftning, som reglerar deras verksamhet från andra utgångspunkter än förhållandel mellan arbetsgivare och arbelstagare. De förhandlande par­terna är givetvis också bundna av de ramar för förelagens verksamhel som de offenthga myndighelerna har lagt fast. Även den associationsrältsliga lagstiftningen innehåller begränsningar. En ekonomisk förening måste t. ex. bedrivas efler kooperativa grundsatser.

I avsnittet om förhandlingsrätt i den allmänna molivtexten återkommer departementschefen lill ämnet (s. 210):

Det finns emellertid anledning atl här erinra om en väsentlig aspekt som jag redan har berört i samband med att jag inledningsvis behandlade frågan om den här aktuella lagstiftningens tillämpningsområde. Som jag då fram­höll fmns del i vissa kalegorier av verksamhel ell beslutsområde, som bör vara förbehållet överväganden och beslut i andra former och i andra beslutsorgan än sådana som bestäms av arbetsgivare och arbelslagare i dessa egenskaper. Jag länker här på sådana allmänna målsällningsfrågor som den partipolitiska inriktningen hos tidningar eller andra opinionsbil­dande organ, fackliga målsättningar hos organisationer på arbetsmarkna­den, verksamhelens allmänna inriktning i religiösa, vetenskapliga, konsi­näriiga eller andra ideella organisationer eller samfund, målsättningar av annan än förelagsekonomisk innebörd i folkrörelseförelag eller kooperali­va företag, etc. Beslut om formulering och fastställande av de ideella eller eljest särskilda målen för arbetsgivarens verksamhel bör i sådana fall få fallas i de former som har tillämpats hittills. I många hilhörande fall, sannolikt de allra flesla, fattas besluten i en demokratiskt uppbyggd be­slutsprocess och fallen har då gemensaml alt de anställda som grupp inle bör ha något företräde atl framför andra få inverka på beslulen.

Som jag redan närmare utvecklat är det självfallet inte lätt att genom en allmän beskrivning beslämma den gräns för lagens tillämpningsområde som jag här åsyftar. Del är i stor utsträckning nödvändigt all överiåta ål

Skr. 1984/85:155

48

rättstillämpningen atl från fall till fall bedöma hur gränsen skall dras. Jag skall i specialmoliveringen återkomma lill vissa ytterligare synpunkter på den här aktuella gränsdragningsfrågan.

Dessa uttalanden i den allmänna motiveringen kan knappast sägas ge någon ledning för de problem som vi har alt behandla. Så mycket kan dock konslaleras att den bärande tanken är atl medbestämmandet på arbetsplat­sen inle skall tillåtas konkurrera med annat demokratiskt beslutsfattande. Vidare antyds - men heller inle mer - atl principielll samma synsätt gör sig gällande på bl. a. tidningspressens område. Uppenbarligen är det inom det området inte så atl besluten genomgående eller ens huvudsakligen redan fattas i något slags demokratisk ordning: föreställningen förefaller vara den alt del rör sig om att värna om yttrandefrihet och tryckfrihet av hänsyn till de friheternas betydelse för det demokratiska samhällsskicket. Del får emellertid läsaren snarasl ana sig till.

Något mer fullständig är specialmoliveringen till 2 § MBL (a prop. s. 328 ff). I den texten erinras försl om de särskilda problem som möter inom den offentliga sektorn och som har sin grund i att medbestämmandet enligt MBL kan komma att medföra ingrepp i det politiska beslutsfattandet. Därefier sägs detta:

Men del finns liknande problem även utanför den offentliga sekiorn. Även där finns det ålskilliga verksamheler som får sin inrikining och sina mål bestämda i former som ligger den politiska demokratin nära. Sådana exempel är politiska, fackliga, religiösa, kulturella och välgörande organi­sationer och samfund, där del regelmässigt finns elt demokratiskt inflytan­de över verksamhelen. Detsamma gäller inom konsumentkooperationen och inom andra medlemsägda förelag. I fall av denna arl skulle elt arhets-tagarinflytande, som omfattade även verksamhelens mål och inrikining, komma i kollision med andra demokratiska inlressen. Den motsättningen bör i princip lösas så all arbetstagarinflylandel inte tillåls sträcka sig över frågor om mål och inrikining som avgörs på annan demokratisk väg. Företag med opinionsbildande verksamhet, såsom press, radio och televi­sion, erbjuder också exempel på verksamheter där det av hänsyn lill andra intressen än arbetstagarnas bör göras en avgränsning av tillämpningsområ­det för medbestämmandelagens regler.

Men även i fall där det inte kan sägas, atl andra demokratiska beslutan­deformer bör vinna försteg framför arbetstagarinflylandel eller alt vikliga hänsyn till utomståendes intressen kräver en begränsning av medbestäm­manderätten för arbetstagarna, kan del under särskilda förutsättningar te sig berättigat att göra en begränsning av lagens tillämpningsområde. Del är när företag eller andra enskilda arbelsgivare bedriver ideell eller annan jämföriig verksamhel. Men begränsningen i lagen gäller här liksom i de tidigare fallen endasl frågor om mål och inriktning av verksamhelen.

I detla motivavsnitl markeras något lydligare atl 2 § MBL anses omfatta även andra fall än sådana där beslut redan fallas i demokratisk ordning och där den beslulsprocessen bör ges försteg framför arbetslagarnas medbe­stämmanderätt. Såvill gäller pressen och andra massmedier hänvisas till

Skr. 1984/85:155

49

alt "andra intressen än arbetstagarnas" resp "utomståendes inlressen" motiverar en avgränsning av rätten till medbestämmande enligt MBL. Det är emellertid oklart vilka principer som skall vara vägledande. Syfiar man till atl ge elt skydd för yttrande- och tryckfrihet motsvarande del skydd som TF ger genlemol det allmänna, är det oklart vad som egentligen menas med ultryckel "utomståendes intressen". Är det medborgarnas och det demokratiska samhällets intressen?

Det är vidare lydligt att redan den omständigheten att beslut fattas "i demokratiska former" hos l.ex. en organisation eller ett samfund inte är tillräcklig för att beslutet skall vara undantaget från medbestämmanderätt enligt 2§ MBL. Det är bara vissa sådana beslut - de som gäller verksam­helens mål och inrikining som undanlas. Avsiklen verkar vara att det är sådana mål och sådan inriktning som på ell eller annat sätt är särpräglade eller speciella i jämförelse med det vanliga förelagels, som skall undantas från medbestämmanderätt. För den lolkningen lalar bl.a. uppräkningen "politiska, fackliga, religiösa, kulturella och välgörande organisationer och samfund". Man erinrar sig också del nyss återgivna avsnittet ur de allmänna moliven (s. 210) där del talas om "målsättningar av annan än företagsekonomisk innebörd i folkrörelseförelag eller kooperaliva företag, etc". I samma riktning talar all texten i specialmoliveringen upptar en tredje kaiegori, nämligen företag eller andra enskilda arbelsgivare som bedriver ideell eller annan jämförlig verksamhet. Inom den kategorin un­danlas beslut om mål och inriktning oavsett om beslutet fattas i demokra­tiska former eller inte.

Man frågar sig om beslutsfattandet i demokratiska former över huvud rättsligt sett har en självständig betydelse för bestämmandet av omfatt­ningen av det undantag som görs i 2 § MBL. Är inte det avgörande att del skall röra sig om mål och inriktning av annan nalur än det vanliga förela­gets inom den privata arbelsmarknadsseklorn? Kan det då sägas alt man här i själva verkel har atl göra med ett slags återspegling av den uttolkning av begreppet "förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare" som berördes under 5.2.1 i del föregående?

I specialmoliveringen lill 2§ MBL sägs fortsättningsvis följande:

I stora drag kan från fall till fall sägas hur långt man bör sträcka princi­pen all frågorna om mål och inrikining för en verksamhet bör vara förbe­hållna andra demokratiska beslutsformer. Delsamma gäller i stora drag gränsdragningen i fråga om verksamhetsinriktningen hos pressen och i andra förelag med opinionsbildande syfte. All man t.ex. utgår från atl lagen inle bör grunda rätt lill medbestämmande för arbetstagarna i fråga om fastställandet av en dagstidnings politiska inrikining, innebär inte nå­gon inskränkning när det gäller beslut som rör tidningsföretags ledning och verksamhet i övrigt. Atl sådana frågor bör i samma mån som i andra förelag vara underkastade lagens medbeslämmanderältsregler synes klart.

Gränsdragningen i medbestämmandelagen blir emellertid förhållandevis allmänt formulerad. De regler som har upptagits i 2§ bygger på att gräns-

4    Riksdagen 1984/85. 1 saml. Nr 155

Skr. 1984/85:155

50

dragningen får i de enskilda fallen utföras i enlighel med del allmänna synsätt som ligger bakom paragrafen och som beskrivits i det föregående. Enligt 2§ undantages från lagens tillämpningsområde arbetsgivares verk­samhet som är av religiös, vetenskaplig, konstnäriig eller annan ideell natur eller som har kooperativt, fackligt, politiskt eller annat opinionsbil­dande ändamål, såviit avser verksamhetens mål och inriktning.

Syflel med denna avfattning av paragrafen är till en början all fastslå vilka slag av verksamheler som berörs av undantagsregeln. Uppräkningen är dock inle uttömmande. Även andra jämförbara verksamheter kan kom­ma i fråga. Paragrafen skall vidare förslås så att det enbari är frågor som omedelbarl hänger samman med verksamhetens särart som blir undan­tagna.

Della sätt att beskriva 2 § MBL ger ett ganska vidsträckt utrymme för rättstillämpningen alt ta ställning i enskilda fall; någon direkt bundenhet vid uppräkningen i laglexlen är inte åsyftad. Undanlaget skall omfatta verksamheler som kan påstås förete något slags särart i fråga om mål och inrikining. Del är särarten som skall få behållas och inte behöva göras lill föremål för förhandlingar eller avtal med slöd av MBL. Uttrycket "särart" förutsäller något slags jämförelse och det verkar rimligl alt anla, att jämfö­relsen skaU göras med de vanliga företag på den privata arbetsmarknaden som bedriver verksamhet i vinstsyfte och i vilkas resultat även arbetstagar­na har ell intresse i denna sin egenskap, vilket de skall ha rätt att ta tillvara med stöd bl. a. av MBL.

Motiviexten går härefter över lill alt någol närmare ange vilka slags beslut som tankes vara beslut om verksamhetens mål och inriktning:

Med paragrafen avses främst att undanta från lagens tillämpningsområde frågor som rör fastställandet av riktlinjerna för arbetsgivarens verksamhet och som i den meningen gäller verksamhetens mål och inriktning, t. ex. att en tidning skall ha en viss politisk hållning. Däijämte undantas sådana beslut rörande genomförandet av verksamheten som kan sägas vara ome­delbart beroende av den fastställda målsättningen.

Med denna melod för avgränsningen får de anställda hos ett politiskl parti inte i den egenskapen göra anspråk på medbestämmanderätt över partiels politik, och molsvarande gäller för de anslällda hos en facklig organisalion eller en näringslivsorganisation eller annan intressesamman­slutning. Religiösa eller kulturella sammanslulningar eller institutioner är inte skyldiga att förhandla om arten av den verksamhet som skall bedrivas, så länge del kan med fog sägas alt valel härvidlag mellan olika alternativ är direkl beroende av verksamhetens särart. Press och radio och andra jäm­förbara förelag kan fastställa inriktningen av sin opinionsbildande verk­samhet utan etl på lagen grundat inflytande från de anställdas sida.

När det gäller återkommande beslut som rör mål och inriktning för verksamheten måsle en gränsdragning göras från fall lill fall. Inte sällan kan här uppkomma en nära anknytning till frågor som det kan le sig berättigat atl arbetstagarna får inflytande över. Tänker man sig t. ex. frågor om personalpolitiken inom ett tidningsförelag kan en gränsdragning exem­pelvis böra göras så, alt utseende av chefredaktör blir en fråga som inte ligger inom lagens tillämpningsområde medan andra rekryteringsfrågor gör det.

Skr. 1984/85:155

51

Detta avsnitt i motivtexten ger besked om atl del är fråga om två slag av beslut, dels riktlinjebeslut (dvs fastställandet mer allmänt av mål och inrikining) och dels sådana genomförandebeslut som kan sägas vara ome­delbart beroende av den fastställda målsättningen. 1 viss mån belysande är vidare det exempel som anförs i slutet av texten. I exemplet gäller proble­mel en gränsdragning mellan vad som skall belraktas som verksamhetens mål och inriktning och vad som är ett vedertaget arbetstagarintresse, nämligen etl beslut inom personalpolitikens ram (ulseende av vissa chefer och annan personal med viss uppgift). Denna senare fråga uppmärksam­mas också i konstilutionsutskotlets yttrande (återgivet i In U 1975/76:46 s. 82):

Som inledningsvis nämnts har från den föreslagna medbestämmandela­gens tillämpningsområde undanlagils ideell och opinionsbildande verk­samhet såvitt gäller verksamhetens mål och inriktning. Mot bakgrund av konstitulionsulskotlels uppgifl alt bereda ärenden på tryckfrihetens, opinionsbildningens och massmediernas område vill utskottet avslulnings­vis beröra propositionens förslag i detta avseende.

Det angivna undanlaget får bl.a. avseende på massmedieföreiagen. En­ligt ulskoltet är det värdefullt atl t.ex. tidningarnas särställning som opinionsbildande organ på detta sätt särskilt uppmärksammats. Som an­förs i propositionen är det sålunda enligt utskottet väsentligt atl kollekti­vavtalsreglering inte skall få förekomma beträffande tidningsföretagens rikthnjer och målsättningar. Delta innebär bl.a. alt tidningsföretagen själva - i likhet med vad som hittills gällt - utser ansvarig utgivare, chefredaktör och övriga medarbetare som skall tillse atl den faslslällda målsättningen följes.

Ytteriigare ett avsnitt i propositionen bör slutligen också nämnas. Konstnärliga och litterära yrkesutövares samarbetsnämnd (KLYS) hade vänt sig till lagrådet och begärt atl 2 § MBL inte skulle gälla för teatrar, konsertföretag, museer och liknande kulturinstitutioner och inte heller för Sveriges Radio inom ramen för avtalet med staten. Enligt KLYS borde den kommersiella nöjesinduslrin inom film- och biografområdet, fonogram-och videoföretag saml nöjesarrangörer sannolikt behandlas på samma sätt. Skrivelsen från KLYS överlämnades av lagrådet lill arbelsmarknadsdepar­temenlet och berördes av föredragande departementschefen vid hans an­mälan av lagrådsyttrandel (a prop. s. 528):

I anledning av skrivelsen får jag först underslryka all 2 § ej avser kom­mersiella förelag samt efter samråd med chefen för utbildningsdeparte­mentet framhålla följande. I prop 1974: 28 behandlades förhållandet mellan de olika parter som medverkar i kulturinslitutionernas verksamhet, dvs. styrelsen, personalen och publiken. Enligt uttalande i propositionen, som godtagits av riksdagen, skall de konstnärliga insatserna inom varje institu­tion utformas i största möjliga frihet under de betingelser och enligt de rikllinjer som gäller för institutionen. Härigenom markerades atl den en­skilde konstnären måste ges stor uttrycks- och yttrandefrihet om kulturin-slitutionerna skaU kunna bedriva sin verksamhet på ett sätt, som är i linje

Skr. 1984/85:155

52

med riktlinjerna för kulturpolitiken. Någon ändring i dessa avseenden sker inte genom införandet av den här föreslagna lagstiftningen. Tvärtom får medarbetarna vid kulturinstitutionerna vid sidan av den frihet och själv­ständighet som de har i den konstnärliga yrkesutövningen också möjlighe­ter all via sina fackliga organisalioner påverka beslut som fattas om verk­samhelen.

Undantaget i 2§ motiveras av behovet av att garanlera intressen som ligger den politiska demokratin nära. För kulturinstitutioner som är sam-hällsstödda och organiserade som myndigheler gäller de regler om medbe­stämmande som föreslås för den offentliga sektorn och som har utformats med hänsynstagande till den politiska demokratin. Även samhällsstödda kulturinstitutioner för vilka andra associationsformer har valts har sin grund i den politiska demokratin. Det är därför naturligt atl riktlinjerna för verksamheten fastställs av organ som har så bred representation som möjligt i de olika grupper som berörs av institutionens verksamhel. Med dessa förutsättningar är det inte rimligt atl särbehandla arbetstagare med konstnärliga arbetsuppgifter genom all ge dem ett större inflyiande över verksamhelens mål och inriktning än övriga arbelslagare.

Mycket mer kan kanske inle sägas om detta resonemang än alt det anknyter till den lite otydliga analys om det demokratiska beslutsfattandets betydelse som finns i den tidigare texten, utan någon ändring av sakligl inlresse. Man iakttar det reservationslösa uttalandel som görs inlednings­vis, att 2 § MBL inte är avsedd all gälla för kommersiella företag.

Någon riktigt kvalificerad analys av den gräns kring MBL:s tillämp­ningsområde som dras genom 2 § har knappast blivit gjord i den juridiska litteraturen. I Schmidls arbeie. Facklig arbetsrätt, 2 uppl. 1979, s. 119 ff, återges mycket översiktligt laglexl och några förarbelsutialanden, varefter författaren för egen del tillägger:

Rörande tidningens innehåll skulle enligt min mening gränsen grovt få dras så, att från medbestämmande undantas vad som skrivs på ledar- och kultursidor men inle frågor vilka annonser som skall tas in och dessas innehåll. Ytterst bör bedömningen likväl bero på tidningens ambition. Del kommersiella faller inom, det ideella utanför MBL.

Fotnot: Tidningen skulle inte vara skyldig att förhandla, om den av poli­tiska skäl vägrar att ta in en annons.

Del minsla man kan säga om della uttalande är alt det gör en gränsdrag­ning som verkligen är, med författarens egel uttryckssält, grov. Frågan är väl i själva verkel om den över huvud är praktiskt lillämpbar, för den händelse den skulle kunna anses ha tillräckligt stöd i lagtext och förarbe­ten,

5.2.2.2 Rättspraxis syn på innebörden av 2§ MBL

I avsnitt 5.1 konstaterade vi alt starka skäl lalar för atl elt anspråk på redaktionellt medinflytande inte är någol som ligger inom ramen för "för­hållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare", sådant detta uttryck an-

Skr. 1984/85:155

53

vänds i 1 § MBL. Avslulningsvis anmärkte vi emellerlid att frågan leder över un 2 § MBL.

Det har i sammanhanget sill intresse atl notera att lagrådet vid gransk­ningen av förslagel till 2 § MBL för sin del hävdade, all 2 § borde uppfattas som en i lagen utförd definition av vad som i del aktuella avseendet borde anses höra in under begreppet förhållandet mellan arbetsgivare och arbets­tagare. Lagrådet föreslog en omformulering av lagtexten i syfte att göra detta klart (prop. s. 472). Föredragande departementschefen anslöt sig dock inte till delta förslag. Motiveringen för det ställningstagandet är dock föga upplysande (s. 527):

Enligt texten i det remitterade förslaget har genom 2 § från lagens til­lämpningsområde uttryckligen undantagits vissa verksamheter i närmare angivna avseenden. Mol den bakgrunden saknas anledning alt avgöra om del undantagna området i och för sig skall anses falla uianför förhållandet mellan arbelsgivare och arbetstagare. Jag finner därför inte anledning alt ansluta mig till den av lagrådet föreslagna omformuleringen av lagtexten på denna punkl.

Alltnog, den fråga som vid den fortsatta analysen bör ställas är hur ett anspråk på medbestämmanderätt sådani som det av SJF framförda princi­piellt sett bör anses förhålla sig till 2§ MBL. Skulle del kunna göras gällande all della anspråk, med tanke på de skäl på vilka det grundas, / och för sig är elt anspråk på inflytande över "verksamhetens mäl och inrikl-ning"1 (Vi bortser då från tillkommande tolkningsproblem som t.ex. vad som utgör "opinionsbildande" verksamhet.) Finns del med andra ord slöd för den uppfatlning som antyds i avsnitt 5.1? Syfiar 2 § MBL egenlligen fill alt dra gränsen mellan beslut om "mål och inrikining" och företagsled­ningsbeslut av den art som lika väl kan förekomma i andra verksamheter än de som åsyftas i 2§ (dvs. förelagsledningsbeslut av ekonomisk betydel­se och därmed av betydelse även för arbetstagarna i den egenskapen), liksom vissa beslut av arbelsledningskaraktär?

Två avgöranden ur arbetsdomstolens praxis har sill intresse för denna fråga. Del ena är det lidigare (avsnitt 4.1.2) nämnda avgörandet i det s. k. Gefle Dagbladsmålet (AD 1981 nr 22), det andra ett avgörande som gällde tillämpningen hos Sveriges Television AB av 39 § MBL om facklig vetorätt (AD 1983 nr 2).

I AD 1981 nr 22 gällde tvisten huruvida Gefle Dagblad hade åsidosatt 11 § MBL genom att utan föregående initiativ till förhandling med Grafiska fackförbundets personalklubb hos företaget besluta att ändra försia sidan från att ha varil en ren annonssida till atl innehålla redaktionell text och bilder. Arbetsgivarsidan invände i målet i första hand all beslutet föll utanför MBL enligt 2 §.

Arbetsdomstolen inledde sina domskäl med en allmän redogörelse för 2 § MBL och dess förarbeten. Domslolen konstaterade bl. a. alt två skilda förutsättningar skall vara uppfyllda för att undantagsregeln i 2 § skall vara

Skr. 1984/85:155

54

tillämplig. Verksamhelen skall vara av viss angiven speciell nalur eller tjäna ett visst angivel särskilt ändamål. Därjämte skall saken gälla verk­samhelens mål och inrikining. Såvitt gäller den första förutsättningen fann domstolen, att det slod utom tvivel att den var uppfylld. Såsom tidnings­företag tjänar Gefle Dagblad etl opinionsbildande och nyhetsförmedlande ändamål. Däremot var det tvistigt mellan parterna huruvida ändringen av tidningens förstasida kunde anses gälla verksamhetens mål och inrikining.

Vid sin behandling av den frågan konstaterade domstolen bl. a. att del i förarbetena görs en åtskillnad mellan beslut om rikllinjer för verksamheten och beslut som avser genomförandet av dessa riktlinjer. Enhgt domstolens mening kunde det antas atl även andra beslut om riktlinjer för en tidnings opinionsbildande och nyhetsförmedlande verksamhel än frågan om tid­ningens partipolitiska inriktning kan vara att hänföra till verksamhetens mål och inriktning, såsom beslut om tidningens hållning i nyklerhetspoli-tiskt eller religiöst hänseende eller beslut att lägga tonvikten på lokal nyhetsbevakning eller att ägna speciell uppmärksamhet åt en viss aktuell miljöfråga. I fråga om genomförandebeslut ger enligt domstolen förarbe­tena det allmänna intrycket all lagstiftaren har anlagt etl restriktivt synsätt. Lagstiftaren har emellertid också velat lämna en belydande frihet ål rätt­stillämpningen när del gäller alt med beaktande av lagstiftningens allmänna syften dra gränsen i de enskilda fallen kring det undantagna beslutsområ­det. Domstolen sade sig också vilja framhålla alt ett beslut om rikllinjerna för en tidnings verksamhet eller om genomförandel av sådana rikfiinjer kan falla inom undantagsområdet enligt 2 § MBL, även om beslutet har bely­dande ekonomiska konsekvenser för företagel.

Parternas ståndpunkter i målet kunde enligt domstolen sammanfattas på följande sätt. Enligt arbetsgivarsidan hade övergången till redaktionell text på förstasidan föranletts av en strävan alt markera tidningens karaktär av nyhets- och opinionsbildningsorgan. Etl beslut som på detta sätt gäller avvägningen mellan annonser och redaktionell text i tidningen faller enligt arbetsgivarsidans mening inom tillämpningsområdel för 2 § MBL. Beslutet rörde genomförandet av en riktlinje för tidningens verksamhel, nämligen den att vara ett nyhets- och opinionsbildningsorgan. På arbetstagarsidan framhöll man att beslutet att ändra förstasidan hade varil ekonomiskt betingat och att beslutet, även om det skulle anses huvudsakligen röra tidningens mål och inriktning, dock hade haft ekonomisk betydelse och medfört risk för ogynnsamma ekonomiska verkningar för tidningsföreta­get.

Arbetsdomstolen fann atl beslutet inte var ett sådani beslut om rikllinjer för verksamheten som del lalas om i förarbetena. Frågan var då om beslutet borde betraktas som ett beslut om genomförande av någon riktlin­je som är fastlagd för tidningen. Domstolen fann atl beslutet onekligen hade betydelse för tidningen som pressorgan. Genom atl utnyttja förstasi­dan för redaktionell text och bilder måste redaktionen antas ha fått möjlig­het att på elt effekiivare säll sprida information, varigenom tidningens ställning som opinionsbildare och nyhetsförmedlare hade stärkts.

Domstolen fortsatte: "Nu kan emellertid göras gällande att vatje beslut av ett tidningsföretag som på ett eller annat sätt påverkar tidningens ulseende eller innehåll kan vara av betydelse för tidningen som pressor­gan. Ett sådant opreciserat samband mellan ett aktuellt beslut och tidning­ens målsättning att vara ett organ för opinionsbildning och nyhetsförmed­ling kan inte anses tillräckligt för alt lagens krav om att beslutet skall avse verksamhetens mål och inriktning kan anses uppfyllt. Varken lagiexten

Skr. 1984/85:155

55

eller lagens förarbeten ger något slöd för att vatje beslut som kan sägas vara av redaktionell karakiär skulle vara undantaget från medbestämman­delagens tillämpningsområde. - Utredningen ger vid handen att frågan om ändring av Gefle Dagblads förstasida övervägts sedan en lång följd av år i syfte atl markera tidningens roll såsom nyhetsförmedlande och opinions­bildande organ. Genomförandet av förändringen sköts emellertid på fram­tiden av del skälet att ändringen ansågs ha en ogynnsam inverkan på tidningsföretagels annonsintäkter. Följden härav blev atl det utredningsar­bete som direkt föregick beslutet om ändringen hell inriktades på de ekonomiska konsekvenserna av denna. Även om förelaget bedömt änd­ringen av förstasidan som angelägen för tidningen som pressorgan, har sålunda de ekonomiska frågorna kommil all dominera inför det genomfö­randebeslut som det här varil fråga om. Med hänsyn härtill och då del inte gälll att förändra ulan endast att understryka tidningens nyhetsförmed­lande och opinionsbildande roll finner varbetsdomstolen att beslutet alt ändra tidningens förstasida från atl vara annonssida till atl innehålla redak­tionellt material inle har haft sådan särskild betydelse för tidningen såsom opinionsbildare och nyhetsförmedlare atl beslutet direkt eller indirekl kan anses ha gälll tidningens mål och inrikining."

Domslolen underkände därmed arbetsgivarsidans invändning all det omtvistade beslutet var undantaget från MBL:s tillämpningsområde enligt 2§.

Domen ger anledning till ett flertal iakttagelser av intresse. Vi skall återkomma till några av dem. Här har del emellertid särskilt intresse alt parternas argumentation och domstolens prövning tog sikte på en avväg­ning mellan de "redaktionella" aspekterna på tidningsföretagels beslut och de ekonomiska verkningarna av beslutet. Arbetstagarsidans anspråk på medbestämmanderätt grundades på dess intresse av de ekonomiska verkningarna. Avgörande för ställningstagandet i målet blev den domine­rande betydelse för beslutet som de ekonomiska aspekierna hade hafl. Till detta kom enligt domskälen atl det inte hade gällt "att förändra utan endast att underslryka tidningens nyhetsförmedlande och opinionsbildande roll".

I det mål som avgjordes genom domen AD 1983 nr 2 hade SIF lagl in veto under åberopande av 39 § MBL mol en av Sveriges Television AB lilUänkl samproduktion och gjort gällande all åtgärden kunde antas medfö­ra åsidosättande bl. a. av kravet på opartiskhet i radiolagen. Arbetsgivarsi­dan väckte talan hos abelsdomstolen och hävdade alt det saknades laga grund för vetot. Det gjordes gällande bl. a. att vetorätten över huvud inte står till buds när ett påstått lagstridigt handlande gäller en lag av radiola­gens karaktär. Domstolen fann att vetorättens tillämpningsområde inte har avgränsats till något vissl slag av lagstiftning och fortsatte:

--- Det anförda betyder emellertid inle alt domstolen menar att

vetorättens tillämpningsområde skulle sakna gräns i den riktning som arbetsgivarsidan har antytt med sin nu ifrågavarande invändning. Däremot anser domstolen alt frågan om vetorättens avgränsning knappast torde kunna angripas med utgångspunkt direkt från karaktären hos den lag som blir akluell. I stället blir det de övriga förutsättningar för vetorättens

Skr. 1984/85:155

56

utövande som uttrycks i eller eljest får anses följa av 39 § medbestämman­delagen som blir bestämmande för vetorättens tillämpningsområde.

I del följande fann domslolen att del lag- eller kolleklivavialsbroll som åsyftas i 39 § måsle vara knutet till själva del förhållandel att arbetsgivaren anlitar ej anställd arbetskraft i stället för anslälld, lill utförandel av det ifrågavarande arbetet eller till vad som har omedelbart samband med detta eller med uppdragsförhållandet i övrigt, såsom t, ex. den skattemässiga redovisningen av för arbetet utgiven och erhållen ersällning. Detta sam­band saknades i det omtvistade fallet. Domslolen tillade:

Om SIF skulle anses ha rätt atl utöva vetorätt i etl fall som det föreva­rande, innebär detta i själva verkel principielll sett alt en facklig organisa­tion tilläggs befogenheten all via vetorätlsreglerna rent allmänt övervaka lagenligheten av arbetsgivarens verksamhel. En sådan allmän övervak­ningsuppgift kan enligt domstolens mening inle grundas på medbestäm­mandelagens vetorättsregler.

Del ligger nära lill hands all i detla se elt uttryck för uppfattningen att utövandet av medbeslämmanderäliigheler enligt MBL skall ha en anknyt­ning lål vara ibland av ganska allmän natur till arbetslagarnas intressen i den egenskapen och atl man då syftar i varje fall i det huvud­sakliga på ekonomiska intressen.

Ett anspråk på redaktionellt inflyiande skulle alltså, med lanke på den principiella grund för anspråkel som SJF har anfört, få betraklas som ell anspråk på inflytande över vad som utgör verksamhelens mål och inrikt­ning (2 § MBL). Det nalurliga är rimligen atl behandla saken som en fråga om tillämpningen av 2 § MBL, eftersom trots allt det lagrummet enligt sina förarbeten är avsett alt reglera det här aktuella problemet i slort och eftersom lagstiftaren inte har velal binda sig för att 2 § skall betraktas som en regel om innebörden av ultryckel "förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare". I alla händelser kan man emellertid inte gärna komma till skilda resultat beroende på om man för etl resonemang kring I § MBL eller väljer atl knyta analysen till 2 §.

Man iakttar emellertid nu alt lagen, sådan den är avfattad i 2 §, inte låler det avgörande vara i vilket syfte ell anspråk på medbestämmanderätt förs fram. I stället gäller det att fastställa vad som utgör en viss verksamhels mål och Inriktning. Det förutsätts all arbetsgivaren fattar beslut rörande verksamhetens mäl och inriktning och att det är dessa beslut som undantas från lagens tillämpningsområde.

Om vi återvänder till förarbetena och till domskälen i Gefle-Dagblads-målet AD 1981 nr 22 kan vi börja med att följa det där angivna mönstret och göra den skillnad mellan "riktiinjebeslut" och "genomförandebeslut" som antyds i förarbetstexlen (a prop. s. 329) och som något närmare ulvecklas i domen. Det exempel på ett rikllinjebeslui som anges i proposi­tionen är beslut om en tidnings partipolitiska inriktning. 1 skälen till AD

Skr. 1984/85:155

57

1981 nr 22 anförs som ytterligare exempel beslut om tidningens hållning i nyklerhelspolitiskt eller religiöst hänseende och beslut all lägga tonvikten på lokal nyhetsbevakning eller att ägna speciell uppmärksamhet ål viss aktuell miljöfråga. Vad som mer i detalj ligger i att beslutet gäller "rikl­linjer" för verksamheten framgår inte med någon tydlighet i förarbelslext eller domskäl. Det naturliga är väl dock alt däri lägga in all del skall vara något slags mer generelll policybeslut eller fastställande av ett program för framliden eller för viss tid framöver. 1 Gefle-Dagbladsfallet fann arbets­domstolen att tidningsföretagets beslut att ändra förstasidan från annons­sida lill en sida med redaktionellt malerial inte innebar att någon riktlinje eller allmän målsättning för tidningens opinionsbildande eller nyhetsför­medlande verksamhel hade lagls fast; vad som kunde komma i fråga var på sin höjd att beslutet var ett beslut om "genomförande" av nägon riktlinje som var fastlagd för tidningen.

Man får enligt vår mening förslå förarbeten och AD-dom så all beslui om rikllinjer för en tidnings redaktionella verksamhet skall betraktas som sådana beslut om mål och inriktning som åsyftas i 2§ MBL. Arbetsdom­stolen påpekar i sina domskäl bl. a. alt beslut om riktlinjerna för en tidnings verksamhet (eller om genomförandet av sådana rikllinjer) kan falla inom undanlagsområdet enligt 2 § MBL även om beslutet har belydande ekono­miska konsekvenser för företaget. I förarbetstexlen lycks det emellerlid inte finnas något som antyder att man skall göra något slags avvägning mellan motstående intressen, på arbetstagarsidan t.ex. inlressel av all få öva inflyiande över beslut av betydelse för företagels ekonomi, när del skall avgöras om ett riktiinjebeslut faller uianför MBL. Inle heller domskä­len i AD-domen ger slöd för det, lål vara atl domstolen har lagl sig vinn om försiktighet i formuleringen av sina uttalanden om rättsläget i stort. Det avgörande skulle då i stället bli vad som är ell "riktiinjebeslut" och vad som inte är det. Kanske skall man principielll sett ställa ganska slränga krav pä begreppet.

Med detla synsätt kan del knappast göras gällande alt journalisterna och deras fackliga organisalion har slöd i MBL för anspråk på medbestämman­de i fråga om redaktionella riktiinjebeslut, när anspråket motiveras på det sätt som SJF har gjort. Journalisterna kan då givetvis invända all beslut om rikllinjer av delta slag får en direkt och betydelsefull återverkan på deras arbetsuppgifter och arbetsförhållanden, på ett sätt som skiljer dem från alla andra yrkesgrupper hos tidningsföretagen. Man skulle kunna uttrycka saken så att i alla händelser arbetsledningsaspekterna på ett riktiinjebeslut borde vara underkastade bl.a. förhandlingsrätt enligt MBL.

Del är emellerlid svårt att se att 2§ MBL ger någol utrymme för en sådan invändning. I sammanhanget har AD: s dom 1981 nr 150 sitt intresse som ell slags parallell. Målet gällde förhandlingsrätten inom den offenlliga sektorn. Domslolen hade all pröva om statens förhandlingsråd hade varit skyldigt att förhandla med TCO-S rörande två avsnitt i en blivande propo-

Skr, 1984/85:155

58

sition med förslag till läroplan för grundskolan (bruket av graderade betyg inom grundskolans tillvalssystem och antalet veckolimmar i ämnet hem­kunskap). Målet avgjordes på grundval av en uttolkning av begreppel förhållandel meHan arbetsgivare och arbetstagare beslut av övervägande politisk art hör inte dit. TCO-S ansågs inte ha haft förhandlingsrätt i fråga om de båda avsnitten i propositionen. AD betonade emellertid avslulnings­vis att delta inte uteslöt de fackliga organisationerna från rätlen att (i efterhand) förhandla om konsekvenserna för deras medlemmar av elt politiskl beslut som i sig självt inte var förbundet med förhandlingsskyldig­het för slaten. Med tanke bl. a. på skiUnaderna mellan reglerna för tillämp­ning av MBL inom den offentliga sektorn och 2§ MBL, synes samma synsätt ha sin tillämplighet även såvitt gäller den här senast behandlade frågan (jfr även analysen i AD 1981 nr 8).

Vi menar alltså atl övervägande skäl lalar för att principiellt uppfatta 2 § MBL så att vad som är att betrakta som "rikllinjebeslui" med avseende på verksamhetens särskilda mål och inrikining faller utanför lagen oavsett om beslutet får ekonomiska eller andra verkningar av betydelse för de anställ­das arbets- eller anställningsförhållanden. Det återstår då atl avgöra vad som hör in under begreppet riktiinjebeslut.

Det kan som vi nyss sade te sig nalurligl att i begreppet lägga in atl del skall vara något slags mer generellt policybeslut eller fastställande av ett program för framliden eller för viss lid framöver. Sannolikt finns del åtskilliga fall där det inte gärna kan råda någon tvekan om atl man har att göra med riktiinjebeslut i den här diskuterade meningen. 1 alla händelser står det klart att det saknas stöd i MBL för anspråk på avtal om medbe­stämmande, när anspråken lar sikte jusl på riktlinjerna för den redaktionel­la verksamhelen hos en tidning eller t. ex. på valet av politisk linje eller av allmän linje i någon viss samhällsfråga eller liknande. En mer diskutabel fråga är i vad mån del skall anses möjligl att träffa avtal med kollektivavta­lets rättsverkningar (jfr under 5.4 i det följande om avtal med andra rättsverkningar) om medbestämmande vid utseende av den redaktionella ledningen eller vid beslämmande av l.ex. chefredaktörens befogenheler, under förulsättning att den redaktionella ledningen tankes inbegripa fat­tande av riktlinjebeslut i den mening som just antyddes. Sannolikt rör man sig redan här snarare med beslut som skall anses gälla genomförandel av rikllinjerna än med egentliga riktlinjebeslut.

TA och TU har drivil uppfattningen att TF och/eller 2 § MBL utesluter de fackliga organisationerna från rält lill medbestämmande i en rad avseen­den (se redogörelsen för remissvaret till arbetsmarknadsutskottet i under­bilaga 1).

Till det "fredade" områdel räknar TA och TU såväl beslut om publice­ring eller icke-publicering i det enskilda fallet som mer övergripande och långsiktiga beslut t.ex. om vilka slags material som skall förekomma i tidningen eller tidskriften, avvägningen mellan olika slags material m.m.

Skr. 1984/85:155

59

Man talar också om beslut l.ex. om disposilion av del redaktionella utrymmet för olika ämnesområden, fördelningen av redaktionella resurser, redigeringsprinciper, utgivningsperiodicitet, målgrupper och spridnings­områden, utgivning av editioner och av bilagor av olika slag. Vidare tänker man på beslut om rekryteringen av redaktionell personal tillhörande olika kalegorier.

Så myckel kan ganska säkert sägas som att vissa - men inle alla - av de beslut som åsyftas av TA och TU bör uppfattas som riktiinjebeslut i den bemärkelse som avses i förarbetena och i AD 1981 nr 22. Alt mer i delalj ange hur gränsen skall dras är dock inte någol som låter sig göra inom ramen för etl sådani ulredningsuppdrag som vårt (jfr kap. 5 i det föregåen­de). Det är ytterst en uppgifl för rältslillämpningen att avgöra hur saken skall bedömas i vatje enskill fall. I sammanhanget kan erinras om följande avsnitt ur domskälen lill AD 1981 nr 22:

Arbetsdomstolen finner det inte vara möjligl att ulöver vad som nu har anförts göra några allmänna uttalanden om gränserna kring det område avseende beslut om genomförande av fastställda rikllinjer för en tidnings verksamhet som bör anses undantaget från medbestämmandelagens til­lämpningsområde. I försia hand måste det ankomma på branschens parter atl utveckla ett gemensamt synsätt i dessa frågor. Ätminstone i nuvarande läge är rättstillämpningens uppgift att finna en lösning på det enskilda tvistefallel.

Uttalandet tar snarasl sikte på "genomförandebesluten" men bör vara giltigt även för riktlinjebesluten. På sätt och vis kan det te sig egendomligt atl branschens parter i första hand är de som har uppgiflen att reda ut begreppen och söka sig fram till etl synsätt som kan ge ledning ål rätts­tillämpningen, när själva rättsfrågan är var gränsen går för MBL: s tillämp­ningsområde. Med de allmänna utgångspunkterna för den kollekliva ar­betsrätten och med MBL: s natur av en s. k. ramlag som i stor utsträckning bygger på all arbetsmarknadens organisationer medverkar i normbildning­en, är della vid närmare eftertanke dock inte så konstigt. Förmår arbels­marknadsparlerna nå fram lill en gemensam uppfallning är del naturligt att den får en styrande verkan på rättstilllämpningen; lyckas de inte blir det slulligen arbetsdomstolens uppgifl atl med ledning av det bristfälliga rätts-källematerial som finns dra gränsen från fall till fall.

Specialmotiveringen till 2 § MBL (a. prop. s. 329) talar också om undan­tag från lagens tillämpningsområde även för "beslut rörande genomföran­del av verksamheten som kan sägas vara omedelbarl beroende av den fastställda målsättningen". I molivtexten ges härulöver jusl inte någon ledning för del närmare bestämmandet av denna kategori genomförande­beslut. Det nyss återgivna uttalandel liksom andra lalar dock för alt lagstif­taren allmänt sett har anlagt etl restriktivt synsätt på denna aspekt av undanlagsregeln i 2§ (jfr även ullalandet att "del enbart är frågor som omedelbarl hänger samman med verksamhelens särart som blir undan-

Skr. 1984/85:155

60

tagna"). Elt exempel som väl får uppfattas som åsyftande genomförande­besluten (jfr ovan) är del som gäller utseende av chefredaktör:

När det gäller återkommande beslut som rör mål och inriktning för verksamheten måsle en gränsdragning göras från fall till fall. Inte sällan kan här uppkomma en nära anknytning till frågor som del kan te sig berättigat att arbetstagarna får inflytande över. Tänker man sig t. ex. frågor om personalpolitiken inom etl tidningsföretag kan en gränsdragning exem­pelvis böra göras så, atl ulseende av chefredaktör blir en fråga som inte ligger inom lagens tillämpningsområde medan andra rekryteringsfrågor gör det.

Man tänker sig tydligen all det kan bli fråga om en avvägning mellan tidningsföretagels intresse av alt, utan förhandlingsskyldighet m.m., kun­na fullfölja fastställda riktlinjer, å ena sidan, och inlressel av att i förhand­lingar eller andra av MBL förutsedda former få anlägga egentliga arbetsla­garsynpunkler, å den andra. Det är en avvägning av den principiella innebörden som har gjorts i AD 1981 nr 22, där dom skälen utmynnar i den förul återgivna sammanfattningen:

Även om företaget bedöml ändringen av förstasidan som angelägen för tidningen som pressorgan, har sålunda de ekonomiska frågorna kommil atl dominera inför det genomförandebeslut som del här varit fråga om. Med hänsyn härtill och då det inte gällt atl förändra ulan endasl all underslryka tidningens nyhetsförmedlande och opinionsbildande roll finner arbetsdom­stolen att beslutet atl ändra tidningens förstasida från all vara annonssida till att innehålla redaklionelll malerial inle har haft sådan särskild betydel­se för tidningen såsom opinionsbildare och nyhetsförmedlare alt beslutet direkt eller indirekt kan anses ha gällt tidningens mål eller inrikining.

Enligt ordalagen har domstolen, under inlryck rimligen av de "restrik­tiva" formuleringarna i motivtexten, ställl kravel att genomförandebeslu­tet skall ha haft "särskild betydelse" för tidningen som opinionsbildare och nyhetsförmedlare, för atl beslutet skall kunna anses omfattat av 2§ MBL.

Vad vi nyss sade om svårigheterna atl säga något bestämt om gränser­na för begreppel riktlinjebeslut har uppenbariigen i än högre grad sin giltighet när det gäller att avgöra vUka "genomförandebeslul" som enUgt 2 § MBL faller utanför lagen.

Det bör avslutningsvis påpekas att lolkningsuppgiften inte är atl avgöra vilka beslut som åtnjuter skydd gentemot det allmänna enligt TF: s regler och därefter dra slutsatsen att 2 § ger samma skydd ål tidningsföretagen i deras förhållande till de fackliga motparterna.

Skr. 1984/85:155

61

6 Kritiska synpunkter på 2 § MBL

Avsnittets innehåll: En kritik från rättsHga utgångspunkter mot 2§ kan enligt vår mening vara befogad i två avseenden. Det ena är atl lagtext och förarbeten inle gör särskih tydligl vilken gräns kring medbestäm­manderätten som lagstiftaren har velat dra. Det andra är alt den lösning av elt gränsdragningsproblem som 2§ MBL representerar inle är full­ständig eller hell konsekvent. I detta avseende har vi fäst oss vid att lagen visserligen mot bakgrund av principiella överväganden utesluter medbestämmanderätt med stöd av lagens egna regler i vissa frågor och ulesluler kollektivavtal om sådana frågor, men likväl lämnar utrymme för avtal om medbestämmande utan lagens slöd men med rättsverknin­gar som kan göras mycket lika kollektivavtalels. Härtill kommer att den åtminstone principiellt sett centrala frågan om tillåtligheten av fackligt organiserade stridsåtgärder för att få till stånd sådana "medbestämman­deavtal utanför MBL" har lämnals obesvarad.

Det har i debatten riktats ganska mycket kritik mot 2 § MBL och dess förarbeten. Kriliken har i det väsentliga gåtl ul på atl den gräns kring tillämpningsområdel för MBL som dras genom 2 § är aHlför otyd lig; lagtexien är föga upplysande och beskrivningen i förarbetena av den inne­börd som åsyftas är oklar och på några punkler kanske även motsägelse­full. Vid sidan av denna krilik har anlagts åtskilligamer eller mindre uttalat räiispoliiiska synpunkter på det gränsdragnings problem som 2§ MBL är etl uttryck för.

Vi skall här i huvudsak lämna de räiispoliiiska aspekterna ål sidan. Vissa kritiska synpunkter kan emellertid anläggas även från mer renodlat juridiska och lagtekniska utgångspunkter. Till dessa synpunkter hör själv­fallet kritiken mol lagrummet för bristande klarhet. Därutöver kan det emellertid finnas anledning alt undersöka i vilken utsträckning 2§ MBL kan sägas faktiskt tiUgodose de ändamål som låter sig utläsa ur förarbe­tena. I det sammanhanget kan del vara på sin plats alt jämföra med den lösning som andra liknande gränsdragningsproblem har fåtl. Vad som i del avseendet har inlresse är framför alll vad som har brukat kallas gränsdrag­ningen för den offentliga arbetsmarknadsseklorns del mellan den politiska demokratin och medbestämmandet med slöd av MBL.

Det förefaller oss som om krilik mol 2§ MBL från juridiska ulgångs­punkler, såviit gäller lagrummets betydelse för tidningspressen och andra massmedier, ter sig berättigad i huvudsakligen två avseenden. Det är inte särskilt tydligl vilken gränsdragning som lagstiftaren har velal göra; motiv-texterna lill 2§ är knappa och därmed föga ägnade att ge säker ledning åt tillämpningen. Vidare ter sig den lösning av gränsdragningsproblemet som 2§ MBL representerar inle fullsländig och på sätt och vis inle heller hell konsekvent.

I vad gäller lagrummets otydlighet är det givet att en diskussion i

Skr. 1984/85:155

62

motiven kring förhållandet till grundlagen hade varit värdefull. Vidare hade, åtminstone från ren rältstillämpningssynpunkt, åtskilligt underlätlats om det mönsler för prövningen av gränsdragningsfrågor i enskilda fall som motiviexten innehåller hade utvecklats bättre. Det bör kanske tilläggas alt de båda kategorierna riktiinjebeslut och genomförandebeslut (av särskild betydelse för tidningen som opinionsbildare och nyhetsförmedlare) i sig själva ler sig ganska diffusa och inbjudande till rätt skönsmässiga bedöm­ningar.

Intresset knyter sig främst lill två uttryck i lagiexten. Det ena är, "verk­

samhetens mål och inriktning". Det andra är "verksamhet som har         

politiskt eller annal opinionsbildande ändamål". Del föna har vi tidigare behandlat. Här avser vi att uppehålla oss vid det senare.

Debatten om tolkningen av 2 § MBL har lill dels kretsat kring detla sistnämnda uttryck. Del har, av företrädare för SJF men också från annal håll, gjorts gällande att del såviit gäller tidningspressen och andra medier bör lolkas så alt enbart opinionsbildning i mer inskränkl mening omfattas av 2§. Ibland har denna lanke omsatts på det sättet alt enbart vad som skrivs på tidningarnas ledarsidor skulle utgöra opinionsbildning medan annan redaktionell text, i synnerhet nyhetsförmedling och reportage ulan-för ledarsidorna, skulle falla utanför begreppel opinionsbildning och där­med inle heller omfattas av undantaget i 2§ MBL. Med bl.a. detta som uigångspunkt har SJF också förklarat att journalisternas anspråk på redak­tionellt medinflytande inle siräcker sig lill den uppgift för dagspressen som består av etl frilt kommenterande av förhållanden och skeenden i samhäl­let. - Enligt den motsatta ståndpunkten ler det sig naturligt all vid lolk­ningen av 2§ MBL i delta avseende söka ledning i TF och hävda alt alla tidningsföretag som bedriver tryckfrihetsrätlsligt skyddad verksamhet också omfattas av 2§ MBL, när det gäller beslut om den verksamhelens mål och inriktning. Alt även nyhetsförmedling omfattas av det tryckfri­hetsrältsliga skyddet är oomstritt (jfr SOU 1947:60 s. 46 och 209, prop. 1948:230 s. 35 ff, 107, 110, mot. 1980/81:1810).

Enligt vår mening kan det knappasl råda ivekan om alt del är den senare ståndpunkten som har de starkare skälen för sig. Med lanke på de princi­piella grundvalarna för 2§ MBL sådana de har redovisats i prop. 1975/76:105 ter sig en tolkning under jämförelse med iryckfrihetsskyddels omfallning enligt TF som väl grundad. Del är för övrigt också atl märka att moliven till 2§ MBL (a. prop. s. 329) uttryckligen anger att lagtextens uppräkning inte skall belraktas som uttömmande utan atl även andra jämförbara verksamheter kan komma i fråga. Detta lalar i sin mån emot en sådan avgränsande lolkning som har förespråkats av bl.a. SJF. Och när det gäller dagspressens nyhetsförmedling tillkommer all saken ålminslone såtillvida är behandlad i etl rättsligt avgörande som arbetsdomstolen vid sin analys och tillämpning av 2§ MBL i domen 1981 nr 22 inte har gjort någon åtskillnad mellan opinionsbildning och nyhetsförmedling. Vi har

Skr. 1984/85:155

63

heller inte kunnat finna något hållbart stöd för alt generelll från 2 § avskilja någon del av pressen med den moliveringen t. ex. att den delen är avsedd atl tjäna enbari kommersiella ändamål. Del uttalande i propositionen (s. 528) som lar sikte på kommersiella förelag fälldes med anledning av en framslällning som inte rörde pressen och kan inte tillmätas någon tyngd i detla sammanhang, i jämförelse med argumenten i övrigt.

Vår uppfattning att 2 § MBL inle utgör någon fullständig och helt konse­kvenl lösning av det med lagrummet åsyftade gränsdragningsproblemel bygger vi på denna analys.

2§ MBL innebär i princip att vissa beslut (=beslut som avser verksam­helens mål och inriktning) hos vissa arbetsgivare (företag, organisationer, samfund m, fl,) helt undantas från lagens tillämpningsområde. Detla med­för framför aUt att arbetstagarnas fackliga organisalioner inte har förhand­Hngsräll eller rätt till informalion i fråga om de besluten enligt 1I-I9§§ MBL och atl det inte går atl iräffa sådana kollektivavtal som avses i 23 och 32 §§ MBL, med sådana avtals rättsverkningar, om fackligt inflytande över besluten. Delta innebär nu inle att del inle alls går atl giltig verkan träffa avtal om elt sådant inflyiande. 1 motiven uttalas på den punklen följande (a. prop. s. 330):

Enligt 2 § skall ifrågavarande arbetsgivares verksamhet i de delar som avses med paragrafen undantas från lagens tillämpningsområde. Delta innebär alt ingen av lagens regler blir tillämplig på del undantagna områ­det. Anspråk kan inte med stöd av lagen ställas om förhandlingar eHer om information om sådan del av arbetsgivarens verksamhet som inle faller inom lagens tillämpningsområde. Kollektivavtal med verkningar enligt lagen kan inte heller träffas om frågor som hör till det undantagna området. I och för sig finns det däremot inte några hinder mot att avtal träffas utan lagens slöd mellan arbetsgivare och arbetstagarorganisation, t. ex. om rält till information eller till överiäggningar i fråga som hör till det undaniagna området. Överenskommelser av den lypen föreligger redan nu och lagen rubbar inte möjligheten att behålla sådana avtal och ingå nya.

Med reservation för den fråga om tillållighelen av fackliga slridsälgärder som vi strax skall komma in på innehåller motivtexterna härutöver inte några kommentarer angående den rättsfigur som åsyftas, etl slags "medbe­stämmandeavtal utanför MBL", eller kring de rättsliga verkningarna av ell sådant avtal.

En av de rättsliga aspekterna som är akluell i sammanhanget är det utrymme för avtal om "begränsning av tryckfriheten" som TF kan tänkas medge (se kap. 4). På den punklen sägs inte något i moliven till 2§. Man iakttar dock att det exempel som anförs är elt avtal om rätt till informalion eller överläggningar i frågor som hör till det undaniagna områdel; mer ingripande former för medbestämmanderätt som vetorätt eller självbe­stämmanderätt för arbetstagarsidan nämns inle. Inte heller går motiven in på frågan i vilken utsträckning det kan tänkas att avtal utanför MBL genom

Skr. 1984/85:155

64

själva avtalet kan förses med en eller flera av kollektivavtalets rättsverk­ningar, t. ex. rätt till fackligt tolkningsföreträde efter mönster av 33 § MBL, s. k. allmänt skadeslånd som sanklion vid avtalsbrott på samma sätt som i 55 § MBL, fredsplikt efler de principer som anges i 41-44§§ MBL, eller i övrigt ulformas efler mönster av etl medbestämmandeavtal, l.ex. med civilrällsligl sanktionerade tystnadspHklsregler. Den för kollektivavtal speciella rättsverkan atl avtalet omedelbart binder även en avtalande orga­nisations medlemmar (jfr 26 § MBL) kan i alla händelser inte uppnås på det sätt som sker i fråga om kollektivavtal enligt MBL.

Som nyss antyddes finns det emellertid en rättslig fråga som från både principiell och kanske även praktisk synpunkl är central i sammanhanget, nämligen i vad mån en facklig organisalion kan vidta fackliga stridsålgär­der till stöd för anspråk på elt sådani avtal utanför MBL som saken här gäller. Vi erinrar om vårt lidigare konstaterande (i avsnill 4.1) att TF inte reser något rättsligt hinder mot fackliga stridsålgärder, som vidlagits med anledning av en tryckt skrifts innehåll, och om vär kortfattade redovisning (i avsnitt 5.2) av det från arbetsrättslig synpunkt oklara rättsläge som rådde före MBL. Vid sin granskning av förslaget till MBL uttalade lagrådel följande (a. prop. s. 472):

I specialmotiveringen till 2 § framhålls, alt kollektivavtal med verkningar enligt lagen inte kan träffas om frågor som avses i paragrafen men att det i och för sig inle finns några hinder mol alt arbelsgivare och arbetstagaror­ganisation sluter avtal utan lagens slöd om exempelvis rält till information eller till överläggningar i sådana frågor. Ett spörsmål som ligger nära i della sammanhang är, huruvida arbetstagarsidan får lillgripa stridsålgärder för all förmå arbetsgivaren atl sluta avtal av della slag. Uppenbarligen reser fredspliktsreglerna i 41 och 42 §§ inte något hinder häremot; de är över huvud laget inte tillämpliga i frågor som avses i 2§. Därmed är likväl inle sagt, att det är tillätet för arbetstagare att strejka för att förmå sin arbetsgi­vare all sluta avtal rörande sådana frågor. Enligt lagrådels uppfatlning saknas stöd för antagande, att det enligt gällande rätt skulle stå arbetstaga­re öppel atl - vare sig del sker på deras organisations uppmaning eller ej -under bestående anställningar gå lill strejk i frågor, som ligger uianför förhållandel mellan arbelsgivare och arbetstagare. En sådan arbetsinstäl­lelse torde inte vara förenlig med arbetslagarnas åiaganden enligt deras enskilda arbetsavtal, och några regler som kan föranleda annan bedömning innehåller inte den föreslagna lagen.

Man iakttar all lagrådet även här betraktar 2 § MBL som ett ullryck för vad som ligger utanför "förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstaga­re". Vid sin anmälan av lagrådsyttrandet uttalade föredragande departe­mentschefen i samma ämne följande (s. 526 0:

Jag anser mig inle ha anledning alt här gå närmare in på den av lagrådel under 2 § behandlade frågan om tillåtligheten av strejk eller andra stridsåt­gärder i syfte alt få till stånd avtal om t. ex. rätl lill information eller rätl lill överiäggningar i frågor som enligt paragrafen undantas från lagens tillämp-

Skr. 1984/85:155

65

ningsområde. Den frågan kan inte säkert bedömas utan att man angriper hela problemet om tillåtligheten av arbetsinställelser och andra stridsåtgär­der uianför de kolleklivavlalsrällsliga fredspliklsreglernas ram. Och ett sådant ställningstagande är som framgår av vad jag har anfört lidigare i detta lagstiftningsärende enligt min mening inle möjligt alt göra på elt enkelt sätt genom att man antar en för alla tänkbara fall gällande formel (jfr även vad som sägs i det följande om tillåtligheten av politisk strejk). Tanken bakom 2 § är alt beslut i sådana frågor som avses i paragrafen skall i princip vara förbehållna andra beslutande organ än sådana som bildas genom överenskommelser mellan arbetsgivare och arbetstagare om med­bestämmanderätt för arbetslagarna. Lagens slöd har ansetts inle böra ges åt anspråk från arbetstagarna på inflytande i egenskap av arbetstagare över hithörande beslut. Det ligger i linje med della synsätt atl anse atl arbetsta­garorganisationerna inte bör gripa till stridsåtgärder för alt ändå få lill stånd sådana avtal om inflyiande som och för sig kan iräffas men som inte får karaktären av kollektivavtal. Att rättsligt hinder mol sådana åtgärder föreligger anser jag dock att man inte med säkerhel kan slå fasl ulan atl uttryckligen lagreglera frågan. Det finns å andra sidan knappasl anledning alt räkna med atl en sådan lagstiftning skall behövas, och jag anser därför atl jag kan lämna frågan ål sidan.

Ser man enbart till 2 § MBL och till de syften som delta lagrum är avsett att fylla förefaller onekligen den lösning som den här beskrivna konstruk­tionen represenlerar ofullständig och inkonsekvent. Lagstiftaren har gjort del räiispoliiiska övervägandel alt vissa beslut i princip skall vara förbe­hållna andra beslulande organ än sådana som bildas genom överenskom­melser mellan arbelsgivare och arbetstagare om medbestämmanderätt för arbetstagarna. Likväl markeras i förarbetena att sådana fackliga anspråk kan framställas och i varje fall på del sättet vinna rättsordningens slöd atl de kan avtalsfästas med andra civilrällsliga verkningar än kollektivavta­lets. Förhandlingsrätt och möjlighet alt träffa kollektivavtal bedöms inle böra komma i fråga men någol rättsligt hinder mol fackliga stridsålgärder reses inte; i varje fall lämnas frågan om lillåtiigheten av sådana stridsåtgär­der öppen med enbart ett slags rekommendation till de berörda fackliga organisationerna att inte gripa till stridsålgärder för att understödja krav på avtal uianför MBL: s tillämpningsområde. Del kan inte utan fog hävdas atl det från rättsliga synpunkler hade varil riktigare och mer konsekvent alt dra en gräns och resa hinder för varje form av medbestämmanderätt utanför den gränsen, så mycket mer som skillnaderna mellan etl medbe­stämmandeavtal enligt MBL och etl avtal om medbestämmanderätt "ulan-för MBL" kan bli obetydliga. Man får anta alt detta senare avtal genom beslämmelser i själva avtalet kan förses med de flesta av kollektivavtalets rättsverkningar.

Skälen till atl 2§ MBL i de här behandlade avseendena fick denna utformning torde också få sökas i överväganden som delvis ligger utanför della särskilda problemområde. Såvitt gäller tillåtligheten av fackliga stridsåtgärder är det tydligt, och anges för övrigt också uttryckligen i del 

5    Riksdagen 1984/85. I saml. Nr 155

Skr. 1984/85:155

66

senast återgivna departementschefsutlalandet (a. prop. s. 526 f), atl lagstif­taren ville avstå från alt gå in på problemen kring den rättsliga behandling­en av stridsålgärder uianför de kolleklivavlalsrällsliga fredspliklsreglernas ram. I bakgrunden ligger sannolikt både bundenhet vid den i svensk arbetsrätt sedan länge vedertagna grundsatsen att detta ämne inte skall beröras av lagstiftningsåtgärder och respekt för svårigheten all överblicka verkningarna av ett enslaka ingripande genom en uttrycklig lagregel. An­knytningen till den vid tillkomsten av MBL myckel omdiskuterade frågan om tillåtligheten av s.k. politisk strejk framhölls också av departements­chefen. Om emellertid frågan om fackliga stridsåtgärders tillåtlighet ansågs böra lämnas öppen, kunde inte heller göras gällande att de förelåg rättsliga hinder mol avtal utanför MBL: s tillämpningsområde. Alt införa ett form­ligt s. k. avtalsförbud lorde inle ha övervägts. Sannolikl ansågs saken å andra sidan inle kräva en närmare analys av de rättsliga förutsättningarna för sådana avtal.

Hur del i dagens rättsläge förhåller sig med tillåtligheten av fackliga stridsåtgärder i syfte att genomdriva avtal om fackligt inflyiande inom del enligt 2 § MBL undantagna området är enligt vår mening en fråga som inte låter sig med säkerhet besvaras. Etl av skälen till detta är den kluvenhet som får sägas prägla förarbetena lill MBL såvitt gäller hela det hilhörande ämnesområdet. Arbetsrättskommittén hade för sin del stannat för atl enligt då gällande rätt övervägande skäl talade för all dellagande i s.k. polilisk strejk (och annan strejk i "icke-fackligt" syfte) borde belraktas som otillå­tet i den meningen att det utgjorde ett åsidosättande av den enskildes anställningsavtal med arbetsgivaren. Del förutsattes alt fackliga stridsål­gärder i annan form som inte kunde utgöra brotl mot enskilda anställnings­avtal, t. ex. en av en facklig organisation utlyst blockad eller bojkott, inle mötte något motsvarande hinder. Kommitténs uttalande på denna punkt möttes emellerlid av föredragande departementschefens omdöme alt utta­landet snarast gick för långt, i den mån det innebar atl stridsålgärder i andra än direkt fackliga påiryckningssyfien generelll skulle vara otillåtna enligt gällande rält (prop. 1975/76:105 bil. 1 s. 272). Samiidigi tillfogade departementschefen emellertid att starka skäl talade för att det var den fackligt organiserade åtgärden som åtnjuter rättsordningens stöd. Detta föranledde bl. a. förslag om den nya regel som infördes i 41 § MBL och som innebär att enbari i behörig ordning beslulade fackliga stridsålgärder tillåts under kollektivavtals giltighetstid.

Synsättet byggde såvitt kan utläsas ur resonemangen i propositionen bl.a. på den tanke som kom till uttryck i Högsta domstolens domar i de s.k. takläggarmålen (NJA 1974 s. 36) och som innebar, att tillåtligheten i beslående anställningsförhållanden av en arbetsnedläggelse beror av an­knytningen till del kollekliva förhandlings- och avtalsväsendel. Tanken alt del skall finnas något slags anknytning till vad som får belraktas som ett godtaget fackligt intresse ålerkommer också i det rättsfall rörande tillåt-

Skr. 1984/85:155

67

ligheten av politisk strejk som är det ledande efter tillkomsten av MBL (AD 1980 nr 15). Å andra sidan har det givelvis en belydande tyngd att varken tillåtligheten av stridsåtgärder på områdel för 2§ MBL eller den politiska strejkens tillåtlighet blev ultryckHgen avgjord genom tillkomsten av MBL. Föredragande departementschefen ville inte utan vidare anslula sig till atl hinder skulle möta i de enskilda arbetslagarnas anställningsavtal. Saken kunde enligt hans mening få en klar rättslig lösning enbart genom lagstiftning, och från en sådan borde man av skilda skäl avstå.

Åtskilliga ytterligare synpunkter kan ulan tvivel anläggas på det här behandlade spörsmålet. Ett av flera påpekanden som kan ha sitt berätti­gande är alt det ingalunda är säkert att den rättsliga bedömningen bör vara densamma i kolleklivavtalsförhållanden som när kollektivavtal inte gäller (jfr bl.a. den lidgare berörda domen i del s.k. Dagspostenmålel, AD 1945 nr 62). En annan hithörande synpunkl, som väl dock snarast är av rällspo­lilisk natur, är att det egentligen vore ganska överraskande om krav på medbestämmandeavtal med stöd av MBL får under elt kollektivavtals giltighetstid understödjas med fackliga stridsåtgärder enbart under de sär­skilda förutsättningar som anges i regeln om s. k. kvarlevande stridsrätl i 44 § i lagen, medan fältet skulle vara frilt för stridsåtgärder även när kollektivavtal gäller om det fackliga anspråket lar sikte på ett avtal utanför lagens tillämpningsområde. I den arbelsrättsliga litteraturen har ämnet behandlals av Schmidl i Facklig arbetsrätt, 2 uppl. 1979, s. 260:

Har syftet med MBL 2§ varit all skydda ideella och opinionsbildande förelag och kooperativa företag mot stridsålgärder som syfiar till inflytan­de på det undantagna området? Vad jag kan se, kan en sådan avsikt inte inläsas i lagsliftningen. Mot ett sådani antagande kan också anföras den lösning man valt beträffande skyddel av den politiska demokratin. Enligt vad som redovisats under 7.5 har LOA slopat tidigare avialsförbud för offenlliga ijänstemän. Stridsålgärder är därför tilllåtna även på områden som i och för sig inte bör bli föremål för avtal. Inte ens i det fall att tretlonmannanämnden förklarat att ell tilltänkt avtal skulle kränka den politiska demokratin är stridsåtgärden olovlig. Nämndens uttalande har nämligen karaktären av en rekommendaiion. Innebörden av MBL 2§ är enligt min mening, all lagstiftaren inle stödjer arbetstagarorganisationen genom atl ställa förhandlingsmeknismen med primär förhandlingsskyldig­het och kvardröjande stridsrätt till förfogande.

Denna bedömning av vår främste arbetsrällsexpert har naturligtvis sin tyngd. Samtidigt bör dock anmärkas att Schmidls omdöme om rättsläget fälldes före arbetsdomstolens dom 1980 nr 150. Gränsdragningen i 2 § MBL synes snarare böra ses som ett slags parallell till den i denna dom gjorda gränsdragningen för den offentliga sektorns del mellan vad som ulgör i del väsentliga politiska beslut och av del skälel faller uianför förhållandet mellan arbelsgivare och arbetstagare (I § MBL) och vad som ligger inom ramen för arbetsgivar-arbetstagarförhållandet. Enligt 3 kap. I § lagen om offentlig anställning (LOA) råder förbud mol stridsålgärder dels i fråga om

Skr. 1984/85:155

68

arbete som beslår i myndighetsutövning, eller som är oundgängligen nöd­vändigl för att genomföra myndighetsutövning, när stridsåtgärden vidtas på grund av annat än förhållandel mellan arbelsgivare och sådan arbetsta­gare som omfatlas av LOA, dels även i annat arbete när stridsåtgärden har till syfte att påverka inhemska politiska förhållanden. Mot den bakgrunden kan knappast det av Schmidl åberopade argumentet rörande förhållandena inom den offenlliga sekiorn tillerkännas någon större betydelse.

Redan den här gjorda översiktliga redovisningen av olika aspekter på frågan om tillåtligheten av fackliga stridsåtgärder på området för 2 § MBL gör det tydligl att vi inte kan göra anspråk på alt kunna lämna någol auktoritativt svar på rättsfrågan som sådan. Vårt syfte har heller inte varit annat än att peka på atl den rättsosäkerhet som råder i detta avseende, liksom den rättsliga oklarhet som i övrigt råder i fråga om utrymmet för avtal om fackligt inflyiande utanför MBL: s ram, är en brist i den lösning som 2 § represenlerar. Avslutningsvis bör i della sammanhang lilläggas all vi här inle har berört frågan om tillåtligheten av fackliga stridsålgärder till slöd för anspråk på avtal som till äventyrs skulle strida mol TF (avtal varigenom ansvarige utgivarens befogenheler begränsas eller l.ex. avtal genom vilket arbetsgivarsidan gör åtaganden som skulle komma att bedö­mas som Iryckfrihetsbrott). Frågan har rimligen mer teoretiskt än praktiskt intresse (jfr i övrigt bl. a. AD 1977 nr 38).

7 Utkast till en alternativ utformning av 2 § MBL

AvsnUteis innehåll: Vi sammanfattar i della avsnitt vår granskning av 2 § MBL med ett utkast till en annan lösning. Utkastet syftar till all visa hur en del av anmärkningarna mol 2 § i gällande lydelse kan tillgodoses. I sak innebär utkastet en mer nyanserad lösning än den "allt-eller-in-let"-linje som gällande lag represenlerar.

Genom 2§ MBL har lagstiftaren angett vilkel utrymme som skall finnas för fackligt inflytande i MBL: s former och med lagens slöd i sådana verksamheler som åsyftas med lagrummet. Inom den ramen ger 2§ i princip också svar på frågan om och i vad mån del skall finnas ell sådant inflytande över redaktionella beslut hos tidningar och tidskrifter. Lagrum­met bygger på elt rättspoUtiskt ställningstagande som har ulvecklats i förarbetena. Del är inte vår uppgifl alt sätta de räiispoliiiska övervägan­dena i fråga eller att i det avseendet föreslå alternativ. Men 2§ MBL ger också anledning lill vissa kriliska synpunkter av rättslig och lagteknisk nalur.

Till de mer renodlat rättsliga och laglekniska synpunkterna på 2 § MBL hör att lagtexten är allmänt hällen och ganska lite upplysande liksom atl motiven lämnar principiellt och praktiskt betydelsefulla frågor öppna och

Skr. 1984/85:155

69

ger otillräckliga anvisningar ät rättstUlämpningen. I debatten har pekats bl.a. på alt motiven inle närmare belyser förhållandel allmänl sett och i vissa särskilda avseenden till TF. Andra exempel är atl förhållandet till 1 § MBL är otydligt, atl rättsläget i fråga om "medbestämmandeavtal utanför MBL" inle har blivit närmare utrett, atl en sådan term som "opinionsbil­dande ändamål" är oklar till sin innebörd och till äventyrs alltför snäv i jämförelse med vad som får antas ha varit avsett. Gentemot kriliken för oklarhet och otillräcklighet i de konkrela tillämpningsanvisningarna har å andra sidan åberopats att den principiella lösning som av rättspolitiska skäl har valls gör del nödvändigt att i stor utsträckning överlåta ål rättstillämp­ningen alt från fall till fall avgöra var gränsen skall dras; hell klargörande motiv kan inte åstadkommas (jfr prop. 1975/76:105 bil. I s. 210 och 239 och senast KU 1981/82: ly s. 6).

Vi är självklart medvetna om all man inle hell kan skilja mellan räiispoli­iiska och rent rättsliga och lagtekniska synpunkter på vårt ämne. Men den omständigheten all man för den i lagen valda lösningen kan anföra räiispo­liiiska, fackliga och andra intressebelonade argumenl utesluter inte att lösningen samtidigt kan kritiseras t.ex. för bristande konsekvens i jämfö­relse med hur liknande problem har lösts på andra håll i lagstiftningen eller för att den inte är ändamålsenlig från de i förarbetena angivna rättspolitiska utgångspunkterna. Elt par exempel kan vara ägnade att belysa detta.

I förarbetena och i del rättsliga avgörande som finns (AD 1981 nr 22) har man lill beslut om "verksamhelens mål och inriktning" hänfört vad som har kallats riktlinjebeslut jämle vissa genomförandebeslut. I fråga om de senare torde lagen bygga på att det inför etl enskill ifrågasatt beslut skall ske en avvägning mellan olika synpunkler: dess betydelse för en tidning som opinionsbildare och nyhetsförmedlare, om man sä vill från yttrande-frihels- och tryckfrihetssynpunkt, vägs mot fackliga synpunkter och väg-ningen blir avgörande för om beslutet skall anses omfattat av 2 § eller inte. Denna konstruktion kan naturligtvis diskuteras från flera utgångspunkter. Är den ändamålsenlig som elt mönsler för rättslig prövning, är den i vaije fall den bästa tillgängliga eller finns det alternativ osv? Argumenten måste bli av både rättspolitisk och mer rättsteknisk innebörd. En nära till hands liggande reflektion är att det kanske inte är nödvändigl med en så "alli-el-ler-intei"- betonad lösning som den nu valda. Som vi slrax skall komma in på har en principielll någon annan lösning valls för det parallella problemel att inom den offenlliga sektorn av arbetsmarknaden "dra en gräns mellan medbestämmandet och den politiska demokratin".

Ett annal exempel med nära anknytning till del nyss sagda. Lagens förarbeten ger ett starki stöd för alt etl beslut om tillsättande av chefredak­tör bör betraklas som hell undanlaget från MBL:s tillämpningsområde (jfr a. prop. s. 330 och KU: s yllrande enligt ln U 1975/76:45 s. 82). Rättslägel i fråga om andra förelag än de med 2§ MBL avsedda är efter en serie avgöranden av arbetsdomstolen (se översikten i SOU 1982:60 s. 96 ff) alt

Skr. 1984/85:155

70

beslut om tillsättande av företagsledare och vissa andra chefer utgör för­handlingsämne enligt 11 § MBL. I bakgrunden Hgger uppfattningen all del för arbetstagarna regelmässigt är av stor betydelse att få möjlighet att anlägga synpunkler på och öva inflytande över sådana beslut. Detta synes ha sin tilllämplighet även i fråga om en tidnings chefredaktör, kanske i synnerhet för tidningens journalistkår.

En punkt med anknylning till 2 § MBL på vilken politiska synpunkler torde ha brutit sig mot rättsliga är utrymmel för avtal om arbetslagarinfly­tande utanför MBL (inom del genom 2§ MBL undantagna området). En rättsligt betonad kritisk synpunkt är att del förefaller inkonsekvent att å ena sidan, av sådana principiella skäl som de i förarbetena redovisade, undanta vissa frågor och beslut från MBL:s tillämpningsområde och å den andra dels medge utrymme för avtal om medbestämmande som synes kunna förses med i väsenllig utsträckning samma rättsliga verkningar som etl kollektivavtal och dels lämna frågan om tillåtligheten av fackliga strids­ålgärder i syfte alt förmå lill sådana avtal öppen. Inle heller på denna punkt är lösningen för den offentliga sektorns del densamma.

Rättsläget inom den offentliga sektorn i fråga om gränsdragningen mel­lan det fria utövandet av den politiska beslutsrätten och medbestämmandet enligt MBL synes numera kunna sammanfattas på detla sätt (jfr i övrigt bl. a. översikten SOU 1982:60 s. 255 ff). Vissa beslut har, enhgt det synsätt som blev det avgörande i domen AD 1980 nr 15, en helt eller i det väsentliga polilisk innebörd och faller därmed utanför förhållandel mellan arbelsgivare och arbetstagare i den mening som åsyftas i 1 § MBL. I fråga om sådana beslut finns inte någon förhandlingsrätt och ingen möjlighet alt träffa kollektivavtal. Vidare är de offentligt anslällda förhindrade atl vidla fackliga stridsålgärder i syfte att ändå tillvälla sigjnflylande över beslulen. Inom ramen för förhållandel mellan arbetsgivare och arbelslagare finns emellertid dessutom, enligt förarbetena till MBL såvitt gäller den offentliga sektorn och till LOA (prop. 1975/76:105 bil. 2), en kaiegori av beslut beträffande vilka arbetstagarnas fackliga organisalioner i och för sig har ansetts böra tillerkännas rätt till förhandling enligt 11 och 12 §§ MBL och rätl till information enligt 19 § (förhandlingarna brukar här kallas "samver­kansförhandlingar") men i fråga om vilka hänsynen lill den politiska demo­kratin har ansetts böra utesluta medbestämmandeavtal om andra former av medbestämmanderätt. I lagförarbetena talas om beslut rörande den offent­liga verksamhetens "mål, inriktning, omfattning och kvalitet" (a. prop. bil.2 s. 151 ff). På della område råder inte något obetingat förbud mot fackliga stridsålgärder. I stället har den lösningen valts alt en särskild rådgivande nämnd (den s. k. SHA-nämnden med majoritet av politiker) har fått till uppgift att bedöma huruvida av hänsyn lill den politiska demokratin medbestämmandeavtal bör få träffas eller inte. Lagstiftaren har anselt sig kunna avstå från ett formligt avtalsförbud med åtföljande förbud mot fackliga stridsålgärder, i föriilan på att de offentligt anställdas fackliga organisationer skall respektera nämndens utlåtanden.

Skr. 1984/85:155

71

Vi har inte skäl att här gå närmare in på ändamålsenlighelen, eller för den delen på den rättsliga hållbarhelen, av della mönster för gränsdrag­ningen inom den offentliga sektorn. Däremol har vi ställt oss frågan om inte åtminstone vissa inslag i mönstret kunde ha sitt berättigande även inom det problemområde som nu representeras av 2 § MBL. Vad vi tänker på är framför allt alt den offentliga sektorns lösning på det sättet utgör etl slags kompromiss atl vissa frågor och beslut förutsätts vara underkastade rätl lill förhandlingar enligt 11 och 12 §§ MBL och rätt IiU information enligt 19 §, medan däremot medbestämmandeavtal rörande andra former av arbetslagarinflytande i sådana frågor inte har ansetts böra komma i fråga. Det kan diskuteras om inte denna linje är från vissa synpunkter överlägsen den "allt-eller-intet"-lösning som 2§ MBL nu föreskriver. Vi är väl medvetna om att de båda gränsdragningsproblemen i övrigt företer skillnader och att del ingalunda är möjligl alt utan vidare översätta en lösning från det ena området till del andra.

Vi har sökt överföra våra funderingar lill etl utkast till ny lydelse av 2 § MBL. Utkastet skall som vi redan betonat inte uppfattas som någol förslag lill lagändring, enbari som ett sätl alt sammanfalla diskussionen och kon­kretisera våra kriliska synpunkter.

2§ En arbetsgivares verksamhel som är av religiös, vetenskaplig, konst­näriig eller annan ideell nalur eller vars ändamål är atl framställa eller sprida tryckta skrifter eller som har ett kooperativt, fackligt, politiskt eller annal opinionsbildande ändamål faller inte inom lagens tillämpningsområ­de när det gäller sådana riktlinjer för verksamheten som avser dess särskil­da natur eller ändamål. Avtal kan inle med giltig verkan iräffas om medbe­stämmanderätt för arbetstagarna i fråga om sådana rikllinjer.

Giltigt avtal kan inle heller träffas om att en arbetsgivare skall avhända sig den slutliga bestämmanderätten i fråga om beslut som rör förhållandet mellan arbetsgivare och arbelstagare men som också har betydelse för genomförandet av sådana riktlinjer som avses i försia slyckel.

Arbetsinställelse (lockout eller strejk), blockad, bojkott eller annan jäm­föriig slridsåtgärd får inle vidtas i syfte att förmå någon atl träffa etl avtal som är ogiltigt enligt första eller andra stycket.

Till detta utkast är följande att säga.

Utkastet knyter an till den skillnad meUan "riktiinjebeslut" och "ge­nomförandebeslul" som vi har nämnt i det föregående. Begreppen förefal­ler oss svåra att komma ifrån, om man skall behålla en lösning som inle på något grundläggande sätt avlägsnar sig från den nuvarande.

Rikdinjebeslulen förutsätts liksom f. n. helt falla uianför MBL: s tillämp­ningsområde. Med begreppet syftas på program eller policybeslut med tillämplighet för framtiden.

Kaiegorin genomförandebeslut behandlas däremot på annat sätt än i gällande 2 §, Hit för vi sådana beslut som har betydelse för genomförandet av en fastställd riktlinje och på vilka det också kan anläggas fackliga synpunkler eller, annorlunda uttryckt, som också rör förhållandel mellan

Skr. 1984/85:155

72

arbelsgivare och arbetstagare. Etl exempel hämlal från gällande lags förar­beten skulle kunna vara tillsättande av chefredaktör. I fråga om beslut tillhörande denna kategori dras enligt utkastet inte som nu en gräns mellan sådani som helt faller utanför och sådani som tillhör lillämpningsområdet. I stället tankes MBL i och för sig vara tillämplig i fråga om alla genomfö­randebesluten. Detta innebär bl.a. all arbetstagarnas organisalioner har rätt alt anlägga arbetslagarsynpunkler vid förhandlingar enligt 11-14§§. Däremot innebär utkastet - delvis efter mönster av den offentliga sektorns lösning - hinder mot medbestämmandeavtal genom vilka tidningsföreta­get/arbetsgivaren frånhänds rätten att slufiigt fatta besluten. Andra medbe­stämmandeavtal, l.ex. om ordningen för fullgörandet av arbetsgivarens förhandlingsskyldighet, kan däremol träffas.

Över huvud gäller för hela 2 § enligt utkastet atl arbetstagarnas rättighe­ter enligt MBL gäller bara i fråga om sådant som lillhör förhållandel mellan arbetsgivare och arbetstagare. Den rättsliga verkan är framför allt alt det vid förhandlingar är enbart synpunkler av den arten som föranleder för­handlingsskyldighet för arbetsgivaren och som skall ulgöra föremålet för förhandling. I och för sig kan därmed en arbetstagarorganisation också påkalla förhandling med stöd av 10 § MBL för alt få behandla verkningarna från arbeislagarsynpunkt av elt riktlinjebeslut, vilket som sådani faller utanför lagens tillämpningsområde och därmed bl. a. inle omfattas av 11 § (jfr på denna punkt för den offentliga seklorns del AD 1980 nr 150). I utkastet har betydelsen av begreppel förhållandet mellan arbelsgivare och arbelstagare markerats på det sättet all 2 § försia slycket utgör en precise­ring av huvudregeln i 1 § om lagens tillämpningsområde och inte någon fristående undantagsregel (jfr lagrådets förslag på denna punkt).

Enligt utkastet blir avtal om medbestämmanderätt i fråga om riktlinje­beslut och vissa medbestämmandeavtal om genomförandebeslul ogiltiga. Vidare slås fast att fackliga stridsåtgärder i syfte all ändå få till stånd elt sådant (ogiltigt) avtal inle tillåts. På så sätt kommer ett åsidosättande av konfliklförbudel all kunna medföra rättsliga påföljder.

Första styckel har i utkastet omformulerats i syfte atl klargöra dels att all tryckfrihelsrältsligt skyddad verksamhet omfatlas av lagrummet, dels att enbart riktiinjebeslut som gäller verksamhetens särskilda natur eller ändamål men inte rent företagsekonomiska riktiinjebeslut åsyftas.

Det bör avslutningsvis poängteras alt utkastet inte bygger på någon analys av lösningens lämplighet i fråga om andra med 2 § MBL avsedda verksamheter än sådana som omfattas av vårt utredningsuppdrag.

8 Radio och TV

Vårt utredningsuppdrag har beslämls till alt gälla förhållandet mellan TF och MBL. Vi har inte funnit anledning att gå närmare in på molsvarande

Skr. 1984/85:155

73

problem på andra massmediers områden än pressens och har över huvud inte berört t. ex. teatrarnas förhållanden eller de problem med anknytning till 2§ MBL som kan uppkomma i konsert- och utställningsverksamhet eher andra slag av verksamhet som åsyftas med lagrummet. Här skall dock avslutningsvis, ulan alt framställningen går in på några delaljer, sägas några ord om förhållandena hos radio och TV.

För dessa massmedier finns inte någon i grundlag föreskriven "radiofri­het" molsvarande den allmänna tryckfriheten. Tvärtom är rätlen att sända radioprogram i rundradiosändning förbehållen vissa programförelag, vil­kas verksamhel styrs av föreskrifter i bl.a. radiolagen och radioansvarig­hetslagen saml i avtal med staten. Dessa föreskrifier ulgör både riktlinjer för verksamhelen av mer allmän nalur och mer detaljerade bestämmelser på särskilda punkter.

Något sådant grundläggande problem om förhållandet mellan grundla­gen och MBL som vi tidigare har behandlat för pressens del möler alltså inte på radions och TV:s område. En parallell finns dock såtillvida att radioansvarighetslagen innehåller bestämmelser om programulgivare som i vikliga hänseenden är desamma som tryckfrihelsrätlens reglerom utgiva­re av periodisk skrift. I 3§ radioansvarigheislagen föreskrivs, på motsva­rande sätt som i 5 kap. 3 § TF, all ingenling får sändas mot programutgivar­ens vilja. Denna föreskrift synes ha principiellt samma betydelse från medbesiämmandesynpunkt som förebilden i TF. Giltigt avtal om ingrepp i programulgivarens befogenhet torde inle kunna iräffas, och detta gäller även för medbestämmande enligt MBL.

Del nu sagda utesluter emellertid inle alt man vid tillämpningen av 1 och 2§§ MBL på radions och TV:s förhållanden anlägger i del väsenfliga samma synsätt som vi tidigare har utvecklat för tidningspressens del.

Detta betyder atl man har skäl att ställa frågan i vad mån anspråk på fackhgt inflyiande över programverksamheten (programval m.m.) över huvud faller inom ramen för förhållandet mellan arbetsgivare och arbetsta­gare (1 § MBL) och atl man i alla händelser bör för radions och TV:s del kunna ge 2§ MBL en motsvarande lillämpning som i fråga om pressen. Åtskilliga av de allmänna föreskrifter för programverksamheten som åter­finns i radiolagen och i avtalen med slalen torde t.ex. vara atl betrakta som riktlinjer, i den tidigare diskuterade meningen, vid tillämpningen av 2§ MBL.

Såvitt gäller radio och TV tillkommer emellertid en i del huvudsakliga rältsteknisk aspekt som inte har sin motsvarighet på pressens område. Enligt 3 § MBL skall särskilda föreskrifter i annan lag eHer i författningar som har meddelals med slöd av lag gälla framför MBL, i den mån de särskilda föreskrifterna avviker därifrån. 1 förarbetena lill denna bestäm­melse (se främst prop. 1975/76:105 bil. I s. 330 ff, 472 ff, 528 ff; jfr även prop. 1976/77:137) ulvecklas som en allmän grundsals att MBL skall lillämpas inom ramen av annan lagstiftning som reglerar företagens verk-

Skr. 1984/85:155

74

samhet ur andra synvinklar än förhållandet mellan arbetsgivare och arbets­tagare. Mot denna bakgrund synes det stå klart t.ex. atl beslämmelsen i6§ radiolagen om opartiskhet och saklighet, med den särskilda ordning för upprätthållandet av detta krav som har skapats (t.ex. radionnämndens granskningsverksamhet och sanktionsreglerna i avtalen mellan program­företagen och staten), inle kan åsidosättas genom MBL eller genom med­bestämmandeavtal. Detsamma torde gälla övriga regler i radiolagsliftning­en om programverksamheten och, lål vara alt saken rättsligt stäHer sig något annorlunda, om de därtill anknytande föreskrifterna i de avtal som har träffats enligt 5 och 6§§ radiolagen.

Skr. 1984/85:155

75

Underbilaga I

SAMMANSTÄLLNING AV REMISSYTTRANDENA ÖVER

MOTIONEN 1980/81:1810'

De remissinslanser som ansluler sig till motionens utredningsyrkande pekar på atl förarbetena till 2§ medbestämmandelagen är kortfattade, att rällspraxis på området är sparsam och att rättsläget därigenom är oklart. Svea hovrätt framhåller sålunda att frågan om reglerna i medbestämman­delagen är förenliga med den grundlagsskyddade tryckfriheten inrymmer problem som enligt hovrättens mening inte har blivit tillräckligt belysta. Hovrätten hänvisar till tryckfrihetsförordningens bestämmelser om utgi­varens bestämmanderätt över och exklusiva ansvar för innehållet i en tidning. Denna ordning har tillkommit av olika skäl. Samiidigi synes prin­cipen vara oförenlig med ett krav på att de anställda skall tillförsäkras medbestämmande över innehållet. Liknande uttalanden görs av Tidningar­nas arbetsgivareförening. Svenska tidningsutgivareföreningen och A-pressens samorganisation med betonande av ägarens/utgivarens räll alt ensam bestämma över hela innehållet i en tidning.

Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet ifrågasätter om inle 2§ medbestämmandelagen är väl snävl avfattad i förhållande lill tryckfri­hetsförordningen genom atl paragrafen blott nämner opinionsbildande men inte nyhetsförmedlande ändamål. Tidningarnas arbetsgivareförening an­ser del vara hell klart alt dagstidningarna faller under verksamhel med opinionsbildande ändamål oavsett om innehållet i en tidning är direkt opinionsbildande eller tidningen sprider allsidig och opartisk nyhetsförme­dling. Däremot, fortsätter föreningen, lorde i förarbetena inle finnas någon vägledning såvitt gäller veckotidningar och liknande press. 1 detta avseen­de fordras klarlägganden eftersom tryckfrihetsförordningen gäller alla typer av tidningar och alll slags innehåll.

När det gäller begreppet "verksamhetens mål och inrikining" i 2§ medbestämmandelagen ger Svea hovrätt. Tidningarnas arbetsgivareför­ening och Svenska tidningsutgivareföreningen exempel på gränsdrag­ningsproblem som enligt dessa instansers mening behöver närmare klariäg­gas. Svea hovrätt hävdar i sammanhanget att frågan om personalrekryte­ring inte torde kunna lösas så enkell som antytts i propositionen 1975/76: 105. Hovrätten fortsätter:

Tillsättningen av den för en tidnings politiska inriktning ansvarige chefredaktören omfatlas givetvis av undantagsregeln. Men även övriga anställda på ledaravdelningen påverkar tidningens politiska linje. Med större eller mindre rätt kan del också hävdas att anslällda på andra avdelningar har elt sådani inflytande och atl tillsättningen av dem således inte skall göras till föremål för förhandling. Verk­samhelens mål och inriktning kan sägas gälla inte bara avsiklen att bilda opinion utan även sättet att bedriva nyhetsförmedling. Till del senare hör exempelvis beslut om vilka områden och frågor som främst skall bevakas av tidningen och hur tidningens resurser i övrigt skall fördelas. Det kan hävdas atl även t. ex. beslut om atl inrätta lokala editioner eller lokalsidor saml att ulge särskilda bila­gor gäller mål och inriktning i tidningens verksamhel.

Sammanställningen är hämtad från AU 1981/82:2 s. 6 ff.

Skr. 1984/85:155

76

Tidningarnas arbetsgivareförening framhåller också tidningsföretagens rätt atl utan förhandlingar utse medarbetare av del slag som berörts i Svea hovrätts yttrande. Därutöver ges följande exempel på gränsdragningspro­blem: disposition av det redaktionella utrymmet för olika ämnesområden, fördelningen av redaktionella resurser, redigeringsprinciper, utgivningspe­riodicitet, målgrupper och spridningsområden, utgivning av editioner samt utgivning av bilagor av olika slag.

LO berör i sitt yttrande bakgrunden lill 2 § medbestämmandelagen och arbetsdomstolens i det föregående refererade dom år 1981 nr 22 samt noterar alt del i dag inle finns någon gränslinje i kollektivavtal i frågor som rör förhållandet mellan den nyssnämnda paragrafen och tryckfrihetsför­ordningen. Avslulningsvis sammanfattar LO sin ståndpunkt på detta sätt: Mol bakgrund av de allmänna och vaga uttalandena i förarbetena till medbestämmandelagen jämförda med arbetsdomstolens uttalan­de om betydande frihet för rättstillämpningen atl i varje enskilt fall dra upp gränserna för medbestämmanderätten i förhållande lill ex­empelvis viktiga Ulomslående inlressen såsom hänsynen till yttran­de- och tryckfriheten finner inle LO skäl att motsätta sig en utred­ning med det begränsade syfte som anges i motionen. SACO/SR ifrågasätter å ena sidan om del inte snarare är medbestäm­mandelagens regler om t.ex. rätt lill förhandlingar och information än undantagsregeln i 2 § som inte väl låter sig förenas med tryckfrihetsförord­ningens regler om utgivarens exklusiva befogenheler all beslämma över innehållet i en periodisk skrift. Ä andra sidan har arbetsdomstolen ullalat all utgivarens befogenhet inle i och för sig medför alt hans beslut i motsvarande mån är undandragna medbestämmandelagen. SACO/SR fin­ner emellertid atl den i motionen antydda problemställningen förtjänar att belysas i en utredning i syfte att klarlägga evenluella därefter återstående oklarheter.

De remissinstanser som avstyrkl motionen anser genomgående att det inte finns behov av den begärda ulredningen, i vatje fall inte f. n.

Arbetsdomstolen kan inle dela motionens uppfattning atl oklarheter föreligger i förhållandet mellan tryckfrihetsförordningen och 2§ medbe­stämmandelagen. Domstolen har i sin dom nr 22 år 1981 framhållit att tryckfrihetsförordningens regler om befogenhet för den ansvarige utgi­varen att bestämma över tidningens innehåll inte i och för sig medför alt hans beslut i motsvarande mån blir undantagna medbestämmandelagen. Detta konstaterande hänger givetvis samman med tryckfrihetens princi­piella innebörd att vara en rätt för envar att ulan ingripanden från offentlig myndighet bl. a. utgiva skrifter. Däremot är de tryckfrihetsrällsliga be­stämmelserna i princip inte avsedda att gripa in i sådana privalrättsliga förhållanden som medbestämmandelagen avser all reglera. Arbetsdomstolen fortsätter:

Detta betyder emellertid inte att det saknas problem när del gäller förhållandet mellan reglerna i den senast nämnda lagen och verk­samheten inom t.ex. det opinionsbildande området. Och det är för att komma till rätta med dessa problem som 2 § medbestämmandela­gen har tillkommit. Som framhållits i lagens förarbeten består pro­blemel på l.ex. pressens område i alt besluten om verksamhetens mål och inriktning tillkommer i en ordning som ligger den politiska demokratin nära och i sådana fall är det ur principiell synvinkel olämpligt att arbetslagarna som grupp skulle ha ett företräde framför andra att fä inverka pä besluten. De har alltså undantagits från

Skr. 1984/85:155

77

lagens tillämpningsområde (prop. 1975/76: 105, bil. 1, s. 196 och s. 210).

Vad som nu kan bli ell problem genom den här konstruktionen är atl fastställa vilka frågor som skall anses tillhöra verksamhetens mål och inriktning. Och som också framhållits i de nämnda förarbetena är det inte lätl alt genom en allmän beskrivning bestämma den åsyftade gränsen för lagens tillämpningsområde. Lagstiftaren har därför överlåtit åt rättstillämpningen atl från fall till fall bedöma hur gränsen skall dras (anf prop. s. 210). Efter etl referat av sin dom 1981 nr 22 uttalar arbetsdomstolen:

Del föriigger alltså inte några klara anvisningar om hur 2 § medbe­stämmandelagen skall tillämpas. Men trots detta är den angivna domen den första arbetsdomstolen meddelat belräffande denna frå­ga. Måhända kan det tolkas som att branschparterna ändå lyckats bemästra de problem som uppstår i anslutning lill paragrafens tillämpning. Oavsett hur del nu än må förhålla sig därmed vill domslolen uttrycka en tveksamhet inför behovet av atl tillsälta en utredning om syflel därmed är alt utreda innebörden av lagrummet ifråga. Med lanke på alt praxis i slort sett saknas kan knappast frågan vinna i klarhet genom en sådan åtgärd. Är syftet däremot att åsladkomma en förändrad innebörd av lagrummet kan saken ställa sig annorlunda. Men domslolen vill även för delta fall uttrycka sin Iveksamhel inför behovel av en ulredning som begränsas lill jusl denna speciella fråga på medbestämmandelagens område.

Arbetsdomstolen anser alltså all del för närvarande inle finns behov av att tillsätta en utredning av det slag motionärerna hemställt om i sin motion. De arbetstagarorganisationer som motsatt sig en ulredning -  TCO, Svenska journalistförbundet, Handelstjänsemannaförbundet saml Grafis­kafackförbundet och Handelsanställdas förbund - invänder samstämmigt att deras erfarenheter inte tyder på att det skulle råda oklarheter i förhål­landet mellan medbestämmandelagen och tryckfrihetsförordningen. De påpekar vidare alt förhandlingar pågår om medbestämmandeavtal på tid-ningsområdel. Journalistförbundet tillägger att förbundet därutöver inlett överläggningar med arbetsgivarparten i frågorom det redaktionella medbe­stämmandet.

Handelstjänstemannaförbundet konstaterar liksom andra remissinstan­ser all motionärerna inte har preciserat syftet med den föreslagna utred­ningen. Om del är så alt motionärerna avser all inskränka medbestämman­delagens tilllämplighet i företag med opinionsbildande verksamhet tar för­bundel bestämt avstånd från delta.

Konstitutionsutskottel anförde följande i sitt yttrande till arbetsmark-nadsulskoltel (KU 1981/82:1 y s. 6).

Den förhandlingsskyldighet som allmänt enhgt medbestämmande­lagen åligger arbetsgivare omfattar enligt 2 § lagen inle arbelsgivare vars verksamhet är av religiös, vetenskaplig, konstnärlig eller annan ideell natur eller som har kooperativt, fackligt, politiskt eller annat opinionsbildande ändamål när del är fråga om verksamhetens mål och inrikining. All genom motivullalanden hell klargöra vad som faller inom verksamhetens mål och inriktning låter sig enligt utskot­tets mening knappast göras. Som uttalades i propositionen till ar-belsrätlsreformen (1975/76:105 s. 210 och 239) måsle del i slor utsträckning överiåias ål rättstillämpningen att från fall till fall bedö­ma hur gränsen skall dras.

';'V'«

Skr. 1984/85:155

78

I förarbetena lill arbetsrältsreformen har inte blivit närmare belyst hur denna lagstiftning förhåller sig till den grundlagsskyddade tryck­friheten, som såvitt nu är i fråga bl. a. innebär att uppdraget alt vara utgivare för en periodisk skrift skall innefatta befogenhet alt öva inseende över skriftens utgivning och bestämma över dess innehåll "så att intet däri får införas mot utgivarens vilja". I stadgandet tilläggs, att inskränkning i den befogenhet som sålunda lillkommer utgivaren är utan verkan (5 kap. 3 § TF). Utgivarens befogenheter motsvaras av hans exklusiva ansvar såväl juridiskt som etiskt för den periodiska skriftens innehåll.

Motionen har remissbehandlals. Av remissinstanserna har flerta­lel instämt i eller inle motsatt sig atl en ulredning kommer till stånd medan övriga ansett att det inte fanns behov att utreda frågan. Till den sistnämnda gruppen hör arbetsdomstolen, som i sin dom 1981 nr 22 framhållit att tryckfrihetsförordningens regler om befogenhet för ansvarige utgivaren att beslämma över tidningens innehåll i och för sig inte medför att hans beslut i motsvarande mån blir undaniagna medbestämmandelagen.

Med hänsyn till atl det i motionen aktualiserade problemel inte blivit närmare belysl i förarbetena till 1976 års arbelsräitsreform och att viss oklarhet förefaller råda på områdel anser utskottet att del kan finnas anledning att utreda frågan närmare. Det får enligt utskot­tets mening ankomma på regeringen alt bestämma under vilka former detta skall ske.

Skr. 1984/85:155

79

Underbilaga 2

KORT REDOGÖRELSE FÖR TRYCKFRIHETSFÖRORDNING­EN (TF) och MEDBESTÄMMANDELAGEN (MBL) M. M.

I detta avsnitt skall som en bakgrund till framställningen i betänkandet ges en mycket översiktlig redogörelse för de lagbestämmelser som berörs av vårt utredningsuppdrag. Vi skall också korl redogöra för vilka parter som förhandlar inom den berörda delen av arbetsmarknaden.

1 Tryckfrihetsförordningen (TF)

Enligt 2 kap. 1 § regeringsformen (RF) är vatje svensk medborgare gentemot det allmänna tillförsäkrad bl. a. yttrandefrihet och informations­frihet. Yllrandefrihelen är frihet all i lal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor. Informa­tionsfriheten är frihei att inhämia och mottaga upplysningar samt alt i övrigt ta del av andras yttranden. I samma lagrum i RF hänvisas lill TF vad gäller tryckfriheten och den del av rätlen till informalion som rätten alt ta del av allmänna handlingar utgör.

I TF (1 kap. I §) anges tryckfrihet vara varje svensk medborgares rätt alt, utan några av myndighet eller annal allmänt organ i förväg lagda hinder, utgiva skrifter, atl sedermera endasl inför laglig domstol kunna tilltalas för deras innehåll, och alt icke i annat fall kunna straffas därför, än om delta innehåll slrider mol tydlig lag, given alt bevara allmänl lugn, utan atl återhålla allmän upplysning. Tryckfrihetens ändamål sägs vara atl säkerslälla elt frilt meningsutbyte och en allsidig upplysning (jfr I kap. I § RF enligt vilken den svenska folkstyrelsen bygger bl.a. på fri åsiktsbild­ning).

1 tryckfriheten ingår (1 kap. I § TF) frihet för varje svensk medborgare all, med iakttagande av de beslämmelser som är meddelade i TF lill skyddande avenskild rätt och allmän säkerhet, i tryckt skrift yltra sina tankar och åsikter, offentliggöra allmänna handlingar saml meddela upp­gifter och underrättelser i vad ämne som helsl. Det skall också stå envar fritt atl, i alla de fall då ej annat är föreskrivel i TF, meddela uppgifier och underrättelser i vad ämne som helst för offentliggörande i tryckt skrift till författare eller annan som är att anse som upphovsman till framställning i skriften, lill skriftens utgivare eller, om för skriften finnes särskild redak­tion, till denna eller lill förelag för yrkesmässig förmedling av nyheter eller andra meddelanden lill periodiska skrifter. Slutligen skall envar äga rätl all, om ej annat följer av TF, anskaffa uppgifier och underrättelser i vad ämne som helst för atl offentliggöra dem i tryckt skrift eller för all lämna sådant meddelande som nyss nämndes.

Skr. 1984/85:155

80

Tryckfriheten garanteras bl.a. genom den varje svensk medborgare och svensk juridisk person tillförsäkrade rätlen att själv eller med biträde av andra genom tryckpress framställa tryckalster (4 kap. 1 § TF). En annan garanli utgörs av förbud mot förhandscensur och andra för tryckning och utgivning hindrande åtgärder (1 kap. 2§ TF). Vidare tillkommer enligt 6 kap. I § TF vatje svensk medborgare och svensk juridisk person rält att själv eller med biträde av andra saluhålla, försända eller annorledes sprida tryckta skrifter.

Äv betydelse i det sammanhang som behandlas i della belänkande är också reglerna om ansvarig utgivare av periodisk skrift i 5 kap. TF. För periodisk skrift skall del finnas en utgivare (5 kap. 2 § TF). Enligt 5 kap. 3 § TF utses utgivaren av skriftens ägare. Uppdrag att vara utgivare skall, sägs det vidare i lagrummet, innefatta befogenhet atl öva inseende över skrif­tens utgivning och bestämma över dess innehåll så atl inlel däri får införas mol utgivarens vilja. Inskränkning i den befogenhel som sålunda lillkom­mer utgivaren skall, föreskrivs del slulligen, vara ulan verkan.

TF innehåller härulöver en mängd mer detaljerade beslämmelser. I 1 kap. finns bl.a. vissa definitioner av betydelse för de bestämmelser som följer. 2 kap. handlar om allmänna handlingars offentlighet och 3 kap. om rätl till anonymitet. I de följande kapitlen finns yllerligare bestämmelser om tryckta skrifters framställning (4 kap.), om utgivning av periodisk skrift (5 kap.) och om tryckta skrifters spridning (6 kap.). De följande sex kapitlen (7-12 kap.) behandlar straff- och process rättsliga frågor. De skall ses mot bakgrund bl. a. av 1 kap. 3 § som föreskriver alt ingen får i annan ordning eller i annat fall än TF bestämmer straffas eller åläggas ersättnings­skyldighet för missbruk av tryckfriheten eller medverkan däri. Till reglerna om ingripande mol iryckfrihelsbrolt hör även den s.k. instruktionen i 1 kap. 4§ som föreskriver att envar som har all döma över missbruk av tryckfriheten eller eljesl vaka över TF: s efterlevnad därvid städse bör ha i åtanke att tryckfriheten utgör grundval för ett frilt samhällsskick, alltid fästa sin uppmärksamhet mera på ämnets och tankens än på ullryckets lagstridighet, på syftet än på framställningssättet, samt i tvivelsmål hellre fria än fälla.

I 13 kap. TF finns vissa regler om skrifter som trycks utomlands. Enligt 14 kap. 5 § är utlänning på tryckfrihetens område likställd med svenska medborgare såvill annat inte följer av TF eller av annan lag.

2 Bestämmelser om radio och TV

De grundläggande författningarna om radio och TV är radiolagen (1966:755) och radioansvarighetslagen (1966:756) med därtill hörande tillämpningsföreskrifter. Vidare finns bestämmelser om de olika program­företagens verksamhel i de avtal som har iräffals mellan regeringen och företagen (jfr 6 § radiolagen). Om den s. k. närradion finns särskilda regler i

Skr. 1984/85:155

81

närradiolagen (1982:459) och lagen (1982:560) om ansvarighet för närradio med därlill hörande tillämpningsföreskrifter.

Någon allmän "radiofrihet" motsvarande tryckfriheten enligt RF och TF finns inte - det finns inte någon rätl för envar atl komma till tals i radio och TV eller all bedriva egen företagsamhet på detta område. Däremol finns i lagstiftningen om radio och TV och i avtalen med programföretagen ålskilliga bestämmelser som väcker frågor rörande förhållandet lill MBL och medbestämmanderätten av delvis samma natur som tryckfrihetens regler. Vissa skydds- och ansvarsregler utgör paralleller till TF:s motsva­rande regler.

Enligt 5§ radiolagen tillkommer rälten atl sända radioprogram i rundra­diosändning (radio och TV) från sändare här i landel de programförelag som regeringen bestämmer. Varje programföretag avgör ensamt vilka ra­dioprogram som skall förekomma i rundradiosändning som företaget an­ordnar. Därvid skall företaget dock iaktta vissa beslämmelser i 6§ och 7§ andra styckel i lagen.

Enligt 6§ skall programföretags rätt alt sända radioprogram i rundradio­sändning ulövas opartiskt och sakligt. Därvid skall beaktas att en vid­sträckt yttrandefrihet och informationsfrihet skall råda i rundradion. Vi­dare föieskrivs i 6§ all programföretagen skall i programverksamheten hävda det demokratiska statsskickets grundidéer och principen om alla människors lika värde och den enskilda människans frihei och värdighet. Slutligen befullmäktigas regeringen i 6§ att i avtalen med programföreta­gen ta in föreskrift lill skydd för enskilds privatliv jämte föreskrifter om skyldighet att sända beriktigande och genmäle, om förbud mot kommersi­ell reklam och mot program som bekostas av annan än programföretag, om skyldighet atl pä begäran av myndighet sända meddelande lill allmänheten och om skyldighel alt sända en redogörelse för beslut av radionämnden vari programföretaget förklaras ha brutit mot bestämmelser i radiolagen eller i avtalet mellan regeringen och företagel (jfr 7 § andra styckel),

I 8§ radiolagen finns ett censurförbud - myndighet eller annat allmänt organ får ej i förväg granska eller föreskriva förhandsgranskning av radio­program och ej heller förbjuda radiosändning eller irådsändning på grund av dess innehåll,

Radioansvarigheislagen innehåller som nyss antyddes regler som ull stor del stämmer överens med TF: s bestämmelser om periodiska skrifter. I 2§ försia slyckel föreskrivs att missbruk av yttrandefriheten i radioprogram medför ansvar och skadeståndsskyldighet endast när gärningen innefattar yttrandefrihetsbrott. Med yttrandefrihelsbrolt avses framställning eller of­fenlliggörande som enligt 7 kap. 4 eller 5 § TF skulle ha varit atl anse som Iryckfrihetsbrott om gärningen hade begåtts genom tryckt skrift. Enligt 3 § skall för vatje radioprogram finnas en programutgivare med uppgift atl förebygga yttandefrihelsbrott. Ingenting får, föreskrivs det vidare i 3§, sändas mot programutgivarens vilja. Programulgivaren är den som är 

6   Riksdagen 1984185. I saml. Nr 155

Skr. 1984/85:155

82

ansvarig för yttrandefrihelsbrolt i radioprogram för vilket han är förord­nad, han bär ett ensamansvar efler samma principer som utgivaren enligt TF. I radioansvarighetslagen finns också ett anonymitetsskydd (5 § andra slycket och 9§) och regler om förbud mot efterforskning (9 a§) efler mönsler av TF. Ingripandena mot yttrandefrihelsbrolt i radio och TV försiggår i del väsentliga enligt reglerna i TF.

3 Medbestämmandelagen (MBL)

Lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet (medbestämmande­lagen, MBL) innehåller vissa grundläggande, från den äldre s.k. arbets-fredslagsliflningen (främst 1928 års lag om kollektivavtal och 1936 års lag om förenings- och förhandlingsrätt) övertagna och bara i mindre mån ändrade regler om föreningsrätt (7-9§§ MBL), förhandlingsrätt (10, 15-17§§), kollektivavtal (23-31 §§), fredspliki under kollektivavtals giltig­hetstid (41-42 §§), varsel om stridsålgärder (45 §) och medling i arbetstvis­ter (46-52§§). Till dessa regler knyter sig vissa ytteriigare regler om skadeslånd och andra påföljder vid åsidosättande av lagen eller av kollek­tivavtal (54-62 §§) och regler om tvisteförhandling och rällegång vid rätlstvister inom lagens område (63-69 §§).

Ulöver dessa grundläggande kollektivarbelsrällsliga regler innehåller medbestämmandelagen ett antal regler som har tillkommit som nyheter vid 1976 års arbetsrättsreform och som har det gemensamma syftet atl under­bygga och stärka arbetslagarnas inflytande, utövat genom deras fackliga organisalioner, på arbetsplatsen och inom del företag eller den myndighel där de är anslällda.

Hit hör regler om s.V.. förstärkl förhandlingsrätt i 11-14§§ MBL. Enligt

11

§ skall en arbetsgivare innan han fattar beslut om viktigare förändring av sin verksamhet på eget initiativ förhandla med de arbetstagarorganisatio­ner i förhållande till vilka han är bunden av kollektivavtal. Delsamma skall iakttas före beslut om viktigare förändring av arbets- eller anställningsför­hållandena för arbetstagare som tillhör en organisation som har kollektiv­avtal med arbetsgivaren. Del är då den organisationen som har rätt till förhandling. Endast om arbetsgivaren har synnerliga skäl till det får han falla och verkställa beslut innan förhandlingsskyldigheten är fullgjord. Förhandlingsskyldigheten fullgörs i första hand gentemot lokal arbetsta­garorganisation men en förhandlingsfråga kan, om enighet inte uppnås på den lokala nivån, på begäran av arbetstagarsidan föras upp till förnyad förhandling mellan arbetsgivaren och central arbetstagarorganisation (I4§). Den här beskrivna förhandlingsskyldigheten för arbetsgivaren inför vissa vikligare beslut brukar kallas primär förhandlingsskyldighet. Enligt

12

§ föreligger förhandlingsskyldighet även inför mindre viktiga beslut, men det är då vederbörande arbetstagarorganisation som har atl la iniliati-

Skr. 1984/85:155

83

vet till förhandling. I 13 § finns en regel om förhandlingsrätt för arbetsta­garorganisationer som saknar kollektivavtal.

Till de nya reglerna om arbetslagarinflytande hör även regler om rält till informalion i 18-20§§ och om lystnadsplikt i 21 och 22§§. Rällen till information omfattar bl.a. fortlöpande information om produktion och ekonomi och om riktlinjerna för personalpolitiken, jämte rätt för fackliga representanter att i viss utsträckning la del av böcker, räkenskaper och andra handlingar och en skyldighet för arbetsgivaren all bilräda med utredning.

Vidare hör hil reglerna i 33-37 §§ om s. k. fackligt tolkningsföreträde i vissa rättstvister och i 38-40 §§ om facklig vetoräti i vissa fall.

Slutligen hör till de nya reglerna om inflyiande för arbetstagarna även 32 § som innehåller etl slags program- eller rekommendalionsregel om medbestämmanderätt genom koUektivavtal. Mellan parter som träffar kol­lektivavtal om löner och allmänna ansläHningsvillkor bör, sägs det i 32 §, om arbetstagarparten begär det även träffas kollektivavtal om medbestäm­manderätt för arbetslagarna i frågor som avser ingående och upphörande av anställningsavtal, ledningen och fördelningen av arbetet och verksam­helens bedrivande i övrigl. I kollektivavtal om medbestämmanderätt kan, tilläggs det, parierna med beaktande av vad som föreskrivs i 3§ MBL beslämma atl beslut, som annars skulle fattas av arbetsgivaren, skall fattas av företrädare för arbetstagarna eller av etl särskilt inrättat parlssamman-satl organ. Reglerna i 32 § kan i viss mening sägas vara sanktionerade genom den nya bestämmelse om s. k. kvarlevande stridsrätl som har tagits ini44§MBL.

Äv särskild betydelse för vårt ämne är vissa inledande bestämmelser i MBL om bl. a. lagens tillämpningsområde. 1 1 § föreskrivs alt lagen äger tillämpning på "förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare". Vad som skall anses omfattat av detta begrepp utvecklas utförligt i lagens förarbeten (jfr kap. 6 i det följande). I 2§ MBL finns som vi redan inled­ningsvis har anmärkt (avsnitt 2.1) en regel enligt vilken vissa verksamheter undantas från lagens tillämpningsområde såvitt avser verksamhelens mål och inrikining. Del är i främsla rummet tolkningen av denna undantagsre­gel som vårt ulredningsuppdrag avser. Vidare bör uppmärksammas 3§ MBL som behandlar förhållandel mellan MBL och föreskrifter i annan lag. Enligt 3§ gäller särskilda föreskrifter i annan lag eller med stöd av lag utfärdad författning framför MBL, i den mån den särskilda föreskriflen avviker från MBL.

Det bör lilläggas att MBL gäller för hela arbetsmarknaden och därmed både för den privata och den offentliga sektorn. För vissa statliga och statligt reglerade anställningar gäller ulöver MBL särskilda regler i lagen (1976:600) om offentlig anställning. Vissa grundläggande regler i den lagen är lillämpliga dessulom inom de rent kommunala och landstingskommuna­la arbelsmarknadsseklorerna.

Skr. 1984/85:155

84

4 De förhandlande parterna

Tidningsföretagen företräds i sin egenskap av arbelsgivare och därmed i förhandlingar med de anställdas fackliga organisationer av Tidningarnas Arbetsgivareförening (TA). Sedan årsskiftet 1982/83 lillhör vidare Sveriges Radiokoncernen TA och organisationen har i samband därmed övertagit det partsansvar som lidigare åvilade Svenska Arbetsgivareföreningens Allmänna Grupp enligt avtal med de fackliga organisalionerna inom kon­cernen.

TA iräffar kollektivavtal med Svenska journalistförbundet (SJF) om löne- och anställningsvillkor för redaktionspersonal (journalistavtalet). Till detta avtal anknyter kollektivavtal mellan samma parter för vissa särskilda personalgrupper och för bl.a. vissa aspiranter och elever. Vidare iräffar TA och SJF avtal för frilansmedarbelare. Dessulom iräffas kollektivavtal om vissa trygghetsfrågor, arbeismiljöavtal, avtal om införande av ny tek­nik m.m. Mellan TA och SJF gällde intill uigången av januari 1980 ett huvudavial varigenom parterna bl.a. underkastade sig etl totalt förbud mol kollektiva stridsålgärder under avtalstiden.

På tjänstemannaområdet träffar TA vidare kollektivavtal med Handels­tjänstemannaförbundet (HTF) för tjänstemän vid dagstidningar och för tjänstemän vid Pressbyråföretagen AB m.fl., med Sveriges Arbetsledare-förbund (SALF) för faktorer och vissa andra arbetsledare och med Svens­ka Industritjänstemannaförbundei (SIF) för tjänstemän vid veckotidningar och för anställda vid Sveriges Radiokoncernen. Även lill dessa avtal an­knyter ytterligare olika avtal i särskilda ämnen såsom avtal om arbelsmiljö, trygghelsfrågor, konkurrensförbud, viss utbildning, jämställdhet mellan kvinnor och män m. m.

På arbetarsidan träffar TA och Grafiska Fackförbundet (GF) skilda kollektivavtal med delvis gemensaml innehåll för typografiska arbetare, grafiska arbetare (litografer), bokbinderiarbetare och dislribulionsarbc-tare. Även inom dessa parters gemensamma område gäller härutöver en rad avtal rörande bl.a. trygghetsfrågor, arbetsmiljö, jämställdhet mellan kvinnor och män i arbetslivet, utbildningsfrågor m.m. Vidare gäller en överenskommelse av 1974 om införande av ny teknik jämte ett komple­ment från 1980. Slulligen gäller efler förlängning i maj 1980 intill utgången av april 1986 ett huvudavtal med bl. a. förbud mot kollektiva stridsålgärder under avtalstiden. 1 den överenskommelse som träffades i maj 1980 an­tecknades bl.a. alt parterna var ense om alt snarast tillsammans med övriga inom TÄ-området kollektivavtalsslutande organisalioner fastställa tidsprogram för förhandlingar om medbestämmandeavtal.

TA träffar slutligen kollektivavtal med Svenska Transportarbelareför-bundet för tidningsdistribulörer och med Handelsanställdas Förbund för expeditionspersonal vid Pressbyråföretagen AB  m.fl.  Mellan TA och

Skr. 1984/85:155

85

transportarbelareförbundet gäller intill utgången av 1985 ett arbelsfredsav-lal med bl. a. förbud mol kollektiva stridsåtgärder under avtalstiden.

TA förhandlar även för tidningsföretag tillhörande A-pressen. Kollektiv­avtal Iräffas dock för vissa personalgrupper mellan A-pressens Samorgani­sation och Handelsanställdas förbund.

Ijuni 1983 träffade TA med GF, SJF, SIF, Sveriges Civilingenjörsför­bund (SFC), SALF och HTF avtal om alt med verkan från den 1 januari 1984 anta det mellan SAF, LO och PTK i april 1982 träffade ulvecklingsav­talet. I avtalet mellan TA och dess förhandlingsmolparter antecknades bl.a. följande.

§2.1 anslulning lill antagandet överenskommer parierna om följande:

1.       Verksamhetens mål och inriktning

Av 2 § medbestämmandelagen följer atl vissa undantag från lagens tillämp­ningsområde gäller vad avser verksamhelens mål och inriktning. Detta gäller bl. a. massmedieförelag. Frågor som enligt 2§ medbestämmandela­gen är undantagna lagens lillämpning omfattas ej av ulvecklingsavtalet.

2.       Parierna är ense om atl följande uttalande skall tillföras avtalels gemen­

samma värderingar.

Ulvecklingsavtalet mellan SAF, LO och PTK är ell ramavtal. Vid tillämp­ningen av detta avtal och vid utformningen av lokala avtal måste beaklas alt utvecklingen av medbestämmandet inom massmedieföretagen sker så atl konflikt inle uppstår med de särskilda lagar och avtal som gäller på massmedieområdet. Tryckfrihetsförordningen och radioansvarighetslagen är exempel på sådana lagar som är styrande för massmedieföretagens verksamhel. Härtill kommer atl för radio- och TV-förelagen regleras vill­koren för programverksamheten därulöver i radiolagen och programbola­gens avtal med staten.

7    Riksdagen 1984/85. I saml. Nr 155

Skr. 1984/85:155

86

Bilaga 2

Sammanställning' av remissyttrandena över betänkandet (Ds A 1984:4) Tryclfrihet och medbestämmande

Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetls av justitiekanslern (JK), universitets- och högskoleämbetet (UHÄ), arbetsdomstolen (AD), Svea hovrätt, Stockholms tingsrätt, arbetslivscentrum, statens arbetsgi­varverk (SAV), Svenska kommunförbundel, Landstingsförbundet, Svens­ka arbetsgivareföreningen (SAF), Tidningarnas arbetsgivareförening (TA), gemensaml med Svenska tidningsutgivareföreningen (TU), Kooperatio­nens förhandlingsorganisation (KFO), Factu-Föreningen Svensk fack­press. A-pressens samorganisation (som i sitt yllrande hänvisar till det av TA och TU avgivna yttrandet). Landsorganisationen i Sverige (LO), Gra­fiska fackförbundet, Handelsanställdas förbund, Tjänstemännens central­organisation (TCO), Handelstjänstemannaförbundet, Svenska journalist­förbundet. Svenska tealerförbundet, Centralorganisationen SACO/SR och Sveriges advokalsamfund.

Yttranden över betänkandet har överlämnats av UHÄ från de juridiska fakultelsnämnderna vid universiteten i Uppsala,[REDACTED_EFTERNAMN] och Slockholm. Ett yttrande har vidare avgetts av Föreningen Liberal Press.

Allmänna synpunkter

Flera remissinstanser bland dem JK, Svea hovrätt, arbetslivscenlrum, SAF, TA och TU, LO och advokatsamfundet anser alt betänkandets ana­lys av de berörda frågeställningarna är värdefull.

Svea hovrätt anför.

I sitt remissyttrande över motionen 1980/81:1810 förordade hovrätten alt de rättsliga problem, som sammanhänger med medbestämmandelagens (MBL) tillämpning inom framför allt pressen, skulle göras till föremål för utredning. Det kan också konstateras att del betänkande som nu har avgivils på ell ingående och klargörande säll belyser det aktuella rättsläget på området och de problem som föreligger.

SAF anför.

I promemorian utreds vissa rättsfrågor, huvudsakligen med avseende på förhållandet mellan tryckfrihetsförordningen och 2§ MBL. De rättsliga klarlägganden som härvid görs är i flera hänseenden värdefulla. Detta gäller inle minsl de uttalanden som görs rörande förekomsten och arten av de oklarheter och gränsdragningsproblem som uppkommer vid tid­ningspressen och andra massmedier i samband med tolkningen av 2§ MBL.

' Det av Tidningarnas arbetsgivareförening och Svenska tidningsutgivareföreningen gemensamt avgivna yttrandet samt Svenska journalislförbundets yttrande bifogas.

Skr. 1984/85:155

87

LO anför.

Den genomförda undersökningen ger elt värdefullt bidrag till förståelsen av MBLs uppbyggnad på denna punkt. Del visar sig att förmenta oklarhe­ter närmast består i en bristande förståelse för den av lagstiftaren valda lekniken att dra upp gränserna för det beslutsområde som medför fackligt medbestämmande å ena sidan och det beslutsområde å andra sidan, som bör vara förbehållet överväganden och beslut i andra former och i andra beslutsorgan än dem som bestäms av arbetsgivare och arbetstagare i dessa egenskaper.

Journalistförbundet är kritiskt mol belänkandet och anför.

När nu utredningens resultat föreligger kan SJF för sin del konstatera all förbundets lidigare farhågor har besannats. Frågan om gränsdragningen mellan TF och MBL har enbari tillförts juridiskt sofistikerade analyser som torde sakna praktisk betydelse för de som har atl i verkHgheten lillämpa lagen. Några centrala avtal har inle träffats och arbetsdomstolen har berört de aktuella frågeställningarna i en dom sedan utredningen till­sattes.

Juridiska fakultelsnämnden vid Slockholms universitet (majoriteten) rik­lar en principiell invändning mot utredningen som sådan och anför bl. a.

Lagförklaringar i abstrakta frågor kan inle avges av domstolar eller andra myndigheler, t.ex. av särskilda kommittéer. Frågan om införandet av ett lagförklaringsinstitut skall ulredas av rätlegångsutredningen. Mol bakgrund härav ter det sig föga lämpligt att införa etl syslem där kommit­téer får möjlighet att i offentligt tryck uttala sig i allmänna tolkningsfrågor, ulan att regeringen och riksdagen får la ställning till uttalandena i samband med ett lagstiftningsärende. Detta gäller särskilt förevarande rättsfrågor. I moliven lill MBL överlåles nämligen åt rättstillämpningen atl från fall till fall dra upp gränserna, eflersom man inte ansåg att dessa kunde fixeras i detaljerade lagbestämmelser (jfr bil. 1, s. 77).

Minoriteten anser däremol att betänkandet bör ses som etl bidrag lill den rättsliga debatten och framhåller all även remissyttrandena kan ge beak­tansvärda bidrag lill denna debatt.

MBL: s tillämpningsområde

Flera remissinstanser tar upp betydelsen av alt MBL endasl avser för­hållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare. Svea hovrätt anför.

Hovrätten instämmer också i slutsatsen alt den lolkning av medbestäm­manderättens innebörd, som av ulredningen betecknats som "den fackliga ståndpunkten", måste avvisas. Som utredningen funnit kan uppfyllande av kravet på en oberoende och kritisk journalistik inte falla inom ramen för förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare. Friheten till opinions­bildning och information garanteras av grundlagen och bör, i alla medbor­gares intresse, även framgenl behandlas inom den ramen.

Skr. 1984/85:155

88

Liknande synpunkler förs fram av bl. a. TA och TU. Juridiska fakullelsnämnden vid Slockholms universitet anför.

Beträffande innehållel i begreppet "förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare" i 1 § MBL finns i belänkandel ett uttalande (bil. 1, s. 46) som går ul på att frågor om redaktionellt medinflytande faller utanför begrep­pets omfång, om inflytandets syfte är a» skapa garantier "i läsarnas/all­mänhetens intresse för att pressen fuUgör sina uppgifter i del demokratiska samhället". I och för sig är det givetvis följdriktigt att fråga som avser allmänhetens intresse av hur pressen fullgör sina uppgifier är en fråga som faller utanför MBL. Principiellt samma fråga kan emellertid presenteras som en fråga om de artställda journalisternas intresse av atl få fullgöra sina arbetsuppgifter på ett etiskt godtagbart sätt. Turneras frågan på detta senare sätt, måste den enligt fakultetsnämndens mening falla under 1 § MBL. Här må erinras om att motiven till den bestämmelsen visar att allsköns frågor om löntagarinflytande över arbetsgivarföretags val av af­färsförbindelser och produktionsinriktning anses höra under regleringen i MBL. En annan sak är alt det av 2 § MBL följer att löntagarinflytande likväl är uteslutet såviit gäller frågor om mål och inriktning för verksamhe­ten i l.ex. förelag som har opinionsbildande ändamål.

Liknande synpunkler förs fram av bl.a. TCO och journalistförbundet. TCO anför.

Utredarna anser all SJFs krav på avtal för redaktionellt medinflytande faller utanför förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare och där­med MBLs tillämpningsområde. Skälet är atl avtalskravet har som ut­gångspunkt läsarnas och allmänhetens intresse av en saklig och objektiv nyhetsförmedling, dvs. andra intressen än de MBL värnar om. Men del förhållandel att SJF motiverar ett avtal uiifrån en iredje parts intressen kan väl inte förta avtalet dess medbestämmandekaraktär om avtalet renl fak­tiskt handlar om medbestämmande för tidningspersonalen. Enligt TCOs mening drar utredarna för slora växlar på all SJF åberopat läsarnas intres­sen som grund för silt avtalskrav. Etl medbestämmandeavtal måste ju f ö. kunna ha olika syften.

Analysen av 2 § MBL

Remissopinionen är splittrad när del gäller expertgruppens krilik - mol den lösning av gränsdragningsproblemet medan TF och MBL som -följer av 2 § MBL samt utkastet till alternativ lösning som gruppen har förl fram.

Juridiska fakultetsnämnden vid Uppsala universitet anför.

Del kompromissförslag som presenteras i betänkandet går ut på att man efter mönster från den offentliga sektorn skall medge förhandlingsrätt men inte rätt atl sluta kollektivavtal i vissa frågor. Beslut varigenom man bestämmer rikllinjer för exempelvis nyhetsförmedlande verksamhet bör enligt expertgruppen liksom enligt gällande rätl anses ligga utanför förhål­landel arbetsgivare- arbetstagare, men då riktlinjebeslutet skall genomfö­ras bör enligt förslaget förhandlingsskyldighet föreligga men däremol ingen

Skr. 1984/85:155

89

möjlighet all Iräffa kollektivavtal. Konsekvensen av delta synes bli att ledningen för en nyhetstidning är förhandlingsskyldig inte bara betr. t. ex. ulseende av chefredaktör utan också - om så begärs enligt 12 § MBL - i samtliga frågor, som rör den konkreta utformningen av tidningen. Rättslä­get skulle också bli mera kompliceral än i dag. Vid sidan av den begränsa­de form av inflyiande, som arbetstagarna skulle få i s. k. genomförandefrå­gor, kvarstår ju nämligen den fulla tillämpligheten av MBL i sådana frågor som på grund av sin dominerande ekonomiska eller liknande karaktär överhuvudlaget inle anses gälla verksamhelens mål och inriktning. (Jfr del s. k. Gefle Dagbladsmålet, AD 1981 nr 22.) Redan den föreslagna, begrän­sade tillämpligheten av MBL kan dessutom ses som ett ganska stort ingrepp i en tidningsutgivares bestämmanderätt. Förhandlingsskyldigheten kan medföra cenlral förhandling, om lokal överenskommelse inle nås, liksom bundenhet vid träffad överenskommelse, som inle kan frångås ulan omförhandling.

Fakultelsnämnden släller sig också iveksam till att tryckfriheten skulle skyddas med samma konstruktion som använls för atl skydda den politiska demokratin. Den lösning som tillämpas inom den offentliga sektorn är inte problemfri, och del råder delade meningar om reglerna på ett effektivt sätt slår vakt om den politiska demokratin.

Det finns också organisatoriska skillnader mellan offentlig förvaltning och privata tidningsföretag, som gör att förhandlingsskyldigheten för ett tidningsföretag blir mer ingripande än för en offentlig arbelsgivare. För­handlingsskyldigheten för den offenllige arbetsgivaren innebär för det förs­ta ingen skyldighel för beslutsfattaren atl själv träda i förhandling. Del finns ingen rätt att förhandla direkt med det beslutsfattande organet ulan förhandlingen blir ell led i beredningen av ärendet. På detta sätt skapas en viss integritet för de politiska beslutsfattarna. För det andra är de politiska beslutsfattarna inte bundna av en förhandlingsöverenskommelse på sam­ma sätt som en privai arbetsgivare. En privat arbetsgivare kan inte frångå en förhandlingsöverenskommelse som träffats i en medbestämmandeför­handling utan s.k. omförhandling. Ett politiskt lillsall beslutsorgan har enligt principen från AD 1978 nr 88 rätt att avvika från en överenskom­melse som Iräffats i en förhandling, så länge inle beslutet grundas på nya omständigheter. Dessa förhållanden bör beaktas då man överväger att utvidga förhandlingsskyldigheten för tidningsföretag.

AD anför.

Utgångspunkten för domstolens synpunkter är atl det anses föreligga skäl för atl ompröva utformningen av 2§ medbestämmandelagen. Med denna utgångspunkt kan domslolen ansluta sig till tankegången att en åtskillnad görs mellan vad som har kallats rikllinjebeslui och vad som har nämnts genomförandebeslul saml all för det senare slaget av beslut välja en lösning i linje med andra styckel i utkastet. Det kan också finnas anledning alt överväga regler om avtalets ogiltighel beträffande vissa avtal om medbestämmanderätt.

Svea hovrätt anför.

Utredningen har även sökt analysera medbestämmanderättens innehåll enligt 2§ MBL och har lagl fram en skiss till tänkbar precisering av

Skr. 1984/85:155

90

lagrummets innehåll. Hovrätten ansluter sig lill utredningens grundtanke enligt vilken förhållanden, som omfattas av iryckfrihelsskyddet, bör falla utanför områdel för avtal om medbestämmanderätt, medan denna rält bör äga tillämpning på spörsmål som främst berör de ekonomiska aspekterna på förhållandel mellan arbetsgivare och arbetstagare. Del kan konstaleras att arbetsdomstolen i sin dom 1981 nr 22 resonerat utifrån liknande rikt­linjer. Praxis har således givils en ur här anförda synpunkter lämplig riklning. Det kan antas atl den analys av de rättsliga problemen som utredningen anfört kommer atl ge ytterligare sladga ål den utvecklingen. Det kan därför ifrågasättas om någon justering av 2 § MBL för närvarande är erforderlig. TiHäggas kan att även om man kommer ell slycke längre genom en mer utförlig och preciserad lagtext, måsle del ändå väsentiigen ankomma på rällspraxis att från fall till fall definiera gränserna för medbe­stämmanderätten, där inte de berörda parterna själva kan komma överens.

TA och TU godtar i princip den lösning som föreslås i betänkandet men motsätter sig bl.a. all förhandlingsskyldigheten utsträcks lill alt omfatta tillsättande av chefredaktör och ansvarig utgivare.

LO anför.

I 2 § MBL har från fackligt inflyiande undantagits ett beslutsområde som omfattar opinionsbildande organ ifråga om målsättnings- och riktiinjebe­slut samt beslut för deras omedelbara genomförande. Härigenom har upp­märksammats den särslällning som vissa beslut inom verksamheter med opinionsbildande ändamål intar. När del gäller att bestämma gränserna för det från MBLs tillämpningsområde undantagna beslutsområdet kan detta i slora drag fastställas med ledning av lag- och motivlext. Problem orsakar främst de s.k. "genomförandebeslulen". Den tidigare påstådda oklarhe­ten beslår i själva verkel i att lagstiftaren vall att endast ange ett mönsler för hur prövningen skall gå till i de konkreta fall gränsdragningsfrågorna kommer upp till bedömning. Rättstillämpningen har härigenom tillagts en viktig uppgift för att dra upp gränserna för det beslutsområde som skall anses undantaget från fackligt inflytande. I denna mening föreligger inte enligt LO någon oklarhet hur långt MBLs tillämpningsområde sträcker sig i förhållande till TF och dess principer.

En tvist av nu aktuellt slag får från fall till fall avgöras genom en avvägning av motstående intressen. Uppenbarligen förefaller också den valda lösningen alt vara tillfyllesl. Sedan medbestämmandelagens ikraft­trädande har endast två mål avgjorts där den nu aktuella gränsdragnings­frågan berörts. Till följd av avsaknaden av ell större antal avgöranden genom dom är rättsbildningen genom rättspraxis föga utvecklad. Å andra sidan speglar enligt LOs uppfattning bristen på domstolsavgöranden ar-belsmarknadsparternas väl utvecklade förmåga att bemästra de gränsdrag­ningsproblem, som uppkommer i enskilda fall.

Från denna utgångspunkt finns det enligt LOs åsikt inte något välgrun­dat behov av en förändring av nuvarande laglekniska lösning. Så mycket mer som denna inte fullt ut prövats och befunnits vara behäftad med sådana brisler att en lagändring är påkallad ur teknisk synvinkel. Dessut­om skriver Nya Arbetsrättskommittén i sitt betänkande "MBL i utveck­ling" (SOU 1982:60) på sid 66: "Reglerna (TFs, vår anm.) är fastslagna i grundlag. De gäller oavsett vilken innebörd som ges åt undantaget i 2 § MBL och de skulle alltså ha varil lillämpliga även om del där inle hade

Skr. 1984/85:155

91

gjorts nägol undantag för den opinionsbildande verksamhetens mål och inriktning." Delta uttalande från Nya Arbelsrättskommiltén förstärker inte behovet av en alternativ utformning av 2 § MBL.

LO vill framhålla att utredningens alternativa förslag inte enbart är tekniskt förslag utan också innehåller element som medför sakliga förskjut­ningar i nuvarande rättsläge. Den typen av förändringar i Medbestämman­delagen avvisar LO.

TCO anför.

Utredarnas skiss tiH en ny 2 § MBL har som förebild den konfliktlös­ningsmodell som tillämpas på den offentliga sekiorn för att avgränsa det fackliga inflytandet från den politiska demokratin. Detla är, enligt TCOs mening, intressant atl notera särskilt mot bakgrund av den krilik som framförts, framför allt från visst offentligt arbetsgivar- och politikerhåll, mot MBLs tillämpning på det offentliga området. Enligt skissen bör den offentliga modellen dock endast gälla genomförandebesluten medan rikl­linjebesluten alltjämt bör falla utanför lagen. En fråga som kan ställas är varför ulredningen vill utesluta riktlinjebesluten från lagens tillämpnings­område om nu modellen från den offentliga sekiorn får tjäna som förebild.

Handelstjänstemannaförbundet anser alt den i betänkandet skisserade lösningen skulle innebära allvarliga inskränkningar i förhållande till "nuva­rande tillämpning".

Stridsåtgärder m.m.

Vissa remissinslanser tar upp frågan om fackliga stridsålgärder uianför MBL-områdel. Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet an­för.

Expertgruppen föreslår ingen lagändring men lägger fram ett utkast till ny lydelse av 2§ MBL. Meningen tycks närmast vara atl utkastet skall kunna nyttjas av arbetsmarknadsparterna på lidningsområdet som ut­gångspunkt för kolleklivavtalsreglering av medbestämmande i redaktionel­la frågor. Fakultetsnämnden vill här beröra bara etl problem. Utkastet innehåller ett förbud mot fackliga stridsålgärder i syfte atl Ivinga en arbets­givare att träffa avtal inom det från medbestämmande undantagna områ­del. Enligt nämndens mening torde ett sådant förbud råda redan enligt gällande rätt, nämligen i den meningen all de enskilda arbetstagarna bryler mol sina anställningsavtal om de deltar i en facklig slridsåtgärd med syfte alt påverka arbetsgivaren i frågor som faller under 2 § MBL. Den oskrivna rättssedvänja, som innebär att arbelstagare utan föregående uppsägning av anställningsavtal får delta i stridsåtgärd, torde gälla endast slridsåtgärd med traditionellt fackligt syfte, däremol inte slridsåtgärd i frågor som enligt 2 § MBL lagits undan från arbetsmarknadens vanliga regler.

Liknande synpunkter förs fram av Juridiska fakulietnämnden vid Upp­sala universitet. AD anför.

Skr. 1984/85:155

92

I den föreslagna bestämmelsens tredje stycke förbjuds slridsåtgärd i syfte att få till stånd ett avtal som är ogiltigt enligt första eller andra slycket. 1 betänkandet berörs inte vad som skall gälla om parterna är oense om huruvida en tilltänkt stridsåtgärd skulle strida mot förbudet eller inte.

I de fall parterna är bundna av kollektivavtal följer visserligen av 41 § försia slycket första punkten medbestämmandelagen att fredspliki inträder så snart en part i god tro hävdar att en viss slridsåtgärd är otillåten. Om parterna inte är bundna av kollektivavtal blir läget elt annat.

Enligt arbetsdomstolens mening bör vid en eventuell lagstiftning övervä­gas huruvida den föreslagna beslämmelsen skall kompletteras med etl förbud motsvarande del som finns i 3 kap 2 § LOA.

Frågans fortsatta behandling

Flera remissinstanser tar upp frågan om den fortsatta handläggningen av gränsdragningsproblematiken mellan TR och MBL. JK menar att utkastet till ny lydelse av 2§ MBL är väl ägnat att läggas lill grund för ytteriigare överväganden i frågan. Juridiska fakullelsnämnden vid Lunds universitet anser att del fmns behov av en mera övergripande ulredning och anför.

Enligt fakultetsslyrelsens mening borde en mera övergripande utredning komma till stånd rörande frågan om MBL:s begränsningar i olika formella och reella avseenden. Den viktiga frågan om de ur arbetsrättslig synpunkt avgörande skillnaderna mellan privat företagsamhet, offenllig verksamhel, verksamheter där beslulen fallas "i demokratisk ordning", tendensföretag enligt 2 § MBL m.fl. verksamheter borde ytterligare klarläggas, helst innan man ändrar 2§.

Ä andra sidan är enligt fakultetsslyrelsens mening en omgående jusle­ring av 2§ MBL påkallad för att undanröja de brisler, inkonsekvenser och oklarheter som ulredningen pekar på (s. 6 o. bil. 1, s. 61 ff) när del gäller rätten alt ingå "medbestämmandeavtal utanför MBL" och rätten atl vidta stridsåtgärder för att genomdriva sådana avtal.

KFO efterlyser en utredning om den närmare innebörden av undanlaget i 2 § MBL i vad avser kooperativ verksamhet.

Svea hovrätt släller sig tveksam till behovet av lagstiftning i enlighet med expertgruppens utkast och framhåller att detta i vart fall inte bör ske utan ytteriigare utredning. På en punkt förordar hovrätten dock au ytterli­gare överväganden sker och anför.

Ulredningen framför också tanken att avtal om medbestämmanderätt i fråga om riktiinjebeslut och vissa medbestämmandeavtal om genomföran­debeslut skall vara ogiltiga och att arbetsinställelse och andra stridsåtgär­der inte bör få äga rum för att förmå någon atl träffa elt sådant ogiltigt avtal. Med hänsyn till opinionsbildningens och informationsfrihetens bety­delse anser hovrätten alt det är viktigt att stridsålgärder såvill möjligt undviks inom massmedierna. Hovrätten hänvisar till vad som tidigare framförts härom i hovrättens yttrande över ytirandefrihetsutredningens betänkande. Emellertid menar hovrätten att dessa frågor i första hand bör behandlas inom ramen för det fortsatta arbetet med en ny yttrandefrihets-

Skr. 1984/85:155

93

lagstiftning. Såsom utkastet utformats synes nämligen även avtal på andra med 2§ MBL avsedda områden bli ogiUiga.

5AF avvisar tanken att expertgruppens utkast till 2 § MBL skulle ligga till grund för lagstiftning. TA och TU anser däremol att utkastet efler en överarbetning i enlighet med dessa organisationers önskemål bör läggas till grund för lagstiftning.

LO, Grafiska fackförbundei, Handelsansiälldas förbund och TCO mot­sätter sig lagstiftning och anser atl man i första hand bör låta berörda parter lösa frågorna genom avtal. LO anför.

Sammanfallningsvis anser LO all ulredningen bidrar lill alt öka förståel­sen av den laglekniska lösning som har valts för atl beslämma gränserna i 2§ MBL. Denna modell för att lösa frågor om avgränsningen av sådana beslut som bör falla utanför lillämpningsområdet för MBL har inle fulll ut prövals. Samiidigi lorde detla visa all något trängande praktiskt behov inle föreligger för en förändring av ulformningen av 2 § MBL. Som Nya Arbels-rätlskommitieén uttalat är dessulom en förändring av begränsat värde. Då ulredningens förslag medför sakliga förskjutningar av rättsläget vill LO framhålla att utredningens förslag inte bör läggas lill grund för lagstiftning.

Liknande synpunkler förs fram av arbetslivscenlrum och journalistför­bundet som anför.

Alla dessa frågor bör, som inledningsvis sagls, överlämnas till bran­schens parter att gemensaml lösa genom avtal eller ADs praxis. Först om denna väg inte skulle visa sig fungera finns del anledning för statsmakterna alt överväga en ny lagreglering.

SJF föreslår därför all ulredningens betänkande inte föranleder någon åigärd. SJF hemställer samtidigt atl regeringen tillkännager detta beslut snarasl för atl därigenom möjliggöra för branschens parter alt fortsätta sina gemensamma överläggningar i dessa frågor.

Föreningen Liberal Press lägger en principiell synpunkt på frågans fort­satta behandling och anför.

Betänkandet rymmer dock samtidigt så mycket av lagtekniskt argumen­terande fram och lillbaka att del i vissa avseenden blir oklart vad som följer av resonemangen. Denna vaghet beror uppenbarligen inte på någon bris­tande kompetens hos författarna, som hör till landets absolut ledande på området, utan lycks bero på atl de uppfattat sill mandat vara i huvudsak begränsal till att lolka gällande lag och praxis - inle att mera självständigt uttrycka vad som bör följa av den slora vikt som ur yttrandefrihetspolitisk synvinkel fästs i Sverige vid Tryckfrihetsförordningen.

Denna begränsning av det egna mandatet kommer bl.a. till uttryck på sid. 15 där författarna skriver: "En grupp jurister i egenskap av särskilda utredare kan inte göra anspråk på alt uttala sig med större auktoritet än andra dellagare i debatten när det renl rättsliga malerialel tryter och när skilda ståndpunkter intas mindre pä grundval av ett rättsligt resonemang än på olika värderingar''.

Skr. 1984/85:155

94

När riksdagen under bred enighet över partigränserna beställde den här ulredningen var det delvis i en känsla av alt de politiska organen inle uttryckte sig så klart och väl när MBL beslulades atl Tryckfrihetsförord­ningen kommit atl få tillräckligt tyngd i förhållande till MBL. Ell ställ­ningstagande till vad som bör gälla kan mot denna bakgrund inle begränsas till att lolka tidigare förarbeten lill MBL utan måsle också rymma ell mått av politisk viljeinriktning. Med den självpåtagna återhållsamhet som för­fattarna tiU betänkandet visat blir det nödvändigt atl regering och riksdag tillför denna politiska vilja vid den fortsaita hanieringen av frågan. Betän­kandet har underlättat en behandling i regering och riksdag men är ensamt inle tillräckligt för del politiska ställningslagande som behövs.

TA: s och TU: s yttrande

Remiss Tryckfrihet och medbestämmande (Ds A 1984:4)

Tidningarnas Arbetsgivareförening (TA) och Svenska Tidningsutgivare­föreningen (TU) har beretts tillfälle att yttra sig över belänkandet Tryckfri­het och medbestämmande. Föreningarna vill i anledning härav gemensaml anföra följande.

Utredningen har haft i uppdrag att analysera förhållandet mellan tryck­frihetsförordningen (TF) och medbestämmandelagen (MBL) och därvid särskilt beakta hur långt de arbetsrättsliga reglerna i MBL sträcker sig i olika hänseenden med tanke på de i grundlag fastlagda principerna för tryckfriheten. Utredarna förklarar i sammanfattningen alt det enligt deras mening inte är möjligt atl dra några mer bestämda slutsatser i fråga om tillämpligheten av MBL och utrymmet för medbestämmandeavtal från tryckfrihetsrältsliga utgångspunkter.

1 utredningen görs en utförlig analys av 2 § MBL ifrån arbetsrällsliga utgångspunkter. Ingående diskuteras skillnaden mellan rikllinjebeslui och genomförandebeslut. I denna del utmynnar analysen i ett utkast till en alternativ utformning av 2 § MBL.

Allmänna synpunkter

Utredningen innehåller enligt TAs och TUs uppfattning många förtjäns­ter. Det utkast lill ny lydelse av 2§ MBL som presenterats är i vissa avseenden en förbättring i förhållande till lagrummets nuvarande lydelse. Rent lagtekniskt vinner förslaget i tydlighet. Bl.a, har klarare uttryckts vilka ämnesområden som faller uianför vad som är möjligt alt reglera i medbestämmandeavtal. Vidare har det osäkra rättsförhållandet rörande tillåtligheten av stridsålgärder i syfte att få tillstånd medbestämmandeavtal utanför MBL klarats ut genom all elt förbud införts i lagförslaget.

Utkastet innebär emellertid en utvidgning av arbetsgivarens förhand­lingsskyldighet vad gäller genomförandebeslulen. Hur omfatlande utvidg­ningen blir är svårt att omedelbart överblicka. Denna fråga sammanhänger bl. a. med hur gränsen dras meHan riktiinjebeslut och genomförandebeslut.

TA och TU vill ytterligare utveckla sin syn beträffande några frågor som behandlas i utredningen. Utgångspunkten är att TF och tryckfrihetsrätts-Hga grundsatser skaH läggas till grund vid tolkningen av 2 § MBL.

Skr. 1984/85:155

95

Företag som omfatlas av 2 § MBL

TA och TU delar helt den uppfattning som utredningen kommit lill, att alla tidningsföretag som bedriver tryckfrihetsrättsligt skyddad verksamhet också omfattas av 2§ MBL i vad avser beslut om den verksamhetens mål och inriktning. Detla innebär att man inte i delta sammanhang avskiljer någon del av pressen.

MBLs omfattning

På flera ställen i betänkandet ålerkommer utredarna till vad som rör förhållandet mellan arbetsgivare och arbelstagare och vad som därigenom faller inom respeklive uianför MBLs tillämpningsområde.

TA och TU anser att det är av slort pedagogiskt värde att utredarna på delta sätl vid en analys av 2 § MBL erinrar om det grundläggande rekvisitet för atl MBL över huvud laget skall vara lillämplig. I utredarnas ulkasl lill ny lagparagraf har delta ytteriigare markerats och preciserats.

Föreningarna konstaterar att, enligt utredarna, journalistförbundets an­språk på redaktionellt medinflytande faller utanför MBLs tillämpningsom­råde. TA och TU vill härtill betona att alla beslut om innehållet i tidningar och lidskrifier saml eter- och kabelsända radio- och televisionsprogram är undantagna från fackligt inflytande grundat på BML.

Sitt avvisande av anspråken på redaktionellt medinflytande grundar ulredningen närmast på lagförarbetena om innebörden av begreppel "för­hållandet mellan arbetsgivare och arbelstagare". Oavsett MBL följer ett sådani avvisande enligt föreningarnas mening redan av den i tryckfrihets­förordningen givna befogenheten för ansvarig utgivare samt av radioansva-righelslagens regler beträffande programutgivares befogenhet.

I de gemensamma värderingarna till ulvecklingsavtalet på TA-områdel har parterna särskilt markerat att medbestämmandet inom massmedieföre­iagen inte får ske så all konflikt uppslår "med de särskilda lagar och avtal som gäller på massmedieområdet". Tryckfrihetsförordningen och ra­dioansvarigheislagen anges som exempel på sådana lagar som är styrande för massmedieföretagens verksamhet.

TA och TU vill i denna del även anlägga några synpunkler på ADs dom 1981 nr 22. Enligt förenklingarna gjorde arbetsdomstolen i denna dom en felaklig avvägning av de kriterier som konstituerar ett riktlinjebeslut re­speklive ett genomförandebeslul. AD underkände därmed atl elt beslut som var avsett att markera tidningens karakiär av nyhets- och opinions­bildningsorgan var undantaget från MBLs tillämpningsområde och detla genom att göra gällande att beslutet inte haft särskild betydelse i delta hänseende.

Andra aspekler har istället fått väga över oaktat beslutet egentligen inte rör förhållandel mellan arbetsgivare och arbelslagare.

ADs avgörande grundades således delvis på elt felslut. Den återgivna slutsatsen att företagsledningens beslut inte haft särskild betydelse för tidningens karaktär av nyhets- och opinionsbildningsorgan baserades bl. a. på all de ekonomiska frågorna hade dominerat inför "det genomförande­beslul som det här varit fråga om". Delta beslrids inte.

Motivet till omläggningen var emellertid av icke ekonomisk nalur, näm­ligen att man ville siärka tidningens stäHning i nyhetsförmedlingen och opinionsbildningen. Innebörden och betydelsen av della var självklart och behövde inle klargöras genom någon utredning. Vad som.behövde utredas var enbart de ekonomiska konsekvenserna och om dessa borde hindra den

Skr. 1984/85:155

96

från andra synpunkter önskvärda förändringar av tidningens inriktning. De ekonomiska övervägandena förändrar inte beslutets karakiär av riktlinje-beslut.

Rikllinjebeslui och genomförandebeslul

För att TA och TU närmare skall kunna bedöma betydelsen av att rikllinjebesluten faller utanför MBL är del nödvändigl alt närmare klargöra vad som inryms i begreppet rikllinjebeslui.

Utredningen noterar att exempel på riktlinjebeslut som anges i proposi­tionen rörande MBL saml de exempel som anförs i skälen till ADs dom 1981 nr 22. Härvid hänvisar utredningen till "att del skall vara något slags mer generallt policybeslut eller fastställande av ett program för framtiden eller för viss tid framöver".

Utredningen redovisar vidare några exempel som TA och TU räknar lill det "fredade" området och anför i anledning härav att "vissa - men inte alla av de beslut, som åsyftas av TA och TU, bör uppfattas som riktiinjebeslut i den bemärkelse som avses i förarbetena och i AD 1981 nr 22".

För det fall utredningens utkast lill lagändring kommer alt läggas lill grund för lagstiftning är det TAs och TUs uppfattning att departementsche­fen i propositionen ylleriigare borde precisera innebörden av ell riktlinje-beslut och därvid beakla vad TA och TU anfört i dessa delar (se bil. I, s. 58).

Föreningarna vill med några exempel belysa gränsdragningsproblemen mellan riktlinjebeslut och genomförandebeslut.

a)      En landsortstidning har inom sill spridningsområde ell antal lokalredak

tioner. Företagsledningen beslutar alt lägga ner en lokalredaktion för all

kunna förstärka den journalistiska bevakningen på en annan ort. Är delta

ett riktlinjebeslut? Hade del inneburil någon skillnad om beslutet fattats på

grund av ekonomiska överväganden? Självklart skall förhandlingar föras

om genomförandet av beslutet.

b) En förelagsledning anser att bevakningen av idrottshändelser är en

viktig del i tidningens profil, varför man beslutar att en avsevärt slörre del

av tidningens redaktionella material skall vara sport. Är della elt riktlinje-

beslut?

c)      En tidning har en viss relation redaktionell texl i förhållande till annons­

volymen. Förelagsledningen beslular att väsentligt förändra denna rela­

tion. Detla innebär att utrymmet för redaktionell text minskar. Är della

beslut ell riktlinjebeslut?

d)      Vid budgetfördelningen inom utbildningsradion tilldelas redaktionerna

särskilda programmedelsbudgelar. En redaktionsledning beslular, i syfte

att uppnå mångfald i programutbudet, att avsätta en viss andel av denna

budget för utläggning på frilansare. Är detta att betrakta som ell riktlinje-

beslut?

Enligt föreningarnas uppfattning är besluten i exemplen riktiinjebeslut. De visar dock på de svårigheier som oaktat utredningens analys kvarstår när del gäller all avgöra vad som är riktiinjebeslut och genomförandebe­slut.

1 detta sammanhang vill föreningarna även någol beröra frågorna om tillsättande av chefredaktör och ansvarig utgivare samt övriga medarbetare som skall tillse atl den faslslällda målsällningen följs.

TA och TU uppfattar utredarna så atl tillsättande av chefredaktör och

Skr. 1984/85:155

97

ansvarig utgivare är atl anse som ett genomförandebeslul och atl arbetsgi­varen härför skulle vara förhandlingsskyldig. Det innebär att arbetstagar­nas organisationer har rätt att anlägga arbetslagarsynpunkler vid dessa förhandlingar.

Föreningarna kan inte biträda utredarnas uppfattning. Ansvarig utgivare utses av tidningens ägare enligt 5 kap 3 § TF. Utgivaren har härefter enligt 5 kap 9§ TF att utse ställföreträdare för sig.

TAs och TUs uppfatlning är således att tillsättande av medarbetare som skall tillse att den fastställda målsättningen följs skall hänföras till rikllinje­besluten och följaklligen vara undaniagna från MBL.

Sammanfattning

TA och TU är av den uppfattningen atl del ulkasl lill ny utformning av 2§ MBL, som presenlerats av utredningen, i en överarbetad version skall läggas till grund för lagstiftning. Därvid bör uppmärksammas de syn­punkler föreningarna har framfört beträffande inflytande över innehållel i lidningar, lidskrifier saml eter- och kabelsända radio- och televisionspro­gram. Delsamma skall gälla personval.

Föreningarna förutsätter att tillfälle ges till ytteriigare kontakter i dessa frågor i samband med beredningen i departementet.

.lournalistförbundets yttrande

Svenska Journalistförbundet (SJF) vill inledningsvis notera att SJF re­dan i yttrande över motion 1980/81; 1810 avstyrkte förslaget om den nu genomförda ulredningen. Motivet för SJFs ställningstagande då, var att något behov från branschen av den ifrågavarande utredningen inte förelåg, framför allt därför att dessa frågor i försia hand bör lösas mellan parterna i förhandlingar och i andra hand genom ADs rättstillämpning. Därutöver anförde SJF all en utredning skulle försvåra för parierna atl komma fram lill gemensamma lösningar.

När nu ulredningens resultat föreligger kan SJF för sin del konslalera all förbundets lidigare farhågor har besannats. Frågan om gränsdragningen mellan TF och MBL har enbari tillförts juridiskt sofistikerade analyser som torde sakna praktisk betydelse för de som har att i verkligheten lillämpa lagen. Några cenirala avtal har inle träffats och arbetsdomstolen har berört de akluella frågeställningarna i en dom sedan utredningen till­sattes.

Dessbättre förefaller utredningen själv komma fram lill att gränsdrag­ningsfrågorna mellan TF och MBL bäsl lämpar sig för att lösas genom rättstillämpningen och genom atl branschens parter utvecklar elt gemen­samt synsätt på dessa frågor. Sedan utredningen nu framlagt sitt betänkan­de finns det än slörre skäl för SJF att instämma i dessa synpunkler.

Mot bakgrund av utredningens ställningstagande är det därför anmärk­ningsvärt att utredningen lägger fram ett förslag till alternativ utformning av MBL §2 som kan antas innebära sakliga förändringar. SJF vill därför beröra nägra av ulredningens tankegångar.

Enligt Ulredningens förslag skulle det finnas ell förbud för arbetsmark­nadens parter alt i vissa frågor teckna medbestämmandeavtal pä MBLs grund. Sådana avtal om medbestämmande fanns inom SJFs område före

Skr. 1984/85:155

98

MBLs tillkomst. Dessa avtal hade då karaktär av kollektivavtal. Genom MBLs tillkomst skulle avtalen förlora sin status av kollekfivavtal. Delta kan knappasl ha varil lagstiftarnas mening. Det är inte heller iroligl all lagsliftarna avsåg att med opinionsbildning i lagens mening skydda alla meddelanden som faller under TF, Viss publicistisk verksamhel under TFs skydd har lill enda och uteslutande uppgift alt ge ägarna maximal vinst. Något opinionsbildande syfte finns då knappast atl särskilt slå vakt om när det gäller arbetslagarinflytande.

Alla dessa frågor bör, som inledningsvis sagts, överlämnas till bran­schens parter atl gemensamt lösa genom avtal eller ADs praxis. Först om denna väg inte skulle visa sig fungera finns det anledning för statsmakterna att överväga en ny lagreglering.

SJF föreslår därför att utredningens betänkande inte föranleder någon åtgärd. SJF hemställer samtidigt att regeringen tillkännager della beslut snarasl för alt därigenom möjliggöra för branschens parter atl fortsätta sina gemensamma överläggningar i dessa frågor.

Skr. 1984/85:155

99

Innehåll

Regeringens skrivelse .......................................... 

1

Skrivelsens huvudsakliga innehåll   ......................... 

I

Utdrag ur prolokoll vid regeringssammanträde 1985-03-21          

2

1

Bakgrund   ...................................................... 

2

2

Föredraganden ................................................ 

7

3

Hemställan   .................................................... 

8

4

Beslut   .......................................................... 

8

Bilagor

1

Departementspromemorian Ds A 1984:4 ............... 

9

2

Sammanställning av remissyttrandena   ................ 

86

Norstedts Tryckeri, Stockholm 1985