Observera att dokumentet är inskannat och fel kan förekomma.

Kungl. Maj:ts proposition nr 20 år 1974

Prop. 1974:20

Nr 20

Kungl. Maj:ts proposition med förslag till ny lagstiftning om kriminalvård i anstalt m. m.; given den 14 december 1973.

Kungl. Maj:t viU härmed, under åberopande av bUagda utdrag av stats­rådsprotokollet över justitieärenden och lagrådets protokoll, föreslå riks­dagen att bifalla de förslag om vars avlåtande tUl riksdagen föredragande departementschefen hemstäUt.

CARL GUSTAF

LENNART[REDACTED_EFTERNAMN]

Propositionens huvudsakliga innehåll

1 propositionen föreslås att lagen (1964:541) om behandling i fångvårdsanstalt ersätts med två särskilda lagar, nämligen lag om beräkning av strafftid m. m. och lag om kriminalvård i anstalt. Vidare föreslås i anslutning därtill vissa ändringar i brottsbalken.

Beträffande kriminalvården i anstalt bygger förslaget i väsentliga delar på kriminalvårdsberedningens betänkande (SOU 1972:64) Kriminalvård och på de riktlinjer för anstaltsvårdens fortsatta utformning som lagts fram i 1973 års statsverksproposition (prop. 1973:1 bil. 4 s. 76164) och som i allt väsentligt godkänts av riksdagen (JuU 1973:15, rskr 1973:152).

Enligt förslaget skall anstaltsvården redan från början inriktas på konkreta åtgärder som förbereder den intagne för tillvaron utanför anstalten, allt i den utsträckning det kan ske utan att kravet pä samhällsskydd blir eftersatt. Lagförslaget syftar också till en ökad integrering mellan anstaltsvård och frivård. Vidare betonas vikten av samverkan mellan kriminalvården och andra samhälleliga organ.

Det nya anstaltssystemet skall enligt förslaget bestå av riksanstalter och lokalanstalter av sluten eller öppen typ. Meningen är att anstaltsvår­dens s. k. normalklientel företrädesvis skall placeras i lokalanstalter som skall erbjuda vidgade möjligheter till frigång utanför anstalten och ökad kontakt med samhällets stöd- och hjälporgan. Även intagna med långa strafftider som från början placerats i slutna riksanstalter skall emellertid kunna föras över tUl lokalanstalter när så behövs för en ändamålsenlig förberedelse av frigivning eUer övergång till vård utom anstalt. Det förutsätts slutligen att det i praktiken kommer att bli möjligt att även placera ett förhållandevis stort antal av de till kortvariga frihetsstraff dömda i lokalanstalter.

/ Riksdagen 1974. 1 saml Nr 20

Prop. 1974:20

2

Vidare innebär förslaget ökade möjligheter till permissioner av olika slag. Samtidigt föreslås att den strängare praxis som numera iakttas när det gäller att bevilja korttidspermissioner för vissa begränsade kategorier samhällsfarliga brottsUngar med långa strafftider kommer till uttryck ge­nom särskilda bestämmelser därom.

Enligt förslaget inskränks möjligheterna att hålla en intagen isolerad från andra intagna. De föreslagna bestämmelserna om brevgranskning innebär att sådan skall få ske endast om det är påkallat av säkerhetsskäl. Bestiimmelserna om besök har i förslaget getts en mindre restriktiv utformning än i nuvarande lagregler. Vidare föresläs en bestämmelse som ger de intagna rätt att i lämplig ordning överlägga med anstaltsledningen i frågor som är av gemensamt intresse för de intagna. Detta får dock ske endast med de begränsningar som följer av gällande bestämmelser och avtal för verksamheten inom kriminalvården.

Forslaget innebär också att reglerna för disciplinär bestraffning ändras avsevärt i förhållande till nuvarande ordning.

Den nya lagstiftningen föreslås triida i kraft den I juli 1974.

Prop. 1974:20

1  Förslag till

Lag om beräkning av strafftid m. m.

Härigenom förordnas som följer.

Inledande bestämmelser

1 § Dom på fängelse, ungdomsfängelse eller internering eller förordnan­de enligt 28 kap. 3 § brottsbalken om behandling i anstalt skall befordras till verkställighet enligt denna lag. Lagen gäller även i fråga om hur tid för sådan verkställighet skall beräknas.

Vad i denna lag är föreskrivet om fängelse gäller även fängelse vilket ålagts som förvandlingsstraff för böter.

Befordran av dom till verkställighet m. m.

2 § Har den som dömts till fängelse, ungdomsfängelse eller internering

icke inom föreskriven tid fullföljt talan i målet såvitt angår den ådömda

påföljden, får domen verkställas i denna del utan hinder av att åklagare

eller målsägande fullföljt talan mot domen.

Dom som avses i första stycket får även i andra fall än som sägs där verkställas utan hinder av att domen ej vunnit laga kraft. Härom är särskilt stadgat.

3

§ Dom på fängelse, ungdomsfängelse eller internering får även verk­ställas, om den dömde före fullföljdstidens utgång i den ordning som anges i denna lag avger förklaring att han avstår från talan mot domen såvitt angår den ådömda påföljden och medger att den får verkställas (nöjdförklaring).

4

§ Den som är häktad får avge nöjdförklaring inför styresmannen vid den kriminalvårdsanstalt där han är intagen eller föreståndaren för det häkte eller chefen för den rättspsykiatriska klinik där han förvaras eller, om han hålles i militärhäkte, inför den befattningshavare som har uppsikt över häktet. Är den som sålunda äger mottaga nöjdförklaring ej tillstädes, får förklaringen avges inför den som är i hans ställe. I fråga om häktad som förvaras på rättspsykiatrisk klinik kan Kungl. Maj:t förordna att nöjdförklaring i vissa fall skall avges inför närmaste polismyndighet.

Nöjdförklaring som avses i första stycket gäller endast om den som mottager förklaringen har tillgång till domen eller rättens bevis om målets utgång, såvitt rör den dömde (domsbevis), samt den dömde haft betänke­tid till andra dagen efter den då domen avkunnades för honom vid rätten

Prop. 1974:20

4

eller på annat sätt delgavs honom. Den dömde skall om möjligt beredas tillfälle att under betänketiden samråda med sin försvarare.

Den som får taga emot nöjdförklaring enligt första stycket skall så snart det kan ske erinra den dömde om hans rätt att avge nöjdförklaring samt upplysa den dömde om när och hur det kan ske. Det åligger honom vidare att den dag, då nöjdförklaring först kan avges, efterhöra om den dömde vill avge sådan förklaring.

5

§ Bestämmelserna i 4 § äger motsvarande tillämpning i fråga om den som undergår fängelse eller pä annan grund är intagen i kriminalvårds­anstalt.

6

§ Den som icke är häktad eller intagen i kriminalvårdsanstalt får avge nöjdförklaring inför styresman vid kriminalvårdsanstalt eller föreståndare för allmänt häkte eller den som är i sådan befattningshavares ställe eller inför polismyndighet. Den som fullgör militärtjänstgöring får avge nöjd­förklaring även inför befattningshavare vid krigsmakten, som har bestraff­ningsrätt över honom i disciplinmål.

Nöjdförklaring enligt första stycket får avges endast om den som vill avge förklaringen överlämnar dom eller domsbevis till den som skall taga emot förklaringen.

7

§ När nöjdförklaring avges, skall vittne närvara. Den som mottagit nöjdförklaring skall göra anteckning därom på den handling på grund varav förklaringen avgivits. Anteckningen skall underskrivas även av den dömde och vittnet.

8

§ Nöjdförklaring som avgivits enligt denna lag får icke återtagas. Har den dömde fullföljt talan mot domen i vad han därigenom dömts till fängelse, ungdomsfängelse eller internering, skall denna talan anses återkallad genom nöjdförklaringen.

9

§ Är den som skall undergå fängelse, ungdomsfängelse eller interne­ring häktad eller är han intagen i kriminalvårdsanstalt för undergående av påföljd i annat mål när domen får verkställas, skall styresmannen vid den kriminalvårdsanstalt där han är intagen eller föreståndaren för det häkte eller chefen för den rättspsykiatriska klinik där han förvaras eller, om han hålles i militärhäkte, den befattningshavare som har uppsikt över häktet omedelbart befordra domen till verkställighet.

Förvaras den som är häktad i målet ej i kriminalvårdsanstalt, skall han för verkställighet förpassas till sådan anstalt.

Är den dömde häktad i annat mål när domen får verkställas och förvaras han ej i kriminalvårdsanstalt, fär verkställigheten påbörjas där han förvaras.

10       § Är den som skall undergå fängelse, ungdomsfängelse eller interne­

ring icke häktad eller intagen i kriminalvårdsanstalt när domen enligt 2 §

Prop. 1974:20

5

första stycket fär verkställas, skall kriminalvårdsstyrelsen förelägga ho­nom att senast viss dag inställa sig vid den kriminalvårdsanstalt, där domen skall verkställas.

Kan det befaras att den dömde avviker eller efterkommer han icke föreläggande enligt första stycket, skall polismyndigheten i den ort där han vistas på begäran av kriminalvårdsstyrelsen låta förpassa honom tUl anstalten.

Avger den dömde nöjdförklaring inför styresman vid kriminalvårds­anstalt eller föreståndare för allmänt häkte, skall den som tager emot förklaringen omedelbart befordra domen till verkställighet. Avger den dömde nöjdförklaring inför polismyndighet eller befattningshavare vid krigsmakten, skall den som tager emot förklaringen låta förpassa den dömde till kriminalvårdsanstalt enligt bestämmelser som kriminalvårds­styrelsen meddelar. Befattningshavare vid krigsmakten skall begära biträ­de av polismyndigheten i orten för att verkställa förpassningen.

Om det bedöms kunna ske utan fara för att den dömde avviker, fär polismyndigheten förelägga honom att inställa sig vid kriminalvårds­anstalten i stället för att förpassa honom dit.

11

§ Den som skall förpassas till kriminalvårdsanstalt för att undergå påföljd får i anslutning härtill tillfälligt förvaras i allmänt häkte eller polisarrest, om det behövs med hänsyn till transportförhållandena.

12

§ Om särskilda skäl föreligger med hänsyn till den dömdes hälsotill­stånd, arbets- eller utbildningsförhällanden eller andra omständigheter, får kriminalvårdsstyrelsen på ansökan av den som dömts till fängelse och icke är häktad bevilja uppskov med verkställigheten under viss tid, högst sex månader från den dag då domen enhgt vad ovan är föreskrivet i denna lag får verkställas. Föreligger synnerliga skäl får uppskov beviljas under ytterligare högst sex månader. Kvinna som är havande eller ammar barn får beviljas uppskov under tid som prövas skälig.

Uppskov får ej beviljas, om det finns skälig anledning antaga att den dömde avviker. Uppkommer anledning till sådant antagande sedan uppskov beviljats, skall beslutet återkallas.

Visar den dömde innan verkställigheten börjat att han givit in ansökan om uppskov och har ej uppskov tidigare sökts i målet, skall verkställig­heten anstå i avvaktan på kriminalvårdsstyrelsens beslut.

13 § Har någon dömts till fängelse och visar han innan verkställigheten

böriat att till Kungl. Maj:t ingivits ansökan att han av nåd skall befrias

från straffet eller få detta utbytt mot böter eller disciplinstraff, villkoriig

dom, skyddstillsyn eUer överiämnande tUl särskild vård, skall, om han ej

är häktad eller intagen i kriminalvårdsanstalt samt nåd ej tidigare sökts i

målet, verkställigheten anstå i avvaktan på Kungl. Maj:ts beslut med

anledning av ansökningen. Detta gäller dock ej, om det finns skälig

anledning antaga att den dömde avviker.

Prop. 1974:20

6

14

§ Kungl. Maj:t äger för annat fall än som avses i 12 eller 13 § meddela bestämmelser angående anstånd under högst sex månader med verkstälhgheten av dom beträffande den som dömts till fängelse och icke är häktad eller på annan grund intagen i kriminalvårdsanstalt.

15

§ Om fängelse, ungdomsfängelse eller internering börjat verkställas och högre rätt i stället dömer till annan av dessa påföljder eller förlänger tiden för fängelse, skall verkställigheten fortsätta enligt den tidigare domen till dess den dömde avger nöjdförklaring i fråga om den nya domen eller denna på annan grund får verkställas.

16

§ Bestämmelserna i 211 och 15 §§ äger motsvarande tillämpning när domstol förordnar om återintagning i anstalt av den som dömts till ungdomsfängelse eller internering.

17

§ Förordnas i dom på skyddstillsyn om behandling i anstalt enligt 28 kap. 3 § brottsbalken, äger 2, 9-11 och 15 §§ motsvarande tUlämpning. 1 sådant fall skall även 3 § äga motsvarande tillämpning, om den dömde har avgivit nöjdförklaring enligt 38 kap. 1 § brottsbalken. Meddelas under prövotiden förordnande om sådan behandling, äger bestämmel­serna i 211 och 15 §§ motsvarande tillämpning.

18

§ Häktas den som undergår fängelse, ungdomsfängelse, internering eller behandling i anstalt enligt 28 kap. 3 § brottsbalken av annan anledning än misstanke om brott, skall verkställigheten avbrytas.

Beräkning av strafftid m. m.

19 § Vid verkställighet av fängelse räknas strafftiden, när den dömde är

häktad eller på annan grund intagen i kriminalvårdsanstalt, från den dag

då domen fär verkställas och i annat fall frän den dag då den dömde

enligt 10 § intages i allmänt häkte eller kriminalvårdsanstalt eller omhän­

dertages av polismyndighet för förpassning.

Tid, under vilken den dömde hållits i häkte i målet efter det att slutlig dom däri meddelades, skall räknas som tid varunder straffet verkställts.

20 § För den som börjat undergå fängelse på viss tid skall kriminalvårds­styrelsen så snart det kan ske fastställa dagen för strafftidens slut. Överstiger strafftiden fyra månader, skall styrelsen även ange den eller de dagar, som är av betydelse för tillämpning av bestämmelserna i brottsbalken om villkorlig frigivning, samt den strafftid som då återstår. När ändring i beslutet påkallas av omständigheterna, skall anmälan därom göras till kriminalvårdsstyrelsen som har att förordna i ärendet.

Prop. 1974:20

7

21 § Förekommer till verkställighet fängelse i högst fyra månader, skall

vid beräkning av strafftiden omräkning ske tiU dagar, därvid månad skall

anses utgöra trettio dagar. Antalet dagar skall läggas till den dag från

vilken tiden räknas.

Skall tid för fängelse räknas efter månad eller år, skall den dag som genom sitt tal i månaden motsvarar den från vilken strafftiden räknas anses som slutdag. Finns ej motsvarande dag i slutmånaden, skall den månadens sista dag anses som slutdag. Ingår även dagar i tiden, skall antalet dagar läggas till slutdagen för den övriga tiden.

Är tiden för fängelse bestämd endast i dagar, skall antalet dagar läggas tUl den dag från vilken tiden räknas.

Uppkommer vid beräkning av tid för fängelse del av månad, anses månaden utgöra trettio dagar. Del av dag bortfaller.

22

§ Har domstol enligt 33 kap. 5-7 §§ brottsbalken förordnat att fängelse skall anses verkställt till visst antal dagar, skall först beräknas slutdag utan avseende därpå och avdraget beräknas från den dagen. Detsamma gäller i fråga om tid som enligt 19 § andra stycket skall räknas som tid varunder straffet verkställts.

23

§ Har avbrott ägt rum i verkställigheten av fängelse, skall det antal dagar avbrottet varat läggas tUl slutdagen.

Som avbrott anses icke att den som undergår fängelse häktas med anledning av misstanke om brott.

Genom beslut enligt lagen (1974:000) om kriminalvård i anstalt kan bestämmas att viss tid icke skall inräknas i verkställighetstiden. Därvid äger första stycket motsvarande tillämpning.

24

§ Har villkorligt medgiven frihet förklarats förverkad, skall återsto­den av straffet anses sorri nytt straff vid beräkning av tiden.

25

§ Skall dom på fängelse verkställas sedan den dömde börjat undergå annat sådant straff men innan han frigivits, skall strafftiderna samman­läggas för bestämmande av slutdagen.

26

§ Skall dom på fängelse och beslut om behandling i anstalt enligt 28 kap. 3 § brottsbalken verkställas samtidigt, skall behandlingen övergå till fängelse i två månader. Har behandlingen påbörjats, när domen på fängelse skall verkställas, avräknas tid motsvarande den under vilken behandlingen pågått. Den tid av behandlingen, som skall avräknas, anses vid beräkning av tid för villkorlig frigivning utgöra fängelse.

Skall flera förordnanden om behandling i anstalt enligt 28 kap. 3 § brottsbalken verkställas samtidigt, skall tiden för behandlingen beräknas efter det förordnande som först börjat verkställas.

Prop. 1974:20

8

27 § Bestämmelserna i denna lag om beräkning av tid för fängelse gäller i tillämpliga delar i fråga om tid för behandling i anstalt enligt 28 kap. 3 § brottsbalken och för ungdomsfängelse eller internering.

Övriga bestämmelser

28    §   Beslut enligt denna lag meddelas av kriminalvårdsstyrelsen.

Styrelsens  beslut  länder omedelbart   till  efterrättelse, om ej annat

förordnas.

29 §   Talan mot kriminalvårdsstyrelsens beslut enligt denna lag föres hos

kammarrätten genom besvär.

Mot kammarrättens beslut i fråga som avses i 12 § fär talan ej föras.

Om ikraftträdande av denna lag förordnar Kungl. Maj:t med riksdagen.

Prop. 1974:20

9

2 Förslag tUl

Lag om kriminalvård i anstalt

Härigenom förordnas som följer. 1 kap. AUmänna bestämmelser

1 § Denna lag avser kriminalvård i anstalt efter dom pä fängelse,

ungdomsfängelse eller internering eller förordnande enligt 28 kap. 3 §

brottsbalken om behandling i anstalt.

Vad som föreskrives i lagen om den som dömts till fängelse gäller även den som ålagts fängelse som förvandlingsstraff för böter.

2

§ Kriminalvårdsstyrelsen leder och har inseende över kriminalvården i anstalt.

3

§  Kriminalvårdsanstalt är riksanstalt eller lokalanstalt.

Riksanstalt, lokalanstalt eller avdelning av anstalt är öppen eller sluten.

Kungl. Maj:t eller myndighet, som Kungl. Maj:t bestämmer, förordnar vilka anstalter som är riksanstalter eller lokalanstalter och vilka anstalter eller anstaltsavdelningar som är öppna eller slutna.

Vad nedan i denna lag sägs om öppen eller sluten anstalt gäller även öppen eller sluten avdelning av anstalt.

4

§ Kriminalvården i anstalt skall utformas så att den intagnes anpass­ning i samhället främjas och skadliga följder av frihetsberövandet mot­verkas. 1 den utsträckning det kan ske utan att kravet på samhällsskydd eftersattes bör verksamheten från början inriktas på åtgärder som förbereder den intagne för tillvaron utanför anstalten. Frigivning och överförande till vård utom anstalt skall förberedas i god tid.

5

§ Kriminalvården i anstalt skall planläggas och genomföras i nära samverkan mellan kriminalvårdens olika organ. 1 den män ett förverkli­gande av värdens syfte kräver insatser av andra samhälleliga organ, skall erforderlig samverkan ske med företrädare för sådant organ.

Vid planläggningen av den intagnes behandling skall samråd äga rum med denne. 1 den utsträckning det lämpligen kan ske bör samråd ske även med hans närstående. Den intagne skall beredas tillfälle yttra sig om tillämnade åtgärder som rör honom särskilt, om ej synnerliga skäl talar däremot.

6 § Vid fördelning av de intagna mellan lokalanstalter och riksanstalter

skall följande allmänna riktlinjer vara vägledande.

Den som undergår fängelse i mer än fyra månader men högst ett är eller behandling enligt 28 kap. 3 § brottsbalken skall företrädesvis vara placerad i lokalanstalt.

Den som undergår fängelse i mer än ett år, ungdomsfängelse eller internering  placeras  företrädesvis  i   riksanstalt.   När så  behövs för en

Prop. 1974:20

10

ändamålsenlig förberedelse av frigivning eller övergång till vård utom anstalt, får den intagne överföras till lokalanstalt.

Den som undergår fängelse i högst fyra månader bör företrädesvis vara placerad i riksanstalt.

7 § Vid fördelning av de intagna mellan öppna och slutna anstalter iakttages följande.

Intagen bör placeras i öppen anstalt, om icke annan placering är påkallad med hänsyn till föreliggande fara för att han avviker eller eljest av säkerhetsskäl eller med hänsyn tUl att möjlighet bör beredas honom till sådant arbete eller sädan undervisning, utbUdning eller särskild behandhng som icke lämpligen kan anordnas i öppen anstalt.

Den som dömts till fängelse i lägst två år eller till internering med en minsta tid av två år eller mer skall placeras i sluten anstalt, om det med hänsyn till att han saknar fast anknytning till riket eller eljest kan befaras att han är särskilt benägen att avvika och fortsätta en brottslig verksam­het, vilken på grund av omfattning och inriktning är av särskilt allvarlig karaktär. Vad som sagts nu gäller dock ej om annan placering kräves för en ändamålsenlig förberedelse av förestående frigivning eller överföring till vård utom anstalt eller eljest synnerliga skäl föreligger för placering i öppen anstalt.

8§ Vid placering av intagen som ej fyllt 21 är skall särskiU beaktas att han såvitt möjligt hålles åtskild från sädana intagna som kan inverka menligt på hans anpassning i samhället.

2 kap. Närmare bestämmelser om kriminalvården i anstalt

9 § Intagen skall behandlas med aktning för hans människovärde. Han

skall bemötas med förståelse för de särskilda svårigheter som är förenade

med vistelse i anstalt.

Intagen skall visa hänsyn mot anstaltspersonal och medintagna. Han skall rätta sig efter de ordningsregler som gäller för anstalten och de anvisningar som anstaltspersonalen lämnar honom.

10 § Intagen skall beredas lämpligt arbete som såvitt möjligt främjar

utsikterna för honom att efter frigivningen inordna sig i arbetslivet.

Har intagen behov av undervisning eller utbildning eller av medicinsk-psykologisk eller annan särskild behandling, skall sådan beredas honom under arbetstiden, om det kan ske med hänsyn till anstaltstidens längd och den intagnes förutsättningar.

11 § För att underlätta anpassningen i samhället kan den som är intagen

i lokalanstalt medges att under arbetstid utföra arbete eller deltaga i

undeivisning, utbildning eller annan särskilt anordnad verksamhet utom

anstalten. Vid anstalt som nu sagts bör särskilda åtgärder vidtagas för att

främja verksamhet av detta slag.

Prop. 1974:20

11

Medgivande som avses i första stycket kan lämnas även den som är intagen i riksanstalt, om särskilda skäl föreligger.

12

§ Intagen är skyldig att utföra det arbete eller deltaga i den undervis­ning eller utbildning som ålägges honom.

13

§ Intagen skaU såvitt det är möjligt beredas tillfälle till fysisk träning som är lämplig med hänsyn till hans ålder och hälsotillstånd.

Om ej hinder möter, skall intagen ha möjlighet att dagligen vistas utomhus minst en timme.

14 § Intagen skall beredas tillfälle tUl lämplig fritidssysselsättning. Han

bör uppmuntras att ägna sig åt egna intressen som kan bidra till hans

utveckling. 1 den utsträckning det lämpligen kan ske bör han få

möjligheter att genom tidningar, radio och television följa vad som

händer i omvärlden. Hans behov av förströelse bör tillgodoses i skälig

omfattning.

Om det lämpligen kan ske, bör intagen beredas tillfälle att utom anstalten pä fritid deltaga i sådan föreningsverksamhet eller annan liknande verksamhet som är ägnad att underlätta anpassningen i samhäl­let. Därvid kan föreskrivas att den intagne skall stå under tillsyn.

15

§ Intagen som inom anstalten vill utöva sin religion skall beredas tillfälle härtill i den utsträckning det kan ske.

16

§ Vid förberedande av intagens frigivning eller överförande till vård utom anstalt skaU särskilt eftersträvas att bereda honom lämplig arbetsan­ställning eller annan försörjningsmöjlighet samt lämplig bostad. Kommer han att behöva undervisning, utbildning eller ekonomiskt, socialt eller medicinskt stöd, skall så längt möjligt åtgärder vidtagas för att tillgodose sådant behov.

17

§ Intagen skall arbeta tUlsammans med andra intagna, om ej annat följer av bestämmelserna i denna lag eller av arbetets särskilda beskaffen­het.

Pä fritiden får intagen i den utsträckning han önskar det vistas tillsammans med andra intagna, om ej annat följer av bestämmelserna i denna lag. 1 sluten anstalt får dock gemenskapen mellan intagna på fritid inskränkas, om det är oundgängligen påkallat med hänsyn till förhållan­dena pä anstalten.

18 § Intagen får på egen begäran arbeta i enrum, om beaktansvärda skäl

talar härför.

Läkare skall yttra sig över begäran som avses i första stycket, om möjligt innan ärendet avgöres och annars inom en vecka därefter. Medgivande skall omprövas så ofta anledning därtill föreligger, dock minst en gäng i månaden.

Prop. 1974:20

12

19

§ 1 samband med utredning för planläggning av intagens vård i anstalt får denne hållas avskild från andra intagna under så lång tid som oundgängligen kräves för att syftet med utredningen ej skall äventyras.

20

§ Om det är nödvändigt med hänsyn till rikets säkerhet, föreliggande fara för annans säkerhet till liv eller hälsa eller för allvarlig skadegörelse på anstaltens egendom eller för att hindra att intagen utövar menligt inflytande pä andra intagna, får intagen hållas avskild från andra intagna.

Intagen som avses i 7 § tredje stycket och på skäl som där anges är placerad i sluten anstalt får hållas avskild från andra intagna, om det kan befaras att han planlägger rymning eller att annan planlägger fritagnings­försök och avskildheten är nödvändig för att hindra att sådan plan sättes i verket.

Beslut enligt första eller andra stycket skall omprövas så ofta anledning därtill föreligger, dock minst en gång i månaden.

21

§ Intagen som hålles avskild från andra intagna enligt 19 eller 20 § skall erhålla sädan lättnad i avskildheten som kan ske utan olägenhet.

22

§ Innan beslut meddelas om åtgärd enligt 20 § eller vid omprövning av sådant beslut skall utredning ske rörande de omständigheter som inverkar pä frågans avgörande. Läkare skall yttra sig i frågan, om möjligt innan åtgärden vidtages och annars inom en vecka därefter.

Över vad som förekommit vid utredning enUgt första stycket skall protokoll föras.

23 § Intagen fär hällas avskild frän andra intagna, om det är nödvändigt

för att betvinga våldsamt uppträdande av honom. Åtgärden fär ej bestå

under längre tid än säkerheten kräver.

Visar sig andra medel otillräckliga för att betvinga våldsamt uppträdan­de av intagen, får denne beläggas med fängsel, om säkerheten oundgäng­ligen kräver det.

Läkare skall sä snart det kan ske yttra sig över åtgärd enligt första eller andra stycket. Över vad som förekommit skall protokoll föras.

24 § 1 den utsträckning det kan ske utan olägenhet får intagen inneha

personliga tillhörigheter samt skaffa sig eller mottaga böcker, tidskrifter,

tidningar och annat som kan bereda honom sysselsättning under fritid.

1 övrigt fär intagen inneha pengar och skaffa sig eller mottaga varor eller annat enligt särskilda bestämmelser. Om det är påkallat för att hindra att otillåtna varor införes i anstalt, får föreskrivas att de intagna ej utan särskilt medgivande får mottaga försändelser av annat slag än brev eller annan skriftlig handling.

Prop. 1974:20

13

25

§ Brev mellan intagen och svensk myndighet eller advokat skall vidarebefordras utan granskning. Anges brev vara avsänt från svensk myndighet eUer advokat och kan skäligen misstänkas att uppgiften är oriktig, får dock brevet granskas, om förhållandet icke kan klarläggas på annat sätt.

26

§ Annat brev till eller från intagen än sådant som avses i 25 § får med iakttagande av vad i andra stycket föreskrives granskas, om det är påkaUat av säkerhetsskäl.

Brev fär granskas, om det finns anledning antaga att det innehåller otillätet föremål. Vidare får brev granskas stickprovsvis. I sluten anstalt får brev dessutom granskas, om det är nödvändigt med hänsyn till den intagnes särskilda förhållanden.

27 § Granskning av brev får ej vara mer ingående än som är nödvändigt

med hänsyn till granskningens syfte.

Vid öppning av brev bör den intagne vara närvarande, om det lämpligen kan ske.

Brev som granskats får kvarhållas, om det är påkallat av säkerhetsskäl. Den intagne skall i sä fall genast underrättas därom. Är det fråga om ett ankommande brev skall den intagne i den utsträckning det lämpligen kan ske fä del av innehållet. Kvarhållet brev skall utlämnas till den intagne sä snart ske kan och senast när anstaltsvärden upphör, om ej särskilda skäl talar däremot.

28 § Vad i 25 27 §§ är föreskrivet om brev gäller även annat skriftligt

meddelande. Bestämmelserna i dessa paragrafer rörande intagen gäller

även sammanslutning av intagna.

För psykiatrisk avdelning gäller i stället för 25-27 §§ i tillämpliga delar bestämmelserna i 15 § lagen (1966:293) om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall. Brev från intagen till svensk myndighet eller advokat skall dock alltid vidarebefordras utan granskning.

29 § Intagen får mottaga besök i den utsträckning det lämpligen kan ske.

Han får ej mottaga besök som är ägnat att äventyra säkerheten i anstalten

eller som kan motverka hans anpassning i samhället eller eljest vara till

skada för honom eller annan.

Tjänsteman vid anstalten skall vara närvarande vid besök, om det är påkallat med hänsyn till säkerheten. Vid besök av advokat som biträder den intagne i rättslig angelägenhet får tjänsteman närvara endast om advokaten eller den intagne begär det.

Som villkor för besök kan av säkerhetsskäl föreskrivas att den besökande underkastar sig kroppsvisitation eller medger undersökning av väska, kasse eller annat dylikt som han vill medföra vid besöket.

30 § Telefonsamtal mellan intagen och person utom anstalten får äga

rum i den utsträckning det lämpligen kan ske. Den intagne kan förvägras

telefonsamtal som är ägnat att äventyra säkerheten i anstalten eller som

Prop. 1974:20

14

kan motverka hans anpassning i samhället eller eljest vara till skada för honom eller annan.

Om det är påkallat med hänsyn till säkerheten, skaU tjänsteman på lämpligt sätt avlyssna telefonsamtal. Avlyssning får äga rum endast med den intagnes vetskap. Telefonsamtal med advokat som biträder den intagne i rättslig angelägenhet får icke avlyssnas utan den intagnes medgivande.

31

§ Kungl. Maj;t kan för visst faU förordna om avvikelse frän bestäm­melserna i 25-30 §§, om det är påkallat med hänsyn till rikets säkerhet.

32

§ För att underlätta anpassningen i samhället kan intagen beviljas tillstånd att lämna anstalten för viss kort tid (korttidspermission), om ej avsevärd fara för missbruk föreligger. Korttidspermission får också ges, om annan särskild anledning föreligger därtill.

Intagen som avses i 7 § tredje stycket oeh på skäl som där anges är placerad i sluten anstalt får beviljas korttidspermission endast om synnerliga skäl föreligger därtill.

För korttidspermission får ställas de vUlkor som kan anses erforderliga beträffande vistelseort, anmälningsskyldighet eller annat. Är noggrann tillsyn behövlig, kan föreskrivas att den intagne under permissionen skall vara stäUd under bevakning.

33 § Till förberedande av frigivning eller överförande till vård utom

anstalt kan intagen som undergår fängelse eller dömts till ungdomsfängel­

se eller internering beviljas permission under viss längre tid (frigivnings­

permission).

Den som undergår fängelse pä sådan tid att villkorlig frigivning icke kan komma i fråga fär beviljas frigivningspermission endast om synnerliga skäl föreligger. Annan som undergår fängelse och den som dömts till internering får ej beviljas frigivningspermission före den dag dä villkorlig frigivning eller överförande tUl värd utom anstalt tidigast kan ske.

För frigivningspermission får ställas de villkor som kan anses erforder­liga beträffande vistelseort, anmälningsskyldighet eller arinat.

34

§ Kan intagen genom vistelse utanför anstalt bli föremål för särskilda åtgärder som kan antagas underlätta hans anpassning i samhället, kan medgivande att för sådant ändamål vistas utanför anstalten lämnas honom under lämplig tid, om särskilda skäl föreligger. För vistelsen skall ställas de villkor som kan anses erforderliga.

35

§ Tid för vistelse utanför anstalt enligt 32, 33 eller 34 § inräknas i verkstäUighetstiden, om ej särskilda skäl talar däremot.

36

§ Med de begränsningar som följer av gällande bestämmelser och avtal för verksamheten inom kriminalvärden har de intagna rätt att i lämplig ordning överlägga med anstaltsledningen i frågor som är av gemensamt

Prop. 1974:20

15

intresse för de intagna. De har också rätt att i lämplig ordning samman­träda med varandra för överläggning i sådana frågor. Intagen som hålles avskUd från andra intagna får dock deltaga i överläggning eller samman­träde endast om det kan ske utan olägenhet.

37 § Vid sjukdom skall intagen vårdas enligt de anvisningar som ges av

läkare. Kan erforderlig undersökning och behandling ej lämpligen ske

inom anstalten bör den allmänna sjukvärden anlitas. Om det behövs, får

intagen föras över till allmänt sjukhus.

Förlossning av intagen kvinna skall såvitt möjligt ske pä sjukhus eller föriossningshem. Om det behövs, skall kvinnan i god tid före förlossning­en överföras dit eller till annat hem där hon kan erhålla lämplig värd.

Om anledning föreligger därtill, skaU den som enligt första eiler andra stycket vistas utom anstalt stå under bevakning eller vara underkastad särskilda föreskrifter.

38

§ Om beredande av sluten psykiatrisk värd i vissa fall och vård i specialsjukhus för psykiskt utvecklingsstörda finns särskilda bestämmel­ser.

39

§ Tid varunder intagen enligt 37 § eller enhgt bestämmelse som avses i 38 § vistas utom anstalten inräknas i verkställighetstiden, om ej särskilda skäl talar däremot.

40

§ Är intagen sjuk när han skall lämna anstalten, får pä hans begäran fortsatt sjukvård i anstalten beredas honom, om det kan anses skäligt.

41

§ Medför kvinna spädbarn vid intagningen eller föder hon därefter barn, kan tillstånd ges henne att ha barnet hos sig.

42

§ Vid transport av intagen skall såvitt möjligt tillses att han ej utsattes för obehörigas uppmärksamhet.

Om det är nödvändigt av säkerhetsskäl, fär den intagne vid transport beläggas med fängsel.

Kan befaras att transport medför skada för den intagnes hälsa, skall läkares medgivande till transporten inhämtas.

43 § Intagen skall inställas vid domstol eller vid nämnd som avses i

37 kap. brottsbalken, om domstolen eller nämnden begär det. Begär

annan myndighet att intagen skall inställas inför denna, prövar kriminal­

vårdsstyrelsen om det skall ske. 1 anslutning till inställelse varom nu är

fråga fär intagen tillfälligt placeras i allmänt häkte, om det behövs av

säkerhetsskäl.

Tiden för inställelse som avses i första stycket inräknas i verkställig­hetstiden.

Åtalas intagen, skall han på begäran erhålla den lättnad i verkställig­heten som erfordras för utförande av hans talan i målet.

Prop. 1974:20

16

44 § Intagen skaU erhålla ersättning, enligt normer som meddelas av

Kungl. Maj:t eller myndighet som Kungl. Maj:t bestämmer, för arbete

som han utfört, om detta ej skett för egen räkning eller åt arbetsgivare

utom anstalten. Ersättning skall utgå även när intagen, enligt vad som

bestämts rörande honom, under arbetstid deltager i undervisning, utbild­

ning eller annan särskilt anordnad verksamhet eller behandling eller

bedriver enskilda studier. Kan arbete eller annan verksamhet som be­

rättigar till ersättning ej beredas intagen eller är denne helt eller delvis

oförmögen till sädan verksamhet, skall ersättning ändå utgå.

Ersättning för arbete skall bestämmas med hänsyn till den intagnes arbetsinsats, om ej särskilda skäl föranleder annat. För annan verksamhet skall ersättning i regel bestämmas enhetligt.

Kungl. Maj:t eller myndighet, som Kungl. Maj:t bestämmer, meddelar föreskrifter beträffande användningen av ersättning enligt första stycket och av annan arbetsinkomst som intagen uppbär.

45 § Har intagen uppsåtligen förstört egendom som tillhör anstalten, får

ersättning härför tagas ut av medel som tillkommer honom enligt 44 §

första stycket.

Arbetsersättning som för intagens räkning innestår hos kriminalvärds-myndighet fär ej utmätas.

46 § Bryter intagen mot anbefalld ordning eller beter han sig eljest

klandervärt, får disciplinär bestraffning åläggas honom enligt vad som

sägs i 47 §, om det ej föreligger anledning att han skall låta sig rätta av

anvisningar eller tillsägelse eller om gärningen är av sådan beskaffenhet

att bestraffning är påkallad av hänsyn till ordningen och säkerheten inom

anstalten.

47       §  Som disciplinär bestraffning kan

1.

den intagne tilldelas varning,

2.

den intagne åläggas att vara innesluten i enrum under högst sju dagar eller,

3.

om det av särskilda skäl är erforderligt med hänsyn till förseelsens beskaffenhet eller på grund av upprepad misskötsamhet, förordnande meddelas att viss bestämd tid, högst tio dagar, icke skall inräknas i verkställighetstiden för den påföljd som den intagne undergår.

Åtgärd enligt första stycket 2 och 3 får vidtagas i förening.

Vid tillämpning av första stycket 2 skall från tid, varunder den intagne ålägges att vara innesluten i enrum, avräknas tid under vilken han enligt 50 § hållits innesluten i enrum i samband med den utredning som föregått beslutet.

48       § Vid prövning av fråga om disciplinär bestraffning bör beaktas om

förseelsen fär eller kan bedömas få andra följder för den intagne, särskilt i

sädana hänseenden som avses i 11,32 eller 33 § denna lag.

Prop. 1974:20

17

49 § Föreligger flera förseelser skall disciplinär bestraffning bestämmas

gemensamt för samtliga förseelser.

Den som varit innesluten i enrum oavbrutet under sju dagar får på grund av beslut i annat disciplinärende ej på nytt inneslutas i enrum förrän efter ett uppehåll av minst sju dagar.

Genom upprepade förordnanden enligt 47 § första stycket 3 får den tid som icke skall inräknas i verkställighetstiden ej överstiga sammanlagt fyrtiofem dagar eller, beträffande den som undergår fängelse I högst fyra månader eUer behandling enligt 28 kap. 3 § brottsbalken, sammanlagt femton dagar.

50

§ För utredning av disciplinärende och i avbidan på beslut i frågan får intagen tillfälligt hållas innesluten i enrum. Sådant omhändertagande får ej pågå under längre tid än som är oundgängligen nödvändigt och i intet fall längre än sju dagar.

51

§ Disciplinärende skall avgöras skyndsamt. Innan beslut meddelas enligt 47 § skall förhör hållas med den intagne. Läkare skall så snart det kan ske yttra sig rörande åtgärd enligt 50 § samt före beslut om inneslutning i enrum enligt 47 §. Över vad som förekommit vid förhör och annan undersökning skall protokoll föras.

52

§ Om det är nödvändigt för att upprätthåUa ordning och säkerhet inom anstalten, kan förmåner som enligt lagen tillkommer intagen tillfälligt inskränkas.

53

§ Om tUlämpning av bestämmelse i denna lag uppenbarligen kan befaras medföra men för intagens kroppsliga eller psykiska hälsa, får den jämkning göras som är påkallad för att förebygga sådant men.

3 kap. Övriga bestämmelser

54 §  1 frågor som avses i 33 och 34 §§ beslutar

1.

den övervakningsnämnd till vars verksamhetsområde anstalten hör beträffande intagen som undergår fängelse, dock med undantag för fall som avses i andra stycket,

2.

ungdomsfängelsenämnden beträffande intagen som undergår ungdoms­fängelse samt

3.

interneringsnämnden beträffande intagen som undergår internering.

Kriminalvårdsnämnden beslutar i frågor som avses i 33 och 34 §§ beträffande intagen som omfattas av förordnande enhgt 16 § lagen (1964:163) om införande av brottsbalken.

55 § Kungl. Maj:t kan förordna att tillämpningen av 33 och 34 §§ får

överflyttas från kriminalvärdsnämnden, ungdomsfängelsenämnden eller

interneringsnämnden till den övervakningsnämnd, till vars verksamhets­

område anstalten hör.

2 Riksdagen 1974. 1 saml. Nr 20

Prop. 1974:20

18

Har i fall som avses i första stycket övervakningsnämnden meddelat beslut, får den intagne påkalla prövning av beslutet hos den centrala nämnd från vilken tillämpningen överflyttats.

1 annat fall än som sägs i andra stycket får intagen hos kriminalvärds­nämnden påkalla prövning av övervakningsnämnds beslut i frågor som avses i 33 och 34 §§.

56

§ 1 frågor som avses i 35 § såvitt gäller tid för vistelse utanför anstalt enligt 33 eller 34 § beslutar ungdomsfängelsenämnden beträffande in­tagen som undergår ungdomsfängelse oeh interneringsnämnden beträffan­de intagen som undergår internering.

57

§ Övervakningsnämnds beslut enligt denna lag länder till efterrättelse omedelbart, om ej annorlunda förordnas.

Mot ungdomsfängelsenämndens, interneringsnämndens och kriminal­vårdsnämndens beslut enligt denna lag får talan ej föras.

58 § Beslut enhgt denna lag i annat fall än som avses i 54-56 §§

meddelas av kriminalvårdsstyrelsen.

Styrelsens beslut länder till efterrättelse omedelbart, om ej annorlunda förordnas.

59

§ Talan mot kriminalvårdsstyrelsens beslut i särskilt faU enligt denna lag föres hos kammarrätt genom besvär. Mot annat styrelsens beslut enligt lagen föres talan hos Kungl. Maj:t genom besvär.

60

§ Kungl. Maj:t kan förordna om överflyttning till tjänsteman inom kriminalvården av övervakningsnämnds befogenhet enligt 54 och 55 §§ samt av kriminalvårdsstyrelsens befogenhet enligt denna lag i annat faU än som avses i 20 § andra stycket samt i 35 och 39 §§.

61

§ Innebär förordnande enligt 60 § att styresman vid anstalt beslutar om disciplinär åtgärd enligt 47 §, skall styresmannens beslut lända till efterrättelse omedelbart, om denne ej annorlunda förordnar. Medde­lar styresmannen förordnande enligt 47 § första stycket 3, skall disciplin­ärendet i dess helhet omedelbart underställas kriminalvårdsstyrelsens prövning.

62

§ Den som olovligen till intagen överlämnar eller försöker överlämna vapen eUer annat som denne kan skada sig själv eller annan med, dömes till böter eller fängelse i högst ett år, om ej gärningen är belagd med strängare straff i brottsbalken.

Lämnar någon åt intagen alkoholhaltiga drycker eller andra berusnings­medel eller sådan injektionsspruta eller kanyl som kan användas för insprutning i människokroppen eller hjälper någon eljest intagen att komma åt sådana berusningsmedel eller föremål, dömes till böter eUer fängelse i högst sex månader, om ej gärningen eljest är i lag belagd med strängare straff.

Prop. 1974:20

19

63 § Alkoholhaltiga drycker eller andra berusningsmedel, som påträffas hos eller ankommer till intagen eller medföres av den som skall intagas i kriminalvårdsanstalt får omhändertagas. Med omhändertagen egendom skall förfaras pä sätt föreskrives i 3 § lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga drycker m. m.

Vad som sägs i första stycket gäller i tillämpliga delar även alkoholhal­tiga drycker eller andra berusningsmedel, som utan att känd ägare finns påträffas inom anstalt.

Bestämmelserna i första och andra styckena fär tillämpas även i fråga om injektion.sspruta eUer kanyl som kan användas för insprutning i människokroppen.

Belopp, som erhållits vid försäljning av omhändertagen egendom, tillfaller kronan.

Om ikraftträdande av denna lag förordnar Kungl. Maj:t med riksdagen.

Prop. 1974:20

20

3 Förslag till

Lag om ändring i brottsbalken

Härigenom förordnas, att 26 kap. 5, 7-9 §§, 28 kap. 3 §, 29 kap. 3 §, 30 kap. 4 § och 38 kap. 9 § brottsbalken skaU ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

26 KAP.

5§

Den som dömts till fängelse skall för verkstäUighet av straffet intagas i fångvårdsanstalt. Härom är särskilt stadgat.

Den som dömts till fängelse skaU för verkställighet av straffet intagas i kriminalvårdsanstalt. Här­om är särskilt stadgat.

7

§

'

Vid prövning av fråga om viU-korllg frigivning skall särskilt be­aktas den dömdes uppförande un­der anstaltstiden och sinnesrikt­ning vid den tid då frigivningen ifrågasattes, hans beredvillighet att ersätta genom brottet uppkom­men skada samt de förhållanden i vilka han skulle komma att försät­tas efter frigivningen.

Vid prövning av fråga om vUl­korlig frigivning skall särskilt be­aktas verkningarna av fortsatt fri­hetsförlust för den dömde och förutsättningarna för hans anpass­ning i samhället med hänsyn till de förhållanden i vilka han skulle komma att försättas efter frigiv­ningen.

8§

Verkställas samtidigt flera fängelsestraff, skall vid tillämpning av 6 § hänsyn tagas till den sammanlagda fängelsetiden. Som fängelse anses här­vid även förvandlingsstraff för böter.

Om verkställighetstiden, enligt vad därom är stadgat, förlängts ge­nom discipUnär bestraffning, skall förlängningen icke medtagas vid beräkning av tid för villkorlig fri­givning, och må frigivning ej ske förrän   bestraffningen   verkställts.

Såsom avtjänad tid räknas även tid varunder straffet skall anses verkställt på grund av domstols förordnande som i 33 kap. 5-7 §§ sägs.

' Senaste lydelse 1965:620 2 Senaste lydelse 1973:43

Prop. 1974:20

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

21

9§-

Fråga om villkorlig frigivning prövas av den övervakningsnämnd till vars verksamhetsområde fång­vårdsanstalten hör.

Fråga   om   villkorlig   frigivning prövas av den övervakningsnämnd till  vars  verksamhetsområde an­stalten hör.

28 KAP. 3§

Har den tilltalade fyllt aderton år, må rätten, såframt det finnes erforderligt för hans tillrättaföran­de eller eljest, i domen förordna att i skyddstillsynen skall ingå be­handling i anstalt. Sådan behand­ling skall, enligt vad därom be­stämmes under behandlingens gång, pågå minst en månad och högst två månader. Om behand­lingen är i övrigt särskilt stadgat.

Har den dömde ej fyllt tjugotre år, äger rätten besluta att förord­nande som i första stycket sägs skall gå i verkställighet utan hin­der av att domen å skyddstillsyn icke vunnit laga kraft.

Har den tilltalade fyllt aderton år, må rätten, såframt det finnes erforderligt för hans tillrättaföran­de eller eljest, i domen förordna att i skyddstillsynen skall ingå be­handhng i anstalt. Sådan behand­ling skaU, enligt vad därom be­stämmes under behandlingens gång, pågå minst en månad och högst två månader. Sedan behand­lingen pågått en månad skall den upphöra så snart fortsatt omhän­dertagande i anstalt ej kan anses erforderligt. Om behandlingen är i övrigt särskilt stadgat.

Om förhållandena påkalla det, äger rätten besluta att förordnan­de som i första stycket sägs skall gä i verkstäUighet utan hinder av att domen å skyddstillsyn icke vunnit laga kraft.

Beslut om upphörande av be­handling enligt första stycket meddelas av den övervaknings­nämnd till vars verksamhetsom­råde anstalten hör.

29 KAP. 3§

Behandlingen skall taga sin början i anstalt.

Anstaltsvärden  skall  försiggå i ungdomsanstalt eller, om särskilda

3 Senaste lydelse 1965:620

Anstaitsvården  skall   försiggå i kriminalvårdsanstalt.     Härom    är

Prop. 1974:20

22

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

skäl äro därtill, i annan fångvårds-       särskilt stadgat, anstalt.

Om vården i anstalt är särskilt stadgat.

30 KAP.

4§

Anstaltsvården skall försiggå i interneringsanstalt eller, om sär­skilda skäl äro därtill, i annan fångvårdsanstalt.

Om vården i anstalt är särskilt stadgat.

Anstaltsvården skall försiggå i kriminalvårdsanstalt. Härom är särskilt stadgat.

38 KAP.

9§

Rättens beslut om åtgärd enligt 27 kap. 5 § andra stycket, 28 kap. 11 § eller 34 kap. IO § andra stycket, 1 2 eller 13 § eller 15 § såvitt angår tillämpning av 10 § andra stycket länder omedelbart till efterrättelse, om ej annorlunda förordnas. Detsamma gäller avgöranden enligt 27 kap. 6 §, 28 kap. 9 § eller 34 kap. 4, 5, 6 eller 8 § angående föreskrifter, vite, prövotid eller tid för ungdomsfängelse.

Avser beslut jämlikt 28 kap. 9 § andra stycket eller 34 kap. 6 § att någon som ej fyllt tjugotre år skall undergå behandling varom stadgas i 28 kap. 3 §, äger rätten förordna att beslutet skall gå i verkställighet utan hinder av att det ej vunnit laga kraft. Sådant förordnande må ock meddelas i fråga om beslut jämlikt 34 kap. 8 § om återintag­ning i anstalt av den som undergår ungdomsfängelse.

Avser beslut jämlikt 28 kap. 9 § andra stycket eller 34 kap. 6 § att någon skall undergå behandling varom stadgas i 28 kap. 3 §, äger rätten, om förhållandena påkalla det, förordna att beslutet skall gå i verkställighet utan hinder av att det ej vunnit laga kraft. Sådant för­ordnande må ock meddelas i fråga om beslut jämlikt 34 kap. 8 § om återintagning i anstalt av den som undergår ungdomsfängelse.

Denna lag träder i kraft den I juli 1974.

Prop. 1974:20

23

4 Förslag till

Lag om ikraftträdande av vissa lagar på kriminalvårdens område

Härigenom förordnas som följer.

1

§ Lagen (1974:000) om beräkning av strafftid m. m., lagen (1974:000) om kriminalvård i anstalt och denna lag träder i kraft den 1 juli 1974, då lagen (1964:541) om behandling i fängvärdsanstalt skall upphöra att gäl­la.

2

§ Beträffande straffarbete skall gälla vad som i nya lagarna sägs om fängelse oeh beträffande förvaring och internering i säkerhetsanstalt vad som i nya lagarna sägs om internering.

3

§ Vad som föreskrives i 21 § lagen (1945:872) om verkställighet av frihetsstraff m. m. skall fortfarande gälla i fråga om straffarbete eller fängelse som ådömts med tillämpning av 4 kap. 3 eller 4 § strafflagen.

4§ Beträffande fullföljd av talan mot länsstyrelses beslut enligt 12 § andra stycket lagen (1964:541) om behandling i fängvärdsanstalt skall 78 § tredje och fjärde styckena samma lag fortfarande gälla i tillämpliga delar.

5 § Beslut enligt 17 § lagen (1964:541) om behandling i fångvårdsanstalt

skall vid tillämpningen av lagen (1974:000) om beräkning av strafftid

m. m. anses ha meddelats enligt 20 § första stycket sistnämnda lag.

Prop. 1974:20

24

Utdrag av protokollet över justitieärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen i statsrådet på Stockholms slott den 9 november 1973.

Närvarande: Statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ministern för utrikes ärendena[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], ASP­LING,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], ZACH­RISSON,[REDACTED_EFTERNAMN].

Chefen för justitiedepartementet, statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], anmäler efter gemensam beredning med statsrådets övriga ledamöter fråga angående ny lagstiftning om kriminalvård i anstalt m. m. och anför.

1  Inledning

På kriminalvårdens område har sedan lång tid pågått ett omfattande reformarbete. Som ett led i detta arbete har bl. a. tillsatts flera olika kommittéer som sedermera lagt fram förslag till förändringar inom kriminalvården. När det gäller anstaltsvården kan särskilt nämnas att kommittén (Ju 1968:60) för "anstaltsbehandling inom kriminalvården (KAIK) år 1971 lade fram sitt betänkande (SOU 1971:74) Kriminalvård i anstalt. Betänkandet innehåller förslag tiU bl. a. lag om kriminalvård i anstalt och lag om strafftidsberäkning m. m.

För att samordna ställningstagandet till redan framlagda eller väntade reformförslag och föreslå riktlinjer för det fortsatta reformarbetets bedrivande på hela kriminalvårdens område tillkallades i oktober 1971 en särskild utredning som antog namnet kriminalvårdsberedningen (Ju 1971:9).' Beredningen fick också till uppgift att göra en prioritering mellan de olika reformåtgärderna inbördes och i förhållande till de krav som ställs på resursförstärkningar på andra områden av samhällsbyggan­det. 1 september 1972 avslutade beredningen sitt arbete genom att lägga fram betänkandet (SOU 1972:64) Kriminalvård. Betänkandet innehåller riktlinjer för en genomgripande reform av både anstaltsvården och frivården. Beredningen konstaterar att ett genomförande av dess förslag kräver ändrad lagstiftning i flera avseenden men har inte utformat några lagförslag.

Ett stort antal remissinstanser har yttrat sig över betänkandet och Kungl. Maj:t har därefter i årets statsverksproposition (prop. 1973:1 bil. 4 s. 76164) förelagt riksdagen sina ställningstaganden till huvuddragen i kriminalvårdsberedningens förslag. 1 propositionen anges sålunda de rikt­linjer som bör föhas vid den fortsatta reformeringen av kriminalvården. 1 samband därmed anförs att en stor del av de frågor som rör anstaltsvår-

' Statssekreteraren Ove Rainer, ordförande, riksdagsledamöterna Astrid Berge-gien, Arne[REDACTED_EFTERNAMN], Nils-Eric[REDACTED_EFTERNAMN], Sten[REDACTED_EFTERNAMN] och Anders[REDACTED_EFTERNAMN] samt departementsrådet Sven[REDACTED_EFTERNAMN] och generaldirektören Bo[REDACTED_EFTERNAMN].

Prop. 1974:20

25

dens framtida inriktning förutsätter lagändringar samt att avsikten är att senare under innevarande år förelägga riksdagen förslag till en ny behandlingslag och därav föranledda ändringar i brottsbalken. Vidare uttalas att förslag också kommer att lämnas fram om lagändringar som betingas av de föreslagna ändringarna i frivårdens arbetsformer (s. 149).

Riksdagen har i allt väsentligt godtagit de i propositionen angivna riktlinjerna för kriminalvårdens fortsatta utformning (JuU 1973:15, rskr 1973:152). På grund av kriminalvårdsberedningens betänkande och riks­dagens beslut har redan i prop. 1973:131 framlagts förslag till ändringar i brottsbalkens bestämmelser om kriminalvård i frihet, m. m.

Inom justitiedepartementet har i juni 1973 upprättats en promemoria (Ds Ju 1973:9) med förslag till ändrad lagstiftning när det gäller anstaltsvården. Till grund för promemorian ligger de av beredningen framlagda förslagen på detta område och de riktlinjer för det fortsatta reformarbetet som sålunda godtagits av riksdagen. Till en del har i promemorian även beaktats de lagförslag som KAIK lagt fram i sitt betänkande. Promemorian innehåller förslag till lag om beräkning av strafftid m. m., till lag om kriminalvård i anstalt samt till lag om ändring i brottsbalken. Förslagen torde få fogas till statsrådsprotokollet i detta ärende som bilaga 1.

Efter remiss har yttranden över promemorian avgetts av riksåklagaren (RÄ), hovrätten över Skåne och Blekinge, rikspolisstyrelsen, kriminal­vårdsstyrelsen, socialstyrelsen, arbetsmarknadsstyrelsen, statens invand­rarverk, skolöverstyrelsen, kriminalvårdsnämnden efter hörande av ett antal övervakningsnämnder, interneringsnämnden, ungdomsfängelse­nämnden, statskontoret, länsstyrelserna i Stockholms, Jönköpings och Kronobergs län, socialutredningen, tillsynsutredningen, förpassningsut-redningen. Svenska landstingsförbundet, Svenska kommunförbundet, Landsorganisationen i Sverige (LO), Tjänstemännens centralorganisation (TCO), Statstjänstemännens riksförbund, Sveriges akademikers central­organisation (SACO), Svenska arbetsgivareföreningen, Sveriges advokat­samfund. Föreningen Sveriges tingsrättsdomare (tingsrättsdomare­föreningen). Föreningen Sveriges statsåklagare, Föreningen Sveriges åklagare, Övervakarnas riksförbund. Svenska fångvårdssällskapet. Svenska skyddsförbundet. Skyddsvärnet i Göteborg, Svenska psykiatriska före­ningen, Rättspsykiatriska föreningen, Riksförbundet för kriminalvårdens humanisering (KRUM), Riksförbundet för hjälp åt läkemedelsmiss­brukare (RFHL) och Föreningen styresmän och assistenter m. fl. vid krimlnalvärdsanstalterna (SAK).

RA har bifogat yttranden av överåklagarna i Stockholm och Göteborg samt av länsäklagaren I Örebro län. Kriminalvårdsnämnden har över­lämnat yttranden av övervakningsnämnden i Stockholm, femte och sjätte avdelningarna, av övervakningsnämnderna i Halmstad och Kalmar samt av övervakningsnämnden i Örebro, första avdelningen. Till länsstyrelsens i Jönköpings län yttrande har fogats yttranden av länsläkaren och social­vårdskonsulenten i Jönköpings län. LO har bifogat yttrande av Stats­anställdas Förbund. TCO har bifogat yttrande av Statstjänstemannaför­bundet.

Prop. 1974:20

26

2 Gällande ordning

2.1 Brottsbalken

Enligt brottsbalken (BrB) kan kriminalvård i anstalt förekomma pä grund av dom på fängelse (26 kap. 5 §), ungdomsfängelse (29 kap. 2 och

3 §§) eller internering (30 kap. 2-4 §§) eller pä grund av förordnande i

dom på skyddstillsyn om behandling i anstalt (28 kap. 3 §).

Vården i anstalt av den som undergår någon av nämnda påföljder skall äga rum i fångvårdsanstalt. För den som har dömts till ungdomsfängelse eller internering skall anstaltsvistelsen ske i sädan fängvärdsanstalt som är ungdomsanstalt resp. interneringsanstalt, om inte särskilda skäl föranle­der annat.

För den som undergår ungdomsfängelse eller internering kan vården i anstalt efter viss tid övergå till värd utom anstalt.

2.2 Behandlingslagen

Bestämmelser om verkställigheten i anstalt av de nyssnämnda på­följderna finns i lagen (1964:541) om behandling i fångvårdsanstalt (behandlingslagen). Tillämpningsföreskrifter har meddelats i kungörelsen (1964:630) med vissa föreskrifter rörande tillämpningen av lagen om behandling i fångvårdsanstalt (behandlingskungörelsen). Ytterligare an­visningar för tillämpningen av dessa författningar har meddelats av kriminalvårdsstyrelsen i ett cirkulär (2/1973) om värd i anstalt (värdcir­kuläret).

Behandlingslagen är indelad i elva kapitel. I 1 kap. ges vissa inledande bestämmelser. Kap. 2 och 3 innehåller bestämmelser om befordran av dom till verkställighet resp. beräkning av strafftid m.m. Kap. 4-9 innehåller bestämmelser om de intagnas behandling. 1 kap. 10 och 11 finns regler om beslut, fullföljd av talan m. m. samt ansvarsbestämmelser.

2.2.1   Befordran   av dom  till verkställighet  och beräkning av strafftid m. m. (2 och 3 kap. behandlingslagen).

2.2.1.1  Befordran av dom till verkställighet

Dom, varigenom någon har dömts till fängelse, ungdomsfängelse eller internering, verkställs sedan domen har vunnit laga kraft. Domen behöver emellertid inte ha vunnit laga kraft mot alla parter. Om den dömde inte inom föreskriven tid har fullföljt talan i målet såvitt angår den ådömda påföljden, får domen sålunda verkställas även om åklagare eller måls­ägande har fullföljt talan.

1 vissa fall skall dom verkställas omedelbart utan hinder av att den inte har vunnit laga kraft mot någon part, antingen på grund av domstols förordnande, t. ex. i fråga om dom på ungdomsfängelse enligt 29 kap. I §

Prop. 1974:20

27

BrB, eller direkt på grund av föreskrift i lag, t. ex. vid förändring av påföljd på verkställighetsstadiet enligt 38 kap. 9 § BrB jämförd med 34 kap. 10, 12 eUer 13 § BrB.

Verkställighet av fängelse, ungdomsfängelse eller internering får också ske, om den dömde före fullföljdstidens utgång avger nöjdförklaring (5 § behandlingslagen).

Den som är häktad i det mäl i vilket domen har meddelats får avge nöjdförklaring inför styresmannen vid den fångvårdsanstalt eller före­ståndaren för det häkte, där han förvaras, eller, om han hålles i militärhäkte, inför den befattningshavare som har uppsikt över häktet. För att nöjdförklaringen skall gälla fordras att den som tar emot förklaringen har tillgäng till dom eller domsbevis i målet och att den dömde har haft betänketid till andra dagen efter den då domen avkunnades för honom eller pä annat sätt delgavs honom (6 §). Dessa bestämmelser tillämpas på motsvarande sätt beträffande den som under­går fängelse eller eljest är intagen i fångvårdsanstalt (7 §). Till denna kategori hör deJs personer som redan undergår påföljd i fångvårdsanstalt, dels personer som förvaras på häktesavdelning i fängvärdsanstalt pä grund av häktningsbeslut i annat mäl än det i vilket domen har meddelats.

Den som inte är häktad eller intagen i fängvärdsanstalt fär avge nöjdförklaring inför styresman för fångvårdsanstalt, polismästare eller annan polischef. Den som fullgör militärtjänstgöring kan också avge sådan förklaring inför befattningshavare som har bestraffningsrätt över honom i disciplinmål (8 §).

Äv dessa bestämmelser framgår att den som är häktad i målet kan avge nöjdförklaring där han finns. Detsamma gäller den som är häktad i annat mål, om han förvaras i fängvärdsanstalt, men däremot inte om han förvaras i allmänt häkte eller i mUitärhäkte.

Är den dömde häktad i målet, när domen får verkställas, skall styresmannen vid den fångvårdsanstalt eller föreståndaren för det häkte där han förvaras eller, om han hålles i militärhäkte, den som har uppsikt över häktet omedelbart befordra domen till verkställighet. Den som inte hålles häktad i fängvärdsanstalt skall förpassas till lämplig sädan anstalt enligt kriminalvårdsstyrelsens bestämmelser. Är den dömde på fri fot, skall polismyndigheten i den ort där han vistas föipassa honom till den fångvårdsanstalt där han skall tas in eller förelägga honom att själv inställa sig där. Mottas nöjdförklaring på den anstalt, där den dömde skall tas in eller är han intagen i fångvårdsanstalt, när domen eljest förekommer till verkställighet, skall styresmannen omedelbart befordra domen till verkställighet (11 §).

1 12§ finns bestämmelser om anstånd med verkställighet av dom. Paragrafen avser endast fängelse, omedelbart ådömt eller ålagt som förvandlingsstraff för böter. Visar den dömde före verkställighetens början att ansökan har ingivits om att han av nåd måtte bli befriad från straffet eller fä detta utbytt mot lindrigare påföljd, skall, om den dömde inte är häktad och nåd inte tidigare har sökts i målet, verkställigheten anstå   i   avvaktan   på   beslut   i   nådeärendet.  Enligt  andra stycket  kan

Prop. 1974:20

28

länsstyrelsen på ansökan av den som inte är häktad bevilja uppskov med verkställigheten under högst sex månader, om synnerliga skäl föreligger med hänsyn till hans hälsotUlstånd eller yrkesutövning eller övriga förhållanden. För kvinna som är havande eller ammar barn gäller en förmånligare regel. 1 sådant fall får uppskov beviljas under tid som prövas skälig. För samtliga fall gäller att anstånd inte får beviljas, om det finns särskild anledning antaga att den dömde avviker. Uppkommer sådan anledning efter det att uppskov har beviljats skall beslutet återkallas. Enligt paragrafens sista stycke fär Kungl. Maj:t meddela bestämmelser angående anstånd under högst sex månader beträffande den som inte är häktad eller eljest intagen i fångvårdsanstalt. Sådana bestämmelser har meddelats i 14 § behandlingskungörelsen (1964:630, ändr. 1971:1246). Av dessa bestämmelser följer att kriminalvärdsdirektör, för att vinna en jämnare beläggning på fångvårdsanstalterna, får medge den som är dömd till fängelse i högst åtta månader anstånd med verkställigheten under högst sex månader från den dag domen vann laga kraft mot den dömde. Sådant anstånd får emellertid inte ges, om domen avser brott enligt 21 eller 22 kap. BrB eller våldsbrott av allvarligare slag eller om snar verkställighet finnes påkallad på grund av alkohol- eller narkotikamissbruk. Även om anstånd har givits på grund av dessa bestämmelser har den dömde alltid rätt att själv påkalla verkställighet.

Bestämmelserna om befordran av dom till verkställighet gäller, med undantag för anständsreglerna, även när domstol förordnar om återin­tagning i anstalt av den som har dömts till ungdomsfängelse eller internering. Detsamma gäller i huvudsak även för det fall att domstol i samband med dom på skyddstillsyn förordnar om behandling i anstalt enligt 28 kap. 3 § BrB. 1 fråga om nöjdförklaring gäller dock i sådant fall vad därom är särskilt föreskrivet i 38 kap. 1 § BrB.

2.2.1.2 Samtidig verkställighet av påföljd och häktning i annat mål

Av 7 och 11 §§ behandlingslagen föher att den som är häktad I vissa fall kan påbörja verkställighet av dom i annat mål under häktningstiden. Förutsättningen är att den häktade förvaras i fängvärdsanstalt. Förvaras han i allmänt häkte kan sädan samtidig verkställighet inte ske. För att häktad inte skall gå miste om möjligheten till samtidig verkställighet har dock styresman för fångvårdsanstalt och häktesföreståndare ålagts att vid intagning av häktad omedelbart söka ta reda på om det finns någon verkställbar dom mot honom i annat mål.

Enligt 37 § behandlingslagen skall verkställighet av straff avbrytas om den dömde häktas. Blir den dömde frikänd för det brott för vilket han har häktats, skall tiden för avbrottet dock räknas in i verkställighetstiden. Av ordalagen framgår att avbrott i verkställigheten inte sker, om häktning­en har föranletts av annat skäl än misstanke om brott.

Nu återgivna bestämmelser innebär att möjligheterna till samtidig verkställighet av häktning och frihetsstraff beror dels på var den häktade förvaras, dels pä den ordning i vilken häktning och frihetsstraff förekom­mer till verkställighet.

Prop. 1974:20

29

2.2.1.3 Beräkning av strafftid

Bestämmelserna om beräkning av strafftid har undergått vissa ändring­ar i samband med att nya regler om tillgodoräknande av häktningstid m. m. trätt i kraft den I april 1973 (prop. 1972:146, SFS 1973:44).

Om den som har dömts till fängelse hålles häktad i målet, räknas strafftiden enligt 16 § behandlingslagen från den dag då domen får verkställas. För den som redan är intagen i fångvårdsanstalt räknas strafftiden frän den dag då domen föreligger till verkställighet hos styresmannen. För den som är på fri fot räknas tiden från den dag då han tas in i fångvårdsanstaJt för att undergå fängelsestraffet.

1 16 § andra stycket behandlingslagen föreskrivs numera att tid, under vilken den som har dömts till fängelse har hållits i häkte i målet efter det att slutlig dom däri meddelades, skall räknas som tid under vilken straffet har verkställts. Härigenom kommer, oberoende av nöjdförklaring, all häktningstid som infaller efter slutlig dom i målet att tillgodoräknas som verkställighetstid.

När någon har börjat undergå fängelse skall kriminalvårdsstyrelsen sä snart det kan ske fastställa dagen för strafftidens slut. Kan villkorlig frigivning komma i fråga, skall styrelsen i resolutionen ange de dagar som är av betydelse för tillämpning av bestämmelserna om villkorlig frigiv­ning. Ändring i strafftidsresolutionen skall göras när omständigheterna påkallar det.

18 § behandlingslagen innehåller bestämmelser om beräkningen av slutdag när strafftiden är bestämd i månader eller år. Enligt huvudregeln skall som slutdag anses den dag som genom sitt tal i månaden motsvarar den från vilken strafftiden räknas.

Har domstol med stöd av bestämmelserna om tillgodoräknande av häktningstid m. m. förordnat att fängelse skall anses till visst antal dagar verkställt, skall först slutdag bestämmas utan hänsyn härtill och avdraget sedan räknas från slutdagen. Har avbrott skett i verkställigheten skall tiden för avbrottet i allmänhet läggas till slutdagen.

Vid strafftidsberäkning skall villkorligt medgiven frihet, vilken har förklarats förverkad, anses som nytt straff.

21 § behandlingslagen innehåller vissa bestämmelserom sammanlägg­ning av olika påföljder på verkställighetsstadiet.

Enligt 22 § behandlingslagen skall bestämmelserna om beräkning av tid för fängelse i tillämpliga delar gälla i fråga om tid för behandling i anstalt enligt 28 kap. 3 § BrB samt för ungdomsfängelse och internering.

1 kap. 4-7 behandlingslagen finns vissa bestämmelser enligt vilka tid varunder den intagne vistats utom anstalten skall anses som verkställig­hetstid (27, 36, 37, 50 och 55 §§).

Prop. 1974:20

30

2.2.2  Kriminalvård i anstalt

Kriminalvårdsstyrelsen är central förvaltningsmyndighet för ärenden om kriminalvård och chefsmyndighet för kriminalvårdsdirektörerna, fångvårdsanstalterna och skyddskonsulentorganisationen.

Fångvårdsanstalterna ingår i kriminalvårdsräjonger, var och en under ledning av en kriminalvärdsdirektör. Antalet räjonger är åtta. Fem räjonger är geografiskt indelade. De övriga tre är specialräjonger för ung­doms-, internerings- resp. kvinnoklientel.

1 varje räjong finns en centralanstalt. Övriga anstalter i räjongen är sidoanstalter.

Fångvårdsanstalt kan vara öppen eller sluten. 1 realiteten finns olika grader av slutna och öppna anstalter, frän slutna specialavdelningar, specialanstalter för svårbehandlade och vanliga slutna anstalter till öppna anstalter och frigångshem. Skillnaden mellan slutna och öppna anstalter ligger bl. a. i byggnadernas utformning, personaltilldelningen och i fråga om gällande dagsrutiner. Den slutna anstalten är vanligen omgiven av murar och försedd med olika säkerhetsanordningar för att hindra rym­ningar och OtUlåtna kontakter med yttervärlden. De öppna anstalterna saknar murar och i många fall även stängsel. Skillnaden mellan anstalts­kategorierna visar sig även därigenom att det i vissa avseenden gäller olika regler för behandlingens utformning i slutna och öppna anstalter.

Av behandlingslagens elva kapitel innehåller det första vissa inledande bestämmelser. 1 4 kap. finns sedan allmänna bestämmelser om de in­tagnas behandling. Närmare bestämmelser ges sedan i 5 kap. om fängelse och behandling i anstalt enligt 28 kap. 3 § BrB, i 6 kap. om ungdoms­fängelse och i 7 kap. om internering. 8 kap. behandlar arbetspremier m. m., 9 kap. disciplinära åtgärder m. m., 10 kap. beslut m. m. och 11 kap. ansvarsbestämmelser m. m.

Kap. 4 i behandlingslagen inleds med bestämmelser som anger, att intagen skall behandlas med fasthet och allvar och med aktning för hans människovärde, att han skall sysselsättas med lämpligt arbete och i övrigt erhålla sådan behandling att hans anpassning i samhället främjas samt att skadliga verkningar av frihetsförlusten skall såvitt möjligt förebyggas (23 § första stycket). Därefter följer bestämmelser om bl. a. behandlings­undersökning, arbetsplikt och skyldighet för intagen att rätta sig efter ordningsregler m. m. (23 § andra och tredje styckena). Vidare ges bestämmelser om efter vilka grunder de intagna skaU fördelas och behandlas (25 §). Dessutom finns bestämmelser om behandling vid sjukdom (27 §), utomhusvistelse (28 §), undervisning, fritidssysselsätt­ning och religionsutövning (29 §), tillgång till böcker och tidningar (30 §) samt innehav av personliga tillhörigheter och rätt till personlig bekvämlig­het (31 och 32 §§). Slutligen finns även regler om brevkontroll (34 §), besök (35 §), s. k. korttidspermission (36 §) och frigivningsförberedelser (40 §).

De särskilda bestämmelserna i 57 kap. angående fängelse, behandling

Prop. 1974:20

31

i anstalt enhgt 28 kap. 3 § BrB, ungdomsfängelse och internering reglerar frågor om bl. a. fördelning mellan värd i öppen eller sluten anstalt, gemenskap och avskildhet mellan intagna under arbetstid och fritid, beskaffenheten av arbete eller annan sysselsättning som anvisas intagen, s. k. frigångsarbete och långtidspermission.

1 det följande lämnas en kortfattad redogörelse för det materiella innehållet i vissa särskilda bestämmelser i behandlingslagen m. m. som i förevarande sammanhang har mera principiell betydelse.

Enligt 25 § behandlingslagen skall vid de intagnas fördel­ning och behandling hänsyn tas till deras ålder, hälsotillstånd, sinnesbeskaffenhet, karaktärsegenskaper, tidigare vandel, arbetsförmåga, anlag och utbildning. Vidare anges i samma paragraf att menlig inverkan mellan de intagna skall sä längt möjligt förhindras samt att män och kvinnor skall hållas åtskilda, såvitt möjligt i särskilda anstalter.

De närmare bestämmelserna om grunderna för de intagnas fördelning på vård i öppen eller sluten anstalt (42, 53 och 57 §§) har följande innebörd.

1 fråga om påföljden fängelse gäller att de intagnas placering i öppen eller sluten anstalt skall ske med iakttagande av grunderna i 25 §. Intagen som vid verkställighetens början inte fyllt tjugofem år och som värdas i sluten anstalt bör, om inte annat följer av hänsyn till hans yrkesutbild­ning eller andra särskilda skäl, så snart det kan ske överföras till öppen anstalt. Den som undergår fängelse i tre månader eller på kortare tid skall värdas i öppen anstalt, om det inte måste anses olämpligt med hänsyn till hans ålder, hälsotillstånd eller tidigare vandel, föreliggande möjlighet att bereda honom arbete eller förhållandena i övrigt.

Även när det gäller ungdomsfängelse skall fördelningen mellan öppen och sluten anstaltsvård ske med iakttagande av grunderna i 25 § behand­lingslagen. Har den dömde intagits i sluten anstalt, skall han så snart det kan ske överföras till öppen anstalt, om det inte måste anses olämpligt med hänsyn till hans sinnesbeskaffenhet eller av annan särskild anledning.

Den som dömts till internering skall intagas i sluten anstalt. Kan det ske utan olägenhet får den som visat pålitlighet dock överföras till öppen anstalt.

1 fråga om vissa kategorier brottslingar som dömts till fängelse i lägst två år eller till internering med en minsta tid av två är eller däröver har i anslutning till prop. 1972:67 ang. vissa åtgärder mot narkotikamiss­bruket, m. m. vidtagits en ändring (SFS 1972:259) i behandlingskun­görelsen som innebär att fråga om placering i öppen anstalt skall avgöras i särskUd ordning. Avsikten med denna ändring är att vård i öppen anstalt, med hänsyn till rymningsfaran och risken för fortsatt brottslighet av speciellt samhällsfarlig natur, inte bör förekomma I samma omfattning som dittills för ett starkt begränsat antal intagna som ådagalagt att de yrkesmässigt ägnar sig åt sädan kriminell verksamhet.

Av bestämmelserna i 40 § behandlingslagen om frigivnings­förberedelser  framgår att intagens frigivning eller överförande till

Prop. 1974:20

32

vård utom anstalt skall förberedas i god tid samt att man därvid bör eftersträva att bereda honom lämplig arbetsanställning eller annan för­sörjningsmöjlighet samt lämplig bostad. Även i övrigt bör enligt paragra­fen sådana åtgärder vidtas som kan hjälpa den intagne att föra ett ordentligt och laglydigt liv.

Bestämmelserna i 34 § behandlingslagen om intagens rätt till brev­växling innebär att intagen Inte utan tillstånd fär avsända eller ta emot brev eller annat skriftligt meddelande. Vissa särregler gäller dock. Sålunda får intagen inte förvägras att till svensk myndighet avsända skrift som inte är anstötlig till sin avfattning eller att annars avsända eller ta emot brev som Inte är anstötligt oeh inte heller är olämpligt med hänsyn till behandlingens syfte eller av annan särskild anledning. Brev till justitiekanslern, justitieombudsman eller kriminalvårdsstyrelsen får inte brytas och skall alltid vidarebefordras utan dröjsmål. 1 övrigt får intagen som visat pålitlighet medges att avsända och ta emot brev utan att detta granskats.

Kriminalvårdsstyrelsen har utfärdat tillämpningsföreskrifter till nyss­nämnda lagbestämmelser. Enligt en i kriminalvårdsberedningens be­tänkande (SOU 1972:64 s. 96) lämnad redogörelse har dessa tillämp­ningsföreskrifter bl. a. följande innebörd.

För brevväxling med privatpersoner gäller olika regler på sluten och öppen anstalt. På sluten anstalt skall i princip brev mellan den intagne och de personer som han får träffa under obevakade besök ej läsas. Detta gäller i första hand familjemedlemmar och andra närstående. Beträffande andra brevkontakter skall det ske en individualiserad prövning av den intagnes pålitlighet. Restriktionerna bör dock vara sä små som möjligt och prövningen skall göras på ett tidigt stadium av verkställighetstiden. Anstaltsledningen har dock rätt att'ta stickprov om så skulle anses vara befogat. Ankommande post skall i regel öppnas utan att läsas eller genomlysas för kontroll av att den ej innehåller otillåtna föremål.

Pä öppen anstalt kan undantagsvis förekomma stickprovsgranskning. Vid misstanke om narkotikasmuggling kan kontroll av kuverten förekom­ma.

1 36 § behandlingslagen, som handlar om korttidspermis­sion, föreskrivs att om fara för missbruk inte kan anses föreligga, intagen kan få tillstånd att besöka närstående som är svårt sjuk eller att bevista närståendes begravning. Han kan också i annat fall, dä det med hänsyn till anstaltstidens längd eller eljest finns starka skäl för det, fä lämna anstalten för viss kort tid. Tiden för vistelsen utom anstalt skall inräknas i verkställighetstiden, om Inte särskilda skäl är däremot. Enligt vårdcirkuläret kan korttidspermission vara av två slag, nämligen dels regelbunden permission som vid längre anstaltstid kan komma i fråga med vissa tidsmellanrum som ett led i behandlingen, och dels särskild permission, som oavsett anstaltstidens längd kan förekomma när det finns starka skäl för en sädan permission.

För regelbunden permission gäller enligt vårdcirkuläret vissa kvalifika­tionstider.

Om det föreligger särskilt starka skäl för korttidspermission men det

Prop. 1974:20

33

samtidigt står klart att den intagne i sä fall behöver stå under noggrann tillsyn, kan enligt samma cirkulär föreskrivas att den intagne under permissionen skall vara åtföljd av bevakning.

Den författningstext som reglerar möjligheterna till korttidspermission har varit i sak oförändrad sedan är 1945. Trots detta har antalet korttidspermissioner ökat avsevärt. Denna utveckling har sin grund i det förhållandet att kriminalvårdsstyrelsens praxis fortlöpande ändrats när det gäller att bedöma vad som skall anses vara "starka skäl" för att en intagen skall få lämna anstalten för viss kortare tid.

1 den tidigare nämnda prop. 1972:67 om vissa åtgärder mot narkotika­missbruket, m. m. har uttalats, att korttidspermission inte bör förekom­ma i samma omfattning som dittills för vissa kategorier brottslingar som dömts till fängelse i lägst två är eller tUl internering med en minsta tid av två år eller mer.

Om långtidspermission finns bestämmelser i 50, 55 och 60 §§ behandlingslagen. Den som undergår fängelse kan erhålla tillstånd att lämna anstalten för en tid av högst 14 dagar, om det behövs för att ordna de förhållanden i vilka han kommer att försättas vid frigivningen. För att sädan permission skall kunna beviljas krävs att minst 2/3 av strafftiden, dock minst fyra månader, har avtjänats. 1 fråga om ungdomsfängelse och internering föreskrivs att den intagne kan erhålla tillstånd att lämna anstalten för längre tid och under andra omständig­heter än som gäller för korttidspermission. Vid internering kan sådant tillstånd beviljas endast sedan den för anstaltsvärden bestämda minsta tiden har avtjänats.

Bestämmelserom disciplinära åtgärder finns i 68-74 §§ behandlingslagen. Där föreskrivs att intagen kan bli föremål för discipli­nära åtgärder om han bryter mot anbefalld ordning eller eljest visar klandervärt uppförande och inte låter sig rätta efter tillsägelse eller om förseelsen är av allvarlig beskaffenhet.

De disciplinära åtgärderna består i att den intagne kan åläggas 1) för­lust för viss tid eller t. v. av honom särskilt tiUerkänd förmän, 2) förlust under viss tid, helt eller delvis, av rätt att köpa varor som tillhandahälls vid anstalten, 3) förlust under högst 14 dagar av rätt att skaffa sig, motta eller inneha böcker, tidskrifter eller tidningar, eller 4) inneslutning i enrum under högst 30 dagar eller, i fråga om den som undergår ungdomsfängelse eller ej fyllt 21 år, under högst sju dagar.

Om förseelsen påkallar strängare åtgärd kan verkställighetstiden för den som undergår fängelse pä viss tid förlängas med högst 14 dagar.

Samtliga här angivna åtgärder kan efter förseelsens beskaffenhet och övriga föreliggande omständigheter vidtas i förening. Föreligger flera förseelser skall åtgärd bestämmas gemensamt för dem.

Av en i kriminalvårdsberedningens betänkande (s. 99) lämnad redo­görelse för användningen av disciplinära åtgärder framgår följande.

Användandet av disciplinära åtgärder har under senare år successivt minskat. Kriminalvärdsnämnden visar sålunda stor restriktivitet när det gäller förlängning av verkställighetstider. Kriminalvårdsstyrelsen har ock-

3 Riksdagen 1974. 1 saml Nr 20

Prop. 1974:20

34

sä rekommenderat att inneslutning i enrum i regel bör begränsas till sju dagar för alla intagna samt att rymningar och permissionsmissbruk inte skall bestraffas disciplinärt. Anledning till den minskade användningen av disciplinstraff är främst att man har övergått till att utnyttja andra medel, som formellt inte är att betrakta som bestraffningar, t. ex. senareläggning av villkorlig frigivning, värd utom anstalt eller permissioner. Man kan också besluta om indragning av frigäng och andra särskilda förmåner eller förflytta den intagne till en anstalt där behandlingen är mera restriktiv. Speciellt det sistnämnda alternativet har utnyttjats i ett stort antal fall.

Mot  bakgrund  av  vad   sålunda  anförts  angående senareläggning av villkortig frigivning m. m. redogörs i det följande för vissa bestämmelser i BrB   om    villkorlig    frigivning    och    övergäng    till vård utom anstalt.

Enligt 26 kap. 6 § BrB kan den som undergår fängelse på viss tid villkorligt frigivas sedan tvä tredjedelar av tiden eller, om särskilda skäl föreligger, halva tiden har avtjänats. Dock får frigivning inte ske förrän verkställigheten pågått minst fyra månader. 1 26 kap. 7 § föreskrivs att vid prövning av fråga om villkorlig frigivning särskilt skall beaktas den dömdes uppförande under anstaltstiden och sinnesriktning vid den tid då frigivningen ifrågasätts, hans beredvillighet att ersätta skada som upp­kommit genom brottet samt de förhållanden vari han skulle komma att försättas efter frigivningen.

1 fråga om den som undergår ungdomsfängelse skall enligt 29 kap. 4 § BrB behandlingen fortsätta utom anstalt, när anstaltsvården pågått så lång tid som med hänsyn till behandlingens syfte finnes erforderligt. Den intagne får dock inte överföras till vård utom anstalt förrän ett år förflutit efter intagningen i anstalt, om inte särskilda skäl är därtill.

Beträffande internering gäller enligt 30 kap. 5 § BrB att behandlingen efter utgången av minsta tiden skall fortsätta utom anstalt när vård i anstalt inte längre finnes vara påkallad för att avhålla den dömde från fortsatt brottslighet.

Prop. 1974:20

35

3 Departementspromemorian

3.1  Verkställighet av vissa brottmålsdomar och beräkning av strafftid

1 överensstämmelse med vad KAIK har föreslagit förordas i promemo­rian att bestämmelserna i 2 och 3 kap. behandlingslagen om befordran av dom till verkställighet och om beräkning av strafftid m. m. förs över till en särskild lag benämnd lag om beräkning av strafftid m. m. 1 fråga om allmän uppbyggnad och omfattning ansluter sig lagförslaget nära till motsvarande avsnitt i behandlingslagen.

De ändringar i förhållande till gällande rätt som föresläs i promemorian hänger i stor utsträckning samman med frågan om vidgade möjligheter att undergå fängelse och andra frihetsberövande påföljder samtidigt med häktning i annat mäl. Enligt departementspromemorian finns det fortfarande tillräckliga skäl att behålla möjligheterna till samtidig verkställighet. De olägenheter som är förbundna med nuvarande ordning, dvs. att samtidig verkställighet kan ske endast om den dömde som häktad är intagen i fångvårdsanstalt, föreslås bli undanröjda genom en utvidgning av möjligheterna till samtidig verkställighet av häktning och påföljd i annat mål. Sådan samtidig verkställighet bör således kunna äga rum oavsett var den häktade förvaras och oavsett i vilken ordning de olika åtgärderna förekommer till verkställighet. En sädan ordning nödvändig­gör ändrade bestämmelser om nöjdförklaring, befordran av dom till verkställighet och strafftidsberäkning.

1 fråga om nöjdförklaring föresläs att den som är häktad, antingen i målet eller i annat mål, skall få avge sädan förklaring inför styresmannen för den kriminalvårdsanstalt där han är intagen eller inför föreståndaren för det häkte eller chefen för den rättspsykiatriska klinik, där han förvaras eller, om han hålles i militärhäkte, inför den befattningshavare som har uppsikt över häktet. Vid förfall för någon av nu nämnda befattningshavare får förklaringen avges inför den som är i vederbörande befattningshavares ställe. Med hänsyn till personalförhällandena vid de rättspsykiatriska klinikerna är det inte säkert att det under alla veckans dagar kommer att finnas personal tillgänglig som kan betros med att mottaga nöjdförklaring. I promemorian föreslås därför att Kungl. Maj :t skall kunna förordna att häktad som är intagen på rättspsykiatrisk klinik skall kunna avge nöjdförklaring inför närmaste polismyndighet. För den som är intagen i kriminalvårdsanstalt för undergående av påföljd föresläs gälla samma regler som för häktad.

1 fråga om den som är på fri fot föresläs att nöjdförklaring skall kunna avges även inför föreståndare för allmänt häkte.

Bestämmelserna om befordran av dom till verkställighet har i promemorieförslaget delats upp pä tvä paragrafer. 1 den första, 9 §, behandlas de fall då den dömde är häktad, i domsmälet eller i annat mäl, eller då han redan är intagen i kriminalvårdsanstalt för att undergä påföljd  i annat  mål.  1 samtliga dessa fall skall domen enligt förslaget

Prop. 1974:20

36

omedelbart befordras till verkställighet så snart den blir verkställbar. Förslaget innebär sålunda i denna del den nyheten att dom som avser häktad i annat mål skall befordras till verkställighet oavsett var den häktade förvaras. Av en jämförelse med 19 § i förslaget framgår att strafftiden kommer att räknas frän den dag verkställigheten sålunda skall anses ha börjat. Att en dom befordras till verkställighet betyder enligt förslaget inte att den dömde alltid skall förpassas till kriminalvårdsan­stalt. Är någon häktad i annat mål än domsmälet skall förpassning inte ske även'om den häktade förvaras i aUmänt häkte. 1 detta fall inskränker sig verkan av att domen befordras till verkställighet till att strafftiden börjar löpa.

Bestämmelser om befordran till verkställighet av dom mot den som är på fri fot är i förslaget intagna i 10 §. Där regleras till en början det fallet att domen blir verkställbar genom att fullföljdstiden går ut. 1 sådant fall bör, sedan beslut om anstaltsplacering meddelats, kriminalvårdsstyrelsen utfärda föreläggande för den dömde att senast viss dag inställa sig pä anstalten. Skulle den dömde inte efterkomma föreläggandet, föresläs kriminalvårdsstyrelsen fä rätt att hos polismyndigheten begära förpass­ning till anstalten. Föreligger fara för att den dömde skall avvika bör enligt förslaget kriminalvårdsstyrelsen ha möjUghet att begära förpassning utan föregående föreläggande.

Om den som är på fri fot avger nöjdförklaring på kriminalvårdsanstalt eller pä allmänt häkte, skall den som tar emot förklaringen enligt försla­get omedelbart befordra domen till verkställighet. 1 övrigt innehåller 10 § bestämmelser om befordran till verkställighet på grund av nöjdförklaring inför polismyndighet eller militär befattningshavare. Dessa bestämmelser överensstämmer i sak med gällande rätt. I de fall dä det enligt nu berörda föreskrifter åligger polismyndighet att förpassa någon till kriminalvårds­anstalt har myndigheten möjlighet att i stället meddela den dömde föreläggande att själv inställa sig vid anstalten.

Enligt gällande rätt räknas strafftiden, utom när det gäller häktad, tidigast från den dag den dömde tas in i fängvärdsanstalt. För att den dömde inte skall gå miste om verkställighetstid måste på grund härav alla förpassningsresor företas med största skyndsamhet. Detta försvårar ett rationellt utnyttjande av transportresurserna och leder ibland till att en förpassning måste genomföras trots att den bort anstå med hänsyn till den förpassades fysiska eller psykiska kondition.

1 promemorian föreslås att strafftiden skall kunna räknas från det att den dömde omhändertas för förpassning. Den dömde behöver då inte gå miste om verkställighetstid pä grund av att förpassningen till kriminalvårdsanstalten blir fördröjd. 1 anslutning härtill innehåller prome­morieförslaget vidare en regel som anger att den som skall förpassas till kriminalvårdsanstalt för undergående av påföljd tillfälligt kan få förvaras i allmänt häkte eller polisarrest. Som villkor för sädan förvaring uppställs det kravet att den skaU vara erforderlig med hänsyn till transportförhållan­dena. Bestämmelsen föresläs bli tillämplig även när en intagen som har rymt  från en  kriminalvårdsanstalt skall föras tillbaka till anstalten för

Prop. 1974:20

37

fortsatt verkställighet.

I fråga om uppskovsbestämmelserna i behandlingslagen uttalas i promemorian att uppskov med verkställigheten av fängelse bör kunna medges endast i fall då skäl av synnerlig styrka kan åberopas. Vad gäller de omständigheter och intressen som det kan finnas anledning att beakta i detta sammanhang bör det dock enligt promemorian ges utrymme för en något friare bedömning än som är möjlig enligt nuvarande regler. Hänsyn bör sålunda kunna tas, utöver vad som nu gäller, också till ett arbetsgivarintresse som från samhällssynpunkt är av synnerlig styrka. Även andra intressen än arbetsgivarintressen bör emellertid kunna beaktas. Förslaget syftar här bl. a. på faU dä den dömde ingår i ett arbetslag och en straffverkställighet skulle drabba de övriga i laget oskäligt hårt. Uppskov bör även kunna förekomma om den dömde endast därigenom kan få tillfälle att fullgöra ett särskilt angeläget uppdrag för någon organisations räkning. Enligt promemorian bör bestämmelsen mot bakgrund härav utformas så att uppskov skall kunna beviljas när synnerliga skäl föreligger.

1 promemorian konstateras vidare att fiera skäl talar för att frågor om uppskov med straffverkställighet förs över frän länsstyrelsen till annat organ. Enligt promemorian bör dock en ändring av nuvarande ordning anstå till dess den nyligen tillkallade utredningen om de centrala nämn­dernas uppgifter och organisation (Ju 1973:1 5) har slutfört sitt uppdrag.

När det gäller anstånd med verkställighet på grund av nädeansökan föreslås i promemorian den ändringen i förhållande till gäUande rätt, att hinder mot anstånd kommer att föreligga inte bara i fall då den dömde är häktad eller när nåd tidigare har sökts i målet utan även när den dömde är intagen i kriminalvårdsanstalt för undergående av påföljd.

Enligt 37 § första stycket behandlingslagen avbryts pågående verk­ställighet om den dömde häktas. Promemorieförslaget utgår från att samtidig verkställighet av häktning och påföljd skall kunna äga rum i denna situation. Häktning bör således inte föranleda att verkställigheten avbryts. För att uppnå detta syfte föresläs i promemorian att 37 § första stycket behandlingslagen inte skall få någon motsvarighet i den nya lagstiftningen.

Av nyssnämnda stadgande i behandlingslagen framgår motsättningsvis att häktning av annat skäl än misstanke om brott inte medför avbrott i pågående verkställighet. Här avses exempelvis häktning av tredskande vittne. Genom att häktningen i sådant fall inte medför något avbrott i pågående verkställighet torde tvångsmedlet inte ha någon effekt beträf­fande den som undergår påföljd under så läng tid att häktningen måste hävas innan frigivning frän påföljden sker.

Enligt promemorian saknas skäl att behälla en sådan ordning. Därför föreslås en bestämmelse om att verkställigheten skall avbrytas, om den som undergår fängelse, ungdomsfängelse, internering eller behandling i anstalt enligt 28 kap. 3 § BrB häktas av annan anledning än misstanke om brott.

Prop. 1974:20

38

1 promemorian uttalas att bestämmelserna om beräkning av strafftid bör ändras som en konsekvens av vad som har föreslagits när det gäller nöjdförklaring och befordran av dom till verkställighet. Sålunda bör strafftiden, när den dömde är häktad eller eljest intagen i kriminalvårds­anstalt, räknas frän den dag domen fär verkställas. Detta bör gälla oavsett om domen har meddelats i häktningsmälet eller i annat mål och oavsett var den dömde förvaras. 1 fråga om den som inte är häktad eller intagen i kriminalvårdsanstalt bör strafftiden räknas från den dag den dömde tas in i allmänt häkte eller kriminalvårdsanstalt enligt den föreslagna 10 §. Enligt promemorian bör vidare strafftidsberäkningen börja, när polismyn­dighet omhändertar någon för förpassning till kriminalvårdsanstalt.

1 överensstämmelse med ett av kriminalvårdsberedningen framlagt förslag förordas i promemorian att vid beräkning av strafftid i fråga om korta frihetsstraff en månad alltid skall motsvara 30 dagar.

3.2 Kriminalvård i anstalt

1 promemorian framhålls att de lagändringar i fråga om anstaltsvärden som aktualiserats är av sådan omfattning att de inte lämpligen låter sig inordnas i den nuvarande behandlingslagen. 1 enlighet med vad som förutsatts i statsverkspropositionen föreslås därför i promemorian att det införs en ny lag lag om kriminalvård i anstalt som ersätter de delar av behandlingslagen som innehåller bestämmelser om behandlingens anord­nande och närmare utformning. Därutöver föreslås vissa ändringar i brottsbalkens bestämmelser om anstaltsvården.

1 1 § anges lagens tillämpningsområde. Detta område är i sak överens­stämmande med vad som gäller enligt behandlingslagen. 1 2 § anges att kriminalvårdsstyrelsen leder och har inseende över kriminalvärden i anstalt.

Det nya anstaltssystemet som avses bli genomfört inom kriminalvården bygger på dels ett begränsat antal riksanstalter för mera svårhanterliga klienter, klienter med långa strafftider och klienter som främst av allmänpreventiva skäl ådömts korta frihetsstraff och dels ett antal mindre lokalanstalter för övriga intagna. En bestämmelse som anger att kriminal­vårdsanstalt är riksanstalt eller lokalanstalt tas därför upp i J . I samma paragraf föresläs en bestämmelse som anger att såväl lokalanstalt som riksanstalt är öppen eller sluten.

1 4 § anges målsättningen för kriminalvården i anstalt samt vissa allmänna principer för vårdens utformning. I motiveringen till bestäm­melserna framhålls att de riktlinjer som statsmakterna antagit för den fortsatta utformningen av anstaltsvården syftar till att genom en reform av anstaltsvärdens organisation och verksamhetsformer skapa bättre förutsättningar än hittills att förverkliga den sedan länge i svensk kriminalvård gällande målsättningen att anstaitsvården skall utformas sä, att den intagnes anpassning i samhället främjas och att skadliga följder av frihetsberövandet såvitt möjligt förebyggs. Mot bakgrund härav anges i förevarande paragraf att verksamheten vid anstalterna redan från början

Prop. 1974:20

39

bör inriktas på åtgärder som förbereder den intagne för tillvaron utanför anstalten i den mån det kan ske utan att kravet pä samhällsskydd blir eftersatt. Till dessa bestämmelser har fogats en motsvarighet till gällande föreskrift att frigivning och övergång till vård utom anstalt skall förbere­das i god tid.

1 riktlinjerna för anstaltsvärdens foitsatta utformning har anförts att man bör åstadkomma en ökad integrering mellan anstaltsvård och frivård och att ett förverkligande av vårdens syfte ofta motiverar stödåtgärder och värdinsatser av andra myndigheter och organ än kriminalvärdens. Dessa principer föreslås komma till uttryck i bestämmelser i 5 §, som anger att kriminalvården i anstalt bör planläggas och genomföras i nära samverkan mellan kriminalvärdens olika organ och att i den mån ett förverkligande av vårdens syfte påkallar insatser av andra samhälleliga organ bör dessa, vart och ett inom sitt ansvarsområde, verka för att ändamålsenliga och i övrigt lämpliga åtgärder vidtas. 1 paragrafen har också tagits in bestämmelser som ger uttryck för grundsatsen att den intagne skall stimuleras att själv medverka aktivt vid planläggningen av anstaltsvistelsen och den därefter följande vården i frihet.

1 fråga om principerna för fördelningen av de intagna mellan olika typer av anstalter framhålls i promemorian att anstaltsplaceringen bör ske inte sä mycket med hänsyn till arten av den påföljd som ådömts den intagne utan mera under hänsynstagande till de speciella behov och förutsättningar som karakteriserar den klientelgrupp till vilken, bortsett frän påföljdens art, den intagne närmast kan hänföras. När det gäller fördelningen av de intagna mellan lokalanstalter och riksanstalter föresläs i 6 § bestämmelser som får ses enbart som mycket allmänna riktlinjer för valet av anstaltsplacering. Vid bestämmelsernas utformning har ledning hämtats frän den indelning av anstaltsklientelet i tre olika grupper som kriminalvårdsberedningen gjort. Till det s. k. normalklientelet (grupp A) hänförs framför allt de personer som undergår fängelse i mer än fyra månader men högst ett år. Enligt förslaget skall den som undergår sådan påföljd företrädesvis vara placerad i lokalanstalt. Det s. k. svårhanterliga klientelet (grupp B) torde i övervägande antalet fall återfinnas bland de personer som undergår fängelse i mer än ett är, ungdomsfängelse eller internering. Den som undergår sådan påföljd skall enligt förslaget företrä­desvis vara placerad i riksanstalt men får föras över till lokalanstalt när så behövs för en ändamålsenlig förberedelse av frigivning eller övergäng till vård utom anstalt. De personer som ådömts korta frihetsstraff huvudsak­ligen av allmänpreventiva skäl (grupp C) utgör den övervägande delen av dem som undergår fängelse i högst fyra månader. Detta klientel skall enligt förslaget företrädesvis vara placerat i riksanstalt.

1 7 § föreslås bestämmelser som reglerar grunderna för de intagnas fördelning mellan öppna och slutna anstalter. Den principiella utgångs­punkten för de föreslagna bestämmelserna är att vården i anstalt bör vara sä öppen som möjligt. Därför föreslås att intagen bör placeras i öppen anstalt om inte annan placering är påkallad med hänsyn till föreliggande fara för att  han avviker eller eljest  av säkerhetsskäl. 1 fråga om vissa

Prop. 1974:20

40

kategorier brottslingar med långa strafftider föreslås en särreglering som ger uttryck för en mer restriktiv hållning när det gäller placering i öppen anstalt. Sålunda föreskrivs i paragrafens tredje stycke att den som dömts till fängelse i lägst tvä år eller till internering med en minsta tid av två år eller mer bör placeras i sluten anstalt, om det med hänsyn till att han saknar fast anknytning till riket eller eljest kan befaras att han är särskilt benägen att avvika och fortsätta en Brottslig verksamhet, vilken på grund av omfattning och inriktning är av särskilt allvarlig karaktär. Vad sålunda sagts gäller dock inte om annan placering krävs för en ändamålsenlig förberedelse av förestående frigivning eller överföring till vård utom anstalt eller eljest synnerliga skäl föreligger för placering i öppen anstalt. En bestämmelse om placering av intagen som inte fyllt 21 år har tagits in i 8 §. Bestämmelsen anger att vid placering av sädan intagen särskilt skall beaktas att han såvitt möjligt hälls åtskild från sädana intagna som kan inverka menligt pä hans anpassning i samhället.

De närmare bestämmelserna om kriminalvården i anstalt tas upp i 2 kap. i lagförslaget. Kapitlet inleds med bestämmelser i 9 § om det allmänna bemötandet av intagen och vissa skyldigheter för intagen.

1 10 § ges bestämmelser om intagens arbete och annan verksamhet inom anstalten. Bestämmelserna syftar till att erbjuda de intagna vid­sträckta behandlingsalternativ, avpassade till den enskildes förutsättning­ar och behov. Ökade möjligheter till s. k. frigäng föreslås enligt bestäm­melser som tagits in i 77 §.

De riktlinjer som statsmakterna dragit upp för anstaltsvårdens fortsatta utformning innebär att de intagnas arbetsplikt skall bibehållas. En bestämmelse om arbetsplikten finns upptagen i 12 §. Därvid likställs med arbete såväl deltagande i undervisning som yrkesutbildning som anordnas för de intagna.

Om intagens utomhusvistelse m.m. ges bestämmelser i 13 §. Fritids­verksamhet och utövande av religion regleras i 14 och 15 §§. Bestämmel­serna om fritidsverksamhet är mer utförliga och vittsyftande än motsva­rande bestämmelser i gällande lag.

När det gäller arten av de förberedelser som kommer i fråga för intagens frigivning eller överförande till värd utom anstalt föreslås i 16 § mera preciserade bestämmelser än f. n. Sålunda anges förutom att därvid särskilt skall eftersträvas att bereda den intagne lämplig arbets­anställning eller annan försörjningsmöjlighet samt lämplig bostad att om den intagne kommer att behöva undervisning, yrkesutbildning eller ekonomisV;a, sociala eller medicinska stödåtgärder, i görligaste mån åtgär­der skall vidtas för att tillgodose sådant behov.

Bestämmelser om intagnas gemenskap och avskildhet finns intagna i 17-23 §§. Genom dessa bestämmelser utvidgas de intagnas möjligheter till gemenskap och inskränks i motsvarande mån de i gällande lag givna möjligheterna att hälla intagna i avskildhet från andra intagna. Som huvudregler anges att intagen dels skall arbeta tillsammans med andra intagna och dels fär under fritid vistas tillsammans med andra intagna. Därefter anges i lagtexten de undantagssituationer i vilka intagen får

Prop. 1974:20

41

hällas avskild frän andra Intagna. För att bättre än f. n. tillgodose rättssäkerhetsintresset vid handläggningen av frågor om enrumsplacering i här avsedda fall föreslås vissa särskilda bestämmelser.

När det gäller intagens rätt att inneha personliga tillhörigheter föreslås i 24 § bestämmelser som avser att ge uttryck för en mindre restriktiv hållning än som följer av nuvarande bestämmelser pä detta område.

1 fråga om intagens rätt att ta emot och avsända brev har 125-28 §§ tagits in bestämmelser som innebär att möjligheterna till brevgranskning inskränks i förhållande till vad som nu gäller. Brevgranskning skall fä ske endast i den utsträckning som det är påkallat av säkerhetsskäl. Denna huvudregel kompletteras med särskilda föreskrifter som närmare anger när granskning fär ske. Bestämmelserna innebär att brev till intagen får granskas om det finns anledning anta att det innehåller otillåtet föremål, att brev vidare får granskas stickprovsvis - i öppen anstalt dock bara vid särskilda tillfällen - samt att i sluten anstalt brev dessutom får granskas om det är nödvändigt med hänsyn till den intagnas särskilda förhållan­den. Bestämmelser ges även i fråga om förfarandet vid granskning och kvarhållande av brev. Förtroenderådens korrespondens skall enligt sär­skild bestämmelse vara underkastad samma regler som föreslås gälla för enskild intagens brev.

De nuvarande rätt snävt utformade lagbestämmelserna om besök ersätts i 29 § med bestämmelser av mindre restriktiv karaktär. För att öka möjligheterna att hindra insmuggling till de intagna av otillåtna föremål, t. ex. narkotika, vapen e. d., föreslås i samma paragraf en bestämmelse av innehåll att det som villkor för besök av säkerhetsskäl kan föreskrivas att den besökande underkastar sig kroppsvisitation. Motsvarighet till denna bestämmelse saknas i den nuvarande behand­lingslagen. Bestämmelser som reglerar de Intagnas rätt att använda telefon saknas i behandlingslagen. 1 30 § föreslås bestämmelser härom. Dessa är utformade i nära överensstämmelse med de föreslagna reglerna om besök. En för brevväxling, besök och telefonsamtal gemensam undantagsbestäm­melse av hänsyn till rikets säkerhet finns i 31 §.

Om permissioner m.m. ges bestämmelser i 32-35 §§. De föreslagna bestämmelserna om regelbunden korttidspersmission och om sådan kort­tidspermission som ges av särskild anledning innebär en uppmjukning i förhållande till motsvarande bestämmelser i behandlingslagen. Särskilt är att märka att regelbunden korttidspermission skall kunna beviljas, om inte faran för missbruk är avsevärd. Är noggrann tillsyn behövlig skall den intagne under permissionen kunna vara ställd under bevakning. Samtidigt föresläs i fråga om vissa kategorier intagna som har länga strafftider och som är placerade i sluten anstalt en särskild bestämmelse som innebär att korttidspermission fär ges endast om synnerliga skäl föreligger. Långtids­permission föreslås under benämningen frigivningspermission kunna be­viljas som ett led i förberedelse för villkorlig frigivning eller övergång till vård utom anstalt. För den som undergår fängelse öppnas möjlighet att få frigivningspermission redan från den dag dä s. k. hälftenfrigivning kan ifrågakomma samtidigt som den nuvarande maximitiden 14 dagar slopas.

Prop. 1974:20

42

Vidare föreslås en bestämmelse som innebär att i fall dä intagen genom vistelse utanför anstalt kan bli föremål för särskilda åtgärder som kan antas underiätta hans anpassning i samhället, sådan vistelse kan beviljas honom under lämplig tid, om särskilda skäl föreligger därtill. För vistelsen utanför anstalt skall i så fall ställas de villkor som kan anses erforderliga. Det är här fråga om en motsvarighet till sädan långtidsper­mission i rehabiliteringssyfte som f. n. kan beviljas endast den som undergår ungdomsfängelse.

Bestämmelser om de intagnas rätt till medinflytande genom samråds­organ o. d. har tagits in i 36 §. Sädana bestämmelser saknas i den nuvarande lagen.

Om vård vid sjukdom m. m. ges bestämmelser i 37-41 §§. Vid utformningen av dessa bestämmelser har hänsyn tagits till de ökade möjligheter att anlita den allmänna sjukvården som kommer att föreligga för en stor del av anstaltsklientelet till följd av lokalanstalternas till­komst.

Transporter av intagen regleras i 42 § och Inställelse vid domstol och inför annan myndighet i 43 §. Ersättning för arbete m. m. behandlas i 44 §. Bestämningen av de aktiviteter som berättigar till ersättning är mer vidsträckt än i gällande lag.

Bestämmelser om disciplinär bestraffning m. m. föreslås intagna i 46-51 §§. När det gäller reaktionsformerna föreslås väsentliga nyheter. Enligt förslaget skall den intagne kunna tilldelas varning eller åläggas att vara innesluten i enrum under högst sju dagar. Som ny reaktionsform införs alltså varning samtidigt som isoleringsstraffets maximitid minskas. 1 promemorian konstateras att det nuvarande systemet har påtagliga nackdelar, eftersom det innebär att allvarligare misskötsamhet, t. ex. rymning och permissionsmissbruk, vanligen föranleder förutom enrums­placering att vederbörande övervakningsnämnd eller centrala nämnd sedermera vid prövningen av fråga om villkorlig frigivning eller övergäng till vård utom anstalt förlänger anstaltsvistelsen med viss tid. Den intagne får under sådant förhållande lätt intrycket att han blir dubbelt bestraffad för samma gärning. 1 den män någon längre tid förfiutit sedan gärningen begicks uppfattas därvid den senare åtgärden som särskilt obillig. Enligt promemorian kan man emellertid i förevarande sammanhang inte under­låta att ta hänsyn till att det från disciplinär synpunkt föreligger ett behov av tillgäng till en mera kännbar påföljd än ett isoleringsstraff på högst sju dagar. Därför förordas en ordning som innebär att det redan i samband med åläggande av isoleringsstraff kan förordnas att den tid under vilken den intagne enligt beslutet skall vara innesluten i enrum inte skall räknas in i tiden för verkställighet av den påföljd som den intagne undergår. Som en konsekvens av denna ordning bör vid prövning av fråga om villkorlig frigivning eller övergång till vård utom anstalt hänsyn inte längre kunna tas i varje fall till sädan misskötsamhet som föranlett disciplinär bestraffning.

1 den mån eti indisciplinärt beteende föranleder sådana behandlings­mässiga   åtgärder   som   indragning   eller   senareläggning  av  frigäng  eller

Prop. 1974:20

43

permission eller förflyttning till annan mer sluten anstalt är det enligt promemorian väsentligt att skälig hänsyn därtill kommer att tas i disciplinärendet. 1 den nya lagen föreslås därför en föreskrift som anger att vid prövning av fråga om disciplinär bestraffning bör beaktas om förseelsen har andra följder för den intagne, särskilt med hänsyn till förhållanden som avses med bestämmelserna om frigång, korttidspermis­sion och frigivningspermission.

1

anslutning till förslaget om disciplinär bestraffning föreslås att bestämmelsen i 26 kap. 7 § BrB ändras sålunda att det inte längre anges att den dömdes uppförande under anstaltstiden skall särskilt beaktas vid prövning av fråga om villkorlig frigivning. Även i övrigt föresläs en omarbetning av bestämmelsen. Enligt den föreslagna lydelsen skall vid prövning av fråga om villkorlig frigivning särskilt beaktas verkningarna av fortsatt frihetsförlust för den dömde och förutsättningar­na för hans anpassning i samhället med hänsyn till de förhållanden i vilka han skulle komma att försättas efter frigivningen.

2

kap. avslutas med vissa jämkningsbestämmelser i 52 och 53 §§.

1 54-59 §§ ges bestämmelser om beslut, besvär och delegation m. m. Här kan nämnas att den föreslagna bestämmelsen i 58 § ger, med vissa undantag, möjlighet för Kungl. Mai:t att till tjänsteman inom kriminal­värden delegera kriminalvårdsstyrelsens befogenheter enligt lagen. Delega­tion från kriminalvårdsstyrelsen till tjänsteman inom kriminalvärden kan enligt förslaget bl. a. avse befogenhet för styresman vid anstalt att besluta om disciplinär bestraffning. Av den föreslagna bestämmelsen i 57 § framgår att styresmannens beslut skall lända omedelbart till efterrättelse om inte denne annorlunda förordnar. Om styresmannen vid åläggande av inneslutning i enrum med stöd av tidigare förordade nya bestämmelse förordnar att den ålagda tiden inte skall inräknas i tiden för verkställighet av den påföljd som den intagne undergår, kommer enligt förslaget emellertid den ordningen att gälla att beslutet i dess helhet omedelbart skall underställas kriminalvårdsstyrelsens prövning.

Ansvarsbestämmelser m. m. finns intagna i 60 och 61 §§. Tillämp­ningsföreskrifter behandlas i 62 §.

3.3 Ändringar i brottsbalkens bestämmelser om skyddstillsyn

I dom pä skyddstillsyn kan enligt 28 kap. 3 § BrB ingå behandling i anstalt. Har förordnande härom meddelats beträffande någon som inte fyllt 23 år, kan domstolen bestämma att anstaltsbehandlingen skall verkställas utan hinder av att domen pä skyddstillsyn inte har vunnit laga kraft. Motsvarande gäller om domstol under pågående skyddstillsyn pä grund av den dömdes misskötsamhet förordnar om anstaltsbehandling liksom när sådant förordnande meddelas på grund av ny brottslighet. Har den dömde i här avsedda fall fyllt 23 år, kan förordnandet inte verkställas innan domen pä skyddstillsyn vunnit laga kraft mot den dömde.

Uppkommer fråga om anstallsbehandling under pågående skyddstill­syn, kan övervakningsnämnd eller domstol med stöd av 28 kap. 1 I § BrB

Prop. 1974:20

44

förordna att den dömde skall tillfälligt omhändertagas. Beslutet går omedelbart i verkställighet, men omhändertagandet får inte pågå under längre tid än en vecka eller undantagsvis två veckor.

1 mot. I 971:649 väcktes frågan om en ändring av BrB av innebörd att domstol, när den under pågående skyddstillsyn förordnar om anstalts­behandling eller undanröjer skyddstillsynen och dömer tUl fängelse, skall ha möjlighet att förlänga tiden för omhändertagande enligt 28 kap. 11 § tUl dess domstolens beslut vinner laga kraft.

Justitieutskottet (JuU 1971:17) avvisade av olika skäl den i motionen föreslagna lösningen rnen tog fasta på ett par förslag som framförts under remissbehandlingen. Ett av dessa förslag gick ut pä att vidga möjligheter­na att förordna om omedelbar verkställighet av beslut om anstaltsbehand­ling genom att ta bort den nuvarande åldersgränsen. Ett annat förslag avsåg möjligheten att i vissa fall förordna om omedelbar verkställighet när domstol undanröjer skyddstillsyn och dömer till fängelse. Dessa frågor borde enligt utskottets mening övervägas av Kungl. Maj:t. Riksdagen biföll utskottets hemställan.

1 promemorian behandlas endast förslaget om omedelbar verkställighet av beslut om anstaltsbehandling för sådana som har fyllt 23 år. Enligt promemorian torde situationen i de fall då domstolen överväger att låta anstaltsbehandling ingå i skyddstillsyn för det äldre klientelet i allmänhet vara sådan att omedelbara åtgärder behövs för att lösa akuta sociala problem. Det måste under sädana omständigheter anses olyckligt att behandlingen kan komma att dröja under avsevärd tid.

Enligt promemorieförslaget talar övervägande skäl för att domstolen bör ha möjlighet att förordna om omedelbar verkställighet av förordnan­de om anstaltsbehandling ingående i skyddstillsyn även i fråga om dömda som fyllt 23 år. Förslaget föranleder ändringar i 28 kap. 3 § andra stycket och 38 kap. 9 § andra stycket BrB.

Prop. 1974:20

45

4 Remissyttrandena

4.1  Verkställighet av vissa brottmålsdomar och beräkning av strafftid

Förslaget i departementspromemorian att i en särskild lag ta upp bestämmelser om befordran till verkställighet av vissa brottmålsdomar och om beräkning av strafftid m. m. har allmänt godtagits under remissbehandlingen. Det i promemorian framlagda lagförslaget har i huvudsak tillstyrkts eller lämnats utan erinran.

Förslaget om vidgade möjligheter tUl samtidig verkställig­het av häktning och påföljd i annat mål har tillstyrkts av de remissin­stanser som yttrat sig i denna fråga. Sålunda anser RÅ att förslaget innebär sådana fördelar att det bör genomföras. Socialstyrelsen anser att även om den föreslagna regeln i princip endast får betydelse för det fall att vederbörande frikännes i det senare målet, det är tiUfredsstäUande att konstatera att tidigare fängelsedomar och förvandlingsstraff som är verk-stäUbara alltid skall få avtjänas under häktningstiden oberoende av var den dömde hälls häktad.

Beträffande reglerna om nöjdförklaring erinrar RÄ om att sådan förklaring hädanefter inte från tidssynpunkt har någon betydelse för den som är häktad. Önskemålet om ändamålsenlig behandling torde i vart fall med den dömdes medgivande kunna tillgodoses i annan ordning än genom nöjdförklaring. För den som eljest är intagen i fängvärdsanstalt torde nöjdförklaring inte fylla någon funktion. Den som är på fri fot bör dock enligt RÅ alltjämt kunna avge nöjdförklaring. Om det visar sig att möjligheten att avge nöjdförklaring har betydelse endast för sistnämnda grupp, torde det böra övervägas att inskränka nöjdförklaringsinstitutet tUl sädana fall, vilket skulle få till följd att hithörande bestämmelser kan göras åtskiUigt enklare.

Enligt hovrätten över Skåne och Blekinge förefaller de föreslagna bestämmelserna om nöjdförklaring och befordran till verkställighet av dom onödigt komplicerade. Bestämmelserna kan väsentligt förenklas t. ex. genom att 4 och 6 §§ förs samman så att nöjdförklaring skall kunna avges inför viss myndighet oberoende av om den dömde är häktad, intagen på kriminalvårdsanstalt eller pä fri fot.

Förslaget att nöjdförklaring skall kunna avges pä rättspsykiatrisk klinik godtas av flertalet remissinstanser. Socialstyrelsen framhåller att gällande joursystem vid klinikerna medför att skyldigheten att motta nöjdförkla­ringar knappast kan åläggas någon annan än den som är ordinarie chef för kliniken. Vid förfall för honom måste därför alltid polismyndighet anlitas för en sädan uppgift. Även under den tid då klinikchefen är i tjänst torde det vara säkrast och mest praktiskt med hänsyn till bl. a. klinikchefens ringa rutin och hårt belastade tid - att polismyndighet i första hand får till uppgift att motta nöjdförklaring av den som vistas på rättspsykiatrisk klinik.

Länsstyrelsen   i Stockholms  län   anser  att   vissa   skäl  talar mot att

Prop. 1974:20

46

polismyndighet i den angivna situationen skall kunna åläggas att motta nöjdförklaring. Länsstyrelsen erinrar om att socialstyrelsen i annat sammanhang har ifrågasatt om inte klinikchef i vissa fall skall kunna vägra att motta nöjdförklaring. Socialstyrelsen påpekade därvid att problem kan uppstå när det gäller att fastställa om en nöjdförklaring kan betraktas som en giltig viljeförklaring, nämligen när det är fråga om patienter som på grund av psykisk sjukdom eller utvecklingsstörning uppenbarligen inte är i stånd att rätt bedöma innebörden av en sådan rättshandhng. Att under sädana förhållanden ålägga myndighet, vars befattningshavare saknar psykiatrisk utbUdning, att uppta nöjdförklaring av någon som är intagen på rättspsykiatrisk klinik, anser länsstyrelsen vara olämpligt. Därtill kommer att det på senare är har varit en allmän strävan att avlasta pohsen uppgifter som inte är typiskt polisiära. Läns­styrelsen avstyrker därför förslaget att polismyndighet i angiven situation skall kunna åläggas att uppta nöjdförklaring.

Enligt interneringsnämndens mening är innebörden av uttrycket "befordra domen till verkställighet" i 9 och 10 §§ i förslaget inte helt klar. Ordalydelsen tyder närmast på att meningen är att verkställigheten skall börja. Enligt BrB och den förslagna lagen om kriminalvård i anstalt skall emellertid verkställigheten ske i kriminalvårdsanstalt. 1 promemo­rian anges att med uttrycket förstås att verkställigheten anses ha börjat. Faktiskt intagande i kriminalvårdsanstalt avses alltså inte. Det sägs rent ut att så Inte alltid skall ske. Enligt interneringsnämndens mening skulle det vara en fördel om det tydligare än i förslaget angavs när den dömde skall intas i kriminalvårdsanstalt. De bestämmelser som i övrigt behövs för att tillgodose syftet med förslaget bör utformas som regler för strafftids­beräkningen, Inte som regler för när verkställigheten börjar. Härigenom skulle man också komma ifrån en svårighet som inte är löst i förslaget, nämligen frågan om vilka regler som skall gälla för behandlingen av den som  är häktad  och  som  samtidigt undergår påföljd.  Behälls förslagets

uppläggning bör i lagen lämnas klart besked i vilken utsträckning undan­tag frän BrB:s och den föreslagna behandlingslagens regler kan eller skall ske när den dömde är häktad.

Det i 10 § första stycket föreslagna tUlvägagångssättet, som innebär att kriminalvårdsstyrelsen skall förelägga den som dömts till frihetsstraff och är pä fri fot att senast viss dag inställa sig vid kriminalvårdsanstalt, anser hovrätten över Skåne och Blekinge vara mind­re ändamålsenligt, t. ex. om den dömde är intagen på vårdanstalt för alkoholmissbrukare. Hovrätten föreslår därför att andra stycket i samma paragraf utgär och att i stället som sista punkt I första stycket upptas en bestämmelse som anger att kriminalvårdsstyrelsen äger begära att polis­myndighet förpassar den dömde till anstalten. 1 detta sammanhang erin­rar hovrätten om att den som har dömts kan få påföljden verkställd genom att avge nöjdförklaring. Någon motsvarande möjlighet finns emellertid inte för den dömde om domen har vunnit laga kraft. Hov­rätten anser att denna skillnad inte är sakligt motiverad. Den dömde bör även efter fullföljdstidens utgång kunna begära att få domen verkställd. Som ett sista stycke i 10 § bör därför föreskrivas att vad i tredje stycket

Prop. 1974:20

47

sägs gäller även den som i annat faU begär att lagakraftvunnen dom skall verkställas.

Statskontoret understryker vikten av att den föreslagna reformen i fråga om föreläggande att inställa sig pä kriminalvårdsanstalt genomförs. 1 nuläget saknas överblick över dömda som är pä fri fot. Uppskattningsvis omfattar dessa ca 9 000 av de 12 000 personer som årligen undergår frihetsstraff. Förslaget skapar förutsättningar för en ökad kunskap om denna grupp av klientelet och för en rationell handläggning av föreläggan­derutinen. Genom att dessa arbetsuppgifter överförs pä kriminalvårdssty­relsen underlättas sålunda den övergång till ett ADB-orienterat frifotings-register, som samarbetsorganet för ADB inom rättsväsendet och kriminal-värdsstyrelsen planerar till budgetåret 1975/76. Om lagförslaget genom­förs kan uppgifter om förelägganden på ett enkelt och rationellt sätt insamlas och databehandlas. Med nuvarande ordning skulle det däremot bli nödvändigt att ålägga 119 polisdistrikt rapporteringsskyldighet till kriminalvårdsstyrelsen för att fä ett motsvarande fungerande register. En sådan lösning skulle enligt statskontorets mening vara svår att genomföra. Ett register som byggs upp med utgångspunkt från den i promemorian förordade ordningen kommer att ge möjligheter till bl. a. statistikuttag periodvis över antalet dömda som har fått förelägganden att inställa sig. På så sätt får man bl. a. ökade kunskaper om köbildningen inom kriminalvärden. Därmed skapas förutsättningar för ett bättre utnyttjande av anstaltsbeständet samt bättre vårdplanering och en jämnare personal­dimensionering.

Kriminalvårdsstyrelsen anser att nuvarande system i stort sett har fungerat väl. Någon omfördelning av anstaltsbeläggningen sä att belägg­ningstopparna bortfaller synes inte i och för sig följa av en omläggning av föreläggandeproceduren. Enligt kriminalvårdsstyrelsens mening erbjuder systemet med föreläggande genom polismyndighet åtskilliga fördelar. Genom att den dömde i allmänhet kallas till polisen får han tillfälle till en service som tycks utnyttjas i stor omfattning. Han kan sålunda få resonera med en polisman om de olika problem som uppstår i samband med inställelsen vid anstalt. Han kan fä råd och upplysningar om möjligheterna att ansöka om uppskov med verkställigheten eller om hur han skall förfara om han vill söka nåd. Om han söker uppskov eller nåd fär polismyndighet direkt kännedom om detta och brukar då underlåta att utfärda föreläggande om inställelse. Pä polisdistrikten, särskilt mindre sådana, har man också i Inte ringa utsträckning personlig kännedom om klienterna. Därmed har man särskilda möjligheter att bedöma om en klient bör direkt förpassas in pä anstalt eller om han kan kallas till polisen för att få föreläggande att själv inställa sig. 1 vissa fall kan, i samband med att en person grips för förseelse eller brott, införpassning ske direkt. Om kriminalvårdsstyrelsen i stället för polismyndigheten skall förelägga den dömde att inställa sig pä fängvärdsanstalt är det enligt styrelsens mening angeläget att man söker se till att de fördelar som det nuvarande systemet erbjuder i möjligaste mån bibehålls. Även det föreslagna systemet  medför enligt kriminalvårdsstyrelsen vissa fördelar

Prop. 1974:20

48

för kriminalvården och den intagne. Ett överförande av föreläggandena påverkar och underlättar sålunda genomförandet av ett fullständigt maskinellt register över dömda som är på fri fot. Uppgifter om förelägganden kan på ett enkelt sätt tas emot och databehandlas. 1 kombination med en maskinellt uttagen beläggningsstatistik kan antalet disponibla platser ställas mot antalet icke häktade dömda som fått resp. inte fått föreläggande. Möjligen kan detta leda tiU ett något bättre utnyttjande av den tillgängliga platskapaciteten. Polisen får vidare viss avlastning i sina hittillsvarande uppgifter med att kalla, delge, förelägga och införpassa de dömda. Slutligen torde i vissa fall den dömde föredra att inställa sig efter föreläggande per post. Det föreslagna systemet bör emellertid kompletteras med viss skriftlig information till den som får föreläggandet, avsedd att i någon män ersätta den service som polisen hittills har lämnat i dessa ärenden.

Svenska fångvårdssällskapet motsätter sig promemorieförslaget i denna del. Om de dömda pä fri fot - I regel gäller det personer med korta straff i fortsättningen skall få föreläggande att inställa sig pä anstalt av kriminalvårdsstyrelsen i stället för polismyndigheten, kan detta i förstone te sig som enbart en teknisk rationalisering. Sällskapet kan inte godta en sådan bedömning. Med nuvarande system har nämligen den dömde en naturlig kontaktmöjlighet med den lokala polismyndigheten i samband med föreläggandet och denna möjlighet utnyttjas i avsevärd omfattning. Därvid kan ofta den dömde också tillrådas att ta kontakt med vederbörande kriminalvärdsdirektör för att få sina personliga synpunkter pä anstaltsplaceringen beaktade. Sådan kontakt förekommer även i stor omfattning. Mycket talar för att det föreslagna stadgandet och dess tillämpning kan bli ett steg mot att själva anstaltsplaceringarna av frifotingsklientelet genom beslut i administrativ ordning också centralise­ras till kriminalvårdsstyrelsen. Sällskapet anser att en sådan utveckling bör förhindras.

Promemorieförslaget om ändrade bestämmelser om förutsättningar för uppskov med straffverkstäUighet tiUstyrks av länsstyrelsen i Stock­holms län och Föreningen Sveriges åklagare.

Kriminalvårdsnämnden anser att de nuvarande bestämmelserna om uppskov behöver omarbetas. Nämnden anser emellertid inte att prome­morieförslaget går tillräckligt långt i detta hänseende. Promemorians ändringsförslag utgär enligt nämnden från vissa uttalanden till ledning för rättstillämpningen vilka gjordes under förarbetena till de nu gällande bestämmelserna i 12 § behandlingslagen. Utvecklingen i samhället har lett till att dessa uttalanden i dag inte är giltiga på samma sätt .som vid lagstiftningens tillkomst. Den praxis som kriminalvårdsnämnden i dag upprätthäller har kommit att i viss utsträckning lämna de ramar som drogs upp i förarbetena till lagen. De ändrade värderingar som promemo­rian ger uttryck för har sedan länge godtagits i tillämpningen. Sådana intressen som exemplifieras i promemorian beaktas således redan som skäl för beviljande av uppskov. Men även familjehänsyn och planerings-mässiga skäl godtas. Tillämpningen synes i dessa avseenden innebära en

Prop. 1974:20

49

friare bedömning än som departementsförslaget nu avser att genomföra. Nämnden framhåller att uppskovsreglerna vinner tiUämpning på männi­skor som ofta lever under relativt välordnade förhållanden, som inte undandrar sig lagföring och straff och som inte heller befaras begå nya brott. De fiesta av dem som ansöker om uppskov med verkställighet är dömda till ett kortvarigt straff som har ådömts av allmänpreventiva skäl. För den dömde är det angeläget att avtjänandet sker vid en tidpunkt då han inte tillfogas alltför kännbart avbräck i utbildningshänseende, familjemässigt, socialt eller ekonomiskt. Även frän samhällsekonomisk synpunkt är det önskvärt att han inte gör det. Nämnden kan därför inte ansluta sig till uttalandet i promemorian att uppskov med verkställighet bör kunna medges endast då skäl av synnerlig styrka kan åberopas för ett uppskov. Åtskilliga av de skäl som f. n. godtas för uppskov ryms inte under en sådan beteckning. Detta gäller t. ex. vederbörandes intresse av att efter en tids sjukdom eller arbetslöshet fä arbeta ytterligare någon eller några månader för att kunna betala av på sina skulder, intresset att få vara hemma någon tid för att kunna bistå sammanboende, fästmö eller hustru som snart skall föda barn och sedan även kunna hjälpa henne med skötseln av barnet, intresset av att inte behöva bryta ett idrottslag under pågående tävlingssäsong eller ett musikkapell under tiden för dess engagemang samt intresset att under speciella förhållanden inte låta en skolklass byta lärare under pågående termin. En huvudregel att uppskov kan beviljas, när skäl föreligger, skulle bättre ange nuvarande praxis än vad den föreslagna bestämmelsen gör.

Kriminalvårdsnämnden anser att den tid av sex månader för vilken uppskov längst kan beviljas oftast är tillräcklig för att tillgodose förekommande behov av uppskov med straffverkställighet. 1 vissa fall skulle det dock vara av värde, om anstånd kunde meddelas även för en något längre tid. Den dömde kan ha synnerligen starka personliga skäl för ett uppskov med straffavtjänande, exempelvis för att kunna fullgöra påbörjad värnpliktstjänstgöring eller avsluta pägäende omskolning, men behöver för det ändamålet anstånd under längre tid än sex månader. Längsta tid för uppskov bör enligt nämndens mening utan olägenheter kunna sättas till ett år. Nägot missbruk av en sädan bestämmelse torde inte behöva befaras. En tillräckligt restriktiv tillämpning torde kunna åstadkommas genom en bestämmelse att för längre anstånd än sex månader fordras särskilda skäl.

Länsstyrelsen i Kronobergs län anser att det undantagsvis kan uppkomma situationer där det är ändamålsenligt att ge längre uppskov än sex månader. Detta gäller t. ex. om den dömde omedelbart efter det att domen vunnit laga kraft ansöker om nåd och fär underrättelse om avslag på nådeansökan, när endast kort tid av sexmånadersfristen återstår. 1 sådana faU vore det lämpligt att kunna utsträcka uppskovstiden. För att undvika en olikformig praxis kan lämpligen föreskrivas antingen att endast central myndighet äger besluta härom eller att regional myndig­hets beslut skall underställas central myndighet.

4 Riksdagen 1974.  1 saml. Nr 20

50

Flera remissinstanser berör frågan om vilken myndighet som skall besluta i uppskovsärenden. Länsstyrelsen i Jönköpings län har inte något att erinra mot att ärenden rörande uppskov med straffverkställighet förs över från länsstyrelse till annat organ sedan klarhet har vunnits om vilken central myndighet som bör handlägga dessa ärenden.

Länsstyrelsen i Kronobergs län anser att prövningen av ansökan om uppskov i viss män kan anses som den första kriminalvärdande åtgärden. Med det synsätt som har redovisats i tidigare utredningar på detta område synes det länsstyrelsen mer ändamålsenligt att ansökningarna avgörs av annan myndighet. Enligt såväl föreslagen som nu gällande ordning skall polismyndighet yttra sig i ärendet. Länsstyrelsen finner det mera ändamålsenligt att annan myndighet, t. ex. skyddskonsulent, avger yttrande. Genom att utnyttja den erfarenhet och kunskap som denne besitter i ärenden av liknande slag skulle man få ett fylligare underlag vid prövningen. Det är i och för sig angeläget att praxis är enhetlig. Men med hänsyn till antalet ansökningar kan en central beslutsmyndighet få svårighet i sin handläggning. Med beaktande härav samt med hänsyn till betydelsen av att det beslutande organet så långt möjligt bibehåller den nu befintliga lokala förankringen, föreslär länsstyrelsen att lämpligt regionalt organ skall handha uppskovsärendena. Härvid bör skyddskonsu­lent vara remissinstans eller delta i besluten.

Kriminalvärdsnämnden ansluter sig till uppfattningen att prövningen av frågor om uppskov med verkställighet av fängelse bör föras över från länsstyrelsen till annat organ. Skäl kan föreligga att, såsom förutsätts i promemorian, låta en reform anstå för att närmare övervägas i samband med pågående utredning rörande bl. a. de centrala nämndernas uppgifter. Kriminalvårdsnämnden vill dock som sin mening uttala att prövningen, åtminstone i första instans, bör anförtros myndighet inom kriminalvärds-verket. Det synes bäst överensstämma med den grundläggande behand­lingstanken i den nya kriminalvårdslagstiftningen att låta myndighet, som ansvarar för behandlingen, också bestämma när denna behandling skall påbörjas. Såväl den enskildes intressen som de kriminalpolitiska aspekter­na torde härigenom väl kunna tillgodoses. Bäst näs detta syfte, om prövningen förläggs till lokala myndigheter inom verket. Den enskilde bör vidare bevaras rätten att få uppskovsfrågan prövad av en besvärs­instans. Enligt nämndens mening lämpar sig ärenden av detta slag emellertid ej för handläggning i den ordning som föreskrivs för allmänna förvaltningsbesvär. Prövningen av ärendena har ringa formella eller juridiska inslag, den angår väsentligen den enskildes personliga och sociala förhållanden. Kriminalvärdsnämnden förordar därför att överprövninen i fortsättningen uppdras åt nämnden eller annan nämnd med motsvaran­de sammansättning och parlamentariska förankring.

Statskontoret anser att den pägäende utredningen om övervaknings­nämnderna och de centrala nämnderna inte bör utgöra hinder för att handläggningen av uppskovsärenden överförs till kriminalvårdsstyrelsen. Genom en sådan reform skapar man redan nu organisatoriska förutsätt­ningar för att genomföra ett fullständigt register över dömda pä fri fot.

Prop. 1974:20

51

TCO och SACO anser att uppskovsärenden bör avgöras av en central myndighet. TCO ansluter sig till KAlK:s förslag att denna myndighet bör vara kriminalvårdsnämnden men kan även tänka sig kriminalvårdsstyrel­sen. SACO förordar kriminalvårdsstyrelsen under förutsättning att styrelsen skall utfärda förelägganden om inställelse vid anstalt.

Kriminalvårdsstyrelsen finner att flera skäl talar för att länsstyrelsen befrias från handläggning av uppskovsärenden. Det förefaller naturligast att ärenden av denna art handläggs av kriminalvårdsstyrelsen. Med hänsyn till pågående arbete inom Rl-projektet bör ett överförande av besluts­funktionerna ske i samband med att den nu aktuella lagstiftningen träder i kraft. Den utredning som pågår beträffande de centrala nämndernas uppgifter och organisation kan inte anses utgöra hinder härför.

Förslaget i 19 § första stycket angående utgångspunkten för straff­tidsberäkningen kritiseras av hovrätten över Skåne och Ble­kinge som anför bl. a.

Avges nöjdförklaring skall dom (eller domsbevis) finnas tillgänglig för styresman (eller annan som skall befordra domen till verkställighet). 1 detta fall innebär förslaget i 19 § första stycket inte nägot problem men ej heller någon nyhet. 1 andra fall är det däremot olämpligt att strafftiden börjar löpa redan då domen får verkställas och inte först när den kommit styresman tillhanda. Om den dömde är häktad i annat mål än det vari domen meddelas kan det inträffa att häktningen häves och den dömde försättes pä fri fot, sedan domen vunnit laga kraft mot honom men innan något meddelande, att domen får verkställas mot honom, kommit styresman eller häktesföreståndare tillhanda. Enligt förslaget har i sådant fäll strafftiden börjat löpa. Om den dömde är intagen i kriminalvårds­anstalt kan motsvarande hända i det fall den dömde blir villkorligt frigiven, innan styresmannen fått veta att den nya domen kan verkställas. Enligt 25 § i förslaget skall i sådant fall strafftiderna sammanläggas, eftersom fängelse måste anses föreligga till verkställighet så snart domen börjar verkställas enligt 19 § första stycket. För att förhindra att angivna olägenheter uppstår måste styresmannen alltid hos kriminalvårdsstyrelsen (och eventuellt hos domstol) efterhöra om det finnes någon dom som blivit verkställbar. Beslutar domstol att häktning skall hävas, kan den förut häktade inte omedelbart försättas på fri fot utan måste avvakta att häktesföreståndare eller styresman bedriver efterforskningar, om det finnes någon verkställbar dom mot honom. Även om en sädan förfrågan ger negativt besked kan det inträffa att dom som kan verkställas inte nått styrelsen, t. ex. om häktning skett efter domen och styresmannen ej genom domstolen får reda på domen samt kriminalvårdsstyrelsen ej har kännedom om att det finnes en verkstäUbar dom.

Det oskäliga i nuvarande ordning torde väsentligen ha upphört i och med införandet av de nya reglerna om avräkning av häktningstid. Den föreslagna ordningen förefaller mera opraktisk än den nuvarande. Förslaget bör därför jämkas så att det överensstämmer med den gällande bestämmelsen, dock med den ändringen att när den dömde är häktad i annat mål strafftiden börjar löpa frän den dag då domen föreligger för verkstäUighet. Motsvarande ändring bör göras i 9 §.

Interneringsnämnden diskuterar i detta sammanhang det fallet att den, som utan att vara häktad är intagen i kriminalvårdsanstalt, döms tiU internering eller till fortsatt internering. Enligt förslaget skall vid beräkningen av den i nya domen bestämda minsta tiden utgångspunkten vara den dag då den nya domen får verkställas. Hade den dömde varit

Prop. 1974:20

52

häktad i det nya målet, skulle häktningstid efter domen ha räknats honom tillgodo. Enligt interneringsnämndens mening talar starka skäl för att I sådana fall avräkning får ske pä samma sätt som beträffande häktad. Det kan enligt nämnden vara just den omständigheten att den åtalade är intagen i fängvärdsanstalt som har föranlett att han inte häktats. 19 § bör kompletteras med stadgande härom.

Förslaget i promemorian om att korta frihetsstraff skall omräknas till   dagar   tillstyrks av statskontoret och övervakningsnämnden i

Örebro.

Kriminalvårdsstyrelsen anser det önskvärt att, om det pågår verkstäUig­het av ett fängelsestraff, som har omräknats till dagar och det förekommer ytterligare ett sådant straff till verkställighet sä att den sammanlagda strafftiden kommer att överstiga fyra månader, den omräkning som har skett beträffande det tidigare straffet ändå fortfaran­de skall gälla.

Kriminalvårdsnämnden anser att de skäl som anförs i promemorian för att kortare fängelsestraff vid verkställigheten skall omräknas till dagar i och för sig synes bärande. Innan en reform genomförs, torde det dock vara nödvändigt att ytterligare överväga de konsekvenser som den kan få i skilda hänseenden. Det synes ej vara helt säkert att fördelarna av reformen överväger nackdelarna. 1 vart fall torde ytterligare lagändringar bli nödvändiga.

Hovrätten över Skåne och Blekinge anser inte att den föreslagna omräkningsregeln innebär någon förenkling och avstyrker förslaget. Om torslaget skulle genomföras bör det ske genom en ändring i 26 kap. I § BrB så att domstolen skall bestämma strafftid på högst fyra månader i visst antal dagar. Hovrätten fortsätter.

Bakom förslaget synes det enligt hovrätten ligga icke så mycket praktiska överväganden som den - obestyrkta - misstanken att anhopningen av dömda, som avtjänar straff i månadsskiftet februari­mars varje är, beror på att dessa fär avtjäna ett par dagar kortare straff än de skulle ha fått göra vid någon annan tid på året. Att de som avtjänar straff vid detta månadsskifte blir gynnade framför dem, som är intagna vid någon annan tidpunkt, kan inte vara utslagsgivande; någon millimeter­rättvisa finns ändå inte när det gäller straffmätningen. Det kan starkt ifrågasättas orn det är något vunnet med att en del intagna får avtjäna två dagar mer än de eljest skulle ha fått göra. Det enda skäl som skulle kunna åberopas till stöd för förslaget är att anstaltssystemet inte kan ta emot alla dem som vill avtjäna sina straff i februari-mars. För frågan om detta skäl skall tillmätas avgörande betydelse är inledningsvis att anmärka att förslaget inte lägger hinder i vägen för den som kan avge nöjdförklaring beträffande sin dom. Förutom det fallet att domen meddelats i sådan tid att fullföljdstiden inte går ut förrän i februari (vid en strafftid på en månad) kan den dömde genom att först överklaga domen och sedan innan målet hinner bli avgjort i överrätten i lämplig tid avge nöjdförkla­ring utsträcka sin tidsfrist sä att samma fördel uppnås. Förslaget om beräkning i dagar av kortare strafftider medför då åsyftat resultat endast om det är tidsvinsten som har störst betydelse för de dömda. Hovrätten anser att andra faktorer har lika stor eller större betydelse för februarianhopningen av intagna. Under sommaren begås förhållandevis fler brott än under årets övriga delar. Sommarens brott behandlas av domstolarna   i   slutet   av   hösten,   vilket   medför   att   domarna   skall

Prop. 1974:20

53

verkställas under vintern. Den säsongsmässiga ökningen av antalet brott har alltså sin motsvarighet i en ökning av antalet intagna under vintern. De klimatiska förhållandena i Sverige är därtUl sådana att det för de flesta måste framstå som önskvärt att fä avtjäna straff i februarimars.

4.2 Kriminalvård i anstalt

Den föreslagna lagen om kriminalvård i anstalt får i huvudsak ett gynnsamt mottagande av remissinstanserna. Lagens uppbyggnad och huvuddrag lämnas i stort sett utan erinran. Även de särskilda bestämmel­serna i förslaget tillstyrks av en övervägande remissopinion. När det gäller innehållet i och utformningen av en del bestämmelser föresläs dock av olika remissinstanser ändringar eller justeringar. Detta gäller bl. a. de bestämmelser som avser ansvarsfördelningen mellan kriminalvården och andra myndigheter, fördelningen av de intagna mellan olika typer av anstalter, intagnas avskildhet och gemenskap samt disciplinär bestraff­ning.

Kriminalvårdsstyrelsen erinrar om att förslaget bygger på de riktlinjer för kriminalvårdens framtida verksamhet som utformats av kriminalvårds-beredningen och som under året antagits av statsmakterna, att styrelsen i remissyttrande över beredningens betänkande i stort delar beredningens synpunkter och att styrelsen också är beredd att i huvudsak ansluta sig till det föreliggande lagförslaget, dock att styrelsen pä vissa punkter föreslår jämkningar. Även RÄ och rikspolisstyrelsen tillstyrker den föreslagna lagstiftningen. Andra remissinstanser som uttryckligen för­klarar sig helt eller i huvudsak ansluta sig till förslaget är internerings­nämnden, socialutredningen, länsstyrelsen i Jönköpings län, Skydds­värnet i Göteborg, Föreningen Sveriges statsåklagare. Rättspsykiatriska föreningen, övervakningsnämnderna i Halmstad och / Örebro, första avdelningen, LO, Svenska kommunförbundet. Länsstyrelsen i Stock­holms län anser att lagförslaget utgör en lämplig avvägning mellan kravet pä åtgärder som syftar till att underlätta de intagnas anpassning till ett liv i frihet och samhällets krav på säkerhet. Statstjänstemannaförbundet -med vilket TCO instämmer finner att förslaget präglas av överskåd­lighet och relativ lättillgänglighet och att det i huvudsak har en realistisk och verklighetsnära anknytning. Socialstyrelsen anför att ett viktigt moment i den föreslagna lagstiftningen är att det öppnas möjligheter till en smidigare och snabbare övergång frän anstaltsvård till frivård och större möjligheter till arbete utanför anstalten under verkställighetstiden. Särskilt pekas på den förändrade anstaltsorganisationen och de förbätt­rade permissionsbestämmelserna för det s. k. normalklientelet. Samtidigt framhåller styrelsen att det framlagda lagförslaget även innehåller sådana enskilda detaljer som det kan bli nödvändigt att inom snar framtid ta upp till prövning pä nytt.

Rörande kriminalvärdslagstiftningens formella uppbyggnad framhåller kriminalvårdsstyrelsen att ett konsekvent fullföljande av den tanke på integration mellan anstaltsvård och frivärd som kommer till uttryck i det föreliggande lagförslaget borde ha resulterat i en för anstalts- och frivård

Prop. 1974:20

54

gemensam lagstiftning, avsedd att reglera allt kriminalvårdsarbete på verkställighetsplanet. Styrelsen förordar att frågan om en sådan integre­rad lagstiftning prövas sedan erfarenheterna av det pägäende reform­arbetet har utvärderats. En liknande synpunkt framförs av LO samt av Statstjänstemannaförbundet med instämmande av TCO. När det gäller förslaget att ersätta den nuvarande behandlingslagen med tvä särskilda lagar finner länsstyrelsen i Stockholms län att en sådan uppdelning är såväl naturhg som rationell. Samma uppfattning har socialstyrelsen.

De bestämmelser i 5 § förslaget som avser ökad integrering mellan anstaltsvård och frivärd lämnas i stort sett utan erinran av remissinstanserna. Svenska Fångvårdssällskapet framhåller dock att det otvivelaktigt är svårt att lagstiftningsvägen föreskriva samarbete mellan olika organ. Även om lagen inte kan bli tvingande utan som bäst kan ange inriktningen bör den dock kanske ge klarare besked om de förväntningar som ställs på kriminalvårdsmyndigheterna genom att det uttryckligen anges att kriminalvärden i anstalt "skall" och inte bara "bör" planläggas och genomföras i nära samverkan mellan kriminalvär­dens olika organ.

När det gäller den föreslagna bestämmelsen i 5 § om det ansvar för kriminalvärdens klientel som åvilar andra samhälls­organ än kriminalvårdens organ har kriminalvårdsstyrelsen inte något att erinra mot att i lagen sålunda ges en bestämmelse som riktar sig till andra myndigheter. Styrelsen framhåller dock att allmänna rekommen­dationer av detta slag måste följas upp med lagbestämmelser om konkreta förpliktelser eller med överenskommelser om särskilt specificerade åta­ganden. Regler som rör andra myndigheters ansvar för kriminalvårds­klientelet bör övervägas av bl. a. socialutredningen och i samband med annat socialt och socialmedicinskt lagstiftningsarbete. Ungdomsfängelse-nämnden kritiserar det förhållandet att bestämmelsen i fråga utformats endast som en rekommendation. Detta skulle kunna tolkas som en uppmjukning av eljest tvingande regler, vilket givetvis inte varit avsikten. Eftersom bestämmelsen i första hand riktar sig till myndigheter och andra organ utanför kriminalvärdens organisation, kan det vidare med fog Ifrågasättas om inte föreskrifter om de särskilda organens verksamhet i de hänseenden som det är fråga om bör tas in i de skilda specialförfatt­ningarna och ges formen av en erinran om skyldighet att, sä längt det är förenligt med de kriminalvärdande åtgärderna, vara verksamma även i fråga om kriminalvärdens klientel. Därvid bör ges en bestämmelse som riktas till kriminalvårdens organ och som föreskriver skyldighet att i män av behov samarbeta med sociala och andra organ utanför kriminalvärden. Socialutredningen framhåller att innebörden av uttalandena i årets statsverksproposition är att kriminalvårdens klienter har samma rätt till samhällets stödåtgärder och vårdinsatser som andra och att kriminal­vården måste ta det primära ansvaret för uppgifter som normalt åvilar andra huvudmän endast i fall då den dömde omhändertagits på sådant sätt att det förhindrar andra myndigheters medverkan eller när stödin­satserna   uteslutande   har  sin  grund   i  kriminalvärdens   rehabiliterande

Prop. 1974:20

5 5

uppgift. Utredningen ifrågasätter om inte denna ansvarsfördelning bör komma till klarare uttryck än vad som är fallet i 5 § promemorieför­slaget. Utredningen understryker vidare betydelsen av samråd mellan kriminalvärden och andra samhällsorgan under olika skeden av anstalts­vistelsen. 1 avvaktan på att generella överenskommelser kan nås rörande olika samarbetsfrägor bör dessa inte lämnas utanför regleringen i den nya lagen. 1 denna bör därför anges att i den mån ett förverkligande av vårdens syfte påkallar insatser av annat samhällsorgan, företrädare för sådant organ bör beredas tUlfälle att delta i behandlingsplaneringen. Socialstyrelsen framhåller att samordningen med samhällets ordinarie hälso-, sjuk- och socialvård förutsätter att kriminalvården genom avtal med huvudmännen tUlförsäkrar sig de sociala och sjukvårdsmässiga insatser som kan befinnas erforderliga i sammanhanget. Landstings­förbundets styrelse framhåller att en helhetslösning av de problem som föreligger när det gäller att erbjuda anstaltsklientelet en acceptabel hälso-och sjukvård endast kan nås genom ett intensifierat samarbete mellan kriminalvården och de organ som svarar för samhällets allmänna hälso-och sjukvård.

Statsanställdas förbund med instämmande av LO anser att den före­slagna bestämmelsen är av grundläggande betydelse och att den har en uppfordrande karaktär. Den blir emellertid helt verkningslös om inte också nykterhetsvårds-, arbetsvärds- och andra samhälleliga organ engageras och får resurser. Särskilda styrmedel i form av överenskommel­ser och speciallagstiftning torde också erfordras. Statstjänstemannaför­bundet med instämmande av TCO anser det önskvärt att lagbestämmel­serna om samarbetet med andra samhälleUga organ får en något mer uppfordrande karaktär.

Svenska kommunförbundet finner att lagförslaget har fått en tillfreds­ställande utformning när det gäller frågor om samverkan mellan kriminal­värden och olika primärkommunala verksamheter, såsom socialvård, fritidsverksamhet etc. Även Övervakarnas riksförbund instämmer i för­slaget.

1 fråga om tiUämpningen av förevarande bestämmelse framhåller invandrarverket att kriminalvårdens organ kan på det lokala planet vid handläggningen av ärenden rörande utländska interner vända sig till invandrarbyråerna.

De föreslagna bestämmelserna i 3 § om olika typer av kriminalvårdsanstalter föranleder uttalanden av en del remissinstanser. Statstjänstemannaförbundet med instämmande av TCO ifrågasätter om det är riktigt att ersätta det hävdvunna begreppet fängvärdsanstalt med benämningen kriminalvårdsanstalt. Hovrätten över Skåne och Blekinge som i sitt yttrande över kriminalvårdsberedningens förslag ställt sig kritisk till det föreslagna nya anstaltssystemet - anför att det i promemorian inte finns något förslag om vilka befintliga anstalter som skall vara riksanstalter och vilka som skall vara lokalanstalter eller om vilka nya anstalter som bör byggas och när detta skall ske. Det lämnas inte heller någon redogörelse för hur lokalanstalterna skall vara utfor­made  och verka.  1 avsaknad  av sädana  uppgifter anser hovrätten att

Prop. 1974:20

56

ställning inte kan tas till de föreslagna bestämmelserna om anstalts­systemet. Förslaget avstyrks därför. Hovrätten ställer sig vidare kritisk till förslaget att avskaffa de särskilda ungdoms-, internerings- och skyddstill­synsanstalterna. 1 stället för 3 § promemorieförslaget bör därför enligt hovrättens mening i den nya lagen tas in en bestämmelse av samma innebörd som 3 § nuvarande behandlingslag, dvs. att fängvärdsanstalt kan vara öppen eller sluten samt att Kungl. Maj:t förordnar vilka anstalter som skall vara ungdomsanstalter eller interneringsanstalter. 1 förord­nande att viss anstalt skall vara lokalanstalt bör också anges dess upptagningsområde. Detta bör komma till uttryck i lagtexten. Även ungdomsfängelsenämnden redovisar en i vissa avseenden kritisk inställ­ning till det föreslagna anstaltssystemet. Detta har enligt nämndens mening många fördelar men också nackdelar. Ungdomsräjongens anstalts-och behandlingssystem både bör och kan lämnas till stora delar intakt vid genomförandet av det föreslagna anstaltssystemet. Särskilt betänkligt finner nämnden det vara att slopa systemet med en mottagningsanstalt för klassificering och differentiering av nyintagna ungdomsfängelseelever. Enligt tingsrättsdomareföreningens mening bör det övervägas om inte lagtexten bör innehålla en definition av vad som menas med sluten och öppen anstalt.

När det gäller de i 6-8 §§ lagförslaget upptagna bestämmelserna om fördelningen av de intagna mellan olika typer av anstalter görs uttalanden av åtskilliga remissinstanser.

Kriminalvårdsstyrelsen lämnar utan erinran de allmänna riktlinjer för klientelets differentiering mellan lokal- och riksanstalter som anges i 6 § promemorieförslaget. Även RÄ godtar i allt väsentligt dessa principer. Det för riksanstalterna närmast avsedda klientelet bör dock enligt RÅ:s mening få möjligheter att placeras på lokalanstalter när platstillgång och andra förhållanden tillåter det. Klientelets möjligheter att få besök beskärs nämligen om placeringen sker långt frän hemorten.

Med hänsyn till de principbeslut som tidigare i år har fattats rörande anstaltssystemet godtar interneringsnämnden att behandlingen på varje anstalt utformas i stort sett enhetligt, oberoende av arten av ådömd påföljd. Enligt nämndens mening är det emellertid angeläget att en översyn görs av själva päföljdssystemet.

Hovrätten över Skåne och Blekinge anför att 6 § promemorieförslaget har besannat de farhågor om en långtgående schablonisering som krimi­nalvårdsberedningens förslag till differentiering av anstaltsklientelet gav upphov till. Enhgt hovrättens mening kan strafftidens längd inte läggas till grund för en indelning av de intagna i de tre tänkta kategorierna. Den föreslagna paragrafen är ett tydligt bevis för den felsyn som ligger bakom hela förslaget till ett nytt anstaltssystem. Skall över huvud taget någon uppdelning göras pä riksanstalter och lokalanstalter måste betydligt flera faktorer än strafftidens längd bestämma placeringen. En närmare regle­ring kan inte ges plats i lagen utan torde fä uppdras åt kriminalvårds­styrelsen eUer tas in i en tillämpningskungörelse. Socialstyrelsen anser att uppdelningen av de intagna i olika kategorier med hänsyn till påföljdens

Prop. 1974:20

57

längd inte är helt tillfredsställande. 1 grunden är det nämligen andra kriterier än påföljdens längd som avgör om den dömde är betjänt av placering på lokalanstalt eller inte. En hknande uppfattning framförs av Statstjänstemannaförbundet med instämmande av TCO. Socialstyrelsen anser vidare att alla personer med strafftider i högst ett är i princip bör få komma i åtnjutande av placering på lokalanstalt. Lämpligen bör införas en regel som anger att den dömdes önskemål om placering om möjligt bör beaktas.

TiUsynsutredningen framhåller att bland det klientel som döms tUl mellan fyra och tolv månaders fängelse finns rymningsbenägna eller eljest svårbehandlade personer vars placering på riksanstalt för svårbehandlat klientel är lika motiverat som för de klienter som undergår fängelse i mer än ett år. Utredningen ifrågasätter därför om inte den för förstnämnda klientel avsedda bestämmelsen bör ges en mindre bindande formulering.

Övervakarnas riksförbund är kritiskt inställt tUl den föreslagna regeln om riksanstaltsplacering för korttidsklientelet. Samtliga sådana korttids­intagna som har alkoholproblem eller sociala problem bör placeras på lokalanstalter för en snabbgenomgång av deras sociala situation. De bör därefter fä hjälp med att få kontakt med de sociala organ som har att ta sig an dem.

SACO anser det inte orealistiskt att ha vissa lokalanstalter för särskilda grupper av lagöverträdare. Det är också angeläget att en del av riksanstal­terna för längtidsklientelet förbehålls ungdomar. Särskilda anstalter för internerings- och ungdomsfängelseklientelet bör behållas.

Ungdomsfängelsenämnden - som enligt vad förut anförts anser att ungdomsräjongens anstalts- och behandlingssystem till stora delar bör lämnas orört ställer sig mycket kritisk till den sammanblandning av klientelet som blir en följd av den planerade utslussningen av flertalet intagna över särskilda lokalanstalter. Möjligheterna till differentiering bör iakttagas sä längt det kan ske. Den föreslagna bestämmelsen i 8 § rörande intagna som är under 21 är torde inte fä någon nämnvärd effekt i varje fall inte på lokalanstalterna. 1 stället bör meddelas en bestämmelse som anger att personer under 23 är som dömts till fängelse eller ungdoms­fängelse skall hållas avskUda från äldre intagna, om inte särskilda skäl, exempelvis brottets beskaffenhet, föranleder annat. En sädan reglering skulle göra det möjligt att inom ramen för den nya organisationen bibehålla huvuddelen av det anstaltssystem som nu står till ungdoms­räjongens förfogande. Att personer, som dömts till skyddstillsyn med anstaltsbehandling, också i fortsättningen måste tas in på särskUda anstalter och inte pä lokalanstalter, synes enligt nämnden vara uppenbart. Som förut anförts vill hovrätten över Skåne och Blekinge behålla de särskilda ungdoms-, internerings- och skyddstillsynsanstalterna.

Länsstyrelsen i Stockholms län ifrågasätter om det är tillfredsställande att varken BrB eller den nya lagen anger närmare riktlinjer för behand­lingen av de till ungdomsfängelse dömda.

Övervakarnas   riksförbund   menar   att   ungdomar  av  alla  kategorier

Prop. 1974:20

58

företrädesvis bör placeras i lokalanstalt, 1 annat fall kommer man att ställa den grupp som har stort behov av rehabiliterande behandling, nämligen ungdomarna, i sämre läge än vissa vuxengrupper. Det bör inte vara omöjligt att på slutna lokalanstalter ordna slutna anstaltsavdelningar för ungdomsfängelseklientelet.

När det gäller fördelningen av de intagna mellan öppna och slutna anstalter anför kriminalvårdsstyrelsen att den i 7 § promemorieförslaget upptagna huvudregeln innebär att placering på öppen anstalt fär en i förhållande till nu gällande ordning avsevärt vidgad tillämpning. Bestämmelsen har fått en alltför generell räckvidd, 1 åtskil­liga fall kan det vara motiverat att placera en intagen på sluten anstalt, även om han frän säkerhetssynpunkt kan vistas pä öppen anstalt. Fören del intagna krävs t, ex, särskilda behandlingsresurser som bara finns vid vissa slutna anstalter. Hänsyn till den intagnes intresse av visst arbete eller viss utbildning kan också ibland motivera hans placering pä en sluten anstalt. De ändrade fördelningsnormer som förslaget innebär kräver resurser som kan bli tillgängliga först inom en relativt avlägsen framtid. Styrelsen finner det angeläget att reglerna i den nya lagen får ett sådant innehåll att kriminalvärdsmyndigheternas möjlighet till en individuali­serad och allsidig prövning av de dömdas anstaltsplacering och behandling i övrigt inte beskärs onödigtvis. Därför föresläs att bestämmelserna i 7 § utgår och alt 6 § kompletteras med en anvisning om all den som undergår fängelse i högst fyra månader företrädesvis bör vara placerad i öppen riksanstait, SAK framhåller alt tillgången på öppna platser särskilt i storstadsregionerna kan för läng tid framöver väntas bli otillräcklig, 7 § promemorieförslaget bör därför kompletteras med en bestämmelse om placering i sluten anstalt för det fall att plats inte kan beredas i öppen anstalt. Vidare bör införas en bestämmelse som anger att intagen som begär det får placeras i sluten anstalt om inte särskilda skäl talar däremot. Övervakningsnämnden i Halmstad anmärker likaledes att intagen bör kunna vara placerad i sluten anstalt även i sådant fall när han själv begär detta, Interneringsnämnden framhåller att enligt hittillsvarande erfaren­heter endast ett begränsat antal av de internerade kunnat föras över till öppen anstalt. Sannolikt kommer så att bli fallet i stor utsträckning även i fortsättningen. Huvudregeln i 7 § kommer därför att tillämpas bara undantagsvis för dessa intagna,

1 fråga om den i 7 § tredje stycket promemorieförslaget upptagna särskUda regleringen för vissa kategorier brottslingar med långa påföljds­tider anser RÄ det värdefuUt att den restriktiva hållningen beträffande dessa kategorier brottslingar kommer till uttryck i en särskild lagbestäm­melse. Hovrätten över Skåne och Blekinge anser däremot att förevarande bestämmelse lämpligen kan tas in i en tillämpningsförfattning.

Enligt kriminalvårdsstyrelsens mening innebär formuleringen av 7 § tredje stycket en skärpning i förhållande till de riktlinjer som angivits i prop, 1972:67, Formuleringen omöjliggör den individuella bedömning som förutsatts bl, a, av justitieutskottet (JuU 1973:26) vid behandlingen av denna proposition. Som framgår av vad förut anförts anser styrelsen

Prop. 1974:20

59

att den föreslagna bestämmelsen kan utgå. Invandrarverket understryker att bestämmelsen i tredje stycket inte fär tolkas på det sätt att utländska intagna som undergår sädan påföljd som där avses automatiskt överförs till sluten anstalt.

Enligt tillsynsutredningens mening bör det för tUlämpning av 7 § tredje stycket räcka att den intagne kan befaras antingen vara särskilt benägen att avvika eller att fortsätta brottslig verksamhet.

Föreningen Sveriges tingsrättsdomare ifrågasätter om samhällsskyddet är tillräckligt tillgodosett genom den föreslagna regleringen i 7 § tredje stycket som innebär att interner som är att bedöma som farliga under vissa förutsättningar skall kunna placeras i öppen anstalt. Liknande uppfattning har ungdomsfängelsenämnden och överåklagaren i Stock­holm.

KRUM konstaterar att de riksanstalter som avses ta emot intagna som undergår fängelse i mer än ett år kommer med nägot undantag att vara helt slutna. Härigenom kommer alla längtidsdömda att karakteriseras som personer som tenderar att avvika eller utgör säkerhetsrisker. En sädan kategorisering är helt befängd och saknar stöd i verkligheten. En helt annan kategori, nämligen de korttidsdömda bland vilka kommer att finnas representanter för den svenska normalbefolkningen, kommer att tUlbringa sin tid på sädana riksanstalter som utgörs av öppna kolonier. Från KRUM:s utgångspunkt är denna differentiering av de intagna betänklig. Korttidsklientelet kommer alltså inte längre i kontakt med den vanliga fången, hans fängelsemiljö och hans problem. Naturligtvis är det positivt att de föreslagna reglerna ger kriminalvårdsmyndigheterna möjhg­heter att överföra flera intagna från slutna riksanstalter till lokalanstalter och till mindre slutna anstalter. Samtidigt blir det emellertid nästan omöjligt för en intagen att veta vad han kan kräva och vad han kan förvänta sig under fängelsetiden. Förslaget utgör här bara en fortsättning av den utveckling som innebär att straffets reella innehåll bestäms, inte av lagen, utan av enskilda kriminalvärdstjänstemän. Vidare framhålls att det inte finns någon garanti för att det kommande anstaltssystemet inte blir t. o. m. mer slutet än det nuvarande.

Föreningen Sveriges tingsrättsdomare vill i anslutning till 8 § promemorieförslaget framhålla att en regel som anger att skadlig påverkan från andra intagna om möjligt bör undvikas vid anstaltsplace­ringen bör vara ett rättesnöre för all anstaltsplacering och inte inskränkas till att gälla endast beträffande den som inte fyllt 21 är. Enligt SACO:s mening finns det även bland klienterna över 21 är åtskilliga som bör hällas åtskilda frän mera gravt belastade. Enligt övervakningsnämnden i Halm­stad torde det vid placering i öppen anstalt vara omöjligt att göra den åtskillnad som anges i paragrafen. Tillsynsutredningen framhåller att de praktiska möjligheterna att förverkliga syftet med bestämmelsen i före­varande paragraf torde vara mycket små. Samma uppfattning har Stats­anstäUdas förbund, som anser att man bör överväga att slopa bestämmel­sen. LO ansluter sig till dessa synpunkter.

Prop. 1974:20

60

Hovrätten över Skåne och Blekinge anmärker att enligt kriminalvårds­beredningens förslag beslut om anstaltsplacering i regel skulle meddelas av regionchef. Enligt promemorieförslaget skall däremot, såvitt kan utläsas av lagen, placeringsbeslut ankomma på kriminalvårdsstyrelsen. Visserligen öppnar 58 § förslaget en möjlighet för Kungl. Maj:t att i tillämpningsförfattning flytta över denna befogenhet på regionchef. Genom 10 § förslaget till lag om beräkning av strafftid m. m. utesluts dock i praktiken en sädan delegering. Hovrätten motsätter sig bestämt den centralisering till kriminalvårdsstyrelsen som blir en följd av förslaget. Övervakarnas riksförbund betonar vikten av att besluten i vårdfrågor och då främst placeringen av de intagna inte helt centraliseras till kriminalvårdsstyrelsen.

Vissa remissinstanser uttalar sig om de frigivningsförbere­delser som enligt förslaget skall vidtas beträffande de intagna. Arbetsmarknadsstyrelsen understryker sålunda betydelsen av att för­beredelserna för en intagens frigivning börjar pä ett tidigt stadium av anstaltsvistelsen, så att arbets- och bostadsförhållanden är ordnade vid frigivningen. Därutöver kan många gånger behov föreligga av särskilda ekonomiska, sociala eller medicinska stödåtgärder. Ett intimt samarbete med de ansvariga pä respektive område är därför en nödvändig förutsätt­ning. Övervakningsnämnden i Stockholm, femte avdelningen, uttalar att samarbetet med framför allt bostadsförmedlingen i de större städerna måste komma till ständ och fäs att fungera inom rimlig tid. Enligt socialutredningens mening bör i lagen anges att om behov av undervis­ning, yrkesutbildning eller ekonomiska, sociala eller medicinska stödåt­gärder föreligger, frigivning eller överförande till vård utom anstalt skall föregås av samråd med det organ som har att tillgodose sådant behov.

Även invandrarverket framhåller att den intagnes frigivning bör för­beredas i nära samråd med andra samhälleliga organ. När det gäller utländska intagna kan det ibland vara lämpligt att sådant samråd sker med bl, a, invandrarbyråerna och invandrarverket, Frigivningar av utländ­ska interner bör planeras mycket noga eftersom de redan i egenskap av utlänningar är handikappade när det gäller att skaffa arbete och bostad, ordna sociala kontakter och utbildning samt att lösa vissa fritidsproblem. När det gäller arbetsmarknadsutbildning föreslår invandrarverket att bestämmelserna härom ändras så, att en utlänning som dömts till förvisning rhen vid frigivningen frän frihetsstraffet får särskilt tillstånd att stanna kvar i landet kan komma i åtnjutande av arbetsmarknadsutbild­ning trots att han inte kan erhålla "vanligt" inresetillstånd.

Enligt övervakningsnämnden i Halmstad bör bestämmelserna om för­beredelse för frigivning i 16 § promemorieförslaget inte tillämpas på intagna, vilkas strafftid inte överstiger fyra månaders fängelse, i vart fall inte i andra fall än när särskilda omständigheter motiverar det.

Förslagel alt inskränka de möjligheter till brevgranskning som finns i nuvarande lag så att granskning skall få ske endast om det är påkallat av säkerhetsskäl lämnas i stort sett utan erinran av remissinstan­serna. Övervakarnas riksförbund uttalar att de föreslagna reglerna är väl

Prop. 1974:20

61

avvägda. KRUM finner det positivt att brevcensuren inskränks, Stats­tjänstemannaförbundet med instämmande av TCO anser dock att bestäm­melserna har fått en alltför generell utformning.

1 bestämmelserna bör enligt ungdomsfängelsenämndens mening anges vad som avses med säkerhetsskäl. När det gäller öppen anstalt ifrågasätter nämnden om det finns möjhghet till verklig kontroU av intagens kontakt med omvärlden och om det vid sådant förhållande är meningsfyllt att över huvud taget granska den reguljära posten. Övervakningsnämnden i Halmstad anser att det vid öppen anstalt är tillräckligt att granskning får ske stickprovsvis. Enligt kriminalvårdsstyrelsens mening bör inte bara ankommande utan också avgående brev få granskas om det finns anledning anta att det innehåller otillåtet föremål, t. ex. narkotika. RÄ ifrågasätter om inte granskning av brev bör få ske inte bara av säkerhets­skäl utan också när brev kan motverka den intagnes anpassning i samhället eller eljest vara till skada för honom eller annan.

Även de föreslagna permissionsreglerna får ett övervägan­de positivt mottagande av remissinstanserna. När det gäUer korttids-per mission tillstyrks förslaget uttryckligen av RÄ, internerings­nämnden, länsstyrelsen i Jönköpings län och tingsrättsdomareföreningen.

Överåklagaren i Stockholm anser det vara att gå för längt att utesluta möjligheten till regelbunden korttidspermission först då faran för miss­bruk kan bedömas som avsevärd.

När det gäller den föreslagna regeln att korttidspermission för vissa kategorier brottslingar med långa strafftider skall få beviljas endast om synnerliga skäl föreligger anser överåklagaren att som ytterligare förut­sättning för sädan permission bör gälla att fara för missbruk med hänsyn till föreskriven bevakning eller andra omständigheter är obetydlig. Enligt kriminalvårdsstyrelsens mening innebär ifrågavarande bestämmelse en skärpning i förhällande till nu tillämpad praxis. Styrelsen anser att bestämmelsen bör utgå ur lagtexten.

Tillsynsutredningen förutsätter att det vid s. k. bevakad permission skall vara möjligt att belägga den intagne med fängsel.

De föreslagna reglerna om frigivningspermission till­styrks uttryckligen av RÄ, interneringsnämnden, övervakningsnämnden i Örebro, första avdelningen, och tingsrättsdomareföreningen. Arbetsmark­nadsstyrelsen framhåller att åtgärder för den intagnes rehabilitering kommer att underlättas avsevärt genom dessa regler.

Hovrätten över Skåne och Blekinge, som finner att förslaget om frigivningspermissioner är välgrundat, framhåller dock att om frigivnings­permission medges t. v. utan någon tidsgräns risk föreligger att vissa intagna försöker dra ut pä permissionen som i princip skall inräknas i verkställighetstiden genom att endast måttligt anstränga sig att skaffa arbete eller uppfylla någon annan förutsättning för villkorlig frigivning. Det torde därför vara erforderligt att ange en tidsgräns som bör kunna skjutas framåt i tiden om förhållandena påkallar det.

Övervakningsnämnden i Stockholm, femte avdelningen, anser det påkallat med en bestämmelse som anger att frigivningspermission skall

Prop. 1974:20

62

vara noga förberedd i samarbete mellan anstalten och vederbörande frivårdsorgan och att andra samhälleliga organ i erforderlig mån skall vara aktiverade inför permissionen.

När det gäller sädan vistelse utanför anstalt som avses i 34 § promemorieförslaget ställer sig interneringsnämnden i viss mån tveksam. Det förefaller nämnden knappast vara en acceptabel anordning att anse vistelse utanför anstalt av det slag som här avses som vård i anstalt. Föreligger skäl för vistelse utanför anstalt under avsevärd tid, torde det vara anledning att överväga villkorlig frigivning eller över­förande till värd utom anstalt. Såvitt avser internerade förefaller det som om utrymmet för att utnyttja den möjlighet som 34 § ger är synnerligen begränsat. Även tingsrättsdomareföreningen är tveksam till förevarande förslag. Enligt föreningens mening är det nödvändigt att tillse att behandlingen utanför anstalt förutom beträffande ungdomar eller i fall när det är fråga om en direkt förberedelse till en omedelbart förestående frigivning inte utformas pä sådant sätt att verkställigheten förlorar sin karaktär av brottspåföljd. Det synes föreningen nödvändigt att i lagtexten ta upp erforderliga garantier härför, Övervakningsnäinnden i Halmstad förordar att det skall krävas "synnerliga skäl" för sådan vistelse utanför anstalt som avses i 34 § promemorieförslaget. Nämnden föreslär vidare att denna form av vistelse benämns "specialpermission".

Åtskilliga remissinstanser ägnar stor uppmärksamhet åt den föreslagna ordningen för disciplinär bestraffning av intagna och den i samband därmed föreslagna ändringen i 26 kap, 7 § BrB rörande villkorlig   frigivning.

RÄ ifrågasätter huruvida frågan om de disciplinära åtgärderna blir tillfredsställande löst genom de förslag som läggs fram i promemorian och vilka bl, a. innebär att den dömdes uppförande under anstaltstiden inte vidare skall särskilt beaktas vid bestämmandet av villkorlig frigivning. Enligt RÅ:s mening bör emellertid det föreslagna systemet prövas. Om det visar sig att den till buds stående disciplinära bestraffningen i många fall inte är tillräcklig för att upprätthålla god ordning inom anstalten, får övervägas exempelvis att återinföra möjligheten att senare­lägga den villkorliga frigivningen.

Hovrätten över Skåne och Blekinge - som i stort sett lämnar utan erinran de föreslagna bestämmelserna i 4551 §§ promemorieförslaget överväger frågan huruvida disciplinär bestraffning är tillräcklig åtgärd eller om även behandlingsmässiga åtgärder bör kunna tillgripas vid allvarligare regelbrott. Vad först angår sådana förseelser som kan föran­leda åtal, t. ex. misshandel, våld eller hot mot tjänsteman, innehav av narkotika eller brott begångna under permission eller rymning, torde enligt hovrättens mening reaktionen från kriminalvårdens sida i mycket stor utsträckning kunna inskränka sig till - utöver möjligen en varning -vad som krävs för att upprätthålla ordning och säkerhet på anstalten. Vad härefter angår sådana förseelser som nu vanligen medför senareläggning av villkorlig frigivning eller annat liknande ingripande, nämligen främst rymning och  missbruk av  permission eller frigäng, innebär enligt hov-

Prop. 1974:20

63

rättens mening promemorieförslaget inte tillräckligt ingripande reaktio­ner, om man beaktar att en stor del av de behandlingssätt som utgör övergångsformer mellan värd i sluten anstalt och frivård kan tillämpas endast så länge antalet fall av missbruk därav inte blir för stort. Med hänsyn också tUl begränsningen av isoleringsstraffet till sju dagar krävs att den intagnes skötsamhet under anstaltstiden beaktas i frigivningsärende. När det sluthgen gäller sådana regelbrott som arbetsvägran, obehärskat uppträdande, smuggling av förbjudna varor och försena ankomster efter permission är dessa typer av förseelser i allmänhet inte av den beskaffen­het att de bör påverka frigivningstiden. 1 många fall kan det vara tillräckligt att den intagne förflyttas från öppen till sluten anstalt eller mister frigång. 1 andra fall kan en varning vara lämpligast. Några fall torde dock vara så allvarliga att inneslutning i enrum under några få dagar bör följa. Sammanfattningsvis anser hovrätten således att behandlingsmässiga åtgärder i vissa fall inte kan undvaras vid sidan av disciplinär bestraff-ningsmöjlighet. Till undvikande av dubbelbestraffning kan föreskrivas att skälig hänsyn till bestraffningen skall tas i frigivningsärendet. När det gäller 26 kap. 7 § BrB förordar hovrätten att den nuvarande lydelsen i huvudsak behälls.

Kriminalvårdsstyrelsen anser sig i huvudsak kunna biträda promemo­rieförslaget. Dock föreslär styrelsen att förordnande om att viss del av anstaltstiden inte skall inräknas i verkställighetstiden konstrueras som en självständig disciphnär påföljd som kan tillämpas som alternativ till inneslutning i enrum och alltså inte enbart i kombination med sist­nämnda bestraffning. Ett skäl som talar för en sådan lösning är bl. a. att det vid kollektiva aktioner från de intagnas sida, t. ex. strejker, i många fall kan visa sig praktiskt ogenomförbart att hålla alla deltagare i enrum.

Kriminalvårdsnämnden framhåller till en början att de föreslagna be­stämmelserna om disciplinär bestraffning innebär en förbättring i förhäl­lande till vad som gäller f. n. Positiva drag är framför allt begränsningen av maximitiden för isoleringsstraff och den avräkning som skall ske från detta straff med den tid som den intagne redan har hållits isolerad för utredningens skull. Ätt gå över från strafftidsförlängning enligt 69 § behandlingslagen något som nästan inte förekommer i praktiken till förordnande att tiden för isoleringsstraff inte skall räknas in i strafftiden utgör en förenkling i lagtekniskt hänseende. Enligt nämndens mening bör dock sådant förordnande kunna meddelas utan samband med enrums-behandling. Vidare ifrågasätts om inte den disciplinära bestraffningen bör vara åtminstone subsidiär i förhållande till behandlingsmässiga åtgärder. Från denna utgångspunkt torde 47 § i förslaget böra ersättas med en bestämmelse som anger att disciplinär bestraffning inte skall ske om förseelsen har andra följder för den intagne. Emellertid kan nämnden inte biträda förslaget om disciplinär bestraffning trots de förtjänster det häri förhällande till den nuvarande ordningen. Erfarenheter spm gjorts tyder pä att isolering som disciplinstraff inte behövs för att upprätthålla ordningen på anstalterna. Tillräckliga skäl för att behålla denna reaktions­form har inte redovisats i promemorian. Den av KAIK förordade linjen

Prop. 1974:20

64

att avstå från bestämmelser om disciplinstraff bör prövas närmare, innan slutlig ställning tas i frågan. Om en intagen bryter mot reglerna på anstalterna eUer ehest beter sig klandervärt, bör det finnas möjlighet att tillfälligt hålla honom avskild från övriga intagna, tiU dess besked kan meddelas om de behandlingsmässiga följderna av misskötsamheten. När det gäller de föreslagna ändringarna i 26 kap. 7 § BrB har nämnden inte något att erinra emot att misskötsamhet inte längre bör föranleda senareläggning av sädan villkorlig frigivning som sker sedan 2/3 av strafftiden har avtjänats. Härvidlag är att märka att den intagne otvivel­aktigt uppfattar frigivning vid 2/3-tiden som en rättighet, alldeles oavsett att bestämmelserna ger honom endast en möjlighet därtill. Från den utgångspunkten uppfattas en eventuell senareläggning av frigivningen i anledning av misskötsamhet som en repressiv åtgärd och den uppfatt­ningen ter sig också naturlig. Detta leder till att gällande bestämmelser om frigivning efter 2/3-tiden inte längre fyller det behandlingsmässiga ändamål som var avsett och att frigivning vid 2/3-tiden inte behöver tjäna annat syfte än att ersätta anstaltsvården med frivärd. Den enda prövning som blir aktueU i fortsättningen gäller om frigivningssituationen är tillfredsställande, dvs. om den intagne har bostad och arbete ordnade. Under sädana förhållanden saknas anledning att behålla 2/3-frigivningen i sin nuvarande fakultativa form. Med den karaktär som prövningen fär kan denna överföras till kriminalvårdsverkets egna organ - pä anstalterna och inom frivården eventuellt med rätt för den intagne att besvära sig hos en central nämnd. När det däremot gäller frigivning enligt 1/2-tids-regeln ter sig denna fortfarande som en frigivning i förtid som den intagne kan kvalificera sig för genom välförhållande under anstaltstiden. Emellertid innebär förslaget i denna del att den intagne förlorar möjlig­heten att genom välförhållande uppnå en sådan frigivning. Det är i detta avseende som betänkligheter kan inställa sig mot förslaget. Å andra sidan är det möjligt att den s. k. belönings- och uppmuntringstanken inom kriminalvården kan vara mogen för avskrivning. En sådan reform skulle väl närmast leda till att frigivning efter 1/2-tiden blir huvudregel. Ett ställningstagande tUl en sådan reform bör dock föregås av betydligt mer grundliga överväganden än som förekommit under utredningen i detta lagstiftningsärende. Enligt nämndens mening är det oklart vad som i realiteten åsyftas med promemorieförslaget. Fråga om ändring i bestäm­melserna om vUlkorlig frigivning behöver därför övervägas närmare. Därvid bör den särbehandling i frigivningshänseende av vissa intagna som sker i enlighet med uttalandena i den av riksdagen godkända prop. 1972:67 angående åtgärder mot narkotikamissbruket ges uttryckhgt stöd i lagen.

Interneringsnämnden ifrågasätter om promemorieförslaget innebär den lämpligaste lösningen av frågan om disciplinära åtgärder. Isoleringsstraff måste anses som ett föga tjänligt disciplinmedel. För att upprätthålla ordningen finns möjligheter att tillgripa andra åtgärder än disciplinstraff, t. ex. omplacering mellan anstalter eller anstaltsavdelningar och begräns­ningar av förmåner. Härtill kommer att i varje fall såvitt avser internerade

Prop. 1974:20

65

den intagnes förhållande under anstaltstiden inte kan lämnas utan beaktande när frågan om övergäng till värd utom anstalt prövas. Vid prövningen enligt 30 kap. 5 § BrB har interneringsnämnden sålunda att ta hänsyn till alla upplysningar om den dömde.

Ungdomsfängelsenämnden avstyrker förslaget att inneslutning i enrum skall kunna åläggas som disciplinär bestraffning. 1 vissa fall synes varning vara en lämplig päföljdsform. Om en mer ingripande påföljd fordras får arten av denna bli beroende av den intagnes behandlingssituation. Har den intagne frigång kan hans fritidsförmåner eller i allvarligare fall frigången dras in för kortare tid. Är permission nära förestående kan denna dras in eller senareläggas. Föreligger inte denna möjlighet återstår förflyttning tiU avdelning eller anstalt av mera sluten typ.

Tillsynsutredningen anför att vad som föreslås i promemorian i fråga om disciplinstraff får anses helt otUlräckligt i och med att man där synes slopa möjligheten att som en följd av misskötsamhet senarelägga eller inhibera vUlkorlig frigivning. Promemorieförslaget innebär en kraftig försvagning av möjligheterna att upprätthålla ordning och en för personal oeh intagna rimlig grad av säkerhet och avstyrks därför bestämt. En tänkbar möjlighet kan vara att ge kriminalvärdsmyndigheterna befogen­het att i samband med disciplinstraffets bestämmande besluta att fråga om villkorlig frigivning efter halva verkställighetstiden eller två tredje­delar av tiden skall tas upp först vid senare tidpunkt men föreskriva att sådana beslut skall göras villkorliga och beroende av den intagnes skötsamhet under den fortsatta anstaltstiden fram till den tidpunkt då frigivning tidigast kan ske.

KRUM uttalar att den intagne utsätts för dubbelbestraffning genom att han åläggs isolering i kombination med tillägg tiU straffet med samma tid. Men dessutom kommer den intagnes villkorliga frigivning och överflyttning till öppen anstalt att påverkas i negativ riktning av att han bestraffats under anstaltstiden. Därmed blir bestraffningen trefaldig.

. Rättspsykriatriska föreningen anser att promemorieförslaget kan läggas till grund för lagstiftning men är angelägen framhålla att isolering som straff bör vara en åtgärd som vidtas endast i undantagsfall och bör få användas endast på slutna riksanstalter.

Svenska fångvårdssällskapet framhåller att isoleringsstraffet alltmera har kommit ur bruk. Pä alla de anstalter där detta redan skett skulle det te sig främmande att plötsligt återinföra sådant straff. Vidare ifrågasätts starkt lämpligheten av att kunna ge förordnande om att tid för isolerings­straff inte skall räknas in i strafftiden. Förlängning i administrativ väg av frihetsberövande påföljder bör så långt möjligt inte komma i fråga. Den föreslagna utformningen av 26 kap. 7 § BrB ter sig föredömlig i jämförelse med paragrafens nuvarande lydelse och erfarenheterna av dess tillämpning. Den nya lydelsen bör genomföras oberoende av de före­slagna bestämmelserna om disciplinär bestraffning.

Övervakningsnämnden i Stockholm, sjätte avdelningen, hälsar försla­gets regler om disciplinär bestraffning med stor tiUfredsstäUelse.

Övervakningsnämnden   i Kalmar  förordar  att  begreppet  disciplinär

5 Riksdagen 1974. 1 saml. Nr 20

Prop. 1974:20

66

bestraffning utmönstras ur lagförslaget. 1 en och samma bestämmelse bör upptas en fullständig redovisning av åtgärder av olika slag som kan vidtas vid brott mot anbefalld ordning eller klandervärt uppträdande, varvid inneslutning i enrum framstår som den strängaste åtgärd som kan komma i fråga. Nämnden avstyrker förslaget att tid under vilken den intagne varit innesluten i enrum inte skall räknas in i verkställighetstiden. Disciplinära åtgärder bör nämligen följa i så nära anslutning tUl förseelsen som möjligt. Varje form av dubbelbestraffning bör undvikas.

Övervakningsnämnden i Örebro, första avdelningen, anser att vid prövning av fråga om villkorlig frigivning möjlighet bör finnas även i fortsättningen att ta hänsyn till den intagnes uppförande under anstalts-tiden.

Statsanställdas förbund till vars yttrande LO ansluter sig anser det nödvändigt att vid prövning av fråga om vUlkorlig frigivning särskilt skall beaktas även den dömdes uppförande under anstaltstiden.

Ett par remissinstanser riktar viss kritik mot den principiella utformningen av de i lagförslaget upptagna särskilda bestämmel­serna, SAK anser således att förslaget i många stycken är alltför litet preciserat och därigenom lämnar utrymme för en fri tolkning. Det är därför enligt föreningens mening angeläget att tillämpningsföreskrifterna blir klara och entydiga. Statstjänstemännens riksförbund anför att de föreslagna reglerna medger en betydande flexibilitet i behandlingen av olika intagna och att en sädan ordning kan leda till att riskerna för konflikter inom anstalterna kan öka. Det är därför önskvärt att lagens regler ger ett starkare stöd för olika åtgärder som anstaltsledning och annan personal kan besluta om. Därigenom skulle personalen även få större möjligheter att ge klara besked till de intagna på deras berättigade frågor om de villkor som gäUer under anstaltstiden. Det kan vidare ifrågasättas om de föreslagna reglerna kan göras generellt tillämpliga pä alla anstalter. KRUM uttalar att flera av den föreslagna lagens bestämmel­ser inte fyller de krav man måste kunna ställa på en lag. Sådana formuleringar som "såvitt möjligt", "om ej hinder möter", "är förenligt med hans anpassning i samhället" m. m. urholkar de intagnas rättigheter och öppnar stort utrymme för ett godtycke som det just är lagens uppgift att förhindra.

Interneringsnämnden erinrar om att i åtskilliga av de föreslagna bestämmelserna används orden "skall", "bör" och "får". Enligt nämn­dens mening är det inte alltid fullt klart om de valda uttryckssätten anger vad kriminalvårdsstyrelsen eller vederbörande befattningshavare "skall", "bör" eller "fär" göra eller om meningen i stället är att den intagne har eller inte har rätt att kräva viss åtgärd eller är skyldig eller inte skyldig att göra något.

Övervakarnas riksförbund anser att lagförslaget behöver kompletteras med en generell bestämmelse som motverkar det "kautschukmässiga" i formuleringen av de olika lagbestämmelserna. 1 en särskild paragraf bör föreskrivas att lagreglerna skall tydas i positiv anda och tillämpas så förmånligt som möjligt för den intagne. Förbundet föreslär också att det

Prop. 1974:20

67

införs en bestämmelse om insyn frän samhällets sida i anstaltsarbetet. En sådan insyn, genom en särskilt förordnad värdombudsman eller genom en nämnd, skulle enbart genom sin blotta existens bidra tiU att undanröja varje misstanke om godtycke eller hårdhet i anstaltsbehandlingen.

Kriminalvårdsstyrelsen anför att den föreslagna lagstiftningen i många avseenden ställer krav på personella och ekonomiska resurser som f.n. inte är tiUgängliga och som i vissa fall går väsentligt utöver de förstärkningar som beslutats i samband med att förslaget om kriminalvårdsreformen antogs.

RÄ uttalar att man vid lagstiftning på förevarande område bör eftersträva så stor överensstämmelse som möjligt med förhållandena i övriga nordiska länder. 1 anslutning därtill konstaterar han att det framlagda förslaget i väsentliga hänseenden synes överensstämma med lagstiftningen i dessa länder. Reglerna synes också stämma överens med vad Sverige har åtagit sig i Europarådet när det gäller minimistan­darden för fängelseinterner i medlemsstaterna (resolution (73) 5). Statens invandrarverk erinrar om att den vägledande huvudregeln för den svenska invandrarpolitiken är att utlänningar i Sverige är likställda med och skall behandlas likvärdigt med svenska medborgare samt att detta i möjligaste mån bör gälla även inom kriminalvärden. Verket konstaterar med tiUfredsstäUelse att promemorieförslaget även beaktat utlänningars speciella situation och svårigheter.

4.3 Ändringar i brottsbalkens bestämmelser om skyddstillsyn

Hovrätten över Skåne och Blekinge, överåklagaren i Göteborg, över­vakningsnämnden i Kalmar och Föreningen Sveriges åklagare tillstyrker förslaget att domstol skall kunna förordna om omedelbar verkställighet av anstaltsbehandling i samband med skyddstillsyn även om den dömde 

har fyllt 23 är.

Rättspsykiatriska föreningen understryker vikten av att anstalts­behandling, förordnad i samband med dom till skyddstillsyn, oavsett den dömdes ålder omedelbart kan gä i verkställighet,

TCO välkomnar förslaget och anser det önskvärt att denna förändring får till följd att domstolarna dömer till skyddstillsyn i större utsträckning än f, n.

Sveriges advokatsamfund anser det vara betänkligt från rättssäkerhets­synpunkt att en tilltalad underkastas kriminalpolitiska behandlingsätgär-der innan domen har vunnit laga kraft. Den nuvarande bestämmelsen i 28 kap, 3 § BrB innebär för den som inte har fyllt 23 är ett undantag från vad som sålunda eljest borde gälla. Man torde härvid ha velat tillämpa samma synpunkter som legat bakom bestämmelsen att ungdomsfängelse kan verkställas utan hinder av att domen inte har vunnit laga kraft. Utgår man endast från den tilltalades behov av omedelbart omhändertagande finns naturligtvis inte i och för sig något skäl för en övre åldersgräns. Det kan  emellertid ifrågasättas om de till viss åldersgrupp nu begränsade

Prop. 1974:20

68

undantagen från rättssäkerhetsprincipen bör utsträckas. Om å andra sidan den nuvarande ordningen består kan det för domstolen i ifrågavarande fall, där häktningsskäl som regel torde vara för handen, ligga närmast till hands att döma till fängelse och förordna om häktning. Det vore föga tillfredsställande om en sådan rättstillämpning i dessa fall skulle komma att leda till ett minskat användande av skyddstillsyn. Ett skäligt hänsyns­tagande till rättssäkerhetssynpunkten skulle kunna bevaras, om möjlig­heter till omedelbar verkställighet förbehålls de fall där erkännande av brottet föreligger. Samfundet förordar en sädan lösning. Skulle utred­ningsförslaget vinna bifall, vore det önskvärt om lagtexten kunde ges sådan utformning att bestämmelsen inte kommer till användning för att särskilt tillgodose allmänpreventionens krav. Vad angår 38 kap. 9 § BrB har samfundet inte något att erinra mot förslaget, då bestämmelsen avser fall i vilka skuldfrågan blivit avgjord redan i samband med domen på skyddstillsyn.

Prop. 1974:20

69

5    Departementschefen

5.1 VerkstäUighet av vissa brottmålsdomar och beräkning av strafftid

I anslutning till sitt förslag om ny lagstiftning angående kriminalvård i anstah har kommUtén för anstaltsbehandling inom kriminalvården (KAIK) förordat att de nuvarande reglerna i 2 och 3 kap. behandlingslagen om befordran av dom till verkstäUighet och beräkning av strafftid förs över till en särskUd lag. Promemorieförslaget har utformats i enlighet härmed. Förslaget har i denna del inte mött någon erinran under remissbehand­hngen.

Bestämmelserna i 2 och 3 kap. behandlingslagen är till övervägande del av teknisk natur. De skiljer sig i detta hänseende väsentligt från huvuddelen av övriga bestämmelser i lagen, vilka reglerar behandlingen av dem som är Intagna i fångvårdsanstalt. Enligt min mening talar såväl praktiska som systematiska skäl för att bestämmelserna i 2 och 3 kap. behandlingslagen vid en reform av verkställighetslagstiftningen förs över tUl en särskUd lag. En sådan lag bör till sitt innehåll i huvudsak motsvara 2 och 3 kap. behandlingslagen och sålunda reglera förutsättningar för och tidsberäkningen vid verkstäUighet av de i detta sammanhang aktueUa brottspåföhderna, nämligen fängelse, ungdomsfängelse, internering och behandling i anstah enhgt 28 kap. 3 § BrB.

1 fråga om omfattning och allmän uppbyggnad ansluter sig promemo­rieförslaget tämligen nära till gällande rätt. 1 dessa hänseenden har förslaget nästan undantagslöst godtagits av remissinstanserna. Det utgör även enligt min mening ett gott underlag för lagstiftning i ämnet.

1 sitt remissyttrande har RÅ ifrågasatt om inte reglerna angående nöjdförklaring kunde avsevärt förenklas med hänsyn till de nya bestämmelserna om avräkning av häktingstid m. m. Genom dessa bestäm­melser kommer enhgt RÅ nöjdförklaring att sakna betydelse frän straff-tidssynpunkt i samtliga fall dä den dömde är häktad i målet. Önskemål om en ändamålsenlig behandling torde kunna tillgodoses på annat sätt än genom nöjdförklaring, i vart fall med den dömdes medgivande. Regler om nöjd förklaring behövs inte heller för dem som redan är intagna i fäng­värdsanstalt. Möjlighet att avge nöjdförklaring bör emeUertid enligt RÅ finnas kvar för dömda som är pä fri fot.

De nya avräkningsreglerna, som trädde i kraft den 1 april 1973, har onekligen medfört att en nöjdförklaring från den som är häktad i målet i regel inte längre får samma betydelse som förut, när det gäller beräkningen av strafftid. Det kan emellertid även i fortsättningen tänkas förekomma fall, då möjligheten att avge sädan förklaring kan innebära en klar fördel för den dömde. En sädan situation kan inträffa, när fiera påföljder skall verkställas. Med hänsyn till reglerna om villkorlig frigivning är det sålunda under vissa betingelser förmånligt att påföljderna läggs  samman   på  verkställighetsstadiet.  Därigenom kan nämligen den

Prop. 1974:20

70

totala frihetsförlusten bli kortare än om påföljderna verkställs var för sig. Även i andra fall kan det ligga i den häktades intresse att få påbörja verkställighet i kriminalvårdsanstalt innan domen har vunnit laga kraft.

Enligt min mening bör ett sådant intresse inte kunna tillgodoses enbart genom en formlös förklaring frän den dömdes sida att han önskar bli placerad i en kriminalvårdsanstalt. Man får nämligen inte förbise att det här inte bara är fråga om anstaltsplaceringen utan att det främst gäller den principiellt viktiga frågan under vilka förutsättningar som en icke lagakraftvunnen dom skall fä verkställas. Kontrollen av att förutsätt­ningarna är uppfyllda och av att den dömde är medveten om konsekven­serna av sin förklaring kräver en viss form. Nöjdförklaring enligt bestämmelser som i huvudsak överensstämmer med vad som nu gäller är enligt min mening en ändamålsenlig form för en sådan prövning. Jag är därför inte beredd att godta en ändring av nöjdförklaringsreglerna i den riktning som RÅ har ifrågasatt.

1 departementspromemorian föreslås betydande ändringar i de bestäm­melser som reglerar frågan om möjligheterna till samtidig verk­ställighet av häktning i ett mål och påföljd som ådömts i annat mål. Enligt gällande rätt är dessa möjligheter beroende dels på var den häktade förvaras, dels på den ordning i vUken beslut om häktning och dom på frihetsstraff förekommer till verkställighet. Enligt 7 och 11 §§ behandhngslagen kan den som är häktad undergå påföljd i annat mål under förutsättning att han förvaras i fängvärdsanstalt. Förvaras han i allmänt häkte, i militärhäkte eller på rättspsykiatrisk khnik är sädan samtidig verkställighet utesluten. Detsamma gäller om den häktade på grund av rättens medgivande enligt 24 kap. 22 § andra stycket RB förvaras pä annan plats. För att den som är häktad inte skall gå miste om möjligheten till samtidig straffverkställighet har föreståndare för allmänt häkte i administrativ ordning ålagts skyldighet att vid intagningen i häktet aUtid söka ta reda på om det föreligger någon verkställbar dom mot den häktade. För det motsatta fallet, dvs. att den som undergår frihetsstraff häktas, gäller enligt 37 § behandlingslagen att straffverk­ställigheten avbryts.

1 överensstämmelse med dessa bestämmelser gäller att den som är häktad kan avge nöjdförklaring beträffande dom i annat mål under förutsättning att han är intagen i fångvårdsanstalt. Är han intagen i allmänt häkte eller militärhäkte saknar han denna möjlighet. Verkställig­het av straff kan över huvud taget inte ske i dessa fall. Häktad som vill avge nöjdförklaring i domsmälet kan göra detta oavsett var han förvaras. 1 detta sammanhang bör erinras om bestämmelserna i 26 kap. 5 §, 29 kap. 3 § andra stycket och 30 kap, 4 § BrB enligt vilka fängelse, ungdoms­fängelse och internering skall verkställas i resp, fångvårdsanstalt, ung­domsanstalt och interneringsanstalt. Ungdomsfängelse och internering får dock, om särskUda skäl föreligger, verkställas i annan fängvärdsanstalt. Genom sistnämnda undantagsstadganden kan ungdomsfängelse och inter­nering verkställas även under tid då den dömde förvaras i fångvårdsanstalt som häktad i annat mål.

Prop. 1974:20

71

Verkställighet, som sålunda kan framkallas genom nöjdförklaring, kan självfallet även komma till ständ genom att domen pä annat sätt blir verkställbar, vanligast genom att den vinner laga kraft mot den dömde.

Frågan om möjlighet till samtidig verkställighet av häktning och påföljd som ådömts i annat mäl har varit föremål för överväganden vid skilda tillfällen, i lagstiftningssammanhang senast vid tillkomsten av behandlingslagen. TiU denna lag överfördes i sak oförändrade de bestämmelser i ämnet som fanns i 1945 års lag om verkställighet av frihetsstraff m. m. och vars innebörd jag nyss har redovisat.

Spörsmålet togs upp på nytt av kriminalvårdsstyrelsen i en skrivelse den 22 december 1966 till Kungl. Maj:t. Skrivelsen, som innehöll förslag om ett avskaffande av nuvarande möjligheter till samtidig verkställighet, överlämnades sedermera till KAIK. Som skäl för sitt förslag anförde styrelsen att tillkomsten av de nya fristående allmänna häktena har inneburit att aUt färre häktade kommer att förvaras i fängvärdsanstalt. Att överföra häktade från allmänna häkten tUl fångvårdsanstalter endast för att bereda dem tiUfälle att undergå påföhd skulle stöta pä betydande svårigheter av praktisk art. Dessutom skulle en sådan ordning i flera fall förorsaka olägenheter för domstolar, åklagare och försvarare.

Enligt KAlK:s mening skulle ett slopande av möjligheterna till verkställighet av påföljd under häktningstiden i många fall innebära en nackdel för de dömda. KAIK förordade att problemet löstes genom att man generellt tillät samtidig verkställighet av häktning och påföljd i annat mål. Tekniskt kunde en sådan ordning uppnås pä olika sätt. En utväg vore att förklara att allmänt häkte skulle vara likställt med fångvårds­anstalt i de avseenden som det här är fråga om. KAIK stannade emellertid för en annan metod, som innebär att strafftidsbestämmelserna utformas så att det framgår att häktningstid skall tillgodoräknas, oavsett i vilket mål häktningen har ägt rum och oavsett var den häktade förvaras. KAlK:s förslag innebar också att den bestämmelse i behandlingslagen som anger att häktning bryter pågående straffverkställighet (37 §) skulle upphävas. En annan förutsättning för förslaget är att möjligheterna till nöjdförkla­ring utvidgas så att den som är häktad skall kunna avge sädan förklaring såväl i häktningsmålet som i annat mål inför styresmannen för fångvårds-anstalt, föreståndaren för allmänt häkte, chefen för rättspsykiatrisk klinik och tjänsteman, som har uppsikt över militärhäkte.

Departementspromemorian ansluter sig till KÄlK:s förslag i denna del. Förslaget har vunnit allmän anslutning under remissbehandlingen.

Om det beträffande någon som har häktats föreligger en verkställbar dom i annat mål, torde förhållandena ofta vara sådana att häktningen kan hävas samtidigt som verkstäUigheten av domen börjar. På motsvarande sätt kan åklagaren i allmänhet underlåta att begära häktning, om den misstänkte redan är intagen i fängvärdsanstalt för att undergå påföljd i annat mäl. Härigenom kan man i stor utsträckning undvika de svårig­heter, som samtidig verkställighet av häktning och påföljd kan ge upphov till.   Det   finns   emellertid   situationer   dä   en   häktning   framstår  som

Prop. 1974:20

72

nödvändig för ett effektivt genomförande av straffprocessen. Frågan gäller dä i vad mån häktningen skall utesluta samtidig verkställighf t av påföljd som ådömts i annat mäl. Jag vill erinra om att problemet med samtidig verkställighet numera har kommit i ett något annat läge än förut genom de tidigare nämnda ändringarna av bestämmelserna om tillgodo­räknande av häktningstid. Av dessa bestämmelser följer nu att alla straffprocessuella frihetsberövanden som varat längre än 24 timmar obligatoriskt skall tillgodoräknas den dömde som verkställighetstid. Det kan emellertid fortfarande tänkas förekomma fall i vilka det kan vara en påtaglig fördel för den häktade att under häktningstiden kunna undergå påföljd i annat mål. Att generellt säga hur stor fördelen är kan vara svårt. Fördelen blir naturligtvis störst i fall dä den häktade blir frikänd i häktningsmålet. Men även andra faktorer kan spela in vid bedömningen, t. ex. det förhällandet att den dömde inte behöver underkasta sig nägot utöver vad som föher av häktningen. VerkstäUigheten innebär ju i angivna situation i stort sett inte något annat än att häktningstiden räknas som strafftid.

Äv vad jag nu har sagt framgår att det fortfarande finns tillräckliga skäl att behälla möjligheterna till samtidig verkställighet av häktning och påföljd i annat mäl. Den enda påtagliga nackdelen med en sådan ordning torde vara att den del av verkställigheten som sammanfaller med häktningen inte annat än i ringa grad kan användas för rehabiliterande behandling. Som KAIK har framhållit väger emellertid dessa nackdelar inte särskilt tungt i jämförelse med de fördelar som man kan nå med detta system.

För att komma till rätta med de olägenheter som är förknippade med nuvarande ordning bör sålunda den ändringen vidtas att samtidig verkställighet av häktning och påföljd i annat mål skall kunna äga rum oavsett var den häktade förvaras och oavsett i vilken ordning de olika åtgärderna förekommer till verkställighet.

Som KAIK har framhållit kan en sådan ordning tekniskt åstadkommas på olika sätt. En metod är att man, sedan det visat sig att en dom är verkställbar samtidigt som häktning pågår i annat mål, vid strafftidsberäk­ningen tillgodoräknar häktningsliden som verkställighelstid. En fördel med denna metod är att man kommer ifrån problemet med att avgöra vilka regler som skall gälla för behandlingen av den som är häktad och som samtidigt undergår påföljd. Metoden har emellertid även nackdelar. Dessa visar sig framför allt om häktningen skulle hävas, 1 sådant fall avbryts strafftidsberäkningen. Detta är praktiskt sett detsamma som ett avbrott i verkställigheten. För att denna skall fullföljas krävs att den dömde föreläggs att inställa sig vid kriminalvårdsanstalt eller att ett förpassningsförfarande inleds. Denna effekt inträder dock inte när den häktade förvaras i kriminalvårdsanstalt, eftersom den påbörjade verk­ställigheten i så fall fortsätter även om häktningen hävs. Den nuvarande skillnaden mellan häktade som förvaras i allmänt häkte och häktade som förvaras i kriminalvårdsanstalt skulle därmed bestå.

Prop. 1974:20

73

En annan metod är att tillåta verkställighet av påföljd under pågående häktning, oavsett om den häktade förvaras i kriminalvårdsanstalt eller inte. Enligt min mening har denna metod så betydande fördelar att den bör läggas till grund för lagstiftningen. Den överensstämmer med vad som nu gäller för det fall att den häktade förvaras i kriminalvårdsanstalt. Den är också väl förenlig med de nyligen ändrade reglerna om tillgodoräknan­de av straffprocessuella frihetsberövanden. Sedan en dom befordrats till verkställighet under pågående häktning, kan verkställigheten av domen fortsätta även om häktningen skulle upphöra. Man kan därigenom undvika de olägenheter som avbrott i verkställigheten ofta innebär.

Den här förordade ordningen föranleder ändring i åtskilliga bestämmel­ser angående nöjdförklaring, befordran av dom till verkställighet och beräkning av strafftid.

1 departementspromemorian har föreslagits att den som är häktad, antingen i målet eller i annat mål, skall få avge nöjdförklaring inför styresmannen för den kriminalvårdsanstalt där han är intagen eller inför föreståndaren för det häkte eller chefen för den rättspsykiatriska klinik, där han förvaras eller, om han hålles i militärhäkte, inför den befattnings­havare, som har uppsikt över häktet. Promemorieförslaget har i denna del godtagits av remissinstanserna. Även jag anser att den föreslagna utvidgningen av möjligheterna för häktade att avge nöjdförklaring bör genomföras.

1 11 § behandlingslagen finns bestämmelser om åtgärder som skall vidtagas för att verkställigheten av fängelse, ungdomsfängelse eller internering skall börja. De ökade möjligheterna till samtidig verkställighet av häktning och påföljd i annat mål samt därav följande ändringar med avseende pä möjligheterna att avge nöjdförklaring föranleder vissa änd­ringar även i dessa bestämmelser.

Vad först angår verkställighet av dom mot någon som är häktad, vare sig häktningen har skett i domsmälet eller i annat mål, samt dom mot någon som redan är intagen i kriminalvårdsanstalt för att undergä påföljd i annat mäl, har i departementspromemorian föreslagits en bestämmelse som innebär att domen skall befordras till verkställighet så snart den har blivit verkställbar på något av de tidigare i lagförslaget angivna sätten, dvs, antingen på grund av att fullföljdstiden har gått ut eller pä grund av domstols förordnande om omedelbar verkställighet eller därför att den dömde har avgivit nöjdförklaring, 1 förhållande till gällande rätt innebär förslaget den nyheten att dom som avser häktad i annat mål än domsmälet skall befordras till verkställighet oavsett var den häktade förvaras. Med att en dom har befordrats till verkställighet förstås enligt promemorieförslaget, att verkställigheten anses ha börjat. Strafftid eller motsvarande skall räknas från den dagen. Däremot har det inte varit avsett att det sålunda valda uttryckssättet även skall ges den betydelsen att en dömd som i sådant fall inte befinner sig i en kriminalvårdsanstalt omedelbart måste förpassas till en sådan anstalt. 1 förslaget förutsätts i stället att den som är häktad i annat mål inte skall behöva förpassas. 1 detta fall inskränker sig verkan av att en dom befordras till verkställighet

Prop. 1974:20

74

till att strafftiden börjar löpa. De bestämmelser som gäller för behand­lingen av häktade skall fortfarande tillämpas.

Som jag nyss har anfört gäller enligt 26 kap. 5 § BrB att fängelse skall verkställas i fängvärdsanstalt. Enligt 29 kap. 3 § andra stycket BrB skall ungdomsfängelse verkställas i ungdomsanstalt och enligt 30 kap. 4 § BrB skall internering verkställas i interneringsanstalt. Ungdomsfängelse och internering får dock, om särskilda skäl föreligger, verkställas i annan fängvärdsanstalt. Av dessa bestämmelser följer bl. a. att fängelse inte får verkställas i häkte som inte utgör del av fängvärdsanstalt. Verkställighet kan därför inte ske i de fristående aUmänna häkten som har inrättats under senare år pä ett antal platser i landet och i vilka det övervägande antalet häktade förvaras. Av samma skäl kan verkställighet givetvis inte heller äga rum på rättspsykiatrisk klinik eller i militärhäkte.

För att utvidgningen av möjligheterna till samtidig verkställighet av häktning och påföljd i annat mål skall kunna genomföras på det av mig föreslagna sättet fordras att fängelse, ungdomsfängelse och internering, utan hinder av i tidigare nämnda bestämmelser angivna huvudprinciper, tillfälligt skall kunna verkställas även i allmänt häkte, militärhäkte och pä rättspsykiatrisk klinik. En i sak motsvarande situation föreligger i de fall dä straffprocessuella frihetsberövanden får tillgodoräknas som verkställig­hetstid. Bestämmelser med nyss angiven innebörd bör därför införas I anslutning till reglerna om befordran av dom till verkställighet. Genom dessa bestämmelser bör tydligare än som har skett i departementsprome­morian klargöras i vilka fall en verkställbar dom på fängelse, ungdoms­fängelse eller internering skall leda till intagning i kriminalvårdsanstalt och i vilka fall sådan intagning skall anstå pä grund av samtidig verkställighet av häktningsbeslut.

Mot bakgrund av vad jag nu har anfört bör i lagen föreskrivas att för det fall att den som skall undergå fängelse, ungdomsfängelse eller internering är häktad eller intagen i kriminalvårdsanstalt för att undergå påföljd som har ådömts honom i annat mäl, när domen får verkställas, så skall styresmannen eller häktesföreståndaren eller klinikchefen omedel­bart befordra domen till verkställighet. Den som är häktad i målet bör förpassas till kriminalvårdsanstalt, om han inle redan som häktad förvaras i sädan anstalt. 1 fråga om den som är häktad i annat mål och som inte är intagen i kriminalvårdsanstalt bör verkställigheten fä påbörjas där han förvaras. Han behöver således inte förflyttas till kriminalvårdsanstalt enbart av den anledningen att straffverkställighet skall äga rum.

Beträffande spörsmålet om vilka regler som skall gälla för behand­lingen av den som undergår straff samtidigt med häktning torde det utan vidare vara klart att bestämmelserna för häktade skall tillämpas, om vederbörande förvaras annorstädes än i kriminalvårdsanstalt. Bestämmel­serna i den föreslagna lagen om kriminalvård i anstalt är över huvud taget inte tillämpliga annat än i kriminalvårdsanstalt. För det fall att den samtidiga verkställigheten äger rum i kriminalvårdsanstalt gäller redan enligt nuvarande ordning att bestämmelserna för häktade skall tillämpas. Jag vill i detta sammanhang hänvisa till vad min företrädare yttrade i denna fråga vid tillkomsten av behandlingslagen (prop. 1964:76 s. 24).

Prop. 1974:20

75

Gällande bestämmelser om befordran av dom till verkställighet i de fall då den dömde befinner sig pä fri fot finns intagna i 11 § andra stycket behandhngslagen. Enligt dessa bestämmelser skall polismyndigheten i den ort där den dömde vistas förpassa honom till den fängvärdsanstalt, där han enligt kriminalvårdsstyrelsens föreskrifter skall tas in. Avger den dömde nöjdförklaring, skall myndighet som mottar förklaringen låta verkstäUa förpassningen. Om det bedöms kunna ske utan fara för att den dömde avviker kan polismyndigheten förelägga den dömde att själv inställa sig vid fängvärdsanstalt i stället för att förpassa honom dit. Avger den dömde nöjdförklaring på den anstalt där han skall tas in skall styresmannen omedelbart befordra domen till verkställighet.

1 praktiken handläggs ett verkställighetsärende normalt på följande sätt. Sä snart en dom blir verkställbar sänder kriminalvårdsstyrelsen domen och andra verkställighetshandlingar samt personakt till vederbö­rande kriminalvårdsdirektör, som beslutar om anstaltsplacering. Person­akten skickas därefter till den anvisade anstalten och verkställighetshand­lingarna till aktueUt polisdistrikt för verkställighet. Polismyndigheten kallar därefter den dömde, om risk inte anses föreligga att han avviker, att infinna sig hos polismyndigheten för delgivning i ärende angående verkställighet av brottspåföljd. När den dömde inställer sig hos polisen får han, om han inte ansöker om uppskov med verkställigheten, skriva på ett föreläggande i vilket står angivet var och när han senast skall inställa sig, 1 förekommande fall utfärdar polisen biljettrekvisition om den dömde inte själv har medel att betala resan till anstalten.

1 departementspromemorian uttalas att det nuvarande systemet i vissa hänseenden är tämligen tungrott och tidskrävande. Det har vidare visat sig vara svårt att effektivt bevaka att domar i här avsedda fall blir verkställda i rätt tid. Promemorieförslaget tar först upp det fallet att en dom blir verkställbar genom att fullföljdstiden går ut. 1 detta fall bör enligt förslaget den dömde i första hand åläggas att själv inställa sig vid den kriminalvårdsanstalt där straffet skall verkställas. Om han i sådant fall inte inställer sig på utsatt dag eller om det redan frän början kan befaras att den dömde inte kommer att rätta sig efter ett föreläggande, skall kriminalvårdsstyrelsen hos polismyndigheten kunna begära förpass­ning till anstalten.

Förslaget att föreläggande skall vara den åtgärd som i första hand skall tillgripas för att fä en dom verkställd har lämnats utan erinran under remissbehandlingen. Däremot går meningarna isär i frågan om vilken myndighet som skall utfärda sådana förelägganden. Statskontoret under­stryker vikten av att dessa uppgifter i enlighet med promemorians förslag förs över på kriminalvårdsstyrelsen medan Svenska fångvårdssällskapet motsätter sig förslaget därför att det kan ses som ett första steg mot en centralisering av frågorna om anstaltsplacering.

Kriminalvårdsstyrelsen framhåller i sitt yttrande att det nuvarande systemet har fungerat väl, främst därigenom att den dömde genom att. han kallas att inställa sig hos polisen har fått möjlighet till en personlig service  som  kan  vara  väsentlig i  detta sammanhang.  Den dömde har

Prop. 1974:20

76

sålunda kunnat resonera med polisen om olika problem som uppstår i samband med inställelsen vid anstalt. Han har vidare kunnat få råd och upplysningar angående möjligheterna att ansöka om uppskov och nåd. Pä så sätt har polisen även kunnat fä direkt kännedom om en uppskovsan­sökan och har dä brukat underlåta att utfärda föreläggande om inställelse. Inom många polisdistrikt har man också ofta sådan person­kännedom om de dömda att man med ledning därav kan bedöma i vilka fall det föreligger någon fiyktfara. Om man går över till det föreslagna systemet är det enligt kriminalvårdsstyrelsens mening angeläget att man bevarar så mycket som möjligt av de fördelar som det nuvarande systemet innebär. Enligt styrelsen har nämligen även det föreslagna systemet fördelar för kriminalvården och de dömda. Det möjliggör bl. a. att man kan upprätta eti fullständigt register över dömda som är på fri fot. Uppgifter om förelägganden kan på ett enkelt sätt databehandlas. 1 kombination med beläggningsstatistiken kan ett sådant register medföra ett effektivare utnyttjande av anstalternas kapacitet. Vidare leder förslaget till en viss avlastning för polisen.

Det torde inte kunna bestridas att nu gällande ordning på detta område har fått till följd att man saknar en fortlöpande, aktuell överblick över dömda som är på fri fot. Jag delar slalskontorels uppfattning alt promemorieförslaget i denna del skapar förutsättningar för en ökad kunskap om denna stora klientelgrupp och för en rationell handläggning av förelägganderutinen. Genom en överföring av dessa arbetsuppgifter till kriminalvårdsstyrelsen underlättas sålunda övergången till ett ADB-orien­terat register med uppgifter om dessa klienter. Ett sådant register planeras bli upprättat till budgetåret 1975/76. Genomförs promemorie­förslaget kan uppgifter om förelägganden pä ett rationellt sätt insamlas och databehandlas. Som statskontoret har framhållit skulle det med nuvarande ordning bli nödvändigt att för samma ändamål ålägga samtliga polisdistrikt att kontinuerligt avge rapporter till kriminalvårdsstyrelsen om alla förelägganden. Genom de ökade kunskaper som ett fungerande register med nu avsett innehåll kommer att ge, skapas förutsättningar för ett bättre utnyttjande av anstaltsbeståndet samt en bättre behandlings­planering och en jämnare dimensionering av anstaltspersonalen. Jag ansluter mig därför till promemorieförslaget i denna del. Det bör framhållas att förslaget inte syftar till att centralisera beslut om anstaltsplacering. Sädana frågor bör även i fortsättningen handläggas pä regional nivå i största möjliga utsträckning. Jag återkommer till detta ämne i anslutning till förslaget till ny lag om kriminalvård i anstalt.

Enligt gällande lag räknas strafftiden, utom när det gäller häktade, tidigast från den dag den dömde tas in i fångvårdsanstalt. För att den dömde inte skall gå miste om verkställighetstid måste på grund härav alla förpassningsresor företas med största skyndsamhet. Detta leder till ett dåligt utnyttjande av transportresurserna, eftersom möjligheter till samtiansporter inte kan utnyttjas i tillräcklig omfattning. Härtill kommer att transporterna ofta måste utföras pä övertid eller obekväm arbetstid, vilket medför kraftigt ökade kostnader.

Prop. 1974:20

77

Enligt ett förslag som jag strax återkommer till bör strafftiden kunna räknas från det att den dömde omhändertas för förpassning. Den dömde behöver därför inte gä miste om verkställighetstid på grund av att förpassningen till kriminalvärdsanstalten blir fördröjd. Detta ger möjlig­het till en mer rationell planering av förpassningsresorna än som nu är möjlig och därmed även till inte obetydliga kostnadsbesparingar. Den sålunda förordade lösningen kommer vidare att medföra den fördelen att det i fortsättningen inte kommer att finnas samma starka betänkligheter mot att vänta med en förpassning av en person av det skälet att han är i dålig fysisk eller psykisk kondition och helst skulle behöva ges viss tid för att återhämta sig.

Som en komplettering till nu berörda nya bestämmelser angående utgångspunkten för strafftidsberäkningen behövs enligt promemorian en regel som möjliggör att den som skall förpassas till kriminalvårdsanstalt för undergående av påföljd tillfälligt kan få förvaras i allmänt häkte eller polisarrest. Jag delar den uppfattningen. För sådan förvaring bör uppställas det villkoret att den skall vara erforderlig med hänsyn till transportförhållandena. En sädan tillfällig förvaring i häkte eller polisarrest bör inte få pågå längre än någon eller några få dagar. Bestämmelsen torde även kunna tillämpas när en Intagen som rymt från kriminalvårdsanstalt skall föras tillbaka till anstalten för fortsatt verkställighet.

Enligt gällande rätt får pä ansökan av den som inte är häktad upp­skov med verkställigheten beviljas under högst sex månader räknat från den dag då domen får verkställas, om med hänsyn till den dömdes hälsotillstånd eller yrkesutövning eller övriga förhållanden synnerliga skäl för uppskov föreligger. Kvinna som är havande eller ammar barn får beviljas uppskov under tid som prövas skälig. 1 detta fall gäller således inte någon begränsning till sex månader.

Av förarbetena till detta stadgande framgår att hänsyn inte kan tas till en arbetsgivares intresse i saken. JO har i en framställning den 28 oktober 1965 till Kungl. Maj:t, vilken framställning överlämnats till KAIK, anfört att starka skäl talar för att det i ett uppskovsärende bör vara möjligt att ta hänsyn även till sädana arbetsgivarintressen som från samhällssynpunkt eller eljest är av synnerlig styrka. KAIK har i och för sig anslutit sig till JO:s synpunkter men har samtidigt påpekat att det finns även andra situationer i vilka ett intresse som inte är den dömdes eget kan vara så tungt vägande, att det inte kan vara rimligt att offra det för ett kriminalpolitiskt intresse, som i det enskilda fallet kan vara ganska begränsat. Kommittén föreslog därför att motsvarigheten till den aktuella bestämmelsen endast skulle ange att uppskov skall kunna beviljas, när synnerliga skäl föreligger. Promemorieförslaget överensstämmer i denna del med KAlK:s förslag.

Några remissinstanser tillstyrker förslaget. Kriminalvärdsnämnden vits­ordar att nuvarande bestämmelser om uppskov behöver omarbetas men anser att promemorieförslaget därvidlag inte går tillräckligt långt. Enligt nämnden.s mening har samhällsutvecklingen fått till följd att de uttalan­den som gjordes vid tillkomsten av bestämmelserna i 12 § behandlings-

Prop. 1974:20

78

lagen inte längre är giltiga. Nämndens praxis har därför gradvis ändrats i förhållande till de ramar som drogs upp i förarbetena och går nu i vissa faU även längre än vad departementspromemorian har förutsatt. Nämnden framhåller att uppskovsreglerna vinner tillämpning pä människor som ofta lever under relativt välordnade förhållanden, som inte undandrar sig lagföring och straff och som inte heller kan befaras begå nya brott. De flesta som ansöker om uppskov är dömda till ett kortvarigt straff av allmänpreventiva skäl. För den dömde är det i sådant fall som regel angeläget att avtjänandet kan ske vid en tidpunkt dä han inte tillfogas alltför kännbara avbräck i utbildningshänseende, familjeinässigt, socialt eller ekonomiskt. Nämnden kan därför inte ansluta sig till den i promemorian uttalade uppfattningen att uppskov med verkställighet bör kunna medges endast när skäl av synnerlig styrka kan åberopas. Enligt nämndens mening skulle en huvudregel som anger att uppskov kan beviljas när skäl föreligger stå i bättre överensstämmelse med nuvarande praxis.

Från kriminalpolitisk synpunkt är det i princip angeläget att domsto­lens prövning och verkställigheten av ådömd påföljd sker i så nära anslutning till brottet som möjligt. Det är därför nödvändigt att iaktta återhållsamhet när det gäller att bevilja uppskov med verkställighet. Jag anser mig sålunda inte kunna biträda kriminalvårdsnämndens förslag att uppskov skall kunna beviljas så snart skäl föreligger därtill. Å andra sidan anser jag att promemorieförslaget inte i tillräcklig grad tar hänsyn till de intressen av skilda slag som i vissa enskilda fall kan vara betydligt starkare än intresset av en omedelbar straffverkställighet.

Uppskov med verkställighet av fängelsestraff bör enligt min mening kunna beviljas om det föreligger särskilda skäl med hänsyn till den dömdes hälsotillstånd, arbets- eller utbildningsförhållanden eller övriga omständigheter. 1 fråga om styrkan hos de skäl som måste föreligga innebär detta en uppmjukning i förhällande till gällande rätts krav på synnerliga skäl.

Uppskov på grund av den dömdes arbetsförhållanden bör liksom hittills komma i fråga främst i de fall då den dömde har ett arbete av säsongkaraktär eller då verkställighet under viss period av annat skäl skulle medföra ett särskilt svårt avbräck från försörjningssynpunkt. Enligt gällande rätt får hänsyn inte tas till arbetsgivares intresse i saken. En sådan skiljelinje är svär att upprätthålla i praktiken eftersom utredningen i uppskovsärenden, där yrkesutövningen åberopas som skäl, huvudsak­ligen består av arbetsgivarintyg. Utgången i ett visst uppskovsärende kan därmed bli beroende pä nyanser i formuleringen av arbetsgivarintyg och andra handlingar. Detta är uppenbarligen inte tillfredsställande. Enligt min mening bör det inte heller möta något hinder att beakta åtminstone sådana arbetsgivarintressen som frän samhällssynpunkt ter sig betydelse­fulla. Sålunda bör en lärare kunna få uppskov för att hans elever skall slippa byta lärare i ett viktigt skede av undervisningen, t. ex. strax före en examen.

Det kan givetvis förekomma andra situationer inom arbetslivet då ett starkt intresse från tredje mans sida bör beaktas. Uppskov bör sålunda

Prop. 1974:20

79

kunna beviljas om den dömde ingår i ett arbetslag med säsongbetonade eller på annat sätt tidsbundna arbetsuppgifter och en straffverkställighet skulle drabba övriga i arbetslaget oskäligt hårt. En annan situation där det frän både allmänna och enskilda synpunkter kan föreligga ett starkt behov av uppskov är dä en dömd kan erhålla en anställning eller få behålla en anställning han redan har till dess domen skall verkställas, dock under förutsättning att viss hänsyn kan tas till arbetsgivarens önskemål i fråga om tiden för verkställigheten.

När det gäller utbildningsförhållanden kan uppskov vara motiverat t. ex. om den dömde deltar i en starkt schemabunden undervisning eller då en jämförelsevis kort tid återstår till utbildningens eller kursens slut. 1 övrigt bör uppskov kunna ges för att bereda den dömde tillfälle att genomgå en sällan återkommande utbildning.

Ändra situationer då bärande skäl för uppskov kan anses föreligga är t. ex. att en nära anförvant behöver värd eller hjälp.

Jag vUl understryka att vad jag nu har anfört bör uppfattas endast som exempel på omständigheter som enligt min mening kan utgöra skäl för uppskov.

Ett par remissinstanser har tagit upp frågan om behovet av uppskov för längre tid än sex månader. Enligt kriminalvårdsnämnden bör längsta tid för uppskov utan olägenheter kunna sättas till ett är. Något missbruk av en sådan bestämmelse torde enligt nämnden inte behöva befaras. En tillräckligt restriktiv tiUämpning torde kunna åstadkommas genom en bestämmelse som anger att för längre anstånd än sex månader fordras särskilda skäl.

En längsta tid för anstånd om sex månader torde i de allra flesta fall vara tillräcklig. Det kan emellertid undantagsvis förekomma fall då uppskov under längre tid kan vara starkt motiverat. En sådan förlängning kan f. n. endast uppnäs genom anlitande av nådevägen.

För min del anser jag övervägande skäl tala för att uppskov skall kunna beviljas för ytterligare högst sex månader. Denna möjlighet bör dock användas restriktivt, och jag anser därför att det bör krävas att det i sådant fall finns synnerliga skäl som talar för ett längre uppskov. 1 allmänhet torde man inte frän början böra medge uppskov för längre tid än sex månader. Den av mig föreslagna lagtexten lägger dock inte hinder i vägen för att redan i det första beslutet medge uppskov under tid som överstiger sex månader, om det frän början står klart att förutsättningar­na för ett längre uppskov föreligger.

Enligt behandlingslagen beslutar länsstyrelsen i uppskovsärenden. Ansökan inges till polismyndigheten, som med eget yttrande sedan sänder den till länsstyrelsen. Den dömde kan överklaga länsstyrelsens beslut hos kriminalvårdsnämnden, som är sista instans i dessa ärenden.

KAIK föreslog att prövningen av uppskovsärenden skulle förläggas helt till kriminalvårdsnämnden. Härigenom skulle man enligt kommitténs mening nä en ökad likformighet i bedömningen av dessa ärenden. Kommittén konstaterade i detta sammanhang att länsstyrelserna numera, bortsett från uppskovsärendena, inte har något att göra med verkställig-

Prop. 1974:20

80

het av frihetsstraff.

Enligt departementspromemorian talar flera skäl för att frågor om uppskov med verkställighet av fängelse bör föras över frän länsstyrelsen till annat organ. Olika organ skulle därvid kunna komma i fråga. Enligt promemorian bör dock en ändring av handläggningsordningen beträffan­de uppskovsärenden anstå till dess den av mig nyligen tillkallade utredningen om de centrala nämndernas uppgifter och organisation har slutfört sitt uppdrag.

De remissinstanser som har yttrat sig i denna fråga är överens om att länsstyrelserna inte längre bör vara beslutsorgan i uppskovsärenden. Några remissinstanser godtar departementspromemorians ståndpunkt att ett ställningstagande i frågan bör anstå till dess den pågående utredningen om de centrala nämndernas uppgifter och organisation är avslutad. Flertalet remissinstanser anser emellertid att frågan bör avgöras utan att man avvaktar utredningens resultat.

När del gäller frågan om vilken myndighet som bör besluta i uppskov,särenden går meningarna starkt isär. Kriminalvårdsstyrelsen, statskontoret och SACO anser att handläggningen bör föras över till kriminalvårdsstyrelsen. Statskontoret erinrar därvid om att man genom en sådan reform skapar organisatoriska förutsättningar för att införa ett fullständigt register över dömda som är på fri fot. TCO ansluter sig till KAlK:s förslag om kriminalvårdsnämnden som prövningsmyndighet men kan även tänka sig att dessa uppgifter anförtros åt kriminalvårdsstyrelsen. Kriminalvårdsnämnden och länsstyrelsen i Kronobergs län anser att prövningen bör ligga hos ett regionalt organ inom kriminalvårdsverket. Nämnden anser vidare att den enskilde bör bevaras vid rätlen alt få uppskovsfrågan prövad av en besvärsinstans. Enligt nämndens mening lämpar sig ärenden av detta slag emellertid inte för handläggning i den ordning som föreskrivs för allmännna förvaltningsbesvär. Prövningen av ärendena har ringa formella eller juridiska inslag utan angår väsentligen den enskildes personliga och sociala förhållanden. Kriminalvärdsnämnden förordar därför att överprövningen anförtros nämnden eller annan nämnd med motsvarande sammansättning och parlamentariska förankring.

Länsstyrelsernas befattning med uppskovsärenden är numera det enda som återstår av deras tidigare uppgifter i fråga om verkställighet av frihetsstraff. Med hänsyn till uppskovsärendenas nära sakliga samband med andra kriminalvårdande åtgärder ter det sig mest naturligt att handläggningen av dessa frågor förs över till kriminalvärdsmyndighet. Bland remissinstanserna råder enighet om att så bör ske. Till förmån för tanken att därvid välja ett centralt organ talar den omständigheten att man pä sä sätt lättare kan fä en enhetlig praxis. Med hänsyn till att lagförslaget, i jämförelse med vad som hittills har gällt, innebär att det i varje fall formellt men även reellt blir vidgade möjligheter alt få uppskov med straftVerkställigheten väger denna synpunkt tungt. Som har fram­hållits i fiera remissyttranden ligger det närmast till hands att ärenden av denna art handläggs av kriminalvårdsstyrelsen som ju har det övergripan­de ansvaret för behandlingen av dem som döms till fängelse. Jag föreslår

Prop. 1974:20

81

därför att uppskovsärendena förs över frän länsstyrelserna tUl kriminal­vårdsstyrelsen. Den dömde bör emellertid ha möjlighet till att besvära sig över styrelsens beslut. Anledning saknas enligt min mening att därvid välja annan besvärsinstans än den vanliga när det gäller kriminalvårdssty­relsens beslut, nämligen kammarrätten. Det är angeläget att uppskovs­ärenden avgörs med så hten tidsutdräkt som möjligt. Mot kammarrättens beslut bör talan därför inte få föras.

Enligt 16 § behandlingslagen räknas strafftiden, när den dömde håUs häktad i målet, från den dag då domen får verkställas och i annat fall från den dag då han för straffets undergående tas in i fångvårds­anstalt eller, om han redan är intagen i sådan anstalt, frän den dag då domen föreligger till verstäUighet hos styresmannen.

Som en konsekvens av vad som föreslagits beträffande nöjdförklaring av den som är häktad eller Intagen i kriminalvårdsanstalt samt beträffande befordran av dom till verkställighet bör enligt departementspromemorian följa, att strafftiden skall räknas från den dag då domen får verkställas. Detta bör enligt promemorian gälla oavsett om domen har meddelats i häktingsmålet eller i annat mål och oavsett var den dömde förvaras. Om det visar sig att den som häktas har en dom i annat mål som är verkställbar, skall strafftiden kunna räknas redan från dagen för intagningen i häktet eller kriminalvårdsanstalten, även om domen först senare blir tillgänglig för häktesföreståndaren eller styresmannen. Den som utan att vara häktad avger nöjdförklaring inför häktesföreståndare eller styresman eller den som eljest tas in i allmänt häkte eller kriminalvårdsanstalt torde enligt promemorian få anses ha påbörjat verkställigheten den dag han tas in i häktet eller anstalten. Enligt promemorian bör hinder inte heller möta mot att låta strafftidsberäk­ningen börja när polismyndigheten omhändertar någon för förpassning till kriminalvårdsanstalt.

Hovrätten över Skåne och Blekinge godtar promemorians lösning för nöjdförklaringsfallen men anser de föreslagna reglerna i övrigt olämpliga. 1 stället bör nuvarande bestämmelser bibehållas. Om den dömde är' häktad i annat mål än domsmålet kan det, påpekar hovrätten, inträffa att häktningen hävs sedan domen i det andra målet har vunnit laga kraft mot honom men innan meddelande härom har kommit styresmannen eller häktesföreständaren tillhanda. Enligt promemorieförslaget har I ett sådant fall strafftiden börjat löpa. En motsvarande situation kan inträffa vid villkorlig frigivning, som äger rum innan styresmannen har fått veta att en ny dom kan verkställas. 1 denna situation skall enligt förslaget sammanläggning av straffen ske. För att förhindra dessa olägenheter måste styresmannen eller häktesföreståndaren alltid forska efter om det finns någon verkställbar dom. Beslutar domstol att häktning skall hävas kan frigivning inte ske förrän ny kontroll har företagits.

Den av hovrätten åsyftade kontrollen sker redan nu regelmässigt eftersom häktesföreståndare är skyldig att så snart någon har häktats göra en aktrekvisition hos kriminalvårdsstyrelsen. Han får härigenom reda på om det finns någon verkställbar dom mot den häktade. Sedan en rekvisition har gjorts är den häktades namn spärrat hos kriminalvårdssty-6 Riksdagen 1974. 1 saml Nr 20

Prop. 1974:20

82

relsen, vilket Innebär att häktesföreståndaren regelmässigt underrättas om domar som därefter kommer in till styrelsen. Med nutida kommunika­tionsmedel kan styresmän och häktesföreståndare i sådant fall mycket snabbt få tillgång till erforderliga handlingar. Möjlighet finns också att i brådskande fall lämna meddelande genom telegram.

På grund av vad här har anförts torde.det Inte behöva befaras att det i promemorian föreslagna systemet skall leda till några nämnvärda olägen­heter. Med hänsyn härtill och dä systemet i de flesta fall är till klar fördel för den dömde anser jag att promemorieförslaget i fråga om utgångspunk­ten för strafftidsberäkningen bör genomföras.

Kriminalvårdsberedningen har framhållit att de säsongmässiga varia­tionerna i beläggningen på fångvårdsanstalterna gör det svårt att rationellt utnyttja anstaltsbeståndet. Det har enligt beredningen.i frågasatts om inte en av orsakerna till en ökad beläggning under första kvartalet är en strävan från de intagna med korta frihetsstraff att få verk­stäUa straffet under februari månad. Beredningen anser att, oavsett om detta påstående är riktigt, beräkningen av strafftid bör förenklas så. att tiden för fängelse räknad efter månad alltid skall vara 30 dagar.

Kriminalvårdsberedningens förslag har tagits upp i departementspro­memorian. 1 promemorian erinras om att enligt dansk rätt fängelsestraff som inte överstiger, tre månader skall anges i dagar. Flera skäl talar för att införa en liknande bestämmelse i Sverige. Enligt promemorie­förslaget bör detta ske genom en föreskrift om att kriminalvårdsstyrelsen i samband med strafftidsresolutionen skall räkna om korta strafftider till dagar. Med hänsyn till bestämmelserna om villkorlig frigivning bör . gränsen för de strafftider som skall omfattas av denna ordning sättas vid fyra månader.

Flertalet remissinstanser tillstyrker den föreslagna omräkningsbestäm-

melsen. Förslaget avstyrks dock av hovrätten över Skåne och Blekinge,

som anser att det är helt andra faktorer än möjligheterna till tidsvinst

som är orsak till den ökade beläggningen i kriminalvärdsanstalterna under

första kvartalet.     '

'

Särskilt under februari och mars inträder en avsevärd ökning av antalet intagna i kriminalvårdsanstalterna. En bidragande orsak härtill kan vara, att personer som har dömts till korta frihetsstraff önskar påbörja verkställigheten under februari månad. Den ojämna beläggningen är. ägnad att fördyra anstaltsvården eftersom den försvårar en ändamålsenlig personalplanering. Härtill kommer att det.vid korta frihetsstraff är från rättvisesynpunkt otillfredsställande, att strafftidens. reella längd skall variera med hänsyn till under vilka perioder av året som verkställigheten äger rum. Mot bakgrund av vad jag nu har anfört anser jag att promemorieförslaget bör genomföras i denna del. Jag förordar därför att en bestämmelse av den föreslagna innebörden införs i lagen. Med anledning av vad som har anförts i ett par remissyttranden vill jag framhålla att en verkställd omräkning till dagar är. definitiv i den meningen att den fortfarande skall gälla även om senare en sammanlägg-

Prop. 1974:20

83

ning skulle ske med annat straff så att den sammanlagda strafftiden kommer att överstiga fyra månader.

5.2 Kriminalvård i anstalt

Kriminalvärden har under en följd av år varit föremål för en livlig debatt och ett omfattande utredningsarbete. Genom kriminalvärdsbered-ningens arbete, som avslutades i september 1972, fick man en samlad syn på de olika problem som kriminalvården har att brottas med. Bered­ningen förordade en genomgripande reform av kriminalvårdens organisa­tion och verksamhetsformer. På grundval av dess förslag har Kungl. Maj:t i årets statsverksproposition lagt fram förslag till de riktlinjer som bör följas vid den fortsatta reformeringen inom kriminalvården. Dessa rikt­linjer har i allt väsentligt godkänts av riksdagen.

Ett viktigt led i det aktuella reformarbetet är att genomföra en ny lagstiftning för kriminalvärden i anstalt. På grundval av statsmakternas principbeslut framlades i juni innevarande år en inom justitiedepartemen­tet upprättad promemoria (Ds Ju 1973:9), som har remissbehandlats. Promemorian, innehåller förslag till bl- a- lag om kriminalvård i anstalt. Denna lag avses träda i stäUet för de delar av den nuvarande behandlings-, lagen som innehåUer bestämmelser om anstaltsvårdens anordnande och närmare utformning.

Skillnaderna mellan behandlingslagen och den föreslagna lagen om kriminalvård i anstalt är i vissa hänseenden betydande. Jag vill i det följande framhålla de viktigaste nyheterna.

Målsättningen för kriminalvård i anstalt skall enligt promemorieförsla­get liksom enligt gällande rätt vara att den intagnes anpassning i samhället främjas och skadliga följder av frihetsberövandet motverkas. Emellertid markeras i lagförslaget också att verksamheten redan frän början skall inriktas pä åtgärder som förbereder den Intagne för tillvaron utanför anstalten, allt i den utsträckning det kan ske utan att kravet pä, samhällsskydd blir eftersatt. Lagförslaget ger också uttryck för den strävan efter ökad integrering mellan anstaltsvård och frivård som är ett grundläggande element i reformprogrammet. Genom bestämmelse i lagen understryks det ansvar för kriminalvårdens klientel som åvilar även andra samhällsorgan än kriminalvärden. Bestämmelser­na om det nya anstaltssystemet och fördelningen av de intagna mellan olika typer av anstalter innebär genomgripande förändringar i anstalts­värden. När det gäller anstaltsvårdens närmare utformning ger lagförslaget vidgade möjligheter till frigång och till fritidsverksamhet utanför anstal­ten. De nuvarande bestämmelserna om permission ersätts av bestämmel­ser av mindre restriktiv karaktär, samtidigt som man lagfäster den strängare praxis som numera iakttas när det gäller att bevilja korttidsper­missioner   för   vissa  kategorier  samhällsfarliga  brottslingar  med   länga

Prop. 1974:20

84

strafftider. I fråga om arten av de förberedelser som skall föregå intagens frigivning eller övergång till vård utom anstalt föreslås mera preciserade, lagregler. Av betydelse för anstaltsvårdens utformning är också de bestämmelser som innebär att de intagnas möjligheter till gemenskap med varandra vidgas. Vidare är att märka att möjhgheterna tUl brevgranskning inskränks samt att bestämmelserna om besök ersätts av regler av mindre restriktiv karaktär. En bestämmelse om de intagnas rätt tUl medinflytan­de genom samrådsorgan o. d. föreslås bli införd i den nya lagen. De föreslagna reglerna för disciplinär bestraffning innebär väsentliga föränd­ringar i förhållande till nuvarande ordning.

Under remissbehandlingen har promemorieförslaget fått ett övervägan­de positivt mottagande. Såväl de lagbestämmelser som har en mera principiell karaktär som detaljregleringen i olika frågor lämnas i stort sett utan erinran av flertalet remissorgan. I en del frågor framför dock en del remissinstanser invändningar samt förslag till andra lösningar än dem som promemorian innehåller.

För egen del vill jag framhålla följande.

Riktlinjerna för kriminalvård i anstalt har som framgått redan fastlagts genom beslut av statsmakterna. Vad det nu gäller är att på grundval av dessa riktlinjer utforma de normer som skall gälla för anstaltsvården. De grundläggande föreskrifterna bör som föreslås i promemorian tas in i en särskild lag om kriminalvård i anstalt, medan tUlämpningsföreskrifter kan ges i administrativ ordning. Den under remissbehandlingen framförda tanken på att tillskapa en för anstaltsvård och frivård gemensam kriminal­vårdslag anser jag vara för tidigt väckt. Innan man överväger en så genomgripande förändring i lagsystemet bör man sålunda även enligt min mening först avvakta erfarenheterna av de nu förestående reformerna på dessa områden.

Mot den föreslagna nya lagens uppbyggnad och disposition har jag i likhet med det övervägande antalet remissinstanser inte funnit anledning till några egentliga erinringar. Det förhållandet att handlingsreglerna i den nya lagen till skillnad från behandlingslagen inte gör någon principiell skiUnad mellan olika sorters påföhder såsom fängelse, ungdomsfängelse och internering finner jag stämma väl överens med de allmänna riktlinjer för anstaltsvårdens fortsatta utformning som statsmakterna har enat sig om.

När det gäller lagförslagets materiella innehåll vill jag till en början framhålla de svårigheter som ofta visat sig föreligga på anstaltsvårdens område när det gäller att åstadkomma regler som tar tillbörlig hänsyn till alla de olika faktiska förhållanden och i viss mån motstridiga intressen som här föreligger. Mitt huvudintryck av de föreslagna lagbestämmelserna är emellertid att de i sin allmänna inriktning är väl förenliga med grundtankarna i den beslutade kriminalvårdsreformen. Bestämmelserna synes sålunda i allt väsentligt ge uttryck för en realistisk avvägning såväl med hänsyn tUl vad som är praktiskt möjligt att åstadkomma som när det gäller angelägenheten av att främja lagöverträdarnas anpassning till ett normalt samhällsliv och samtidigt tillgodose samhällets behov av skydd.

Prop. 1974:20

85

På en del punkter bör dock de förordade lösningarna eller enskUda bestämmelserna i förslaget underkastas vissla ändringar och justeringar. Med denna reservation finner jag att förslaget i huvudsak är ägnat att läggas till grund för lagstiftning.

De nyheter i promemorieförslaget som främst är av intresse gäUer integreringen meUan anstaltsvård och frivård, andra samhällsorgans ansvar för kriminalvårdens klientel, det nya anstaltssystemet och principerna för fördelningen av de intagna mellan olika typer av anstalter, frigivningsför­beredelserna, brevgranskningen, permissionsinstitutet och den discipli­nära bestraffningen.

Vad först angår frågan om en ökad integrering mel­lan anstaltsvård och frivård innebär de av statsmakterna godtagna riktlinjerna för kriminalvårdens fortsatta utformning bl. a. att man i görligaste mån skall söka åstadkomma en integrering mellan dessa vårdformer. Anstaltsvården fär härigenom i betydande utsträckning möjlighet att tillgodogöra sig frivårdens erfarenheter och arbetsformer. På så sätt bör anstaltsarbetet i större utsträckning än hittills kunna inriktas på sådan verksamhet som direkt syftar till att förbereda den intagne för friheten. Övergängen mellan de båda vårdformerna blir mindre skarp och den målsättning som sedan länge gäller för anstaltsvården att förbere­delse av frigivningen skall vara ett huvudsyfte med alla åtgärder kan lättare bli infriad.

1 likhet med promemorieförslaget i denna del, mot vilket remissinstan­serna inte riktat några väsentliga invändningar, anser jag att principen om en ökad integrering mellan anstaltsvård och frivård bör komma till uttryck genom en särskild bestämmelse i den nya lagen. I huvudsaklig överensstämmelse med promemorieförslaget bör därför föreskrivas att kriminalvården i anstalt skall planläggas och genomföras i nära samverkan mellan kriminalvårdens olika organ.

När det gäller frågan om andra samhällsorgans ansvar för kriminalvårdens klientel är det i första hand fråga om sådana organ som svarar för samhällets hälso- och sjukvård, socialvård, arbetsförmedling m. m. Med avseende på dessa organs skyldigheter i förevarande samman­hang vill jag här tUl en början ånyo understryka vad jag framhöll i årets statsverksproposition (1973:1 bil. 4 s. 90) nämligen att utgångspunkten måste vara att kriminalvårdens klientel otvivelaktigt har samma rätt till samhällets stöd och hjälp som andra medborgare. Endast i de fall då den dömde omhändertagits på sådant sätt att det förhindrar andra myndig­heters eller samhälleliga organs medverkan eller när stödinsatserna uteslu­tande har sin grund i kriminalvårdens rehabiliterande uppgift bör det sålunda kunna vara motiverat att göra något avsteg från denna princip och låta kriminalvården ta det primära ansvaret även för uppgifter som normalt åvilar andra huvudmän.

Enligt promemorieförslaget bör andra samhällsorgan än kriminalvår­dens, i den mån ett förverkligande av vårdens syfte påkaUar insatser av dem, vart och ett inom sitt ansvarsområde verka för att ändamålsenliga åtgärder vidtas. Under remissbehandlingen har anförts att en bestämmelse

Prop. 1974:20

86

med denna innebörd endast utgör en rekommendation, riktad till de ifrågavarande samhällsorganen. Det har understrukits att det avgörande för dessa organs ansvar är innehållet i de särskilda författningar som reglerar organens verksamhet. Vidare har framhållits angelägenheten av att berörda huvudmän träffar särskilda överenskommelser som närmare reglerar förutsättningarna och ordningen för vidgade insatser för krimi­nalvärdsklientelet.

För egen del vUl jag betona att grunden för de ifrågavarande samhällsorganens ansvar och verksamhet på detta område givetvis finns i de författningar och instruktioner som reglerar dessa organs allmänna åligganden och verksamhet.- Principiellt sett måste det sålunda kunna förutsättas att i den mån avfattningen av dessa författningar inte uttryckligen ger anledning till annat så föreligger det en uppenbar skyldighet för dessa organ att vara verksamma även till förmån för kriminalvårdens klientel. 1 det enskilda fallet kan visserligen det förhäl­landet att en person är intagen på anstalt inom en annan kommun eller ett annat landstingsområde än där han har sin hemvist ge upphov till särskUda problem i fråga om fördelning av eller ansvar för kostnader. Jag förutsätter emellertid alt dessa problem skall kunna lösas på ett praktiskt sätt genom samverkan mellan berörda landsting eUer kommuner. Detta utesluter inte att det i vissa fall kan krävas särskilda överenskommelser mellan företrädare för ifrågavarande organ och kriminalvården i syfte att lösa speciella problem som kan uppstå i och med att man i högre grad än hittUls aktualiserar det ansvar för kriminalvärdsklientelet som redan före­hgger.

Mot bakgrund av vad jag nu anfört anser jag inte att det finns något hinder mot att man i den nya lagen om kriminalvård i anstalt tar in en bestämmelse som utan direkt hänvisning till ifrågavarande samhällsorgans ansvar föreskriver att samverkan skall äga rum mellan dessa organ och kriminalvårdens egna organ.' Tidigare erfarenheter visar också att det finns ett påtagligt behov av en bestämmelse med denna innebörd. Lämpligen torde bestämmelsen böra ange att i den mån ett förverkligan­de av värdens syfte kräver insatser av andra samhälleliga organ, erforderlig samverkan skall ske med företrädare för sådant organ.

Av en grundläggande betydelse är också frågan om anstalts­systemet. Jag vill här till en början erinra om att det nuvarande anstaltssystemet bygger på en indelning av riket i åtta kriminalvårds­räjonger, varav fem är geografiskt indelade och tre är specialräjonger för ungdoms-, internerings- resp. kvinnoklientel. Inom varje räjong finns en centralanstalt. Övriga anstalter är sidoanstalter. De av statsmakterna godkända riktlinjerna för kriminalvärdens utformning innebär att man tillskapar ett nytt anstaltssystem som bygger på en indelning av anstalter­na i riksanstalter och lokalanstalter. Det nuvarande räjongsystemet ersätts av en indelning i ett större antal geografiska regioner inom vilka verksamheten i största möjliga utsträckning kan anpassas till den organi­sation som tillskapats för samhällets övriga myndigheter och organ.'

Mot denna bakgrund har i promemorieförslaget tagits upp bestämmel-

Prop. 1974:20

87

ser som anger att kriminalvårdsanstalt är riksanstalt eller lokalanstalt. Vidare föreslås en bestämmelse som anger att riksanstalt eller lokalanstalt är öppen eller sluten och att detsamma skall gälla avdelning av anstalt.

Den sålunda föreslagna lagregleringen har med ett par undantag inte

mött några erinringar under remissbehandlingen. En invändning som

gjorts är emellertid att man bör behälla de nuvarande kategorierna

ungdoms-, internerings- och skyddstillsynsanstalter. 1 anslutning till dessa

synpunkter vill jag i förevarande sammanhang endast framhålla att det

beslutade nya anstaltssystemet inte ger något utrymme för att behålla

sådana särskilda kategorier anstalter. De särskUda problem som gör sig

gällande när det gäller placeringen av bl. a. ungdomsfängelseklientelet fär

lösas inom ramen för riksanstalts- och lokalanstaltssystemet. Jag åter­

kommer i det följande till den frågan men vill redan i detta sammanhang

peka på möjligheten att inrätta vissa riksanstalter eller avdelningar därav

för företrädesvis ungdomsklientel.

.      ..   ,

När det gäller frågan om en indelning av anstalterna i slutna och öppna anstalter vill jag erinra om att ett genomförande av riktlinjerna för anstaltsvårdens utformning förutsätter att anstalterna, såväl riksanstalter som lokalanstalter, kommer att kunna ha olika grad av slutenhet eller öppenhet. Detta gäller i första hand anstalternas rent byggnadstekniska utformning. Men även när det gäller den närmare utformningen av verksamheten i anstalterna finns anledning att göra en skillnad mellan öppna och slutna anstalter. En sådan uppdelning är också motiverad med hänsyn till de olika principer för personaltilldelning som bör gälla vid olika typer av anstalter.

Det är mot bakgrund av vad som nu sagts givet att en kategoriindelning i öppna och slutna anstalter inte kan bli helt strikt utan i en del fall måste fä en i viss män schematisk karaktär. Den tillgodoser emellertid pä ett enkelt och praktiskt sätt ett påtagligt behov. Den nya lagen bör därför som föreslagits i promemorian baseras på en indelning i slutna och öppna anstalter eller avdelningar av anstalter.

Mot bakgrund härav är jag beredd att ansluta mig till den i promemo­rian föreslagna lagregleringen av anstaltssystemet.

Promemorieförslaget upptar vidare regler som anger efter vilka grunder som de intagna skall fördelasmellan olika typer av anstalter. Dessaregler anknyter i första hand till skillnaden mellan lokalanstalt och riksanstalt sarnt i-andra hand till huruvida anstalten är öppen eller sluten.

Vad först angår fördelningen av de intagna mellan lokalanstalter och

riksanstalter har i promemorieförslaget huvudsaklig ledning hämtats från

den indelning av anstaltsklientelet i tre olika'grupper som kriminalvårds­

beredningen gjort.

.        

Till det s. k. normalklientelet hänförs i promemorian framför allt de personer som undergår fängelse I mer än fyra månader men högst ett är eller sådan behandling i anstalt söm avses i 28 kap. 3 § BrB. Eftersom den önskade integreringen mellan anstaltsvården oCh frivården måste antas vara särskilt betydelsefull för detta klientel har i promemorieförslaget

Prop. 1974:20

88

förts in en bestämmelse som anger att den som undergår sådan påföljd företrädesvis skall vara placerad i lokalanstalt.

Det s. k. svårhanterliga klientelet bör enligt promemorieförslaget place­ras på riksanstalt med särskilda behandlingsresurser. I övervägande antalet fall återfinns detta klientel, enligt vad som uttalas i promemorian, bland de personer som undergår fängelse i mer än ett år, ungdomsfängelse eller internering. Med utgångspunkt härifrån anges som huvudregel att den som"undergår sådan påföljd företrädesvis bör vara placerad i riksanstalt. Emellertid anses det i mänga fall vara möjligt att i varje fall mot slutet av anstaltstiden föra över den intagne till lokalanstalt, när så behövs för en ändamålsenlig förberedelse av frigivning eller övergång tUl vård utom anstalt. En bestämmelse härom har därför även tagits in i promemorie­förslaget.

När det gäller dem som undergår fängelse i högst fyra månader konstateras i promemorian att eftersom eftervård i frihet inte blir aktuell för dessa korttidsdömda, det i allmänhet torde vara svårt att passa in dem i lokalanstalternas verksamhetsformer. Det föreslås därför att personer som undergår fängelse i högst fyra månader företrädesvis skall placeras i riksanstalt.

De föreslagna bestämmelserna har föranlett viss kritik från några remissinstanser. Särskilt har invänts att reglerna innebär en alltför långtgående schablonisering. Det har vidare framhållits att reglerna inte tUlräckligt tillgodoser behovet av särbehandling för vissa kategorier intagna, bl. a. ungdomsfängelseklientelet. Det har vidare betonats att det i många fall kan finnas vägande skäl som talar för att även korttidsdömda bör placeras i lokalanstalt.

För egen del vill jag till en början hänvisa till vad jag anförde i årets statsverksproposition (1973:1 bil. 4 s. 102) nämligen att den uppdelning av anstalts.klientelet i skilda kategorier som kriminalvårdsberedningen gjort och som ligger tiU grund för det nya anstaltssystemet inte är helt invändningsfri. Jag konstaterade vidare att en uppdelning av detta slag nödvändigtvis måste få en schematisk karaktär och att den givetvis inte kan följas helt oreserverat. Än mindre kan den göra anspråk på någon vetenskaplig exakthet. Jag framhöU dock att den gjorda uppdelningen enligt min mening fyller sitt syfte på ett tUlfredsställande sätt eftersom den anvisar praktiskt genomförbara och ekonomiskt realistiska metoder att lösa det svåra problemet med anstaltsklientelets övergång från an­staltsvård till frivård. Enligt min uppfattning innebär den i promemorian föreslagna regleringen av de intagnas fördelning meUan riks- och lokal­anstalter i aUt väsentligt ett fuUföhande av de tankegångar om klientelets differentiering som ligger bakom det nya anstaltssystemet. Avsikten med regleringen är att ge vägledande anvisningar för valet av anstaltsplacering. Undantag från dessa anvisningar måste i många fall vara motiverade. Det bör sålunda kunna förutsättas att t. ex. en dd av de personer som dömts till ungdomsfängelse eller internering, med hänsyn tUl särskilda personliga förhållanden, kan vara lämpade att redan från början placeras i lokal­anstalt. Vidare bör i en del fall de som dömts till fängelse i mera än fyra

Prop. 1974:20

89

men högst tolv månader kunna med hänsyn tiU särskUda behandlings­behov eller av säkerhetsskäl placeras i riksanstalt. Möjligheterna till flexibilitet vid valet mellan riksanstalt och lokalanstalt påverkas givetvis även av det förhållandet att graden av slutenhet och öppenhet kommer att variera inom båda typer av anstalter. Bestämmelserna bör sålunda inte få utgöra något hinder mot att avsteg från de angivna huvudprinciperna för fördelningen av de intagna på olika typer av anstalter kan göras i rätt betydande omfattning.

Vad särskilt angår det korttidsklientel till vilket rattfylleristerna hör vUl jag erinra om mitt uttalande i årets statsverksproposition att anstalts­placeringen av detta klientel givetvis inte heller fär ske utan beaktande av sociala och humanitära hänsyn. Justitieutskottet har i sitt av riksdagen godkända betänkande (JuU 1973:15) erinrat om detta mitt uttalande samt för egen del framhållit att man så långt det är möjligt inom ramen för tillgängliga lokalanstaltsplatser även beträffande detta klientel bör sträva efter att straffverkställigheten kan komma att ske i närheten av hemorten.

Med anledning av dessa uttalanden och vad som anförts under remissbehandhngen av promemorieförslaget vill jag i detta sammanhang ånyo framhålla att lokalanstalternas verksamhetsformer avses bli anpassa­de till det klientel, huvudsakligen det s. k. normalklientelet, som med hänsyn till den ådömda påföljden kan bli föremål för eftervård i form av viUkorlig frigivning eller överförande till vård utom anstalt. För korttids­klientelet, dvs. personer som undergår fängelse i högst fyra månader, kommer sädan eftervård i regel inte i fråga. Det torde därför, som också understrukits i promemorian, i allmänhet vara svårt att på ett naturligt sätt passa in korttidsklientelet i det mönster som lokalanstalterna har att följa i fråga om verksamhetens utformning. Bl. a. med hänsyn härtill synes det vara mest ändamålsenligt att som skett i promemorian i varje fall som huvudregel föreskriva att korttidsklientelet bör vara placerat i riksanstalt. Som jag tidigare konstaterat är det emellertid ingalunda uteslutet att placering i lokalanstalt ibland kan vara lämplig även för intagna som tillhör detta klientel. Så kan t. ex. vara fallet om den intagnes personliga förhållanden motiverar att han i fråga om anstalts­placeringen likställs med det s. k. normalklientelet och dessutom till­gången på lokalanstaltsplatser ger utrymme för placering i sådan anstalt. Av vad jag här tidigare anfört framgår att det vid utformningen av hithörande bestämmelser inte avsetts att lägga något hinder i vägen för en sådan tillämpning. Det av riksdagen framförda önskemålet bör dessutom kunna tillgodoses på sådant sätt att korttidsintagna företrädesvis placeras på riksanstalt som ligger så nära hemorten som möjhgt.

Med hänvisning till det anförda är jag beredd att i huvudsak ansluta mig tUl de i promemorian föreslagna lagbestämmelserna rörande fördel­ningen av de intagna mellan lokalanstalter och riksanstalter. Till den närmare utformningen av bestämmelserna återkommer jag i specialmoti­veringen.

När det gäller fördelningen av de intagna mellan sluten och öppen

Prop. 1974:20

90

anstaltsvård innehåller promemorieförslaget bl. a. den huvudregeln att anstaltsvården skall vara öppen, om inte annan placering är påkaUad med hänsyn till föreliggande fara för att den intagne avviker eller eljest av säkerhetsskäl. Som påpekats under remissbehandlingen kan det tänkas föreligga anledning att placera intagen i sluten anstalt även om detta inte är motiverat av säkerhetsskäl, t. ex. då den intagne behöver sädan särskild behandhng eller har intresse av sådant arbete eller sädan utbildning som kan beredas honom enbart i en sluten anstalt. 1 43 § behandUngslagen föreskrivs att om intagen som undergår fängelse begär att bli placerad i sluten anstalt för utförande av lämpligt arbete eller av annan giltig anledning, så fär man inte vägra honom en sådan placering. Någon motsvarande bestämmelse har inte tagits in i promemorieförslaget. Enligt min mening finns det emellertid anledning att komplettera promemorie­förslaget med en föreskrift som anger att man även skall kunna genom placering i sluten anstalt bereda den intagne sådant arbete eller sådan undervisning, utbUdning eller särskild behandling som inte lämpligen kan anordnas i öppen anstalt. Detta synes ge tillräckligt utrymme för att i skälig utsträckning beakta den intagnes egna önskemål om placering i sluten anstalt.

Som föreslagits i promemorian finner jag det välbetänkt att det i lagen tas in en särskild bestämmelse om placering i sluten anstalt .av ett begränsat antal brottslingar vilka dömts till fängelse i lägst två år eller internering med en minsta tid av tvä år eller mera. Avgränsningen av ifrågavarande kategorier intagna har i lagförslaget skett med ledning av de riktlinjer som dragits upp i en är 1972 framlagd och av riksdagen godkänd proposition med förslag till vissa åtgärder mot narkotikamiss­bruket, m. m. (prop. 1972:67). Det är här fråga om lagöverträdare som ägnat sig åt organiserad eller systematisk kriminell verksamhet av särskilt samhällsfarlig natur, inte sällan med internationell anknytning. Främst avses personer som ägnat sig åt grov narkotikabrottslighet. 1 många fall saknar lagöverträdarna i denna kategori annan anknytning till riket än den som betingas av deras brottsliga verksamhet. Förutsättningarna för en positiv påverkan genom skilda kriminalvärdande åtgärder torde i dessa eller liknande fall vara ytterst begränsade. De nyss nämnda riktlinjerna går därför ut pä att vård i öppen anstalt inte skall förekomma i samma omfattning som hittills för dessa kategorier brottslingar med hänsyn tUl rymningsfaran och risken för fortsatt brottslighet av speciellt samhällsfar­lig natur. Mot den i promemorian föreslagna utformningen av den, lagbestämmelse som avser att reglera anstaltsplaceringen för dessa kate­gorier intagna har jag i princip intet att erinra. Med anledning av vad. kriminalvårdsstyrelsen anfört vill jag framhålla att prövningen huruvida viss intagen skall hänföras till den kategori brottslingar som bestämmel­sen direkt tar sikte på givetvis förutsätter en individuell bedömning av samtliga de faktorer som enligt bestämmelsen inverkar på frågan. Jag vill i detta sammanhang vidare betona att det redan av huvudregeln i prome­morieförslaget framgår att flyktfara eller andra säkerhetsskäl utgör ett hinder mot en placering i öppen anstalt.

Prop. 1974:20

91

Det nya anstaltssystemet medför att fördelningen av de intagna mellan olika anstalter i princip kommer att ske oberoende av den intagnes ålder. Åtminstone gäller detta i fråga om lokalanstalterna. När det gäller riksanstalterna kan det emellertid som framförts i skilda sammanhang vara lämpligt att en del av dessa eller vissa avdelningar förbehålls sädana ungdomar som av säkerhetsskäl eller annan anledning inte lämpligen bör placeras på lokalanstalt. Härigenom kan man bl. a. få möjligheter att lättare tillgodose det yngre klientelets särskilda behov av behandlings­resurser i fråga om utbildning, arbetsträning, medicinsk och psykotera­peutisk behandling.

Uppenbarligen kan det i fråga om unga lagöverträdare också vara av särskild vikt att de kan placeras på ett sådant sätt att de inte kommer att utsättas för olämplig påverkan av andra, mera gravt kriminellt belastade intagna. Jag vill härvidlag peka på den bestämmelse i promemorieförsla­get som anger att vid placering av intagen som inte fyllt 21 år skall särskilt beaktas att han såvitt möjligt hålls åtskild från sådana intagna som kan inverka menligt på hans anpassning i samhället.

Några remissinstanser har anfört att denna bestämmelse torde vara svår att tillämpa Inom ramen för det nya anstaltssystemet, särskilt när det gäller lokalanstalterna. Jag har i viss mån förståelse för denna synpunkt men anser att en bestämmelse av detta slag ändå har en viktig funktion att fylla. Den ger sålunda uttryck för en viktig princip som man inom ramen för tUlgängliga resurser bör söka följa. Av regeln följer vidare att man i görligaste män skall ta till vara föreliggande möjligheter att avdela viss eller vissa riksanstalter eller särskilda anstaltsavdelningar för huvud­sakligen ungdomsklientel.

1 nuvarande behandlingslag finns en bestämmelse som direkt anger att män och kvinnor skall hällas åtskilda och då såvitt möjligt i särskilda anstalter. Med hänsyn tU! det ringa antalet kvinnliga intagna torde det emellertid inom ramen för det nya anstaltssystemet inte vara möjligt att inrätta särskilda lokalanstalter för kvinnor. Som bl. a. justitieutskottet framhållit (JuU 1973:15) har emellertid det kvinnliga klientelet samma behov av och bör ha samma rätt till anstaltsplacering i närheten av hemorten som manliga intagna. Problemet torde kunna lösas tUlfredsstäl­lande om man vid vissa lokalanstalter inrättar särskilda avdelningar för kvinnor och i övrigt utnyttjar särskilda frigångshem som lokalanstalter för kvinnor.

Någon särskild lagbestämmelse om att män och kvinnor skall hållas åtskilda torde knappast behövas. Det torde räcka att i administrativ ordning ge en föreskrift av innehåll att om män och kvinnor är intagna i samma anstalt de skall vara placerade I skilda avdelningar.

De lagbestämmelser som promemorieförslaget innehåller angående beslutsfunktionerna i ärenden enligt den nya lagen anger inte direkt pä vem det ankommer att fatta beslut om anstaltsplaceringen i det enskilda fallet. 1 likhet med vad som gäller enligt behandlingslagen har i promemo­rieförslaget den konstruktionen valts att det ankommer på kriminalvärds-styrelsen att fatta beslut i sädana ärenden vari lagen inte anvisar någon

Prop. 1974:20

92

annan ordning men att Kungl. Maj:t kan förordna att kriminalvårdsstyrel­sens befogenhet skall delegeras tUl tjänsteman inom kriminalvården. Enligt tillämpningskungörelsen till behandlingslagen tillämpas sådan dele­gering i flertalet ärenden om anstaltsplacering. Under remissbehandlingen av promemorieförslaget har ett par remissinstanser framhåUit angelägen­heten av att beslutsfunktionen i ärenden om anstaltsplacering enligt den nya lagen inte i större utsträckning än som f. n. är fallet centraliseras till kriminalvårdsstyrelsen. Jag vill med anledning härav framhålla att krimi­nalvårdsberedningen i sitt förslag förutsatt att någon sådan centralisering inte skall ske. Jag delar beredningens uppfattning. Frågor om anstalts­placering bör normalt avgöras av regionchef eller i vissa fall av chef för riksanstalt. 1 en del fall bör det dock ankomma på kriminalvårdsstyrelsen att fatta beslut i ärendet. 1 likhet med vad som gäller f. n. bör frågan om vem som skall besluta i placeringsärenden lämpligen regleras av Kungl. Maj:t i en tUlämpningsförfattning. Jag återkommer i ett senare avsnitt (6.2) till frågan om dessa bestämmelser.

Om man undantar de korta fängelsestraffen är brottsbalkens påföljds-system uppbyggt så, att anstaltsvården efter viss tid normalt skall övergå i villkorlig frigivning eller vård utom anstalt. Som framgår av vad jag tidigare anfört är ett av huvudsyftena med den förestående reformen på detta område att planläggningen av denna övergång till värd i frihet skall underlättas och effektiviseras så att man kan skapa bättre förutsättningar än f. n. för en successiv utslussning av de intagna från anstalterna till livet i frihet. Självfallet är det därför angeläget att frigivningsförbe­redelserna påbörjas i god tid under anstaltsvistelsen, om det skall vara möjligt att åstadkomma några verkningsfulla resultat i fråga om den intagnes anpassning i samhället. Också i fall dä någon särskild frivärd inte skall äga rum kan det emellertid inte sällan finnas ett klart behov av att frigivningen förbereds på lämpligt sätt under anstaltsvistelsen. Pä sätt som föresläs I promemorian bör därför den nya lagen i likhet med nuvarande lag innehålla en bestämmelse som anger att frigivning och övergång till vård' utom anstalt skall förberedas i god tid. Denna bestämmelse bör lämpligen kompletteras med regler om vilka slag av frigivningsförberedel­ser som främst skall komma i fråga. De regler härom som föreslås i promemorian är mera preciserade än motsvarande bestämmelser i nuva­rande lag. 1 likhet med remissinstanserna har jag i allt väsentligt inget att erinra mot detta förslag. 1 lagen bör därför anges att det vid förberedande av Intagens frigivning eller överförande tUl värd utom anstalt särskilt skall eftersträvas att bereda honom lämplig arbetsanställning eller annan försörjningsmöjlighet och lämplig bostad. Det bör vidare framgå att i fall då det står klart att den intagne efter anstaltsvistelsens slut kommer att behöva undervisning, utbildning eller ekonomiska, sociala eller medi­cinska stödåtgärder skall sådant behov tillgodoses i görligaste mån.

De nuvarande lagbestämmelserna om granskning av brev till och från intagen grundar sig på uppfattningen att sådan granskning skaU

Prop. 1974:20

93

ha till syfte att hindra att ordningen och säkerheten sätts i fara vid anstalterna men också att skaffa upplysningar om den intagnes personliga förhållanden och skydda honom från kontakter som bedöms olämpliga från behandlingssynpunkt. Huvudregeln är att den intagne inte utan tUlstånd får avsända eller ta emot brev. Denna regel har sedermera kompletterats med föreskrifter och anvisningar som i vissa avseenden inskränker möjligheterna tiU brevgranskning.

De i promemorian föreslagna lagbestämmelserna pä förevarande om­råde innebär att brevgranskning skall få ske endast om det är påkallat av säkerhetsskäl. Från denna utgångspunkt ges bestämmelser som anger under vilka närmare förutsättningar som granskning får ske. Därvid föreskrivs att brev till intagen fär granskas om det finns anledning anta att det innehåller otillåtet föremål, varmed avses t. ex. vapen eller narkotika. Vidare får brev granskas stickprovsvis, men i öppen anstalt skall det få ske endast vid särskilda tillfällen. I sluten anstalt får brev dessutom granskas om det är nödvändigt med hänsyn till den intagnes särskilda förhållanden.

Remissinstanserna har i stort sett lämnat dessa förslag utan erinran.

Även jag ansluter mig i allt väsentligt till promemorieförslaget på denna punkt. Brevcensuren har länge varit ett för anstaltsvården känsligt problem. Inte sällan har censuren vållat misstämning bland de intagna. Brevgranskning som har till syfte enbart att söka hindra från resocialise­ringssynpunkt olämpliga kontakter bör inte få förekomma. En brev­censur utgör alltid ett allvarligt angrepp pä den personliga integriteten. Tillgrips censur av anledning som för den berörde framstår som helt oförklarlig eller obefogad kan det väcka eller öka en känsla av misstro mot kriminalvården hos honom och därigenom i realiteten snarare försvåra än underlätta resodaliseringsarbetet. .Jag finner det därför värdefullt att det i den nya lagen uttryckligen anges att brevgranskning får ske endast om det är påkallat av säkerhetsskäl. Syftet med åtgärden skall alltså vara att förebygga eller hindra att intagen under anstaltsvistel­sen planerar och leder brottslig verksamhet eller sätter säkerheten vid anstalterna i fara genom att exempelvis förbereda rymningar eller ta emot narkotika eller andra otillåtna varor. Vad angår de i promemorieförslaget angivna närmare förutsättningarna för brevgranskning anser jag i likhet med kriminalvårdsstyrelsen att inte bara ankommande utan också avgåen­de brev skall fä granskas om det finns anledning anta att det innehåller otillåtet föremål. 1 övrigt synes bestämmelserna i fråga ha fått en i huvudsak ändamålsenlig utformning.

De frågor som avser det närmare förfarandet vid brevgranskning och kvarhållande av brev har jag för avsikt att återkomma till i avsnittet om de särskilda lagbestämmelserna (6.2).

De i promemorian föreslagna bestämmelserna som reglerar permis­sionsinstitutet avviker på fiera punkter från vad som nu gäller på detta område.

Vad först angår s. k. regelbundna korttidspermissio­ner   har   dessa  så  småningom  kommit  att  bli  ett  normalt  inslag i

Prop. 1974:20

94

anstaltsvården för flertalet intagna som inte tUlhör det s. k. korttidsklien­telet. Denna utveckling har skett oberoende av att den lagbestämmelse som ligger till grund för ifrågavarande permissioner närmast ger uttryck för att tillämpningen skall vara förhållandevis restriktiv. Enligt bestäm­melsen får sådan permission beviljas endast om fara för missbruk inte kan anses föreligga och det finns starka skäl till permission med hänsyn till anstaltstidens längd eller eljest. Enligt promemorieförslaget skall sådan permission som det här är fråga om kunna beviljas intagen för att underlätta hans anpassning i samhället, om inte faran för missbruk är avsevärd. Dessutom skall liksom f. n. korltidspermission få beviljas om det förehgger annan särskild anledning, t. ex. för besök hos närstående som är svårt sjuk. Något särskilt krav på att risk för missbruk inte skall föreligga uppställer inte promemorieförslaget för sistnämnda fall till skillnad från vad som gäller f. n. För de särskilda kategorier längtidsdömda som är placerade i sluten anstalt med tillämpning av den föreslagna speciella bestämmelsen i 7 § tredje stycket föreslås en särbe­stämmelse som anger att korttidspermission fär beviljas sädan intagen endast om synnerliga skäl föreligger därtill. Vidare föreslås bl. a. en bestämmelse som anger att intagen under permission kan vara ställd under bevakning om noggrann tillsyn är behövlig.

Remissinstanserna har med ett par undantag lämnat dessa förslag utan erinran. En remissinstans har ansett det olämpligt att utesluta möjlighe­ten tiU s. k. regelbunden korttidspermission först då faran för missbruk kan bedömas som avsevärd. En annan remissinstans - kriminalvårdssty­relsen har hävdat att den speciella regeln om korttidspermission för vissa kategorier längtidsdömda innebär en skärpning i förhållande till nuvarande ordning. Enligt styrelsens mening bör bestämmelsen utgå.

Som framgår av vad förut anförts utgör de regelbundna korttidspermis­sionerna ett viktigt led i kriminalvårdens åtgärder för att underlätta den intagnes anpassning i samhället. Deras värde från angivna synpunkt är enligt min mening så betydande att avgörande hinder inte bör förehgga mot en ordning som innebär att en intagen skall kunna få komma i åtnjutande av sådana permissioner även om det föreligger en viss risk för missbruk. Som föreslagits i promemorian bör därför i regel permission vägras endast om faran för missbruk är avsevärd. När det härefter gäller korttidspermission av annan särskild anledning, t. ex. för att den intagne skall kunna besöka närstående som är svårt sjuk eller närvara vid närståendes begravning, bör beaktas alt det kan föreligga speciellt starka skäl för permission i nu åsyftade fall och att mera påtagliga risker för missbruk i regel bör kunna neutraliseras genom att den intagne ställs under bevakning. Jag ansluter mig därför till promemorieförslaget att frånvaro av risk för missbruk inte bör uppställas som en uttrycklig förutsättning för sådan korttidspermission som kan ges av särskild anledning.

De förhållandevis vidsträckta möjligheter till korttidspermission som de nu förordade reglerna kommer att medge, bör inte äga tUlämpning med avseende på den särskUda kategori lagöverträdare med långa strafftider

Prop. 1974:20

95

som kommer att vara placerade i sluten anstalt med tillämpning av den speciella lagregel som behandlats i det föregående. Det gäller alltså här de brottslingar som yrkesmässigt eller i organiserade former ägnar sig åt brottslighet som frän samhällets synpunkt är av särskilt allvarlig beskaf­fenhet. Dessa personer bör under vistelse i sluten anstalt vara under­kastade särskUda restriktioner när det gäller korttidspermissioner. 1 likhet med promemorieförslaget men i motsats tiU kriminalvårdsstyrelsens upp­fattning anser jag att en särskild lagbestämmelse härom bör införas. Som föreslagits i promemorian bör bestämmelsen ange att korttidspermission i nu åsyftade fall fär ges endast om synnerliga skäl föreligger därtUl.

Självfallet kan det vara förenat med svårigheter att på grundval av en bestämmelse med nu angivet innehåll utforma en praxis som samtidigt tillgodoser både samhällsskyddet och intresset av att frihetsberövandet äger rum i former som är förenliga med den humanitära grundsyn som präglar vår kriminalvårdslagstiftning. 1 faU då den intagne inte fär permission vid de tidpunkter han annars kunnat räkna med lär det tyvärr inte kunna undvikas att han ibland kommer att uppleva denna sin speciella situation som starkt påfrestande. Mot bakgrund härav vUl jag betona att avsikten med förevarande särbestämmelser givetvis inte är att intagna som tillhör ifrågavarande kategori av brottslingar i praktiken skall vara helt avskurna frän möjligheten att få permissioner. Avsikten är främst att skapa garantier för att frågan om permission i dessa fall alltid blir föremål för en mycket noggrann och allsidig prövning. 1 den män hänsynen till samhällsskyddet I det enskilda fallet tillmäts betydelse i en utsträckning som medför påtagliga risker för negativa följdverkningar bör man självfallet i görligaste mån söka motverka detta genom andra särskilda åtgärder inom anstaltsvårdens ram.

Jag vill i detta sammanhang också peka på den möjlighet som alltid föreligger att låta korttidspermission äga rum under bevakning. Visser­ligen kan en bevakad permission svårligen anordnas på ett sådant sätt att den inte vållar ett visst obehag för permittenten. Möjligheten torde likväl bl.a. kunna utnyttjas då'korttidspermission ifrågakommer för de kate­gorier lagöverträdare som enligt det anförda bör- vara underkastade särskilda restriktioner i fråga om sädan permission. Ibland kan en be­vakad permission utgöra det enda tänkbara alternativet.

Längtidspermission som ett led i förberedelse för villkorlig frigivning eller övergäng till värd utom anstalt har visat sig vara av stort värde. Vid påföljden fängelse föreligger dock f. n. vissa lagliga begränsningar i möjligheterna till sådana permissioner, vilket medfört att institutet i dessa fall inte kunnat användas i den utsträckning som framstår som önskvärd. Begränsningarna innebär att längtidspermission kan bevil­jas endast för en tid av högst 14 dagar oeh först sedan två tredjedelar av strafftiden förflutit. 1 promemorian föresläs att denna tidsbegränsning slopas och att möjlighet öppnas att ge permission redan från den dag då s, k. hälftenfrigivning kan ifrågakomma, dvs. sedan halva strafftiden har avtjänats.   Vidare   föreslås atf  permission för frigivningsförberedelser i

Prop. 1974:20

96

undantagsfall skaU kunna beviljas även den som undergår fängelse på så kort tid att vUlkorlig frigivning inte kan komma i fråga.

Mot de föreslagna bestämmelserna har i allmänhet inte riktats någon invändning under remissbehandlingen. Även jag anser att ändringarna bör genomföras. Jag har inte heller något att erinra mot att förevarande slag av permission benämns frigivningspermission. Vad angår det förhällandet att de nya bestämmelserna inte kommer att ange någon tidsgräns för frigivningspermission vill jag framhålla att det givetvis ändå är meningen att sådan permission i det enskilda fallet alltid skall beviljas för viss bestämd tid, som emellertid sedan skaU kunna förlängas om förhållandena påkallar det. Därmed förebyggs den av en remissinstans påtalade risken för att vissa intagna annars försöker dra ut pä permissio­nen - som i princip skall räknas in i verkställighetstiden genom att endast måttligt anstränga sig att skaffa arbete eller uppfylla någon annan förutsättning för vUlkorlig frigivning.

1 promemorian föreslås vidare att möjlighet bör införas för den som undergår fängelse eller internering att i vissa fall få vistas utanför anstalt redan före tidigaste dagen för vUlkorlig frigivning eller övergång till vård utom anstalt. Sådan vistelse utanför anstalt, som enligt behandlingslagen redan kan anordnas för den som undergår ungdoms­fängelse, syftar till att ge den intagne möjlighet att i rehabiliteringssyfte utnyttja en viss behandlingsmöjlighet utanför anstalten. Enligt förslaget skall i så fall ställas de vUlkor för vistelsen utanför anstalten som kan anses erforderliga, och tillståndet skall kunna återkallas så snart omstän­digheterna föranleder det.

Remissinstanserna har i allmänhet accepterat detta förslag. Ett par instanser har dock ställt sig tveksamma.  Därvid har bl. a. anförts att-behandlingen   utanför  anstalt   inte   får   utformas   på   sådant   sätt  att verkställigheten förlorar sin karaktär av brottspåföljd.

För egen del vill jag framhålla att den i promemorian föreslagna möjhgheten till vistelse i vissa fall utanför anstalt kan tillföra anstalts­vården betydligt vidgade möjligheter för en planmässig rehabiliterings-verksamhet samtidigt som integrationen mellan anstaltsvård och frivård främjas. Olika slag av placering av den intagne kan därvid komma i fråga, t.ex. i skola med internatförläggning, i behandlingshem'för narkotika­missbrukare, i särskilt lämpligt enskilt hem eller värnpliktstjänstgöring. Samtidigt är det naturligtvis av vikt att sådan vistelse utom anstalt som här avses Inte får bli något mer eller mindre regelmässigt förekommande utan kommer i fråga endast i fall då det verkligen föreligger särskUda skäl som talar för att den aktuella åtgärden kan främja den intagnes anpass­ning i samhället. Självfallet måste också tillstånd till sådan vistelse knytas hårt till särskilda villkor i fråga om den intagnes placering och de förhållanden i övrigt som skall gälla för att han skall få åtnjuta den särskilda förmånen att fä vistas utanför anstalten. Enligt min mening tillgodoser promemorieförslaget nu angivna synpunkter. 1 likhet med en bred remissopinion är jag därför beredd att ansluta mig tiU förslaget.

Prop. 1974:20

97

Disciplinär bestraffning av intagna är en fråga som sedan länge har tilldragit sig stor uppmärksamhet i den allmänna debatten.

Det nuvarande systemet med disciplinär bestraffning utmärks i första hand av det s. k. isoleringsstraffet. Bortsett frän den kritik som riktats mot en påföljd som innebär att den intagne hålls isolerad frän andra och därmed utsätts för påfrestningar av skilda slag, har invänd­ningarna mot gällande system främst gällt det förhållandet att isolerings-straffet inte sällan kombineras med åtgärder av behandlingsmässig natur, såsom indragning av permission och senareläggning av villkorlig frigivning, och det har hävdats att ett sådant förfaringssätt innebär en form av dubbelbestraffning som är olämplig från olika synpunkter. För att komma till rätta med det nuvarande systemets olägenheter föreslog kriminalvårdsberedningen en ordning som i princip innebär att vid lind­rigare förseelser skulle som enda sanktion få åläggas ett kort isolerings­straff om högst sju dagar. Allvarligare förseelser skulle åter, i stället för sådant straff, endast föranleda behandlingsmässiga konsekvenser i form av indragning av permission eller frigång samt eventueU senareläggning av villkorlig frigivning eller övergäng till vård utom anstalt.

Beredningens förslag föranledde under remissbehandlingen invänd­ningar i olika hänseenden. En del av denna kritik var av sådan beskaffen­het att det framstod som nödvändigt att överväga andra lösningar än dem beredningen förordat.

1 promemorian har därför föreslagits ett system för bestraffning av disciplinära förseelser som i vissa hänseenden skiljer sig såväl från nuvarande ordning som frän beredningens förslag. Promemorieförslaget innebär till en början den nyheten att det vid disciplinförseelser skulle bli möjligt att som enda reaktion tilldela den felande en formell varning. När det gäller isoleringsstraff föreslås att man behåller möjligheten att ålägga sådant straff, men att maximitiden för denna form av disciplinmedel minskas till sju dagar. Det föreslås vidare att man i samband med åläggande av isoleringsstraff skall få möjlighet att i vissa fall förordna om att den tid under vilken den intagne enligt beslutet skall vara Innesluten i enrum inte skall räknas in i tiden för verkställighet av den påföljd som den intagne undergår. Denna ordning föreslås i sin tur medföra att vid prövning av fråga om villkorlig frigivning eller övergång till vård utom anstalt särskild hänsyn inte längre skall tas i varje fall tUl sådan misskötsamhet som föranlett disciplinär bestraffning. 1 anslutning härtill föreslås en ändring 126 kap. 7§ BrB. 1 den föreslagna lydelsen av denna bestämmelse anges sålunda inte längre att den dömdes uppförande under anstaltstiden skall särskilt beaktas vid prövning av fråga om villkorlig frigivning. Även i övrigt föreslås att bestämmelsen fär ett ändrat innehåll.

Remissinstansernas inställning till promemorieförslaget är i viss mån splittrad. Ser man tUl samtliga remissinstanser kan man sålunda konsta­tera att flertalet av dessa har lämnat förslaget utan erinran. Av de remissinstanser som uttryckligen yttrar sig över förslaget tillstyrker en del

7 Riksdagen 1974. 1 saml Nr 20

Prop. 1974:20

98

medan vissa andra har invändningar att framföra. De remissinstanser som är negativa tUl förslaget hävdar i huvudsak att isoleringsstraffet bör kunna slopas helt men att man däremot bör bibehålla möjligheten att låta misskötsamhet under anstaltstiden medföra senareläggning av tiden för villkorlig frigivning och övergång till värd utom anstalt.

Varje kriminalvårdsanstalt utgör ett kollektiv i vilket ingår både människor som tvångsvis berövats friheten för undergående av viss påföljd och sådana som bl. a. har till uppgift att se till att denna påföljd blir verkställd. Ett utmärkande drag hos dem som tagits in i anstalt är ofta att de Inte har kunnat anpassa sig i annan kollektiv verksamhet. 1 den tvångssituation som de befinner sig i under anstaltsvistelsen har de också ofta särskilt svårt att känna någon solidaritet med omgivningen. Alla dessa förhållanden gör att det i anstaltslivet relativt lätt kan uppstå ordnings- och disciplinproblem av delvis annat slag än som förekommer i andra kollektiv.

För att anstaltstillvaron skaU kunna fungera på ett för alla berörda tillfredsställande sätt är det nödvändigt att viss kontroll utövas över de intagna. Utan sådan kontroll skulle sannolikt outhärdliga förhållanden uppstå för såväl intagna som personal. För att kontrollen skall bli verksam behövs i vissa fall tillgång till disciplinmedel som kan tillgripas mot dem som bryter mot de regler av olika slag som gäller för dem som är intagna i anstalt.

När det gäller att ta ställning till hur man skall utforma reaktionssyste­met vid disciplinförseelser bör till en början framhållas att det under den dagliga tillvaron och verksamheten i anstalterna sannolikt uppstår många situationer i vilka de intagnas beteende och uppförande påkallar anvisningar eller tillsägelser frän anstaltspersonalens sida. Det mesta av vad som därvid förekommer torde falla utanför ramen för vad man i egentlig mening kan beteckna som indisciplinärt beteende och bör pä grund härav inte heller föranleda några ytterligare åtgärder. Har å andra sidan den intagne betett sig på sådant sätt att han kan sägas ha direkt brutit mot anstaltsordningen eller mot särskilda regler som gäller för honom föreligger visserligen i formell mening en klar disciplinär förseelse. Även i sädana fall kan emellertid förhållandena inte sällan vara sådana att det kan finnas anledning att låta det inträffade bero vid en tillsägelse under hand. Ett sådant förfaringssätt torde ofta vara tillräckligt och inte sällan det smidigaste sättet att lösa uppkommande konflikter av mindre allvarlig natur. En sådan ordning synes dessutom vara väl förenlig med den allmänna målsättningen för anstaltsvården. Det bör i dessa samman­hang också beaktas att en förseelse ofta kan ha sin bakgrund i den intagnes rent personliga problem. I den män åtgärder kan vidtas för att lösa dessa problem torde detta ofta vara det mest adekvata sättet att komma tillrätta med den intagnes svårigheter i disciplinärt hänseende.

Emellertid måste man räkna med fall när en intagen bryter mot anbefalld ordning eller eljest beter sig klandervärt och det av hänsyn till ordningen och säkerheten inom anstalten är nödvändigt att inskrida med särskilda disciplinmedel mot den felande. Sä kan vara fallet när han inte

Prop. 1974:20

99

rättar sig efter anvisningar eller tillsägelser eller när gärningen är av sådan beskaffenhet att den inte rimligen kan lämnas obeivrad. Som föreslås i promemorian bör i lagen tas in bestämmelser som anger att disciplinär bestraffning får förekomma i dessa fall. En sädan reglering överensstäm­mer i princip med vad som gäller f. n.

När det gäller att bedöma vilken eller vilka former av disciplinär bestraffning som skall kunna åläggas den felande bör tUl en början beaktas att varningsinstitutet är en form av disciplinmedel som ingår i vissa reaktionssystem på andra lagstiftningsområden. Detta är fallet bl. a. vid disciplinär bestraffning enligt statstjänstemannalagen (1965:274) och vid s.k. tillrättavisning enligt lagen (1973:18) om disciplinstraff för krigsmän. Som framhållits i promemorian talar starka skäl för att varning skulle kunna vara en ändamålsenlig reaktionsform även vid indisciplinärt beteende av den som är intagen i kriminalvårdsanstalt, nämligen som ett alternativ till en mer ingripande åtgärd. 1 likhet med promemorieförslaget som i denna del lämnats i stort sett utan erinran under remissbehand­lingen anser jag därför att varning skall kunna åläggas som disciplinär bestraffning av intagen. 1 de fall där varning inte kan anses innefatta en tillräcklig reaktion på gärningen eller där en sädan åtgärd framstår som helt meningslös synes ett kortvarigt isoleringsstraff inte kunna undvaras: Detta straff bör emellertid som föreslagits i promemorian under alla förhållanden maximeras till sju dagar. Genom att uppställa varning som ett alternativ till isoleringsstraff torde användningsområdet för detta straff kunna reduceras.

Kriminalvårdsberedningens förslag att isoleringsstraff skaU få åläggas endast för lindrigare förseelser medan allvarligare förseelser inte skall fä föranleda annan reaktion än vissa behandlingsmässiga konsekvenser synes mindre lämpligt frän olika synpunkter. 1 stället bör som föreslagits i promemorian den nuvarande ordningen bibehållas, nämligen att isole­ringsstraff i princip skall kunna tillgripas även vid allvarligare förseelser.

Allvarligare misskötsamhet, t. ex. rymning oeh permissionsmissbruk, föranleder enligt nuvarande system förutom enrumsplacering - vanli­gen att vederbörande övervakningsnämnd eller centrala nämnd vid pröv­ning av fråga om villkorlig frigivning eller övergång till vård utom anstalt relativt schablonmässigt förlänger anstaltsvistelsen med viss tid. Vid villkorlig frigivning tillämpas därvid 26 kap. 7 § BrB, där det anges att vid prövning av fråga om villkorlig frigivning särskilt skall beaktas bl. a. den dömdes uppförande under anstaltstiden. Denna ordning har kritiserats inte bara på grund av att den i praktiken leder till en form av dubbelbestraffning utan också med hänsyn till att frågan om en senare­läggning av frigivningen på detta sätt blir prövad utan samband med handläggningen av disciplinärendet. Denna prövning kommer kanske dessutom fill stånd först sedan läng tid förflutit frän det förseelsen begicks och under alla förhållanden vid en tidpunkt då den intagne räknar med att han snart skall få lämna anstalten. Ibland kan osäkerheten angående den exakta tidpunkten för frigivningen även försvåra eller i vart

Prop. 1974:20

100

fall komplicera förberedelserna för frigivning. Dessa invändningar mot gällande system har starkt fog för sig. Samtidigt torde det emellertid kunna befaras att det frän disciplinär synpunkt finns behov av ytterligare reaktionsformer än varning och ett isoleringsstraff pä högst sju dagar.

För att tillgodose behovet av ytterligare en reaktionsform och samti­digt undanröja olägenheterna av gällande system föreslogs som jag nyss nämnde i promemorian att isoleringsstraff skall kunna förenas med förordnande om att den tid under vilken den intagne enligt beslutet skall vara innesluten i enrum inte skaU inräknas i tiden för verkställighet av den påföljd som den intagne undergår. Tanken att man sålunda i omedelbar anslutning till det aktuella disciplinbrottet skall kunna förord­na att viss tid inte skall ingå i verkställighetstiden är enligt min mening tilltalande. Samtidigt uppkommer dock frågan om sådant förordnande nödvändigtvis behöver kopplas samman med åläggande av ett isolerings­straff pä sätt som föreslagits i promemorian. Under remissbehandlingen har bl. a. kriminalvårdsstyrelsen förordat att möjligheten att meddela förordnande om att viss del av anstaltstiden inte skall räknas in i verkställighetstiden skall kunna utnyttjas även som ett självständigt disciplinmedel. Som skäl härför har bl. a. åberopats att det vid kollektiva aktioner från de intagnas sida, t. ex. strejker, i många fall kan visa sig praktiskt ogenomförbart att hålla alla deltagare inneslutna i enrum. Till detta kommer enligt min mening det förhållandet att man även har anledning räkna med fall då det av psykiska eller andra skäl finns hinder eller starka betänkligheter mot ett isoleringsstraff men där endast en tUlsägdse eller en varning framstår som en alltför lindrig reaktion. Med hänsyn härtill anser jag att övervägande skäl talar för att sådant förordnande varom nu är fråga bör konstrueras som en självständig disciplinär påföljd som kan tillgripas antingen för sig eller i förening med elt isoleringsstraff. En sådan ordning ger utrymme för en större flexibili­tet i påföljdsvalet inte bara genom att man får ökade möjligheter att avstå från att tillgripa ett Isoleringsstraff. Eftersom sanktionen frikopplas från isoleringsstraffet bör man även öppna möjlighet att meddela ifråga­varande förordnande för längre tid än sju dagar, lämpligen tio dagar. 1 överensstämmelse med vad som föreslagits i promemorian bör förordnan­de av det slag som här avses få meddelas endast när det av särskilda skäl är erforderligt med hänsyn till förseelsens beskaffenhet eller på grund av upprepad misskötsamhet.

En konsekvens av den sålunda förordade lösningen bör naturligen bli att vid prövning av fråga om villkorlig frigivning eller övergång tUl värd utom anstalt särskild hänsyn inte längre skall tas i varje fall till sädan misskötsamhet som föranlett disciplinär bestraffning. Jag återkommer till den frågan i det följande men vill redan nu framhålla att ifrågavarande konsekvens inte rimligen bör kunna föranleda några allvarligare betänklig­heter från disciplinär synpunkt. Den stora fördelen med det nya systemet är ju att man samtidigt tillgodoser både behovet av kännbara disciplinära reaktionsformer och det rättssäkerhetsintresse som kräver att följderna av

Prop. 1974:20

101

ett indisciplinärt beteende såvitt möjligt prövas och beslutas i ett enda sammanhang.

Enligt det anförda bör man genom det nya systemet kunna undvika att indisciplinära beteenden nära nog regelmässigt kommer att påverka frågan om tidpunkten för den intagnes villkorliga frigivning eller övergäng tUl värd utom anstalt. Indisciplinärt beteende kan emellertid enligt nuvarande ordning föranleda även sådana behandlingsmässiga åtgärder som indragning eller senareläggning av frigäng eller permission eller förflyttning till annan mer sluten anstalt. Sådana från behandlingssyn­punkt motiverade åtgärder, som av den intagne ofta uppfattas som repres-sivt betingade följdverkningar av det indisciplinära beteendet, lär inte heller kunna undvaras i det nya systemet, även om det framstår som angeläget att en så förhållandevis kännbar åtgärd som förflyttning till­grips i sä hten utsträckning som möjligt. Väsentligt är emellertid att i den mån som åtgärder av nu angivet slag vidtas skälig hänsyn därtill om möjligt tas i disciplinärendet. Detta gäller tiU en början redan i samband med bedömningen huruvida det över huvud taget finns behov av att utmäta någon särskild disciplinär påföljd. Inte sällan torde sålunda åtgär­der av förevarande slag i sig själv innebära en så pass kännbar reaktion för den intagne att de bör kunna göra en discipUnär bestraffning onödig. 1 sådana fall där en disciplinär bestraffning emellertid framstår som ofrån­komlig bör de behandlingsmässiga åtgärderna likväl kunna påverka be­stämningen både av påföljdens art och svårighetsgrad. Mot bakgrund här­av bör i huvudsaklig överensstämmelse med promemorieförslaget i den nya lagen även tas in en föreskrift som anger att vid prövning av fråga om disciplinär bestraffning bör beaktas om förseelsen har andra omedelbara följder för den intagne, särskilt i sådana hänseenden som avses med be­stämmelserna om frigång, korttidspermission och,frigivningspermission. Av naturliga skäl kommer i detta sammanhang hänsyn att kunna tas en­dast till sådana åtgärder som redan vidtagits eller med fog kan påräknas vid tidpunkten för disciplinärendets avgörande. 1 allmänhet torde det emellertid inte föreligga någon svårighet att ta ställning till förevarande frågor senast vid den tidpunkten.

Frågan om beslutsfunktionen i ärenden om disciplinär bestraffning återkommer jag till i samband med att jag behandlar lagförslagets enskilda bestämmelser. Detsamma gäller de närmare bestämmelser av huvudsakligen teknisk art som promemorieförslaget innehåller såvitt avser den disciplinära bestraffningen.

Som framgår av vad som tidigare sagts behövs även en översyn av vissa bestämmelser i BrB om villkorlig   frigivning.

Enligt 26 kap. 7 § BrB skall vid prövning av fråga om villkoriig frigivning särskilt beaktas den dömdes uppförande under anstaltstiden och sinnesriktning vid den tid då frigivningen ifrågasätts, hans beredvillig­het att ersätta skada som uppkommit genom brottet samt de förhållan­den i vilka han skulle komma att försättas efter frigivningen. Genom att den intagnes skötsamhet under anstaltstiden sålunda utgör en omständig-

Prop. 1974:20

102

het som särskilt skall beaktas har som jag förut anfört i praxis den principen utvecklats att allvarlig misskötsamhet i form av t. ex. rymning nära nog regelmässigt får till föhd att villkorlig frigivning senareläggs viss tid, t. ex. fjorton dagar eller en månad. Det system för disciplinär bestraffning som jag nyss föreslagit innebär emellertid att det redan vid åläggande av disciplinstraff skall kunna meddelas förordnande att viss tid, högst tio dagar, inte skall inräknas i tiden för verkställighet av den påföljd som den intagne undergår. 1 praktiken kommer ett sådant förordnande att innebära att tiden för villkorlig frigivning kommer att senareläggas motsvarande antal dagar. Flera förordnanden av angivet slag bör som föresläs i promemorian kunna kumuleras, så att frigivningen senareläggs högst 45 dagar eller beträffande korttidsintagna högst I 5 dagar. Vid detta förhållande bör det som framhållits i promemorian i samband med prövningen av frågan om villkorlig frigivning rimligen inte kunna komma i fråga att på samma grund meddela beslut om ytterligare senareläggning av frigivningen. Starka skäl talar emellertid för att det inte heller för de fall av disciplinförseelser som lämnats obeivrade - inte sällan under hänsynstagande till sådana behandlingsätgärder som vidtagits i samband med förseelsen skall vara möjligt att i efterhand och många gånger först efter en förhållandevis läng tid fatta beslut om en fördröjning av den intagnes villkorliga frigivning.

Med anledning av vad kriminalvårdsnämnden anfört om att den föreslagna ändringen i 26 kap. 7 § BrB bl. a. får till följd att man vid prövningen av fråga om frigivning efter halva strafftiden inte längre kan ta någon som helst hänsyn till visat välförhållande under anstaltstiden vill jag för min del konstatera att jag inte uppfattat att förslaget har denna innebörd. Avsikten är sålunda främst att komma bort frän den praxis som innebär att vissa former av misskötsamhet under anstaltstiden nära nog regelmässigt leder till en schablonartad förlängning av anstaltstiden och därigenom ofta till en form av dubbelbestraffning. Denna praxis synes ha sin grund i det förhällandet att "den dömdes uppförande under anstaltstiden" är en av de i lagtexten uppräknade faktorer som skall "särskilt beaktas" i förevarande sammanhang. När det gäller att bedöma om en övergång till kriminalvård i frihet framstår som motiverad liksom utsikterna för att åtgärden skall vara ägnad att främja den intagnes anpassning i samhället synes andra faktorer böra träda i förgrunden, främst dä de förhållanden i vilka han skulle komma att försättas efter frigivningen. Därmed avses inte uteslutande frågor om bostad, arbete eller liknande praktiska angelägenheter. Det bör vidare framhållas att enbart den omständigheten att den särskilda hänvisningen till uppförandet under anstaltstiden tas bort ur lagtexten givetvis inte betyder att det i och för sig finns något direkt hinder mot att man i ett enskilt fall likväl fäster visst avseende vid dessa förhållanden i samband med prövningen av fråga om villkorlig frigivning. Detta torde inte bara gälla vid prövning av fråga om s. k. hälftenfrigivning. Det måste sålunda även kunna förutsättas att exempelvis en mer än vanligt omfattande misskötsamhet under anstalts­tiden ibland kan komma att återverka också på bedömningen av förut-

Prop. 1974:20

103

sättningarna för villkorlig frigivning efter 2/3 av strafftiden.

Med hänsyn til! det anförda ansluter jag mig till det i promemorian framlagda förslaget att ändra bestämmelsen i 26 kap. 7 § BrB så att dess avfattning överensstämmer med nu angivna synpunkter. Sålunda synes inte längre böra anges att den dömdes uppförande under anstaltstiden skall "särskilt beaktas". Även i övrigt synes en omarbetning av bestäm­melsen vara påkallad. 1 överensstämmelse med promemorieförslaget torde böra föreskrivas att vid prövning av fråga om villkorlig frigivning skall särskilt beaktas verkningarna av fortsatt frihetsförlust för den dömde och förutsättningarna för hans anpassning i samhället med hänsyn till de förhållanden i vilka han skulle komma att försättas efter frigivningen.

1 den av mig förut nämnda, av riksdagen godkända propositionen angående åtgärder mot narkotikamissbruket (prop. 1972:67) behandlades bl. a. frågan om villkorlig frigivning av lagöverträdare som undergår långvariga fängelsestraff för grov narkotikabrottslighet eller i övrigt för grova brott som utgör led i en yrkesmässigt eller pä annat sätt i organiserade former bedriven kriminell verksamhet, ofta med inter­nationell anknytning. Uttalandena tog närmast sikte på villkorlig frigiv­ning efter halva strafftiden. Det framhölls att risken för fortsatt brottslig­het uppenbarligen är särskilt stor bland dem som tidigare ägnat sig åt en organiserad och inkomstbringande grov brottslighet och att detta borde särskilt beaktas även vid bedömningen av förutsättningarna för en resocialisering. Möjligheterna tUl s. k. hälftenfrigivning borde därför tillämpas med största återhållsamhet i fråga om förevarande klientel. Särskilt gällde detta lagöverträdare som saknar fast anknytning till riket.

Under remissbehandlingen av promemorieförslaget har kriminalvårds­nämnden anfört att den särbehandling i frigivningshänseende av vissa intagna som sker i enlighet med dessa uttalanden bör ges uttryckligt stöd i lagen. Härom vill jag för egen del framhålla att den ifrågavarande tillämpningen har kunnat genomföras inom ramen för gällande bestäm­melser. Den omständigheten att bestämmelsen i 26 kap. 7 § BrB ändras pä sätt jag nu förordat torde inte ändra förutsättningarna för den särbehandling i frigivningshänseende som det här är fråga om. Vid pröv­ning av förutsättningarna för den intagnes anpassning i samhället med hänsyn till de förhållanden i vilka han skulle komma att försättas efter frigivningen kan man naturligen inte bortse frän de risker för fortsatt brottslig verksamhet som gör sig alldeles särskilt gällande beträffande ifrågavarande kategori lagöverträdare och som enligt uttalandena i 1972 års proposition utgör skäl för stor återhållsamhet när det gäller att bevilja dessa personer hälftenfrigivning. Jag finner därför inte skäl föreligga för införandet av särskilda bestämmelser om villkorlig frigivning som uttryck­ligen tar sikte på den kategori lagöverträdare som det här är fråga om.

När det gäller övergång till värd utom anstalt för den som undergår ungdomsfängelse eller Internering har jag tidigare uttalat att en konse­kvens av det nya systemet med bestraffning av disciplinära förseelser naturligen bör bli att vid prövning av fråga om övergäng till vård utom anstalt hänsyn inte längre tas i varje fall till sådan misskötsamhet som

Prop. 1974:20

104

föranlett disciplinär bestraffning. Med anledning av vad som uttalats under remissbehandlingen särskilt av interneringsnämnden vill jag framhålla att den angivna konsekvensen otvivelaktigt aktualiserar frågan om innebörden i de bestämmelser i 29 kap. 4 § och 30 kap. 5 § BrB som reglerar förutsättningarna för övergång till vård utom anstalt vid ung­domsfängelse resp. internering. Den förstnämnda bestämmelsen anger att vid ungdomsfängelse behandlingen skall fortsätta utom anstalt, när anstaltsvärden pågätt så lång tid som med hänsyn till behandlingens syfte finnes erforderligt. Övergång tiil vård utom anstalt får dock inte ske innan ett år förflutit sedan den dömde intagits i anstalt, om inte särskilda skäl är därtill. Enligt den senare bestämmelsen skall vid Internering behandlingen, efter utgången av minsta tiden, fortsätta utom anstalt, när vård i anstalt finnes inte längre vara påkallad för att avhälla den dömde från fortsatt brottslighet. Interneringsnämnden har i sitt remissyttrande anfört att i varje fall såvitt angår internerade den intagnes förhållande under anstaltstiden inte kan lämnas utan beaktande när frågan om övergång till vård utom anstalt prövas. Nämnden har därvid framhållit att den vid sin prövning har att ta hänsyn till alla upplysningar om den dömde.

Med anledning av det anförda viU jag understryka att bestämmelserna i 29 kap. 4 § och 30 kap. 5 § BrB bl. a. innebär att man vid bedömande av förutsättningarna för övergång till vård utom anstalt bör ta betydande hänsyn till värdet från resocialiseringssynpunkt av att den intagne blir föremål för vård utom anstalt, varvid bl. a. bör beaktas de förhållanden under vilka vården utom anstalt skall fortgå. Vid internering framträder emellertid också nödvändigheten att ta hänsyn till risken för att den intagne efter överföring till vård utom anstalt gör sig skyldig till ny mera allvarlig brottslighet. Frän dessa utgångspunkter synes man knappast kunna göra gällande att disciplinära förseelser under anstaltstiden i och för sig utgör sådana förhållanden som bör tillmätas någon mera avgöran­de betydelse vid prövning av frågan om tidpunkten för den intagnes Överförande till vård utom anstalt. Särskilt bör beaktas att indisciplinära yttringar under anstaltstiden ofta torde kunna föras direkt tillbaka på den situation i vilken den intagne befinner sig till följd av frihetsberövan­det och som många gånger kan innebära betydande personliga påfrest­ningar för den intagne. Det torde därför med fog kunna hävdas att indisciplinärt beteende under anstaltsvistelsen i och för sig Inte behöver innebära fara för att den intagne under vård utom anstalt skall begå brott. Jag vill därför framhålla angelägenheten av att indisciplinära beteenden under anstaltsvistelsen normalt inte kommer att utgöra en faktor som självständigt får påverka tiden för övergång tUl vård utom anstalt för den som undergår ungdomsfängelse eller Internering.

Kriminalvårdsstyrelsen har uttalat att den i promemorian föreslagna lagstiftningen i mänga avseenden ställer krav pä personella och ekonomiska resurser som i vissa fall går väsentligt utöver de förstärkningar som beslutats i samband med kriminalvårdsreformens antagande. Jag vill härom till en början understryka att promemorieför-

Prop. 1974:20

105

slaget i det väsentliga bygger på de riktlinjer för anstaltsvårdens utform­ning som avses bli förverkligade inom ramen för ifrågavarande reform. 1 vissa delar kan måhända promemorieförslaget sägas ha aktualiserat be­hovet av ytterhgare resursförstärkningar, men jag vill å andra sidan framhålla att det av mig nu framlagda förslaget innebär vissa modifie­ringar I förhållande till promemorieförslaget. Jag tänker härvid på be­stämmelserna om fysisk träning samt om läkares medverkan i vissa ärenden. Sammanfattningsvis kan jag inte finna att genomförandet av nu ifrågavarande lagstiftning kommer att kräva resursförstärkningar utöver dem som redan har förutsatts i samband med principbeslutet om krimi­nalvårdsreformen.

1 likhet med vad som gäller f. n. bör i administrativ ordning meddelas närmare föreskrifter för tillämpningen av den nya lagen om kriminalvård i anstalt. I detta syfte innehåller promemorieför­slaget en motsvarighet till den bestämmelse i behandlingslagen som anger att Kungl. Maj:t eller, efter Kungl. Maj:ts bemyndigande, kriminalvårds­styrelsen meddelar sädana föreskrifter som här avses. Möjlighet att i administrativ ordning meddela tillämpningsföreskrifter föreligger emeller­tid även utan stöd av ett i lag givet bemyndigande. Jag anser därför att en lagbestämmelse i ämnet kan undvaras.

1 promemorian har dragits upp vissa allmänna riktlinjer för i k r a f t -trädandet av den nya lagen om kriminalvård i anstalt. Därvid har anförts att vissa grundläggande bestämmelser i den nya lagen bygger pä den nya anstaltsorganisationen, särskilt dä bestämmelserna om anstalter­nas Indelning i riksanstalter och lokalanstalter samt angående fördel­ningen av de intagna mellan olika typer av anstalter. Med hänsyn härtill och till den planerade successiva uppbyggnaden av det nya region- och anstaltssystemet har i promemorian antagits att en del av de allmänna bestämmelserna i den nya lagen Inte kan sättas i kraft vid en för hela landet gemensam tidpunkt utan att ikraftträdandet får ske successivt för olika delar av landet under en övergångsperiod. Däremot har förutsatts att de i den nya lagen upptagna närmare bestämmelserna om kriminalvår­den i anstalt i allt väsentligt skall kunna sättas i kraft oberoende av det nya region- och anstaltssystemet och alltså vid en för hela landet gemensam tidpunkt, den 1 juli 1974,

Jag vill till en början framhålla att det nya regionsystemet som avses ersätta den nuvarande räjongindelningen kommer att genomföras successivt för olika delar av landet under en flerärsperiod. Bestämmelser om regionsystemet torde emellertid få meddelas av Kungl. Maj:t i samma ordning som nu gäller beträffande räjongsystemet. Den nya lagen om kriminalvård i anstalt påverkas därför Inte I och för sig av den nya regionindelningen.

Vad härefter gäller det nya anstaltssystemet, som bygger på en indelning av anstalterna i riksanstalter och lokalanstalter, har för själva anstaltsbyggandet som uteslutande kommer att inriktas på uppföran­det av nya lokalanstalter utarbetats en tidsplan som omfattar femton år.  Som justitieutskottet anfört  torde denna tid  i någon mån  kunna

Prop. 1974:20

106

nedbringas om befintliga anstalter i större utsträckning än kriminalvårds­beredningen förutsatt tas i anspråk som lokalanstalter. Emellertid tar tidsplaneringen sikte enbart på det byggnadsmässiga genomförandet av anstaltsreformen. 1 och för sig torde det sålunda vara fullt möjligt att utan avbidan pä byggnadsprogrammets genomförande organisatoriskt indela samtliga nu befintliga anstalter i riksanstalter och lokalanstalter. En sådan ordning skulle innebära att sädana befintliga anstalter som skall ersättas av nyuppförda lokalanstalter övergångsvis fär fungera som lokal­anstalter.

Enligt min mening talar övervägande skäl för att man på angivet sätt redan frän början och vid en för hela landet gemensam tidpunkt genomför det nya anstaltssystemet. Det blir då möjligt att låta den nya lagen om kriminalvård i anstalt träda i kraft i sin helhet vid en och samma tidpunkt. Från organisatoriska och praktiska synpunkter innebär detta betydande fördelar. Ett sådant tillvägagångssätt måste emellertid å andra sidan oundvikligen fä till följd att vissa materiella bestämmelser om anstaltsvärdens närmare utformning i en del fall inte redan från början kommer att kunna tillämpas i avsedd utsträckning utan först småningom i takt med byggnadsprogrammets förverkligande. Jag tänker här bl. a. på ökad frigång och annan verksamhet vid lokalanstalterna som är avsedda att göra övergången mellan anstaltsvärd och frivärd mindre skarp och som endast med vissa svårigheter låter sig förverkligas inom ramen för det nuvarande anstaltsbeståndet. Dessa initiala olägenheter torde dock få accepteras i betraktande av de obestridliga fördelar som den här förorda­de lösningen i övrigt innebär.

Mot bakgrurid av det anförda och med tanke på det förberedelsearbete som krävs innan den nya lagen skall börja tillämpas förordar jag att denna i sin helhet sätts i kraft den 1 juli 1974.

Departementsförslaget Innebär att den nuvarande behandlingslagen ersätts av två särskilda lagar, nämligen dels lagen om kriminalvård i anstalt och dels lagen om beräkning av strafftid m. m. Vissa paragrafer i behandlingslagen hänför sig till frågor som regleras i båda dessa lagar. Frän författningsteknisk synpunkt synes det med hänsyn härtill lämpligt att bestämmelserna om ikraftträdandet av de nya lagarna och upphävan­det av behandlingslagen meddelas i en särskild lag.

5.3 Ändringar i brottsbalkens bestämmelser om skyddstillsyn

När domstol dömer någon till skyddstillsyn, kan domstolen med stöd av 28 kap. 3 § BrB förordna att i skyddstillsynen skall ingå behandling i anstalt. Har den dömde inte fyllt 23 år, kan rätten besluta att sådant förordnande om anstaltsbehandling skall verkställas utan hinder av att domen på skyddstillsyn inte har vunnit laga kraft.

Anstaltsbehandling enligt 28 kap. 3 § BrB kan komma i fråga även under pågående skyddstillsyn. Om den dömde allvarligt missköter sig, kan domstol sålunda på talan av åklagare förordna om anstaltsbehandling

Prop. 1974:20

107

(28 kap. 9 § andra stycket BrB). Begär den som har dömts till skyddstill­syn nytt brott kan domstolen, om 34 kap. 1 § 1 eller 2 BrB tillämpas och skyddstillsynen således består, enligt 6 § i samma kap. förordna om anstaltsbehandling. Enligt 38 kap. 9 § andra stycket BrB kan rätten, om den dömde inte har fyllt 23 är, förordna att beslut enligt 28 kap. 9 § andra stycket eller 34 kap. 6 § samma balk skaU gå i verkställighet utan hinder av att det inte har vunnit laga kraft.

Meddelas förordnande om anstaltsbehandling i här avsedda fall beträf­fande någon som har fyllt 23 år, går beslutet inte i verkställighet förrän fullföljdstiden har gått ut, såvida inte den dömde dessförinnan avger nöjdförklaring. Avsevärd tid kan således förflyta från det att en anstalts­behandling aktualiseras till dess att verkställighet kan äga rum. Uppkom­mer fråga om anstaltsbehandling under pågående skyddstillsyn kan övervakningsnämnden eller domstolen med stöd av 28 kap. 11 § BrB förordna att den dömde skall tillfälligt omhändertagas. Beslutet går omedelbart i verkställighet men omhändertagandet får inte pågå under längre tid än en vecka eller undantagsvis tvä veckor.

1 en motion vid 1971 års riksdag (1971:649) väcktes frågan om sådan ändring av BrB att domstol, när den under pågående skyddstillsyn förordnar om anstaltsvärd eller undanröjer skyddstillsynen och dömer till fängelse, skall ha möjlighet att förlänga tiden för omhändertagande enhgt 28 kap. 1 I § BrB till dess domstolens beslut vinner laga kraft,

Justitieutskottet (JuU 1971:17) avvisade på anförda skäl den i motio­nen föreslagna lösningen men tog fasta på ett par förslag som framförts under remissbehandlingen. Det ena innebar att möjligheterna att för­ordna om omedelbar verkställighet av beslut om anstaltsbehandling borde vidgas genom att 23-ärsgränsen tas bort. Det andra förslaget gick ut pä att införa en möjlighet för domstolen att i de fall då starka individualpreven­tiva skäl talar för ett skyndsamt ingripande förordna om omedelbar verkställighet, även då domstolen undanröjer skyddstillsynen och dömer till fängelse. Dessa frågor borde enligt utskottet övervägas av Kungl. Maj:t. 1 det sammanhanget borde också prövas om det föreligger behov av ändrade regler beträffande möjligheterna att omhänderta den som har dömts till skyddstillsyn under tiden frän det övervakningsnämnden gör framställning hos åklagaren om åtgärder till dess att domstolens beslut föreligger. Riksdagen biföll utskottets hemställan.

1 departementspromemorian har föreslagits bestämmelser som innebär att domstolen skall ha möjlighet att förordna om omedelbar verkställig­het av anstaltsbehandling enligt 28 kap. 3 § BrB även om den som förordnandet avser har fyllt 23 år. En sädan möjlighet bör enligt promemorian finnas såväl när förordnande ges i domen på skyddstillsyn som när det ges senare under prövotiden, antingen pä grund av den dämdes misskötsamhet eller vid lagföring för ny brottslighet.

Flertalet remissinstanser tillstyrker promemorieförslaget, Sveriges ad­vokatsamfund anser det vara betänkligt frän rättssäkerhetssynpunkt att en tilltalad underkastas behandlingsåtgärder innan domen har vunnit laga kraft.   Ett  skäligt   hänsynstagande   till   rättssäkerhetssynpunkter  skulle

Prop. 1974:20

108

enligt samfundet ske, om möjligheten till omedelbar verkställighet förbe­hålls de fall då den dömde har erkänt gärningen. Enligt samfundet behöver ett sådant villkor inte uppställas, om förordnande om anstaltsbe­handling meddelas under pågående skyddstillsyn, eftersom skuldfrågan i sådant fall är rättskraftigt avgjord redan tidigare.

Av förarbetena till BrB framgår att möjligheten att förordna om anstaltsbehandling som ett led i en skyddstillsyn främst är avsedd för unga lagöverträdare.- Av dem som döms till skyddstiilsyn med anstallsbe­handling är också det alldeles övervägande antalet under 23 år. Någon övre åldersgräns för denna päföljdskombination har emellertid inte föreskrivits, och den används i ett par hundra fall om året i fråga om dömda över 23 år.

När domstolen finner att anstaltsbehandling bör ingå i skyddstillsyn beträffande del klientel som är äldre än 23 år, antingen förordnandet meddelas i domen eller senare under prövotiden, torde situationen i allmänhet vara sådan att omedelbara åtgärder behövs för att lösa akuta problem av skilda slag. Anstaltsbehandlingen är i sådana fall ofta en förutsättning för att den fortsatta vården i frihet skall ha utsikter att lyckas. Det måste under sädana omständigheter anses olyckligt att behandlingen kan komma att dröja under avsevärd tid. Detta kan sålunda få till följd att den dömdes sociala situation förvärras ytterligare till men inte minst för den kommande vården i frihet.

Mot bakgrund av det nu anförda anser jag att promemorieförslaget bör genomföras.

Mitt förslag föranleder ändringar i 28 kap. 3 § andra stycket och 38 kap. 9 § andra stycket BrB.

1 likhet med vad som anförs i promemorian anser jag att vad utskottet i övrigt anfört om omedelbar verkställighet av fängelse och om omhän­dertagande i avbidan på domstolens beslut bör övervägas i annat och vidare sammanhang.

Prop. 1974:20

109

6    Lagförslagens enskilda bestämmelser

6.1 Förslaget till lag om beräkning av strafftid m. m.

Rubriken

Den föreslagna beteckningen på den nya lagen är i och för sig inte helt adekvat, eftersom lagen behandlar åtskilligt annat än vad som hör till strafftidsberäkning i detta uttrycks tekniska mening. Sålunda handlar åtskUliga av bestämmelserna om förutsättningar för verkställighet av frihetsberövande påföljder samt om när och hur sådan verkställighet skall inledas. Dessa bestämmelser har emellertid även den innebörden att de anger från vilken utgångspunkt strafftiden skall räknas. Denna omständig­het i förening med behovet av en kortfattad och särskiljande beteckning torde berättiga den föreslagna rubriken. 1 anledning av ett under remiss­behandlingen framfört förslag att använda beteckningen verkställighetslag vill jag erinra om att den lag som ersattes genom behandlingslagen och som sålunda också innehöll en motsvarighet till de bestämmelser som en­ligt mitt förslag bör tas in i lagen om kriminalvård i anstalt, hade beteck­ningen lag (1945:872) om verkställighet av frihetsstraff m. m.

Inledande bestämmelser

Paragrafen, som motsvarar 1 § i promemorieförslaget, anger i första stycket lagens omfattning. Andra stycket föreskriver att bestämmelserna i lagen om fängelse även är tillämpliga i fråga om fängelse som har ålagts som förvandlingsstraff för böter.

Befordran av dom till verkställighet in. m.

2 och 3 §§

Dessa paragrafer motsvarar 4 och 5 §§ i behandlingslagen. I paragrafer­na har företagits ändringar av redaktionell natur.

Med dom avses här, liksom i motsvarande paragrafer i behandlingsla­gen, även domstols beslut, t. ex. i det fallet att domstol på grund av den dömdes misskötsamhet under prövotiden undanröjer tidigare ådömd skyddstillsyn och bestämmer annan påföljd för brottet (jfr 28 kap, 9 § och 38 kap, 8 § BrB),

En dom på fängelse fär i vissa fall inte verkställas trots att den har vunnit laga kraft. De fall som här avses är reglerade i 34 kap, 10 § andra stycket BrB, Dessa bestämmelser tar sikte pä den situationen att den dömde har begått brottet innan han börjat avtjäna ett fängel­sestraff, som har ådömts honom för annat brott. Framgår det inte av domarna, att det andra straffet har beaktats, skall domstol, efter anmälan av åklagare, bestämma det straff som den dömde skall undergä

Prop. 1974:20

110

till följd av den dom som sist förekommer till verkställighet. Syftet är att åstadkomma ett resultat som i möjligaste mån uppväger följderna av att de båda brotten inte har bedömts i ett sammanhang. Prövningen skall ske när de båda domarna har vunnit laga kraft. Eftersom prövningen skall avse endast den dom som sist förekommer till verkställighet, föreligger inte något hinder att verkställa den andra domen. Det har därför inte ansetts nödvändigt att uttryckligt ange att verkställighet inte får ske av det fängelsestraff beträffande vilket domstolsprövning skall ske. Det är att märka att nöjdförklaring beträffande den senare domen inte kan avges. Domstolens beslut enligt 34 kap. 10 § andra stycket BrB går enligt 38 kap. 9 § samma balk omedelbart i verkställighet. Någon ändring i de hänseenden som nu har berörts är inte avsedd. Något uttryckhgt stadgande som reglerar hithörande frågor finns inte i behandlingslagen och torde inte heller behövas i den nya lagen.

4-8 §§

Dessa paragrafer innehåller bestämmelser om avgivande av nöjdförkla­ring och om verkan av sådan förklaring. De motsvarar 6-10 §§ i behandlingslagen.

Nöjdförklaring av den som är häktad, vare sig häktningsbeslutet har meddelats i samma mål som domen eller i annat mål, behandlas i 4 §. Enligt 5 § är motsvarande bestämmelser tillämpliga beträffande den som undergår fängelse eller på annan grund är intagen i kriminalvårdsanstalt. Till 6 § har förts bestämmelser om nöjdförklaring av den som är på fri fot. 7 § innehåller vissa gemensamma bestämmelser. 1 8 § finns regler om nöjdförklarings verkan.

Någon motsvarighet till de i 9 § andra och tredje styckena behandlings­lagen givna bestämmelserna om underrättelse till domstol om nöjdförkla­ring samt om minnesanteckningar angående sådan förklaring finns inte i 7 §. Närmare föreskrifter i dessa hänseenden bör meddelas i administrativ ordning.

De utvidgningar i fråga om rätten att avge nöjdförklaring som vidtagits hänger till största delen samman med de vidgade möjligheterna att verkställa påföljd samtidigt med häktning i annat mål. Jag hänvisar i denna del till vad som anförts i den allmänna motiveringen.

Nöjdförklaring skall kunna mottas under veckans alla dagar, I de fall nöjdförklaring fär avges inför viss angiven befattningshavare gäller att förklaringen vid förfall för denne får avges inför den som är i hans ställe. Socialstyrelsen häri sitt remissyttrande framhållit att med det joursystem som gäller vid de rättspsykiatriska klinikerna knappast någon annan än klinikchefen bör kunna åläggas att ta emot nöjd förklaring. Enligt styrel­sens mening skulle det även när klinikchefen är i tjänst vara säkrast oeh mest praktiskt att polismyndigheten fär till uppgift att motta nöjdför­klaring pä rättspsykiatrisk klinik. Med anledning av dessa synpunkter har i 4 § första stycket förts in en bestämmelse som anger alt Kungl. Maj:l skall kunna förordna att häktad som förvaras pä rättspsykiatrisk klinik i

Prop. 1974:20

111

vissa faU skall avge nöjdförklaring inför närmaste polismyndighet.

En remissinstans anser att det finns skäl som talar mot att låta poUsmyndighet motta nöjdförklaring på rättspsykiatrisk klinik, särskilt i de fall dä det gäller att fastställa om en nöjdförklaring av en psykiskt sjuk eller utvecklingsstörd kan betraktas som en giltig viljeförklaring. Med anledning härav vill jag framhålla att i den mån en sädan bedömning blivit aktuell enligt gällande rätt så har den alltid i princip måst företas av någon som inte har psykiatrisk kompetens. Den nu föreslagna ordningen som innebär att den som är intagen på rättspsykiatrisk klinik i vissa fall skall kunna avge nöjdförklaring inför annan än klinikchefen eller dennes ställföreträdare innebär såtillvida inte någon principiell nyhet. Så snart tvekan uppstår huruvida en dömd person - vare sig han för tillfället är intagen pä rättspsykiatrisk klinik eller ej - skall anses vara i ständ att avge nöjdförklaring med bindande verkan torde medicinsk sakkunskap böra anlitas.

1 fråga om nöjdförklaring av den som är pä fri fot anges i 6 § att sådan förklaring skall kunna avges även inför föreståndare för allmänt häkte. De aUmänna häktena fär anses väl lämpade att ta emot dömda som inställer sig för att undergä påföljd,

9 och 10 §§

Dessa paragrafer innehåller bestämmelser om befordran av dom till verkställighet och motsvarar ll § i behandhngslagen, 1 syfte att vinna bättre överskådlighet har bestämmelserna delats upp på två paragrafer, varav den första (9 §) avser fall då den dömde är häktad eller intagen i kriminalvårdsanstalt och den andra (10 §) övriga fall, 1 fråga om de överväganden som ligger bakom de delar av dessa bestämmelser som utgör en nyhet i förhållande till gällande rätt hänvisar jag till den allmänna motiveringen.

Hovrätten över Skåne och Blekinge påpekar i anslutning till promemo­rians förslag till bestämmelserna i 10 § att den dömde inte har någon möjlighet att få påföljden verkställd genom att avge nöjdförklaring efter det att domen har vunnit laga kraft. Hovrätten, som anser att skillnaden i detta hänseende mellan lagakraftvunna och ej lagakraftvunna domar inte är sakligt motiverad, föreslår att det i denna paragraf införs en regel av innebörd att vad som sägs i paragrafens tredje stycke också skall gälla den som i annat fall begär att lagakraftvunnen dom skall verkställas.

Enligt min mening torde det inte föreligga något behov av den föreslagna bestämmelsen. Jag utgår därvid från att ingen som begär att få verkställa en lagakraftvunnen dom blir vägrad detta. Jag vill i detta sammanhang erinra om bestämmelsen i 14 § som ger kriminalvärdsmyn­digheterna befogenhet att besluta om anstånd i vissa fall. Av dess motsvarighet i behandlingslagen (12 § femte stycket) och med stöd därav utfärdade föreskrifter framgår att ett sådant anståndsbeslut inte tar ifrån den dömde rätten att päfordra verkställighet.

Prop. 1974:20

112

1 paragrafens sista stycke har tagits in en bestämmelse som ger polismyndighet rätt alt även i fall då förpassning har begärts förelägga den dömde att själv inställa sig vid kriminalvårdsanstalt.

Paragrafen, som saknar motsvarighet i behandlingslagen, föreskriver att den som skall förpassas till kriminalvårdsanstalt för att undergå påföljd fär tillfälligt förvaras i allmänt häkte eller polisarrest, om det är erforderiigt med hänsyn tUl transportförhållandena. Avsikten med be­stämmelsen är främst att underlätta planeringen av kriminalvårdens transporter så att möjligheterna till samtransporter skall kunna utnyttjas i större utsträckning utan att den som skall förpassas behöver förlora strafftid. Som jag har framhållit i den allmänna motiveringen bör bestämmelsen tillämpas även vid återförande av en intagen till anstalt efter det att han avvikit.

12 §

Bestämmelserna i 12 § behandlingslagen har uppdelats på tre paragra­fer, 1214 §§. I 12 § ges bestämmelser om uppskov med verkställighet av fängelse med hänsyn till den dömdes hälsotillstånd, arbets- eller utbildningsförhållanden eller övriga omständigheter. En utförlig redogö­relse för dessa bestämmelsers innebörd har lämnats i den allmänna motiveringen.

1 praxis har yppats viss tvekan om frän vilken dag den nuvarande sexmånadersfristen for uppskov skall räknas. Detta hänger samman med den verkan som skall tillmätas en ansökan om nåd. Inges nådeansökan först sedan domen har vunnit laga kraft, räknas fristen frän den dag domen blev verkställbar utan hänsyn till nådeansökan. Om nådeansökan däremot inges innan domen är verkställbar, har uppskovsfristen i praxis räknats från dagen för avgörandet i nådeärendet.

Som JO har framhållit vid flera tillfällen bör uppskovsfristen alltid räknas från den dag dä domen blir verkstäUbar. Någon förskjutning av utgångspunkten för fristen bör inte äga rum på grund av ansökan om nåd. Lagtexten har fått en utformning som syftar till att klargöra detta förhållande. Äv samma skäl har paragrafen dessutom i lagförslaget pla­cerats före bestämmelserna om anstånd pä grund av nådeansökan.

13§

Paragrafen innehåller bestämmelser om anstånd med verkställighet pä grund av ansökan om nåd.

Enligt gällande lag kan anstånd på grund av ingiven nådeansökan ej beviljas, om den dömde är häktad eller om nåd tidigare har sökts i målet. Enligt förslaget skall anstånd inte heller kunna beviljas, om den dömde är intagen i kriminalvårdsanstalt för undergående av påföljd.

Prop. 1974:20

113

Med hänsyn till införandet av fritidsstraff som påföljd för brott av krigsman (prop. 1972:138) har ordet disciphnbot bytts ut mot disciphn-straff. Paragrafen har dessutom undergått vissa redaktionella jämkningar.

14§

Paragrafen motsvarar 12 § femte stycket behandlingslagen och inne­håUer ett bemyndigande för Kungl. Maj:t att meddela bestämmelser om anstånd i högst sex månader för andra faU än som avses i 12 eller 13 §. Bemyndigandet har i viss utsträckning utnyttjats genom bestämmelser om anstånd för att förebygga överbeläggning på kriminalvärdsanstalterna (14 § behandlingskungörelsen 1964:630).

15-17 §§

Dessa paragrafer motsvarar med endast redaktioneUa ändringar 13-15 §§ behandlingslagen.

18§

Paragrafen saknar motsvarighet i behandhngslagen.

Av 37 § första stycket behandlingslagen har motsättningsvis framgått att häktning av annat skäl än misstanke om brott inte skall medföra avbrott i pågående verkstäUighet. Här avses häktning som används för att tvinga någon att uppfylla en skyldighet, exempelvis att avge vittnesmål eller att avlägga utmätningsed. Genom att häktningen i sådant fall inte medför nägot avbrott i en pägäende verkstäUighet torde tvångsmedlet inte ha någon effekt beträffande den som undergår påföljd under sä läng tid, att häktningen måste hävas innan frigivning från påföljden blir aktuell.

KAIK fann att det saknades skäl att behålla denna ordning och föreslog därför ett särskilt stadgande av innebörd att verkställigheten skall avbrytas, om den som undergår fängelse, ungdomsfängelse, interne­ring eller behandling i anstalt enligt 28 kap. 3 § BrB häktas av annan anledning än misstanke om brott.

1 departementspromemorians lagförslag finns en bestämmelse som överensstämmer med KAlK:s förslag. Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget. Även jag anser att en sådan bestämmelse bör införas i den nya lagen. Frågan om vilken verkan som häktning på grund av misstanke om brott skall ha pä en pågående straffverkställighet återkommer jag till i anslutning till 23 §,

Beräkning av strafftid m. m. 19 §

Paragrafen motsvarar 16 § behandlingslagen.

I paragrafens första stycke anges att strafftiden vid verkställighet av fängelse skall  räknas från den dag då domen får verkställas, om den

8 Riksdagen 1974. 1 saml. Nr 20

Prop. 1974:20

114

dömde är häktad eller på annan grund intagen i kriminalvårdsanstalt. 1 annat faU skall strafftiden räknas från den dag då den dömde enligt 10 § tas in i aUmänt häkte eller kriminalvårdsanstalt eller då han tas om hand av polismyndighet för förpassning.

Andra stycket motsvarar 16 § andra stycket behandUngslagen.

20 

§

Paragrafen motsvarar 17 § behandhngslagen.

1 paragrafen har endast vidtagits den ändringen att det särskilt anges, att strafftidsresolutionen skall innehålla uppgift om den strafftid som återstår vid de tidpunkter då villkorlig frigivning kan ske. Detta innebär emellertid inte någon principiell nyhet eftersom sädana uppgifter redan nu tas med i resolutionerna.

21 §

Första stycket innehåUer bestämmelse om att kriminalvårdsstyrelsen vid utfärdande av strafftidsresolution skall omräkna strafftid som under­stiger fyra månader till dagar. Med uttrycket förekommer till verkställig­het avses att bestämmelsen skall vara tillämplig även i fall då tvä korta straff om sammanlagt högst fyra månader skall verkställas samtidigt eUer när ett straff skall verkställas tillsammans med återstående strafftid enligt en annan dom och den sammanlagda tiden är högst fyra månader. Har omräkning skett till dagar, skall denna omräkning gälla även om senare ett nytt straff skulle förekomma till verkställighet pä grund varav den sammanlagda strafftiden kommer att överstiga fyra månader.

1 övrigt överensstämmer paragrafen med 18 § behandlingslagen.

22 

§

Paragrafen motsvarar 19 § första stycket behandlingslagen.

1 paragrafen ges regler om hur tid för frihetsberövandet som tillgodo­räknats enligt 33 kap. 5-7 § BrB skall läggas ut i samband med strafftids-beräkning. Reglerna har kompletterats med bestämmelser om tillgodoräk­nande för det fall som avses i 19 § andra stycket i denna lag.

23 

§

Första stycket motsvarar 19 § andra stycket behandlingslagen. Där behandlas frågan om hur avbrott i verkställigheten påverkar strafftidsbe­räkningen. Tid för avbrott skall till skillnad från vad som hittills har skett alltid räknas i dagar.

Av vad jag har anfört i den allmänna motiveringen angående vidgade möjligheter till samtidig verkställighet av häktning och brottspåföljd framgår, att den omständigheten att den som undergår påföljd häktas pä grund av misstanke om brott inte bör föranleda att straffverkställigheten avbryts. Ett uttryckligt stadgande härom har tagits in i andra stycket.

Prop. 1974:20

115

Verkställigheten fortgår även om den dömde som häktad förvaras annorstädes än i kriminalvårdsanstalt. 1 fråga om behandlingen medför dock häktningen att de bestämmelser som gäUer för häktade bhr tiUämp-Uga.

I behandlingslagen finns några bestämmelser av vilka framgår att viss tid inte skall räknas in i verkstäUighetstiden. Även förslaget till lag om kriminalvård i anstalt innehåller i 35, 39 och 47 §§ bestämmelser av sådan innebörd. Tredje stycket i 23 § hänvisar till dessa bestämmelser.

24-27 

§§

Dessa bestämmelser motsvarar med vissa redaktionella jämkningar 20-22 §§ behandlingslagen och 25-28 §§ i KÄlK:s förslag.

Med anledning av ett påpekande av interneringsnämnden i anslutning till 27 § får jag erinra om att det tillkommer interneringsnämnden och ungdomsfängelsenämnden att verkställa erforderliga tidsberäkningar i fråga om internerade resp. till ungdomsfängelse dömda.

Övriga bestämmelser

28-29 §§

Dessa paragrafer motsvarar 77 och 78 §§ behandlingslagen, såvitt rör de frågor som regleras i denna lag.

6.2 Förslaget tiU lag om krimmalvård i anstalt

1 kap. Allmänna bestämmelser

Denna paragraf innehåller bestämmelser om lagens tillämpnings­område. Den motsvarar 1 § behandlingslagen och 1 § promemorieför­slaget.

1 överensstämmelse med promemorieförslaget, som i denna del lämnats utan erinran av remissinstanserna, bör den nya lagen ges samma tillämp­ningsområde som behandlingslagen. Som föreslagits i promemorian bör i terminologiskt hänseende göras den ändringen att uttrycket "behandling i fängvärdsanstalt" ändras till "kriminalvård i anstalt".

1 enlighet med det anförda föreskrivs i denna paragraf, att lagen avser kriminalvård i anstalt efter dom på fängelse, ungdomsfängelse eller internering eller förordnande enligt 28 kap. 3 § BrB om behandling i anstalt. Vidare anges att vad som föreskrivs i lagen om den som dömts till fängelse gäller även den som ålagts fängelse som förvandlingsstraff för böter.

Paragrafen innehåller en bestämmelse som anger vilken myndighet som är  centralmyndighet   för  kriminalvården i anstalt.  Den motsvarar 2 §

Prop. 1974:20

116

behandlingslagen och 2 § promemorieförslaget.

1 likhet med gällande ordning och promemorieförslaget föreskrivs i denna paragraf att kriminalvårdsstyrelsen leder och har inseende över kriminalvården i anstalt.

3

§

Denna paragraf, som motsvarar 3 § promemorieförslaget, innehåller bestämmelser om olika typer av anstalter. Gällande bestämmelser i ämnet finns i 3 § behandlingslagen.

Som jag har anfört i den allmänna motiveringen kommer det nya anstaltssystemet att bestå av riksanstalter och lokalanstalter. Inom detta anstaltssystem bör hksom fallet är med det nuvarande anstaltssystemet finnas en huvudsaklig indelning i öppna och slutna anstalter och anstalts­avdelningar.

Som föreslagits i promemorian bör termen fångvårdsanstalt ersättas av beteckningen kriminalvårdsanstalt.

Frågan om vilka anstalter som skall vara lokalanstalter eller riks­anstalter och vilka anstalter eller avdelningar av anstalt som skall vara öppna resp. slutna måste av naturUga skäl kunna omprövas när skäl därtUl föreligger och bör därför avgöras i administrativ ordning. En bestämmelse härom bör tas upp i förevarande paragraf.

I enlighet med det anförda föreskrivs i förevarande paragraf dels att kriminalvårdsanstalt är riksanstalt eller lokalanstalt, dels att riksanstalt, lokalanstalt eller avdelning av anstalt är öppen eller sluten. Vidare anges i paragrafen att Kungl. Maj:t eller myndighet som Kungl. Maj:t bestämmer, förordnar vilka anstalter som är riksanstalter eller lokalanstalter och vilka anstalter eller anstaltsavdelningar som är öppna eller slutna.

4

§

Förevarande paragraf, som motsvarar 4 § promemorieförslaget, upptar grundläggande bestämmelser om målsättning och principer för kriminal­vård i anstalt. Bestämmelserna har delvis sin motsvarighet i 23 § första stycket och 40 § behandlingslagen.

Som föreslagits i promemorian och i stort sett godtagits i sak av remissinstanserna finns det inte anledning att frångå de redan i gällande behandlingslag uttalade grundsatserna att anstaltsvården skall utformas så, att den intagnes anpassning i samhället främjas och att skadliga följder av frihetsberövandet såvitt möjligt förebyggs.

Enligt de av statsmakterna antagna riktlinjerna för kriminalvärdens fortsatta utformning kan den angivna målsättningen bäst förverkligas om verksamheten vid anstalterna redan från början inriktas på olika slag av konkreta åtgärder som förbereder den intagne för tillvaron utanför anstalten. Vid inriktningen av anstaltsvården måste emellertid hänsyn även tas till kravet att påföljderna verkställs på ett sådant sätt att samhället i möjligaste mån skyddas mot brott. 1 promemorian har föreslagits att lagen skall ge uttryck för den avvägning som sålunda måste

Prop. 1974:20

117

göras mellan intresset att i förhållandevis fria former rehabilitera den intagne och samhällets säkerhetsintresse. 1 likhet med remissinstanserna delar jag denna uppfattning. Den i promemorieförslaget föreslagna utformningen av bestämmelsen finner jag ändamålsenlig.

Jag har i den allmänna motiveringen framhållit vikten av att frigivning och övergång till vård utom anstalt förbereds i god tid. På sätt föreslagits i promemorian bör ifrågavarande grundsats lämpligen lagfästas i före­varande paragraf.

Med hänsyn till det anförda föreskrivs i förevarande paragraf, att kriminalvården i anstalt skall utformas sä att den intagnes anpassning i samhället främjas och skadliga följder av frihetsberövandet motverkas. Vidare anges att i den utsträckning det kan ske utan att kravet på samhällsskydd eftersattes, verksamheten frän början bör inriktas på åtgärder som förbereder den intagne för tillvaron utanför anstalten. Slutligen föreskrivs att frigivning och överförande till vård utom anstalt skall förberedas i god tid.

Det ligger i sakens natur att bestämmelserna i förevarande paragraf har sin huvudsakliga betydelse för intagna som undergår sådana påföljder vid vilka anstaltsvistelsen normalt skall övergå i villkorlig frigivning eller värd utom anstalt. 1 vissa hänseenden bör emellertid paragrafen ha praktisk betydelse även för sädana intagna som dömts till korta frihetsstraff. Jag avser härvid närmast de bestämmelser som anger att skadliga följder av frihetsberövandet skall motverkas och att frigivningen skall förberedas i god tid.

5

§

Paragrafens första stycke innehåller bestämmelser om samverkan dels mellan kriminalvärdens olika organ och dels mellan kriminalvården och andra samhälleliga organ. Bestämmelserna, som motsvarar 5 § första stycket promemorieförslaget, saknar motsvarighet i behandlingslagen. 1 paragrafens andra stycke, som motsvarar 5 § andra stycket promemorie­förslaget, har tagits in bestämmelser om samverkan med den intagne och hans närstående vid planläggningen av hans behandling.

Av vad jag anfört i den allmänna motiveringen framgår att det framtida kriminalvårdsarbetet bör inriktas pä en ökad integrering mellan anstalts­värd och frivård, på så sätt att de organ, befattningshavare eller andra personer som har eller skall ha hand om frivården skall medverka i rehabiliteringsarbetet redan under den intagnes anstaltsvistelse i så stor utsträckning som är möjligt med hänsyn till hans anstaltsplacering m, m. Den lagbestämmelse som skall ge uttryck för denna målsättning bör ha en mera förpliktande utformning än vad promemorieförslaget innehåller, 1 överensstämmelse med vad jag tidigare anfört bör det sålunda anges att samverkan mellan kriminalvårdens organ inte endast "bör" utan "skall" äga rum.

Av den allmänna motiveringen framgår vidare att ett förverkligande av anstaltsvårdens syfte ofta kan förväntas påkalla stödåtgärder och vård­insatser av andra myndigheter och organ än kriminalvårdens, t. ex. i fråga

Prop. 1974:20

118

om bostads- och arbetsanskaffning samt fysisk och psykisk hälsovård. Jag har också understrukit att de organ som har att svara för sådan verksamhet som regel har ett allmänt ansvar även för kriminalvårdens klientel och att det därför är angeläget att kriminalvårdsarbetet i förekommande fall kommer att bedrivas i nära samverkan med det eller de organ som det i det enskilda fallet kan vara fråga om. Den i promemorian föreslagna bestämmelsen anger att i den män ett förverk-hgande av värdens syfte påkallar insatser av andra samhälleliga organ dessa bör, vart och ett inom sitt ansvarsområde, verka för ändamålsenliga och i övrigt lämpliga åtgärder. Som jag uttalat i den aUmänna motive­ringen torde emellertid ifrågavarande synpunkter bättre än i promemorie­förslaget kunna sammanfattas i en regel som utan direkt hänvisning till ifrågavarande samhällsorgans ansvar föreskriver att i nu avsedda fall erforderlig samverkan skall ske mellan kriminalvärden och företrädare för berörda organ.

1 enlighet med dessa överväganden anges i första stycket av före­varande paragraf att kriminalvården i anstalt skall planläggas och genom­föras i nära samverkan mellan kriminalvårdens ohka organ. Vidare före­skrivs att i den mån ett förverkhgande av vårdens syfte kräver insatser av andra samhälleliga organ, erforderlig samverkan skaU ske med företrädare för sådant organ.

1 5 § andra stycket promemorieförslaget har tagits in bestämmelser som anger bl. a. att planläggningen av den intagnes behandling bör äga mm i samråd med denne och i den utsträckning det lämpligen kan ske, med hans närstående. Bestämmelserna har i stort sett lämnats utan erinran av remissinstanserna. Kriminalvårdsstyrelsen har framhållit att förslaget ger uttryck för en i jämförelse med nuvarande förhållanden höjd ambitionsnivå och att dess genomförande kommer att medföra en ökad arbetsbörda för personalen. Vissa särskilda reservationer har därtill gjorts när det gäller kontakter med den intagnes närstående.

För egen del vill jag framhålla att en ledande grundsats för kriminal­vården i anstalt bör vara att den intagne skall stimuleras att i så stor utsträckning som möjligt själv medverka aktivt vid planläggningen av anstaltsvistelsen och den därefter följande värden i frihet. Med hänsyn härtill bör, som interneringsnämnden förordat i sitt remissyttrande, i bestämmelserna anges att samråd skall och alltså inte bara bör äga rum med den intagne vid planläggningen av hans behandling. Som pro­memorieförslaget också anger skall den intagne vidare beredas tillfälle att yttra sig om tillämnade åtgärder som rör honom särskilt, om inte synnerliga skäl talar däremot. Sådana skäl kan ibland föreligga om det är nödvändigt att genomföra exempelvis en förflyttning omgående och det är svårt att bereda den intagne rådrum för yttrande. Någon gång kan också speciella säkerhetsskäl böra föranleda att den intagne undanhålls information om planerade åtgärder.

Det kan vidare ibland vara av väsentlig betydelse för rehabiliterings­arbetets framgång att den intagnes behandling planläggs i samråd med hans närstående. Sådant samråd bör därför ske i lämplig utsträckning.

Prop. 1974:20

119

Därvid bör som kriminalvårdsstyrelsen anfört i sitt remissyttrande natur­ligtvis beaktas att det vid vissa anstalter kan bli svårt pä grund av bristande personalresurser att i avsedd utsträckning upprätthålla en i och för sig önskvärd kontakt med de intagnas närstående. Jag delar också styrelsens uppfattning att kontakt med närstående i princip bör tas endast efter medgivande av den intagne,

I enlighet med det anförda föreskrivs i paragrafens andra stycke, att planläggningen av den intagnes behandling skall äga rum i samråd med denne, att i den utsträckning det lämpligen kan ske samråd bör ske även med hans närstående samt att den intagne skall beredas tillfälle yttra sig om tillämnade åtgärder som rör honom särskilt, om inte synnerliga skäl talar däremot.

1 denna paragraf, som motsvarar 6 § promemorieförslaget, har tagits in bestämmelser om de intagnas fördelning mellan lokalanstalter och riks­anstalter, 1 behandlingslagen saknas direkt motsvarighet till paragrafen. Allmänna regler om grunderna för de intagnas fördelning finns i 25 § nämnda lag.

1 den allmänna motiveringen har jag konstaterat att det nya anstalts­systemet, som bygger på en indelning i lokalanstalter och riksanstalter, påkallar ändrade riktlinjer för anstaltsplaceringen av de intagna. Jag har därvid anslutit mig i sak till de riktlinjer för fördelningen mellan lokal-och riksanstalter som dragits upp i de i promemorian föreslagna lagreg­lerna och vars innehåll jag närmare behandlat. Dock bör den ändringen göras i förhållande till promemorieförslaget att det klarare markeras att ifrågavarande lagbestämmelser enbart har karaktären av vägledande anvis­ningar som det i många fall kan finnas anledning att göra undantag ifrån,

1 enlighet med det anförda föreskrivs i förevarande paragraf att vid fördelningen av de intagna mellan lokalanstalter och riksanstalter föl­jande allmänna riktlinjer skall vara vägledande, nämligen att den som undergår fängelse i mer än fyra månader men högst ett år företrädesvis skall vara placerad i lokalanstalt, att den som undergår fängelse i mer än ett år, ungdomsfängelse eller internering företrädesvis placeras i riks­anstalt men får föras över till lokalanstalt när sä behövs för en ändamåls­enlig förberedelse av frigivning eller övergång till värd utom anstalt samt att den som undergår fängelse i högst fyra månader företrädesvis bör vara placerad i riksanstalt.

7 

§

Denna paragraf, som motsvaras av 7 § promemorieförslaget, ger regler om fördelningen av de intagna mellan öppna och slutna anstalter. Behandlingslagens bestämmelser i samma ämne finns i 42, 53 och 57 §§,

Utöver indelningen i lokalanstalter och riksanstalter kommer, enligt vad jag tidigare anfört, det nya anstaltssystemet att liksom hittills ha en indelning i öppna  och slutna  anstalter eller anstaltsavdelningar.  Riks-

Prop. 1974:20

120

anstalterna skall bestå av såväl öppna som slutna anstalter och detsamma skaU gäUa lokalanstalterna. Med hänsyn härtUl finns det behov av särskilda bestämmelser som reglerar grunderna för de intagnas fördelning mellan öppna och slutna anstalter. Vid utformningen av dessa bestäm­melser måste bl, a, beaktas att såväl de öppna som de slutna anstalterna kan ha varierande grader av öppenhet resp, slutenhet.

Jag har i den allmänna motiveringen tagit ställning till vilket princi­piellt innehåll som reglerna i förevarande ämne bör ha. Därav framgår att utgångspunkten bör vara att vården i anstalt skall vara sä öppen som möjligt, 1 särskilda fall, som jag närmare har berört, måste emellertid sluten vård ifrågakomma,

1 enlighet med vad jag tidigare har sagt föreskrivs i förevarande paragraf som huvudregel att intagen bör placeras i öppen anstalt om inte placering i sluten anstalt är påkallad för att hindra att han avviker eller eljest av säkerhetsskäl eller med hänsyn till att möjlighet bör beredas honom till sådant arbete eller sådan undervisning, utbildning eller särskild behandling som inte lämpligen kan anordnas i öppen anstalt. Vidare föreskrivs att den som dömts till fängelse i lägst tvä är eller till internering med en minsta tid av två år eller mer skall placeras i sluten anstalt, om det med hänsyn till att han saknar fast anknytning till riket eller eljest kan befaras att han är särskilt benägen att avvika och fortsätta en brottslig verksamhet, vilken på grund av omfattning och inriktning är av särskilt allvarlig karaktär. Undantag görs för det fallet att annan placering krävs för en ändamålsenlig förberedelse av förestående frigivning eller överföring till vård utom anstalt eller när det eljest föreligger synnerliga skäl för placering i öppen anstalt.

1 denna paragraf som motsvarar 8 § promemorieförslaget, ges en bestämmelse om vad som särskilt skall beaktas vid placering av intagen som inte fyllt 21 år. Paragrafen saknar direkt motsvarighet i behandlings­lagen. Bestämmelser i samma ämne finns dock i 25 § första stycket och 42 § första stycket nämnda lag. Vidare kan erinras om bestämmelsen i 52 § samma lag.

Som jag anfört i den allmänna motiveringen är det av vikt att unga lagöverträdare placeras på sådant sätt att de inte utsätts för olämplig påverkan av andra, mera gravt kriminellt belastade intagna. 1 överens­stämmelse med promemorieförslaget föreskrivs därför i förevarande paragraf att vid placering av intagen som inte fyllt 21 år skall särskilt beaktas att han såvitt möjligt hålls åtskild frän sädana intagna som kan inverka menligt på hans anpassning i samhället.

2 kap. Närmare bestämmelser om kriminalvården i anstalt 9§

Denna paragraf, som motsvarar 9 § promemorieförslaget, innehåller bestämmelser  om   hur  intagen  skall  bemötas samt om intagens upp-

Prop. 1974:20

121

trädande m, m. Paragrafen har delvis sin motsvarighet i vissa bestämmel­ser i 23 § behandlingslagen.

1 promemorieförslaget har angetts vissa grundsatser som bör gälla i fråga om behandlingen av den intagne. En sådan grundsats är den i gällande behandlingslag uttalade, i och för sig självklara bestämmelsen, att intagen skall behandlas med aktning för hans människovärde, 1 likhet med remissinstanserna anser jag att en sädan bestämmelse lämpligen bör tas in också i den nya lagen.

En annan grundsats som i detta sammanhang bör komma till uttryck i lagen är enligt promemorieförslaget att den intagne skall bemötas med förståelse för de särskilda svårigheter som är förenade med vistelsen i anstalt. Jag anser att detta förslag, som lämnats utan erinran av remiss­instanserna, har goda skäl för sig. Ett frihetsberövande innebär ofta betydande påfrestningar av skilda slag för den som är föremål för ett sådant ingripande. Många av de friktioner som lätt uppstår i anstalts­miljön torde direkt kunna hänföras till den särskilda situation i vilken de intagna befinner sig till följd av frihetsberövandet. Dessa i och för sig självklara förhållanden bör anstaltspersonalen ständigt söka hälla i minnet i sin dagliga kontakt med de intagna,

1 enlighet med dessa överväganden föreskrivs i första, stycket av förevarande paragraf att intagen skall behandlas med aktning för hans människovärde och att han skall bemötas med förståelse för de särskilda svårigheter som är förenade med vistelse i anstalt.

När det gäller den intagnes skyldigheter innehåller promemorieför­slaget till en början en bestämmelse som saknar motsvarighet i gällande lag och som anger att Intagen skall visa hänsyn mot medintagna. Under remissbehandlingen har kriminalvårdsstyrelsen, tillsynsutredningen och Statsanställdas förbund med instämmande av LO föreslagit att bestäm­melsen ändras så att den anger att intagen skall visa hänsyn mot både personal och medintagna.

För egen del vill iag anföra att det är väsentligt att de intagna iakttar vissa samlevnadsregler för att livet i anstalten skall kunna fungera sä friktionsfritt som möjligt. Detta gäller inte minst i förhållandet de intagna sinsemellan. Det förekommer sålunda ibland att vissa intagna trakasserar sina medintagna eller i övrigt utsätter dem för ett hänsynslöst beteende. Som invandrarverket framhållit är det inte sällan utlänningar som drabbas pä detta sätt. I viss utsträckning bör man kunna komma till rätta med dessa problem genom en lämplig differentiering av klientelet och genom åtgärder av andra slag. Men det synes ändå vara befogat att genom en uttrycklig bestämmelse markera de intagnas skyldigheter när det gäller deras inbördes samvaro. Även anstaltspersonalen utsätts emel­lertid inte sällan av vissa intagna för otillbörliga och hänsynslösa beteen­den av olika slag som försvårar den dagliga kontakten med de intagna och motverkar personalens strävanden att få till stånd och upprätthålla en så god anstaltsmiljö som möjligt. Det är därför i lika mån befogat att genom en uttrycklig bestämmelse markera att de intagna är skyldiga att visa hänsyn även gentemot personalen.

Som anförts i promemorian måste de intagna också åläggas skyldighet

Prop, 1974:20

122

att rätta sig efter de ordningsregler som gäller för anstalten och de anvisningar som anstaltspersonalen lämnar dem. Den i promemorian föreslagna bestämmelsen härom överensstämmer i sak med vad som gäller enligt behandlingslagen, 1 likhet med remissinstanserna har jag inte nägot att erinra mot förslaget i denna del,

1 överensstämmelse med vad jag sålunda anfört föreskrivs i andra stycket av förevarande paragraf att intagen skall visa hänsyn mot anstaltspersonal och medintagna samt att han skall rätta sig efter de ordningsregler som gäller för anstalten och de anvisningar som anstalts­personalen lämnar honom,

10 §

1 förevarande paragraf, som motsvarar 10 § promemorieförslaget, ges bestämmelser om arbete och annan verksamhet inom anstalt. Nu gällande bestämmelser i dessa ämnen finns i 23, 48, 54 och 59 §§ behandlings­lagen.

Jag vill här förutskicka att enligt en i 12 § föreslagen bestämmelse de intagnas arbetsplikt kommer att bibehållas.

De bestämmelser i promemorieförslaget som reglerar de intagnas arbete och verksamhet i övrigt inom anstalten avses i likhet med gällande bestämmelser ge utrymme för ett flertal behandlingsalternativ. Sålunda föreskrivs att intagen skall beredas lämpligt arbete som såvitt möjligt främjar utsikterna för honom att efter frigivningen inordna sig i arbets­livet, att om intagen har behov av undervisning eller yrkesutbildning eller av psykoterapeutisk eller annan särskild behandling sådan såvitt möjligt skall beredas honom med motsvarande inskränkning i arbetstiden samt att intagen som har förutsättningar för att bedriva självständiga studier skall såvitt möjligt beredas tillfälle därtill med inskränkning i arbetstiden.

Som framhållits i promemorian är det av primär betydelse för de intagnas anpassning i samhället att deras verksamhet anordnas på ett ändamålsenligt sätt och anpassas till varje enskild intagens individuella förutsättningar och behov. I likhet med gällande ordning kommer olika former av arbetsdrift därvid i första hand i fråga. Vägledande vid valet av arbete åt den intagne bör naturligen vara att detta såvitt möjligt främjar utsikterna för honom att efter frigivningen inordna sig i arbetslivet. Den bestämmelse i promemorieförslaget som ger uttryck för dessa synpunkter har i allt väsentligt lämnats utan erinran av remissinstanserna. Även jag biträder förslaget.

De intagna har ofta en mycket bristfällig skolunderbyggnad och utbildning. Med hänsyn härtill är det väsentligt att - som redan i viss utsträckning sker enligt gällande ordning anstaltsvistelsen i rimlig omfattning inriktas på åtgärder som är ägnade att undanröja dessa brister. I första hand torde frågan ha betydelse för det yngre klientelet. Men även många äldre torde vara i stort behov av undervisning eller utbildning. Som framhållits i kriminalvårdsstyrelsens remissyttrande kan den utbild­ning som kommer i fråga vara av såväl teoretisk som praktisk art. Det i promemorieförslaget använda uttrycket "yrkesutbildning" har med hän-

Prop. 1974:20

123

syn härtill en alltför snäv innebörd och bör därför ersättas med uttrycket utbildning. Vad särskilt gäller teoretisk utbildning kan det i vissa fall finnas anledning att bereda intagen möjlighet till s. k, enskilda studier, vilka i så fall lämpligen bör bedrivas enligt en pä förhand fastställd plan. Sädana studier ingår i begreppet utbildning. Som kriminalvårdsstyrelsen har anfört kan med hänsyn till det anförda den i promemorieförslaget upptagna bestämmelsen om möjlighet för intagen att bedriva s, k, självständiga studier utgå.

Liksom f, n, bör möjlighet också i vissa fall beredas intagen till särskild behandling i olika former. Det kan därvid vara fråga om medicinsk-psykologisk behandling, som i sig innesluter det i promemorian använda, mer begränsade begreppet psykoterapeutisk behandling. Vidare kan fören del intagna ifrågakomma s, k. arbetsvårdande behandling.

Förutsättningarna för att intagen skall beredas undervisning e, d, bör som föreslagits av advokatsamfundet preciseras bättre än som skett i promemorieförslaget. Sålunda bör som förutsättning anges, förutom den intagnes behov av den aktuella undervisningen eller behandlingen, att verksamheten i fråga kan äga rum med hänsyn till anstaltstidens längd och den intagnes förutsättningar. För att markera att de olika verksam­heter som sålunda kan ifrågakomma är likvärdiga med arbete bör som föreslagits av SAK anges att dessa verksamheter skall försiggå under arbetstid och inte, som föreslagits i promemorian "med inskränkning i arbetstiden".

1 enlighet med vad sålunda anförts föreskrivs i denna paragraf att intagen skall beredas lämpligt arbete som såvitt möjligt främjar utsikterna för honom att efter frigivningen inordna sig i arbetslivet samt att om intagen har behov av undervisning eller utbildning eller av medicinsk-psykologisk eller annan särskild behandling sådan skall beredas honom under arbetstiden, om det kan ske med hänsyn till anstaltstidens längd och den intagnes förutsättningar.

Förevarande paragraf avser verksamhet under arbetstid. Någon bestäm­melse om vad som utgör arbetstid för intagna finns infe i behandlings­lagen. Däremot är denna fråga f, n, reglerad i värdcirkuläret. Där föreskrivs bl, a, (129 §) att allmän arbetstidslag i tillämpliga delar skall gälla för kriminalvärdens arbetsdrift och ekonomiarbete. Jag anser att frågan om vad som utgör arbetstid för intagen i kriminalvårdsanstalt inte heller i fortsättningen behöver regleras i lag utan att det räcker att föreskrifter i ämnet meddelas i administrativ ordning.

11 §

Denna paragraf, som motsvarar 11 § promemorieförslaget, innehåller bestämmelser om s, k, frigång, 1 49, 54 och 59 §§ behandlingslagen finns bestämmelser i samma ämne.

Enligt gällande bestämmelser kan intagen som undergår fängelse eller internering som ett led i förberedandet av frigivningen resp, övergängen till vård utom anstalt få tillstånd att utom anstalten utföra annat arbete än som bedrivs inom kriminalvården, om fara för missbruk inte kan anses

Prop. 1974:20

124

föreligga. För medgivande till frigångsarbete för den som undergår fängelse krävs dessutom att sådant arbete är lämpligt med hänsyn till anstaltstidens längd eller av annan särskild anledning. Den som undergår ungdomsfängelse kan erhålla tillstånd att utom anstalten utföra annat arbete eller delta i annan undervisning än som bedrivs inom kriminal­vården. Några särskilda förutsättningar härför har inte angetts i lagtexten.

Promemorieförslaget innebär att frigång skall kunna utnyttjas i betyd­ligt större utsträckning än f. n. Framför allt avses detta ske vid lokal­anstalterna. 1 promemorian föreslås mot denna bakgrund bestämmelser som anger att man för att underlätta en intagens anpassning i samhäUet kan ge honom tillstånd att under arbetstid utföra arbete eller delta i undervisning, yrkesutbildning eller annan särskUt anordnad verksamhet utom anstalten samt att särskilda åtgärder bör vidtas vid lokalanstalt för att främja verksamhet av detta slag.

Förslaget har i stort sett lämnats utan erinran under remissbehand­lingen. Kriminalvårdsstyrelsen har dock framhållit att enligt intentio­nerna bakom kriminalvärdsreformen intagna som skall kunna delta i aktiviteter utanför anstalten i första hand bör vara placerade pä lokal­anstalter. Lagtexten bör därför enligt styrelsens mening ges en utform­ning sä all det klart framgår att frigång normalt skall ske från lokalanstalt och att frigång frän riksanstalt bör komma i fråga endast undantagsvis och efter medgivande av kriminalvårdsstyrelsen.

Jag vill till en början framhålla att en huvudtanke i kriminalvårdsrefor­men är att frigång bör utnyttjas i avsevärt större utsträckning än f. n. Frigång bör kunna komma i fråga inte bara för arbete utan också för deltagande i sådan verksamhet som undervisning och utbildning, både av teoretisk och praktisk art. Vidare bör frigångsinstitutet kunna utnyttjas för annan särskilt anordnad verksamhet utom anstalten som äger rum på arbetstid. Det kan här vara fråga om olika former av gruppaktiviteter, studiebesök etc. Som anförts i kriminalvårdsstyrelsens yttrande är det naturligen i huvudsak från lokalanstalt som frigång bör äga rum. Vid riksanstalt torde frigäng normalt inte ifrågakomma. Om det föreligger särskilda skäl till det, bör dock frigång kunna medges också vid riks­anstalt,

1 enlighet med vad jag sålunda anfört föreskrivs i förevarande paragraf första stycket att den som är intagen i lokalanstalt kan, för att hans anpassning i samhället skall underlättas, medges att under arbetstid utföra arbete eller delta i undervisning, utbildning eller annan särskilt anordnad verksamhet utom anstalten samt att särskilda åtgärder bör vidtas vid sådan anstalt för att främja verksamhet av detta slag, 1 andra stycket av paragrafen föreskrivs att medgivande som avses i första stycket kan lämnas även den som är intagen i riksanstalt om särskilda skäl föreligger.

Det bör i princip ankomma på kriminalvårdsstyrelsen att lämna med­givande till frigång vid riksanstalt. Bestämmelser om styrelsens besluts­funktioner enligt lagen ges i 58 §.

Prop. 1974:20

125

12        §

Förevarande paragraf, som motsvarar 12 § promemorieförslaget, inne­håller bestämmelser om intagnas arbetsplikt. 1 23 § tredje stycket och 29 § behandlingslagen finns bestämmelser i samma ämne.

I promemorian erinras om att de av statsmakterna uppdragna rikt­linjerna för anstaltsvärdens fortsatta utformning innebär att de intagnas arbetsplikt skall bibehållas. En bestämmelse om denna arbetsplikt före­slås intagen i lagen, varvid med arbete likställs deltagande i undervisning och yrkesutbildning.

Under remissbehandlingen har Svenska fångvårdssällskapet förordat att ifrågavarande bestämmelse begränsas till att omfatta endast skyldighet att delta i anvisat arbete. SACO däremot anser det vara av avgörande betydelse att deltagande i undervisning och yrkesutbildning i förevarande sammanhang likställs med arbete. Ett par remissinstanser har ställt sig kritiska till förslaget att ha en lagregel om de intagnas arbetsplikt.

För egen del vill jag understryka att statsmakterna har enat sig om att ha kvar principen om de intagnas arbetsplikt. Bestämmelser som ger uttryck för denna princip finns i nuvarande behandlingslag och bör lämpligen även fä sin motsvarighet i den nya lagen. Nuvarande regler innebär att den intagne är skyldig inte bara att utföra arbete som åläggs honom utan även att delta i undervisning som meddelas inom anstalten. Enligt min mening synes i den nya lagen arbetsplikten böra avse inte bara arbete i vanlig bemärkelse utan även deltagande i undervisning och utbildning. Detta stämmer bäst överens med de intentioner bakom kriminalvårdsreformen som innebär att sådana verksamheter generellt skall likställas med arbete. Det är sedan en annan sak att den intagne normalt inte bör åläggas skyldighet att delta i sådan undervisning eller utbildning som han saknar tillräcklig motivation för.

I överensstämmelse med det anförda föreskrivs i förevarande paragraf att intagen är skyldig att utföra det arbete eller delta i den undervisning eller utbildning som åläggs honom.

13        §

I förevarande paragraf meddelas bestämmelser om fysisk träning och utomhusvistelse. Paragrafen motsvarar 13 § promemorieförslaget. Gäl­lande bestämmelser i ämnet finns i 28 och 54 §§ behandlingslagen.

Enligt promemorieförslaget skall intagen beredas tillfälle till sådan fysisk träning som är lämplig med hänsyn till hans ålder och hälsotill­stånd. Denna bestämmelse har en mera förpliktande karaktär än motsva­rande bestämmelser i nuvarande lag. Under remissbehandlingen har kriminalvårdsstyrelsen framhållit att den föreslagna bestämmelsen ställer krav på resurser som f, n. saknas pä åtskilliga anstalter. Vidare anser styrelsen att sådana aktiviteter som medför stor rymningsrisk eller fara för personalens säkerhet bör kunna förbjudas. Bestämmelsen bör därför enligt styrelsens mening fä den lydelsen att intagen skall beredas tillfälle

Prop, 1974:20

126

tiU fysisk träning såvitt det är möjligt. Jag vUl för egen del framhålla angelägenheten av att de intagna får möjlighet till fysisk träning i tillräcklig utsträckning. Vid utformningen av bestämmelsen bör dock de av kriminalvårdsstyrelsen framförda synpunkterna beaktas,

I den nya lagen bör också finnas en bestämmelse som anger den intagnes rätt till utomhusvistelse. Den i promemorian föreslagna bestäm­melsen härom, som i sak överensstämmer med motsvarande bestämmelse i behandlingslagen, synes enligt min mening lämplig.

1 enlighet med vad jag sålunda anfört föreskrivs i förevarande paragraf att intagen såvitt det är möjligt skall beredas tillfälle till fysisk träning som är lämplig med hänsyn till hans ålder och hälsotillstånd samt att intagen skall ha möjlighet att dagligen vistas utomhus minst en timme, om inte hinder möter.

Denna paragraf, som motsvarar 14 § promemorieförslaget, ger bestäm­melser om intagens fritidssysselsättning. Paragrafen har delvis sin motsva­righet i 29 § första stycket behandlingslagen.

Promemorieförslaget innehåller mer utförliga och vittsyftande bestäm­melser om intagnas fritidsverksamhet än vad som är fallet i behandlings­lagen. Sålunda föreslås bestämmelser som anger bl. a. att intagen skall beredas tillfälle till lämplig fritidssysselsättning, att han bör uppmuntras att ägna sig ät egna intressen som kan bidra till hans utveckling, att han i den utsträckning det lämpligen kan ske bör få möjligheter att genom tidningar, radio och television följa vad som händer i omvärlden samt att hans behov av förströelse bör tillgodoses i skälig omfattning.

Kriminalvårdsstyrelsen och Statsanställdas förbund med instämmande av TCO har anfört att de sålunda föreslagna bestämmelserna ger uttryck för en höjd ambitionsnivå, som kräver ökade resurser i olika hänseenden. Jag vill inte utesluta att sä är fallet men anser likväl att möjligheterna till en väl differentierad fritidsverksamhet är av så väsentlig betydelse när det gäller att främja de intagnas anpassning till vistelsen i anstalt liksom inför frigivningen eller övergängen till vård utom anstalt att det är angeläget att i varje fall på sikt kunna infria den målsättning som promemorieförslaget här anger. Mot bakgrund härav har promemorieförslaget i oförändrat skick tagits upp i första stycket av denna paragraf.

Promemorieförslaget innehåller dessutom bestämmelser rörande möj­lighet för intagen att ägna sig ät vissa fritidsaktiviteter utanför anstalten. Bakgrunden till dessa bestämmelser är de behandlingsmässiga fördelar som inte sällan kan nås genom all en inlagen redan under anstaltsliden kan beredas tillfälle att delta i sädan idrotts- och föreningsverksamhet som bedrivs utanför anstalten. Redan nu förekommer inte sällan att intagen ensam eller i grupp på fritiden får besöka teaterföreställningar, fotbollsmatcher e. d. som anordnas utom anstalten. Liksom kriminal-värdsstyrelsen finner jag det värdefullt att ifrågavarande verksamhet regleras genom en särskild författningsbestämmelse. Del ligger i sakens

Prop. 1974:20

127

natur att det i huvudsak blir på lokalanstalterna som gynnsamma förutsättningar kommer att föreligga för en utveckling av den form av fritidsaktiviteter som det här är fråga om. Jag anser emellertid till skillnad från kriminalvårdsstyrelsen att det inte finns anledning att vid lagbestäm­melsens utformning, pä motsvarande sätt som när det gäller frigäng, göra en uttrycklig åtskillnad mellan riks- och lokalanstalter. Även vid riks­anstalter bör man sålunda enligt min mening söka se till att intagna får möjlighet till fritidsverksamhet utanför anstalten, i den män säkerhets­synpunkter eller praktiska hänsyn inte lägger hinder i vägen.

Promemorieförslaget innehåller en bestämmelse om att intagen kan ställas under tillsyn under sädan fritidsaktivitet som äger rum utanför anstalten. Tillsynsutredningen har hävdat att om en intagen är så opålitlig att han bör stå under tillsyn så bör han också vara utesluten frän sädan fritidsverksamhet utanför anstalten som här avses. Utredningen har därför - i likhet med SAK -föreslagit att bestämmelsen om tillsyn skall utgå. Jag kan för egen del inte dela denna uppfattning. Verksamhet av ifrågavarande art bör kunna komma i fråga även för intagen som inte lämpligen bör lämnas utan tillsyn under vistelsen utanför anstalt. Jag ansluter mig därför till promemorieförslaget i förevarande hänseende men vUl samtidigt påpeka att bestämmelsen torde få nämnvärd praktisk tillämpning bara när det gäller grupper av intagna som deltar i verksamhet utanför anstalten. För enskilda torde fritidsvistelse utanför anstalten som regel komma i fråga bara om tillsyn inte anses erforderlig.

I enlighet med det anförda föreskrivs i andra stycket av förevarande paragraf att intagen, om det lämpligen kan ske, bör beredas tillfälle att utom anstalten på fritid delta i sådan föreningsverksamhet eller annan liknande verksamhet som är ägnad att underlätta anpassningen i sam­hället samt att därvid kan föreskrivas att den intagne skall stå under tillsyn.

Som interneringsnämnden anmärkt saknas i lagförslaget en definition av vad som utgör fritid för intagen. Inte heller i behandlingslagen finns denna fråga reglerad. Uppenbarligen kan inte all tid utom arbetstid räknas som fritid i förevarande sammanhang. Så kan t. ex. inte vara fallet med tid under vilken den intagne utför en särskilt ålagd uppgift eller i fråga om den del av dygnet som är avsedd för nattvila. Någon särskild lagbestämmelse i ämnet torde emellertid inte behövas.

15 §

Förevarande paragraf, som motsvarar 15 § promemorieförslaget, inne­håller en bestämmelse om intagens religionsutövning. Paragrafen har sin motsvarighet i 29 § andra stycket behandlingslagen.

Den nya lagen bör liksom behandlingslagen innehålla en bestämmelse som ger den intagne rätt att utöva sin religion. Gällande bestämmelser i ämnet anger att tillfälle därtill skall beredas den intagne om det kan ske.

Den i promemorian föreslagna lydelsen har en något vidare innebörd och  är  därför  enligt  min  mening att  föredra.  1  förevarande  paragraf

Prop. 1974:20

128

föreskrivs i enlighet härmed att intagen som inom anstalten vill utöva sin religion skaU beredas tillfälle härtill i den utsträckning det kan ske.

Som invandrarverket uttalar finns det ett flertal religioner vars föreskrifter ingriper djupt i åtskilligt som hör tiU det daghga livet. Verket framhåller att i den mån möjlighet finns hänsyn bör tas härtill, exempelvis när det gäller muselmaner som på grund av sin religion har andra matvanor än svenska intagna. Jag ansluter mig till denna uppfattning.

16§

1 denna paragraf ges bestämmelser om arten av de förberedelser som kommer i fråga för intagens frigivning eller övergång till värd utom anstalt. Paragrafen motsvarar 16 § promemorieförslaget. Behandlingsla­gens bestämmelser i ämnet finns i dess 40 §.

Jag har i den aUmänna motiveringen behandlat frågan om vilka slag av åtgärder som lämpligen bör komma i fråga när det gäller att förbereda intagens frigivning eller övergång till värd utom anstalt. 1 enhghet med vad jag där har redovisat anges i förevarande paragraf att vid förberedande av intagens frigivning eller överförande tUl värd utom anstalt skall särskilt eftersträvas att bereda honom lämplig arbetsanställ­ning eller annan försörjningsmöjlighet samt lämplig bostad. Vidare föreskrivs att om den intagne kommer att behöva undervisning, utbildning eller ekonomiska, sociala eller medicinska stödåtgärder, i gör-hgaste män åtgärder skall vidtas för att tillgodose sådant behov.

1 detta sammanhang vill jag ånyo betona att de mest angelägna men samtidigt inte sällan svårlösta uppgifterna inför en frigivning i allmänhet är att se till att den intagne kommer att ha arbete och bostad. 1 fråga om arbete har erfarenheterna därvid visat att det är en stor fördel om den intagne fär tillfälle att redan under anstaltstiden påbörja en anställning som han sedan kan fortsätta efter frigivningen. Det nya anstaltssystemet liksom de föreslagna bestämmelserna i 11 § är bl.a. avsedda att underlätta en sädan ordning. 1 mänga fall behöver den intagne emellertid en utbildning som han antingen inte kan påbörja eller inte hinner avsluta före frigivningen. Del är då hka väsentligt alt frigivningsförberedelserna inriktas på att den intagne vid frigivningen skall få påbörja eUer fortsätta sädan utbildning. Detsamma kan gälla i fråga om annan undervisning. Efter anstaltsvislelsen är den dömde vidare ofta i behov av särskilda ekonomiska, sociala eller medicinska stödåtgärder. 1 frigivningsförbere­delserna bör ingå att såvitt möjligt aktivt sörja även för sädana åtgärder.

17-23 §§

Dessa paragrafer, som motsvarar 1723 §§ promemorieförslaget, innehåller bestämmelser om intagnas gemenskap och avskildhet. Behand­lingslagens bestämmelser i ämnet finns i dess 44-47, 53, 58 och 73 §§.

Det har sedan länge varit en allmän strävan i anstaitsvården, att intagen

Prop. 1974:20

129

i sä stor utsträckning som möjligt skall vistas i gemenskap med andra intagna under både arbetstid och fritid. Starka skäl talar för en sådan ordning. Frihetsberövandet i sig innebär ju att den intagne i betydande mån isoleras från en naturhg gemenskap med andra människor. De ogynnsamma effekter av anstaltsvistelsen som kan uppstå härigenom bör inte onödigtvis förstärkas genom att de intagna även häUs isolerade frän varandra. Det är emellertid inte bara rent humanitära synpunkter som i allmänhet talar mot att en intagen häUs i avskildhet från andra intagna. Erfarenheterna har visat att en åtgärd av detta slag, i varje fall om den pågår under någon längre tid, kan vara ägnad att direkt försvåra den intagnes anpassning i samhället.

Det torde emellertid inte kunna undvikas att det av olika skäl ibland än­då blir nödvändigt att hålla en intagen i avskildhet från andra intagna eller att begränsa gemenskapen mellan flera intagna. De undantag från principen om gemenskap mellan de intagna som sålunda måste finnas bör dock under alla förhållanden göras så snäva som möjligt och utformas på ett sätt som tar tillbörlig hänsyn till alla de skäl som talar mot en sådan åtgärd.

De i promemorieförslaget upptagna reglerna om gemenskap och avskildhet mellan intagna synes väl tillgodose nu angivna synpunkter. Reglerna, som bygger på de överväganden i ämnet som gjorts av kriminalvärdsberedningen, innebär att man utvidgar de intagnas möjlighe­ter till gemenskap och i motsvarande mån inskränker de i gällande lag givna möjligheterna att hålla intagna i avskildhet från andra intagna. 1 väsentliga delar har förslaget lämnats utan erinran under remissbehand­lingen. Pä några punkter har emellertid kritik riktats mot de föreslagna lösningarna. 1 viss utsträckning kan det finnas anledning att tillgodose denna kritik. 1 huvudsak finner jag dock att promemorieförslaget bör genomföras.

Jag återkommer närmare till frågan om användningen av inneslutning i enrum som discipUnär bestraffning i anslutning till bestämmelserna i 46-51 §§.

17 §

Paragrafen motsvarar 17 § promemorieförslaget.

I förevarande paragraf bör, i huvudsaklig överensstämmelse med vad som föreslagits i promemorian, som huvudregler anges att intagen dels skall arbeta tillsammans med andra intagna och dels får, i den utsträckning han önskar det, under fritid vistas tUlsammans med andra intagna.

1 enhghet med vad som föreslagits i promemorian bör undantag från principen om gemenskap under arbetstid i första hand föreskrivas för det fall att annat följer av arbetets särskilda beskaffenhet. Detta kan bl. a. vara fallet i fråga om arbete som intagen har medgetts rätt att utföra inom anstalten antingen för egen räkning eller för arbetsgivare utom anstalten. Detsamma kan gälla när intagen medges att bedriva enskilda

9 Riksdagen 1974. 1 saml. Nr 20

Prop. 1974:20

130

studier. Däremot torde det inte böra komma i fråga att mera regelbundet mot den intagnes egen önskan hålla honom isolerad från andra intagna under arbetstid enbart av det skälet att han anses böra utföra ett arbete som i sig självt innebär att han under denna tid bhr helt avskuren frän varje gemenskap med andra intagna.

Vissa slutna anstalter av äldre typ har en sådan byggnadsmässig utformning att det redan av praktiska skäl blir mer eller mindre omöjligt alt upprätthålla principen om en total gemenskap mellan de intagna under fritid. 1 promemorian har föreslagits att en förutsättning för avsteg frän huvudregeln emeUertid bör vara att det är oundgängligen påkallat med hänsyn till förhållandena på anstalten. Under remissbehandlingen har SAK och Statstjänstemannaförbundet bl. a. ifrågasatt om inte rekvisitet oundgänghgen bör utgå. För egen del är jag dock beredd att ansluta mig till promemorieförslaget.

Emellertid är det nödvändigt att göra ytterligare undantag från principen om de intagnas gemenskap. En erinran om dessa undantag, som behandlas i bl. a. närmast följande paragrafer, bör tas in i denna paragraf,

1 enhghet med det anförda föreskrivs i första stycket att intagen skall arbeta tillsammans med andra intagna om inte annat följer av bestämmelserna i lagen eller av arbetets särskilda beskaffenhet, 1 paragrafens andra stycke anges att intagen får i den utsträckning han önskar det pä fritiden vistas tillsammans med andra intagna om inte annat följer av bestämmelserna i denna lag samt att i sluten anstalt gemenskapen mellan intagna pä fritid dock fär inskränkas om det är oundgängligen påkallat med hänsyn till förhållandena pä anstalten.

Paragrafen har sin motsvarighet i 18 § promemorieförslaget. Det förekommer att en intagen själv begär att få arbeta eller tillbringa fritid i enrum. Den som undergår fängelse får enligt nu gällande bestämmelse i 47 § andra stycket behandlingslagen inte vägras detta, om inte synnerliga skäl är däremot. Enligt promemorieförslaget bör som förutsättning för medgivande till sådan enrumsvistelse krävas att beaktansvärda skäl talar för bifall till den intagnes begäran och att den önskade ordningen framstår som förenlig med hans anpassning i samhället.

Under remissbehandlingen har promemorieförslaget i denna del föranlett kritik i olika hänseenden. Enligt kriminalvårdsstyrelsens mening är det olämphgt att pä sätt skett i förslaget inskränka den intagnes möjlighet att tillbringa fritiden i enrum. Styrelsen framhåller att en intagen som vill använda sin fritid för vila, läsning eller enskilda studier bör ha en obetingad rätt till detta. Hovrätten över Skåne och Blekinge anser att tillräckliga skäl inte har angivits för att begränsa den rätt som den intagne nu har att få arbeta eller tillbringa fritid i enrum. Enligt hovrättens mening bör därför gällande bestämmelse i 47 § behandlingsla­gen behållas i sak oförändrad. Socialutredningen, som har en liknande

Prop. 1974:20

131

uppfattning, föreslär att bestämmelsen utformas sä, att en intagen som för sin egen säkerhets skull begär att få arbeta eller på fritid vistas i enrum skall ha ovillkorUg rätt därtiU. Även Statsanställdas förbund till vars yttrande LO ansluter sig - anser att en intagen som vill bh placerad i enrum skall ha rätt till detta.

När det gäller intagens möjligheter att tillbringa fritiden i enrum anser jag i likhet med den uppfattning som sålimda kommit till uttryck under remissbehandhngen att anledning saknas att i lagen uppställa några särskilda begränsningar i detta avseende. Den i promemorian föreslagna bestämmelsen såvitt den avser fritiden bör därför utgå. Av 1 7 § andra stycket i den av mig föreslagna lydelsen följer ju att det ytterst kommer att bero pä den intagne själv om han vill utnyttja den möjhghet till gemenskap under fritid som denna bestämmelse i princip ger.

När det gäller intagens begäran om enrumsarbete är förhållandena enligt min mening annorlunda. Det finns betydande risker för att en frivillig isolering som innebär att en intagen helt avskär sig även från de kontakter och den gemenskap som ofta följer med verksamheten i en särskild arbetsmiljö kan få skadliga verkningar för den intagne. Detta kan bl. a. vara fallet om hans begäran om enrumsarbete har sin grund i en obefogad rädsla eller psykisk obalans av annan art. 1 sådana fall bör man naturiigtvis i görligaste mån försöka lösa den intagnes problem på andra vägar än genom att tillåta en isolering. Arbete i enrum pä egen begäran bör därför tillåtas endast om beaktansvärda skäl talar härför. Att därutöver som förutsättning för bifaU till en sådan begäran i lagtexten särskilt ange - vilket skett i promemorieförslaget - att enrumsvistelsen skall vara förenlig med den intagnes anpassning i samhället synes onödigt. 1 enlighet med det anförda föreskrivs i första stycket av förevarande paragraf att intagen får på egen begäran arbeta i enrum om beaktansvärda skäl talar härför.

Behandlingslagen innehåller inte någon föreskrift om läkares medver­kan i ärenden om frivilligt arbete i enrum. Enligt promemorieförslaget skall läkare yttra sig innan medgivande lämnas till sådan avskildhet. Kriminalvårdsstyrelsen har i sitt remissyttrande hävdat att det är tillräckligt med en föreskrift som anger att läkare skall underrättas om beslutet och senast inom en vecka yttra sig därom. Även internerings­nämnden, övervakningsnämnden i Halmstad och Statsanställdas förbund i vars yttrande LO instämt är kritiskt inställda till utformningen av den i promemorian föreslagna bestämmelsen om läkares medverkan i nu angivna hänseende.

Det är enligt min mening av väsentlig betydelse att läkare medverkar vid prövningen av intagens begäran om att få arbeta i enrum. 1 vissa fall kan emellertid frågan vara av sä brådskande natur att man inte rimligen bör uppskjuta prövningen till dess en läkare har hunnit yttra sig i ärendet. Bestämmelsen om läkares medverkan bör därför lämpligen ges den innebörden att läkare skall yttra sig över sådan begäran som det här är fråga om, om möjligt innan medgivande lämnas och annars inom en vecka därefter. En sädan föreskrift har tagits in i paragrafens andra stycke.

Prop. 1974:20

132

1 behandhngslagen saknas bestämmelser om att medgivande till arbete i enrum skall omprövas efter viss tid. Som föreslagits i promemorian bör lagen ange att sådant medgivande skall omprövas så ofta anledning därtill föreligger, dock minst en gäng i månaden. En bestämmelse med denna innebörd har Ukaledes tagits in i paragrafens andra stycke.

19§

Denna paragraf motsvaras av 19 § promemorieförslaget.

I 45 § behandlingslagen finns en bestämmelse som anger, att om behandhngsundersökning skall äga rum, intagen som undergår fängelse får hållas till arbete i enrum tiU dess undersökningen är avslutad. 1 promemorieförslaget inskränks möjligheterna att hålla intagen avskild i samband med sådan utredning. 1 likhet med remissinstanserna har jag ingen erinran mot en sådan ändring i förhällande tiU gällande rätt. 1 stället för enrumsvistelse bör man i fall som det här är fråga om som kriminalvårdsberedningen framhållit - i största möjliga utsträckningsöka använda sig av möjligheten att låta intagna vara tiUsammans i smärre grupper. Enrumsvistelse bör därför i fall som här avses få förekomma endast i begränsad omfattning. Jag vill i detta sammanhang även erinra om att kriminalvårdsberedningen förordat åtgärder som syftar till att personundersökningarna i framtiden skall vara bättre ägnade än f. n. att tjäna som underlag för planläggningen av behandhngen i anstalt. De i prop. 1973:173 framlagda förslagen i fråga om den framtida personundersök­ningsverksamheten innebär ett tillgodoseende av denna synpunkt. Det finns mot bakgrund härav anledning räkna med att behovet av mera omfattande behandlingsundersökningar under anstaltsvistelsen kommer att minska högst betydligt.

1 förevarande paragraf föreskrivs därför att intagen får i samband med utredning för planläggning av hans vård i anstalt hällas avskild från andra intagna under så läng tid som oundgängligen krävs för att syftet med utredningen inte skall äventyras.

20 

§

Paragrafen har sin motsvarighet i 20 § promemorieförslaget.

I promemorian anges att det i vissa fall kan tänkas bh nödvändigt att hålla intagen avskild från andra intagna med hänsyn till rikets säkerhet liksom då fara föreligger för annans säkerhet till liv och hälsa eller för att hindra att viss intagen utövar menligt inflytande pä andra intagna. Promemorie förslage t innehåller därför bestämmelser som medger enrums­placering i dessa faU. 1 förhållande till behandlingslagens bestämmelser kan förslaget sägas innebära en påtaglig begränsning i möjligheterna all hälla en intagen avskild frän andra intagna. Av 45 § andra stycket nämnda lag följer sålunda t. ex. att den som undergår fängelse kan hållas till arbete i enrum om det finnes erforderligt med hänsyn till ordning och säkerhet inom anstalten eller för undvikande av menhg inverkan på de intagna emellan eller av annan särskild anledning.

Prop. 1974:20

133

KrinUnalvårdsstyrelsen anser sig inte kunna acceptera den sålunda i promemorian föreslagna begränsningen av tillämpningsområdet för enrumsvistelse. Enligt styrelsens mening måste kriminalvärdsmyndighe­terna kunna undantagsvis frän gemenskapen avskilja sådana intagna som är särskilt benägna att avvika och beträffande vilka uppenbar risk föreligger att de under rymning från anstalt fortsätter tidigare ådagalagd brottslighet av allvarlig art. Vidare bör enrumsplacering kunna tUlgripas för att förhindra skadegörelse som kan innebära allvarlig fara för anstaltens säkerhet eller avse stora materiella värden. Tillsynsutredningen föreslår att enrumsvistelse skall kunna tillgripas även vid ihållande störande uppträdande. Statsanställdas förbund i vars yttrande LO instämmer anser att intagen som uppträder hotande mot personalen eller som gör sabotage mot larmanordningar, maskiner e. d. skall kunna avskiljas från övriga intagna.

Överåklagaren i Göteborg och RFHL vill ha ett förtydUgande av uttrycket menhgt infiytände. Enligt KRUM:s uppfattning är det oförenligt med rättssäkerhetsprincipen att få placera en intagen pä isoleringsavdelning enbart därför att han anses utöva ett menhgt inflytande på andra intagna.

1 huvudsaklig överensstämmelse med promemorieförslaget anser jag att intagen skall kunna hållas avskild från andra intagna, om det är nödvändigt med hänsyn till rikets säkerhet eller föreliggande fara för annans säkerhet till Hv eller hälsa. Sådan fara kan uppenbarligen föreligga när intagen uppträder hotande mot personalen. Risk för enbart materieU skadegörelse bör däremot inte mötas med beslut om avskildhet utan får bemästras på annat sätt. När det gäller fara för att intagen utövar menhgt inflytande på andra intagna vill jag framhålla att det ibland förekommer att en intagen söker uppmana medintagna att medverka i sabotagehand­lingar eller andra ordningsstörningar inom anstalten. Det förekommer också att en intagen trakasserar eller i övrigt uppför sig hänsynslöst mot andra intagna. Det torde i dessa eller liknande fall som regel inte vara någon överdrift att påstå att vederbörande utövar ett menligt inflytande på medintagna. Eftersom def kan befaras att det ibland inte kan finnas något annat sätt att hindra en intagen från att utöva ett sådant inflytande, bör, som föreslagits i promemorian, möjlighet föreligga till beslut om avskildhet även på grund av nu angivet skäl.

Med anledning av vad kriminalvårdsstyrelsen i övrigt anfört finner jag emellertid att det kan vara motiverat att öppna möjlighet för enrumsvistelse även i vissa andra fall än som finns upptagna i promemorieförslaget. Bestämmelsen i 7 § tredje stycket departementsför­slaget om placering företrädesvis i sluten anstalt avser en kategori längtidsdömda som ägnar sig åt kriminalitet av särskilt samhällsfarlig natur och som kan befaras vara särskilt benägna att avvika och fortsätta sin brottsliga verksamhet. Bland denna kategori intagna finns ett fätal personer som i ännu högre grad än de övriga kännetecknas av att de mer eller mindre systematiskt planerar att med utnyttjande av snart sagt vilka medel som helst rymma från anstalten och begå nya aUvarliga brott. 1

Prop. 1974:20

134

dessa fall kan en enrumsplacering ibland vara den enda möjligheten att hindra att planerna sätts i verket. Jag anser därför att möjlighet till enrumsplacering bör föreligga i nu angivna situationer även om jag förutsätter att en tillämpning av en sädan bestämmelse endast kommer att bli aktueU i sällsynta undantagsfall.

1 enlighet med vad jag sålunda har anfört föreskrivs i förevarande paragrafs första stycke att intagen får hällas avskild från andra intagna om det är nödvändigt med hänsyn till rikets säkerhet, föreliggande fara för annans säkerhet till liv eller hälsa eller för att hindra att intagen utövar menligt inflytande på andra intagna. 1 paragrafens andra stycke föreskrivs att intagen som avses i 7 § tredje stycket och pä skäl som där anges är placerad i sluten anstalt får hållas avskUd frän andra intagna om det kan befaras att han planlägger rymning eller att annan planlägger fritagningsförsök och avskildheten är nödvändig för att hindra att sådan plan sätts i verket.

Samtliga beslut om enrumsplacering enligt förevarande paragraf bör som föreslagits i promemorian - omprövas så ofta anledning därtill föreligger, dock minst en gång i månaden. Bestämmelse av detta innehåU ges i paragrafens tredje stycke.

Angående den närmare tillämpningen av de materiella bestämmelserna i förevarande paragraf vill jag slutligen rent allmänt framhålla angelägen­heten av att stor restriktivitet iakttas. Tillämpningen måste begränsas strikt till sådana fall då de i lagen angivna skälen för enrumsplacering är uppfyllda. Den omständigheten att intagen gjort sig skyldig till indisciplinärt beteende av kanske allvarhg natur utgör i och för sig inte skäl för att tillämpa ifrågavarande bestämmelser.

Det bör i varje särskUt fall ankomma pä kriminalvårdsstyrelsen att meddela beslut om sådan enrumsplacering som avses i paragrafens andra stycke. Styrelsens befogenhet i detta avseende bör inte kunna delegeras. En bestämmelse med denna innebörd ges i 60 §.

21 

§

Förevarande paragraf motsvarar 21 § promemorieförslaget. Bestäm­melse i samma ämne finns i 45 § tredje stycket behandlingslagen.

Enrumsplacering bör självfallet inte göras mera ingripande än som i varje särskilt fall framstår som nödvändigt. 1 överensstämmelse med promemorieförslaget anges i förevarande paragraf att intagen som hålls avskild frän andra intagna enligt 19 eller 20 § skall medges sädan lättnad i avskildheten som kan ske utan olägenhet. Bestämmelsen har en mera förpliktande karaktär och en vidare innebörd än motsvarande bestämmel­se i 45 § tredje stycket behandlingslagen.

Paragrafen, som motsvarar 22 § promemorieförslaget, har inle någon direkt motsvarighet i behandlingslagen.

För att bättre än f. n. tillgodose rättssäkerhetsintresset vid handlägg­ningen   ay   frågor   om   enrumsplacering   föreslås  i  promemorian  vissa

Prop. 1974:20

135

särskilda lagbestämmelser. 1 dessa föreskrivs att innan beslut meddelas om åtgärd enhgt 19 eller 20 § eller vid omprövning av sådant beslut utredning skall ske rörande de omständigheter som inverkar pä frågans avgörande, att läkare därvid skall yttra sig och att protokoll skall föras över vad som förekommit i ärendet.

1 likhet med promemorieförslaget anser jag att utredning bör föregå beslut om enrumsplacering enligt 20 §. Däremot anser jag i överensstäm­melse med vad kriminalvårdsstyrelsen anfört att det inte krävs någon motsvarande bestämmelse när det gäller beslut enligt 19 §, alltså i sådana fall då avskildheten är påkallad enbart för planläggningen av den intagnes anstaltsvärd. Självfallet är det ändå av vikt att det noga prövas i varje förekommande fall om de i 19 § angivna förutsättningarna för enrumsplacering är uppfyllda.

Vad angår kriminalvårdsstyrelsens förslag att införa en särskild bestämmelse som gör det möjligt att tillfälligt hålla intagen i enrum för utredning och i avbidan på beslut om enrumsplacering vill jag framhålla att det i brådskande fall bör vara möjligt att fä fram ett beslutsunderlag sä pass snabbt att det inte föreligger något behov av interimistiska åtgärder. Jag finner därför inte anledning att biträda styrelsens förslag i förevarande hänseende.

Flera remissinstanser har ifrågasatt lämpligheten av att utforma kraven på läkares medverkan så bindande ,som skett i promemorieförslaget. Även jag anser en viss modifiering i förslaget påkallad. Förslaget att protokoll skall föras vid utredningen biträder jag.

1 enUghet med det anförda föreskrivs i förevarande paragrafs första stycke att utredning skall ske rörande de omständigheter som inverkar på ' frågans avgörande innan beslut meddelas om åtgärd enhgt 20 § eller vid omprövning av sådant beslut, att läkare skall yttra sig i frågan innan åtgärden vidtas om det inte oundgängligen är påkallat att åtgärden vidtas innan sådant yttrande hinner inhämtas samt att i sådant fall yttrande skall avges sä snart det kan ske och senast inom en vecka. 1 paragrafens andra stycke föreskrivs att protokoll skall föras över vad som förekommit vid utredning enligt första stycket.

23 

§

Denna paragraf motsvarar 23 § promemorieförslaget. 1 73 § behand­lingslagen finns en motsvarande bestämmelse.

Som anförts i promemorian bör liksom i gällande lag finnas möjlighet att hålla intagen avskild från andra intagna om det är nödvändigt för att betvinga våldsamt uppträdande av honom. Till skillnad från förut behandlade fall är det här som regel fråga om endast helt kortvariga omhändertaganden. Att som socialstyrelsen föreslagit införa en längsta, fixerad tid för avskiljande i nu förevarande fall anser jag därför inte påkallat. Det bör, som föreslagits i promemorian, räcka med en föreskrift som anger att åtgärden inte får bestå under längre tid än säkerheten kräver. Promemorieförslaget innehåller också bestämmelser som under vissa   strängt   begränsade   förutsättningar  gör  det  möjligt  att   belägga

Prop. 1974:20

136

intagen med fängsel för att betvinga våldsamt uppträdande. Jag ansluter mig också till detta förslag.

De i promemorian föreslagna bestämmelserna om förfarandet vid handläggningen av nu förevarande frågor kan jag biträda, dock med en viss mindre jämkning när det gäller kravet på läkares medverkan.

1 överensstämmelse med vad jag sålunda anfört föreskrivs i förevarande paragrafs första stycke att intagen får hållas avskUd från andra intagna om det är nödvändigt för att betvinga våldsamt uppträdande av honom och att åtgärden inte får bestå under längre tid än säkerheten kräver. Vidare föreskrivs i andra stycket att om andra medel visar sig otillräckliga för att betvinga våldsamt uppträdande av intagen, denne fär beläggas med fängsel om säkerheten oundgängligen kräver det.

Slutligen föreskrivs i tredje stycket att läkare skall sä snart det kan ske yttra sig över åtgärd enhgt första eller andra stycket och att protokoU skall föras över vad som förekommit.

24 

§

Denna paragraf, som motsvarar 24 § promemorieförslaget, innehåller bestämmelser om intagens innehav av personhga tillhörigheter m. m. Bestämmelser i samma ämnen finns i 30, 31 och 32 §§ behandhngslagen.

De i promemorieförslaget intagna bestämmelsema om intagens innehav av personhga tillhörigheter m. m. avser att ge uttryck för en mindre restriktiv hållning än nuvarande lag till dessa frågor. Samtidigt innehåller förslaget en bestämmelse som avser att förebygga att otillåtna varor, t. ex. narkotika, förs in till de intagna. Mot dessa förslag, som i stort sett lämnats utan erinran under remissbehandlingen, har jag inte nägot att erinra.

1 enUghet härmed föreskrivs i förevarande paragrafs första stycke att i den utsträckning det kan ske ulan olägenhet intagen får inneha personliga tillhörigheter samt skaffa sig eller ta emot böcker, tidskrifter, tidningar och annat som kan bereda honom sysselsättning under fritid. Vidare föreskrivs i andra stycket att intagen får i övrigt inneha pengar och skaffa sig eller ta emot varor eller annat enligt särskilda bestämmelser och att om det är påkallat för att hindra att otillåtna varor förs in i anstalt, det fär föreskrivas att de intagna inte utan särskilt medgivande fär ta emot försändelser av annat slag än brev eller annan skriftlig handhng.

25 

§

Förevarande paragraf, som motsvarar 25 § promemorieförslaget, innehåller bestämmelser om vissa brev som helt utesluts från brevgransk­ning. Paragrafen har viss motsvarighet i bestämmelser i 34 § andra stycket behandhngslagen.

1 den allmänna motiveringen har jag redovisat min allmänna uppfattning när del gäller kontrollen av intagnas brevväxling. Där anförda

Prop. 1974:20

137

synpunkter gäller emellertid endast brev mellan enskilda. Tydligt är att andra synpunkter gör sig gällande i fråga om vissa andra försändelser. Enligt nuvarande lagregler får intagens brev till justitiekanslern, justitie­ombudsman eller kriminalvårdsstyrelsen inte brytas utan skall alltid vidarebefordras utan dröjsmål. Enligt promemorieförslaget skaU på mot­svarande sätt från granskning under alla förhållanden uteslutas brev mellan intagen och svensk myndighet eller advokat. Förslaget har lämnats utan erinran under remissbehandlingen. Också jag biträder detsamma.

1 likhet med vad som föreslagits i promemorian finner jag det påkallat att införa en specialregel för det fall att ett brev anges vara avsänt från svensk myndighet eller advokat och det skäligen kan misstänkas att uppgiften är oriktig. Enligt promemorieförslaget skall brevet i så fall fä granskas. Ungdomsfängelsenämnden har påpekat att en misstanke om en oriktig uppgift i detta hänseende i allmänhet torde kunna undanröjas eller fäs bekräftad vid telefonkontakt med den uppgivna avsändaren och att öppning av brevet därför behöver ifrågakomma endast om misstanken bekräftas. Detta är naturligtvis riktigt. Av bestämmelsen bör därför framgå att brevet får granskas endast om förhållandet inte kan klariäggas pä annat sätt.

1 enlighet med det anförda föreskrivs i förevarande paragraf att brev mellan intagen och svensk myndighet eller advokat skall vidarebefordras utan granskning. Vidare föreskrivs att om brev anges vara avsänt från svensk myndighet eller advokat och det skäligen kan misstänkas att uppgiften är oriktig, brevet dock får granskas om förhållandet inte kan klarläggas pä annat sätt.

Begreppet svensk myndighet i förevarande sammanhang bör tolkas enligt sin ordalydelse. Utanför paragrafens tillämpningsområde faller sålunda sådant brev som adresserats till viss namngiven tjänsteman vid myndigheten.

26 §

1 denna paragraf, som motsvarar 26 § promemorieförslaget, ges bestämmelser om under vilka förutsättningar andra brev än dem som avses i 25 § fär granskas. Behandlingslagens bestämmelser i ämnet finns i 34 § första och andra styckena nämnda lag.

Som jag anfört i den allmänna motiveringen biträder jag med visst undantag de i promemorian framlagda förslagen om de förutsättningar som skall gälla för granskning av sädana brev som inte avses i 25 §. I överensstämmelse härmed föreskrivs i första stycket av förevarande paragraf att annat brev till eller från intagen än sådant som avses I 25 § får med iakttagande av vad i andra stycket föreskrivs granskas om det är påkallat av säkerhetsskäl. 1 andra stycket föreskrivs att brev fär granskas om det finns anledning anta att det innehåller otillåtet föremål, att brev vidare får granskas stickprovsvis samt att i sluten anstalt brev dessutom får granskas om det är nödvändigt med hänsyn till den intagnes särskilda förhållanden.

Prop. 1974:20

138

Vid öppen anstalt bör stickprovsgranskning ske endast sporadiskt. När det gäller sädan granskning som är nödvändig med hänsyn till den intagnes särskilda förhållanden förutsätts att det görs en individuell bedömning av den intagnes pålitlighet från säkerhetssynpunkt.

27 

§

Denna paragraf motsvarar 27 § i promemorieförslaget. Den innehåller bestämmelser om förfarandet vid brevgranskning och om möjligheten att kvarhålla brev. Paragrafen har delvis sin motsvarighet i 34 § tredje och fjärde styckena behandlingslagen.

Begreppet granskning av brev kan innefatta åtgärder av olika slag såsom genomlysning av oöppnat brev, öppning av brev ulan läsning av dess skriftliga innehåll eller i sista hand både öppning och läsning av brev. Enligt en i promemorieförslaget intagen bestämmelse, som saknar motsvarighet i behandlingslagen, får granskning av brev inte vara mer ingående än som är nödvändigt med hänsyn till granskningens syfte. 1 anslutning därtill föreskrivs att brev som öppnas fär läsas endast om synnerliga skäl föreligger därtill.

Under remissbehandlingen har ungdomsfängelsenämnden framhållit att det inte utan läsning kan konstateras om ett brev innehåller rymningspla­ner eller behandlar brottslig verksamhet. Enligt nämndens mening bör därför bestämmelsen i fråga preciseras sä att det framgår att brev får läsas om det föreligger skälig anledning anta att det har sådant innehåll. Enligt tillsynsutredningens mening bör läsning av brev alltid vara medgiven när det gäller intagen som förvägras telefonsamtal eller vars telefonsamtal anses behöva avlyssnas. Statstjänstemannaförbundet i vars yttrande TCO instämt - anser att det är nästan ogörligt att bilda sig en uppfattning huruvida det finns synnerliga skäl att läsa ett brev. Om man skall kunna hålla de slutna anstalterna fria från narkotika måste enligt förbundets mening bestämmelserna få en mera restriktiv utformning. Lämpligen bör de ersättas med regler i administrativ ordning.

Den i promemorian föreslagna bestämmelsen att granskning av brev inte får vara mer ingående än som är nödvändigt med hänsyn till granskningens syfte finner jag lämplig. Däremot ifrågasätter jag om det i övrigt behövs någon särskild bestämmelse som anger under vilken förutsättning brev får läsas. Som framgår av remissuttalandena kan en sädan bestämmelse vara ägnad att välla svårigheter i den praktiska tillämpningen. Härtill kommer att det redan av den föregående bestämmelsen framgår att läsning av brev i flertalet fall kan undvaras. Om sålunda det enda syftet med granskningen är att utröna om brevet innehåller otillåtet föremål kan det naturligtvis inte få komma ifråga att läsa brevet. Övervägande skäl talar därför för att inte ge någon särskild lagregel om läsning av brev.

1 enlighet med vad jag sålunda anfört föreskrivs i första stycket av förevarande paragraf att granskning av brev inte får vara mer ingående än som är nödvändigt med hänsyn till granskningens syfte.

Prop. 1974:20

139

Promemorieförslaget innehåller också en bestämmelse som anger att den intagne såvitt möjligt skall vara närvarande dä brev till eller från honom öppnas. Bestämmelsen saknar motsvarighet i behandlingslagen. Kriminalvårdsstyrelsen har kritiserat förslaget med hänsyn till de praktiska svårigheter som denna ordning kan ge upphov till. 1 vissa fall kan det enligt styrelsens mening dessutom vara uppenbart olämpligt att intagna är närvarande vid postöppningen. Styrelsen föreslår därför att den angivna bestämmelsen skall utgå och ersättas med regler som utfärdas i administrativ ordning. KRUM däremot anser att den intagnes närvaro vid öppning och eventuell läsning av brev bör vara obligatorisk.

För egen del anser jag att det frän principiell synpunkt är lämpligt att den intagne är närvarande i fall då ett brev till eller från honom öppnas och granskas. Härigenom kan man sannolikt i betydande utsträckning undvika att det från de intagnas sida uppkommer onödiga missförstånd eller misstankar om att ovidkommande faktorer skulle spela in vid brevgranskningen. Vårdcirkuläret innehåller för övrigt en bestämmelse som anger att brev bör öppnas i närvaro av den intagne där det lämpligen kan ske. Enhgt min mening bör en bestämmelse i ämnet tas in i den nya lagen. Härigenom markeras frågans vikt. Bestämmelsen bör ange att den intagne bör vara närvarande vid öppning av brev såvitt det lämpligen kan ske. Därigenom framhålls, det angelägna i att den intagne i så stor utsträckning som möjligt bereds tillfälle till sädan närvaro samtidigt som ordalagen i den föreslagna bestämmelsen öppnar möjlighet att beakta de praktiska svårigheter som kan föreligga på vissa stora anstalter när det gäller att låta intagna vara närvarande vid brevöppning.

1 överensstämmelse med vad jag sålunda sagt föreskrivs i andra stycket av förevarande paragraf att den intagne bör vara närvarande vid öppning av brev såvitt det lämpligen kan ske.

1 konsekvens med den i 26 § upptagna regeln att brev får granskas om det är påkallat av säkerhetsskäl har i promemorieförslaget tagits upp en bestämmelse att brev som granskats fär kvarhållas om det är påkallat av säkerhetsskäl. Vidare har föreslagits en regel som anger att den intagne i sä fall alltid skall underrättas om åtgärden. TUl skillnad frän gällande regler skall alltså enligt promemorieförslaget underrättelse alltid ske, inte bara när det gäller brev från intagen utan också i fråga om brev som ankommer till intagen. 1 likhet med vad som gäller f. n. föreskrivs vidare i promemorieförslaget att den intagne i den utsträckning det lämpligen kan ske skall fä del av innehållet i ankommande brev som kvarhålls. Dessutom har föreslagits en bestämmelse som anger att kvarhållet brev skall utlämnas till den intagne sä snart ske kan och senast när anstaltsvården upphör, om inte särskilda skäl talar däremot.

Jag finner de sålunda föreslagna reglerna väl avvägda. Med anledning av vad RFHL har anfört vill jag framhålla att det i vissa fall kan finnas skäl att efter anstaltsvårdens upphörande inte utlämna kvarhållet brev. Så kan t. ex. vara fallet om brevet har preparerats med narkotika som svårligen låter sig avskiljas från papperet.

1 överensstämmelse med vad jag sålunda har sagt föreskrivs i förevarande paragrafs tredje stycke att brev som granskats fär kvarhållas

Prop. 1974:20

140

om det är påkallat av säkerhetsskähattden-intagne i så fall genast skall underrättas om åtgärden, att om det är fråga om ett ankommande brev den intagne skall i den utsträckning det lämpligen kan ske fä del av innehållet samt att kvarhållet brev skall utlämnas till den intagne så snart ske kan och senast när anstaltsvården upphör, om inte särskilda skäl talar däremot.

Som invandrarverket påpekat bör brev som skall granskas och är avfattat på annat språk än svenska inte få kvarhållas någon längre tid enbart på grund härav utan bör brevet i så fall så snart ske kan översättas till svenska.

28 §

Förevarande paragraf, som motsvarar 28 § promemorieförslaget, innehåller vissa kompletterande regler om brevgranskning. Bestämmelser­na saknar i stort sett motsvarighet i behandhngslagen.

Som föreslagits i promemorian bör de i 2527 §§ meddelade bestämmelserna om brev gälla även annat skriftligt meddelande som intagen vill avsända eller som ankommer till intagen. Promemorieförsla­get innebär vidare att sådan korrespondens som kommer till eller avsänds från förtroenderåd eller annan liknande sammanslutning av intagna skall vara underkastad samma regler som skall gälla för enskild intagens brev. Även i denna fråga biträder jag promemorieförslaget. Den redaktionella avfattningen av bestämmelsen bör dock jämkas.

1 enhghet med det anförda föreskrivs i första stycket av förevarande paragraf att vad i 2527 §§ är föreskrivet om brev gäller även annat skriftligt meddelande samt att bestämmelserna i dessa paragrafer rörande intagen gäller även sammanslutning av intagna.

Jag vill i anslutning härtill påpeka att det inte torde finnas behov av någon särskild bestämmelse som reglerar rätten att frän anstalt avsända manuskript till anstaltstidning, eftersom sådant manuskript är att anse som brev eller annat skriftligt meddelande och därmed faller under de för dessa försändelser föreslagna bestämmelserna.

1 1 5 § lagen (1966:293) om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall finns bestämmelser om brevgranskning beträffande den som är intagen på sjukhus för sådan vård. Dessa bestämmelser anger bl. a. att om särskilda skäl föreligger överläkaren får ta del av innehållet i brev eller annan handling som ankommer till patient eller som patient önskar avsända. Vidare föreskrivs att om vidarebefordrande av handling som ankommer till patient kan medföra fara för ordningen eller säkerheten på sjukhuset eller kan vara olämpligt med hänsyn till syftet med värden, överläkaren får besluta att handlingen skall kvarhållas. Detsamma skall gälla om handling som patient önskar avsända kan föranleda betydande olägenhet för honom eller annan person. Särskilda regler ges i fråga om brev till vissa myndigheter.

1 promemorian föresläs att de nyssnämnda bestämmelsema, som är mer restriktiva gentemot den intagne än motsvarande bestämmelser i förevarande lagförslag, bör gälla i tillämpliga delar beträffande brev frän

Prop. 1974:20

141

eller till intagen vid psykiatrisk avdelning inom kriminalvärden. Dock föreslås att brev från intagen till svensk myndighet eller advokat alltid skall vidarebefordras utan granskning.

Under remissbehandlingen har socialstyrelsen kritiserat detta förslag. Enligt styrelsens mening kan den sålunda förordade särregleringen för de psykiatriska avdelningarna förorsaka onödiga konfUkter mellan de intagna och anstaltsledningen. Samma bestämmelser om brevgranskning som föresläs gälla för kriminalvårdsanstalterna bör därför enhgt styrelsen bli helt tUlämphga även vid de psykiatriska avdelningarna.

Enligt min mening bör det i fråga om brevgranskning inte göras någon principiell skillnad mellan personer som är intagna pä psykiatrisk avdelning inom kriminalvården och personer som är intagna pä sjukhus enhgt lagen om beredande av sluten psykiatrisk värd i vissa falt. Jag ansluter mig därför till den i promemorian föreslagna lösningen. Om en vidare översyn av frågan visar sig behövlig, får den lämpligen göras i ett senare sammanhang.

1 enlighet med det anförda föreskrivs i andra stycket av förevarande paragraf att för psykiatrisk avdelning gäller i stället för 2527 §§ i tillämpliga delar bestämmelserna i 15 § lagen (1966:293) om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall, dock att brev från intagen till svensk myndighet eller advokat alltid skall vidarebefordras utan granskning,

29 §

1 förevarande paragraf, som motsvarar 29 § promemorieförslaget, ges bestämmelser om besök. Paragrafen har delvis sin motsvarighet i 35 § behandlingslagen.

Behandlingslagens bestämmelser om besök innebär bl. a. att intagen får ta emot besök av familjemedlemmar eller andra närstående i den mån det är förenligt med ordningen inom anstalten och besöket inte av särskild anledning kan inverka skadligt på den intagne. Vidare framgår att intagen i övrigt får medges att ta emot besök av den som varit hans försvarare, av advokat vars biträde den intagne påkallar i enskild angelägenhet samt av annan person, när besöket finnes vara till gagn med hänsyn till den intagnes fostran, utbildning eller utkomstmöjligheter eller eljest. Tjänste­man vid anstalten skall vara närvarande vid besök i den män det är erforderligt.

Kriminalvårdsstyrelsen har i administrativ ordning föreskrivit att de anförda reglerna skall tillämpas med största möjliga generositet.

1 promemorieförslaget ersätts de nuvarande lagbestämmelserna om besök med bestämmelser som har en mindre restriktiv karaktär. Enligt huvudregeln i förslaget får den intagne ta emot besök i den utsträckning det lämpligen kan ske. Undantag görs endast för besök som är ägnat att äventyra säkerheten i anstalten eller som kan motverka den intagnes anpassning i samhället eller i övrigt kan vara till skada för honom eller annan, Särskilda regler ges i fråga om s. k. bevakade besök.

Prop. 1974:20

142

Förslaget har i stort sett lämnats utan erinran under remissbehand­lingen. Ungdomsfängelsenämnden föreslår dock att det uttryckligen anges att besök skall vägras om det medför risk för medhjälp till rymning och fortsatt brottslig verksamhet. 1 sä fall kan enligt nämndens mening de mer obestämda uttrycken "motverka hans anpassning i samhället" och "eljest vara till skada" utgå ur lagtexten. Överåklagaren i Göteborg anser att endast säkerhetssynpunkter bör vara avgörande för i vad män intagens kontakt med andra personer skall beskäras. KRUM framhåller att det i lagtexten bör anges vilka besök som motverkar den intagnes anpassning i samhället.

En vidsträckt rätt för intagna att ta emot besök är enligt min mening av väsentlig betydelse när det gäller att minska de intagnas sociala isolering och främja deras möjligheter att knyta eller vidmakthålla värdefulla kontakter med människor utanför anstalten. De nuvarande lagbestämmelserna om besök är ganska snävt utformade. En mindre restriktiv lagreglering är därför väl motiverad.

I överensstämmelse med vad som föreslagits i promemorian finner jag det lämpligt att hithörande lagbestämmelser inleds med en ahmän föreskrift som anger att intagen får ta emot besök i den utsträckning det lämpligen kan ske. Den begränsning som ligger i sistnämnda uttryck avser inte besökspersonens lämplighet utan syftar enbart på sädana förhållan­den som anstaltsrutinen, personaltillgängen och andra praktiska förutsätt­ningar för mottagning av besök.

I promemorieförslaget har undantag gjorts för vissa fall då det av andra skäl än som nyss nämnts kan finnas grundad anledning att vägra ett besök. Dessa undantag knyter i huvudsak an till besökandens person eller relationerna mellan denne och den intagne. Jag instämmer i uppfatt­ningen att det finns behov av sådana inskränkningar i besöksrätten. Sålunda är det tydligt att det måste finnas möjligheter att hindra besök som pä ett eller annat sätt kan vara ägnat att äventyra säkerheten i anstalten. Men till skUlnad från vad som föreslås gälla i fråga om brevgranskning bör inte enbart säkerhetssynpunkter tillmätas betydelse i detta sammanhang. Del bör sålunda även finnas möjlighet att hindra besök som framstår som klart olämpligt frän resocialiseringssynpunkt. Som anförts i promemorian är det här fråga om besök som kan motverka den intagnes anpassning i samhället eller eljest vara till skada för honom eller annan. Att ytterligare precisera ifrågavarande begränsningar finner jag inte påkallat. Jag vill emellertid framhålla att tillämpningen av dessa begränsningsregler bör vara restriktiv, särskilt som, enligt vad som framgår av det följande, man i viss mån kan neutralisera riskerna av visst besök genom att låta det ske under bevakning.

I överensstämmelse med det anförda föreskrivs i förevarande paragrafs första stycke att intagen får ta emot besök i den utsträckning det lämpligen kan ske. Vidare föreskrivs att han inte fär ta emot besök som är ägnat att äventyra säkerheten i anstalten eller som kan motverka hans anpassning i samhället eller eljest vara till skada för honom eller annan.

I   likhet   med   promemorieförslaget   anser  jag   att   tjänsteman   vid

Prop. 1974:20

143

anstalten skall vara närvarande vid besök, om det är påkallat med hänsyn till säkerheten. Jag vill dock understryka att bevakning bör förekomma endast i undantagsfall, med hänsyn till det obehag som en sådan kontroll kan innebära för samtliga inblandade. När det gäller besök av advokat som biträder den intagne i enskild angelägenhet har den i promemorian föreslagna bestämmelsen föranlett viss kritik under remissbehandhngen. En viss jämkning av bestämmelsen synes enligt min mening påkallad, så att det klart framgår att vid sådant besök tjänsteman får närvara endast om advokaten eller den intagne begär det. Utan särskild föreskrift därom bör självfallet detsamma i regel gälla vid andra liknande besök som den intagne får i anledning av enskilt ärende av juridisk eller social natur. Biträdande jurist vid advokatbyrå bör naturligtvis alltid Ukställas med advokat i förevarande sammanhang.

1 paragrafens andra stycke föreskrivs i överensstämmelse med det anförda att tjänsteman vid anstalten skaU vara närvarande vid besök om det är påkallat med hänsyn till säkerheten samt att vid besök av advokat som biträder den intagne i rättslig angelägenhet tjänsteman fär närvara endast om advokaten eller den intagne begär det.

1 promemorieförslaget har införts en bestämmelse om möjlighet till kroppsvisitation av besökande. Enligt förslaget skäll sålunda av säkerhets­skäl som villkor för besök kunna föreskrivas att den besökande underkastar sig sådan visitation eller att han medger att väska, kasse eller annat dylikt som han vill medföra vid besöket får undersökas. 

Förslaget har i allmänhet godtagits av remissinstanserna. Ett par instanser är dock kritiskt inställda till att kroppsvisitation skall få företas endast efter medgivande av besökanden.

Jag viU till en början nämna att enligt vårdcirkuläret skall väska, kasse och dylikt som en besökande vill medföra vid besöket visiteras, om det inte anses obehövligt. För sådan åtgärd krävs dock medgivande av den besökande. Lämnas inte medgivande får egendomen inte föras med vid besöket. Genom dessa bestämmelser vill man söka hindra insmuggling till de intagna av otillåtna föremål, t. ex. narkotika, vapen e. d. Frän kriminalvärdshåll har anförts att det av samma skäl i vissa fall kan föreligga ett starkt behov av att även få möjlighet att visitera den besökande. Jag delar den uppfattningen. När det gäller att utforma en bestämmelse om kroppsvisitation av besökande är det enligt min mening uppenbart att sädan visitation bör fä ske endast av direkta säkerhetsskäl och under förutsättning att den besökande frivilligt går med på undersökningen. 1 den män han vägrar att lämna sitt medgivande därtill bör följden bli att besöket inte fär äga rum. Man bör alltså här välja samma principiella lösning som när det gäller den särskilda flygplatskon­trollen enligt lagen (1970:926) om särskild kontroU på flygplats. En annan ordning, enligt vilken en besökande skulle kunna tvångsvis underkastas kroppsvisitation även om han avstår från besöket, finner jag från integritetsskyddssynpunkt direkt olämplig. Jag ansluter mig alltså till promemorieförslaget i denna del. På sätt där föreslagits bör i lagen också tas in en regel om undersökning av väska, kasse e. d. som den besökande vill medföra.

Prop. 1974:20

144

I enlighet med det anförda föreskrivs i paragrafens tredje stycke att som villkor för besök kan av säkerhetsskäl föreskrivas att den besökande underkastar sig kroppsvisitation, eller medger undersökning av väska, kasse eller annat dyUkt som han vill medföra vid besöket.

Bestämmelserna i tredje stycket gäller vid såväl obevakade som bevaka­de besök. I största möjliga utsträckning bör kroppsvisitation i nu avsedda faU inskränka sig till undersökning med hjälp av elektrisk metalldetektor eller liknande teknisk anordning.

30        

§

Denna paragraf motsvarar 30 § promemorieförslaget. Den innehåller bestämmelser om de intagnas rätt att använda telefon. Bestämmelserna saknar motsvarighet i behandlingslagen.

De i promemorian föreslagna bestämmelserna om intagnas telefonsam­tal har väsentligen utformats i överensstämmelse med de föreslagna reglerna om besök, varvid reglerna om bevakade besök motsvaras av regler om avlyssning av telefonsamtal. Förslaget har i sak lämnats utan erinran av remissinstanserna.

Även jag finner att den nya lagen bör innehålla bestämmelser som i varje faU i huvuddrag reglerar de intagnas rätt att använda telefon. Som föreslagits i promemorian bör de materiella reglerna nära knytas an till vad som avses gälla ifråga om besök. På samma sätt som besök skall kunna äga rum under bevakning bör telefonsamtal kunna avlyssnas av tjänsteman vid anstalten om det är påkallat med hänsyn till säkerheten. Av integritetsskyddshänsyn är det angeläget att avlyssning aldrig får ske utan den intagnes vetskap. När det gäller telefonsamtal med advokat som biträder den intagne i rättslig angelägenhet bör med viss avvikelse frän promemorieförslaget föreskrivas att sådant samtal inte får avlyssnas utan den intagnes medgivande.

1 enlighet med det anförda föreskrivs i förevarande paragrafs första stycke att telefonsamtal mellan intagen och person utom anstalten får äga rum i den utsträckning det lämpligen kan ske men att den intagne kan förvägras telefonsamtal som är ägnat att äventyra säkerheten i anstalten eller som kan motverka hans anpassning i samhället eller eljest kan vara till skada för honom eller annan. 1 paragrafens andra stycke föreskrivs att tjänsteman skall på lämpligt sätt avlyssna telefonsamtal, om det är påkallat med hänsyn till säkerheten, att avlyssning får äga rum endast med den intagnes vetskap och att telefonsamtal med advokat som biträder den intagne i rättslig angelägenhet inle får avlyssnas utan den intagnes medgivande.

31 §

Paragrafen, som motsvarar 31 § promemorieförslaget, innehåller en särskild undantagsbestämmelse angående brev, besök och telefonsamtal. Bestämmelsen innebär en nyhet i förhåUande till behandlingslagen.

Enligt promemorieförslaget skall Kungl. Maj:t kunna förordna om avvikelse från de tidigare föreslagna allmänna bestämmelserna om brev,

Prop. 1974:20

145

besök och telefonsamtal, om det i visst faU är påkallat med hänsyn till rikets säkerhet. Närmast avses den situationen då det framstår som ett väsentligt intresse att kunna hindra att en intagen får möjlighet att till obehörig lämna ut sådana hemliga militära uppgifter som han fått kännedom om i samband med brottslig verksamhet.

1 likhet med remissinstanserna har jag ingen erinran mot den sålunda förordade undantagsregeln.

Angående den föreslagna bestämmelsens närmare utformning vill jag i anledning av ett uttalande av hovrätten över Skåne och Blekinge framhålla, att Kungl. Maj:ts befogenhet att förordna om sädana avvikelser som det här är fråga om endast avses gälla för visst särskilt fall. Bestämmelsen lämnar sålunda inte något utrymme för Kungl. Maj:t att i författning föreskriva generella avvikelser från de eljest gällande bestämmelserna pä detta område. De principer för normgivningsmakten som lagfästs i det av riksdagen som vilande antagna förslaget till ny regeringsform berörs sålunda över huvud taget inte av ifrågavarande bestämmelse.

1 överensstämmelse med promemorieförslaget föreskrivs därför i förevarande paragraf att Kungl. Maj:t kan för visst fall förordna om avvikelse frän bestämmelserna i 25-30 §§, om det är påkallat med hänsyn till rikets säkerhet.

32 

§

 .

Paragrafen, som motsvarar 32 § promemorieförslaget, innehåller be­stämmelser om korttidspermission. En motsvarighet till paragrafen finns i 36 § första stycket behandlingslagen.

Jag har i den allmänna motiveringen lämnat en redogörelse för de synpunkter som enligt min uppfattning bör vara vägledande vid reglering­en av frågorna om korttidspermissioner. 1 enlighet med vad jag där har anfört föreskrivs i förevarande paragrafs/öw/a stycke att intagen kan, för att underlätta anpassningen i samhället, beviljas tillstånd att lämna anstalten för viss kort tid (korttidspermission), om inte faran för miss­bruk är avsevärd samt att korttidspermission också får ges, om annan särskUd anledning föreligger därtill. Vidare föreskrivs i andra stycket att intagen som avses i 7 § tredje stycket och på skäl som däri anges är placerad i sluten anstalt får beviljas korttidspermission endast om synner­hga skäl föreligger därtill. Slutligen föreskrivs i tredje stycket att för korttidspermission får stäUas de villkor som kan anses erforderliga beträf­fande vistelseort, anmälningsskyldighet eller annat samt att, i fall då noggrann tillsyn är behövlig, föreskrift tillika kan meddelas om att den intagne under permissionen skall vara ställd under bevakning.

33 

§

Denna paragraf innehåller bestämmelser om frigivningspermission. Den motsvaras av 33 § promemorieförslaget. Gällande bestämmelser i ämnet

10 Riksdagen 1974. 1 saml Nr 20

Prop. 1974:20

146

finns i 50, 55 och 60 §§ behandlingslagen.

Av vad jag anfört i den allmänna motiveringen framgår att nuvarande bestämmelser om långtidspermission som förberedelse för villkorlig frigiv­ning eller övergång till vård utom anstalt bör sammanföras till ett gemensamt permissionsinstitut, benämnt frigivningspermission. Enligt vad jag förordat skall den som undergår fängelse fä vidgade möjligheter tiU sådan permission jämfört med vad som följer av motsvarande regler i behandlingslagen.

1 enhghet med vad jag närmare anfört i den allmänna motiveringen föreskrivs i första stycket att intagen som undergår fängelse eller dömts till ungdomsfängelse eller internering kan beviljas permission under längre tid (frigivningspermission) till förberedande av frigivning eller överföran­de till värd utom anstalt. Andra stycket innehåller bestämmelser som anger att den som undergår fängelse på sådan tid att villkorlig frigivning inte kan komma i fråga fär beviljas frigivningspermission endast om synnerliga skäl föreligger samt att annan som undergår fängelse och den som dömts till internering inte får beviljas frigivningspermission före den dag dä villkorlig frigivning eller överförande till värd utom anstalt tidigast kan ske.

Frigivningspermission utgör ett led i förberedelsema för den intagnes frigivning eller övergång till värd utom anstalt. Genom sådan permission bereds den intagne möjlighet att själv medverka aktivt i detta förberedel­searbete. Närmast gäller det här frågor om arbetsanskaffning eller andra praktiska angelägenheter vars ordnande ingår bland förutsättningarna för bevUjande av villkorlig frigivning eller övergäng till värd utom anstalt. Eftersom frigivningspermission normalt bör kunna övergå direkt i värd i frihet bör i princip sådan permission inte beviljas förrän det kan bedömas att övriga förutsättningar för övergäng till frivård föreligger, dvs. sädana förutsättningar som inte direkt hänger samman med de angelägenheter som frigivningspermissionen syftar till att ordna.

Enligt förevarande paragraf krävs synnerliga skäl för att korttidsin­tagen skall kunna beviljas frigivningspermission. Sådana skäl kan föreligga om situationen exempelvis är den att den intagne genom sådan permis­sion kan fä en arbetsanställning, undervisning, utbildning e. d. som är alldeles särskilt lämpad för honom och som han skulle gå miste om i fall permissionen inte beviljades.

På samma sätt som när det gäller korttidspermission föreskrivs i tredje stycket av förevarande paragraf att för frigivningspermission fär ställas de villkor som kan anses erforderliga beträffande vistelseort, anmälningsskyl­dighet eller annat.

Jag vill framhälla att det torde ligga i sakens natur att det inte bör kunna komma i fråga att ställa den som har frigivningspermission under bevakning, till skillnad från vad som avses kunna vara fallet vid korttids­permission. Någon bestämmelse om bevakning vid frigivningspermission har därför inte tagits in i lagförslaget.

Prop. 1974:20

147

34 

§

Förevarande paragraf, som motsvarar 34 § promemorieförslaget, inne­håller bestämmelser om vistelse utanför anstalt i rehabiliteringssyfte. Beträffande ungdomsfängelse har paragrafen viss motsvarighet i 55 § första stycket behandlingslagen.

Av skäl som redovisats i den allmänna motiveringen bör möjlighet införas för den som undergår fängelse eller internering att i vissa fall i rehabiliteringssyfte få vistas utanför anstalt redan före tidigaste dagen för villkorlig frigivning eller övergäng till vård utom anstalt. En sådan möjlighet förehgger nu endast för den som undergår ungdomsfängelse. De förordade bestämmelserna ges i förevarande paragraf. Där föreskrivs att om intagen genom vistelse utanför anstalt kan bh föremål för särskilda åtgärder som kan antas underlätta hans anpassning i samhället, sådan vistelse kan beviljas honom under lämplig tid, om särskilda skäl förelig­ger. Vidare anges att för vistelse utanför anstalt skall ställas de villkor som kan anses erforderhga och att tillståndet kan återkallas om omstän­digheterna föranleder det.

35 

§

Paragrafen, som motsvaras av 35 § promemorieförslaget, innehåller bestämmelser om inräkning i verkställighetstiden av tid för permission m. m. Gällande bestämmelser i ämnet finns i 36 § andra stycket, 50 § andra stycket, 55 § andra stycket och 60 § andra stycket behandlings­lagen.

Promemorieförslaget innebär i likhet med gällande ordning att tiden för vistelsen utanför anstalt vid såväl korttidspermission som frigivnings­permission och sådan vistelse utanför anstalt i rehabiliteringssyfte som avses i 34 § departementsförslaget skall inräknas i verkställighetstiden om inte särskilda skäl talar däremot. Mot en sädan ordning har remissinstan­serna i allmänhet inte haft nägot att erinra. RFHL har dock som sin mening hävdat att permissionstid alltid bör inräknas i verkställighetstiden om inte annat besked getts innan den intagne utnyttjat permissionen.

Enhgt mitt förmenande torde det knappast kunna komma i fråga att redan före en permission fatta beslut om att viss tid därav inte skall inräknas i verkställighetstiden. Däremot är det rimligt att den som faktiskt missbrukat den medgivna friheten eller del därav genom att avvika eller utnyttja den för annat ändamål än det avsedda, t. ex. för brottslig verksamhet, skall få vidkännas den konsekvensen att sådan tid utom anstalten inte inräknas i verkstäUighetstiden. Jag förordar därför den i promemorian föreslagna ordningen.

Som kriminalvårdsstyrelsen anfört bör förordnande att permissionstid inte skall inräknas i verkställighetstiden naturligtvis kunna begränsas till viss del av permissionstiden. Till förebyggande av att bestämmelsen tolkas på annat sätt bör en redaktionell jämkning göras i förslaget.

Prop. 1974:20

148

1 enlighet med det anförda föreskrivs i förevarande paragraf att tid för vistelse utanför anstalt enligt 32, 33 eller 34 § inräknas i verkställighets­tiden, om ej särskilda skäl talar däremot.

När det gäller tid för vistelse utanför anstalt enligt 33 eller 34 § ankommer enligt 56 § departementsförslaget prövning som här avses på ungdomsfängelsenämnden beträffande intagen som undergår ungdoms­fängelse och på interneringsnämnden beträffande intagen som undergår internering. Av 58 § framgår att prövningen i övriga fall ankommer på kriminalvårdsstyrelsen. Enligt 60 § kan styrelsens befogenhet i detta hänseende inte delegeras.

36 §

Paragrafen motsvarar 36 § promemorieförslaget. Den innehåller be­stämmelser om de intagnas rätt till medinflytande genom samrådsorgan m. m. Motsvarighet till bestämmelsen saknas i behandlingslagen.

Genom bestämmelser i 5 § andra stycket departementsförslaget har den intagne tillagts visst medinflytande i fråga om utformningen av hans egen anstaltsvistelse. Frågor om de intagnas medinflytande i en vidare bemärkelse har aktualiserats under senare år. Organiserade former för samverkan mellan de intagna inbördes samt mellan de intagna och anstaltsledningen har vuxit fram inom ramen för särskilda förtroenderåd och samrådsorgan. Verksamheten har därvid inriktats på sådana frågor om anstaltsvårdens utformning som är av gemensamt intresse för de intagna och som pä ett betydelsefullt sätt påverkar deras situation i anstalten.

Promemorieförslaget innehåUer bestämmelser om de intagnas rätt till medinflytande i nu angivna hänseenden. Sålunda anges att med de begränsningar som följer av gällande bestämmelser och avtal för verksam­heten inom kriminalvården de intagna har rätt att i lämplig ordning överlägg'a med anstaltsledningen i frågor som är av gemensamt intresse för de intagna. Vidare anges att de intagna också har rätt att i lämplig ordning sammanträda med varandra för överläggning i sädana frågor. Sädan intagen som hålls avskild frän andra intagna fär enligt särskild bestämmelse delta i överläggning eller sammanträde endast om det kan ske utan olägenhet.

Förslaget har lämnats utan erinran av det stora flertalet remissinstan­ser. Tillsynsutredningen ifrågasätter dock om tiden är mogen och erfaren­heterna tillräckligt entydiga för att ge de intagna rätt att organisera sig genom en av statsmakterna antagen lag. Utredningen befarar att sådana massaktioner som organiserats utanför anstalterna men satts i verket med hjälp av förtroenderåden vid olika anstalter, kan komma att upprepas i svårare former. Det synes enligt utredningens mening vara tillräckligt att förevarande frågor liksom hittills får regleras av den för anstalterna ansvariga centrala myndigheten, dvs, kriminalvårdsstyrelsen, Statstjänste­mannaförbundet i vars yttrande TCO instämmer har inget att erinra mot den föreslagna bestämmelsen i- och för sig men anser att den kommitté som skall ha till uppgift att utreda anstaltspersonalens arbets-

Prop. 1974:20

149

förhållanden m. m. först borde ges tillfälle att presentera sitt material. Inte heller SAK har i princip något att erinra mot den föreslagna lagtexten men anser det synnerligen angeläget att personalorganisatio­nerna av ohka slag inom kriminalvården får tiUfälle att yttra sig över förslag tUl tillämpningsföreskrifter.

Statsanställdas förbund till vars yttrande LO ansluter sig utgär från att representanter för anstaltspersonalen alltid skall tillåtas närvara vid intagnas överläggningar med anstaltsledningen. Den lämpligaste ordning­en för sådana överläggningar torde enligt förbundet vara att dessa även fortsättningsvis sker inom de av kriminalvårdsstyrelsen inrättade samråds-organen.

För egen del vill jag framhälla att de ifrågavarande formerna för de intagnas medinflytande på allt sätt bör uppmuntras och stödjas. Samti­digt är det uppenbart att samrådsverksamheten har sina givna gränser, vilket också kommit till uttryck i promemorieförslaget. Sådana frågor pä kriminalvårdens område som regleras genom författningar, beslut av anslagsbeviljande organ eller fackliga avtal kan sålunda inte bli föremål för beslut vid överläggningar i vilka de intagna deltar. Även med dessa begränsningar kan dock samrådsförfarandet i många sammanhang ha sitt givna värde eftersom de intagna därigenom får möjlighet att lägga fram sina synpunkter pä frågor som på ett betydelsefullt sätt påverkar deras gemensamma situation.

Jag anser tiden nu vara mogen att i lagen ta in bestämmelser om de intagnas rätt till medinflytande. Som föreslagits i promemorian bör av bestämmelserna framgå inom vilka gränser samrådsverksamheten får bedrivas, och bestämmelserna bör ta sikte både på sådana samrädsorgan i vilka såväl intagna som anstaltsledning deltar och sädana organ av typen förtroenderåd i vilka endast de intagna sammanträder för inbördes överläggningar. Jag har inte något att erinra mot den i promemorian föreslagna lagtekniska utformningen av dessa bestämmelser.

I enlighet med det anförda föreskrivs i förevarande paragraf att med de begränsningar som följer av gällande bestämmelser och avtal för verksam­heten inom kriminalvården de intagna har rätt att i lämplig ordning överlägga med anstaltsledningen i frågor som är av gemensamt intresse för de intagna, att de också har rätt att i lämplig ordning sammanträda med varandra för överläggning i sådana frågor samt att intagen som hälls avskild frän andra intagna dock får delta i överläggning eller sammanträde endast om det kan ske utan olägenhet.

Rörande bestämmelsernas tillämpning vill jag vidare anföra följande.

Det angivna uttrycket anstaltsledning syftar i första hand på styres­mannen eller motsvarande. Annan personal bör emellertid regelmässigt delta i de överläggningar som det här är fråga om. Genom delegation kan tjänstemän som är underställda styresmannen få befogenhet att besluta i vissa frågor. 1 den mån de intagna vill överlägga med sådan tjänsteman i frågor som ligger inom hans kompetensområde, behöver styresmannen naturligen inte delta om han inte själv finner det lämpligt. De intagna bör emellertid i sådant fall ha möjlighet att föra frågan vidare till styresman­nen.

Prop. 1974:20

150

Enligt bestämmelserna skall överläggningarna och sammanträdena äga rum i lämpUg ordning. Hänsyn kan i delta sammanhang behöva las tiU ett flertal faktorer som växlar från anstalt till anstalt och frän fall till fall. Det gäUer här frågor som hänger samman bl. a, med tillgången pä lämphga samlingslokaler, ändamålet med sammanträdena samt ordning och säkerhet. De närmare formerna för verksamheten bör mot bakgrund härav lämphgen bestämmas i administrativ ordning.

37 

§

Denna paragraf, som motsvarar 37 § promemorieförslaget, innehåller bestämmelser om intagens vård vid sjukdom m, m. Gällande bestämmel­ser finns i 27 § behandlingslagen.

Gällande bestämmelser pä detta område anger att intagen som blir sjuk skaU vårdas enligt anvisningar av läkare vid anstalten. Det framgår vidare att läkare utom anstalten även fär anlitas för undersökning eller behand­ling av intagen samt att intagen fär föras över till allmänt sjukhus om erforderlig undersökning eller behandling inte lämpligen kan ske inom fängvärdsanstalt,

1 promemorian anförs att de ökade möjligheter att anlita den allmänna sjukvården som kommer att föreligga för en stor del av klientelet till följd av lokalanstalternas tillkomst bör komma till uttryck i de bestämmelser i den nya lagen som skall reglera intagens värd vid sjukdom. Bestämmelser­na föreslås därför få det innehållet att intagen vid sjukdom skall värdas enligt de anvisningar som ges av läkare, att den aUmänna sjukvärden bör anlitas om erforderlig undersökning och behandling inte lämpligen kan ske inom anstalten och att, om så erfordras, intagen för sådant ändamål får föras över till allmänt sjukhus.

Under remissbehandlingen har landstingsförbundets styrelse ställt sig kritisk till promemorieförslaget. Enligt förbundsstyrelsens mening fram­går det inte klart av förslaget om avsikten är att all sjukvård vid lokalanstalterna skall bedrivas inom den allmänna sjukvärden eller endast i fråga om sådan vård där det bedöms nödvändigt att ta sjukhusens resurser i anspråk. Inte heller framgår i vad mån varje anstalt alltjämt skall ha skyldighet att ha läkare knuten till sig. Sådan sjukvård där tillgäng till sjukhusens resurser inte är nödvändig bör enhgt förbundssty­relsens uppfattning bedrivas vid anstalten av läkare som är knuten till anstalten, 1 de fall då sjukhusvård bedöms vara nödvändig behandlas patienterna i enlighet med gällande bestämmelser. Det kan således inte bli fråga om någon särbehandling av denna patientgrupp. Skyldigheten för anstalt att svara för de intagnas hälso- och sjukvård bör enligt förbunds­styrelsens mening behällas i ungefär den utsträckning som nu gäller. Landstingen torde dock vara beredda att inom ramen för tillgänghg arbetskraft mot skäligt ekonomiskt vederlag tillhandahålla läkartjänster för läkarvård åt kriminalvårdens patienter i större utsträckning än som sker f. n. Enhgt förbundsstyrelsens uppfattning bör promemorieförslaget överarbetas och preciseras i samverkan med landstingsförbundet.

Prop. 1974:20

151

Advokatsamfundet och KRUM har framhållit att om en intagen blir sjuk och lämplig behandling inte kan ges på anstalterna, det förefaller självklart att han skall behandlas av den allmänna sjukvården. Tillsynsut­redningen konstaterar att bevakning utanför anstalt av sjuk intagen är synnerligen personalkrävande och kostsam och att sjukvård utom anstalt därför inte bör förekomma i den män den sjuke kan vårdas vid någon av kriminalvårdens sjukavdelningar.

Jag har i den allmänna motiveringen behandlat frågan om gränsdrag­ningen mellan kriminalvårdens och andra myndigheters vårdorgans an­svarsområden. Där anförda synpunkter gäller inte minst frågan om tillgodoseendet av kriminalvårdsklientelets behov av sjukvård. Äv vad jag då uttalade framgår bl. a. att ifrågavarande klientel i princip måste anses ha samma rätt till sjukvård som andra medborgare och att kriminalvården har det primära ansvaret härför endast i sådana fall då den dömde omhändertagits på sådant sätt att det förhindrar den allmänna sjukvär­dens medverkan eller när fråga är om en åtgärd som klart ingår i rehabiliteringsarbetet. Eftersom de intagnas behov av sjukvård i andra fall inte har sin grund i deras speciella situation som lagöverträdare kan med fog hävdas att nya resursbehov för sjukvården uppstår endast i den mån deras situation tidigare inte har kunnat tillgodoses i tillräcklig utsträck­ning.

Otillfredsställande förhållanden råder f. n. i fråga om kriminalvårdens möjligheter att erbjuda anstaltsklientelet en acceptabel hälso- och sjuk­vård. Som jag anfört i årets statsverksproposition är skälen till bristerna många och ligger delvis utanför kriminalvärdens infiytande. Jag har också framhållit att en helhetslösning av dessa problem endast kan nås genom ett intensifierat samarbete mellan kriminalvärden och de myndigheter och organ som svarar för samhällets allmänna hälso- och sjukvård. Ett sådant samarbete kan underlättas avsevärt genom det nya anstaltssyste­met.

Kriminalvärden har en egen sjukvårdsorganisation, vari ingår såväl fast anställda som arvodesanställda läkare samt annan sjukvårdspersonal. Den allmänna sjukvärdens resurser måste emellertid anlitas i mycket vid­sträckt omfattning för att tillgodose de behov av sjukvård som kriminal­vårdens anstaltsklientel har. Delvis hänger detta samman med att det blivit allt svårare att engagera läkare som är villiga att mot arvodesersätt­ning svara för kroppssjukvården vid fångvårdsanstalterna. Åtskilliga an­stalter däribland några av de största saknar f. n. helt läkare. På dessa anstalter kan sjukvården klaras endast genom att man vid behov vänder sig till distriktsläkarmottagning eller läkarstation på orten eller till när­beläget sjukhus. Självklart är också att det medicinska vårdbehovet i mänga fall kräver att den intagne tas in för vård på aUmänt sjukhus. Vissa anstalter, avsedda för rymningsbenäget klientel, har dock egna resurser för specialvård.

Av det anförda framgår att redan i nuvarande läge kriminalvärden i mycket betydande omfattning måste repliera på den allmänna sjukvär­dens resurser. Genomförandet av det nya anstaltssystemet torde därför i

Prop. 1974:20

152

praktiken knappast i någon högre grad komma att vidga omfattningen av den allmänna sjukvärdens engagemang för kriminalvårdens klientel. Vad det snarare blir fråga om är en omstrukturering av vårdinsatserna till följd av lokalanstalternas tillkomst. Enligt vad jag tidigare sagt kommer en stor del av anstaltsklientelet att placeras pä lokalanstalt i närheten av hemorten. Detta innebär att de intagna får ökade möjligheter att själva uppsöka de läkare och sjukhus som normalt har ansvaret för att de får den värd som de är berättigade till. Därigenom kan den allmänna sjukvärdens resurser utnyttjas pä ett bättre sätt än vad som är möjligt inom det nuvarande anstaltssystemets ram.

Även i fortsättningen måste emellertid kriminalvärden svara för en betydande del av de intagnas hälso- och sjukvård. Organisatoriskt sett kan detta i väsentlig utsträckning ske genom att kriminalvärden träffar samarbetsavtal med vederbörande sjukvårdshuvudman. På det sättet kan riksanstalternas sjukvårdsorganisation förstärkas. 1 fråga om sedvanlig hälsokontroll av intagna måste man räkna med att denna kommer att äga rum inom kriminalvärdens ram, såväl när det gäller lokalanstalter som riksanstalter.

De i promemorian föreslagna bestämmelserna om intagens vård vid sjukdom synes mig mot bakgrund av det anförda vara väl förenliga med de principer som bör tillämpas på förevarande område. Någon skyldighet för varje anstalt att ha läkare knuten till sig bör sålunda inte föreskrivas. Det måste räcka med en bestämmelse som anger att intagen vid sjukdom skall vårdas enligt de anvisningar som ges av läkare. Om erforderlig undersökning och behandling inte lämpligen kan ske inom anstalten bör naturligen den allmänna sjukvården anlitas och detta bör gälla inte bara sluten utan även öppen vård. Vidare bör finnas en bestämmelse som anger att intagen för angivet ändamål får föras över till allmänt sjukhus om det erfordras. Den nu angivna principen om att anlita den allmänna sjukvården om så behövs hindrar inte att om annan, närbelägen kriminal­vårdsanstalt har erforderliga sjukvårdsresurser, det kan ibland visa sig lämpligare att låta den intagne fä vård där i stället för att anlita den allmänna sjukvärden.

1 enlighet med det anförda föreskrivs i första stycket av förevarande paragraf att intagen vid sjukdom skall vårdas enligt de anvisningar som ges av läkare, att den allmänna sjukvården bör anlitas om erforderlig undersökning och behandling inte lämpligen kan ske inom anstalten och att, om det behövs, intagen får föras över till allmänt sjukhus.

Som föreslagits i promemorian bör den nya lagen också innehålla bestämmelser om förlossning av intagen kvinna. 1 likhet med vad som anförts i promemorian anser jag att dessa bestämmelser i sak bör överensstämma med nuvarande lagregler, som bl. a. innebär att förloss-. ning såvitt möjligt skall ske på sjukhus eller förlossningshem. Man torde kunna räkna med att sädan möjlighet praktiskt taget alltid föreligger.

1 enlighet med vad jag nu har sagt föreskrivs i förevarande paragrafs andra stycke att förlossning av intagen kvinna skall såvitt möjligt ske på sjukhus eUer förlossningshem och att, om det behövs, kvinnan skall i god

Prop. 1974:20

J53

tid  före förlossningen föras över dit eller till annat hem där hon kan erhålla lämplig vård.

Som föreslagits i promemorian bör det också, i likhet med vad som gäller f. n., finnas en bestämmelse som anger att den som enhgt förenämnda bestämmelser om värd vid sjukdom eller förlossning vistas utom anstalt skall stå under bevakning och vara underkastad särskilda föreskrifter i de fall dä anledning föreligger därtill. Föreskrift därom ges i tredje stycket av paragrafen.

38 §

Paragrafen motsvarar 38 § promemorieförslaget och 27 § fjärde styc­ket behandlingslagen.

Liksom behandlingslagen bör, som föreslagits i promemorian, också den nya lagen innehålla en erinran om att det i särskUda lagar finns bestämmelser om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall och vård i specialsjukhus för psykiskt utvecklingsstörda. 1 förevarande para­graf ges därför en erinran härom. De lagar .som avses är dels lagen (1966:293) om beredande av sluten psykiatrisk värd i vissa fall och dels lagen (1967:940) angående omsorger om vissa psykiskt utvecklingsstörda.

39 §

Paragrafen motsvaras av 39 § promemorieförslaget.

F. n. gäller enligt 27 § femte stycket behandlingslagen att den som undergår fängelse och vid sjukdom vårdas utom anstalt i regel endast fär tillgodoräkna sig sådan tid intill högst en sjättedel av verkställighetstiden. 1 överensstämmelse med promemorieförslaget anser jag att den nya lagen inte bör innehålla någon motsvarighet till denna begränsningsregel. Även vid fängelse bör alltså hela tiden för vistelsen utom anstalt i förevarande fall inräknas i verkställighetstiden, om inte särskilda skäl talar däremot. Undantag från denna huvudregel torde främst kunna bli aktuell i fall då den intagne avviker från sjukhus eller dä han simulerat sjukdom.

På samma sätt som i fråga om 35 § departementsförslaget bör naturligtvis förordnande om att tid för vistelse utom anstalt vid sjukdom inte skall inräknas i verkställighetstiden kunna begränsas till viss del av tiden.

I överensstämmelse med det sagda anges i förevarande paragraf att tid som intagen enligt 37 § eller enligt bestämmelse som avses i 38 § vistas utom anstalten inräknas i verkstäUighetstiden om inte särskilda skäl talar däremot. Enligt vad som föreslås i 58 § departementsförslaget ankommer det pä kriminalvårdsstyrelsen att pröva fråga som här avses, Äv 60 § framgår att styrelsens befogenhet i detta hänseende inte kan delegeras,

40 

§

Förevarande paragraf motsvaras av 40 § promemorieförslaget och 41 § behandlingslagen.

Prop. 1974:20

154

Liksom enligt gällande lag bör intagen som är sjuk när han skall lämna anstalten kunna beredas fortsatt sjukvård i anstalten, om det kan anses skäligt. Pä sätt föreslagits i promemorian bör uttryckligen anges att detta får ske endast i fall då den intagne begär att han skall få stanna kvar för fortsatt värd. Den fortsatta sjukvärden skall självfallet liksom enligt gällande bestämmelse bekostas av allmänna medel. Promemorieförslaget innehåller inte någon uttrycklig föreskrift härom. Inte heller jag anser en sådan behövlig.

1 förevarande paragraf föreskrivs i enlighet med det anförda att om intagen är sjuk när han skall lämna anstalten, fortsatt sjukvård i anstalten får på hans begäran beredas honom om det kan anses skäligt.

41 §

Paragrafen motsvarar 41 § promemorieförslaget och 26 § behandlings­lagen.

På sätt föreslagits i promemorian bör en motsvarighet finnas till den bestämmelse i behandlingslagen som reglerar den situationen att kvinna vid intagning i anstalt för med sig spädbarn eller efter intagningen föder barn. Hon bör i sådant fall kunna få tUlstånd all ha barnet hos sig under viss tid eller t. v. Enligt nuvarande bestämmelse skall samråd äga rum med vederbörande länsstyrelse innan sådant tillstånd lämnas. Denna bestämmelse torde, på sätt skett i promemorieförslaget, kunna slopas. Däremot bör, som socialstyrelsen anfört i sitt remissyttrande, beslut i frågan alltid föregås av yttrande från vederbörande barnavårdsnämnd, lämpligen i den kommun där kvinnan har sitt hemvist. Någon lagregel härom torde inte behövas.

1 överensstämmelse med vad jag sålunda anfört föreskrivs i förevarande paragraf att om kvinna medför spädbarn vid intagningen eller föder barn därefter, tillstånd kan ges henne att ha barnet hos sig.

42 

§

1 denna paragraf, som motsvarar 42 § promemorieförslaget, ges be­stämmelser om transport av intagen. Gällande bestämmelser i ämnet finns i 39 och 73 §§ behandlingslagen.

Jag ansluter mig till de förslag som promemorian innehåller rörande lagregleringen av transporter av intagen. Bestämmelserna överensstämmer i sak med motsvarande bestämmelser i behandlingslagen.

1 enlighet härmed föreskrivs i paragrafen att vid transport av intagen skall såvitt möjligt tiUses att han inte utsätts för obehörigas uppmärksam­het, att den intagne vid transport får beläggas med fängsel om det är nödvändigt av säkerhetsskäl samt att transport inte får äga rum utan läkares medgivande om den intagne är sjuk eller det eljest kan befaras att transporten kan medföra skada för hans hälsa.

De mera detaljerade föreskrifter som behandlingslagen innehåller rörande transport i vissa fall torde inte behöva föras över till den nya lagen.

Prop. 1974:20

155

43 

§

Denna paragraf, som motsvaras av 43 § promemorieförslaget, innehål­ler regler om intagens inställelse inför domstol eUer annan myndighet. Gällande lagbestämmelser i ämnet finns i 37 och 38 §§ behandlingslagen.

Enligt promemorieförslaget skall intagen inställas vid domstol när domstol så begär. Denna bestämmelse överensstämmer i sak med vad som gäller f. n. Under remissbehandlingen har interneringsnämnden ifrågasatt om inte de centrala nämnderna och övervakningsnämnderna bör ha rätt, liksom domstol, att påfordra att den dömde inställes. Jag anser att goda skäl finns för en sådan ordning. När det gäller begäran av annan myndighet att intagen skall inställas inför denna anser jag i överensstäm­melse med promemorieförslaget att det liksom f. n. bör ankomma på kriminalvårdsstyrelsen att pröva en sädan begäran. Som styrelsen anfört bör denna prövning i vissa fall kunna delegeras (60 § departementsför­slaget). Enligt kriminalvårdsstyrelsens mening bör det införas en bestäm­melse som gör det möjligt att i samband med rättegång tillfälligt placera intagen pä allmänt häkte om en sådan placering bedöms angelägen från säkerhetssynpunkt. Jag anser för egen del att sädan tillfällig placering bör vara möjhg inte bara när det gäller inställelse inför domstol utan även vid inställelse inför annan myndighet. Den situation som avses är att den intagne skall inställas på annan ort än där hans anstalt är belägen och det på inställelseorten eller i dess närhet inte finns en anstalt vari han kan förvaras under lika betryggande former som eljest gäller för hans anstaltsvistelse. Med hänsyn härtill bör möjlighet föreligga att i anslutning till inställelsen tillfälligt placera den intagne i allmänt häkte om det behövs av säkerhetsskäl.

Med viss avvikelse från vad som gäller f. n. bör tid som går åt för inställelse vid domstol eller annan myndighet alltid inräknas i verkställig­hetstiden. En bestämmelse av denna innebörd finns också i promemorie­förslaget.

Enligt promemorieförslaget "bör" intagen som åtalas, på begäran erhålla den lättnad i verkställigheten som erfordras för utförande av hans talan i målet. Som RFHL anfört bör bestämmelsen ange att den åtalade "skall" erhålla sädan lättnad som här avses.

1 överensstämmelse med vad jag sålunda har anfört föreskrivs i förevarande paragrafs första stycke att intagen skall inställas vid domstol eller vid nämnd som avses i 37 kap. brottsbalken om domstolen eller nämnden begär det, att om annan myndighet begär att intagen skall inställas inför denna, kriminalvårdsstyrelsen prövar om det skall ske samt att i anslutning till inställelse varom nu är fråga intagen får tillfälligt placeras i allmänt häkte om det behövs av säkerhetsskäl. Med domstol åsyftas här svensk domstol. Jag vill emellertid erinra om att en motsva­rande situation kan uppkomma, om utländsk domstol begär att intagen vid svensk kriminalvårdsanstalt skall inställas vid domstolen. När det gäl­ler bedömningen av sådant fall vill jag erinra om Sveriges ställningstagan­de till art. 1 1 i europeiska konventionen den 20 aprU 1959 om inbördes rättshjälp i brottmål (prop. 1961:48 s, l\).I andra stycket föreskrivs att

Prop. 1974:20

156

tiden för inställelse som avses i första stycket inräknas i verkställighetsti­den. Slutligen anges i tredje stycket att om intagen åtalas, han skall på begäran erhålla den lättnad i verkställigheten som erfordras för utförande av hans talan i målet.

44 

§

1 denna paragraf, som motsvaras av 44 § promemorieförslaget, ges bestämmelser om ersättning för arbete m. m. Gällande bestämmelser i samma ämne finns i 61-67 §§ behandlingslagen.

1 likhet med gällande behandlingslag bör den nya lagen innehålla bestämmelser om i vilka fall ersättning skall utgå för arbete och annan verksamhet som intagen utför under sin anstaltsvistelse. Som föreslagits i promemorian bör principen vara den att ersättning skall utgå inte bara för arbete utan också för varje annan verksamhet som intagen ålagts eller fått tillstånd att utföra eller delta i under arbetstid som ett led i hans anstaltsvistelse. Det kan därvid vara fråga om undervisning, utbildning eller annan särskilt anordnad verksamhet eller behandling liksom enskilda studier. En sådan bestämning av de aktiviteter som berättigar tUl ersättning är mer vidsträckt än motsvarande bestämning i gällande lag.

Jag ansluter mig också till del i promemorian upptagna förslagel alt ersättning liksom hittills inte skall utgå för arbete som den intagne utför för egen räkning, t. ex. arbete som avser egen rörelse eller konstnärlig verksamhet (.jfr 60 § första stycket och 48 § första stycket behandlings­lagen). Arbete för egen räkning kan komma i fråga bl. a. när intagen arbetar i enrum.

Enligt behandlingslagen skall arbetspremie inte utgå för arbete som den intagne utfört ät arbetsgivare utom anstalten. Bestämmelsen är i första hand tillämplig vid frigångsarbete men även i fall då en intagen som arbetar i enrum utför arbete ät arbetsgivare utom anstalten på grund av medgivande enligt 48 § första stycket nämnda lag. Enligt promemorieför­slaget skall de bestämmelser i den nya lagen som anger att intagen skall erhålla ersättning för arbete gälla även sådant arbete som han utfört för arbetsgivare utom anstalten. Förslaget har inte föranlett någon erinran under remissbehandlingen.

Jag vill erinra om att enligt riktlinjerna för anstaltsvårdens fortsatta utformning verksamheten vid lokalanstalterna skall gå ut på bl. a. att sä snart som möjligt söka bereda den intagne ett frigångsarbete. Sådant arbete skall alltså förekomma som ett normalt inslag i åtgärderna för den intagnes anpassning i samhället. Den intagnes arbetsgivare utom anstalten kommer i sådant fall att ha en avtalsenlig förpliktelse att utbetala lön för det utförda arbetet. Om emellertid arbetsgivaren råkar i obestånd kan den situationen tänkas uppstå att någon arbetslön inte blir utbetald. Oavsett hur man utformar reglerna för kriminalvårdens befattning med arbetslön vid frigångsarbete synes i den angivna situationen kriminal­vården böra ha ett yttersta ansvar för att den intagne ändå får den ersättning för sitt arbete som han annars skulle ha erhållit. Detsamma synes böra gälla även i andra fall när den intagne utför arbete för arbetsgivare utom anstalten.

Prop. 1974:20

157

Med hänsyn tUl det anförda och till det förhållandet att utbetalningar av sådan arbetsersättning som det här är fråga om regelmässigt bör ske till anstalten så länge den som utfört arbetet är intagen där, biträder jag förslaget att bestämmelserna om ersättning för arbete skall gälla även sådant arbete som den intagne utfört för arbetsgivare utom anstalten.

I den nya lagen bör vidare i överensstämmelse med promemorieför­slaget föreskrivas att ersättning skall utgå även i fall då en intagen inte kan beredas arbete eller annan verksamhet som berättigar honom tUl ersättning eller när han är helt eller delvis oförmögen till sädan verksam­het. Sistnämnda bestämmelse har en motsvarighet i behandlingslagen.

På sätt föreslagits i promemorian bör ersättning för arbete lämpligen bestämmas med hänsyn tagen till den intagnes arbetsinsats, om inte särskUda skäl föranleder annat, medan ersättning för annan verksamhet i regel bör bestämmas enhetligt. De närmare reglerna för ersättningens beräknande samt angående användningen av intjänade medel torde lämpligen böra meddelas i administrativ ordning.

I överensstämmelse med vad jag sålunda anfört föreskrivs i första stycket av förevarande paragraf att intagen skaU erhålla ersättning, enligt normer som meddelas av Kungl. Maj:t eller myndighet som Kungl. Maj:t bestämmer, för arbete som han utfört, om detta ej skett för egen räkning, att ersättning skall utgå även när intagen enligt vad som bestämts rörande honom, under arbetstid deltar i undervisning, utbildning eller annan särskilt anordnad verksamhet eller behandling eller bedriver enskilda studier. Vidare föreskrivs att om arbete eller annan verksamhet som berättigar till ersättning inte kan beredas intagen eller om denne är helt eller delvis oförmögen tiU sådan verksamhet ersättning ändå skall utgå. 1 andra stycket föreskrivs att ersättning för arbete skall bestämmas med hänsyn till den intagnes arbetsinsats om inte särskUda skäl föranleder annat och att annan ersättning som avses i första stycket i regel skall bestämmas enhetligt.

45 §

Denna paragraf, som motsvarar 44 § tredje stycket och 5 1 § promemo­rieförslaget, innehåller bestämmelser om utmätningsfrihet i fråga om arbetsersättning, m. m. Gällande bestämmelser i ämnet finns i 65 § behandlingslagen.

Enligt promemorieförslaget skall, i likhet med vad som gäller f. n., medel som gottskrivits intagen eller avsatts för hans räkning enligt bestämmelserna om ersättning för arbete m. m. inte få utmätas. Jag ansluter mig till detta förslag.

Enligt nuvarande bestämmelser får dock av intjänta arbetspremier ersättning tas ut för vad intagen uppsåtligen eller av vårdslöshet skadar eller förstör av anstaltens tUIhörigheter, En liknande bestämmelse finns intagen i promemorieförslaget. Under remissbehandlingen har RÄ - i likhet med länsäklagaren i Örebro län - ställt sig frågande till varför kriminalvårdsanstalt sålunda skall ha en exklusiv rätt att hålla sig skadeslös genom att ta ut ersättning av intagens medel. För egen del finner jag, med hänsyn till det direkta samband som föreligger mellan den

Prop. 1974:20

158

intagnes anstaltsvistelse och den skadegörelse varom fråga är en sådan ordning vara rimlig såvitt angår uppsåtlig skadegörelse. Har intagen vållat skada av oaktsamhet bör däremot inte ersättning få tas ut av den intagnes medel. Jag kan hänvisa till att motsvarande ordning gäller enligt 3 § lagen (1970:21 5) om arbetsgivares kvittningsrätt.

Som hovrätten över Skåne och Blekinge anfört i sitt remissyttrande bör sistnämnda bestämmelse få sin placering i anslutning till bestämmel­serna om arbetsersättning. Lämpligen bör den därvid sammanföras med bestämmelsen om utmätningsfrihet.

1 enlighet med del sagda föreskrivs i förevarande paragraf dels alt om intagen uppsåtligen förstört egendom som tillhör anstalten, ersättning härför får tas ut av medel som tiUkommer honom enligt 44 §, dels att ersättning enligt 44 § som gottskrivits intagen eller avsatts för hans räkning inte får utmätas.

46 §

1 denna paragraf, som motsvaras av 45 § promemorieförslaget, ges en inledande bestämmelse om förutsättningarna för disciplinär bestraffning av intagen. Gällande bestämmelse härom finns i 68 § behandlingslagen.

Jag har i den allmänna motiveringen lämnat en noggrann redogörelse för de principer som enligt min mening bör vara vägledande när det gäller att avgöra i vad mån en viss förseelse skall föranleda elt särskilt disciplinärt förfarande. Angående lagtextens utformning vill jag framhålla att jag inte finner anledning att - som kriminalvårdsstyrelsen föreslagit -ändra det nuvarande rekvisitet som anger att disciplinär bestraffning fär ske om intagen bryter mot anbefalld ordning eller eljest beter sig klandervärt.

1 enlighet med vad jag anfört föreskrivs i förevarande paragraf att om intagen bryter mot anbefalld ordning eller eljest beter sig klandervärt, disciplinär bestraffning får åläggas honom enligt vad som sägs i följande paragraf, om det inte föreligger anledning all han skall låta sig rätta av anvisningar eller tillsägelse eller om gärningen är av sådan beskaffenhet att bestraffning är påkallad av hänsyn till ordningen och säkerheten inom anstalten.

47 

§

Förevarande paragraf, som motsvarar 46 § promemorieförslaget, inne­håller bestämmelser om de olika reaktionsformerna vid disciplinär bestraffning. Gällande bestämmelser i ämnet finns i 68 och 69 §§ behandlingslagen.

Som framgår av vad jag närmare utvecklat i den allmänna motiveringen förordar jag all disciplinär bestraffning skall kunna ske i tre olika former, nämligen varning, inneslutning i enrum under högst sju dagar samt förordnande att viss bestämd tid, högst tio dagar, inte skall inräknas i verkställighetstiden för den påföljd som den intagne undergår. De båda sista angivna åtgärderna skall fä företas i förening. Bestämmelserna om de

Prop. 1974:20

159

nämnda reaktionsformerna har tagits in i förevarande paragraf.

1 överensstämmelse med vad jag har anfört föreskrivs i första stycket av förevarande paragraf att som disciplinär bestraffning för gärning som avses i 46 § den intagne kan (1) tilldelas varning eller (2) åläggas att vara innesluten i enrum under högst sju dagar. Om det av särskilda skäl är erforderligt med hänsyn till förseelsens beskaffenhet eller på grund av upprepad misskötsamhet får förordnande meddelas (3) att viss bestämd tid, högst tio dagar, inte skall inräknas i verkställighetstiden för den påföljd som den intagne undergår. Enhgt andra stycket får åtgärd enligt första stycket (2) och (3) vidtas i förening.

Enligt 50 § departementsförslaget får intagen tillfälligt hållas inneslu­ten i enrum under högst sju dagar för utredning av disciplinärende och i avbidan på beslut i frågan. På sätt föreslagits i promemorian bör vid åläggande av isoleringsstraff enligt 47 § den tid under vilken den intagne sålunda i samband med utredningen hållits innesluten i enrum avräknas från tiden för isoleringsstraffet. En bestämmelse av denna innebörd ges i tredje stycket av förevarande paragraf.

48 §

Denna paragraf, som motsvarar 47 § promemorieförslaget, innehåller bestämmelser som anger att man vid prövningen såväl av frågan huruvida disciplinär bestraffning skall åläggas som vid bestämningen av påföljden för ett indisciplinärt beteende skall beakta de behandlingsmässiga följder som gärningen medför eller kan väntas medföra. Dessa bestämmelser saknar direkt motsvarighet i behandlingslagen.

1 den allmänna motiveringen har jag lämnat en utförlig redogörelse för de skäl som ligger bakom förevarande bestämmelser liksom de synpunk­ter som enligt min uppfattning bör beaktas vid den praktiska tillämp­ningen. 1 överensstämmelse med vad jag där har anfört föreskrivs i paragrafen att vid prövning av fråga om disciplinär bestraffning bör beaktas om förseelsen har andra omedelbara följder för den intagne, särskilt i sådana hänseenden som avses i 11, 32 eller 33 § denna lag.

49 §

Förevarande paragraf, som motsvarar 48 § promemorieförslaget, regle­rar vissa frågor vid upprepat indisciplinärt beteende m. m. Gällande bestämmelser i samma ämnen finns i 70 och 71 §§ behandlingslagen. Även 69 § andra punkten samma lag är av intresse i detta sammanhang.

1 likhet med vad som gäller f. n. bör pä sätt föreslagits i promemorian - i den nya lagen föreskrivas att om flera förseelser föreligger så skall disciplinär bestraffning bestämmas gemensamt för samtliga förseel­ser. Vidare bör efter förebild av motsvarande bestämmelse i behandlingsla­gen och i överensstämmelse med promemorieförslaget anges att den som varit innesluten i enrum oavbrutet under sju dagar inte på grund av beslut i annat  disciplinärende på  nytt  får inneslutas i enrum  förrän efter ett

Prop. 1974:20

160

uppehåll av minst sju dagar. Bestämmelser av nu angiven innebörd ges i första och andra styckena av förevarande paragraf. Som Statsanställdas förbund anfört i sitt yttrande hindrar sist angivna bestämmelse inte att den intagne omedelbart efter disciplinstraffets slut alltjämt placeras i enrum om så erfordras av sådant skäl som anges i t. ex. 20 § departementsförslaget. Jag vill emellertid understryka vikten av att man i så fall noga iakttar de särskilda rekvisit som krävs för den åtgärd varom det då är fråga. Jag vill också erinra om att enrumsplacering enligt 20 § ofta torde, med hänsyn till bestämmelsen i 21 §, kunna ske under mindre strikta former än isoleringsstraffet.

Upprepade förordnanden om att viss bestämd tid inte skall inräknas i verkställighetstiden bör sammanlagt inte få avse längre tid än 45 dagar. Beträffande den som undergår fängelse i högst fyra månader eller behandling i anstalt enligt 28 kap. 3 § BrB bör dock motsvarande gräns bestämmas till 15 dagar. Bestämmelser som anger dessa begränsningar, vilka överensstämmer med vad som förordals i promemorieförslaget, ges i tredje stycket av förevarande paragraf.

50 

§

I förevarande paragraf, som motsvarar 49 § promemorieförslaget, ges bestämmelser om interimistiskt beslut om inneslutning i enrum. Motsva­rande bestämmelse saknas i behandlingslagen.

Som promemorieförslaget anger bör intagen tillfälligt fä hållas inneslu­ten i enrum för utredning av disciplinärende och i avbidan pä beslut i sådan fråga. En bestämmelse av denna innebörd ges i förevarande paragraf. Maximitiden för ett sådant omhändertagande har i promemorie­förslaget satts till sju dagar. Ungdomsfängelsenämnden har pä denna punkt invänt att det måste gå att slutföra en utredning på kortare tid än sju dagar och att i normalfallen tre dagar bör vara tillräckligt. Jag anser denna synpunkt böra tillgodoses på det sättet att i lagen anges att omhändertagande som här avses inte fär pågå under längre tid än som är oundgängligen nödvändigt och i intet fall längre än sju dagar. Lagtexten har avfattats i enlighet härmed.

Ett omhändertagande enligt förevarande bestämmelser torde som Svenska fångvårdssäUskapet påpekat i sitt remissyttrande inte sällan utgöra en tillräcklig reaktion på det indisciplinära beteendet. Det är i sådant fall angelägel all den intagne efter korlast möjliga utredning får möjlighet att återgå i normal gemenskapsvistelse.

Att tid för omhändertagande enligt förevarande paragraf skall avräknas frän tid för isoleringsstraff enligt 47 § framgår av en i sistnämnda paragraf intagen bestämmelse.

Denna paragraf, som motsvaras av 50 § promemorieförslaget, innehål­ler bestämmelser om handläggningen av ärenden om disciplinär bestraff-

Prop. 1974:20

161

ning. Gällande bestämmelser i ämnet finns i 72 § behandlingslagen.

På sätt föreslagits i promemorian bör i lagen anges att disciplinärende skall avgöras skyndsamt och att som gäller f. n. förhör skall hållas med den intagne innan beslut meddelas. När det gäller läkares medverkan förordar jag med viss modifiering av promemorieförslaget och med beaktande av synpunkter som framförts av Rättspykiatriska föreningen och SAK att i lagen anges att läkare skall sä snart det kan ske yttra sig rörande åtgärd enligt 50 § samt före beslut om inneslutning i enrum enligt 47 §. 1 förhållande till gällande ordning innebär det en skärpning att krav sålunda uppställs på att läkare alltid skall yttra sig före åläggande av isoleringsstraff. Vidare bör föreskrivas i överensstämmelse med gällande bestämmelser och promemorieförslaget att protokoll skall föras över vad som förekommit vid förhör och annan undersökning i ärendet.

Bestämmelser av nu angiven innebörd har tagits in i förevarande paragraf.

52 

§

Denna paragraf, som motsvaras av 52 § promemorieförslaget, innehål­ler en särskild undantagsbestämmelse. Den motsvarar 24 § andra stycket behandlingslagen.

1 likhet med vad som gäller f. n. bör i den nya lagen finnas en bestämmelse som öppnar möjlighet att av ordnings- och säkerhetsskäl inskränka förmåner som tillkommer intagen. Sådana inskränkningar bör i princip inte fä bli varaktiga. 1 överensstämmelse med promemorieförsla­get föreskrivs därför i förevarande paragraf att om det är nödvändigt för att upprätthälla ordning och säkerhet inom anstalten, de förmåner som enligt lagen tillkommer intagen kan tillfälligt inskränkas.

53 

§

Denna paragraf, som motsvaras av 53 § promemorieförslaget, innehål­ler en jämkningsregel av annat slag än den som tagits in i 52 §.

Pä sätt föreslagits i promemorian bör den nya lagen innehålla en motsvarighet till bestämmelsen i 24 § första stycket behandlingslagen. Lämpligen bör anges att om tillämpning av bestämmelse i lagen uppenbarligen kan befaras medföra men för intagens kroppsliga eller psykiska hälsa, den jämkning får göras som är påkallad för att förebygga sådant men. Bestämmelsen, som tagits in i förevarande paragraf, är alltså utformad sä att den ger kriminalvårdsmyndigheten en befogenhet att i förekommande fall göra sådan jämkning som här avses. Med hänsyn bl. a. härtill anser jag det inte vara påkallat att - som SAK föreslagit i sitt remissyttrande särskilt ange att vid sådan jämkning som här avses skall iakttas att säkerheten inom anstalten inte blir åsidosatt.

// Riksdagen 1974. 1 saml. Nr 20

Prop. 1974:20

162

3 kap. Övriga bestämmelser

54 och 55 §§

Dessa paragrafer, som motsvarar 54 § och 55 § första tredje styckena promemorieförslaget, innehåller bestämmelser om beslutsfunk­tionerna i ärenden om frigivningspermission och vistelse utanför anstalt enligt 34 § departementsförslaget. GäUande bestämmelser i ämnet finns i 75, 76, 78 och 79 §§ behandlingslagen.

Promemorieförslaget innebär att beslut i frågor om frigivningspermis­sion enligt 33 § och vistelse utanför anstalt enligt 34 § i principiell överensstämmelse med nuvarande ordning skall meddelas av vederböran­de övervakningsnämnd beträffande intagen som undergår fängelse, av ungdomsfängelsenämnden beträffande intagen som undergår ungdoms­fängelse samt av interneringsnämnden beträffande intagen som undergår internering. Därtill knyts i förslaget bestämmelser som ger möjlighet till delegation i sådana frågor från ungdomsfängelsenämnden och interne­ringsnämnden till vederbörande övervakningsnämnd samt om räll för intagen att i sä fall hos vederbörande centrala nämnd påkalla överpröv­ning av övervakningsnämnds beslut.

Kriminalvårdsstyrelsen har i sitt remissyttrande förutsatt att beslut om frigivningspermission enligt 33 § och om vistelse -utanför anstalt enligt 34 § till skillnad frän vad som gäller f. n. kommer att fattas av kriminalvärdsnämnden såvitt rör sädana intagna som avses med bestäm­melserna i 16 § lagen om införande av brottsbalken, dvs. enligt nuvarande ordning sådana som undergår fängelse i mer än ett är och beträffande vilka kriminalvärdsnämnden prövar fråga om villkorlig frigivning. Över­vakningsnämnden i Stockholm, sjätte avdelningen, har däremot när del gäller dessa fall anfört att i och med att tiden för frigivningspermission blir obegränsad sä måste vederbörande övervakningsnämnd på sitt eget ansvar pröva när situationen är sådan att den intagne bör få sådan permission som ju normalt bör övergå direkt i villkorlig frigivning -varvid det för övervakningsnämnden är av ganska ringa intresse från vilken tidpunkt kriminalvårdsnämnden kommer att besluta om sädan frigivning. Fortsättningsvis framhåller nämnden att om man inte vill tillerkänna övervakningsnämnd rätt att pröva frågan var gränsen skall gå mellan vistelse i och utom anstalt i form av frigivningspermission, man måste flytta över befogenheten att besluta om sädan permission till kriminalvårdsnämnden i de fall dä denna nämnd har att besluta om villkor­lig frigivning. Detta synes emellertid enligt övervakningsnämndens mening vara en hart när otänkbar lösning med nuvarande tendens i fråga om förhällandet mellan de olika nämndernas befogenheter.

Som framgår av 33 § departementsförslaget kommer den nya lagen inte att innehålla någon längsta tid för frigivningspermission i motsats till den fjortondagarsregel som f. n. gäller beträffande den som undergår fängelse. Vidare skall sädan permission kunna beviljas inte bara som hittills till förberedande av villkoriig frigivning efter 2/3 av strafftiden utan även till förberedande av s. k. hälftenfrigivning. Dessa förhållanden motiverar enligt  min mening en omprövning av frågan huruvida det i

Prop. 1974:20

163

likhet med gällande ordning skaU ankomma på övervakningsnämnd att besluta om frigivningspermission även i sädana fall då frågan om villkorlig frigivning skall prövas av kriminalvårdsnämnden, dvs. fall dä den intagne undergår fängelse i mer än ett år. Som jag förut nämnt bör frigivningsper­mission i princip inte beviljas förrän man kan bedöma om det föreligger sådana förutsättningar för villkoriig frigivning som inte direkt hänger samman med lösningen av de frågor om arbetsanskaffning m. m. som frigivningspermissionen syftar till att underlätta. För att kunna åstad­komma den samordning mellan frigivningspermission och villkorlig frigivning som sålunda behövs talar enligt min mening övervägande skäl för att införa den ordningen att det skall ankomma på kriminalvärds­nämnden att besluta om frigivningspermission i fall som här avses.

Liksom f. n. är fallet beträffande ungdomsfängelsenämnden och interneringsnämnden när det gäller frågor om långtidspermission bör Kungl. Majit ha möjlighet att förordna att tillämpningen av 33 och 34 §§ fär överflyttas från kriminalvårdsnämnden, ungdomsfängelsenämnden eller interneringsnämnden till den övervakningsnämnd till vars verksam­hetsområde anstalten hör,

1 övriga hänseenden varom nu är fråga ansluter jag mig till promemo­rieförslaget.

56 §

Förevarande paragraf, som saknar motsvarighet i promemorieförslaget, innehåller regler om vem som skall besluta i vissa frågor som avses i 35 § departementsförslaget såvitt gäller intagen som dömts tiU ungdomsfängel­se eller internering. Gällande bestämmelser i ämnet finns i 76 § behandlingslagen.

Av de föreslagna bestämmelserna i 54 § följer att ungdomsfängelse­nämnden resp. interneringsnämnden skall besluta om frigivningspermis­sion enligt 33 § och vistelse utanför anstalt enligt 34 § beträffande den som undergår ungdomsfängelse eller internering. 1 överensstämmelse med vad som nu gäller bör dessa nämnder också ha beslutanderätt när fråga uppkommer att pröva huruvida tid för sädan vistelse utanför anstalt inte skall inräknas i verkställighetstiden. Bestämmelse härom ges i förevarande paragraf.

När det gäller motsvarande beslut beträffande den som undergår fängelse kunde det ifrågasättas att överflytta beslutanderätten frän kriminalvårdsstyrelsen till kriminalvårdsnämnden, med hänsyn till att denna nämnd enligt vad jag tidigare föreslagit skall besluta om frigivnings­permission för dem som undergår fängelse i mer än ett år. 1 avvaktan på resultatet av den pågående översynen av de centrala nämndernas uppgifter (Ju 1973:15) bör det dock enligt min mening inte komma Ifråga att med tanke enbart pä denna kategori av dem som dömts till fängelse göra någon ändring i gällande ordning som innebär att hithöran­de beslut meddelas av kriminalvårdsstyrelsen.

Motsvarande beslut vid korttidspermission bör i enlighet med gällande

Prop. 1974:20

164

ordning även ankomma pä kriminalvårdsstyrelsen beträffande samtliga kategorier intagna. Att detta skall vara fallet framgår av 58 § departe­mentsförslaget.

57 

§

Denna paragraf innehåller i likhet med 75 § andra stycket behandlings­lagen en bestämmelse som anger att övervakningsnämnds beslut enligt den nya lagen länder till efterrättelse omedelbart om inte annat förord­nas. Denna bestämmelse saknar motsvarighet i promemorieförslaget.

Vidare innehåller paragrafen i likhet med 78 § fjärde stycket behand­lingslagen en bestämmelse enligt vilken talan inte fär föras mot ungdomsfängelsenämndens, 'interneringsnämndens eller kriminalvårds­nämndens beslut. 1 denna del motsvarar paragrafen 55 § fjärde stycket promemorieförslaget.

58 §

Denna paragraf, som motsvarar 56 § promemorieförslaget, reglerar kriminalvårdsstyrelsens beslutsfunktioner i ärenden enligt lagen. Paragra­fen har sin motsvarighet i 77 § behandlingslagen.

Enligt behandlingslagen ankommer det pä kriminalvårdsstyrelsen att bl. a. besluta om sådan disciplinär bestraffning som avses i 68 § samma lag, dvs. indragning av förmåner och isoleringsstraff. Med stöd av gällande bestämmelser kan denna befogenhet delegeras till styresman vid anstalt. När det gäller förlängning av verkställighetstiden enligt 69 § behandlings­lagen för den som undergår fängelse skall beslut meddelas av kriminal­vårdsnämnden.

Av 47 § departementsförslaget framgår att som disciplinär bestraffning kan förekomma dels varning, dels inneslutning i enrum under högst sju dagar, och dels förordnande att viss bestämd tid, högst tio dagar, inte skall inräknas i tiden för verkställighet av den påföljd som den intagne undergår. Sistnämnda två reaklionsformer skall kunna åläggas i förening.

Enligt min mening har frågor om disciplinär bestraffning ett så nära samband med frågor om anstaltsvärdens närmare utformning att det framstår som naturligt att beslut i dessa ärenden, efter delegation från kriminalvårdsstyrelsen och under dess överinseende, normalt bör medde­las av styresmannen i den aktuella anstalten. Lämpligheten av en sådan ordning när det gäller varning och inneslutning i enrum har inte heller ifrågasatts under remissbehandlingen. 1 princip stämmer detta helt överens med vad som f. n. gäller vid disciplinär bestraffning enligt 68 § behandlingslagen.

När det härefter gäller förordnande all viss bestämd lid inle skall inräknas i verkställighetstiden vill jag erinra om att promemorieförslaget innebar att sådant förordnande endast kunde avse tid under vilken den intagne enligt beslut i samma disciplinärende skulle hällas innesluten i enrum.   Enligt   promemorieförslaget   skulle   befogenheten  att   meddela

Prop. 1974:20

165

sådant förordnande kunna delegeras till styresman vid anstalt. Om emellertid styresman vid anstalt meddelade förordnande av ifrågavarande slag skulle enligt förslaget beslutet i dess helhet omedelbart underställas kriminalvårdsstyrelsens prövning.

Mot detta förslag har interneringsnämnden invänt att det bör ankomma pä denna i stället för på kriminalvårdsstyrelsen att fatta beslut i dessa ärenden såvitt gäller internerade. Övervakningsnämnden i Halm­stad har ifrågasatt om inte disciplinär bestraffning i fall som här avses bör handläggas i annan ordning än som föreslagits i promemorian, t. ex. av ett kollegium bestående av övervakningsnämndens ordförande, styresmannen och en lepresentant för värdpersonalen eller av nämndens ordförande med styresmannen som föredragande. Inte heller Statstjänstemannaför­bundet, i vars yttrande TCO instämmer, anser att kriminalvärdsmyndig­heterna skall handlägga dessa frågor. Advokatsamfundet har framhållit att rättssäkerheten kräver att avgörandet träffas i andra former än som föreslagits. Enligt samfundets mening bör intagen bl. a. beredas tillfälle att anlita försvarare i dessa ärenden.

Enligt min mening talar starka skäl för den lösning som förordats i promemorieförslaget, nämligen att styresman efter delegering skall kunna meddela förordnande varom nu är fråga men att, om han meddelar sådant förordnande, disciplinärendet skall i dess helhet underställas kriminalvårdsstyrelsens prövning. Det är till en början av stort värde att alla ärenden om disciplinär bestraffning kan avgöras, åtminstone i första instans, utan onödig tidsspillan. För en ändamålsenlig tillämpning av den föreslagna bestämmelsen i 48 § krävs vidare god förtrogenhet med den intagnes aktuella situation, omedelbart förestående behandlingsätgärder samt andra liknande förhållanden som kan inverka på valet av påföljd eller dess svårighetsgrad. Därtill kommer att det vid prövning av fråga om disciplinär bestraffning är av vikt att den beslutande alltid har möjlighet att välja den reaktionsform som utifrån en samlad bedömning framstår som lämpligast. Frän denna utgångspunkt skulle det framstå som föga ändamålsenligt om en styresman endast vore behörig att meddela varning eller isoleringsstraff. Ett förordnande om att viss tid inte skall inräknas i verkställighetstiden har emellertid ä andra sidan så pa,ss allvarliga verkningar för den intagne att ärenden i vilka styresman meddelat sådant förordnande lämpligen bör bli föremål för en obligatorisk överprövning. Därvid saknas anledning att frångå den instansordning som i övrigt gäller i fråga om disciplinär bestraffning och som innebär att kriminalvårdsstyrel­sen är överprövningsinstans. En annan ordning skulle föranleda betydan­de komplikationer i beslutsförfarandet. Med hänsyn härtill och då jag inte har anledning att ifrågasätta kriminalvårdsstyrelsens kompetens att pröva frågor av nu förevarande art ansluter jag mig till det förslag som promemorian innehåller.

Den allmänna regleringen av kriminalvårdsstyrelsens beslutsfunktioner bör tas in i förevarande paragraf, medan regler om delegering och Ghderställning lämpligen bör fä sin plats i 60 och 61 §§.

1  saklig överensstämmelse med motsvarande bestämmelse i behand-

Prop. 1974:20

166

lingslagen anges i förevarande paragraf att kriminalvårdsstyrelsen medde­lar beslut enligt denna lag i annat fall än som avses i 5456 §§. Undan­tagen gäller sålunda de frågor som skall avgöras av övervakningsnämnd, kriminalvårdsnämnd, ungdomsfängelsenämnd eller interneringsnämnd.

Vidare föreskrivs i paragrafen, i överensstämmelse med nuvarande ordning, att kriminalvårdsstyrelsens beslut länder omedelbart till efter­rättelse om inte annorlunda förordnas.

59 

§

Förevarande paragraf, som motsvarar 57 § promemorieförslaget, anger att talan mot kriminalvårdsstyrelsens beslut i särskilt fall enligt denna lag föres hos kammarrrätt genom besvär och att talan mot annat styrelsens beslut enligt lagen föres hos Kungl. Maj:t genom besvär. Paragrafen överensstämmer i sak med 78 § första stycket behandlingslagen.

60 §

Paragrafen, som motsvarar 58 § promemorieförslaget, innehåller be­stämmelser om delegation av beslutsfunktioner till tjänsteman inom kriminalvården. Gällande bestämmelser i ämnet finns i 80 § behandlings­lagen.

De i promemorian föreslagna bestämmelserna, som i sak överensstäm­mer med motsvarande bestämmelser i behandlingslagen, innebär att Kungl. Maj:t kan till tjänsteman inom kriminalvården delegera dels övervakningsnämnds befogenheter i ärenden om frigivningspermission och sådan vistelse utom anstalt som avses i 34 § departementsförslaget (ie/.y kriminalvårdsstyrelsens befogenheter enligt lagen med undantag för frågor om inräkning i verkställighetstiden av tid för vistelse utom anstalt vid permission m. m. På sätt jag anfört vid 20 § bör delegering inte heller kunna ske av styrelsens befogenhet att besluta om sädan enrumsplacering som avses i sistnämnda paragrafs andra stycke. 1 övrigt ansluter jag mig till promemorieförslaget.

Jag har i den allmänna motiveringen behandlat frågan om delegering från kriminalvårdsstyrelsen till regionchef eller chef för riksanstait av ärenden om anstaltsplacering. Som jag där har anfört bör sådan delegering normalt ske. Undantag bör dock göras för vissa fall. Ett sådant fall är att berörda chefer är oeniga i placeringsfrågan. Det bör då ankomma på kriminalvårdsstyrelsen att fatta beslut i ärendet. Detsamma bör normalt gälla vid förflyttning av intagen från en riksanstalt till en annan riksanstalt dock med möjlighet för kriminalvårdsstyrelsen att dele­gera beslutsfunktionen i hithörande fall. Avsteg från huvudregeln bör även kunna förekomma i fall dä det gäller att undvika en tillfällig överbeläggning inom viss region eller pä viss anstalt. Vidare bör undantag gälla i fråga om ärenden om placering i öppen anstalt av sådana lagöver­trädare som dömts till fängelse i lägst två år eller till internering med en minsta tid  av tvä år eller mer. 1 enlighet med vad som numera gäller

Prop. 1974:20

167

(prop. 1972:67 och SFS 1972:259) bör det även i fortsättningen normah ankomma på kriminalvårdsstyrelsen att besluta i sådana ärenden, liksom f. ö. i ärenden om korttidspermission för dessa längtidsdömda.

Som jag anfört vid 58 § bör i likhet med nuvarande ordning delegation kunna ske av kriminalvårdsstyrelsens befogenhet att besluta om discipli­när bestraffning av intagen. 1 61 § behandlas vissa särskilda frågor när det gäller sädan delegering.

De särskilda bestämmelser som erfordras när det gäller överprövning av beslut som tjänsteman meddelat med stöd av sådan delegering som avses i förevarande paragraf torde i likhet med nuvarande ordning kunna meddelas i administrativ väg. 1 61 § ges dock för visst fall en regel om underställningsförfarande.

61 §

Denna paragraf motsvarar 59 § promemorieförslaget. Den behandlar vissa frågor rörande delegering av beslut om disciplinär bestraffning. Paragrafen saknar direkt motsvarighet i behandlingslagen.

Av 60 § departementsförslaget framgår att kriminalvårdsstyrelsens befogenhet att besluta om disciplinär bestraffning skall kunna delegeras till tjänsteman inom kriminalvården, liksom f. n. är fallet. Beslut som styresman fattar med stöd av sådant bemyndigande bör på sätt föreslagits i promemorian lända tUl efterrättelse omedelbart om det inte förordnas annat. En bestämmelse av denna innebörd ges i första punkten av förevarande paragraf.

1 enlighet med de överväganden som redovisats under 58 § föreskrivs i andra punkten av förevarande "paragraf att om styresman vid anstalt meddelar förordnande enligt 47 § första stycket 3 departementsförslaget, dvs. förordnande att viss bestämd tid inte skall inräknas i verkställighets­tiden, disciplinärendet skall i dess helhet omedelbart underställas kriminalvårdsstyrelsens prövning.

62 §

Denna paragraf innehåller vissa ansvarsbestämmelser. Den motsvarar 60 § promemorieförslaget och 81 § behandlingslagen.

1 överensstämmelse med motsvarande bestämmelse i behandlings­lagen och promemorieförslaget föreskrivs i första stycket av förevaran­de paragraf straffansvar för den som olovligen till intagen överlämnar eller försöker överlämna vapen eller annat som denne kan skada sig själv eller annan med. Enligt behandlingslagen utgör straffskalan för sådan gärning böter eller fängelse i högst ett år, om inte gärningen är belagd med strängare straff i brottsbalken. I likhet med promemorieförslaget men i motsats till tillsynsutredningen som förordar en straffskärpning finner jag inte anledning att göra någon ändring i denna straffskala.

1 paragrafens andra stycke föreskrivs i överensstämmelse med motsva­rande bestämmelse i behandlingslagen och med viss mindre avvikelse från

Prop. 1974:20

168

promemorieförslaget att straffansvar skall inträda dels för den som ät intagen lämnar alkoholhaltiga drycker eller andra berusningsmedel eller sådan injektionsspruta eller kanyl som kan användas för insprutning i människokroppen, dels för den som eljest hjälper intagen att komma åt sädana berusningsmedel eller föremål. Straffet för sädan gärning är enligt behandlingslagen böter. Till skillnad från promemorieförslaget men i likhet med tillsynsutredningen, övervakningsnämnden i Halmstad och Statstjänstemannaförbundet, i vars yttrande TCO instämt, anser jag det motiverat att skärpa straffskalan för dessa gärningar. Maximistraffet bör bestämmas till fängelse i sex månader. Undantag från bestämmelsens tillämphghet bör föreskrivas för det fall att gärningen eljest är i lag belagd med strängare straff.

63 §

Paragrafen motsvarar 61 § promemorieförslaget och 82 § behandlings­lagen. Den innehåller bestämmelser om omhändertagande av alkoholhal­tiga drycker m. m. Regleringen överensstämmer i sak med behandlings­lagens bestämmelser.

6.3 Förslaget till lag om ändring i brottsbalken

26 kap. 5§

Enligt paragrafens nuvarande lydelse skall den som dömts till fängelse för verkställighet av straffet intas i fängvärdsanstalt. Enligt förslaget till lag om kriminalvård i anstalt ersätts termen fångvårdsanstalt med beteckningen kriminalvårdsanstalt. Detta föranleder en motsvarande ändring i förevarande paragraf.

7

§

1 denna paragraf anges f. n. att vid prövning av fråga om villkorlig frigivning skall särskilt beaktas den dömdes uppförande under anstalts­tiden och sinnesriktning vid den tid då frigivningen ifrågasätts, hans beredvillighet att ersätta genom brottet uppkommen skada samt de förhåUanden i vilka han skulle komma att försättas efter frigivningen.

1 den allmänna motiveringen har jag förordat en omarbetning av bestämmelsen. 1 enlighet med vad jag där anfört föreskrivs i paragrafen att vid prövning av fråga om villkorlig frigivning skall särskilt beaktas verkningarna av fortsatt frihetsförlust föi den dömde och förutsättningar­na för hans anpassning i samhället med hänsyn till de förhållanden i vilka han skulle komma att försättas efter frigivningen.

1 paragrafen anges sålunda inte längre att den dömdes uppförande under anstaltstiden är en av de omständigheter som skall särskilt beaktas vid prövning av fråga om villkorlig frigivning. Ändringen har samband med det nya system för bestraffning av disciplinära förseelser som departementsförslaget innehåller. Bakgrunden till denna ändring och den

Prop. 1974:20

169

närmare innebörden därav har redovisats i den allmänna motiveringen.

1 den nya lydelsen anges inte heller att den intagnes beredvillighet att ersätta genom brottet uppkommen skada skall särskilt beaktas i frigivningsärendet. Med anledning av att bl. a. kriminalvärdsnämnden ifrågasatt lämpligheten av denna ändring vill jag framhälla att den nya lydelsen självfallet inte hindrar att den intagnes inställning i skadestånds-frågan i förekommande fall likväl kan tillmätas viss betydelse.

Paragrafens andra stycke anger att om verkställighetstiden förlängts genom disciplinär bestraffning enligt vad därom är stadgat, förlängningen inte skall tas med vid beräkning av tid för villkorlig frigivning och frigivning inte fär ske förrän bestaffningen verkställts. Denna bestämmel­se syftar på sådan förlängning av verkställighetstiden som avses i 69 § behandlingslagen. Det föreslagna systemet med disciplinär bestraffning innebär att sådan förlängning av verkställighetstiden som avses i sistnämnda paragraf inte längre skall kunna förekomma. Förslaget till lag om kriminalvård i anstalt innehåller därför inte någon motsvarighet till ifrågavarande bestämmelse i behandlingslagen. Till följd härav bör andra stycket i förevarande paragraf upphävas.

Som disciplinär bestraffning skall enligt 47 § förslaget till lag om kriminalvård i anstalt kunna meddelas förordnande att viss tid, högst tio dagar, inte skall räknas in i verkställighetstiden för den påföljd som den intagne undergår. Frågan hur strafftidsberäkningen skall ske i sådant fall regleras i 23 § förslaget till lag om beräkning av strafftid m. m.

Den här föreslagna ändringen är en följd av att beteckningen fångvårds­anstalt ersätts med benämningen kriminalvårdsanstalt.

28 kap.

3

§

Enligt förevarande paragraf skall sådan behandling i anstalt som här avses, dvs. anstaltsvistelse som ingår i skyddstillsyn, pågå minst en månad och högst två månader enligt vad som bestäms därom under behand­lingens gång. I 51 § behandhngslagen anges att efter utgången av den minsta tid som är stadgad för sådan anstaltsbehandling, denna skall upphöra, så snart fortsatt omhändertagande i anstalt inte kan anses erforderligt. Enligt 75 § behandlingslagen beslutar den övervaknings­nämnd till vars verksamhetsområde anstalten hör om upphörande av ifrågavarande behandling.

På sätt föreslagits i promemorian bör Ifrågavarande bestämmelser i 51 och 75 §§ behandlingslagen föras över till BrB och därvid placeras i förevarande paragraf.

Prop, 1974:20

170

1 andra stycket har vidtagits den ändringen att det hittillsvarande hindret mot att förordna om omedelbar verkställighet av behandling i anstalt i fråga om dem som har fyllt 23 år har tagits bort. Angående skälen för ändringen hänvisas tiU den allmänna motiveringen, avsnitt 5.3.

29 kap.

3

§

Förevarande paragraf anger i sin nuvarande lydelse bl. a. att vid ungdomsfängelse anstaitsvården skall försiggå i ungdomsanstalt eller, om särskilda skäl är därtill, i annan fängvärdsanstalt.

Av den allmänna motiveringen framgår att det nya anstaltssystemet får till följd att begreppet ungdomsanstalt kommer att försvinna. Samtidigt ersätts termen fängvärdsanstalt med kriminalvårdsanstalt, 1 förevarande paragraf bör därför anges att anstaltsvärden skall försiggå i kriminalvårds-anställ.

30 kap, 4§

Enligl denna paragraf skall vid internering anstaltsvärden försiggå i interneringsanstalt eller, om särskilda skäl är därtill, i annan fångvårds-anstalt. Det nya anstaltssystemet innebär, som framgår av den allmänna motiveringen, att begreppet interneringsanstalt kommer att försvinna. Vidare ersätts termen fångvårdsanstalt med kriminalvårdsanstalt. Paragra­fen bör därför ändras på motsvarande sätt som jag förordat beträffande 29 kap, 3 § BrB,

38 kap,

9§

1 andra stycket har vidtagits en ändring som är betingad av den nya lydelsen av 28 kap, 3 § andra stycket BrB, Ändringen innebär att förord­nande om omedelbar verkställighet av beslut om behandling i anstalt kan meddelas även om den som beslutet avser har fyllt 23 år.

6.4 Förslaget tUl lag om ikraftträdande av vissa lagar på kriminalvärdens område

1 §

Sorn jag framhållit i den allmänna motiveringen bör den nya lagen om kriminalvård i anstalt träda i kraft den 1 juli 1974. Lagen om beräkning av strafftid m, m, bör träda i kraft vid samma tidpunkt, I samband därmed kan lagen om behandling i fängvärdsanstalt upphävas. Paragrafen innehåller bestämmelser i dessa hänseenden.

Prop. 1974:20

171

2 och 3 §§

1 dessa paragrafer har med i sak oförändrat innehåll tagits upp övergångsbestämmelserna till lagen (1964:541) om behandling i fäng­värdsanstalt.

1 förslaget till lag om beräkning av strafftid m. m. har tagits in bestämmelser om uppskov med verkställighet av fängelse vilka innebär väsentligt vidgade möjligheter till sådant uppskov i förhällande till gällande rätt. Samtidigt föresläs att handläggningen av uppskovsärenden skall föras över frän länsstyrelse till kriminalvårdsstyrelsen. Kammarrätten föreslås bli besvärsinstans i stället för som hittills kriminalvårdsnämnden. Dessa förslag ger anledning till vissa övergångsbestämmelser,

.Ansökningar om uppskov som vid den nya lagens ikraftträdande inte är slutligt avgjorda av länsstyrelse bör överlämnas till kriminalvårdsstyrel­sen för fortsatt handläggning. Detta kräver inte någon särskild föreskrift utan följer av att lagen om behandling i fångvårdsanstalt upphör att gälla. Vid handläggningen hos kriminalvårdsstyrelsen kommer den nya lagen att i sin helhet bli tillämplig även i materiellt hänseende.

Har länsstyrelse meddelat beslut i uppskovsärende, talar övervägande skäl för att kriminalvärdsnämnden även efter den nya lagens ikraftträdan­de bör pröva besvär över beslutet. Detta kräver en särskild övergångsbe­stämmelse. En sådan har tagits in i denna paragraf. Enligt bestämmelsen skall 78 § tredje och fjärde styckena behandlingslagen fortfarande gälla beträffande fullföljd mot länsstyrelses beslut i uppskovsärende. Över-gängsbestämmelsen är begränsad till frågan om instansordningen vid besvärsprövningen, 1 materiellt hänseende har kriminalvårdsnämnden att efter den nya lagens ikraftträdande tillämpa denna.

Den nya lagen om beräkning av strafftid m, m, skall självfallet inte medföra att strafftidsberäkningar i fråga om äldre domar skall ändras. För att så skall ske krävs att någon ny omständighet inträffat som föranleder kriminalvårdsstyrelsen att utfärda ny strafftidsresolution. En sädan ny omständighet kan exempelvis vara att ett nytt straff skall verkställas innan den dömde frigivits från ett annat straff som har börjat verkställas före ikraftträdandet. Om det vid sammanläggningen av straff­tiderna visar sig att den sammanlagda strafftiden inte överstiger fyra månader, skall omräkning ske till dagar enligt de nya bestämmelserna i 21 § första stycket lagen om beräkning av strafftid m, m.

För att klargöra att ikraftträdandet av den nya lagen inte i och för sig skall leda till ändring i äldre strafftidsresolutioner har i 5 § tagits in en bestämmelse om att strafftidsresolutioner enligt behandlingslagen skall vid tillämpning av lagen om beräkning av strafftid m, m, anses ha meddelats enligt 20 § första stycket sistnämnda lag.

Prop. 1974:20

172

7 Upprättade lagförslag

1 enlighet med vad som har anförts i det föregående föreligger inom justitiedepartementet upprättade förslag till

1. lag om beräkning av strafftid m. m.,

2.

lag om kriminalvård i anstalt,

3.

lag om ändring i brottsbalken,

4.    lag om ikraftträdande av vissa lagar på kriminalvärdens område.

Förslagen torde få fogas till statsrådsprotokollet i detta ärende som

bilaga 2.

Prop. 1974:20

173

8 Hemställan

Jag hemställer, att lagrådets yttrande över lagförslagen inhämtas enligt 87 § regeringsformen genom utdrag av protokollet.

Vad föredraganden sålunda med instämmande av statsrådets övriga ledamöter hemställt bifaller Hans Maj:t Konungen.

Ur protokollet: Britta Gyllensten

Prop. 1974:20

174

Bilaga 1 (Promemorieförslaget)

I   Förslag till

Lag om beräkning av strafftid m.m.

Härigenom förordnas som följer.

Inledande bestämmelser

1 § Denna lag avser förutsättningar för befordran till verkställighet i

kriminalvårdsanstalt av dom på fängelse, ungdomsfängelse eller interne­

ring eller förordnande enligt 28 kap. 3 § brottsbalken om behandling i

anstalt samt beräkning av tid för sådan verkställighet.

Vad i denna lag är föreskrivet om fängelse gäller även fängelse vilket ålagts som förvandlingsstraff för böter.

Om befordran av dom till verkställighet m. m.

2 § Har den som dömts till fängelse, ungdomsfängelse eller internering

icke inom föreskriven tid fullföljt talan i målet såvitt angår den ådömda

påföljden, får domen i denna del verkställas utan hinder av fullföljd pä

åklagares eller målsägandes sida.

Dom som avses i första stycket får även i andra fall, varom* är särskilt föreskrivet, verkställas utan hinder av att domen ej vunnit laga kraft.

3

§ Dom pä fängelse, ungdomsfängelse eller internering fär även verkställas om den dömde före fullföljdstidens utgång i nedan föreskriven ordning avgiver förklaring att han avstår från lalan mol domen såvitt angår den ådömda påföljden och medgiver att den får verkställas (nöjd förklaring).

4

§ Nöjdförklaring av den som är häktad avgives inför styresmannen för den kriminalvårdsanstalt där han är intagen eller föreståndaren för det häkte eller chefen för den rättspsykiatriska klinik där han förvaras eller, om han hålles i militärhäkte, inför den befattningshavare som har uppsikt över häktet. Är den som sålunda äger mottaga nöjdförklaring ej tillstädes, får förklaringen avgivas inför den som är i hans ställe. 1 fråga om häktad som förvaras på rättspsykiatrisk klinik kan Kouungen förordna att nöjd förklaring fär avgivas även inför närmaste polismyndighet.

Nöjdförklaring gäller endast om den som mottager förklaringen har tillgång till domen eller rättens bevis om målets utgång (domsbevis) samt den dömde haft betänketid till andra dagen efter den då domen avkunnades för honom vid rätten eller på annat sätt delgavs honom. Den dömde skall såvitt möjligt beredas tillfälle att under betänketiden samråda med sin försvarare.

Prop. 1974:20

'5

Den som äger mottaga nöjdförklaring enligt första stycket skall så snart det kan ske erinra den dömde om hans rätt att avgiva nöjdförklaring och vad därvid är att iakttaga samt på den dag, då nöjdförklaring först kan avgivas, efterhöra om han vill avgiva sådan förklaring.

5

§ Bestämmelserna i 4 § äger motsvarande tillämpning i fråga om den som undergår fängelse eller eljest är intagen i kriminalvårdsanstalt.

6

§ Den som icke är häktad eller intagen i kriminalvårdsanstalt får, med avlämnande av domen eller domsbevis, avgiva nöjdförklaring inför styresman vid kriminalvårdsanstalt eller föreståndare för allmänt häkte eller den som är i sädan befattningshavares ställe eller inför polismyndig­het. Den som fullgör militärtjänstgöring får avgiva nöjdförklaring även inför befattningshavare vid krigsmakten, som har bestraffningsrätt över honom i disciplinmål.

7

§ När nöjdförklaring avgives, skall vittne närvara. Den som mottagit nöjdförklaring skall göra anteckning därom på den handling på grund varav förklaringen avgivits. Anteckningen skall underskrivas även av den dömde och vittnet.

8

§ Nöjdförklaring som avgivits enligt denna lag fär icke återtagas. Har den dömde fullföljt talan mot domen i vad han därigenom dömts till fängelse, ungdomsfängelse eller internering, skall denna talan anses återkallad genom nöjdförklaringen.

9

§ Är den som skall undergä fängelse, ungdomsfängelse eller internering häktad eller är han intagen i kriminalvårdsanstalt för undergående av påföjd i annat mäl när domen får verkställas, skall styresmannen vid den kriminalvårdsanstalt där han är intagen eller föreståndaren för det häkte eller chefen för den rättspykiatriska klinik där han föivaras eller, om han hålles i militärhäkte, den befattningshavare som har uppsikt över häktet omedelbart befordra domen till verkställighet.

10 § Är den som skall undergå fängelse, ungdomsfängelse eller interne­

ring pä fri fot när domen får verkställas, skall kriminalvårdsstyrelsen

förelägga honom att senast viss dag inställa sig vid kriminalvårdsanstalt,

där han enligt styrelsens föreskrifter skall intagas.

Kan det befa.as att den dömde avviker eller efterkommer han icke föreläggande enligt första stycket, skall polismyndigheten i den ort där han vistas på begäran av kriminalvårdsstyrelsen låta förpassa honom till anstalten.

Avgiver den dömde nöjd förklaring inför styresman för kriminalvårds­anstalt eller föreståndare för allmänt häkte, skall den som mottager förklaringen omedelbart befordra domen till verkställighet. Avgiver den dömde nöjdförklaring inför polismyndighet eller befattningshavare vid krigsmakten   skall   den  som   mottager  förklaringen   låta  förpassa  den

Prop. 1974:20

176

dömde tUl kriminalvårdsanstalt enligt bestämmelser som kriminalvårds­styrelsen meddelar. Befattningshavare vid krigsmakten skall begära biträde av polismyndigheten i orten för att verkställa förpassningen.

Om det bedöms kunna ske utan fara för att den dömde avviker, får polismyndigheten förelägga honom att instäUa sig vid kriminalvärdsan­stalten i stället för all förpassa honom dit.

11

§ Den som skaU förpassas till kriminalvårdsanstalt för undergående av påföljd fär i anslutning härtill tillfälligt förvaras i allmänt häkte eller polisarrest, om det är erforderligt med hänsyn till transportförhållandena.

12

§ På ansökan av den som icke är häktad kan, om synnerliga skäl därtill föreligger, uppskov med verkställigheten av fängelse beviljas under viss tid, högst sex månader från den dag då domen enUgt vad ovan är föreskrivet får verkställas. Kvinna som är havande eller ammar barn fär beviljas uppskov under tid som prövas skälig.

Beslut i ärende enligt första stycket meddelas av länsstyrelsen i den ort där den dömde vistas. Ansökningshandlingen ingives till polismyndighe­ten i orten. Polismyndigheten skall skyndsamt insända handlingen till länsstyrelsen med eget yttrande.

Uppskov får ej beviljas, om det finns skälig anledning till antagande att den dömde avviker. Förekommer sådan anledning sedan uppskov beviljats, skall beslutet återkallas.

Beslut, varigenom ansökan om uppskov avslagits eller beslut om uppskov återkallats, länder omedelbart till efterrättelse, om ej annorlun­da förordnas.

13

§ Har någon dömts till fängelse och visar han innan verkställigheten börjat att till Konungen ingivits ansökan att han av nåd skall befrias från straffet eller få detta utbytt mot böter eller disciplinstraff, villkoriig dom, skyddstillsyn eller överlämnande till särskild värd, skall, om han ej är häk­tad eller inlagen i kriminalvårdsanstalt samt nåd ej tidigare sökts i målet, verkställigheten anstå i avvaktan på att nådeansökningen avgöres. Detta gäller dock ej om det finns skälig anledning till antagande att den dömde avviker.

14

§ Konungen äger för annat fall än som avses i 12 eller 13 § meddela bestämmelser angående anstånd under högst sex månader med verkställig­heten av dom beträffande den som dömts till fängelse och icke är häktad eller eljest intagen i kriminalvårdsanstalt.

IS§ Om fängelse, ungdomsfängelse eller internering börjat verkställas och högre rätt i stället dömer till annan av dessa påföljder eller förlänger tiden för fängelse, skall verkställigheten fortsätta enligt den tidigare domen till dess den dömde avgiver nö.jdförklaring i fråga om den nya domen eller denna eljest fär verkställas.

Prop. 1974:20

177

16

§ Bestämmelserna i 2-11 och 15 §§ äger motsvarande tiUämpning när domstol förordnar om återintagning i anstalt av den som dömts till ungdomsfängelse eller internering.

17

§ Förordnas i dom på skyddstillsyn om behandling i anstalt enligt 28 kap. 3 § brottsbalken, äger 2, 911 och 15 §§ motsvarande tUlämpning. Detsamma gäUer 3 §, om den dömde har avgivit nöjd förklaring enligt 38 kap. I § brottsbalken. Meddelas under prövotiden förordnande om sådan behandling, äger bestämmelserna i 2-11 och 15 §§ motsvarande tillämpning.

18

§ Häktas den som undergår fängelse, ungdomsfängelse, internering eller behandling i anstalt enligt 28 kap. 3 § brottsbalken av annan anledning än misstanke om brott, skall verkställigheten avbrytas.

Om beräkning av strafftid m. m.

19 § Vid verkställighet av fängelse räknas strafftiden, när den dömde är

häktad eller eljest intagen i kriminalvårdsanstalt, från den dag då domen

fär verkställas och i annat fall från den dag då den dömde enligt 10 §

intages i allmänt häkte eller kriminalvårdsanstalt eller omhändertages av

polismyndighet för förpassning.

Tid, under vUken den dömde hållits i häkte i målet efter det att slutlig dom däri meddelades, skall räknas som tid varunder straffet verkställts.

20 § För den som börjat undergå fängelse pä viss tid skall kriminalvårds­

styrelsen så snart det kan ske fastställa dagen för strafftidens slut.

Överstiger strafftiden fyra månader, skall styrelsen även angiva den eller

de dagar, som är av betydelse för tillämpning av bestämmelserna i

brottsbalken om villkorlig frigivning, samt den strafftid som då återstår.

När ändring i beslutet påkallas av omständigheterna, skall styresman­nen göra anmälan om detta till kriminalvårdsstyrelsen som har att förordna i ärendet.

21 § Förekommer till verkställighet fängelse i högst fyra månader, skall

vid beräkning av strafftiden omräkning ske till dagar, därvid månad skall

anses utgöra trettio dagar. Antalet dagar skall läggas till den dag frän

vilken tiden räknas.

Skall eljest tid för fängelse räknas efter månad eller år, skaU den dag som genom sitt tal i månaden motsvarar den från vilken Ltrafftiden räknas anses som slutdag. Ingår även dagar i tiden, skall antalet dagar läggas till slutdagen för den övriga tiden.

Är tiden för fängelse bestämd endast i dagar, skall antalet dagar läggas till den dag från vilken tiden räknas.

Uppkommer vid beräkning av tid för fängelse del av månad, anses månaden utgöra trettio dagar. Del av dag bortfaller.

12 Riksdagen 1974. 1 saml. Nr 20

Prop. 1974:20

178

22

§ Har domstol enligt 33 kap. 5-7 §§ brottsbalken förordnat att fängelse skall anses till visst antal dagar verkställt, skall först beräknas slutdag utan avseende därpå och avdraget beräknas från den dagen. Detsamma gäller i fråga om tid som enligt 19 § andra stycket skall räknas som tid varunder straffet verkställts.

23

§ Har avbrott ägt rum i verkställigheten av fängelse, skall tiden för avbrottet läggas till slutdagen.

Genom beslut enligt lagen (1973: ) om kriminalvård i anstalt kan bestämmas att viss tid icke skall inräknas i verkställighetstiden. Därvid äger första stycket motsvarande tUlämpning.

24

§ Har villkorligt medgiven frihet förklarats förverkad, skall återstoden av straffet anses som nytt straff vid beräkning av tiden.

25

§ Föreligger fängelse till verkställighet sedan den dömde börjat undergå annat sådant straff men innan han frigivits, skall strafftiderna sammanläggas för bestämmande av slutdagen.

26

§ Föreligger dom på fängelse och beslut om behandling i anstalt enligt 28 kap. 3 § brottsbalken till verkställighet på en gång, skall behandlingen övergå tUl fängelse i två månader. Har behandlingen påbörjats, när fängelse föreligger till verkställighet, avräknas tid motsva­rande den under vUken behandlingen pågått. Den tid av behandlingen, som skall avräknas, anses vid beräkning av tid för villkorlig frigivning utgöra fängelse.

Föreligger fiera förordnanden om behandling i anstalt enligt 28 kap. 3 § brottsbalken tUl verkställighet på en gång, skall tiden för behandlingen beräknas efter det förordnande som först börjat verkställas.

27 § Bestämmelserna i denna lag om beräkning av tid för fängelse gäller i

tUlämphga delar i fråga om tid för behandling i anstalt enligt 28 kap. 3 §

brottsbalken och för ungdomsfängelse eller internering.

Övriga bestämmelser

28 § Beslut enligt denna lag i annat fall än som avses i 12 § meddelas av

kriminalvårdsstyrelsen.

Styrelsens beslut länder omedelbart till efterrättelse, om ej annat förordnas.

29 § Talan mot kriminalvårdsstyrelsens beslut enligt denna lag föres hos

kammarrätten genom besvär.

Mot länsstyrelsens beslut enligt 12 § fär talan föras hos kriminalvårds­nämnden genom besvär.

Mot kriminalvårdsnämndens beslut enligt andra stycket fär talan ej föras.

Prop. 1974:20

179

30 § Närmare föreskrifter för tUlämpningen av denna lag meddelas av Konungen eUer, efter Konungens bemyndigande, av kriminalvårdsstyrel­sen.

Denna lag träder i kraft den

Beträffande straffarbete skall gälla vad som sägs i lagen om fängelse och beträffande förvaring och internering i säkerhetsanstalt vad som sägs i lagen orn internering.

Vad som stadgas i 21 § lagen (1945:872) om verkstäUighet av frihetsstraff m. m. skall fortfarande gälla i fråga om straffarbete eller fängelse som ådömts med tillämpning av 4 kap. 3 eUer 4 § strafflagen.

Prop. 1974:20

180

2 Förslag till

Lag om kriminalvård i anstalt

Härigenom förordnas som följer.

1 kap. Allmänna bestämmelser

1 § Denna lag avser kriminalvård i anstalt (kriminalvårdsanstalt) efter

dom på fängelse, ungdomsfängelse eller internering eller förordnande

enligt 28 kap. 3 § brottsbalken om behandling i anstalt.

Vad som föreskrivs i lagen om den som dömts till fängelse gäller även den som ålagts fängelse som förvandlingsstraff för böter.

2

§ Kriminalvårdsstyrelsen leder och har inseende över kriminalvärden i anstalt.

3

§  Kiiminalvårdsanstalt är riksanstalt eller lokalanstalt.

Riksanstalt, lokalanstalt eller avdelning av anstalt är öppen eUer sluten.

Konungen eller myndighet, som Konungen bestämmer, förordnar vUka anstalter som är riksanstalter eller lokalanstalter och vilka anstalter som är öppna eller slutna.

4

§ Kriminalvården i anstalt skall utformas så att den intagnes anpassning i samhället främjas oeh skadliga föhder av frihetsberövandet motverkas. 1 den utsträckning det kan ske utan att kravet på samhällsskydd eftersattes bör verksamheten från början inriktas på åtgärder som förbereder den intagne för tillvaron utanför anstalten. Frigivning och överförande till värd utom anstalt skall förberedas i god tid.

5

§ Kriminalvården i anstalt bör planläggas och genomföras i nära samverkan mellan kriminalvärdens olika organ. 1 den män ett förverkli­gande av värdens syfte påkallar insatser av andra samhälleliga organ bör dessa, var och en inom sitt ansvarsområde, verka för ändamålsenliga och i övrigt lämpliga åtgärder.

Planläggningen av den intagnes behandling bör äga rum i samråd med denne och, i den utsträckning det lämpligen kan ske, med hans närståen­de. Den intagne skall beredas tillfälle yttra sig om tillämnade åtgärder som rör honom särskilt, om ej synnerliga skäl talar däremot.

6 § Vid fördelning av de intagna mellan lokalanstalter och riksanstalter

iakttages följande.

Den som undergår fängelse i mer än fyra månader men högst ett år eller behandling enligt 28 kap. 3 § brottsbalken skall företrädesvis vara placerad i lokalanstalt.

Prop. 1974:20

181

Den som undergår fängelse i mer än ett år, ungdomsfängelse eller internering placeras företrädesvis i riksanstalt. När sä behövs för en ändamålsenlig förberedelse av frigivning eiler övergäng tUl vård utom anstalt, fär den intagne överföras till lokalanstalt.

Den som undergår fängelse i högst fyra månader bör företrädesvis vara placerad i riksanstalt.

7 § Vid fördelning av de intagna mellan öppna oeh slutna anstalter

iakttages följande.

Intagen bör placeras i öppen anstalt om icke annan placering är påkaUad med hänsyn till föreliggande fara för att han avviker eller eljest av säkerhetsskäl.

Den som dömts tUl fängelse i lägst två år eller till internering med en minsta tid av två år eller mer bör placeras i sluten anstalt, om det med hänsyn till att han saknar fast anknytning till riket eller eljest kan befaras att han är särskilt benägen att avvika och fortsätta en brottslig verksam­het, vilken på grund av omfattning och inriktning är av särskilt allvarlig karaktär. Vad som sagts nu gäller dock ej om annan placering krävs för en ändamålsenlig förberedelse av förestående frigivning eller överföring till vård utom anstalt eller eljest synnerliga skäl föreligger för placering i öppen anstalt.

8 § Vid placering av intagen som ej fyllt tjugoett år skall särskilt beaktas

att han såvitt möjligt hålles åtskild frän sådana intagna som kan inverka

menligt på hans anpassning i samhället.

2 kap. Närmare bestämmelser om kriminalvården i anstalt

9 § Intagen skall behandlas med aktning för hans människovärde. Han

skall bemötas med förståelse för de särskilda svårigheter som är förenade

med vistelse i anstalt.

Intagen skall visa hänsyn mot medintagna. Han skall rätta sig efter de ordningsregler som gäller för anstalten och de anvisningar som anstalts­personalen lämnar honom.

10 § Intagen skall beredas lämpligt arbete som såvitt möjligt främjar

utsikterna för honom att efter frigivningen inordna sig i arbetslivet.

Har intagen behov av undervisning eller yrkesutbildning eller av psykoterapeutisk eller annan särskild behandling skall sädan såvitt möjligt beredas honom med inskränkning i arbetstiden.

Intagen som har förutsättningar för att bedriva självständiga studier skall såvitt möjligt beredas tUlfälle därtill med inskränkning i arbetstiden.

11 § För att underlätta anpassningen i samhället kan intagen medges att

under arbetstid utföra arbete eller deltaga i undervisning, yrkesutbildning

eller annan särskilt anordnad verksamhet utom anstalten. Vid lokalanstalt

bör särskilda åtgärder vidtagas för att främja verksamhet av detta slag.

Prop. 1974:20

182

12 § Intagen är skyldig att utföra det arbete eller deltaga i den undervis­ning eller yrkesutbUdning som ålägges honom.

I 3 § Intagen skall beredas tillfälle till sädan fysisk träning som är lämplig med hänsyn till hans ålder och hälsotUlstånd.

Om ej hinder möter skall intagen ha möjlighet att dagligen vistas utomhus minst en timme.

14 § Intagen skall beredas tUlfälle till lämplig fritidssysselsättning. Han

bör uppmuntras att ägna sig ät egna intressen som kan bidra till hans

utveckling. I den utsträckning det lämpligen kan ske bör han få

möjligheter att genom tidningar, radio och television följa vad som

händer i omvärlden. Hans behov av förströelse bör tillgodoses i skälig

omfattnmg.

Om det lämpligen kan ske, bör intagen beredas tillfälle att utom anstalten på fritid deltaga i sådan föreningsverksamhet eller annan liknande verksamhet som är ägnad att underlätta anpassningen i samhäl­let. När behov föreligger kan föreskrivas att den intagne därvid skall vara stäUd under tillsyn.

15

§ Inlagen som inom anstalten vill utöva sin religion skall beredas tillfälle härtill i den utsträckning det kan ske.

16

§ Vid förberedande av intagens frigivning eller överförande till vård utom anstalt skall särskilt eftersträvas att bereda honom lämplig arbetsan­ställning eller annan försörjningsmöjlighet samt lämplig bostad. Kommer han att behöva undervisning, yrkesutbildning eller ekonomiska, sociala eller medicinska stödåtgärder skall i görligaste mån åtgärder vidtagas för att tillgodose sådant behov.

17

§ Intagen skall arbeta tUlsammans med andra intagna om ej annat följer av bestämmelserna i denna lag eller av arbetets särskUda beskaffen­het.

Pä fritiden får intagen vistas tillsammans med andra intagna om ej annat följer av bestämmelserna i denna lag. 1 sluten anstalt får dock gemenskapen mellan intagna på fritid inskränkas, om det är oundgängli­gen påkallat med hänsyn till förhållandena på anstalten.

18 § Intagen får pä egen begäran arbeta eller tillbringa fritid i enrum om

beaktansvärda skäl talar härför och det är förenligt med hans anpassning i

samhället.

Innan medgivande lämnas enligt första stycket skall läkare yttra sig i frågan. Medgivande skall omprövas så ofta anledning därtUl föreligger, dock minst en gäng i månaden.

19 § 1 samband med utredning för planläggning av intagens vård i anstalt

får denne hållas avskild från andra intagna under så läng tid som

oundgängligen krävs för att syftet med utredningen ej skall äventyras.

Prop. 1974:20

183

20

§ Om det är nödvändigt med hänsyn till rikets säkerhet, föreliggande fara för annans säkerhet till liv och hälsa eller för att hindra att intagen utövar menhgt inflytande på andra intagna, får intagen hällas avskild från andra intagna. Sådant beslut skall omprövas sä ofta anledning därtill föreligger, dock minst en gång i månaden.

21

§ Intagen som hålles avskild från andra intagna enligt 19 eller 20 § skaU medges sådan lättnad i avskildheten som kan ske utan olägenhet.

22

§ Innan beslut meddelas om åtgärd enligt 19 eller 20 § eller vid omprövning av sådant beslut skall utredning ske rörande de omständighe­ter som inverkar på frågans avgörande. Därvid skall läkare yttra sig. Över vad som förekommit skall protokoll föras.

23

§ Intagen fär hällas avskild från andra intagna om det är nödvändigt för att betvinga våldsamt uppträdande av honom. Åtgärden får ej bestå under längre tid än säkerheten kräver.

Om andra medel visar sig otillräckliga för att betvinga våldsamt uppträdande av intagen, får denne beläggas med fängsel, om säkerheten oundgängligen kräver det.

Läkare skall skyndsamt yttra sig rörande åtgärd enligt första eller andra stycket. Över vad som förekommit skall protokoll föras.

24 § 1 den utsträckning det kan ske utan olägenhet får intagen inneha

personliga tUIhörigheter samt skaffa sig eller mottaga böcker, tidskrift;-.r,

tidningar och annat som kan bereda honom sysselsättning under fritid.

1 övrigt fär intagen inneha pengar och skaffa sig eller mottaga varor eller annat enligt särskilda bestämmelser. Om det är påkallat för att hindra att otillåtna varor införes i anstalt, får föreskrivas att de intagna ej utan särskilt medgivande får mottaga försändelser av annat slag än brev eller annan skriftlig handling.

25

§ Brev mellan intagen och svensk myndighet eller advokat skall vidarebefordras utan granskning. Anges brev vara avsänt från svensk myndighet eller advokat och kan skäligen misstänkas att uppgiften är oriktig får dock brevet granskas.

26

§ Annat brev än sådant som avses i 25 § som ankommer till intagen eller som intagen vill avsända fär med iakttagande av vad nedan föreskrivs granskas om del är påkallat av säkerhetsskäl.

Brev till intagen får granskas om det finns anledning antaga att det innehåller otillåtet föremål. Vidare får brev granskas stickprovsvis, i öppen anstalt dock endast vid särskilda tillfällen. 1 sluten anstalt fär brev dessutom granskas om det är nödvändigt med hänsyn till den intagnes särskilda förhållanden.

Prop. 1974:20

184

27 § Granskning av brev fär ej vara mer ingående än som är nödvändigt

med hänsyn till granskningens syfte. Brev som öppnas får läsas endast om

synnerliga skäl föreligger därtill.

Vid öppning av brev bör den intagne såvitt möjligt vara närvarande.

Brev som granskats får kvarhållas om det är påkallat av säkerhetsskäl. Den intagne skall i så fall genast underrättas därom. Är det fråga om ett ankommande brev skall den intagne i den utsträckning det lämphgen kan ske fä del av innehållet. Kvarhållet brev skall utlämnas till den intagne så snart ske kan och senast när anstaltsvärden upphör, om ej särskilda skäl talar däremot.

28 § Vad i 25-27 §§ är föreskrivet om brev gäller även annat skriftligt

meddelande. Bestämmelserna i dessa paragrafer rörande intagen gäller

även sädan sammanslutning av intagna som avses i 36 §.

För psykiatrisk avdelning gäller i stället för 2527 §§ i tillämpliga delar bestämmelserna i 15 § lagen (1 966:293) om beredande av sluten psykiat­risk vård i vissa fall. Brev från intagen till svensk myndighet eller advokat skall dock alltid vidarebefordras utan granskning.

29 § Intagen fär mottaga besök i den utsträckning det lämpligen kan ske.

Han får ej mottaga besök som är ägnat att äventyra säkerheten i anstalten

eller som kan motverka hans anpassning i samhället eller eljest vara till

skada för honom eller annan.

Om det är påkallat med hänsyn till säkerheten, skall tjänsteman vid anstalten vara närvarande vid besök. Besök av advokat som biträder den intagne i rättslig angelägenhet får dock ske utan närvaro av tjänsteman.

Som villkor för besök kan av säkerhetsskäl föreskrivas att den besökande underkastar sig kroppsvisitation eller medger undersökning av väska, kasse eller annat dylikt som han vill medföra vid besöket.

30 § Telefonsamtal mellan intagen och person utom anstalten får äga

rum i den utsträckning det lämpligen kan ske. Den intagne kan förvägras

telefonsamtal som är ägnat att äventyra säkerheten i anstalten eller som

kan motverka hans anpassning i samhället eller eljest vara tUl skada för

honom eller annan.

Om det är påkallat med hänsyn tUl säkerheten, skall tjänsteman på lämpligt sätt avlyssna telefonsamtal. Avlyssning fär äga rum endast med den intagnes vetskap. Telefonsamtal med advokat som biträder den intagne i rättslig angelägenhet får ske utan att samtalet avlyssnas.

31

§ Konungen kan för visst fall förordna om avvikelse frän bestämmel­serna i 25-30 §§, om det är påkallat med hänsyn till rikets säkerhet.

32

§ För att underlätta anpassningen i samhället kan intagen beviljas tillstånd att lämna anstalten för viss kort tid, om ej faran för missbruk är avsevärd. Sådan permission (korttidspermission) får också ges, om annan särskild anledning föreligger därtill.

Prop. 1974:20

185

Intagen som avses i 7 § tredje stycket och är placerad i sluten anstalt får beviljas tUlstånd som avses i första stycket endast om synneriiga skäl föreligger därtill.

För korttidspermission får ställas de villkor som kan anses erforderliga beträffande vistelseort, anmälningsskyldighet eller annat. Är noggrann tillsyn behövlig, kan föreskrivas att den intagne under permissionen skall vara ställd under bevakning.

33       Till förberedande av frigivning eller överförande till vård utom

anstalt kan intagen som undergår fängelse eller dömts till ungdomsfängel­

se eller internering beviljas permission under längre tid (frigivningspermis­

sion).

Den som undergår fängelse på sådan tid att vUlkorlig frigivning icke kan komma i fråga fär bevUjas frigivningspermission endast om synnerliga skäl föreligger. Annan som undergår fängelse och den som dömts till internering får ej beviljas frigivningspermission före den dag dä villkorlig frigivning eller överförande till vård utom anstalt tidigast kan ske.

För frigivningspermission får ställas de villkor som kan anses erforderli­ga beträffande vistelseort, anmälningsskyldighet eller annat.

34

§ Kan intagen genom vistelse utanför anstalt bli föremål för särskilda åtgärder som kan antas underlätta hans anpassning i samhället, kan sädan vistelse beviljas honom under lämplig tid om särskilda skäl förehgger. För vistelse utanför anstalt skall ställas de villkor som kan anses erforderliga. Tillståndet kan återkallas, sä snart omständigheterna det föranleder.

35

§ Tiden för vistelsen utanför anstalt enligt 32, 33 eller 34 § inräknas i verkställighetstiden, om ej särskUda skäl talar däremot.

36

§ Med de begränsningar som följer av gäUande bestämmelser och avtal för verksamheten inom kriminalvården har de intagna rätt att i lämplig ordning överlägga med anstaltsledningen i frågor som är av gemensamt intresse för de intagna. De har också rätt att i lämphg ordning samman­träda med varandra för överläggning i sådana frågor. Intagen som hålles avskild från andra intagna får dock deltaga i överiäggning eller samman­träde endast om det kan ske utan olägenhet.

37

§ Vid sjukdom skall intagen vårdas enligt de anvisningar som ges av läkare. Kan erforderlig undersökning och behandling ej lämpligen ske inom anstalten bör den allmänna sjukvården anlitas. Om så erfordras får intagen föras över till allmänt sjukhus.

Förlossning av intagen kvinna skall såvitt möjligt ske på sjukhus eller förlossningshem. Om det behövs, skall kvinnan i god tid före förloss­ningen överföras dit eller till annat hem där hon kan erhålla lämplig värd.

Or.i anledning föreligger därtill, skall den som enligt första eller andra stycket vistas utom anstalt stå under bevakning och vara underkastad särskilda föreskrifter.

Prop. 1974:20

186

38

§ Om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall och vård i specialsjukhus för psykiskt utvecklingsstörda finns särskUda bestämmel­ser.

39

§ Den lid intagen enligl 37 § eller enligt bestämmelse som avses i 38 § vistas utom anstalten skall inräknas i verkställighetstiden, om-ej särskilda skäl talar däremot.

40

§ Är intagen sjuk när han skall lämna anstalten, fär pä hans begäran fortsatt sjukvård i anstalten beredas honom, om det kan anses skäligt.

41

§ Medför kvinna spädbarn vid intagningen eller föder hon därefter barn, kan tillstånd ges henne att ha barnet hos sig.

42

§ Vid transport av intagen skall såvitt möjligt tiUses att han ej utsattes för obehörigas uppmärksamhet.

Om det är nödvändigt av säkerhetsskäl får den intagne vid transport beläggas med fängsel.

Är den intagne sjuk eller kan det eljest befaras att transport kan medföra skada för hans hälsa, fär transport ej äga rum utan läkares medgivande.

43 § Om domstol begär det, skall intagen inställas vid domstolen. Begär

annan myndighet att intagen skall inställas inför denna, prövar kriminal­

vårdsstyrelsen om det skall ske.

Tiden för inställelse som avses i första stycket inräknas i verkställig­hetstiden.

Åtalas intagen, bör han pä begäran erhålla den lättnad i verkställighe­ten som erfordras för utförande av talan i målet.

44 § Intagen skall erhålla ersättning enligt särskilda bestämmelser för

arbete som han ej utfört för egen räkning. Ersättning skall utgå även när

intagen, enligt vad som bestämts rörande honom, under arbetstid deltager

i undervisning, yrkesutbildning eller annan särskilt anordnad verksamhet

eller behandling eller bedriver enskilda studier. Kan arbete eller annan

verksamhet som berättigar till ersättning ej beredas intagen eller är denne

helt eUer delvis oförmögen till sådan verksamhet skall ersättning ändå

utgå.

Ersättning för arbete skall bestämmas med hänsyn till den intagnes arbetsinsats, om ej särskilda skäl föranleder annat. För annan verksamhet skall ersättning i regel bestämmas enhetligt.

Ersättning enligt första stycket som gottskrivits intagen eller avsatts för hans räkning fär ej utmätas.

45 § Bryter intagen mot anbefalld ordning eller beter han sig eljest

klandervärt, får disciplinär bestraffning åläggas honom enligt vad som

sägs i 46 §, om det ej föreligger anledning att han skall låta sig rätta av

Prop. 1974:20

187

anvisningar eller tUlsägelser eller om gärningen är av sådan beskaffenhet att bestraffning är påkallad av hänsyn till ordningen och säkerheten inom anstalten.

46 § Som disciplinär bestraffning för gärning som avses i 45 § kan den

intagne

1.         tilldelas varning eller

2.         åläggas att vara innesluten i enrum under högst sju dagar.

Vid tillämpning av första stycket 2 skall från tid, varunder den intagne åläggs att vara innesluten i enrum, avräknas tid under vUken han enligt 49 § hållits innesluten i enrum i samband med den utredning som föregått beslutet. Om det av särskilda skäl är erforderligt med hänsyn tUl förseelsens beskaffenhet eller på grund av upprepad misskötsamhet, kan i disciplinärendet förordnas att den ålagda tiden icke skall inräknas i verkställighetstiden.

47

§ Vid prövning av fråga om disciplinär bestraffning bör beaktas om förseelsen har andra följder för den intagne, särskilt med hänsyn till förhållanden som avses i 11, 32 eller 33 § denna lag.

48

§ Föreligger fiera förseelser skall disciplinär bestraffning bestämmas gemensamt för samtliga förseelser.

Den som varit innesluten i enrum oavbrutet under sju dagar får på grund av beslut i annat disciplinärende ej på nytt inneslutas i enrum förrän efter ett uppehåll av minst sju dagar.

Genom upprepade förordnanden enligt 46 § andra stycket andra punkten får den tid för inneslutning i enrum som icke skall inräknas i verkställighetstiden ej överstiga sammanlagt fyrtiofem dagar eller, beträf­fande den som undergår fängelse i högst fyra månader eller behandling enligt 28 kap. 3 § brottsbalken, sammanlagt femton dagar.

49

§ För utredning av disciplinärende och i avbidan på beslut i frågan får intagen tillfälligt häUas innesluten i enrum. Tiden för sådant omhänderta­gande får ej överstiga sju dagar.

50

§ Disciplinärende skall avgöras skyndsamt. Innan beslut meddelas enligt 46 § skall förhör hållas med den intagne. Läkare skall skyndsamt yttra sig rörande åtgärd enligt 49 § samt före beslut om inneslutning i enrum enligt 46 §. Över vad som förekommit vid förhör och annan undersökning skall protokoll föras.

51

§ Har intagen uppsåtligen eller av vårdslöshet förstört egendom som tillhör anstalten, får ersättning härför tagas ut av medel som tillkommer honom enligt 44 §.

52

§ Om det är nödvändigt för att upprätthålla ordning och säkerhet inom anstalten, kan de förmåner som enligt lagen tillkommer intagen tillfälligt inskränkas.

Prop. 1974:20

188

53 § Om tillämpning av bestämmelse i denna lag uppenbarligen kan befaras medföra men för intagens kroppsliga eller psykiska hälsa, fär den jämkning göras som är påkallad för att förebygga sådant men.

3 kap. Övriga bestämmelser

54 § 1 frågor som avses i 33 och 34 §§ beslutar

1.

den   övervakningsnämnd   till  vars  verksamhetsområde  anstalten hör beträffande-inlagen som undergår fängelse,

2.

ungdomsfängelsenämnden beträffande intagen som undergår ungdoms­fängelse samt

3.

interneringsnämnden beträffande intagen som undergår internering.

55 § Konungen kan förordna att tillämpningen av 33 och 34 §§ fär

överfiyttas från ungdomsfängelsenämnden eller interneringsnämnden till

den övervakningsnämnd, till vars verksamhetsområde anstalten hör.

Har i fall som avses i första stycket övervakningsnämnden meddelat beslut, får der. intagne påkalla prövning av beslutet hos ungdomsfängelse­nämnden eller interneringsnämnden.

1 annat fall än som sägs i andra stycket får intagen hos kriminalvårds­nämnden påkalla prövning av övervakningsnämnds beslut i frågor som avses i 33 och 34 §§.

Mot ungdomsfängelsenämndens, interneringsnämndens och kriminal-värdsnämndens beslut enligt denna lag'får talan ej föras.

56 § Beslut enligt denna lag i annat fall än som avses i 54 och 55 §§

meddelas av kriminalvårdsstyrelsen.

Styrelsens beslut länder omedelbart till efterrättelse, om ej annorlunda förordnas.

57

§ Talan mot kriminalvårdsstyrelsens beslut i särskUt fall enligt denna lag föres hos kammarrätten genom besvär. Mot annat styrelsens beslut enligt lagen föres talan hos Konungen genom besvär.

58

§ Konungen kan förordna om överfiyttning till tjänsteman inom kriminalvården av övervakningsnämnds befogenhet enligt. 54 och 55 §§ samt av kriminalvårdsstyrelsens befogenhet enligt denna lag i annat fall än som avses i 35 och 39 §§.

59

§ Innebär förordnande enligl 58 § alt styresman vid anstalt beslutar om disciplinär åtgärd enligt 46 §, skall styresmannens beslut lända omedelbart till efterrättelse, om ej denne annorlunda förordnar. Medde­lar styresmannen, vid åläggande av disciplinär bestraffning enligt 46 § första stycket 2, förordnande enligt andra stycket andra punkten i samma paragraf skall beslutet i dess helhet omedelbart underställas kriminalvårdsstyrelsens prövning.

Prop. 1974:20

189

60 § Den som olovligen till intagen överlämnar eller försöker överlämna

vapen eller annat som denne kan skada sig själv eller annan med, dömes

tUl böter eller fängelse i högst ett år, om ej gärningen är belagd med

strängare straff i brottsbalken.

Lämn?r någon åt intagen alkoholhaltiga drycker eller andra berusnings­medel eller sådan injektionssspruta eller kanyl som avses i narkotika­strafflagen (1968:64) eller hjälper någon eljest intagen att komma åt sådana berusningsmedel eller föremål, dömes till böter.

61 § Alkoholhaltiga drycker eller andra berusningsmedel, som påträffas

hos eller ankommer till intagen eller medföres av den som skall intagas i

kriminalvårdsanstalt får omhändertagas. Med omhändertagen egendom

skall förfaras på sätt föreskrives i 3 § lagen (1958:205) om förverkande

av alkoholhaltiga drycker m. m.

Vad som sägs i första stycket gäller i tUlämpliga delar även alkoholhal­tiga drycker eller andra berusningsmedel, som utan att känd ägare finns påträffas inom anstalt.

Bestämmelserna i första och andra styckena får tillämpas även i fråga om injektionsspruta eller kanyl som avses i narkotikastrafflagen (1968:64).

Belopp, som erhållits vid försäljning av omhändertagen egendom, tillfaller kronan.

62 § Konungen eller, efter Konungens bemyndigande, kriminalvårdssty­

relsen meddelar närmare föreskrifter för tillämpningen av denna lag.

Konungen förordnar om ikraftträdande av denna lag. Sådant förord­nande fär begränsas till vissa av de nya bestämmelserna.

Prop. 1974:20

190

3   Förslag till

Lag om ändring i brottsbalken

Härigenom förordnas, att 26 kap. 5, 7, 8 och 9 §§, 28 kap. 3 §, 29 kap. 3 §, 30 kap. 4 § och 38 kap. 9 § brottsbalken skaU ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse 26 KAP.

5 §

Den som dömts till fängelse skall för verkstäUighet av straffet intagas i fångvårdsanstalt. Härom är särskilt stadgat.

Den som dömts till fängelse skall för verkställighet av straffet intagas i kriminalvårdsanstalt. Här­om är särskilt stadgat.

7

§

Vid prövning av fråga om vill-korUg frigivning skall särskilt be­aktas den dömdes uppförande un­der anstaltstiden och sinnesrikt­ning vid den tid då frigivningen ifrågasattes, hans beredvillighet att ersätta genom brottet uppkom­men skada samt de förhållanden i vilka han skulle komma att försät­tas efter frigivningen.

Vid prövning av fråga om vill­korlig frigivning skall särskilt be­aktas verkningarna av fortsatt fri­hetsförlust för den dömde och förutsättningarna för hans anpass­ning i samhäUet med hänsyn till de förhållanden i vilka han skulle komma att försättas efter frigiv­ningen.

Verkställas samtidigt flera fängelsestraff, skall vid tillämpning av 6 § hänsyn tagas till den sammanlagda fängelsetiden. Som fängelse anses härvid även förvandlingsstraff för böter.

Om verkställighetstiden, enligt vad därom är stadgat, förlängts genoin disciplinär bestraffning, skall förlängningen icke medtagas vid beräkning av tid för villkorlig frigivning, och må frigivning ej ske förrän   bestraffningen   verkställts.

Såsom avtjänad tid räknas även tid varunder straffet skall anses verkställt på grund av domstols förordnande som i 33 kap. 57 §§ sägs.

Prop. 1974:20

Nuvarande Ivdelse

Föreslagen lydelse

191

Fråga om villkorlig frigivning prövas av den övervakningsnämnd tUl vars verksamhetsområde fång­vårdsanstalten hör.

Fråga om villkorlig frigivning prövas av den övervakningsnämnd till vars verksamhetsområde an­stalten hör.

28 KAP.

3

§

Har den tilltalade fyllt aderton år, må rätten, såframt det finnes erforderligt för hans tillrättaföran­de eller eljest, i domen förordna att i skyddstillsynen skall ingå be­handling i anstalt. Sådan behand­ling skall, enhgt vad därom be­stämmes under behandlingens gäng, pågå minst en månad och högst två månader. Om behand­lingen är i övrigt särskilt stadgat.

Har den dömde ej fy Ut tjugotre år, äger rätten besluta att förord­nande som i första stycket sägs skall gå i verkställighet utan hin­der av att domen ä skyddstillsyn icke vunnit laga kraft.

Har den tilltalade fyUt aderton år, må rätten, såframt det finnes erforderligt för hans tUlrättaföran-de eller eljest, i domen förordna att i skyddstUlsynen skall ingå be­handling i anstalt. Sådan behand­ling skall, enligt vad därom be­stämmes under behandlingens gång, pågå minst en månad och högst två månader. Sedan behand­lingen pågått en månad skall den upphöra så snart fortsatt omhän­dertagande i anstalt ej kan anses erforderligt. Om behandlingen är i övrigt särskilt stadgat.

Om förhållandena påkalla det, äger rätten besluta att förord­nande som i första stycket sägs skall gå i verkställighet utan hin­der av att domen ä skyddstillsyn icke vunnit laga kraft.

Beslut om upphörande av be­handling enligt första stycket meddelas av den övervaknings­nämnd till vars verksamhetsområ­de anstalten hör.

29 KAP.

3§

Behandlingen skall taga sin början i anstalt.

Anstaitsvården  skall  försiggå i

Anstaltsvården  skall   försiggå i

Prop. 1974:20

192

Nuvarande lydelse ungdomsanstalt eller, om särskilda skäl äro därtiU, i annan fångvårds­anstalt.

Om vården i anstalt är särskilt stadgat.

Föreslagen lydelse kriminalvårdsanstalt, särskilt stadgat.

Härom    är

30 KAP.

Anstaltsvården skall försiggå i interneringsanstalt eller, om sär­skilda skäl äro därtill, i annan fångvårdsanstalt.

Om vården i anstalt är särskilt stadgat.

Anstaltsvården  skall  försiggå i kriminalvårdsanstalt.    Härom   är särskUt stadgat.

38 KAP.

9§

Rättens beslut om åtgärd enligt 27 kap. 5 § andra stycket, 28 kap. 11 § eller 34 kap. IO § andra stycket, 12 eller 13 § eller I 5 § såvitt angår tillämpning av 10 § andra stycket länder omedelbart till efterrättelse, om ej annorlunda förordnas. Detsamma gäller avgöranden enligt 27 kap. 6 §, 28 kap. 9 § eller 34 kap. 4, 5, 6 eller 8 § angående föreskrifter, vite, prövotid eller tid för ungdomsfängelse.

Avser beslut jämlikt 28 kap. 9 §

Avser beslut jämlikt 28 kap. 9 §

andra stycket eUer 34 kap. 6 § att någon som ej fyUt tjugotre år skaU undergä behandling varom stadgas i 28 kap. 3 §, äger rätten förordna att beslutet skall gä i verkställighet utan hinder av att det ej vunnit laga kraft. Sådant förordnande må ock meddelas i fråga om beslut jämlikt 34 kap. 8 § om återintag­ning i anstalt av den som undergår ungdomsfängelse.

andra stycket eller 34 kap. 6 § att någon skall undergå behandling varom stadgas i 28 kap. 3 §, äger rätten, om förhållandena påkalla det, förordna att beslutet skall gä i verkställighet utan hinder av att det ej vunnit laga kraft. Sådant förordnande må ock meddelas i fråga om beslut jämlikt 34 kap. 8 § om återintagning i anstalt av den som undergår ungdomsfängel­se.

Konungen förordnar om ikraftträdande av denna lag.

Prop. 1974:20

193

Bilaga 2 (Det remitterade förslaget)

I  Förslag till

Lag om beräkning av strafftid m. m.   ,

Härigenom förordnas som följer.

Inledande bestämmelser

1 § Dom pä fängelse, ungdomsfängelse eller internering eller förordnan­de enligt 28 kap. 3 § brottsbalken om behandling i anstalt skall befordras till verkställighet enligt denna lag. Lagen gäller även i fråga om hur tid för sådan verkställighet skaU beräknas.

Vad i denna lag är föreskrivet om fängelse gäller även fängelse vilket ålagts som förvandlingsstraff för böter.

Befordran av dom till verkstäUighet m. m.

2 § Har den som dömts till fängelse, ungdomsfängelse eller internering

icke inom föreskriven tid fullföljt talan i målet såvitt angår den ådömda

påföljden, får domen verkställas i denna del utan hinder av att åklagare

eller målsägande fuUföljt talan mot domen.

Dom som avses i första stycket får även i andra fall än som sägs där verkställas utan hinder av att domen ej vunnit laga kraft. Härom är särskilt stadgat.

3

§ Dom på fängelse, ungdomsfängelse eller internering får även verk­ställas, om den dömde före fullföljdstidens utgång i den ordning som anges i denna lag avger förklaring att han avstår från talan mot domen såvitt angår den ådömda påföljden och medger att den fär verkställas (nöjdförklaring).

4

§ Den som är häktad får avge nöjdförklaring inför styresmannen vid den kriminalvårdsanstalt där han är intagen eller föreståndaren för det häkte eller chefen för den rättspsykiatriska klinik där han förvaras eller, om han hålles i militärhäkte, inför den befattningshavare som har uppsikt över häktet. Är den som sålunda äger mottaga nöjdförklaring ej tillstädes, får förklaringen avges inför den som är i hans ställe. I fråga om häktad som förvaras på rättspsykiatrisk klinik kan Kungl. Maj:t förordna att nöjdförklaring i vissa fall skall avges inför närmaste polismyndighet.

Nöjdförklaring som avses i första stycket gäller endast om den som mottager förklaringen har tillgång till domen eller rättens bevis om målets utgång, såvitt rör den dömde (domsbevis), samt den dömde haft betänke­tid till andra dagen efter den dä domen avkunnades för honom vid rätten

13 Riksdagen 1974. 1 saml. Nr 20

Prop. 1974:20

194

eller pä annat sätt delgavs honom. Den dömde skall om rnöjligt beredas tillfälle att under betänketiden samråda med sin försvarare.

Den som får taga emot nöjdförklaring enligt första stycket skall sä snart det kan ske erinra dén dömde om hans rätt att avge nöjd förklaring samt upplysa den dömde om när och hur det kan ske. Det åligger honom vidare att den dag, då nöjdförklaring först kan avges, efterhöra om den dömde vill avge sådan förklaring.

;

5

§ Bestämmelserna i 4 § äger motsvarande tillämpning i fråga om den som undergår fängelse eller på annan grund är intagen i kriminalvårds­anstalt.

6

§ Den som icke är häktad eller intagen i kriminalvårdsanstalt får avge nöjdförklaring inför styresman vid kriminalvårdsanstalt eller föreståndare för allmänt häkte eller den som är i sådan befattningshavares ställe eller inför polismyndighet. Den som fullgör militärtjänstgöring får avge nöjd­förklaring även inför befattningshavare vid krigsmakten, som har bestraff­ningsrätt över honom i disciplinmål.

Nöjdförklaring enligt första stycket får avges endast om den som vill avge förklaringen överlämnar dom eller domsbevis till den som skall taga emot förklaringen.        

7

§ När nöjdförklaring avges; skall vittne närvara. Den som mottagit nöjdförklaring skall göra anteckning därom på den handling på' grund varav förklaringen avgivits. Anteckningen skall underskrivas även av den dömde och vittnet.

8

§ Nöjdförklaring som avgivits enligt denna lag får icke återtagas. Har den dömde fullföljt talan mot domen i vad han därigenom dömts till fängelse, ungdomsfängelse eller internering, skall denna talan anses återkallad genom nöjdförklaringen. 

9

§ Är den som skall undergå fängelse, ungdomsfängelse eller interne­ring häktad eller är han intagen i kriminalvårdsanstalt för undergående av påföljd i annat mål när domen får verkställas, skall styresmannen vid den kriminalvårdsanstalt där han är intagen eller föreståndaren för det häkte eller chefen för den rättspsykiatriska klinik där han förvaras eller, om han hålles i mUitärhäkte, den befattningshavare som har uppsikt över häktet omedelbart befordra domen till verkställighet.  .

Förvaras den som är häktad i målet ej i kriminalvårdsanstalt, skall han för verkställighet förpassas till sådan anstalt.

Är den dömde häktad i annat mål, när domen får verkställas och förvaras han ej i kriminalvårdsanstalt, får verkställigheten påbörjas där han förvaras.

10       § Är den som skall undergå fängelse, ungdomsfängelse eller interne­

ring icke häktad eller intagen i kriminalvårdsanstalt när domen enligt 2 §

Prop. 1974:20

195

första stycket får verkställas, skall kriminalvårdsstyrelsen förelägga ho­nom att senast viss dag inställa sig vid den kriminalvårdsanstalt, där domen skall verkställas.

Kan det befaras att den dömde avviker eller icfterkommer han icke föreläggande enligt första stycket, skall polismyndigheten i den ort där han vistas på begäran av kriminalvårdsstyrelsen låta förpassa honom tiU anstalten.

Avger den dömde nöjdförklaring inför styresman.vid kriminalvårds­anstalt eller föreståndare för allmänt häkte, skall den som tager emot förklaringen omedelbart befordra domen till verkställighet. Avger den dömde nöjdförklaring inför polismyndighet eller befattningshavare vid krigsmakten, skall den som tager emot förklaringen låta förpassa den dömde till kriminalvårdsanstalt enligt bestämmelser som kriminalvårds­styrelsen meddelar. Befattningshavare vid krigsmakten skall begära biträ­de av polismyndigheten i orten för att verkställa förpassningen.

Om det bedöms kunna ske utan fara för att den dömde avviker, får polismyndigheten förelägga honom att inställa sig vid kriminalvårds­anstalten i stället för att förpassa honom dit.

11

§ Den som skall förpassas till kriminalvårdsanstalt för att undergå påföljd får i anslutning härtill tillfälligt förvaras i allmänt häkte eller polisarrest, om det behövs med hänsyn till transportförhållandena.

12

§ Om särskilda skäl föreligger med hänsyn till den dömdes hälsotill­stånd, arbets- eller utbildningsförhållanden eller övriga omständigheter, får kriminalvårdsstyrelsen pä ansökan av den som icke är häktad bevUja uppskov med verkställigheten av dom på fängelse under viss tid, högst sex månader från den dag dä domen enligt denna lag fär verkställas. Föreligger synnerliga skäl får uppskov beviljas under ytterligare högst sex månader. Kvinna som är havande eller ammar barn får beviljas uppskov under tid som prövas skälig.

Uppskov fär ej beviljas, om det finns skälig anledning antaga att den .

dömde   avviker.   Uppkommer   anledning   till   sådant   antagande  sedan

uppskov beviljats, skall beslutet återkallas.

-

Visar den dömde innan verkställigheten börjat att han givit in ansökan om uppskov och har ej uppskov tidigare sökts i målet, skall verkställig­heten anstå i avvaktan pä kriminalvårdsstyrelsens beslut.

13 § Har någon dömts till fängelse och visar han innan verkställigheten

börjat att till Kungl. Maj:t ingivits ansökan att han av nåd skall befrias

från straffet eller få detta utbytt möt böter eller disciplinstraff, villkorlig

dom, skyddstillsyn eller överlämnande till särskild vård, skall, öm han ej

är häktad eller intagen i kriminalvårdsanstalt samt nåd ej tidigare sökts i

målet, verkställigheten anstå i avvaktan på Kungl. Maj:ts beslut med

anledning av ansökningen. Detta gäller dock ej, om det finns skälig

anledning antaga att den dömde avviker.

Prop. 1974:20

196

14

§ Kungl. Maj:t äger för annat fall än som avses i 12 eller 13 § meddela bestämmelser angående anstånd under högst sex månader med verkställigheten av dom beträffande den som dömts tUl fängelse och icke är häktad eller på annan grund intagen i kriminalvårdsanstalt.

15

§ Om fängelse, ungdomsfängelse eller internering börjat verkställas och högre rätt i stället dömer till annan av dessa påföljder eller förlänger tiden för fängelse, skall verkställigheten fortsätta enligt den tidigare domen till dess den dömde avger nöjdförklaring i fråga om den nya domen eller denna på annan grund får verkställas.

16

§ Bestämmelserna i 2-11 och 15 §§ äger motsvarande tillämpning när domstol förordnar om återintagning i anstalt av den som dömts till ungdomsfängelse eller internering.

17

§ Förordnas i dom på skyddstillsyn om behandling i anstalt enhgt 28 kap. 3 § brottsbalken, äger 2, 9-11 och 15 §§ motsvarande tUlämpning. 1 sådant fall skall även 3 § äga motsvarande tillämpning, om den dömde har avgivit nöjdförklaring enligt 38 kap. 1 § brottsbalken. Meddelas under prövotiden förordnande om sådan behandling, äger bestämmel­serna 12-11 och 15 §§ motsvarande tUlämpning.

18

§ Häktas den som undergår fängelse, ungdomsfängelse, internering eller behandling i anstalt enligt 28 kap. 3 § brottsbalken av annan anledning än misstanke om brott, skall verkställigheten avbrytas.

Beräkning av strafftid m. m.

19 § Vid verkställighet av fängelse räknas strafftiden, när den dömde är

häktad eller på annan grund intagen i kriminalvårdsanstalt, från den dag

då domen får verkställas och i annat fall från den dag då den dömde

enligt 10 § intages i allmänt häkte eller kriminalvårdsanstalt eller omhän­

dertages av polismyndighet för förpassning.

Tid, under vilken den dömde hålhts i häkte i målet efter det att slutlig dom däri meddelades, skall räknas som tid -varunder straffet verkställts.

20 § För den som börjat undergå fängelse på viss tid skall kriminalvårds­styrelsen så snart det kan ske fastställa dagen för strafftidens slut. Överstiger strafftiden fyra månader, skall styrelsen även angiva den eller de dagar, som är av betydelse för tUlämpning av bestämmelserna i brottsbalken om villkorlig frigivning, samt den strafftid som då återstår. När ändring i beslutet påkallas av omständigheterna, skall anmälan därom göras till kriminalvårdsstyrelsen som har att förordna i ärendet.

Prop. 1974:20

197

21 § Förekommer till verkställighet fängelse i högst fyra månader, skall

vid beräkning av strafftiden omräkning ske till dagar, därvid månad skall

anses utgöra trettio dagar. Antalet dagar skall läggas tUl den dag från

vUken tiden räknas.

Skall tid för fängelse räknas efter månad eller år, skaU den dag som genom sitt tal i månaden motsvarar den från vUken strafftiden räknas anses som slutdag. Finnes ej motsvarande dag i slutmånaden, skall den månadens sista dag anses som slutdag. Ingår även dagar i tiden, skaU antalet dagar läggas till slutdagen för den övriga tiden.

Är tiden för fängelse bestämd endast i dagar, skall antalet dagar läggas tUl den dag från vilken tiden räknas.

Uppkommer vid beräkning av tid för fängelse del av månad, anses månaden utgöra trettio dagar. Del av dag bortfaller.

22

§ Har domstol enligt 33 kap. 5-7 §§ brottsbalken förordnat att fängelse skall anses verkstäUt till visst antal dagar, skall först beräknas slutdag utan avseende därpå och avdraget beräknas från den dagen. Detsamma gäller i fråga om tid som enligt 19 § andra stycket skall räknas som tid varunder straffet verkställts.

23

§ Har avbrott ägt rum i verkställigheten av fängelse, skall det antal dagar avbrottet varat läggas tUl slutdagen.

Som avbrott anses icke att den som undergår fängelse häktas med anledning av misstanke om brott.

Genom beslut enligt lagen (1973: ) om kriminalvård i anstalt kan bestämmas att viss tid icke skall inräknas i verkställighetstiden. Därvid äger första stycket motsvarande tillämpning.

24

§ Har villkorligt medgiven frihet förklarats förverkad, skall återsto­den av straffet anses som nytt straff vid beräkning av tiden.

25

§ SkaU dom på fängelse verkställas sedan den dömde börjat undergå annat sådant straff men innan han frigivits, skall strafftiderna samman­läggas för bestämmande av slutdagen.

26 § Skall dom pä fängelse och beslut om behandhng i anstalt enligt 28 kap. 3 § brottsbalken verkställas samtidigt, skall behandlingen övergå till fängelse i två månader. Har behandhngen påbörjats, när domen på fängelse skall verkställas, avräknas tid motsvarande den under vilken behandlingen pågått. Den tid av behandlingen, som skall avräknas, anses vid beräkning av tid för villkorlig frigivning utgöra fängelse.

Skall flera förordnanden om behandling i anstalt enligt 28 kap. 3 § brottsbalken verkställas samtidigt, skall tiden för behandlingen beräknas efter det förordnande som först börjat verkställas.

Prop. 1974:20

198

27 § Bestämmelserna i denna lag om beräkning av tid för fängelse gäller

i tillämpliga delar i fråga om tid för behandling ianstalt enhgt 28 kap. 3 §

brottsbalken och för ungdomsfängelse eller internering.

Övriga bestämmelser

28    §   Beslut enligt denna lag meddelas av kriminalvårdsstyrelsen.

Styrelsens  beslut   länder omedelbart  till  efterrättelse, om ej annat

förordnas.

29 § Talan mot kriminalvårdsstyrelsens beslut enhgt denna lag föres hos

kammarrätten genom besvär.

Mot kammarrättens beslut i fråga som avses i 12'§ fär talan ej föras.

Om ikraftträdande av denna lag förordnar Kungl. Maj:t med riksdagen.

Prop. 1974:20

199

2 Förslag till

Lag om kriminalvård i anstalt

Härigenom förordnas som följer. 1 kap. Allmänna bestämmelser

1 § Denna lag avser kriminalvård i anstalt efter dom på fängelse,

ungdomsfängelse eller internering eller förordnande enligt 28 kap. 3 §

brottsbalken om behandling i anstalt.

Vad som föreskrives i lagen om den som dömts till fängelse gäller även den som ålagts fängelse som förvandlingsstraff för böter.

2

§ Kriminalvårdsstyrelsen leder och har inseende över kriminalvärden i. anstalt.

3

§  Kriminalvårdsanstalt är riksanstalt eller lokalanstalt.

Riksanstalt, lokalanstalt eller avdelning av anstalt är öppen eller sluten.

Kungl. Majit eller myndighet, som Kungl. Maj:t bestämmer, förordnar vilka anstalter som är riksanstalter eller lokalanstalter och vilka anstalter eller anstaltsavdelningar som är öppna eller slutna.

4

§ Kriminalvården i anstalt skall utformas så att den intagnes anpass­ning i samhället främjas och skadliga följder av frihetsberövandet mot­verkas. 1 den utsträckning det kan ske utan alt kravet på samhällsskydd eftersattes bör verksamheten från början inriktas pä åtgärder som förbereder den intagne för tillvaron utanför anstalten. Frigivning och överförande till vård utom anstalt skall förberedas i god tid.

5

§ Kriminalvärden i anstalt skall planläggas och genomföras i nära samverkan mellan kriminalvårdens olika organ. 1 den män ett förverkli­gande av värdens syfte.kräver insatser av andra samhälleliga organ, skall erforderlig samverkan ske med företrädare för sådant organ.

Planläggningen av den intagnes behandling skall äga rum i samråd med denne. I den utsträckning det lämpligen kan ske bör samråd ske även med hans närstående. Den intagne skall beredas tillfälle yttra sig om tillämna­de åtgärder som rör honom särskilt, om ej synnerliga skäl talar däremot.

6 § Vid fördelning av de intagna mellan lokalanstalter och riksanstalter-

skall följande allmänna riktlinjer vara vägledande.

Den som undergår fängelse i mer än fyra månader men högst ett år eller behandling enligt 28. kap. ,3 § brottsbalken skall företrädesvis vara placerad i lokalanstalt.

Den som undergår fängelse i mer än-ett år, ungdomsfängelse eller internering  placeras. företrädesvis, i  riksanstalt.   När så  behövs för en

Prop. 1974:20

200

ändamålsenlig förberedelse av frigivning eller övergång tiU vård utom anstalt, fär den intagne överföras till lokalanstalt.

Den som undergår fängelse i högst fyra månader bör företrädesvis vara placerad i riksanstalt.

7 § Vid fördelning avde intagna mellan öppna och slutna anstalter

iakttages följande.

Intagen bör placeras i öppen anstalt, om icke annan placering är påkaUad med hänsyn tiU föreliggande fara för att han avviker eller eljest av säkerhetsskäl eller med hänsyn till att möjlighet bör beredas honom till sådant arbete eller sådan undervisning, utbildning eller särskUd behandhng som icke lämpligen kan anordnasi öppen anstalt.

Den som dömts till fängelse i lägst två år eller tiU internering med en minsta tid av två år eller mer bör placeras i sluten anstalt, om det med hänsyn till att han saknar fast anknytning till riket eller eljest kan befaras att han är särskilt benägen att avvika och fortsätta en brottslig verksam­het, vUken på grund av omfattning och inriktning är av särskUt allvarlig karaktär. Vad som sagts nu gäller dock ej om annan placering kräves för en ändamålsenlig förberedelse av förestående frigivning eller överföring till vård utom anstalt eUer eljest synnerliga skäl föreligger för placering i öppen anstalt.

8 § Vid placering av intagen som ej fyllt 21 år skaU särskUt beaktas

att han såvitt möjligt hålles åtskild från sådana intagna som kan inverka

menligt på hans anpassning i samhället.

2 kap. Närmare bestämmelser om kriminalvården i anstalt

9 § Intagen skall behandlas med aktning för hans människovärde. Han

skall bemötas med förståelse för de särskUda svårigheter som är förenade

med vistelse i anstalt.

Intagen skail visa hänsyn mot anstaltspersonal och medintagna. Han skall rätta sig efter de ordningsregler som gäller för anstalten och de anvisningar som anstaltspersonalen lämnar honom.

10 § Intagen skall beredas lämpligt arbete som såvitt möjligt främjar

utsikterna för honom att efter frigivningen inordna sig i arbetslivet.

Har intagen behov av undervisning eller utbildning eller av medicinsk-psykologisk eller annan särskild behandling, skall sådan beredas honom under arbetstiden, om det kan ske med hänsyn till anstaltstidens längd och den intagnes förutsättningar.

11 § För att underlätta anpassningen i samhället kan den som är intagen

i lokalanstalt medges att under arbetstid utföra arbete eUer deltaga i

undervisning, utbildning eller annan särskilt anordnad verksamhet utom

anstalten. Vid anstalt som nu sagts bör särskilda åtgärder vidtagas för alt

främja verksamhet av detta slag.

Prop. 1974:20

201

Medgivande som avses i första stycket kan lämnas även den som är intagen i riksanstalt, om särskilda skäl l"öreligger.

12

§ Intagen är skyldig att utföra det arbete eller deltaga i den undervis­ning eller utbildning som ålägges honom.

13

§ Intagen skall såvitt det är möjligt beredas tillfälle till fysisk träning som är lämplig med hänsyn till hans ålder och hälsotillstånd.

Om ej hmder möter, skall intagen ha möjlighet att dagligen vistas utomhus minst en timme.

14 § Intagen skall beredas tillfälle till lämplig fritidssysselsättning. Han

bör uppmuntras att ägna sig åt egna intressen som kan bidra till hans

utveckling. I den utsträckning det lämpligen kan ske bör han få

möjligheter att genom tidningar, radio och television följa vad som

händer i omvärlden. Hans behov av förströelse bör tillgodoses i skälig

omfattning.

Om det lämpligen kan ske, bör intagen beredas tUlfälle att utom anstalten på fritid deltaga i sådan föreningsverksamhet eller annan liknande verksamhet som är ägnad att underlätta anpa.ssningcn i samhäl­let. Därvid kan föreskrivas att den intagne skall stå under tillsyn.

15

§ Intagen som inom anstalten vill utöva sin religion skall beredas tillfälle härtill i den utsträckning det kan ske.

16

§ Vid förberedande av intagens frigivning eller överförande till vård utom anstalt skall särskUt eftersträvas att bereda honom lämplig arbetsan­ställning eller annan försörjningsmöjlighet samt lämplig bostad. Kommer han att behöva undervisning, utbUdning eller ekonomiska, sociala eller

medicinska stödåtgärder, skall i görligaste mån åtgärder vidtagas för att tillgodose sådant behov.

17 § Intagen skall arbeta tillsammans med andra intagna, om ej annat

följer av bestämmelserna i denna lag eller av arbetets särskilda beskaffen­

het.

På fritiden får intagen i den utsträckning han önskar det vistas tillsammans med andra intagna, om ej annat följer av bestämmelserna i denna lag. 1 sluten anstalt får dock gemenskapen mellan intagna på fritid inskränkas, om det är oundgängligen påkallat med hänsyn till förhållan­dena på anstalten.

18 § Intagen får på egen begäran arbeta i enrum, om beaktansvärda skäl

talar härför.

Läkare skall yttra sig över begäran som avses i första stycket, om möjligt innan medgivande lämnas och annars inom en vecka därefter. Medgivande skall omprövas så ofta anledning därtill föreligger, dock minst en gång i månaden.

Prop. 1974:20

202

19

§ 1 samband med utredning för planläggning av intagens vård i anstalt fär denne håUas avskUd från andra intagna under sä lång tid som oundgängligen kräves för att syftet med utredningen ej skall äventyras.

20

§ Om det är nödvändigt med hänsyn till rikets säkerhet, föreliggande fara för annans säkerhet tUl liv eller hälsa eller för att hindra att intagen utövar menligt inflytande pä andra intagna, får intagen hällas avskild från andra intagna.

Intagen som avses, i 7 § tredje stycket och på skäl som däranges är placerad i sluten anstalt får hällas avskild från andra intagna, om det kan befaras att han planlägger rymning eller att annan planlägger fritagnings­försök och avskUdheten är nödvändig för att hindra att sådan plan sättes i verket.

Beslut enligt första eller andra stycket skall omprövas sä ofta anledning, därtill föreligger, dock minst en gång i månaden.

21

§ Intagen som hålles avskild från andra intagna enligt 19 eher 20 § skall medges sädan lättnad i avskildheten som kan ske utan olägenhet.

22

§ Innan beslut meddelas om åtgärd enligt 20 § eller vid omprövning av sådant beslut skaU utredning ske rörande de omständigheter som inverkar pä frågans avgörande. Läkare skall yttra sig i frågan innan åtgärden vidtages, om icke oundgängligen påkallas att åtgärden vidtages innan sådant yttrande hinner inhämtas. 1 sådant fall skall yttrande avges så snart det kan ske och senast inom en vecka.

Över vad som förekommit vid utredning enligt första stycket skall föras protokoll.

23 § Intagen fär hällas avskild från andra intagna, om det är nödvändigt

för att betvinga våldsamt uppträdande av honom. Åtgärden får ej bestå

under längre tid än säkerheten kräver.

Visar sig andra medel otillräckliga för att betvinga våldsamt uppträdan­de av intagen, får denne beläggas med fängsel, om säkerheten oundgäng­ligen kräver det.

Läkare skall så snart det kan ske yttra sig över åtgärd enligt första eller andra stycket. Över vad som förekommit skall föras protokoll.

24 § 1 den utsträckning det kan ske utan olägenhet får intagen inneha

personliga tillhörigheter samt skaffa sig eller mottaga böcker, tidskrifter,

tidningar och annat som kan bereda honom sysselsättning under fritid.

1 övrigt får intagen inneha pengar och skaffa sig eller mottaga varor eller annat enligt särskilda bestämmelser. Om det är påkallat för att hindra att otillåtna varor införes i anstalt, får föreskrivas att de intagna ej utan särskilt medgivande får mottaga försändelser av annat slag än brev eller annan skriftlig handling.

Prop. 1974:20

203

25

§ Brev mellan intagen oeh svensk myndighet eller advokat skall vidarebefordras utan granskning. Anges brev vara avsänt frän svensk myndighet eller advokat och kan skäligen misstänkas att uppgiften är oriktig, får dock brevet granskas, om förhällandet icke kan klarläggas på annat sätt.

26

§, Annat brev till eller från intagen än sådant som avses i 25 § får med iakttagande av vad i andra stycket föreskrives granskas, om det är påkallat av säkerhetsskäl.

Brev får granskas, om det finns anledning antaga att det innehåller otillätet föremål. Vidare fär brev granskas stickprovsvis. 1 sluten anstalt får brev dessutom granskas, om det är nödvändigt med hänsyn till den intagnes särskilda förhållanden.

27 § Granskning av brev fär ej vara mer ingående än som är nödvändigt

med hänsyn till granskningens syfte.

Vid öppning av brev bör den intagne vara närvarande, såvitt det lämpligen kan ske.

Brev som granskats fär kvarhållas, om det är påkallat av säkerhetsskäl. Den intagne skall i så fall genast underrättas därom. Är det fråga om ett ankommande brev skall den intagne i den utsträckning det lämpligen kan ske få del av innehållet. Kvarhållet brev skall utlämnas till den intagne så snart ske kan och senast när anstaltsvården upphör, om ej särskilda skäl talar däremot.

28 § Vad i 25-27 §§ är föreskrivet om brev gäller även annat skriftligt

meddelande. Bestämmelserna i dessa paragrafer rörande intagen gäller

även sammanslutning av intagna.

För psykiatrisk avdelning gäller i stället för 2527 §§ i tillämpliga delar bestämmelserna i 15 § lagen (1966:293) om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall. Brev frän intagen till svensk myndighet eller advokat skall dock alltid vidarebefordras utan granskning.

29 § Intagen får mottaga besök i den utsträckning det lämpligen kan ske.

Han får ej mottaga besök som är ägnat att äventyra säkerheten i anstalten

eller som kan motverka hans anpassning i samhället eller eljest vara till

skada för honom eller annan.

Tjänsteman vid anstalten skall vara närvarande vid besök, om det är påkallat med hänsyn till säkerheten. Vid besök av advokat som biträder den intagne i rättslig angelägenhet får tjänsteman närvara endast om advokaten eller den intagne begär det.

Som vUlkor för besök kan av säkerhetsskäl föreskrivas att den besökande underkastar sig kroppsvisitation eller medger undersökning av väska, kasse eller annat dylikt som han vill medföra vid besöket.

30 § Telefonsamtal mellan intagen och person utom anstalten får äga

rum i den utsträckning det lämpligen kan ske. Den intagne kan förvägras

telefonsamtal som är ägnat att äventyra säkerheten i anstalten eller som

Prop. 1974:20

204

kan motverka hans anpassning i samhället eller eljest vara tUl skada för honom eller annan.

Om det är påkallat med hänsyn till säkerheten, skaU tjänsteman på lämpligt sätt avlyssna telefonsamtal. Avlyssning får äga rum endast med den intagnes vetskap. Telefonsamtal med advokat som biträder den intagne i rättslig angelägenhet får icke avlyssnas utan den intagnes medgivande.

31

§ Kungl. Maj:t kan för visst faU förordna om avvikelse frän bestäm­melserna i 2530 §§, om det är påkallat med hänsyn tUl rikets säkerhet.

32

§ För att underlätta anpassningen i samhället kan intagen bevUjas tillstånd att lämna anstalten för viss kort tid (korttidspermission), om ej faran för missbruk är avsevärd. Korttidspermission får också ges, om annan särskild anledning föreligger därtill.

Intagen som avses i 7 § tredje stycket och på skäl som där anges är placerad i sluten anstalt får beviljas korttidspermission endast om synnerliga skäl föreligger därtill.

För korttidspermission får ställas de vUlkor som kan anses erforderliga beträffande vistelseort, anmälningsskyldighet eller annat. Är noggrann tillsyn behövlig, kan föreskrivas att den intagne under permissionen skall vara ställd under bevakning.

33 § Till förberedande av frigivning eller överförande tUl vård utom

anstalt kan intagen som undergår fängelse eller dömts till ungdomsfängel­

se eller internering bevUjas permission under längre tid (frigivningspermis­

sion).

Den som undergår fängelse pä sådan tid att vUlkorlig frigivning icke kan komma i fråga fär bevUjas frigivningspermission endast om synnerliga skäl föreligger. Annan som undergår fängelse och den som dömts till internering fär ej beviljas frigivningspermission före den dag då vUlkorlig frigivning eller överförande till värd utom anstalt tidigast kan ske.

För frigivningspermission får ställas de vUlkor som kan anses erforder­liga beträffande vistelseort, anmälningsskyldighet eller annat.

34

§ Kan intagen genom vistelse utanför anstalt bli föremål för särskUda åtgärder som kan antagas underlätta hans anpassning i samhället, kan sådan vistelse beviljas honom under lämplig tid, om särskilda skäl föreligger. För vistelse utanför anstalt skall ställas de villkor som kan anses erforderliga. Tillståndet kan återkallas, om omständigheterna föran­leder det.

35

§ Tid för vistelse utanför anstalt enligt 32, 33 eUer 34 § inräknas i verkställighetstiden, om ej särskilda skäl talar däremot.

36

§ Med de begränsningar som följer av gällande bestämmelser och avtal för verksamheten inom kriminalvården har de intagna rätt att i lämplig ordning överlägga med anstaltsledningen i frågor som är av gemensamt

Prop. 1974:20

205

intresse för de intagna. De har också rätt att i lämplig ordning samman­träda med varandra för överläggning i sådana frågor. Intagen som hålles avskUd från andra intagna får dock deltaga i överläggning eller samman­träde endast om det kan ske utan olägenhet.

37 § Vid sjukdom skaU intagen vårdas enligt de anvisningar som ges av

läkare. Kan erforderhg undersökning och behandling ej lämpligen ske

inom anstalten bör den allmänna sjukvården anlitas. Om det behövs, får

intagen föras över till allmänt sjukhus.

Förlossning av intagen kvinna skall såvitt möjligt ske på sjukhus eller förlossningshem. Om det behövs, skaU kvinnan i god tid före förlossning­en överföras dit eller till annat hem där hon kan erhålla lämplig vård.

Om anledning föreligger därtill, skall den som enhgt första eUer andra stycket vistas utom anstalt stå under bevakning och vara underkastad särskUda föreskrifter.

38

§ Om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa faU och vård i specialsjukhus för psykiskt utvecklingsstörda finns särskUda bestämmel­ser.

39

§ Tid som intagen enligt 37 § eller enligt bestämmelse som avses i 38 § vistas utom anstalten inräknas i verkställighetstiden, om ej särskUda skäl talar däremot.

40

§ Är intagen sjuk när han skaU lämna anstalten, får på hans begäran fortsatt sjukvård i anstalten beredas honom, om det kan anses skäligt.

41

§ Medför kvinna spädbarn vid intagningen eller föder hon därefter barn, kan tillstånd ges henne att ha barnet hos sig.

42

§ Vid transport av intagen skall såvitt möjligt tillses att han ej utsattes för obehörigas uppmärksamhet.

Om det är nödvändigt av säkerhetsskäl, får den intagne vid transport beläggas med fängsel.

Är den intagne sjuk eller kan det eljest befaras att transport kan medföra skada för hans hälsa, får fransport ej äga rum utan läkares medgivande.

43 § Intagen skaU inställas vid domstol eller vid nämnd som avses i

37 kap. brottsbalken, om domstolen eller nämnden begär det. Begär

annan myndighet att intagen skall inställas inför denna, prövar kriminal­

vårdsstyrelsen om det skall ske. 1 anslutning till inställelse varom nu är

fråga får intagen tillfälligt placeras i allmänt häkte, om det behövs av

säkerhetsskäl.

Tiden för inställelse som avses i första stycket inräknas i verkställig­hetstiden.

Åtalas intagen, skall han pä begäran erhålla den lättnad i verkställig­heten som erfordras för utförande av hans talan i målet.

Prop. 1974:20

206

44 § Intagen skall erhålla ersättning, enligt normer som meddelas av

Kungl. Maj:t eller myndighet som Kungl. Maj:t bestämmer, för arbete

som han utfört, om detta ej skett för egen räkning. Ersättning skall utgå

även när intagen, enligt vad som bestämts rörande honom, under

arbetstid deltager i undervisning, utbildning eller annan särskilt anordnad

verksamhet eller behandling eller bedriver enskilda studier. Kan arbete

eller annan verksamhet som berättigar till ersättning ej beredas intagen

eller är denne helt eller delvis oförmögen till sådan verksamhet, skall

ersättning ändå utgå.

Ersättning för arbete skaU bestämmas med hänsyn till den intagnes arbetsinsats, om ej särskilda skäl föranleder annat. För annan verksamhet skall ersättning i regel bestämmas enhetligt.

45 § Har intagen uppsåtligen förstört egendom som tillhör anstalten, får

ersättning härför tagas ut av medel som tillkommer honom enhgt 44 §.

Ersättning enligt 44 § som gottskrivits intagen eller avsatts för hans räkning får ej utmätas.

46

§ Bryter intagen mot anbefaUd ordning eller beter han sig eljest klandervärt, fär disciplinär bestraffning åläggas honom enligt vad som sägs i 47 §, om det ej föreligger anledning att han skall låta sig rätta av anvisningar eller tiUsägelse eller om gärningen är av sådan beskaffenhet att bestraffning är påkallad av hänsyn till ordningen och säkerheten inom anstalten.

47

§  Som disciplinär bestraffning för gärning som avses i 46 § kan

1.

den intagne tilldelas varning,

2.

den intagne åläggas att vara innesluten i enrum under högst sju dagar eller,

3.

om  del  av  särskilda skäl är erforderligt med hänsyn till förseelsens beskaffenhet eller på grund av upprepad misskötsamhet, förordnande meddelas att viss bestämd tid, högst tio dagar, icke skaU inräknas i verkstäUighetstiden för den påföljd som den intagne undergår. Åtgärd enligt första stycket 2 och 3 får vidtagas i förening.

Vid tiUämpning av första stycket 2 skaU frän tid, under vilken den intagne ålägges att vara innesluten i enrum, avräknas tid under vUken han enligt 50 § hållits innesluten i enrum i samband med den utredning som föregått beslutet.

48

§ Vid prövning av fråga om disciplinär bestraffning bör beaktas om förseelsen har andra omedelbara följder för den intagne, särskUt i sådana hänseenden som avses i 11, 32 eller 33 § denna lag.

49

§ Föreligger flera förseelser skall disciplinär bestraffning bestämmas gemensamt för samtliga förseelser.

Den som varit innesluten i enrum oavbrutet under sju dagar fär på grund av  beslut i annat disciplinärende ej pä nytt inneslutas i enrum

Prop. 1974:20

207

förrän efter ett uppehåll av minst sju dagar.

Genom upprepade förordnanden enligt 47 § första stycket 3.får den tid som icke skall inräknas i verkställighetstiden ej överstiga sammanlagt fyrtiofem dagar eller, beträffande den som undergår fängelse i högst fyra månader eller behandling enligt 28 kap. 3 § brottsbalken, sammanlagt femton dagar.

50

§ För utredning av disciplinärende och i avbidan på beslut i frågan får intagen tillfälligt hällas innesluten i enrum. Sådant omhändertagande får ej pågå under längre tid än som är oundgängligen nödvändigt och i intet fall längre än sju dagar.

51

§ Disciplinärende skall avgöras skyndsamt. Innan beslut meddelas enligt 47 § skall förhör hällas med den intagne. Läkare skall så snart det kan ske yttra sig rörande åtgärd enligt 50 § samt före beslut om inneslutning i enrum enligt 47 §. Över vad som förekommit vid förhör och annan undersökning skall protokoll föras.

52

§ Om det är nödvändigt för att upprätthålla ordning och säkerhet inom anstalten, kan de förmåner som enligt lagen tUlkommer intagen tUlfälligt inskränkas.

53

§ Om tillämpning av bestämmelse i denna lag uppenbarligen kan befaras medföra men för intagens kroppsliga eller psykiska hälsa, får den jämkning göras som är påkallad för att förebygga sådant men.

3 kap. Övriga bestämmelser

54 §  1 frågor som avses i 33 och 34 §§ beslutar

1.

den övervakningsnämnd till vars verksamhetsområde anstalten hör beträffande intagen.söm undergår fängelse, dock med undantag för fall som avses i andra stycket,

2.

ungdomsfängelsenämnden beträffande intagen som undergår ungdoms­fängelse samt

3.

interneringsnämnden beträffande intagen som undergår internering.

Kriminalvårdsnämnden beslutar i frågor som avses i 33 och 34 §§ beträffande intagen som omfattas av förordnande enligt 16 § lagen (1964:163) om införande av brottsbalken.

55 § Kungl. Maj:t kan förordna att tillämpningen av 33 och 34 §§ fär

överflyttas från kriminalvårdsnämnden, ungdomsfängelsenämnden eller

interneringsnämnden till den övervakningsnämnd, till vars verksamhets­

område anstalten hör.--

.

.;

Har i fall som avses i första stycket övervakningsnämnden meddelat beslut, får den intagne påkalla prövning av beslutet hos den centrala nämnd frän vilken tillämpningen överflyttats.

Prop. 1974:20

*

I annat fall än som sägs i andra stycket får intagen hos kriminalvård.s-nämnden påkalla prövning av övervakningsnämnds beslut i frågor som avses i 33 och 34 §§.

56

§ I frågor som avses i 35 § såvitt gäUer tid för vistelse utanför anstalt enligt 33 eller 34 § beslutar ungdomsfängelsenämnden beträffande in­tagen som undergår ungdomsfängelse och interneringsnämnden beträffan­de intagen som undergår internering.

57

§ Övervakningsnämnds beslut enligt denna lag länder till efterrättelse omedelbart, om ej annorlunda-förordnas.

Mot ungdomsfängelsenämndens, interneringsnämndens och krintinal-värdsnämndens beslut enligt denna lag får talan ej föras.

58 § Beslut enligt denna lag i annat fall än som avses i 54, 55 och 56 §§

meddelas av kriminalvårdsstyrelsen.

Styrelsens beslut länder tUl efterrättelse omedelbart, om ej annorlunda förordnas.

59

§ Talan mot kriminalvårdsstyrelsens beslut i särskilt fall enligt denna lag föres hos kammarrätt genom besvär. Mot annat styrelsens beslut enligt lagen föres talan hos Kungl. Maj:t genom besvär.

60

§ Kungl. Maj:t kan förordna om överflyttning till tjänsteman inom kriminalvärden av övervakningsnämnds befogenhet enligt 54 och 55 §§ samt av kriminalvårdsstyrelsens befogenhet enligt denna lag i annat fall än som avses i 20 § andra stycket samt i 35 och 39 §§.

61

§ Innebär förordnande enligt 60 § att styresman vid anstalt beslutar om disciplinär åtgärd enligt 47 §, skall styresmannens beslut lända till efterrättelse omedelbart, om denne ej annorlunda förordnar. Medde­lar styresmannen förordnande enligt 47 § första stycket 3, skall disciplin­ärendet i dess helhet omedelbart underställas kriminalvårdsstyrelsens prövning.

62

§ Den som olovligen till intagen överlämnar eller försöker överlämna vapen eller annat som denne kan skada sig själv eller annan med, dömes till böter eller fängelse i högst ett år, om ej gärningen är belagd med strängare straff i brottsbalken.

Lämnar någon åt intagen alkoholhaltiga drycker eller andra berusnings­medel eller sådan injektionsspruta eller kanyl som kan användas för insprutning i människokroppen eller hjälper någon eljest intagen att komma åt sådana berusningsmedel eller föremål, dömes till böter eller fängelse i högst sex månader, om ej gärningen eljest är i lag belagd med strängare straff.

63 § Alkoholhaltiga drycker eller andra berusningsmedel, som påträffas

hos eUer ankommer till intagen eller medföres av den som skall intagas i

Prop. 1974:20

209

kriminalvårdsanstalt får omhändertagas. Med omhändertagen egendom skall förfaras på sätt föreskrives i 3 § lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga drycker m. m.

Vad som sägs i första stycket gäller i tillämpliga delar även alkoholhal­tiga drycker eller andra berusningsmedel, som utan att känd ägare finns påträffas inom anstalt.

Bestämmelserna i första och andra styckena fär tillämpas även i fråga om injektionsspruta eller kanyl som kan användas för insprutning i människokroppen.

Belopp, som erhållits vid försäljning av omhändertagen egendom, tUlfaUer kronan.

Om ikraftträdande av denna lag förordnar Kungl. Maj;t med riksdagen.

14 Riksdagen 1974. 1 saml. Nr 20

Prop. 1974:20

210

3 Förslag tUl

Lag om ändring i brottsbalken

Härigenom förordnas, att 26 kap. 5, 7-9 §§, 28 kap. 3 §, 29 kap. 3 §, 30 kap. 4 § och 38 kap. 9 § brottsbalken skall ha nedan angivna lydelse.

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

26 KAP.

5§

Den som dömts till fängelse skall för verkställighet av straffet intagas i fångvårdsanstalt. Härom är särskUt stadgat.

Den som dömts till fängelse skall för verkställighet av straffet intagas i kriminalvårdsanstalt. Här­om är särskilt stadgat.

7

§

'

Vid prövning av fråga om vill­korlig frigivning skall särskilt be­aktas den dömdes uppförande un­der anstaltstiden och sinnesrikt­ning vid den tid då frigivningen ifrågasattes, hans beredvillighet att ersätta genom brottet uppkom­men skada samt de förhållanden i vilka han skulle komma att försät­tas efter frigivningen.

Vid prövning av fråga om vill­korlig frigivning skall särskilt be­aktas verkningarna av fortsatt fri­hetsförlust för den dömde och förutsättningarna för hans anpass­ning i samhället med hänsyn till de förhållanden i vilka han skulle komma att försättas efter frigiv­ningen.

8 §2

Verkställas samtidigt flera fängelsestraff, skall vid tillämpning av 6 § hänsyn tagas till den sammanlagda fängelsetiden. Som fängelse anses här­vid även förvandlingsstraff för böter.

Om verkställighetstiden, enligt vad därom är stadgat, förlängts ge­nom disciplinär bestraffning, skall förlängningen icke medtagas vid beräkning av tid för villkorlig fri­givning, och må frigivning ej ske förrän   bestraffningen   verkstäUts.

Såsom avtjänad tid räknas även tid varunder straffet skall anses verkställt på grund av domstols förordnande som i 33 kap. 5-7 §§ sägs.

' Senaste lydelse 1965:620 2 Senaste lydelse 1973:43

Prop. 1974:20

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

21:

9 §3

Fråga om villkorlig frigivning prövas av den övervakningsnämnd till vars verksamhetsområde fång­vårdsanstalten hör.

Fråga om villkorlig frigivning prövas av den övervakningsnämnd till vars verksamhetsområde an­stalten hör.

28 KAP.

3§

Har den tUltalade fyllt aderton år, må rätten, såframt det finnes erforderligt för hans tillrättaföran­de eller eljest, i domen förordna att i skyddstUlsynen skall ingå be­handling i anstalt. Sådan behand­ling skall, enligt vad därom be­stämmes under behandlingens gäng, pågå minst en månad och högst två månader. Om behand­lingen är i övrigt särskilt stadgat.

Har den dömde ej fyllt tjugotre år, äger rätten besluta att förord­nande som i första stycket sägs skall gå i verkställighet utan hin­der av att domen å skyddstillsyn icke vunnit laga kraft.

Har den tilltalade fyllt aderton år, må rätten, såframt det finnes erforderligt för hans tillrättaföran­de eller eljest, i domen förordna att i skyddstillsynen skall ingå be­handling i anstalt. Sådan behand­ling skall, enligt vad därom be­stämmes under behandlingens gång, pågå minst en månad och högst två månader. Sedan behand­lingen pågått en månad skall den upphöra så snart fortsatt omhän­dertagande i anstalt ej kan anses erforderligt. Om behandlingen är i övrigt särskilt stadgat.

Om förhållandena påkalla det, äger rätten besluta att förordnan­de som i första stycket sägs skall gå i verkställighet utan hinder av att domen ä skyddstillsyn icke vunnit laga kraft.

Beslut om upphörande av be­handling enligt första stycket meddelas av den övervaknings­nämnd till vars verksamhetsom­råde anstalten hör.

29 KAP.

3§

Behandlingen skall taga sin början i anstalt.

Anstaltsvården  skall  försiggå i kriminalvårdsanstalt.     Härom    är

Anstaltsvården  skall  försiggå i ungdomsanstalt eller, om särskilda

3 Senaste lydelse 1965:620

Prop. 1974:20

212

Nuvarande lydelse

Föreslagen lydelse

skäl äro därtill, i annan fångvårds-        särskilt stadgat, anstalt.

Om vården i anstalt är särskilt stadgat.

30 KAP.

4§

Anstaltsvården skall försiggå i interneringsanstalt eller, om sär­skilda skäl äro därtill, i annan fångvårdsanstalt.

Om vården i anstalt är särskilt stadgat.

Anstaltsvården skall försiggå i kriminalvårdsanstalt. Härom är särskilt stadgat.

38 KAP.

9§

Rättens beslut om åtgärd enligt 27 kap. 5 § andra stycket, 28 kap. 11 § eller 34 kap. 10 § andra stycket, 1 2 eller I 3 § eller 1 5 § såvitt angår tillämpning av 10 § andra stycket länder omedelbart till efterrättelse, om ej annorlunda förordnas. Detsamma gäller avgöranden enligt 27 kap. 6 §, 28 kap. 9 § eller 34 kap. 4, 5, 6 eller 8 § angående föreskrifter, vite, prövotid eller tid för ungdomsfängelse.

Avser beslut jämhkt 28 kap. 9 § andra stycket eller 34 kap. 6 § att någon som ej fyllt tjugotre år skall undergä behandling varom stadgas i 28 kap. 3 §, äger rätten förordna att beslutet skall gä i verkställighet utan hinder av att det ej vunnit laga kraft. Sådant förordnande må ock meddelas i fråga om beslut jämlikt 34 kap. 8 § om återintag­ning i anstalt av den som undergår ungdomsfängelse.

Avser beslut jämlikt 28 kap. 9 § andra stycket eller 34 kap. 6 § att någon skall undergå behandling varom stadgas i 28 kap. 3 §, äger rätten, om förhållandena påkalla det, förordna att beslutet skall gå i verkställighet utan hinder av att det ej vunnit laga kraft. Sådant för­ordnande må ock meddelas i fråga om beslut jämlikt 34 kap, 8 § om återintagning i anstalt av den som undergår ungdomsfängelse.

Denna lag träder i kraft den 1 juli 1974,

Prop. 1974:20

213

4 Förslag till

Lag om ikraftträdande av vissa lagar på kriminalvårdens område

Härigenom förordnas som följer.

1

§ Lagen (1973:000) om beräkning av strafftid m. m., lagen (1973:000) om krimmalvård i anstaU och denna lag träder i kraft den 1 juh 1974, då lagen (1964:541) om behandling i fångvårdsanstalt skaU upphöra att gäl­la.

2

§ Beträffande straffarbete skall gälla vad som i nya lagarna sägs om fängelse och beträffande förvaring och internering i säkerhetsanstalt vad som i nya lagarna sägs om internering.

3

§ Vad som föreskrives i 21 § lagen (1945:872) om verkställighet av frihetsstraff m. m. skall fortfarande gälla i fråga om straffarbete eller fängelse som ådömts med tillämpning av 4 kap. 3 eller 4 § strafflagen.

4§ Beträffande fuUföljd av talan mot länsstyrelses beslut enligt 12 § andra stycket lagen (1964:541) om behandling i fångvårdsanstalt skall 78 § tredje och fjärde styckena samma lag fortfarande gälla i tUlämpliga delar.

5 § Beslut enligt 17 § lagen (1964:541) om behandhng i fångvårdsanstalt

skall vid tillämpningen av lagen (1973:000) om beräkning av strafftid

m. m. anses ha meddelats enligt 20 § första stycket sistnämnda lag.

Prop. 1974:20

214

Utdrag av protokoll, hållet i lagrådet den 12 december 1973.

Närvarande: justitierådet CONRADI, f. d. regeringsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], rege­ringsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], justUierädet FREDLUND.

Enligt lagrådet den 10 december 1973 tiUhandakommet utdrag av protokoll över justitieärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen i statsrådet den 9 november 1973, har Kungl. Maj:t förordnat, att lagrådets yttrande skall inhämtas över upprättade förslag tiU

1

lag om beräkning av strafftid m. m.,

2

lag om kriminalvård i anstalt,

3

lag om ändring i brottsbalken,

4

lag om ikraftträdande av vissa lagar på kriminalvårdens område. Förslagen, som finns bilagda detta protokoll, har den 20 november10

december   1973  inför lagrådet föredragits av hovrättsrådet Åke Ihrfelt och hovrättsassessorn Bror[REDACTED_EFTERNAMN].

Lagförslagen föranleder följande yttranden inom lagrådet.

Förslaget till lag om kriminalvård i anstalt

Lagrådet:

Förslaget syftar tiU att åstadkomma en rimlig avvägning mellan å ena sidan intresset av att skapa en bättre anstaltsmiljö med tonvikten lagd pä rehabiliteringsverksamheten och å andra sidan kraven pä samhällsskydd och på ordning och säkerhet inom anstalterna med hänsynstagande även tiU anstaltspersonalens utsatta situation. 1 sina huvuddrag grundar sig förslaget pä de principer för kriminalvårdens framtida utformning som redan godtagits av statsmakterna genom beslut innevarande är (prop. 1973:1, JuU 1973:15, rskr 152). Vid sådant förhållande fär lagråds­granskningen främst inriktas på frågan hur dessa principer kommit till uttryck i lagform och på förslagets detaljutformning.

6§

Lagrådet:

EnUgt 6 § sista stycket bör den som undergår fängelse i högst fyra månader företrädesvis vara placerad i riksanstalt. Denna regel kan väntas medföra, att en stor del av de korttidsintagna blir placerade långt ifrån hemorten. Lagrådet vill i stället förorda, att korttidskUentelet liksom normalklientelet företrädesvis placeras pä lokalanstalt. Det är ur humani­tär och social synpunkt angeläget att även de korttidsintagna får godtagbara möjligheter att genom besök av närstående och på annat sätt

Prop. 1974:20

215

bevara kontakten med hvet utanför anstalten. HärtiU kommer, att åtskiUiga korttidsintagna liksom en stor del av anstaltsklientelet i övrigt brottas med sociala problem av olika slag, t. ex. alkoholproblem. Det kan därför också beträffande korttidsintagna ej sällan föreligga behov av att under anstaltstiden vidtaga eUer förbereda olika sociala hjälpätgärder i samverkan med samhälleliga organ i den intagnes hemort. Detta under­lättas betydligt, om den intagne är placerad i närheten av hemorten. Som skäl för den i förslaget upptagna regeln har i remissprotokoUet i huvudsak anförts, att lokalanstalternas verksamhetsformer avses bli anpassade till ett khentel som tiU skiUnad frän de korttidsintagna skall bli föremål för eftervård och att det därför i aUmänhet är svårt att pä ett naturligt sätt passa in korttidsklientelet i det mönster som lokalanstalterna har att följa ifråga om verksamhetens utformning. Det är vanskhgt att bedöma hur stora dessa svårigheter skulle bli. 1 remissprotokoUet förutsattes, att vissa korttidsintagna, fastän eftervård för dem inte ifrågakommer, likväl skall i män av platstillgång kunna placeras på lokalanstalt. Justitieutskottet utgår i sitt av riksdagen godkända betänkande (JuU 1973:15) ifrån att korttidsklientelet i sä stor utsträckning som möjligt skall placeras på lokalanstalt. Utskottet uttalar sålunda, att man även beträffande korttids­klientelet bör sträva efter att straffverkställigheten kan komma att ske i närheten av hemorten sä längt det är möjligt inom ramen för tiUgängliga lokalanstaltsplatser. Vad sålunda förekommit ger närmast anledning antaga, att nu ifrågavarande svårigheter inte är så stora, att de ej skulle kunna bemästras med lämpliga åtgärder. Ätt tUl vissa öppna lokalanstal­ter knyta särskild i huvudsak för korttidsintagna avsedd avdelning med väsentligen samma verksamhetsinriktning som nu förekommer vid anstaltskolonier för detta khentel framstår härvid som en närliggande åtgärd. Det nu sagda utesluter inte att en eller annan av de nyaste anstalterna såsom riksanstalt tas i anspråk för en mindre del av korttids­kUentelet.

På grund av vad ovan anförts föreslår lagrådet, dels att i andra stycket av förevarande paragraf stadgas, att den som undergår fängelse i högst ett år eller behandling enligt 28 kap. 3 § brottsbalken företrädesvis skall vara placerad i lokalanstalt, dels att paragrafens sista stycke utgår.

Lagrådet:

Det stora flertalet intagna föredrar att arbeta gemensamt med andra. Somliga intagna vill emellertid hellre arbeta i enrum. En begäran härom torde vanhgen bero på att den intagne känner sig hotad eller trakasserad av andra intagna eller att han t. ex. på grund av sin personliga läggning upplever gemenskapen som psykiskt påfrestande eller att han vill undvika kontakter som kan vara till skada för honom i framtiden. Beträffande intagen som undergår fängelse gäller enligt 47 § andra stycket behand­Ungslagen, att om han önskar arbeta i enrum detta inte fär vägras honom.

Prop. 1974:20

216

såframt ej synnerliga skäl är däremot. Sådan intagen har således för närvarande i princip rätt att fä arbeta i enrum. Det remitterade förslaget intar motsatt ståndpunkt. Intagen föresläs nämligen få rätt till arbete i enrum, endast om beaktansvärda skäl talar för hans begäran härom. För bifaU till intagens framställning om arbetsplacering i enrum skall alltså krävas, att den beslutande myndigheten kan konstatera, att det föreligger sådana skäl för framställningen, som den anser beaktansvärda. Före­hggande skäl för arbetsplacering i enrum kan emellertid ofta, även när de har stor tyngd, vara svåra eller omöjliga att konstatera, därför att det rör sig om förhållanden som inte alls eller endast med svårighet är åtkomliga för utomståendes bedömning. Hur en viss intagen med sin personhga läggning subjektivt upplever arbetsgemenskapen kan t. ex. vara särdeles svårt för en utomstående att bilda sig någon säker förestäUning om. Vad särskilt angår intagna som känner sig hotade av någon medintern förhåller det sig, enligt vad erfarenheten ger vid handen, emellanåt så, att de av rädsla för den hotande ej vågar yppa för anstaltspersonalen, varifrån hotet kommer eller vilka uttryck det tagit sig. Även i sådana fall nödgas man att avgöra frågan om den intagnes arbetsplacering i enrum på ett material, som inte ger en rättvisande bild av verkligheten. På grund av nu antydda svårigheter att avgöra, om beaktansvärda skäl för arbete i enrum föreligger, kan den föreslagna ordningen befaras ej säUan leda tiU att intagna påtvingas en arbetsgemenskap som de upplever som ett svårt hdande. En sådan ordning kan varken från behandlingssynpunkt eller från humanitär synpunkt anses tiUfredsställande. 1 remissprotokoUet har inte redovisats några sådana erfarenheter av gällande bestämmelse i 47 § andra stycket behandlingslagen, som skulle kunna motivera att nuvarande ordning frångås. Med hänsyn till det anförda viU lagrådet i likhet med hovrätten över Skåne och Blekinge, LO och StatsanstäUdas förbund förorda, att intagen som huvudregel skall få arbeta i enrum, om han begär det. Med tanke främst pä fall, då det av omständigheterna framgår, att intagen tar skada till sin fysiska eller psykiska hälsa av arbetsplacering i enrum, bör hksom för närvarande undantag från huvudregeln kunna göras, när synnerliga skäl talar emot en dyhk arbetsplacering.

Enligt 18 § andra stycket skall läkare yttra sig över intagens begäran om arbetsplacering i enrum, om möjligt innan medgivande lämnas och annars inom en vecka därefter. EnUgt lagrådets mening kan det inte anses erforderligt att alltid inhämta läkarutlåtande i dylika ärenden. Lagrådet föreslår därför, att sådant utlåtande skaU inhämtas, när skäl därtill föreligger. Härigenom undvikes, alt kriminalvårdens begränsade läkar­resurser tages i anspråk i onödan. Anses likväl en regel om obligatorisk läkarmedverkan böra uppstäUas, bör den utformas så, att läkare skall yttra sig om möjligt innan ärendet avgöres och senast inom en vecka därefter.

Prop. 1974:20

217

20 § Lagrådet:

De möjligheter som bestämmelserna i förevarande paragraf ger att av säkerhets- och liknande skäl hälla intagen avskild från andra intagna är begränsade i jämförelse med vad som gäUer enligt behandlingslagen. Det synes i och för sig riktigt att en betydande restriktivitet iakttas i dessa hänseenden. På några punkter synes emeUertid de föreslagna bestämmel­serna ha blivit väl snävt utformade. Kriminalvårdsstyrelsen, och även vissa andra remissinstanser, föreslog en vidare ram för kriminalvärdsmyndig­heterna i fråga om möjligheterna att besluta om att intagen skall håUas avskild. Vad dessa instanser anfört synes böra tUlmötesgås i något större utsträckning än vad som skett i departementsförslaget.

Enligt första stycket skall intagen kunna hållas avskUd bl. a. om det är nödvändigt med hänsyn till fara för annans säkerhet till liv eller hälsa. Bestämmelsen syftar tiU skydd för andra intagna och för personalen. Rimligen bör farebestämmelsen vidgas att avse också fall av omfattande förstöring av anstaltens egendom, t. ex. genom sprängning, eller eljest skadegörelse av allvarlig natur riktad mot exempelvis larmanordningar eUer maskiner. Sådana handlingar kan självfallet ofta också indirekt innefatta fara för de intagna eUer personalen. Förslagsvis kan komplette­ringen av första stycket utformas så att bestämmelsen blir tUlämplig också om det är nödvändigt med hänsyn till fara för allvarlig skadegörelse på anstaltens egendom.

1 andra stycket ges möjlighet att besluta om att intagen skall isoleras i vissa fall för att hindra rymning. Bestämmelsen är emeUertid begränsad till vissa längtidsdömda med särskUt samhällsfarlig kriminalitet (dömda som avses i 7 § tredje stycket remissförslaget). Under de förutsättningar som anges i bestämmelsen i andra stycket nämhgen att det kan befaras att den intagne planlägger rymning eller att annan planlägger fritagningsförsök och avskildheten är nödvändig för att hindra att sädan plan sättes i verket synes emellertid rimUgen alla som är intagna i sluten anstalt böra kunna isoleras. Det föreslås sålunda att i andra stycket den jämkningen göres att orden "avses i 7 § tredje stycket och pä skäl som där anges" får utgå ur lagtexten. Det må erinras om att enligt 60 § beslut om isolering som avses i förevarande stycke inte kan delegeras utan alltid skaU ankomma på kriminalvårdsstyrelsen. Häri ligger en särskild garanti för att bestämmelsen kommer att tillämpas med försiktighet. Jämför vad lagrådet anför vid 22 §.

22 §

Lagrådet:

De situationer som kan nödvändiggöra åtgärd enligt 20 § är uppenbar­hgen sådana, att det ofta måste vara angeläget att kunna ingripa med stor skyndsamhet. Även om i många fall av brådskande natur det är möjligt

Prop. 1974:20

218

att vid utredningen enligt förevarande paragraf fä fram tiUräckligt beslutsunderlag mycket snabbt, kan förhållandena ibland vara sådana att det skulle vara förenat med risker att inte kunna ingripa omedelbart med interimistisk åtgärd. Särskilt kan detta bli fallet vid beslut enligt 20 § andra stycket. Dessa skall alltid meddelas centralt av kriminalvårdsstyrel­sen, och viss tidsutdräkt kan därför inte undvikas. En bestämmelse som gör det möjligt att meddela interimistiskt beslut bör därför upptagas i den nya lagen. Förslagsvis bör i ett nytt, tredje stycke av förevarande paragraf stadgas, att i avbidan på utredning enligt första stycket beslut får meddelas om att intagen skall hållas avskUd från andra intagna, om det finnes oundgängligen nödvändigt.

Enligt 60 § i förslaget kan Kungl. Maj:t besluta om överflyttning till tjänsteman inom kriminalvården av kriminalvårdsstyrelsens befogenhet enligt nya lagen i annat fall än som avses i bl. a. 20 § andra stycket. Uppenbart är att befogenheten att fatta interimistiska beslut måste tiUkomma styresmannen vid vederbörande anstalt. Bestämmelsen i 60 §, sådan den utformats i förslaget, synes inte lägga hinder i vägen för en delegering av beslutanderätten i faU som avses i det nu föreslagna stadgandet i 22 § tredje stycket.

29 § Lagrådet:

Enligt andra stycket andra punkten gäller att vid besök av advokat, som biträder den intagne i rättslig angelägenhet, tjänsteman får närvara endast om advokaten eller den intagne begär det. 1 remissprotokollet har härtill fogats den kommentaren, att biträdande jurist vid advokatbyrå naturligtvis alltid bör likställas med advokat i förevarande sammanhang. Med anledning härav anmärker lagrådet, att lagtexten är tydlig och klar och att genom ett motivuttalande, på sätt som här skett, inte kan göras någon avvikelse därifrån. Bestämmelsen har sin grund i att advokat är underkastad särskild tillsyn. Det kan vara lämpligt att i allmänhet behandla biträdande jurist vid advokatbyrå på samma sätt som advokat i nu ifrågavarande hänseende, men undantag kan göras, om anledning därtill förekommer.

1 anslutning till del föreslagna Iredje stycket anföres i remissproto­koUet att kroppsvisitation i största möjliga utsträckning bör inskränka sig till undersökning med hjälp av elektrisk metalldetektor eller liknande teknisk anordning. Härtill må anmärkas att exempelvis narkotika och vissa sprängmedel inte kan upptäckas genom användning av sädana anordningar och att denna form av undersökning således ej är tillfyllest för att hindra insmuggling av nu angiven beskaffenhet.

Prop. 1974:20

219

32 och 33 §§

Lagrådet:

1 sista punkten av den föreslagna 34 § har angivits att där avsett tUlstånd kan återkallas om omständigheterna föranleder det. Det får förutsättas vara avsett att, i överensstämmelse med vad som tiUämpas i motsvarande fall enligt behandlingslagen, även beviljad korttidspermission enhgt 32 § och frigivningspermission enligt 33 § skall kunna återkallas vid permis­sionsmissbruk eller när eljest omständigheterna föranleder det. Detta bör komma tiU uttryck i lagtexten lämpligen genom att i 32 och 33 §§ införes en bestämmelse av samma innehåll som föreslagits i sista punkten av 34 §.

44 § Lagrådet:

1 förevarande paragraf föreskrives att intagen skall erhålla ersättning, enhgt normer som meddelas av Kungl. Maj:t eller myndighet som Kungl. Maj:t bestämmer, för arbete som han utfört, om det ej skett för egen räkning. Rätt till ersättning skall enligt paragrafen föreligga även för tid, dä intagen deltar i undervisning, utbildning m. m.

Även enligt gällande behandlingslag är intagen berättigad till ersättning arbetspremie för utfört arbete. Arbetspremie utgår dock inte för arbete, som den intagne utfört åt arbetsgivare utom anstalten. 1 detta hänseende innebär de föreslagna bestämmelserna en förändring i förhål­lande tiU gällande lag i det att rätten till ersättning avses skola gälla även för det fall att den intagne utfört arbete åt arbetsgivare utom anstalten.

Som motiv för den föreslagna förändringen åberopar departements­chefen enligt remissprotokollet förhållandena dä den intagne har frigångs­arbete och anför att den intagnes arbetsgivare i sådant fall kommer att ha en avtalsenlig förpliktelse att utbetala lön för det utförda arbetet men att kriminalvärden, för den händelse arbetsgivaren råkar i obestånd, bör ha det yttersta ansvaret för att den intagne får den ersättning för sitt arbete som han annars skulle ha erhållit. Enhgt departementschefen synes detsamma böra gälla även i andra fall när den intagne utför arbete för arbetsgivare utom anstalten. 1 anslutning härtill uttalar departements­chefen vidare att utbetalningar av sådan arbetsersättning som det här är fråga om regelmässigt bör ske tUl anstalten så länge den som utfört arbetet är intagen där.

Av vad departementschefen sålunda anfört synes framgå att det har förutsatts i princip råda ett arbetsrättsligt avtalsförhållande mellan den intagne och den ät vilken han utför arbete i nu åsyftade fall och att parterna är att betrakta som arbetsgivare och arbetstagare enligt vanliga regler därom. Kriminalvårdens förpliktelse skulle i dessa fall vara begrän­sad tUl att garantera den intagne lön i händelse av att arbeLsgivaren inte kan betala.

Prop. 1974:20

220

Detta förhällande har inte kommit tiU uttryck i lagtexten. Utform­ningen av denna synes i stället närmast ge vid handen att kriminalvården skulle ha att primärt svara för ersättning för aUt arbete som den intagne utför.

Rättsverkningarna blir i viktiga hänseenden olika beroende på vilken lösning som väljes. Om den, åt vilken den intagne utför arbete, anses som arbetsgivare i vanlig mening och den intagne betraktas som anställd hos honom, torde därav följa att arbetsgivaren är skyldig att göra löneavdrag för skatt på den intagnes lön och svara för förekommande sociala avgifter i anledning av anställningen. EventueU införsel och utmätning i den intagnes lön kan ske hos arbetsgivaren. Skulle däremot kriminalvården vara primärt ansvarig för ersättningen ät den intagne, leder detta närmast till slutsatsen att "arbetsgivarens" skyldighet att betala ut ersättning för den intagnes arbete gäller endast i förhållande till kriminalvården, ej mot den intagne. Den åt vilken arbetet utförts torde i sådant fall inte vara skyldig att göra skatteavdrag för den utgivna arbetsersättningen eUer i övrigt fullgöra sådana förpliktelser, som enligt gäUande bestämmelser åvilar arbetsgivare. Å andra sidan torde det vid sådan tUlämpning vara oklart vilka förpliktelser kriminalvården har i nu berörda hänseenden. Att ersättning tiU intagen, som utgår efter mark­nadsmässiga löneförhåUanden, sakligt sett bör beskattas i hkhet med vanhg arbetsinkomst synes uppenbart, detta oavsett om ersättningen härrör från enskild arbetsgivare utom anstalten eller har sin grund i arbete i anstaltens egen regi. Det synes dock oklart hur gällande beskattningsregler i detta hänseende skall tolkas.

Det må vida're framhållas att bestämmelserna i förevarande paragraf gäller intagna utan undantag och således även intagna, som beviljats frigivningspermission. 1 motiven har inte närmare berörts det fallet, att den intagne har arbetsanställning under permissionen. Det är bl. a. oklart om den tänkta garantiförpliktelsen beträffande den intagnes lön avses skola gälla även sådan anställning. Och departementschefens tidigare berörda uttalande att arbetsersättning regelmässigt bör utbetalas till anstalten kan knappast avse sådana fall.

1 anslutning till 44 § bör vidare uppmärksammas den i 45 § andra stycket föreslagna bestämmelsen att ersättning enligt 44 §, som gott­skrivits intagen eller avsatts för hans räkning, ej får utmätas. Enhgt 65 § andra stycket behandhngslagen gäller samma bestämmelse om utmät­ningsfrihet för arbetspremiemedel. Utmätningsfriheten torde således f. n. inte avse ersättning för intagens arbete åt arbetsgivare utom anstalten. 1 motiven till den föreslagna regeln i 45 § andra stycket förekommer inte något uttalande som tyder på att utvidgning av det utmätningsfria området varit åsyftad. Genom att bestämmelsen angivits avse "ersättning enhgt 44 §" har innebörden av utmätningsfriheten blivit oklar såvitt angår ersättning för arbete, som intagen utfört ät arbetsgivare utom anstalten. Oavsett vilken innebörd man viU tillägga 44 § i fråga om sådan ersättning är det tydligt att, sedan arbetsgivaren - såsom departements­chefen förutsatt regelmässigt skola ske - utbetalat arbetsersättningen till

Prop. 1974:20

221

anstalten, det utbetalda beloppet skuUe bli fredat frän utmätning enUgt den föreslagna bestämmelsen. En sådan ändring i förhåUande till gällande rätt synes icke vara åsyftad.

Hela frågan om utmätningsfrihet för ersättning åt intagen torde -liksom frågan om beskattning av sådan ersättning - komma i ett nytt läge för den händelse ersättning för arbete inom anstalt i större utsträck­ning kommer att bestämmas efter marknadsmässiga löneförhållanden.

Av det anförda framgår att 44 § inte är tillfredsställande utformad. De nyss berörda frågorna bör bli föremål för ytterligare överväganden. En tänkbar lösning synes vara att t. v. bibehåUa behandlingslagens teknik i nu aktuellt hänseende och alt således från ersättningsreglerna i 44 § undanta arbete, som intagen utfört för arbetsgivare utom anstalt.

51 § Lagrådet:

Bestämmelsen i tredje punkten synes vara alltför rigorös. Enligt 18 § andra stycket och 22 § första stycket i det remitterade förslaget är det tillfyllest om läkarens yttrande föreligger inom en vecka. 1 nu förevaran­de fall kan isoleringen aldrig vara längre än sju dagar. Med hänsyn härtill och i betraktande av de svårigheter, som f. n. föreligger i fråga om läkarvården på anstalterna, föreslås, att tredje punkten i förevarande paragraf skall innehålla, att läkare, om det behövs, skall yttra sig så snart som möjUgt rörande åtgärd enligt 50 § samt före beslut om inneslutning i enrum enligt 47 §.

54 §

Conradi:

F. n. giiller enhgt 50 och 75 §§ behandlingslagen, att beslut om s. k. långtidspermission för den som undergår fängelse meddelas av övervak­ningsnämnd, även om själva frigivningsbeslutet ankommer på kriminal­vårdsnämnden. Eftersom ärenden om beviljande av långtidspermission ibland är av brådskande natur, har övervakningsnämnden vidare jämlikt 38 § behandlingskungörelsen erhållit befogenhet att i det särskilda fallet uppdra ät styresmannen på anstaUen att bevilja permissionen. Beträf­fande praxis kan upplysas, att längtidspermission inte sällan används också när den intagnes frigivningsförhållanden till synes är ordnade: han har bostad och har också erhållit arbete eller blivit antagen som elev vid en skola e. dyl. Långtidspermissionen tjänar i sådant fall det syftet, att övervakningsnämnden skall under någon tid kunna pröva, hur det går för den intagne i hans liv utanför fängelset. Man viU se, om frigivningssitua­tionen är stabil, kontrollera om den permitterade bor kvar på uppgivet ställe och inte hamnar bland t. ex. narkotikamissbrukare, se till att han fortsätter med sitt arbete eller i skolan osv. Vad särskilt angår skolgång måste konstateras, att skolarbetet med regelbundna tider, läxläsning etc.

Prop. 1974:20

222

erfarenhetsmässigt är mycket påfrestande för den som just kommit ut från anstalt; många ger upp ganska snart. För att institutet långtids­permission skall fungera krävs en nära kontakt från övervakningsnämn­dens sida med övervakare och skyddskonsulentorganisation. 1 praxis har utbildat sig den ordningen, att om den intagne inte klarar permissionen, denna förklaras förverkad av övervakningsnämnden, varefter permitten­ten, i regel genom polis, återhämtas tiU anstalten, där nya frigivnings­förberedelser omedelbart igångsattes. 1 dylika brådskande fall är över­vakningsnämndens ordförande jämlikt 37 kap. 1 § brottsbalken behörig att ensam handla på nämndens vägnar. Förverkandebeslut fattas i regel av ordföranden per telefon, efter föredragning av nämndens sekreterare eller en assistent pä anstalten. Antalet faU av långtidspermission uppgår på en större anstalt tiU flera hundra om året, och förverkandeprocenten är ganska hög. Uppföljandet av långtidspermissionerna utgör alltså en ganska stor - och mycket viktig del av arbetet för en övervaknings­nämnd vid en större anstalt. 1 övrigt bör anmärkas, att i de fall då kriminalvårdsnämnden har att bestämma om den viUkorliga frigivningen (aUtså i faU avseende intagna som undergår fängelse i mer än ett år) rutinen i stort sett synes vara, att kriminalvårdsnämnden i god tid meddelar ett s. k. principbeslut om vUlkorlig frigivning, vilket innebär fastställande av den tidigaste dagen då villkorlig frigivning kan ske, och att, om förutsättningar för längtidspermission vid denna tidpunkt är för handen, övervakningsnämnden beviljar sådan permission fr. o. m. den dag kriminalvärdsnämnden fastställt som frigivningsdag. Genom att övervak­ningsnämnderna pä detta sätt vid handhavande av längtidspermissionsinsti-tutet regelmässigt rättar sig efter vad kriminalvårdsnämnden bestämt med avseende å frigivningsdag uppnås, att den intagne inte - under täck­mantel av en permission kommer ut från anstalten tidigare än kriminalvårdsnämnden funnit lämpligt.

Det remitterade förslaget innebär ändring i denna ordning såtiUvida, att beslut om s. k. frigivningspermission - som ersätter den hittiUs-varande längtidspermissionen - i fortsättningen skall meddelas av krimi­nalvärdsnämnden i fall dä denna nämnd har att besluta om den villkorliga frigivningen. (Detsamma skall gälla i fråga om sädan vistelse utanför anstalt som avses i 34 § i förslagel.) Vad sålunda föreslagits väcker be­tänkligheter.

Det strider tiU en början mot de tendenser till decentralisering av maktbefogenheter som i ökande grad kommit att prägla modernt sam­hällsliv. Centraliseringen medför i nu förevarande avseende liksom på många andra områden risk för byråkratisering och tungroddhet. Äv vad här förut sagts framgår, att hithörande permissionsärenden inte sällan är av brådskande natur och kräver nära kontakt meUan nämnd och frivårds­organ. Det är givet att kontakten meUan å ena sidan de lokala organen i landsorten anslallspersonal, skyddskonsulenl och övervakare och å andra sidan kriminalvårdsnämndens kansli i Stockholm inte kan bli densamma som mellan övervakningsnämndens ordförande, som finns på platsen, och organisationen på fältet. Ofta känner övervakningsnämndens

Prop. 1974:20

223

ordförande personligen övervakare oeh andra som han har att göra med. 1 sammanhanget bör observeras att det är meningen att i fortsättningen även intagna med längre strafftid än ett år i allmänhet skall slussas ut i frihet via lokalanstalt. Särskilt frågorna om förverkande måste bli nästan omöjhga att hantera centralt frän Stockholm. Det gäller ju inte bara att meddela ett förverkandebeslut; man skall också kunna på stående fot diskutera sig fram tiU om det inte går att åstadkomma en lösning varigenom förverkande kan undvikas. Härvid är också att märka, att kriminalvårdsnämnden ej - såsom övervakningsnämnden - är besluts­mässig med ordföranden ensam i brådskande fall. Uppkommer ett brådskande faU i kriminalvårdsnämnden, har man luttiUs, t. ex. vid meddelande av principbeslut, ordnat saken så, att nämndens sekreterare ringt runt tUl ett tUlräckligt antal ledamöter och på det sättet fått till stånd ett "telefonsammanträde". Att ett sådant system inte är särskUt ägnat för ett brådskande fall av ifrågasatt förverkande i ett permissions­ärende är tydligt.

Det kan dock inte förnekas att frågan, såsom departementschefen framhåUit, kommit i ett delvis annat läge genom att frigivningspermission (och vistelse utanför anstalt jämhkt 34 §) i fortsättningen skall kunna beviljas under läng tid - kanske flera månader i följd - och redan fr. o. m. den dag då halva strafftiden gått till ända, ej som nu först fr. o. m. den dag då två tredjedelar av straffet a-vtjänats. Det kan möjligen föreligga risk för att permissionsinstitutet under sädana omständigheter kan komma att begagnas i stället för frigivning, så att övervaknings­nämnderna genom att bevilja frigivningspermission gör kriminalvärds-nämndens befogenhet att bestämma dagen för villkoriig frigivning illuso­risk.

Vad nu sagts synes emeUertid i praktiken bara komma att gälla hälftenfrigivningen. ViUkorlig frigivning efter avtjänad två tredjedels strafftid kommer uppenbarligen med de nya reglerna att bh så schablon­mässigt fixerad, att där inte finns nägot utrymme för spel med frigiv­ningspermission. 1 fråga om tvåtredjedelsfrigivningen finns alltså inte något hinder mot utan, såsom torde ha framgått av det föregående, tvärtom bara fördelar av - att låta övervakningsnämnderna behålla befogenheten att bevilja frigivningspermission. Och vad hälftenfrigiv­ningen angår torde departementschefens farhågor vara överdrivna. 1 hithörande fall lärer i allmänhet frigivningen vara sä noga förberedd redan under anstaltsvistelsen, att frigivningspermission mycket sällan kommer i fråga. Och skulle det bh tal om dylik permission vid hälftenfrigivning i något fall då frigivningsbeslutet ankommer pä kriminalvärdsnämnden, torde ärendet sällan vara brådskande. Övervakningsnämnden kan alltså lugnt avvakta kriminalvårdsnämndens beslut om frigivningsdag och får förutsättas rätta sig därefter. Och ytterst sällan kan det bli fråga om förverkande av permission i dylika fall.

1 själva verket är det aUtså tämligen likgiUigt, om man i fallen av hälftenfrigivning låter övervakningsnämnderna ha kvar rätten att meddela frigivningspermission eller, såsom departementschefen föreslagit, flyttar

prop. 1974:20

224

över befogenheten tiU kriminalvårdsnämnden, när denna nämnd har beslutanderätten i fråga om den viUkorliga frigivningen. Det är i faUen av tvåtredjedelsfrigivning av det problematiska klientelet som frågan har betydelse, och där talar starka skäl för att den nuvarande ordningen med övervakningsnämnden som beslutande organ bibehålles.

Ett skäl härför som inte tidigare berörts är att det nu pågår utredning om att, såsom i brottsbalken förutsattes, låta övervakningsnämnderna i första instans ha hand om aU villkorUg frigivning av dem som dömts till fängelse och alltså göra kriminalvårdsnämnden till den besvärsinstans, som från början var avsett. Detta skulle innebära att 16 § i brottsbalkens promulgationslag upphävdes. TiU dess det blir klart, hur man skall förfara i denna del, synes under aUa förhållanden den nuvarande ordningen beträffande beslutanderätten i fråga om de långa permissionerna böra bibehåUas.

På grund härav hemställer jag, att 54 § första stycket 1 ges följande lydelse: "den övervakningsnämnd till vars verksamhetsområde anstalten hör beträffande intagen som undergår fängelse" samt att andra stycket i paragrafen utgår.
[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], Fredlund:

Jämlikt 16 § lagen om införande av brottsbalken och förordnande meddelat med stöd av nämnda paragraf beslutar kriminalvårdsnämnden om villkorlig frigivning av intagen som undergår fängelse i mer än ett år. Beslutanderätten i ärenden om frigivningspermission för sådan intagen skall enligt 54 § andra stycket tillkomma kriminalvårdsnämnden men Kungl. Maj:t kan enligt 55 § förordna, att beslutanderätten överflyttas till övervakningsnämnd. För att undvika en alltför tungrodd ordning och för att möjliggöra snabba beslut bl. a. när fråga om återkallelse av frigivningspermission uppkommer torde vara erforderligt att genom förordnande enligt 55 § bereda kriminalvärdsnämnden möjlighet att uppdraga ät vederbörande övervakningsnämnd att besluta om frigivnings­permission åtminstone i fall då den intagne avtjänat två tredjedelar av straffet.

55 §

Conradi:

Med anledning av vad jag föreslagit vid 54 § bör vissa jämkningar göras i förevarande paragraf.

60 §

Lagrådet:

Det fär förutsättas att bemyndigandet enligt förevarande paragraf för Kungl. Maj:t att till tjänsteman inom kriminalvården överflytta övervak-

Prop. 1974:20

225

ningsnämnds befogenhet att meddela beslut rörande intagens rätt att vistas utanför anstalt kommer att utnyttjas endast i fråga om beviljande av tillstånd tiU sådan vistelse. Återkallande av sådant tillstånd bör hksom hittills av bl. a. rättssäkerhetsskäl vara förbehållet övervakningsnämnd.

1  fråga om innehållet i förevarande paragraf hänvisas vidare till vad lagrådet anfört vid 22 §.

Övriga lagförslag

Lagrådet:

Förslagen lämnas utan erinran.

Ur protokollet Ingrid[REDACTED_EFTERNAMN]

15 Riksdagen 1974. 1 saml. Nr 20

Prop. 1974:20

226

Utdrag av protokollet över justitieärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen i statsrådet på Stockholms slott den 14 december 1973.

Närvarande: Statsministern[REDACTED_EFTERNAMN], ministern för utrikes ärendena[REDACTED_EFTERNAMN], statsråden[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], ASP­LING,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN], GUSTAFS­SON,[REDACTED_EFTERNAMN],[REDACTED_EFTERNAMN].

Chefen för justitiedepartementet, statsrådet[REDACTED_EFTERNAMN], anmäler efter gemensam beredning med statsrådets övriga ledamöter lagrådets yttran­den över förslagen till

1,

lag om beräkning av strafftid m, m,,

2,

lag om kriminalvård i anstalt,

3,

lag om ändring i brottsbalken,

4,

lag om ikraftträdande av vissa lagar pä kriminalvårdens område. Föredraganden redogör för lagrådets yttranden och anför.

Förslaget till lag om kriminalvård ianstalt

1 fråga om grunderna för de intagnas fördelning mellan olika typer av anstalter har lagrådet kritiserat den i remitterade förslaget upptagna bestämmelsen i 6 § fjärde stycket i vilket som en allmänt vägledande riktlinje anges att korttidsklientelet, dvs, intagna som undergår fängelse i högst fyra månader, företrädesvis bör vara placerat i riksanstalt, 1 stället har lagrådet förordat en bestämmelse som anger att dessa intagna företrädesvis skall vara placerade i lokalanstalt, i likhet med vad som i remitterade förslaget förordats i fråga om det s, k, normalklientelet.

Jag vill med anledning härav till en början erinra om det uttalande som justitieutskottet gjorde i sitt av riksdagen godkända betänkande och som innebär att man även beträffande korttidsklientelet bör sträva efter att straffverkställigheten kan komma att ske i närheten av hemorten sä långt det är möjligt inom ramen för tillgängliga lokalanstaltsplatser. Detta uttalande synes sett i sitt sammanhang - närmast ta sikte på sädana korttidsintagna som på grund av alkoholproblem eller andra sociala svårigheter har behov av samhällets stöd och hjälp. Med tanke pä bl, a, sådana intagna har jag i remissprotokollet också anfört att det ingalunda är uteslutet att placering i lokalanstalt ibland kan vara lämplig även för intagna som tillhör kortlidsklienlelel och all så kan vara fallet t, ex, om den intagnes personliga förhållanden motiverar att han i fråga om anstaltsplaceringen likställs med normalklientelet och dessutom till­gången pä lokalanstaltsplatser ger utrymme för placering i sädan anstalt. Vid det pägäende förberedelsearbetet för det nya anstaltssystemets genomförande har det visat sig att en förhållandevis stor del av de korttidsintagna sannolikt kommer att kunna placeras i lokalanstalt. En sådan utveckling är naturligtvis tillfredsställande men undanskymmer ändå inte det förhällandet att ifrågavarande möjligheter rimligen i första

Prop. 1974:20

227

hand bör utnyttjas för sådana korttidsintagna, t. ex. rattfyllerister med uttalade alkoholproblem, för vilka lokalanstaltsplacering enligt det anförda kan anses mest motiverad från rehabiliteringssynpunkt. Här­igenom öppnas möjligheter att i det väsentliga förverkliga det av riks­dagen framförda önskemålet.

Av det anförda följer emellertid inte att, som lagrådet förordat, placering i lokalanstalt bör i den nya lagen föreskrivas som huvudregel för korttidsklientelet. Man måste räkna med att personer som av huvudsak­ligen allmänpreventiva skäl ådömts kortvarigt frihetsstraff i många fall inte är i behov av sådana rehabiliteringsåtgärder som är avsedda att utgöra ett väsenthgt inslag i lokalanstalternas verksamhet. Till detta kommer att behovet av nära kontakter med hemorten i varje fall till en del har visst samband med själva anstaltsvistelsens längd. Vid sådant förhållande torde man vid utformningen av de allmänna bestämmelserna om fördelningen pä olika anstalter enligt min mening inte kunna bortse ifrån att de korttidsintagna som kategori betraktade måste - när antalet platser på lokalanstalt inte räcker till - få stå tillbaka för sädana intagna med längre strafftider för vilka eftervård i frihet normalt följer på anstaltsvistelsen, eftersom dessa för sin anpassning i samhället har ett påtagligt behov av de rehabiliteringsinsatser som avses äga rum inom lokalanstalternas ram.

1 sammanhanget bör beaktas att vissa nyare anstalter av öppen typ med hänsyn bl. a. till sin lokalisering inte lämpar sig för användning som lokalanstalter. De kommer därför i det nya anstaltssystemet att klassifi­ceras som riksanstalter. Dessa anstalter synes knappast kunna utnyttjas till sin fulla kapacitet om inte korttidsintagna i relativt stor utsträckning kan hänvisas dit. Som jag anfört i remissprotokollet är det emellertid angeläget att man även vid placering av korttidsintagna i riksanstalt i görligaste mån väljer en anstalt som ligger sä nära hemorten som möjligt. Härigenom kan man underlätta den intagnes möjligheter att genom besök av närstående och pä annat sätt bevara kontakten med livet utanför anstalten.

Mot bakgrund av det anförda är jag inte beredd att frångå det remitterade förslaget i förevarande hänseende, 1 den nya lagen bör alltså som en vägledande riktlinje för anstaltsplaceringen anges att den som undergår fängelse i högst fyra månader företrädesvis bör vara placerad i riksanstalt. Den sålunda valda formuleringen av denna allmänna anvisning bör enligt min mening kunna ge tillräckligt utrymme för en så flexibel tillämpning, under hänsynstagande till alla föreliggande faktorer, som enligt det anförda är önskvärd vid valet av anstaltsplacering för ifråga­varande klientel.

Enligt 18 § första stycket remitterade förslaget får intagen pä egen begäran arbeta i enrum om beaktansvärda skäl talar härför. Lagrådet har förordat att bestämmelsen, i överensstämmelse med 47 § andra stycket behandlingslagen, utformas så att huvudregeln blir den, att intagen skall få arbeta i enrum om han begär det och att avsteg härifrån skall få göras bara när synnerliga skäl talar emot en dylik arbetsplacering. Vidare har lagrådet   förordat en jämkning av det  i   18 §  andra stycket  upptagna

Prop. 1974:20

228

kravet pä läkares medverkan i dylika ärenden.

Jag har i remissprotokollet utvecklat skälen för att enrumsarbete pä egen begäran bör fä äga rum endast om beaktansvärda skäl talar härför. Utöver vad jag där anfört vill jag i detta sammanhang framhålla att det pä fångvårdsanstalterna inte sällan förekommer intagna som pä egen begäran är placerade i enrum under avsevärd tid. 1 åtskilliga fall framstår enrumsplaceringen säkerligen som naturlig och väl motiverad utifrån skilda synpunkter. 1 andra fall äter kan man inte bortse frän att en långvarig isolering - särskUt när den har sin grund i personliga problem hos den intagne - kan få skadliga verkningar för dennes psykiska hälsa och därigenom ytterligare förvärra hans situation. Jag anser mot bakgrund härav att det bör ges större utrymme än f. n. för en prövning från fall till fall när det gäller fråga om enrumsarbete på intagens egen begäran. Den i remitterade förslaget upptagna bestämmel­sen alt inlagen skall få arbeta i enrum om beaktansvärda skäl talar härför avser att ge möjlighet till en sädan mer individualiserad prövning. Jag vill betona att kravet pä beaktansvärda skäl inte innebär att den intagne måste åberopa skäl av särskild styrka för att hans begäran skall kunna bifallas. Enrumsarbete bör kunna medges så snart hans begäran framstår som rationellt motiverad och enrumsplaceringen inte kan anses menlig för den intagnes fysiska eller psykiska hälsa. Med hänsyn till att de förhållanden som ligger till grund för en begäran om enrumsplacering inte sällan är svåråtkomliga för bedömning anser jag det angeläget att läkare alltid medverkar vid prövning av sådan begäran. Läkarens funktion i dylika ärenden bör vara såväl att utröna styrkan hos de personligt färgade bevekelsegrunder eller uppfattningar som kan ligga bakom det aktueUa önskemålet som att undersöka huruvida en enrumsplacering kan inverka skadligt pä den intagnes hälsa.

Med hänsyn till det anförda anser jag att bestämmelserna i 18 § remitterade förslaget bör lämnas oförändrade, dock med en redaktionell jämkning i bestämmelserna om läkares medverkan.

De i 20 § första stycket remitterade förslaget upptagna bestämmel­serna om enrumsplacering bör enligt lagrådets mening vidgas så, att enrumsplacering också kan ske om det är nödvändigt med hänsyn till fara för allvarlig skadegörelse på anstaltens egendom, 1 remissprotokoUet har jag uttalat att risk för enbart materiell skadegörelse inte bör mötas med beslut om avskildhet utan får bemästras pä annat sätt, 1 flertalet fall torde så utan vidare kunna ske. Jag vill emellertid inte helt utesluta att det undantagsvis kan uppstå situationer dä fara föreligger för sabotage­handlingar av särskilt allvarlig natur och att det av sädan anledning någon gång kan tänkas bli nödvändigt att besluta om intagens isolering för att hindra att sådan handling företas. Med hänsyn härtill har jag inte velat motsätta mig att 20 § första stycket kompletteras på sätt lagrådet föreslagit. Jag förutsätter dock att tillämpningen av denna bestämmelse kommer all bli ytterst restriktiv.

Enligt 20 § andra stycket remitterade förslaget får intagen som hör till viss kategori längtidsdömda med särskilt samhällsfarlig kriminalitet (döm­da som avses i 7 § tredje stycket remissförslaget och vilka pä skäl som där

Prop. 1974:20

229

anges är placerade i sluten anstalt) hällas avskild från andra intagna om det kan befaras att han planlägger rymning eller att annan planlägger fritagningsförsök och avskildheten är nödvändig för att hindra att sädan plan sättes i verket. Lagrådet har förordat att alla som är intagna i sluten anstalt skall kunna isoleras under de angivna förutsättningarna. Enligt min mening går en sådan utvidgning av bestämmelsens tillämpnings­område längre än som är motiverat med hänsyn till de skäl som ligger bakom den i remissen föreslagna bestämmelsen och kan medföra en ej avsedd skärpning för alla intagna på slutna anstalter. Som framgår av vad jag anfört i remissprotokollet är bestämmelsen riktad mot ett fåtal personer bland det specialklientel som avses i 7 § tredje stycket. Utmärkande för detta fåtal personer är att de i ännu högre grad än de övriga mer eller mindre systematiskt planerar att - med utnyttjande av snart sagt vilka medel som helst - rymma från anstalten och begå nya allvarliga brott. Att pä de angivna skälen tillåta isolering för en vidare krets av intagna synes inte vara påkallat. Rymningsrisken för deras del fär bemästras pä annat sätt än genom isolering. Jag kan därför inte biträda lagrådets förslag i denna del.

Lagrådet har föreslagit att i 22 § remitterade förslaget införs en bestämmelse som gör det möjligt att i avbidan på utredning rörande enrumsplacering enligt 20 § hålla intagen avskild frän andra intagna om det finnes oundgängligen nödvändigt. Jag vill härom till en början framhålla att de fall av enrumsplacering som ifrågakommer enligt 20 §, och det gäller även sädan enrumsplacering som avses i paragrafens andra stycke, vanligen torde vara av den karaktären att frågan om isolering inte uppkommer plötsligt. Det bör därför i allmänhet finnas tillräcklig tid för en fullständig utredning rörande de omständigheter som inverkar på frågans avgörande innan beslut behöver meddelas. 1 vissa fall kan dock frågan om enrumsplacering vara av mer brådskande natur. Jag har i remissprotokollet anfört att det i sädana fall bör vara möjligt att få fram ett beslutsunderlag sä pass snabbt att det inte föreUgger nägot behov av interimistiska åtgärder. Jag vill härtill foga den synpunkten att den utredning som skall föregå beslut om enrumsplacering och f. ö. även omprövning av sådant beslut naturligen fär anpassas efter omständig­heterna, 1 fall då ett isoleringsbeslut inte utan fara kan uppskjutas torde sakläget ofta vara sä klart att någon mer omfattande utredning inte krävs. Det bör också beaktas att beslut om enrumsplacering skall omprövas sä ofta anledning därtill föreligger. Härav följer att kriminalvärdsmyndig-heten kontinuerligt har att uppmärksamma nya omständigheter som kan föranleda en omprövning och eventuellt upphävande av tidigare isolerings­beslut. Med hänsyn till det anförda anser jag att en bestämmelse om interimistiskt beslut rörande enrumsplacering i dessa fall kan undvaras.

Vad lagrådet anfört rörande 29 § remissförslaget föranleder ingen kommentar frän min sida.

Sista punkten av den föreslagna 34 § anger att tillstånd till sådan vistelse utanför anstalt som avses i paragrafen kan återkallas, om omständigheterna  föranleder det. Enligt lagrådets mening bör en mot-

Prop. 1974:20

230

svarande bestämmelse om återkallelse införas i 32 § som behandlar korttidspermission och i 33 § som avser frigivningspermission.

Som lagrådet anfört är det förutsatt att även beviljad korttidspermis­sion och frigivningspermission skall kunna återkallas vid permissions­missbruk eller när eljest omständigheterna föranleder det. Någon ut­trycklig bestämmelse härom har emellertid inte tagits in i remissförslaget. Härvidlag har följts samma metodik som i behandhngslagen. Detsamma gäller t. ex. medgivande till s. k. frigång enhgt 1 I § samt tillstånd för intagen kvinna att ha barn hos sig enhgt 41 §.

Sådana medgivanden och tillstånd som det här är fråga om avser åtgärder som utgör led i en fortlöpande anstaltsvistelse. Det får bl. a. med hänsyn härtill förutsättas att de kan återkallas sä snart ett sådant beslut föranledes av omständigheterna även om uttrycklig bestämmelse härom inte har meddelats i lagen. Jag anser därför övervägande skäl tala för att inte i något fall införa några särskilda bestämmelser rörande sådan återkallelse. Den förutnämnda bestämmelsen i sista punkten av 34 § bör därför utgå.

Lagrådet har utvecklat vissa synpunkter på de i 44 och 45 §§ remissförslaget upptagna bestämmelserna om ersättning till intagen för utfört arbete. Som framgår av vad lagrådet anfört rymmer frågorna om arbetsersättning problem av delvis komplicerad natur. Genom försöks­verksamheten med marknadsanpassad ersättning samt vidgade möjlig­heter till frigångsarbete utanför anstalten får dessa frågor en större praktisk betydelse än förut. Sålunda aktualiseras i högre grad frågor om skattskyldighet samt om införsel och utmätning. Dessa frågor bör bli föremål för ytterligare överväganden. Med hänsyn härtill torde hela det problemkomplex som rör arbetsersättning åt intagen få tas upp i senare sammanhang.

När det i nuvarande läge gäller att ta ställning till 44 § remissförslaget delar jag lagrådets uppfattning att paragrafen bör ges en ändrad utform­ning. Motsvarande bestämmelser i 61 § behandlingslagen anger att in­tagen skall för sitt arbete erhålla arbetspremie om han inte utfört arbetet för egen räkning eller ät arbetsgivare utom anstalten. 1 44 § remissför­slaget däremot har undantag frän rätten till ersättning inte föreskrivits för det fallet att arbetet utförts ät arbetsgivare utom anstalten. Denna förändring i förhållande till gällande lag vållar, på sätt lagrådet anfört, vissa komplikationer. Enligt lagrådets mening är en tänkbar lösning att t, v. bibehålla behandlingslagens teknik i nu aktuellt hänseende och att således från ersättningsreglerna i 44 § undanta även arbete som utförts åt arbetsgivare utom anstalten. Av de skäl som jag nyss nämnt vill jag nu för egen del förorda den lösningen.

Med ändring av 44 § första stycket första punkten remissförslaget bör därför föreskrivas att intagen skall erhålla ersättning, enligt normer som meddelas av Kungl, Maj:t eller myndighet som Kungl, Maj:t bestämmer, för arbete som han utfört, om detta inte skett för egen räkning eller åt arbetsgivare utom anstalten. Det bör ankomma på Kungl, Maj:t eller myndighet som Kungl, Maj:t bestämmer att meddela föreskrifter beträf-

Prop. 1974:20

231

fande användningen såväl av sädan ersättning som avses i paragrafens första stycke som av annan arbetsinkomst som intagen uppbär. En bestämmelse med denna innebörd bör tas in som ett tredje stycke i paragrafen.

Vad angår 45 § bör enligt min mening utmätningsfrihet avse varje arbetsersättning som för intagens räkning innestår hos kriminalvårdsmyn­dighet, vare sig ersättningen härrör från kriminalvården eller frän arbetsgivare utom anstalten. Paragrafens andra stycke bör utformas i överensstämmelse härmed. Däremot bör den i första stycket upptagna bestämmelsen om uttagande av ersättning för förstörd egendom avse endast sådana medel som tillkommer den intagne enligt 44 § första stycket.

När det gäller kravet pä läkares medverkan i samband med beslut om inneslutning i enrum enligt 47 eller 50 § anser jag till skillnad frän lagrådet att någon uppmjukning av de i 51 § föreslagna bestämmelserna inte är påkallad.

Enligt 54 § remissförslaget ankommer det på kriminalvärdsnämnden att besluta om frigivningspermission för sädana intagna som omfattas av förordnande enligt 16 § lagen om införande av brottsbalken, dvs, enligt nuvarande ordning sådana som undergår fängelse i mer än ett år och beträffande vilka kriminalvårdsnämnden prövar fråga om villkorlig fri­givning. Med anledning av vad lagrådets ledamöter i skilda yttranden anfört härom vill jag framhålla att jag inte är främmande för att möjlighet bör beredas kriminalvårdsnämnden, med stöd av förordnande enhgt 55 §, att åtminstone i vissa fall till övervakningsnämnd delegera uppgiften att besluta om frigivningspermission.

Vad lagrådet anfört i anslutning till 60 § remissförslaget föranleder ingen erinran från min sida.

Utöver vad som följer av det anförda bör vissa redaktionella jämk­ningar göras i förevarande lagförslag.

Förslaget till lag om beräkning av strafftid m. m.

Lagrådet har lämnat förslaget utan erinran,

1 anslutning till 27 § vill jag till undvikande av missförstånd framhålla, att omräkningsregeln i 21 § första stycket inte är avsedd att tillämpas i fråga om förordnande om behandling i anstalt enligt 28 kap, 3 § BrB i annat fall än dä behandlingen med stöd av 26 § första stycket skall övergå till fängelse.

1 72 § bör vissa redaktionella jämkningar göras.

Enligt 30 § militära rältegångslagen (1948:472) äger förman under vissa omständigheter förordna att underlydande skall tas i förvarsarrest. Har den som förordnat om förvarsarrest inte bestraffningsrätt över den arresterade, skall han underrätta den närmast bestraffningsberättigade om arresteringen. Denne skall omedelbart besluta om åtgärden skall bestå eller om den arresterade skall friges. Den arresterade skall omedelbart friges om inte den bestraffningsberättigade inom fyra dagar har avgjort

Prop. 1974:20

232

målet eller hänskjutit det till åklagare. Hänskjuts målet till åklagare skall denne, om han beslutar att åtal skall väckas, sist dagen efter den, dä han underrättades om arresteringen, till rättens prövning hänskjuta frågan om arresten skall bestå. Beslutar rätten att arresten skall bestå, skall det anses som om den arresterade är häktad. Döms den tilltalade till annan påföljd än disciplinstraff eller böter, kan rätten på de grunder som anges i 30 § militära rättegångslagen förordna att han skall i förvarsarrest avbida att domen vinner laga kraft.

1 propositionen (1972:146 s. 50) med förslag till ändrade bestämmel­ser om tillgodoräknande av straffprocessuella frihetsberövanden uttalades att institutet förvarsarrest företer stora likheter med såväl anhållande som häktning. När domstol har förordnat att förvarsarrest skall bestå, skall den arresterade sålunda anses som häktad. Detta innebär enligt proposi­tionen bl. a. att de regler som gäller för avräkning av häktningstid också gäller för sädan tid i förvarsarrest som infaller efter domstolens beslut. Samma skäl som enligt propositionen talade för en utvidgning av den allmänna avräkningsbestämmelsen i BrB till anhållande talade för att tid i förvarsarrest som föregått sådant domstolsbeslut skulle få avräknas fullt ut i motsvarande utsträckning.

Enligt 33 kap. 5 § första stycket BrB i dess lydelse fr. o. m. den 1 april 1973 skall, dä någon döms till fängelse pä viss tid, ungdomsfängelse eller internering och han med anledning av misstanke om brott, som prövats genom dom i målet, under en sammanhängande tid av minst 24 timmar varit berövad friheten bl. a. som anhållen, häktad eller tagen i förvars­arrest, tiden för frihetsberövandet anses som tid under vilken den ådömda påföljden verkställts i anstalt.

Överklagas domen, skall högre rätt tillgodoräkna frihetsberövande som ägt rum efter den lägre rätlens dom.

Före lagändringen den 1 april 1973 kunde frihetsberövande som ägt rum efter dom som sedermera vunnit laga kraft inte tillgodoräknas annat än i det fall som reglerades i 16 § andra stycket behandlingslagen. Bestämmelsen avsåg det fallet att någon som var häktad avgav nöjdförkla­ring inom tio dagar från den dag dä domen meddelades. 1 sådant fall räknades strafftiden frän domens dag.

Enligt den nya lagstiftningen skall frihetsberövande som äger rum efter slutlig dom i målet tillgodoräknas som verkställighetstid. Tillgodoräknan­det sker på verkställighetsstadiet enligt bestämmelsen i 16 § andra stycket behandlingslagen. Bestämmelsen som utformades efter förslag av lagrådet innehåller att tid, under vilken den dömde hållits i häkte i målet efter det'att slutlig dom däri meddelades, skall räknas som tid varunder straffet verkställts. Förvarsarrest omnämns inte i bestämmelsen. Lagrådet uttalade att kriminalvårdsstyrelsen vid avdrag för tid som faller efter slutlig dom i målet har att iakttaga de grunder för beräkningen som anges i 33 kap. 5 § BrB.

Bestämmelsen i 16 § andra stycket behandlingslagen motsvaras av 19 § andra stycket i förslaget till lag om beräkning av strafftid m, m,

1 skrivelse den 30 november 1973 till Kungl, Maj:t har JO anfört bl, a.

Prop. 1974:20

233

I förarbetena till lagstiftningen om ändrade bestämmelser angående tillgodoräknande av straffprocessuella frihetsberövanden har inte utsagts om man avsett att tid under vilken den dömde hållits i förvarsarrest i målet efter det att slutlig dom däri meddelats skall räknas som verkställighetstid. Mot bakgrund av bestämmelsen i 86 § andra stycket militära rättegångslagen om att det skall anses som om den som är tagen i förvarsarrest vore häktad ligger det nära till hands att även från straffverkställighetssynpunkt jämställa honom med häktad. Emellertid tar sistnämnda bestämmelse enligt sin placering i lagen i första hand syfte blott pä tid för hållande i förvarsarrest från det domstolen beslutat att arresten skall bestå till dess dom i målet meddelas. Motsvarande torde rimligen dock anses böra gälla även för tid efter dom när domstolen förordnat att den dömde i förvarsarrest skall avbida att domen vinner laga kraft. Det är emellertid att märka, att ifrågavarande bestämmelse är av processuell natur och avser att reglera de särskilda förhållanden i rättegången, som kommer sig därav, att ett frihetsberövande jämställbart med häktning förekommer. Stadgandet tar således inte direkt sikte på att reglera verkställighetsfrågor. Det ligger emellertid nära till hands att anse, att de särbestämmelser som föreligger i straffverkställighetshänseende beträffande häktad också bör äga motsvarande tillämpning på den som är tagen i förvarsarrest. Det förtjänar att i sammanhanget nämnas, att kriminalvårdsstyrelsen tillämpat tidigare gällande regel att strafftiden vid nöjdförklaring av häktad inom tio dagar från domen skall räknas från dagen för domen jämväl på den, som varit tagen i förvarsarrest, detta just med hänvisning till bestämmelsen i 86 § andra stycket militära rätte-gängslagen om att det skall anses som om den som är tagen i förvarsarrest är häktad. Genom att situationen dä någon är tagen i förvarsarrest uttryckligen nämnts i nuvarande 33 kap. 5 § BrB varemot sä inte är fallet i 16 § behandlingslagen finns risk för motsatsslut att avräkning skall ske i det förra men inte i det senare fallet. På grund härav kan rättsosäkerhet uppstå. De överväganden som legat till grund för att tid varunder den dömde hållits i häkte i målet skall räknas som tid varunder straffet verkställts talar för att motsvarande skall ske beträffande tid varunder den dömde hållits i förvarsarrest i målet,

Äv förarbetena till den nya lagstiftningen om tillgodoräknande av straffprocessuella frihetsberövanden framgår enligt min mening klart, att anledningen till att förvarsarrest uttryckligen tas upp i 33 kap, 5 § BrB är att tiden i förvarsarrest före domstols beslut i frågan skall tillgodoräknas pä samma sätt som anhållande. Tid i förvarsarrest som infaller efter domstolens beslut i frågan men före domen i målet är jämställd med häktningstid. Sådan tid betraktades enligt äldre rätt även i avräkningshän-seende som häktningstid. Delta är förhållandel även enligt den nya lagstiftningen.

Som JO har framhållit jämställdes i praxis vid tillämpningen av den s, k, tiodagarsregeln i 16 § andra stycket behandlingslagen tid i förvars­arrest efter slutlig dom i målet med häktning. Enligt min mening talar alla skäl för att den nya bestämmelsen om tillgodoräknande av häktningstid

Prop. 1974:20

234

efter slutlig dom skall äga motsvarande tillämpning på den som enligt rättens beslut i förvarsarrest skall avbida att domen vinner laga kraft. Enligt vad jag har erfarit har kriminalvårdsstyrelsen efter den nya lagstiftningens ikraftträdande tillämpat bestämmelsen pä detta sätt.

Med hänsyn till den i praxis sålunda intagna ståndpunkten synes någon ändring i bestämmelsen inte vara påkallad. Jag vill erinra om att bestämmelser om häktade förekommer på fiera andra ställen i den föreslagna lagen (4, 9, 12-14 §§ samt 19 § första stycket). 1 samtliga dessa fall bör med häktad avses även den beträffande vilken domstolen har förordnat att han i förvarsarrest skall avbida att domen vinner laga kraft.

Övriga lagförslag

Lagrådet har lämnat förslagen utan erinran,

Pä  grund   av  det   anförda   hemställer jag,  att   Kungl,   Maj:t genom proposition föreslär riksdagen

att   antaga   de   av   lagrådet   granskade   lagförslagen   med   vidtagna ändringar.

Med bifall till vad föredraganden sålunda med instämmande av statsrådets Övriga ledamöter hemställt förordnar Hans Maj:t Konungen att till riksdagen skall avlåtas proposition av den lydelse bilaga till detta protokoll utvisar.

Ur protokollet: Britta Gyllensten

Prop. 1974:20

235

Innehåll

Propositionen    ................................................................. 

1

Propositionens huvudsakliga innehåll     ........................... 

.... 

1

Lagförslag    ...................................................................... 

.... 

3

Utdrag av statsrådsprotokollet den 9 november 1973    .. 

.. 

24

1

Inledning    ..................................................................... 

. 

24

2

Gällande ordning   ..........................................................    26

2.1

Brottsbalken   ..........................................................    26

2.2

Behandlingslagen    .................................................    26

2.2.1................................................................. Befordran av dom till verkställighet och beräkning av

strafftid m. m. (2 och 3 kap. behandhngslagen)      ""

2.2.1.1

Befordran av dom tiU verkställighet    ..    26

2.2.1.2

Samtidig verkställighet av påföljd och häktning

i annat mål    ........................................    28

2.2.1.3                                                               Beräkning av strafftid          29

2.2.2 Kriminalvård ianstalt   .....................................    30

3  Departementspromemorian............................................    35

3.1

Verkställighet   av   vissa   brottmålsdomar  och  beräkning  av strafftid    

35

3.2

Kriminalvård i anstalt    ............................................ 

38

3.3

Ändringar i brottsbalkens bestämmelser om skyddstillsyn    . .

3

4  Remissyttrandena     ......................................................    45

4.1

Verkställighet   av   vissa   brottmålsdomar  och  beräkning  av straffiid     

45

4.2

Kriminalvård i anstalt................................................ 

53

4.3

Ändringar i brottsbalkens bestämmelser om skyddstillsyn    ..

67

5  Departementschefen   ...................................................    69

5.1

Verkställighet   av   vissa   brottmålsdomar  och  beräkning  av straffiid         69

5.2

Kriminalvård i anstalt    ............................................    83

5.3

Ändringar i brottsbalkens bestämmelser om skyddstillsyn     ..106

6  Lagförslagens enskilda bestämmelser    ........................ 109

6.1   Förslaget till lag om beräkning av strafftid m.m...... 109

Rubriken    ............................................................... 109

Inledande bestämmelser     ..................................... 109

1 §   .......................................... ; .

109

Befordran av dom till verkställighet m, m................. 

. 

109

2och3§§   ............................................................. 

109

4-8 §§   ......................................................... ------ 

110

9 och 10 §§   .......... .......................................... 

111

Prop. 1974:20

236

11

§   .................................................................. 

112

12

§   .................................................................. 

112

13

§   .................................................................. 

112

14§   ................................................................... 

113

15-17§§    .......................................................... 

113

18                                                                         §       113

Beräkning av strafftid m.m....................................... 113

19

§   .................................................................... 113

20

§   .................................................................... 114

21

§   .................................................................... 114

22

§   .................................................................... 114

23

§   .................................................................... 114

24-27 §§    ............................................................ 115

Övriga bestämmelser................................................ 115

28-29 §§     ......................................................... 115

6.2  Förslaget till lag om kriminalvård i anstalt..............    115

1                                                                              kap. Allmänna bestämmelser           115

I §

....................................................................    115

2§

.................................................................... il5

3§......................................................................    116

4§

.................................................................... 116

5§

.................................................................... 117

6§

.................................................................... 119

7 §

.................................................................... 119

8§

.................................................................... 120

2           kap. Närmare bestämmelser om kriminalvården i anstalt   .    120

9 §..................................................................... 

120

10

§   .................................................................. 

122

11

§   .................................................................. 

. 

123

12

§   .................................................................. 

125

13

§   .................................................................. 

125

14

§..................................................................... 

. 

126

15

§   ................................................................... 

127

16

§   .................................................................. 

. 

128

17-23 §§    .......................................................... 

128

17

§   ................................................................... 

129

18

§

.................................................................... 130

19

§

.................................................................... 132

20

§

.................................................................... 132

21

§

.................................................................... 134

22

§

.................................................................... 134

23

§

  .................................................................... 135

24

§.....................................................................    136

25

§..................................................................... 136

Prop. 1974:20

237

26

§

 ....................................................................... 137

27

§

 ....................................................................... 138

28

§

 ....................................................................... 140

29

§

 ....................................................................... 141

30

§

 ....................................................................... 144

31

§

 ....................................................................... 144

32

§

 ....................................................................... 145

33

§

........................................................................ 145

34

§

 ....................................................................... 147

35

§

 ....................................................................... 147

36

§

 ....................................................................... 148

37

§

 ....................................................................... 150

38

§

 ....................................................................... 153

39

§

 ....................................................................... 153

40

§

........................................................................ 153

41

§

 ....................................................................... 154

42

§

 ....................................................................... 154

43

§

 ....................................................................... 155

44

§

 ....................................................................... 156

45

§

 ....................................................................... 157

46

§

 ....................................................................... 158

47

§

...................................................................... . 158

48

§

 ....................................................................... 159

49

§

 ....................................................................... 159

50

§

....................................................................... 160

51

§

....................................................................... 160

52

§

 ...................................................................... 161

53

§

 ...................................................................... 161

3 kap. 

Ö

vriga best

ä

mmelser .................................... 162

54                                                                           och 55 

§§

             162

56

§

 ...................................................................... 163

57

§

 ...................................................................... 164

58

§

 ...................................................................... 164

59

§

 ...................................................................... 166

60

§

 ...................................................................... 166

61

§

 ...................................................................... 167

62

§

 ...................................................................... 167

63

§

 ...................................................................... 168

6.3  Förslaget till lag om ändring i brottsbalken    .......... 168

26 kap...................................................................... 168

5 §   .................................................................... 168

7

§   .................................................................... 168

8

§   .................................................................... 169

9

§   .................................................................... 169

28 kap...................................................................... 169

3§   ..................................................................... 169

Prop. 1974:20

238

29                                                                            kap 170

3 

§

 ....................................................................  170

30                                                                            kap 170

4 

§

 ....................................................................  170

38 kap.................................................................... 170

9 

§

 ........................ :.......................................... 170

6.4  Förslaget tUl lag om ikraftträdande av vissa lagar på kriminalvår­

dens område   ............................................................. 170

7

Upprättade lagförslag    ................................................. 172

8

Hemställan...................................................................... 173

Bilaga 1 Promemorieförslagets lagtext    ........................... 174

1.                                                                                     Förslag till lag om beräkning av strafftid m.m       174

2.

Förslag till lag om kriminalvård i anstalt    ................... 180

3.

Förslag till lag om ändring i brottsbalken    ................ 190

Bilaga 2  Det remitterade förslagets lagtext   .................... 193

1.

Förslag till lag om beräkning av strafftid m. m............. 193

2.

Förslag till lag om kriminalvård i anstalt    ................... 199

3.

Förslag till lag om ändring i brottsbalken..................... 210

4.

Förslag tiU lag om ikraftträdande av vissa lagar på kriminal­vårdens område               213

Utdrag av lagrådets protokoll den 12 december 1973    ... 214

Utdrag av "statsrådsprotokollet den 14 december 1973        226